joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Tony Hawk’s Skateboarding

Tony Hawk’s Skateboarding (myös nimellä Tony Hawk’s Pro Skater) on Neversoftin kehittämä ja Activisionin julkaisema Tony Hawk’s -pelisarjan ensimmäinen osa. Peli on julkaistu Game Boy Colorille, N-Gagelle, Nintendo 64:lle, PlayStationille ja Sega Dreamcastille.

Pelaaminen 

Pelaaja ohjaa yhtä pelin 10 rullalautailijasta ja yrittää suorittaa jokaisessa pelin tasossa erilaisia tehtäviä. Yhden tehtävän suorittamisesta saa yhden tapen (videokasetin). Kun pelaajalla on tarpeeksi monta videokasettia, avautuu uusia tasoja pelattavaksi.

Jokaisessa tasossa on kaksi eri pistetavoitetta, High score ja Pro score-tavoitteet. Tämän lisäksi kentistä löytyy SKATE-kirjainten ja Hidden tapen metsästystä. Viides tehtävä on erilaisten objektien keräilyä (esimerkiksi Warehousessa laatikoiden kaatelu ja San Franciscossa poliisiautojen grindaaminen)

Skatepark, Burnside ja Roswell ovat turnauskenttiä, joissa tehtävien suorittamisen sijasta järjestetään pienimuotoinen kilpailu. Pelaajan tulee sijoittua kolmen kärkeen turnauksessa, jotta uusi kenttä avautuu pelattavaksi. Jos pelaaja onnistuu sijoittautumaan jokaisessa kilpailussa ykköseksi kultamitalisijoitukselle, pelaaja palkitaan loppuvideolla, jossa näytetään pelattavan hahmon erilaisia skeittiklippejä. Jokaisella pelihahmolla on erilainen loppuvideo.

Hahmot 
 Tony Hawk
 Bob Burnquist
 Geoff Rowley
 Bucky Lasek
 Chad Muska
 Kareem Campbell
 Andrew Reynolds
 Rune Glifberg
 Jamie Thomas
 Elissa Steamer
 Officer Dick (lukittu hahmo)
 Private Carrera (lukittu hahmo)

Ääniraita

Vastaanotto 
Peli menestyi hyvin ja on myöhemmin kehittynyt jatko-osineen kokonaiseksi pelisarjaksi. Maailmanlaajuisesti Tony Hawk’s Pro Skateria myytiin 4,42 miljoonaa kappaletta, joista 1,51 miljoonaa kappaletta Euroopassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Virallinen Tony Hawk’s Pro Skater verkkosivu

Tony Hawk -pelisarja
Sega Dreamcast -pelit
Game Boy Color -pelit
N-Gage-pelit
Nintendo 64 -pelit
PlayStation-pelit
Vuoden 1999 videopelit
Neversoftin videopelit
Pori WLAN

Pori WLAN on Porin kaupungin Satakunnan Puhelimen avulla toteuttama avoin langaton lähiverkko, joka avattiin käyttäjille kesällä 2006. Hanke on toteutettu Prizztechin avulla osana etäteknologian osaamiskeskusohjelmaa osittaisella EAKR-rahoituksella Satakunnan kuntien maakuntaliiton kautta. Verkko kattaa kävelykatuna toimivan Yrjönkadun sekä Etelärannan, Kirjurinluodon, Raatihuoneen puiston ja kauppatorin.

Verkko tukee Porin kaupungin matkailua, koska Pori Jazzin vieraat voivat hyödyntää sitä.

Verkon tunnus, SSID, on "Pori_Wlan".

Aiheesta muualla
POSEK: 
Satakunnan Puhelin:  tekniset ohjeet
Digitoday: Porissa avattiin julkinen wlan-verkko, Matias Mäki, 18.7.2006

Muut Porin verkot 
Titanix Verkot WLAN  Porilainen WLAN-Verkko kattaa lähes koko Porin, mahdollisuus käyttää myös vieraana.

Inforverstas: luettelo Suomen avoimista langattomista verkoista 

Suomen avoimet langattomat verkot
Il Capitano (elokuva)

Il Capitano on  ruotsalaisohjaaja Jan Troellin elokuva vuodelta 1991. Elokuva pohjautuu Juha Valjakkalan Ruotsin Åmselessa 1988 tekemään kolmoismurhaan. Pääosia elokuvassa esittävät suomalaisnäyttelijät Maria Heiskanen ja Antti Reini. Elokuva oli molempien näyttelijöiden läpimurtoelokuva. 

Elokuva palkittiin 1992 Berliinin elokuvajuhlilla Hopeisella karhulla, kun Jan Troell sai palkinnon parhaasta ohjauksesta . Elokuva voitti myös Ruotsin Guldbagge-palkinnon parhaasta elokuvasta . Maria Heiskanen voitti palkinnon parhaasta naispääosasta Chicagon elokuvajuhlilla 1992.

Rooleissa

Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä kutsui ohjausta vakuuttavaksi ja asialliseksi ja kehui amatööriparia Reini ja Heiskanen. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.

Lähteet 

Vuoden 1991 ruotsalaiset elokuvat
Jan Troellin ohjaamat elokuvat
Moi dix Mois

Moi dix Mois on japanilainen yhtye. Perustaja Mana oli suositun Malice Mizer -yhtyeen kitaristi ja toinen perustajajäsenistä. Hän tekee kaikki kappaleet ja sanoitukset itse. Yhtye onkin itse asiassa Manan sooloprojekti. Mana on kuvaillut Moi dix Mois’n musiikkia puhtaaksi sekoitukseksi metallia ja klassista musiikkia. On kuitenkin hyvin vaikea yhdistää Moi dix moisin musiikki yhteen genreen, sillä se sisältää muun muassa industrial metallin ja sinfonisen metallin elementtejä yhdistettynä toisiinsa.

Historia 
Yhtyeen ensimmäinen levy, Dix infernal, julkaistiin 19. maaliskuuta 2003. Runsas vuosi myöhemmin, 20. heinäkuuta 2004 julkaistiin Nocturnal Opera. Minialbumi Beyond the Gate julkaistiin 1. maaliskuuta 2006. Vuotta myöhemmin 28. maaliskuuta 2007 ilmestyi levy nimellä Dixanadu. Uusin levy ilmestyi 15. joulukuuta 2010 nimellä D+Sect. Yhtye julkaisi 11. heinäkuuta 2012 kokoelma-albumin Reprise.

Moi dix Mois on julkaissut myös kaksi DVD:tä: Dix Infernal – Scars of Sabbath (16. joulukuuta 2003) ja Invite to Immorality  – Moi dix Mois Europe Live Tour 2005 (27. kesäkuuta 2005).

Moi dix Mois julkisti 19. heinäkuuta 2007 syksyisen Euroopan-kiertueensa, ja siihen sisältyi myös konsertti Helsingin Tavastia-klubilla 11. lokakuuta.

Nimi Moi dix mois on ranskaa ja tarkoittaa ”Minä kymmenen kuukautta”.

Moi dix Mois:in jäsenet ilmoittivat 19.5.2014, että kitaristi K on kuollut. Yllättävässä tiedotteessa ei mainittu kuolemaan johtaneita syitä, eikä muita yksityiskohtia, paitsi että K olisi kuollut perheensä luona.

