joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Zhang Yimou

Zhang Yimou (; s. 14. marraskuuta 1950) on kiinalainen elokuvaohjaaja.

Zhang Yimou luetaan Chen Kaigen ja Tian Zhuangzhuangin ohella kiinalaisten elokuvaohjaajien ”viidenteen sukupolveen”. Zhang aloitti uransa kuvaajana ja teki yhteistyötä Chen Kaigen kanssa muun muassa tämän palkitussa elokuvassa Keltainen maa (1984). Zhangin ensimmäinen oma täyspitkä elokuva oli Mo Yanin romaaniin perustuva Punainen pelto (1987). 1990-luvun alun elokuvat Ju Dou – kielletty rakkaus ja Punainen lyhty toivat Zhangille myös kansainvälistä suosiota.

Kaikissa Zhangin varhaisissa elokuvissa naispääosaa esitti Gong Li. Pariskunnan suhde päättyi Shanghai Triadin (1995) kuvausten aikaan ja se jäi heidän viimeiseksi yhteiseksi elokuvakseen ennen vuoden 2006 tuotantoa "Kultaisen kukan kirous". Zhangin elokuville on ollut ominaista voimakkaat, mutta traagiset naishahmot ja vahvasti visuaalinen, väreillä herkutteleva kuvaus. Osa Zhangin elokuvista on ollut Kiinassa kielletty niiden sisältämän erotiikan tai poliittisiksi tulkittujen vihjailujen vuoksi.

Zhangin 1990-luvun loppupuolella ohjaamat elokuvat jäivät suhteellisen vähälle huomiolle, kunnes vuonna 2002 julkaistu, suurella budjetilla tehty historiallinen fiktio Hero nousi suurmenestykseen niin Kiinassa kuin muualla maailmassa. Seuraava Zhang Yimoun elokuva, Lentävien tikarien talo, keräsi myös suuria katsojalukuja, mutta kriitikot eivät ole olleet aivan yhtä innostuneita. 

Zhang ohjasi sekä Pekingin vuoden 2008 kesäolympialaisten että 2022 talviolympialaisten avajaisseremonian.

Filmografia 
 Punainen pelto (紅高梁 1987)
 Codename Cougar (代號“美洲豹” 1989)
 Ju Dou – kielletty rakkaus (菊豆 1991)
 Punainen lyhty (大紅燈籠高高掛 1992)
 Qiu Jun tarina (秋菊打官司 1992)
 Elämänkaari (活着 1994)
 Shanghai Triad (搖呀搖﹐搖到外婆橋 1995)
 Lumière and Company (1995)
 Keep Cool (有話好好說 1997)
 Viimeinenkin oppilas (一个都不能少 1999)
 Tie kotiin (我的父亲母亲 1999)
 Happy Times (幸福时光 2000)
 Hero (英雄 2002)
 Lentävien tikarien talo (十面埋伏 2004)
 Kultaisen kukan kirous (2006)
 Nainen, pyssy ja nuudelipuoti (2009)
 The Love of the Hawthorn Tree (2010)
 The Flowers of War (2011)
 Coming Home (归来 2014)	
 The Great Wall (长城 2016)
 Shadow (影 2018)
 One Second (一秒钟 2020)
 Cliff Walkers (悬崖之上 2021)

Lähteet

Aiheesta muualla

Kiinalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1950 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Viktor Emanuel III

Viktor Emanuel III (, 11. marraskuuta 1869 – 28. joulukuuta 1947) oli Italian kuningas vuosina 1900–1946. Hän vaati myös Etiopian keisarin (1936–1943) ja Albanian kuninkaan arvonimiä (1939–1943) itselleen.

Viktor Emanuel III oli Umberto I:n ja Savoijin prinsessan Margherita Teresa Giovannan poika. Hän meni naimisiin Montenegron Nikola I Petrović Njegošin tyttären Elena Petrovićin kanssa. Hän nousi valtaan 29. heinäkuuta 1900 isänsä salamurhan jälkeen.

Viktor Emanuel III osoitti alkukaudellaan merkkejä demokratian tukemisesta. Hän kuitenkin nimitti 1922 Benito Mussolinin pääministeriksi hylättyään neuvon kieltää fasistien marssi Roomaan. Hän ei myöskään toiminut aktiivisesti fasisteja vastaan, ja hänestä tuli lopulta pelkkä nukkehallitsija. Hän ei vastustanut julkisesti fasistien rotulakeja 1938, kun monet juutalaiset upseerit tekivät itsemurhan kuollakseen univormussa. Sveitsiläinen historioitsija Eddy Bauer tosin väittää teoksessaan Toinen maailmansota, että kuningas suhtautui kyynisesti Mussolinin hänelle tyrkyttämiin koreisiin arvonimiin.

Viktor Emanuelin toimet osoittautuivat pettymykseksi monille. Erotettuaan Mussolinin 1943 hän pakeni Roomasta oman turvallisuutensa vuoksi. Kansansuosionsa menettäneenä hän luopui vuonna 1946 kruunusta poikansa Umberton hyväksi. Hän kuoli Egyptissä 1947. Italian monarkia lakkautettiin pian tämän jälkeen.

Italian joukkojen syrjäytettyä keisari Haile Selassien ja Albanian Zogu I:n Viktor Emanuel III:n asemaa Etiopian keisarina ei kuitenkaan hyväksytty yleisesti. Hän luopui arvonimistään Albanian kuninkaana ja Etiopian keisarina vuonna 1943.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Italian kuninkaat
Vuonna 1869 syntyneet
Vuonna 1947 kuolleet
Pietari II (Jugoslavia)

Pietari II (Петар II Карађорђевић; Petar II Karađorđević) (6. syyskuuta 1923 Belgrad, Jugoslavian kuningaskunta – 3. marraskuuta 1970 Denver, Colorado, Yhdysvallat) oli viimeinen Jugoslavian kuningas 1941–1945.

Hän oli Jugoslavian Aleksanteri I:n ja Romanian prinsessa Marie von Hohenzollern-Sigmaringenin poika. Hänen kummisetänsä oli Yhdistyneen kuningaskunnan Yrjö VI. Hän nai Tanskan ja Kreikan prinsessa Alexandran Lontoossa 1944. Heidän poikansa kruununprinssi Aleksandar syntyi 1945.

Elämäkerta 

Pietari II nousi valtaistuimelle 1934 isänsä salamurhan jälkeen. Valtionhoitajana toimi isän serkku, ruhtinas (knez) Paul. Kuningas ja hänen neuvonantajansa vastustivat natsi-Saksaa, mutta pelkäsivät Hitlerin hyökkäävän Jugoslaviaan, eikä Britannia voinut auttaa. Jugoslavia liittyi akselivaltoihin Saksan kanssa.

27. maaliskuuta 1941 Pietari II julistettiin täysi-ikäiseksi, ja hän osallistui brittien tukemaan kaappaukseen sopimuksen solminutta hallitusta vastaan.

Operaatio Barbarossaan valmistautunut Saksa hyökkäsi samanaikaisesti Jugoslaviaan ja Kreikkaan. Muutamassa viikossa Saksa, Bulgaria, Unkari ja Italia valtasivat maan, ja se antautui lopullisesti 17. huhtikuuta. Jugoslavia jaettiin hyökkääjien kesken, ja osasta muodostettiin itsenäinen Kroatian nukkevaltio.

Pietari pakeni hallituksen kanssa maasta ensin Kreikkaan, Jerusalemiin ja Kairoon. Hän saapui Englantiin kesäkuussa 1941 ja liittyi moniin muihin maanpakolaishallituksiin. Pietari kävi koulunsa loppuun Cambridgen yliopistossa ja liittyi kuninkaallisiin ilmavoimiin.

Jugoslaviassa muodostui kaksi pääasiallista kilpailevaa vastarintaliikettä: kuningasmieliset četnikit puolustusministeri Draža Mihailovićin johdolla ja kommunistit Josip Broz Titon johtamina. Liittoutuneet tukivat aluksi Mihailovićia, mutta käänsivät tukensa Titolle.

Kansalliskokous syrjäytti kuningas Pietari II:n sodan jälkeen 29. marraskuuta 1945, kun hän oli vielä maanpaossa. Hän ei ikinä virallisesti luopunut kruunusta. Sodan jälkeen hän asettui Yhdysvaltoihin ja kuoli Denverissä, Coloradossa epäonnistuneen maksasiirron jälkeen. Hänestä tuli ainoa eurooppalainen kuninkaallinen, joka on haudattu Yhdysvaltain maaperälle, Pyhän Savan luostariin Libertyvilleen, Illinoisiin. Tammikuussa 2013 Pietarin jäännökset kuitenkin siirrettiin Serbiaan ja uudelleenhaudattiin Oplenacin kuninkaalliseen mausoleumiin Topolan kaupungissa.

Pietarin poika Aleksandar Karađorđević vaatii edelleen Serbian kruunua. Pietarin edesmennyt veli, ruhtinas Tomislav Karađorđević oli edellinen kruununperijä.

Aiheesta muualla

 Official Website of The Serbian Royal Family 

Hallitsijat
Jugoslavialaiset henkilöt
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 1970 kuolleet
Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta

Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta (, ) on vuosina 1199–1392 Itä-Euroopassa olemassa ollut historiallinen valtio, jonka alueita oli nykyisen Puolan, Valko-Venäjän ja Ukrainan alueella. Kiovan suuriruhtinaskunnan hajottua Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta oli Vladimir–Suzdalin ja Novgorodin rinnalla merkittävimpiä itäslaavilaisia valtioita.