Jäsenet

Nykyiset jäsenet 

Mana - kitara (2002-)
Seth - laulu (2005-)
Hayato - rummut (2006-)
Sugiya - basso (2006-)

Entiset jäsenet 
K - kitara, murinalaulu (2004-2014)
Juka - laulu (2002–2005)
Kazuno - basso (2002-2005)
Tohru - rummut (2004-2005) - (epävirallinen jäsen vuosina 2002-2004)
Shadow X - taustalaulu (2004-2004)
Jun - kitara (2004-2004)

Diskografia

Albumit

Kokoelma-albumit

Singlet

 Dialogue Symphonie (2002)
 Shadows Temple (2004)
 Pageant (2004)
 Lamentful Miss (2006)

DVD:t

 Dix Infernal – Scars of Sabbath (2003)
 Invite to Immorality – Moi dix Mois Europe Live Tour 2005 (2005)
 Fated raison d'erte Moi Dix Mois Europe tour 2007 (2007)

Aiheesta muualla 

 Moi dix Moisin virallinen sivusto  ja 
 Moi dix Mois JaMe Suomi -sivustolla 

Japanilaiset sinfoniset metalliyhtyeet
Industrial metal -yhtyeet
Päämajamuseo

Päämajamuseo on Mikkelin Kaukolassa toimiva museo, joka esittelee talvi- ja jatkosodan aikaisia ylipäällikön ja muun ylimmän sodanjohdon (päämajan) työskentelytiloja silloisessa Mikkelin Keskuskansakoulussa, nykyisessä Päämajakoulussa. Museon katuosoite on Päämajankuja 1–3.

Aluksi museo käsitti vain ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheimin työhuoneen. Tällaisena se avattiin vuonna 1974 muun osan koulusta jatkaessa normaalia toimintaansa.

Vuonna 1989 museota laajennettiin ja se erotettiin koulurakennuksen muista tiloista.

Vuosina 1999-2001 museon tiloja ja näyttelyä kunnostettiin opetusministeriön sekä Euroopan unionin aluekehitysrahaston rahoittamassa Mikkeli – päämajakaupunki -hankkeessa. Museo avattiin puolustusvoimain lippujuhlan päivänä, ylipäällikön syntymäpäivänä 4. kesäkuuta 2001.

Päämajamuseo avautui perusnäyttelyn uudistuksen jälkeen osana Sodan ja rauhan keskus Muistia 4.kesäkuuta 2021.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

 

Mikkelin museot
Sotatieteelliset erikoismuseot
Suomen sotahistorialliset museot
Kaukola (Mikkeli)
Amanda Bearse

Amanda Bearse (s. 9. elokuuta 1958 Winter Park, Florida) on yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja ja komedienne. Parhaiten hänet tunnetaan roolistaan Marcy Rhoades D’Arcyna komediasarjassa Pulmuset. Marcya hän esitti vielä yhden jakson verran sarjassa Nikki vuonna 2001. Ennen läpimurtoaan Pulmusissa hän näytteli muun muassa televisiosarjassa All My Children vuosina 1982–1984.

Bearse on esiintynyt pääroolissa useissa elokuvissa kuten Menikö taas pieleen?, Kauhun yö, Naisten mies ja The Doom Generation – Tuomion sukupolvi.

Hän toimi emäntänä stand up -show’ssa nimeltään Out There 2 vuonna 1994. Ohjelmassa esiintyi koomikoita, jotka olivat homo- ja biseksuaaleja sekä transvestiitteja. Bearse itse on ollut avoimesti lesbo vuodesta 1993. Hän asuu yhdessä adoptoidun tyttärensä ja pitkäaikaisen elämänkumppaninsa kanssa.

Aiheesta muualla
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Ğ

Ğ (ğ) on turkissa, azerissa, krimintataarissa ja tataarissa käytettävä kirjain.

Käyttö turkissa
Turkissa ğ tunnetaan nimellä ’pehmeä g’ (turk. ’yumuşak ge’) ja se on aakkosten yhdeksäs kirjain. Kirjaimella ei ole omaa ääntämystä, vaan se osoittaa edellisen vokaalin pidentymisen, jota ei yleensä esiinny ilman ğ-kirjainta. Esimerkiksi sana dağ (’vuori’) äännetään /daa/. Kirjain esiintyy aina vokaalin jälkeen, eikä sitä näin ollen käytetä koskaan sanan alkukirjaimena. Vokaalien /e/, /i/, /ö/ ja /ü/ jälkeen se lausutaan konsonanttina /j/, kuten myös toisinaan silloin, kun se esiintyy kahden vokaalin välissä.

Käyttö azerissa, krimintataarissa ja tataarissa
Azerissa, krimintataarissa ja tataarissa ğ lausutaan kuten gh (). Kirjainta käytetään alkukirjaimena ainoastaan krimintataarissa ja tataarissa. Esimerkiksi arabialainen nimi Abdullah kirjoitetaan tataariksi Ğabdulla.

G
Julmust

Julmust on virvoitusjuoma, jota myydään pääasiassa Ruotsissa. Juomaa myydään joulun alla nimellä julmust ja pääsiäisenä nimellä påskmust, erona niillä on etiketin väri joka pääsiäisenä muuttuu keltaiseksi. Sen maku muistuttaa makeaa kotikaljaa tai omenalimonadia. Julmust sisältää humalan ja maltaan lisäksi 30 muuta ainesosaa.

Kulutus 
Julmust on Ruotsissa saanut samanlaisen aseman kun glögillä on Suomessa. Sen kulutus on ajoittunut joulun tietämiin ja pääsiäisen aikaan. Joulun aikana ruotsalaiset juovat keskimäärin 5 litraa henkilöä kohti mikä on yhteensä noin 40 miljoonaa litraa. Julmust on Ruotsissa niin suosittua, että Coca-Colan myynti laskee joulun aikoihin noin viisikymmentä prosenttia. Coca-Cola Company yritti saada Coca-Colan myytiä nousemaan mainoskampanjoilla tuloksetta. Vuosituhannen vaihteessa yhtiö osti julmust-lisenssin jolla se yritti saada menetettyä myyntiä takaisin. Lopulta se luovutti parin vuoden kuluttua.

Valmistus 
Ruotsissa on yhdeksän julmustin valmistajaa, joiden valmistamat tuotteet eroavat toisistaan maultaan. Ruotsin ulkopuolella juomaa myytiin pitkän aikaa vain Ikean myymälöissä. Nykyisin sitä myydään Suomessa myös ruokakaupoissa, etenkin länsirannikolla kaupat ovat myyneet sitä joulun aikoihin. Suomessa se kuuluu enemmänkin suomenruotsalaisten perinteiseen jouluun kuin suomenkielisten.

Julmustia voi tehdä myös itse ja netistä löytyy monia erilaisia reseptejä. Kotona tehdyssä julmustissa käytetään raaka-aineina punajuuria, näkkileipää, sokeria, vettä, sitruunaa ja kaljamallaspakkausta. Ruskea väri saadaan paahdetusta sokerista, mistä sokerikulööriakin tehdään. Sitä käytetään kotona päivistä kuukausiin.

Historia 
Julmustin historia alkaa siitä, kun Harry Roberts, joka oli virvoitusjuomatehtailija Robert Robertsin poika, lähti Saksaan opiskelemaan kemiaa. Sieltä hän löysi saksalaisen reseptin, jonka pohjalta hän alkoi kehittelemään omaa reseptiään. Palattuaan Saksasta Ruotsiin vuonna 1910 hän ryhtyi kehittämään reseptiä isänsä kanssa. Raittiusmiehinä he halusivat saada alkoholittoman joululimonadin vaihtoehdoksi oluelle. Se sisältää humalan ja maltaan lisäksi 30 muuta ainesosaa. Alkuperäistä reseptiä pidetään lukittuna kassakaapissa ja väitetään, että vain yksi henkilö tuntee reseptin kokonaisuudessaan, mutta toisen tiedon mukaan tietäjiä olisi kolme.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Ruotsalaiset juomat
Virvoitusjuomat
Joulujuomat
Elinkeinoelämän tutkimuslaitos

Elinkeinoelämän tutkimuslaitos (Etla tai ETLA) on suomalainen yksityinen ja voittoa tavoittelematon talouden tutkimus- ja ennustelaitos. Se tekee kansantaloudellista, liiketaloudellista ja sosiaalipoliittista tutkimusta sekä taloudellisia ennusteita.

Etlan edeltäjä Taloudellinen Tutkimuskeskus perustettiin 1. elokuuta 1946. Etlan toimintaa ylläpitää kannatusyhdistys, jonka jäseniä ovat Elinkeinoelämän keskusliitto ja Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliiton (TT) säätiö. Projektitutkimus- ja tietopalveluyksikkö Etlatieto Oy ja talousalan kirjankustantamo Taloustieto Oy ovat Etlan tytäryhtiöitä. Etlassa työskentelee noin 50 ihmistä. Etla tekee tiivistä yhteistyötä Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) kanssa jakaen samat toimitilat. Maaliskuusta 2019 lähtien Etlan toimitusjohtaja on ollut Aki Kangasharju. 

Etla julkaisee tutkimuksiaan kirjoina ja lyhyempinä raportteina. Talousennusteita Etla julkaisee kaksi kertaa vuodessa Suhdanne-lehdessään.

Etlan vertailukohtia ovat Pellervon taloustutkimus (PTT), Labore (ent. Palkansaajien tutkimuslaitos) ja Elinkeinoelämän valtuuskunta (EVA).

Riippumattomuus 
Maaliskuussa 2018 Metsäteollisuuden johtajat kritisoivat sitä, että Etlan tutkijat arvostelivat yritystukia tuomiten lähes kaikki muut tukimuodot paitsi tutkimus- ja tuotekehitystuet. Etlan toimitusjohtaja Vesa Vihriälän mukaan Etlan näkemykset perustuvat siihen, mitä tutkimuksessa on havaittu. Vaikka Etlan rahoitus tulee elinkeinoelämältä, se tekee tutkimusta tieteellisistä lähtökohdista. Palkansaajien tutkimuslaitoksen johtaja Mika Maliranta on kertonut, että työskennellessään Etlassa toimitusjohtajat ja hallitus varmistivat, ettei rahoittajilta tutkijoille välity painostusta.

Etlan ja sen edeltäjän toimitusjohtajat 
 1946–1950 Esa Kaitila
 1951–1959 Lars Wahlbeck
 1960 Jouko Paakkanen
 1961–1963 Kaarlo Larna
 1963–1965 Jukka Wallenius
 1965–1969 Aarni Nyberg
 1970–1971 Nils Meinander
 1971–1973 Ahti Molander
 1973–1975 Kaarlo Larna
 1976–1983 Tauno Ranta
 1983–2005 Pentti Vartia
 2005–2012 Sixten Korkman
 2012–2019 Vesa Vihriälä
 2019–     Aki Kangasharju
Lähde:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Etlan verkkosivut
 
 

Suomen tutkimuslaitokset
Taloudelliset tutkimuslaitokset
Politiikan tutkimus Suomessa
Ş

Ş (ş) eli s ja sedilji on turkissa, azerissa, tataarissa, kurdissa, krimintataarissa ja turkmeenissa käytettävä kirjain, joka lausutaan kuten suomen š .

Joskus ş-kirjaimella korvataan romanian kirjain Ș (ș) eli s ja alapuolinen pilkku, jonka kirjoittaminen ja esittäminen voi olla teknisistä syistä hankalaa tai suorastaan mahdotonta. Joissakin kielissä ş-kirjainta käytetään myös arabian-, persian- tai paštunkielistä tekstiä latinisoitaessa.

Turkin kirjaimistossa ş-kirjainta pidetään erillisenä kirjaimena eikä s-kirjaimen muunnelmana.

Tietotekniikassa

S

en:Cedilla#S
Thelon

Thelon on 904 kilometrin pituinen joki pohjoisessa Kanadassa. Se alkaa Luoteisterritorioiden alueelta Lynx Lake -järvestä ja virtaa itään laskien Baker Lake -järveen Nunavutin territoriossa. Sieltä joki virtaa edelleen Hudsoninlahteen keskivirtaamalla 840 m3/s.

Joen valuma-alueen pinta-ala on 142 400 neliökilometriä, ja se on suurimmaksi osaksi asumatonta ja koskematonta erämaata. Joen alajuoksulla sen leveys on jopa kilometrin verran, ja alajuoksulla noin sata kilometriä ennen Baker Lakea se muodostaa kolme pienempää järviallasta: Beverly-, Aberdeen- ja Schultz-järvet.

Joen varrella laiduntaa noin sata hirveä sekä noin tuhat myskihärkää. Joka kevät ja syksy joen ylittää noin 300 000 karibua.

Tutkimusmatkat
Inuitit ovat pitkään asuneet jokea ympäröivissä laajoissa erämaissa, ja alueella on runsaasti historiallista esineistöä. 

Vuosina 1770–1771 englantilainen tutkimusmatkailija Samuel Hearne ylitti joen tutkiessaan Kanadan pohjoisosan sisämaita.

Jokea tutkivat myös Joseph Tyrell yhdessä veljensä vuosina 1893–1894.

Talven 1926–1927 aikana kanadalainen John Hornby ja hänen kaksi seuralaistaan menehtyivät nälkään Thelonille suuntautuneella metsästysmatkallaan. He olivat suunnitelleet metsästävänsä muuttomatkalla olevia karibuja, mutta eivät olleet onnistuneet löytämään laumaa. Tämän ja Hornbyn aiemman tutkimusmatkan ansiosta alueelle perustettiin vuonna 1927 laajuudeltaan 38 850 neliökilometrin suuruinen Thelonin riistansuojelualue (Thelon Game Sanctuary) erityisesti myskihärän suojelemiseksi.

Vuonna 1990 joki (545 kilometriä joen alajuoksua) lisättiin osaksi Kanadan perinnejokia. Vaikka alueella ei ole autoteitä, useita retkeilijöitä ja melojia vierailee alueella vuosittain.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Canadian Heritage Rivers System — The Thelon River 
 Thelonjoen kartta

Kanadan joet
Luoteisterritoriot
Nunavutin maantiede
Whale Cove

Whale Cove () on noin 407 asukkaan kylä Rankin Inletin kylän eteläpuolella Kivalliqin alueella Nunavutin territoriossa, Kanadassa. Kylä sijaitsee Hudsoninlahden länsirannalla. Nimensä kylä on saanut alueen rannikkovesien runsaslukuisesta maitovalaskannasta. Alkuperäisasukkaat pyytävät maitovalaita syksyisin niiden lihan ja valaanrasvasta saatavan öljyn vuoksi. Kylä on perinteinen inuitien kylä, sillä sen asukkaat pukeutuvat edelleen turkisvaatteisiin, syövät raakaa lihaa ja kalaa, sekä käyttävät koiravaljakoita ennemmin kuin moottorikelkkoja.

Kylä sijaitsee kaukana erämaarannikolla Hudsoninlahteen työntyvällä niemellä, eikä sinne johda maantietä. Ainoat kulkuyhteydet ovat veneet tai lentokoneet.

Aiheesta muualla 

 Territorial Government of Nunavut
 Whale Cove Hotel: Issatik Inn
 2001 Aboriginal Population Profile
 The Atlas of Canada: Whale Cove

Lähteet

Nunavutin kylät ja kaupungit
Nunavutin kunnat
Maunulan ulkoilumaja

Maunulan ulkoilumaja on ulkoilumaja Maunulanpuistossa Helsingissä. Sitä pitää yllä Helsingin Latu, joka on Suomen Ladun paikallisyhdistys. Majan ympäristössä on kesäisin ulkoilureittejä ja talvisin latuja.

Maja on alun perin ollut ampumaseuran rakennus. Majan vieressä sijaitsikin aiemmin ampumarata, joka toimi vuosina 1914–1962. Vanhan ampumaradan paikalla kasvaa nykyisin koivikkoa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin Ladun kotisivut
 HSL Reittiopas - joukkoliikenneyhteydet Maunulan ulkoilumajalle

Helsingin urheilupaikat
Ulkoilukeskukset
Helsingin suojellut rakennukset
Maunula
Vantaan viihdeorkesteri

Vantaan viihdeorkesteri () on ammattimuusikoista koostuva Vantaalla toimiva sinfoniakokoonpano, joka ainoana Suomessa on keskittynyt viihdemusiikkiin.

Vantaan viihdeorkesterin sai alkunsa vuonna 1948, jolloin Helsingin autokoritehtaan henkilökunta perusti Tikkurilaan voittoa tavoittelemattoman yhdistyksen, Vantaan orkesteri ry:n. Pian orkesteri täydentyi muiden paikallisten yritysten henkilökunnalla ja vuonna 1950 orkesterin taustayhteisöksi perustettiin Tikkurilan Orkesteriyhdistys ry. Tämä sai hieman taloudellista tukea kotikunnaltaan (Helsingin maalaiskunta).

Sittemmin vuonna 1987 Martinlaaksoon valmistuneesta konserttitalo Martinuksesta tuli orkesterin kotisali. Merkityksellistä oli myös, että orkesterille myönnettiin tuolloin sen toiminnan turvaava toiminta-avustus. 

Vuonna 1998 orkesteri sai tunnustuksena Vantaan kulttuuripalkinnon.

Jousikvartetista 65 muusikon täysikokoiseen sinfoniaorkesteriin taipuvan orkesterin ylikapellimestari vuoden 2011 alusta lähtien on walesilaissyntyinen Nick Davies. Vuosina 1988–2009 orkesterin taiteellisena johtajana toiminut Markku Johansson loi perustan orkesterin suuntautumiselle viihdemusiikkiin.

Orkesterin kapellimestareina ovat viime vuosina vierailleet mm. Atso Almila, Jari Puhakka ja Riku Niemi.

Levytyksiä 
 1992 Vantaan viihdeorkesteri / Suosittuja suomalaisia sävelmiä
 1997 Vantaan viihdeorkesteri / Jealousy
 1998 Jari Sillanpää / Varastetut helmet
 1999 Vantaan viihdeorkesteri / Blue Dreams
 2000 Jorma Hynninen / Hurmio
 2000 Vantaan viihdeorkesteri / Tähtiä ja timantteja
 2001 Pentti Hietanen / Joulun ihme
 2002 Eija Kantola, Marita Taavitsainen ja Saija Varjus / Muistojen Bulevardi
 2003 Mari Palo / Illan varjoon himmeään
 2004 Mamba & The New Kallio Horns / Mamba & Vantaan Viihdeorkesteri konserttilavalla
 2005 Vesa-Matti Loiri, Anneli Saaristo, Mikko Leppilampi, Nina Tapio / Kaksipäisen kotkan varjossa -elokuvan laulut
 2005 Vantaan Viihdeorkesteri - Rumpuryhmä / Vantaa Pops Parade
 2005 Eri esittäjiä / Joulun Tähdet
 2006 Mari Palo, Petri Bäckström / Joulun hohde
 2007 Kari Tapio / Kuin taivaisiin
 2008 Vantaan Viihdeorkesteri, Mari Palo, Anneli Saaristo ja Jorma Hynninen / Tähtiä ja Timantteja
 2014 Vantaan Viihdeorkesteri / Let's Face the Music

Lähteet

Lähteet joihin ei ole viitattu
 Virallinen sivusto

Suomalaiset orkesterit
Vantaan musiikki
Vantaan kulttuuripalkinto
Blenheimin palatsi

Blenheimin palatsi () on monumentaalinen kartano Woodstockissa, lähellä Oxfordia Englannissa. Se tunnetaan Winston Churchillin synnyinpaikkana ja lapsuudenkotina. Kartano edustaa harvinaista englantilaista barokkia.

Kartanon rakentaminen alkoi vuonna 1705 ja päättyi noin 1722. Sen piti alun perin olla kiitollisen kansakunnan lahja John Churchillille, ensimmäiselle Marlboroughin herttualle, voittoisan Ranskan-sotaretken jälkeen. Rakentamisaikana nousi kuitenkin poliittinen debatti, joka ajoi herttuan maanpakoon ja luopumaan arvonimestään sekä johti kartanon suunnitelleen arkkitehdin sir John Vanbrughin maineen menetykseen. Parlamentin rahoitus loppui vuonna 1712. Churchillit palasivat maanpaosta 1714 kuningattaren kuoltua, ja rakennustyöt jatkuivat heidän omilla rahoillaan pääasiassa herttuattaren ohjeiden mukaan. Vanbrugh suunnitteli kartanon ennen kaikkea kaukaa katsottavaksi; läheltä sen runsaat koristelut voivat näyttää melko mahtipontisilta. Capability Brown, aikansa tunnetuin maisema-arkkitehti, suunnitteli puiston.

Blenheimin palatsi luokiteltiin vuonna 1957 Grade I -luokan suojelukohteeksi. Kartano liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon 1987.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Oxfordshiren rakennukset ja rakennelmat
Unescon maailmanperintökohteet Yhdistyneessä kuningaskunnassa
Yhdistyneen kuningaskunnan palatsit
Barokin arkkitehtuuri
Grade I -luokan rakennukset Englannissa
Battle

Battle on noin  asukkaan kaupunki ja kunta (civil parish) Rotherin hallintopiirissä, East Sussexin kreivikunnassa, Kaakkois-Englannissa. Se sijaitsee noin kahdeksan kilometriä Hastingsistä, jonka lähettyvillä käytiin Hastingsin taistelu vuonna 1066.

Kaupungissa sijaitsee vuonna 1095 käyttöön vihitty Battlen luostari. Popyhtye Keane on kotoisin Battlesta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kaupungin kotisivut

Asutut paikat East Sussexissa
Englannin kaupungit
Englannin kunnat
Veikkausliigan kausi 2001

Veikkausliigan kaudella 2001 Tampere United voitti seuran historian ensimmäisen mestaruuden. Mestaruus ratkesi vasta viimeisellä kierroksella. TamU voitti FC Jazzin Jari Niemen maalilla 1–0 ja samaan aikaan HJK jäi 1–1-tasapeliin kolme edellistä mestaruutta vienyttä Hakaa vastaan.

Sarjataulukko

Ottelut 
Ottelukohtaiset tilastot Veikkausliigan tilastohistoriasta, ottelutilastot kausi 2001. Ottelut pelattiin 22.4. – 27.10.2001.

Yleisömäärät

Menestys eurokentillä
Mestarien liiga:
 FC Haka pudotti ensimmäisellä karsintakierroksella maltalaisen Valletta FC:n, toisella kierroksella israelilaisen Maccabi Haifa FC:nm mutta kolmannella kierroksella se hävisi englantilaiselle Liverpool FClle.
UEFA Cup:
 HJK pudotti ensimmäisellä karsintakierroksella latvialaisen FK Ventspils:lle, mutta toisella kierroksella se hävisi italialaiselle AC Parma:lle.
 FC Jokerit hävisi ensimmäisellä karsintakierroksella ukrainalaiselle CSKA Kiev:lle.
Intertoto Cup:
 FC Jazz hävisi ensimmäisellä karsintakierroksella romanialaiselle Gloria Bistritaille.

Parhaat maalintekijät

Valmentajat 
 Tampere Utd: Ari Hjelm
 HJK: Jyrki Heliskoski
 MyPa: Juha Malinen
 FC Haka: Keith Armstrong
 FC Inter: Pertti Lundell
 VPS: Jukka Ikäläinen
 Atlantis: Ari Tiittanen
 KuPS: Esa Pekonen
 FC Lahti: Jari Pyykölä
 FC Jazz: Jouni Joensuu, Jussi Ristimäki
 FC Jokerit: Jan Everse, Ville Lyytikäinen
 RoPS: Mauri Holappa

Palkinnot 
 Vuoden liigapelaaja: Paulus Roiha, HJK
 Vuoden liigatulokas: Kalle Parviainen, KuPS
 Vuoden liigamaalivahti: Mikko Kavén, Tampere Utd
 Vuoden liigapuolustaja: Jussi Nuorela, MyPa
 Vuoden liigakeskikenttäpelaaja: Jari Ilola, HJK
 Vuoden liigahyökkääjä: Paulus Roiha, HJK
 Vuoden liigavalmentaja: Ari Hjelm, Tampere Utd
 Ilta-Sanomien tähtipelaaja: Antti Pohja, Tampere Utd

Putoajat ja nousijat 
 Sarjajumbo RoPS putosi automaattisesti Ykköseen. Tilalle nousi Ykkösen voittanut FC Hämeenlinna.
 Yhdenneksitoista sijoittunut FC Jokerit pelasi kaksiosaisen karsinnan Ykkösessä toiseksi sijoittuneen pietarsaarelaisen FF Jaron kanssa. Jaro oli ottelusarjassa niukasti parempi, ja nousi siten Veikkausliigaan. Ottelut: Jaro – Jokerit 1–1, Jokerit – Jaro 3–4.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 RSSSF:n tilastot 
 Veikkausliigan tilastohistoria
 Veikkausliigan kausi 2001 Urheilumuseon verkkonäyttelyssä 

Veikkausliigakaudet
Jalkapallosarjojen kausi 2000–2001/2001
Mitsubishi Lancer WRC

Mitsubishi Lancer WRC oli Mitsubishi Motorsin ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa WRC-luokiteltu auto. Ensi kerran auto kilpaili San Remossa 2001, mutta osoittautui pettymykseksi. Kauden 2002 jälkeen talli vetäytyi kehittämään autoa vuoden 2003 ajaksi ja palasi vuoden 2004 MM-sarjaan uusitulla WRC:llä. Kaudella 2005 autosta tuli taas uusi kehitysversio, ja Gianluigi Galli jopa johti Turkin rallia hetken Mitsubishi Lancer WRC05:llä. 

Kauden 2005 jälkeen Mitsubishi lopetti tehdastoiminnan ja näin vuoden 2005 malli jäi toistaiseksi viimeisimmäksi Lancer WRC:ksi. Tämän jälkeen Lancer WRC on ollut useiden yksityistallien kalustona, ja Daniel Carlsson ajoi Ruotsin rallissa kolmanneksi Mitsubishillä.

Mitsubishi Lancer WRC05:n tekniset tiedot
Moottori
 moottorin malli: 4G63 
 4 sylinteriä 
 16 venttiiliä 
 DOHC turboahdettu
 tilavuus: 1996 cc 
 maksimiteho: 300 PS / 5500 rpm 
 maksimivääntö: 550 Nm / 3500 rpm 
 huippunopeus: 190-220km/h, riippuen vaihteiston välityksistä

Mitat
 pituus: 4360 mm
 leveys: 1800 mm 
 akseliväli: 2600 mm 
 paino: 1230 kg 
 polttoainetankki: 90 l

Katso myös 
 Mitsubishi Lancer
 Mitsubishi Lancer Evolution

Lancer WRC
WRC-autot
Extrawelt

Extrawelt on saksalainen tekno-vaikutteista elektronista musiikkia tuottava yhtye, jonka jäsenet ovat Arne Schauffhausen ja Wayan Raabe. Yhtyeen kaksi aiempaa projektia ovat Midi Miliz ja Spirallianz, ja yhtyeen molemmat jäsenet ovat mukana myös The Delta-yhtyeessä.

Yhtyeen ensimmäinen pitkäsoittojulkaisu oli Spirallianzin Blast Food vuonna 2000. Ensimmäinen julkaisu Midi Milizinä tapahtui, kun heidän debyyttialbuminsa Antistat julkaistiin vuonna 2001.

Extrawelt-nimellä duo alkoi julkaista musiikkia vuonna 2005, alkaen Soopertrack -singlestä. Sittemmin duo on julkaissut tällä nimellä kaksi pitkäsoittoa sekä useita EP:itä ja singlejä.

Yhtye on esiintynyt useissa elektronisen musiikin tapahtumissa ja festivaaleilla ympäri maailman. Suomessa yhtye esiintyi 1. huhtikuuta 2006 Kaapelitehtaalla, Helsingissä Housenation X: The Legacy -tapahtumassa.

Diskografia

Albumit 
 Schöne Neue Extrawelt (2008)
 In Aufruhr (2011)
 Fear Of An Extra Planet (2017)
 Unknown (2018)

Albumit (Midi Miliz) 

 Antistat (d.Drum, 2001)
 Passages (Boshke Beats Records, 2002)
 Non Standards (Gravity Plus Records, 2005)

Singlet & EP:t (Midi Miliz)

 Starkstrom, 2000
 Rent-A-Plant / Good Time, 2000
 Nüt / Info, 2001
 Passage One, 2002
 Passage Two, 2002
 Passage Three, 2002
 No Exit / Aeromode, 2002
 Flip, 2003
 The Remixes, 2003
 No Alibi EP, 2004
 Qubic Loops Remixes, 2004
 Crsh'' EP, 2007

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yhtyeen viralliset kotisivut 
 Extrawelt Discogs.comissa 
 Midi Miliz Discogs.comissa 

Psytrance-tuottajat
Saksalaiset elektronisen musiikin yhtyeet
Taproot

Taproot on vuonna 1997 perustettu nelihenkinen nu metal -yhtye Ann Arborista, Michiganista. Se on saavuttanut tunnettavuutta nu metal -piireissä ja kiertänyt muun muassa Linkin Parkin ja Kornin kanssa. 

Taproot lähetti vuonna 1998 ensimmäisen demonsa Fred Durstille, joka tarjosi yhtyeelle levytyssopimusta Interscope Recordsin kanssa. Levy-yhtiö vaihtui kuitenkin pian Atlantic Recordsiin. Taprootin esikoisalbumi oli Gift, joka ilmestyi kesäkuussa 2000. Single "Headbangers Ball" esitettiin myös MTV2:n Headbangers Ball -show'ssa. Samana vuonna yhtye esiintyi Ozzfestillä. 

Taproot vietti seitsemän kuukautta Los Angelesissa äänittämässä Giftin seuraajaa. Albumi Welcome nousi ilmestyessään lokakuussa 2002 Billboard 200 -listan seitsemännelletoista sijalle. Kappale "Poem" pääsi Mainstream Rock Tracks -listan viidenneksi. Welcome on Taprootin tähän mennessä kaupallisesti menestynein albumi. Esiinnyttyään Disturbedin Music as a Weapon Tour -kiertueella ja tehtyään kiertueen Euroopassa Taproot piti kahden vuoden tauon.

Taproot julkaisi vuonna 2005 kolmannen albuminsa, Blue-Sky Researchin. Sen julkaisun yhteydessä yhtye piti kiertueen Evans Bluen ja From Satelliten kanssa. Levytyssopimus Atlantic Recordsin kanssa loppui 2006.

Jäsenet 
 Stephen Richards - laulu, kitara  (1997-)
 Mike DeWolf - kitara (1997-)
 Phil Lipscomb - basso (1997-)
 Dave Coughlin - rummut (2013-)

Entiset jäsenet 
 Jarrod Montague - rummut (1997-2008)
 Nick Fredell - rummut (2008-2013)

Diskografia

Albumit

Singlet 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Lisäksi yhtye julkaisi alkuaikoinaan omakustanteet ...Something More Than Nothing (1998) ja Upon Us (1999).

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut 

Nu metal -yhtyeet
Yhdysvaltalaiset metalliyhtyeet
1990-luvun yhtyeet ja sooloartistit
2000-vuosikymmenen yhtyeet ja sooloartistit
2010-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Kullervo Kojo

Kullervo Aarre Veikko Kojo (s. 17. kesäkuuta 1954 Pori) on suomalainen klarinetisti.

Kojo opiskeli Sibelius-Akatemiassa, jossa hän suoritti diplominsa 1985 opettajanaan Sven Lavela. Hän jatkoi opintojaan ulkomailla muun muassa Roomassa, Lontoossa ja New Yorkissa opettajinaan muun muassa Vincenzo Mariozzi, John McCaw ja Stanley Drucker. Hän on soittanut Porin kaupunginorkesterissa (1965–1974), Radion sinfoniaorkesterissa (1974-2014), Savonlinnan oopperajuhlien orkesterissa ja Suomalaisessa kamariorkesterissa.

Kojo on kantaesittänyt useita teoksia, kuten Eero Hämeenniemen Three Nocturnesin, Esa-Pekka Salosen Nachtliederin, Vladimir Agopovin Sonaatin ja Herman Rechbergerin KV 622 II bis:n. Hän on myös toiminut Sibelius-Akatemian opettajana ja lehtorina sekä monissa muissa musiikkioppilaitoksissa ja kesäleireillä. Esiintynyt kamarimuusikkona ja solistina tärkeimmillä musiikkijuhlilla sekä eri orkesterien kanssa muun muassa RSO:n Sveitsin kiertueella. Suomen Klarinettiseuran puheenjohtajana. Seuran kunniajäsen v.2000 ja Suomen Sinfoniaorkesterit ry:n hopeinen ansiomerkki v. 2002.

Kojon levyttämiin teoksiin kuuluu muun muassa Einar Englundin ja Carl Nielsenin klarinettikonserttoja. Myös levytys Modern Clarinet pianisti Juhani Lagerspetzin kanssa. Soittanut kamarimusiikkia 60-luvulta asti muun muassa Järvenpää-kvintetti, Sonus-yhtye, Radius-kvintetti ja viimeisin Joko?-yhtye..

Lähteet

Kirjallisuutta
 

Suomalaiset klarinetistit
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Ylen henkilöstö
La Grande Rivièren lentoasema

La Grande Rivièren lentoasema  sijaitsee noin 30 kilometrin päässä Radissonin kaupungista Québecissä, Kanadassa, Route de la Baie James -maantien varrella. Se palvelee pääasiassa Hydro-Québecin työntekijäkuljetuksia sekä Radissonin asukkaita, ja sieltä on lentoyhteydet Québecin suurimpiin kaupunkeihin. Kenttä on nimetty läheisen La Grande -joen mukaan.

Lentoasemalla on yksi asfalttipintainen kiitotie, jonka pituus on 1 981 metriä.

Alueella on myös kaksi muuta saman nimistä, joen mukaan nimettyä lentoasemaa: La Grande-3 sekä La Grande-4.

Lähteet 

Québecin lentoasemat
Nils Ferlin

Nils Johan Einar Ferlin (11. joulukuuta 1898 Karlstad – 21. lokakuuta 1961 Tukholma) oli suosittu ruotsalainen runoilija. Hänen runojaan on sävelletty lauluiksi, ja niitä ovat levyttäneet muun muassa Hootenanny Singers ja Thorstein Bergman. Suomeksi Ferlinin runoja on Aappo I. Piipon suomennoksina laulanut levylle Pauli Virta. Runoja sävyttää paitsi huumori, myös kirpeä pessimismi. Ferlin on runoissaan aina vähäosaisen puolella ja pilkkaa poroporvarillisuutta.

Ferlin asui pitkään Tukholmassa Norrmalmin kaupunginosassa alueella, jota tuolloin kutsuttiin nimellä Klara. Tukholman keskustassa on Ferlinin patsas.

Ferlin julkaisi esikoiskokoelmansa En döddansares visor 1930 ollessaan sekalaisissa töissä, muun muassa merimiehenä. Hän oli julkaissut myös kupletteja. Hänen tuotantoaan on verrattu C. M. Bellmanin ja Lasse Lucidorin lyriikkaan, muun muassa niiden laulullisuuden vuoksi. Monia onkin sävelletty.

Ferlinin muistoksi on perustettu Ferlinpriset, jonka myöntää ruotsinkieliselle runoudelle Nils Ferlin -seura. Palkinnon ovat saaneet muun muassa Bo Carpelan 1981, Solveig von Schoultz 1988, Ralf Parland 1989, Eeva Kilpi 2007. Lisäksi seura myöntää Trubadurpriset-nimistä palkintoa, jonka on saanut muun muassa Barbara Helsingius 1994.

Teokset

En döddansares visor, 1930
Barfotabarn, 1933
Goggles, 1938
Med måga kulörta lyktor, 1944
Kejsarens papegoja, 1951
Från mitt ekorrhjul, 1957
En gammal cylinderhatt, 1962 (postuumi)
Dikter, 1964 (postuumi)
Bröder under vindar sju, 1982 (postuumi)

Suomennetut teokset
 Surkimuksen lauluja (En döddansares visor), suom. Leo Saukkoriipi, julkaisija Tornio: L. Saukkoriipi 1990
 Lauluja elämälle, suom. Aappo I. Piippo, Tukholma, Finn-kirja 1980 ISBN 91-7428-025-2

Lähteet

Aiheesta muualla
 Luettelo Nils Ferlinin suomennetuista runoista antologioissa, Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta.

Ruotsalaiset runoilijat
Vuonna 1898 syntyneet
Vuonna 1961 kuolleet
Banská Štiavnica

Banská Štiavnica (, ) on kaupunki Slovakian keskiosissa. Vuoden 2006 lopussa siellä oli 10 662  asukasta. Kaupunki on hyvin säilynyt keskiaikainen kaupunki ja Unescon maailmanperintökohde. Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan asukkaista 93,9 % oli slovakkeja ja 2,0 % romaneja. Tšekkien osuus oli 0,6 % ja unkarilaisten 0,4 %. Uskonnoltaan 65,0 % ihmisistä ilmoitti olevansa katolisia ja 7,6 % protestantteja; 18,9 % ei ilmoittanut mitään uskontoa.

Banská Štiavnica sijaitsee luonnollisten muurien ympäröimänä muinaisen tulivuoren romahtaneessa kalderassa. Sen historia liittyy läheisen rikkaan hopeamalmiesiintymän hyödyntämiseen. Alueella on ollut asutusta jo neoliittisilta ajoilta asti. Keltit perustivat ensimmäisen kaivoskylän 300-luvulla eaa. Keskiajalla kaupunki oli Unkarin merkittävin kullan ja hopean tuottaja. Turkkilaiset yrittivät valloittaa sen useita kertoja, ja siksi kaupunkia linnoitettiin voimakkaasti 1500-luvulla.

Kaivosteollisuus kehittyi alueella innovatiivisesti. Ruutia käytettiin siellä vuonna 1627 ensimmäistä kertaa Euroopassa malmin louhintaan. Vuonna 1782 kaupunki oli Unkarin kolmanneksi suurin. Varsinaisessa kaupungissa oli 23 000 asukasta, ja ympäristö mukaan lukien asukkaita oli yhteensä 40 000. Kaivostoiminnan ehtyminen kuihdutti kaupunkia seuraavien vuosisatojen aikana.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Slovakian kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Slovakiassa
Skotlannin kansallispuolue

Skotlannin kansallispuolue (, SNP, gaeliksi Pàrtaidh Nàiseanta na h-Alba, skotiksi Scots Naitional Pairtie) on keskusta-vasemmistolainen liberaalinationalistinen puolue, jonka pääteema on Skotlannin itsenäisyys. SNP muodostui vuonna 1934 NPS:n (National Party of Scotland) ja Scottish Partyn yhdistyessä. Vuoden 2007 vaalien jälkeen SNP on ollut Skotlannin parlamentin suurin puolue. Puolueen johtajana ja Skotlannin ensimmäisenä ministerinä on toiminut vuodesta 2014 Nicola Sturgeon.

Skotlannin kansallispuolue kuuluu Euroopan vapaaseen allianssiin ja Euroopan parlamentissa sen edustajat istuvat Vihreät/Euroopan vapaa allianssi -ryhmässä.

Vaalit 

Vuoden 2010 vaaleissa puolue sai kuusi Skotlannin 59 parlamenttipaikasta.

Vuoden 2011 Skotlannin parlamentin vaaleissa puolue sai 69 paikkaa 129:stä.

Vuoden 2014 EU-vaaleissa puolue sai kaksi Skotlannille varatusta kuudesta paikasta.

Vuoden 2015 vaalien jälkeen puolueella on 56 parlamenttipaikkaa 59:stä.

Vuoden 2016 Skotlannin parlamentin vaaleissa puolue sai 63 paikkaa 129:stä.

Puheenjohtajat 
 Sir Alexander MacEwen (1934–1936)
 Andrew Dewar Gibb (1936–1940)
 William Power (1940–1942)
 Douglas Young  (1942–1945)
 Bruce Watson (1945–1947)
 Robert McIntyre (1947–1956)
 James Halliday (1956–1960)
 Arthur Donaldson (1960–1969)
 William Wolfe (1969–1979)
 Gordon Wilson (1979–1990)
 Alex Salmond (1990–2000)
 John Swinney (2000–2004)
 Alex Salmond (2004–2014)
 Nicola Sturgeon (2014–)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Skotlannin kansallispuolue 

Skotlannin politiikka
Euroopan vapaa allianssi
Yhdistyneen kuningaskunnan puolueet
STX Europe

STX Europe AS on laivanrakennusyhtiö, jolla on 13 telakkaa Suomessa, Ranskassa, Norjassa, Romaniassa, Brasiliassa ja Vietnamissa. STX Europe kuului aikaisemmin norjalaiseen Aker-konserniin nimellä Aker Yards. 

Vuoden 2007 alussa konserni vähensi omistuksensa Aker Yardsista ensin runsaaseen 40 prosenttiin ja myi maaliskuussa 2007 tämänkin osuuden kansainvälisille sijoittajille. Lokakuussa 2007 eteläkorealainen telakkayhtiö STX Shipbuilding osti 39,2 % osuuden Oslon pörssissä noteeratun Aker Yardsin osakkeista. Kauppahinta oli 560 miljoonaa euroa, joka oli 38 % noteerattua kurssia enemmän. Elokuussa 2008 STX ilmoitti saaneensa haltuunsa 88,37 % Aker Yardsin osakkeista ja muuttavansa yhtiön nimen. Uusi nimi (STX Europe ASA) rekisteröitiin 16.9.2008, ja se julkistettiin lokakuussa 2008. Osakkeen noteeraaminen Oslon pörssissä lopetettiin helmikuussa 2009.

STX Finland Oy 

STX Finland Oy (ent. Masa-Yards, Aker Yards Oy, Aker Finnyards) on STX Europe AS:n suomalainen tytäryhtiö. Yhtiöllä on Suomessa enää yksi telakka, Hietalahden telakka Helsingissä. Hietalahden telakkaa operoi Arctech Helsinki Shipyard Oy, jonka omistavat puoliksi STX Finland Oy ja Venäjän valtion omistama OSK (United Shipbuilding Corporation). 

Aiemmin STX Finland omisti Hietalahden telakan lisäksi Rauman ja Turun telakat. Rauman telakka myytiin maaliskuussa 2014 Rauman kaupungille STX Finlandin lopetettua toimintansa telakalla. Suomen valtio ja saksalainen Meyer Werft ostivat Turun telakan STX-konsernilta elokuussa 2014. Kauppojen myötä Turun telakan nimeksi tuli Meyer Turku Oy.

Yhtiö on maailman johtava loistoristeilijöiden valmistaja, ja muun muassa maailman suurimpiin kuuluvat sisarlaivat M/S Freedom of the Seas, M/S Liberty of the Seas ja M/S Independence of the Seas sekä M/S Oasis of the Seas ja M/S Allure of the Seas ovat valmistuneet Turun telakalta huhtikuussa 2006, 2007 ja 2008 sekä lokakuussa 2009 ja 2010.

Telakat Euroopassa 

Hietalahden telakka, Helsinki, Suomi
Aukra, Norja
Brattvaag, Norja
Brevik, Norja
Florø, Norja
Søviknes, Norja
Tomrefjord, Norja
Lorient, Ranska
St. Nazaire, Ranska
Brăila, Romania
Tulcea, Romania

Lähde

Luovutetut alukset

 Baltic Queen ( STX Europe, Rauma 2009) Tallink
 Oasis-luokan risteilijät
 Oasis of the Seas ( STX Europe, Turku 2009) Royal Caribbean International
 Allure of the Seas (STX Europe, Turku 2010) Royal Caribbean International
 Spirit of Britain  (STX Finland, Rauma 2011) P&O Ferries
 Spirit of France ( STX Finland, Rauma 2012) P&O Ferries
 S.A. Agulhas II ( STX Finland, Rauma 2012) Etelä-Afrikan ympäristöministeriö.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 STX Europe Suomessa 
 Ilmakuva Turun telakasta Turun seudun karttapalvelu
Meriteollisuus

Norjalaiset yritykset
Laivanrakennusyhtiöt
Metalliteollisuusyhtiöt
Vadzim Dzevjatouski

Vadzim Anatoljevitš Dzevjatouski (, , s. 20. maaliskuuta 1977 Navapolatskissa) on valkovenäläinen moukarinheittäjä.

Vuonna 1996 Sydneyssä pidetyissä nuorten MM-kisoissa Dzevjatouski saavutti hopeaa tuloksella 70,88. 1999 Euroopan alle 23-vuotiaiden mestaruuskisoissa hän oli neljäs tuloksella 73,34, kauden parhaaksi tulokseksi jäi Bad Oyenhausenissa toukokuussa heitetty 76,77. Lopullisen läpimurtonsa maailman moukarihuipulle Dzevjatouski teki vuonna 2000. Elokuussa hän heitti Brestissä tuloksen 81,36, joka oli lähes viisi metriä parempi kuin edelliskauden ennätystulos, mutta pian tämän jälkeen hänet asetettiin doping-rikkomuksesta kahden vuoden kilpailukieltoon, joka päättyi 17. syyskuuta vuonna 2002.

Dzevjatouski teki paluun aikuisten arvokisoihin 2003 Pariisin MM-kisoihin, joissa hän oli seitsemäs tuloksella 78,13. Vuotta myöhemmin Ateenan olympialaisissa hän sijoittui neljänneksi tuloksella 78,82. 2005 Helsingin MM-kisoissa hän saavutti ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa sijoituttuaan hopealle maanmiehensä Ivan Tsih’anin takana tuloksella 82,60. Aikaisemmin samalla kaudella hän oli heittänyt Minskissä tuloksen 84,90, joka on hänen voimassa oleva henkilökohtainen ennätyksensä. 2006 Göteborgin EM-kisoissa Dzevjatouski sijoittui tuloksella 80,76 pronssille Tsih’anin ja Olli-Pekka Karjalaisen takana. Dzevjatouski sijoittui Osakan MM-kilpailuissa neljänneksi tuloksella 81,57.  

Pekingin olympialaisissa 2008 Dzevjatouski sijoittui alun perin toiseksi Primož Kozmusin jälkeen tuloksella 81,61 ja jätti ensi kertaa maanmiehensä Tsih’anin taakseen. Sittemmin molempien valkovenäläisheittäjien doping-näytteestä ilmoitettiin löytyneen liikaa testosteronia. Joulukuussa 2008 KOK ilmoitti hylänneensä molempien tuloksen ja heidän menettäneen mitalinsa. Dzevjatouskille dopingkäry oli toinen ja hän sai elinikäisen kilpailukiellon. Myöhemmin vuonna 2010 urheilun kansainvälinen välitystuomioistuin CAS kuitenkin kumosi KOK:n päätöksen Pekingissä suoritetun dopingtestauksen puutteiden vuoksi, jonka seurauksena Dzevjatouskin testitulokset mitätöitiin, kilpailukielto peruttiin ja olympialainen hopeamitali palautettiin. Näin myös Dzevjatouskin elinikäinen kilpailukielto mitätöityi.

Hänen Helsingissä MM-kisoissa 2005 antamansa dopingnäyte analysoiltiin uudestaan vuonna 2013 ja hänen julistettiin jääneen kiinni dopingista, nyt siis jo kolmannen kerran, mutta hän vetosi urheilun kansainvälinen välitystuomioistuimeen CAS:iin, joka kuitenkin vuonna 2016 kumosi päätöksen, jonka seurauksena Dzevjatouskin testitulokset mitätöitiin.

Valko-Venäjän mestaruuden Dzevjatouski voitti vuosina 2000 (81,36) ja 2006 (81,95). Vuonna 2005 hän voitti kultaa Universiadeissa. Hän on 194 senttimetriä pitkä ja painaa 120 kilogrammaa.

Syyskuussa 2014 Dzevjatouski valittiin Valko-Venäjän yleisurheiluliiton puheenjohtajaksi.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Haastattelu Belarus Segodnja -lehdessä 
 Haastattelu Sportivnaja panorama -lehdessä  

Valkovenäläiset moukarinheittäjät
Valkovenäläiset olympiamitalistit
Dopingrikkomuksesta tuomitut valkovenäläiset
Dopingrikkomuksesta tuomitut yleisurheilijat
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Kruununpuisto (Imatra)

Kruununpuisto Imatralla on vuonna 1842 perustettu Suomen vanhin luonnonsuojelualue. Puisto sijaitsee Imatrankosken ympärillä.

Luonnonsuojelualue perustettiin Venäjän keisari Nikolai I:n käskystä. Alue sai osakseen venäläisten suosiota jo vuonna 1772, jolloin keisarinna Katariina Suuri vieraili Imatralla.

Kruununpuisto jakautuu neljään osaan: Koski-, Pato-, Muinaisuoman- ja Valtionhotellin puistoon. Alueella on kosken lisäksi muitakin nähtävyyksiä, kuten useita erilaisia muistomerkkejä.

Puistoon rakennettiin vuonna 2014 noin kilometrin pituinen kaupunkipuro, joka jäljittelee luonnollisia olosuhteita. Vuonna 2018 siinä on runsaasti mm. taimenia.

Kruununpuiston nähtävyyksiä 
 Imatran Valtionhotelli
 Imatran Impi -veistos
 Hiidenkirnut
 Imatran vesivoimalaitos

Lähteet 

Imatran nähtävyydet
Bloc Québécois

Bloc Québécois on kanadalainen, 15. kesäkuuta 1991 perustettu separatistinen puolue, joka pyrkii edistämään Québecin itsenäistymistä Kanadasta. Se on hyvin läheisissä yhteyksissa Parti Québécois'n kanssa.

Vaikka puolue virallisesti ilmoitti olevansa sosiaalidemokraattinen puolue, ei sillä ole Québecin itsenäistymisen edistämisen lisäksi mitään yhtenäistä ideologiaa.

Puolueen luonteen vuoksi sillä on ehdokkaita vain Québecissä, ja on näin Kanadan alahuoneen ainoa puolue, joka toimii vain yhdessä provinssissa. Siksi puolue on alahuoneen puolueista ainoa, joka ei periaatteessakaan pysty muodostamaan enemmistöhallitusta, sillä alahuoneen 308 paikasta Québecillä on vain 75. Vuoden 2011 vaaleissa puolueen tulos romahti ja sen paikkamäärä 49:stä neljään.

Puoluejohtajat
 Lucien Bouchard (25. heinäkuuta 1990–15. tammikuuta 1996)
 Gilles Duceppe (16. tammikuuta 1996–16. helmikuuta 1996, väliaikainen)
 Michel Gauthier (17. helmikuuta 1996–14. maaliskuuta 1997)
 Gilles Duceppe (15. maaliskuuta 1997–)

Vaalitulokset

Aiheesta muualla
Puolueen kotisivut 

Kanadalaiset puolueet
Kansallisten vähemmistöjen puolueet
ColecoVision

ColecoVision on Colecon toisen sukupolven konsoli, joka julkaistiin elokuussa 1982. ColecoVision tarjosi kolikkopelien kaltaisen graafisen tason ja pelaamistyylin, mahdollisuuden pelata muiden kotikonsoleiden, erityisesti Atari 2600:n videopelejä, sekä mahdollisuuden laajentaa laitteistoa.Colecovisionin väripaletti sisälsi 16 väriä ja laitteen suorittimen teho oli 3,58Mhz.Colecovisionin ohjain muistutti Intellivision ohjainta, mutta siinä oli joystick valintalevyn sijaan.

ColecoVisionille julkaistiin ROM-moduuleina noin 170 peliä vuosien 1982 ja 1985 välillä.

Suuri osa ColecoVisionin peleistä oli käännöksiä kolikkopeleistä. Coleco solmi sopimuksen Nintendon kanssa saadakseen lisenssin Donkey Kongiin, ja peliä myytiin yhdessä laitteen kanssa. Colecon versio teki kunniaa alkuperäiselle sekä hahmoissa että äänitehosteissa.

Yhdysvaltojen ulkopuolella ColecoVisionia jakeli CBS Electronics, mutta konsolin nimi oli muodossa CBS ColecoVision.

Lähteet

Aiheesta muualla

Historiikki The Dot Eaters -sivustolla , 
Historiikki Classic Gaming -sivustolla  
ColecoVisionin tekniset tiedot  
Historiikki Gamecollectors -sivustolla , (suomeksi)

Pelikonsolit
Vuoden 1982 tekniikka
Komentaja (sotilasarvo)

Komentaja (lyhenne kom. tai sotilaskäytössä kom) on sotilasarvo Suomen merivoimissa. Maavoimissa sitä vastaa everstiluutnantin sotilasarvo. Komentajaa alempi sotilasarvo on komentajakapteeni ja ylempi kommodori.

Komentajan hihamerkissä on tummansinisellä pohjalla alhaalta lukien seuraavat kultaiset arvonauhat: kaksi paksua, yksi ohut, yksi paksu. Näiden päällä on kultainen leijona.

Arvo on kansainvälinen, ja muissa maissa sitä käytetään vastaavalla tasolla. Tunnuksetkin ovat pääsääntöisesti lähes samanlaisia. Erikoisupseereilla on lisätunnus: insinööreillä nauhojen välit ovat purppuranvärisiä ja lääkäreillä, eläinlääkäreillä, hammaslääkäreillä ja proviisoreilla punaisia. 

Komentajan arvo on pääsääntöisesti kadettikoulun käyneiden (sotatieteiden maisterin tutkinto) ammattisotilaiden arvo; reserviupseerien yleneminen tähän arvoon on äärimmäisen poikkeuksellista ja johtuu lähes poikkeuksetta sota-ansioista. Kuuluisimpia tällaisia poikkeuksia lienee brittiläinen sukeltajaupseeri, RNVR:n komentaja Lionel Crabb, joka ansaitsi arvonsa suojasukeltajana toisessa maailmansodassa. 

Suomalaisista reserviupseereista komentajan arvon on saavuttanut kustantaja, ministeri Aatos Erkko (1932–2012). Erkko tunnettiin paitsi keskeisenä suomalaisena sanomalehti- ja kustannusalan vaikuttajana, myös innokkaana sotilasmusiikkitoiminnan tukijana ja höyrylaivaharrastajana. Erkko toimi vuosia mm. kansainvälisen Hamina tattoo -sotilasmusiikkitapahtuman järjestelytoimikunnan kunniapuheenjohtajana.

Neuvostoliitossa oli loppuun asti käytäntönä ja Venäjällä on edelleen, että merivoimien esiupseerit käyttävät kapteenin arvoa, johon liittyy arvoluokkamerkintä. 3. arvoluokan kapteeni vastaa komentajakapteenia, 2. arvoluokan komentajaa ja 1. arvoluokan kommodoria. Neuvostolaivastolla oli myös erillinen kommodorin arvo, mutta se merkitsi kenraalikuntaan kuuluvaa kommodoria.

Joissakin eurooppalaisissa ja Etelä-Amerikan valtioissa arvon nimikkeenä on fregattikapteeni (saks. Fregattenkapitän, esp. capitano-de-fragata)

Lähteet 

Sotilasarvot