Historia 

Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnan perusti vuonna 1199 ruhtinas Roman Mstislavitš. Ruhtinaskunta alisti valtaansa Kiovan, teki rauhansopimuksen Unkarin kanssa, loi diplomaattiset suhteet Bysanttiin ja vahvisti itäslaavilaista vaikutusvaltaa Liettuassa. Vuonna 1205 Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta kääntyi puolalaisia liittolaisiaan vastaan, ja seuranneissa taisteluissa prinssi Mstislavitš sai surmansa. Tämän seurauksena ruhtinaskunta jakautui pienemmiksi osasiksi ja joutui Unkarin ja Puolan kiistakapulaksi. 

Unkarin kuningas Andreas II julisti itsensä alueen kuninkaaksi, Rex Galiciae et Lodomeriae. Unkari ja Puola sopivat 1214, että valtaistuin annetaan Andreaksen pojalle Kolomanille, joka oli nainut puolalaisen hallitsijan tyttären. Vuonna 1221 Mstislav Rohkea vapautti Galitsian ja Volynian unkarilaisten ikeestä, mutta vasta Romanin poika, Galitsian kuningas Daniel (Danylo Halytskyi) onnistui yhdistämään Volynian ja Galitsian sekä Kiovan voittamalla taistelussa 1245 Jaroslav II:n sekä puolalaiset että unkarilaiset. Samalla kuitenkin hänen oli tunnustettava naapuriseudun mongolien hallitseman Kultaisen ordan valta-asema alueella.

Danielin (Danylon) valtakaudella Galitsiasta ja Volyniasta kehittyi voimakas ja kukoistava valtio. Kirjallisuutta tuotettiin ja kauppa kehittyi alueen suotuisen Mustanmeren ja Itämeren välisen sijainnin ansiosta. Tärkeimpiä kaupunkeja olivat hallituskaupungiksi muutettu Lviv, Halytš, Volodymyr, Przemyśl ja Terebovlija. Danielin kuoltua 1264 hänen kuningaskuntansa hajosi jälleen. Nimellisesti valtaan nousivat Danielin pojat, mutta todellisuudessa valtaa käyttivät pajarit. 

Vuonna 1352 lopulta valtakunta hajotettiin ja jaettiin Puolan ja Liettuan kesken. Lublinin sopimuksella 1569 nämä valtiot yhdistyivät Puola-Liettuaksi, johon Galitsia ja Volynia tulivat kuulumaan. Puola-Liettuan jaon aikoihin 1772 Itävallan keisarinna Maria Teresia, joka oli myös Unkarin kuningatar, otti esille unkarilaisten vanhan, lyhyen hallintajakson Galitsiassa ja Volyniassa ja käytti tätä peruteella Itävallan osallisuuteen jaossa. Itävallalle tulleen alueen viralliseksi nimeksi tuli Galitsia ja Lodomeria, vaikkakaan se ei vastannut maantieteellisesti historiallista Galitsian ja Volynian aluetta. Jaossa Galitsia jäi Itävallalle, kun taas Volynian jakoivat Preussi ja Venäjä keskenään Puolan kolmannessa jaossa 1795. Preussin Länsi-Volynian ja Venäjän Itä-Volynian välinen raja vahvistettiin 1797, minkä jälkeen Venäjä järjesti oman puolensa Volynian kuvernementiksi.

Aiheesta muualla 

Euroopan entiset monarkiat
Puolan entiset valtiot ja valtiomuodostelmat
Ukrainan entiset valtiot ja valtiomuodostelmat
Valko-Venäjän historia
Seulonnan keskeiset artikkelit
Podolia

Podolia (,  , ) on Ukrainassa sijaitseva historiallinen alue, joka käsittää Hmelnytskyin ja Vinnytsjan hallinnolliset alueet kokonaan sekä neljän muun alueen luoteisia osia. Suurin kaupunki on noin 330 000 asukkaan Vinnytsja, muita tärkeitä kaupunkeja ovat Uman, Kamjanets-Podilskyi ja Hmelnytskyi.

Kaakosta alkavaa Karpaattien ylänkömaata lukuun ottamatta Podolia on tasankoa, jota kuitenkin halkovat monet joenuomat. Alueella on myös Puolan ja Turkin välisestä sodasta jäänteinä lukuisia linnoituksia. Ukrainan lipun symboloimat kultaiset vehnäpellot sinisen taivaan alla ovat tällä alueella kunniassaan.

Historia
Kansainvaellusten aikaan alueen halki kulki monia kansoja, jotka jättivät sinne jälkensä. Alue on aikojen kuluessa kuulunut moniin valtakuntiin, kuten Liettuaan, Puolaan, Venäjän keisarikuntaan, Ukrainan sosialistiseen neuvostotasavaltaan Neuvostoliitossa ja vihdoin toisen maailmansodan jälkeen itsenäiseen Ukrainaan.

Lähteet

Aiheesta muualla

Ukrainan maantiede
Kosmoskynä

Kosmoskynä on Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat ry:n kaksi kertaa vuodessa ilmestyvä jäsenlehti, joka keskittyy tieteis- ja fantasiakulttuuriin nimenomaan kirjoittajien näkökulmasta. Kosmoskynä on ilmestynyt vuodesta 1984 alkaen, numeroon 2/1985 asti nimellä Suomen tieteiskirjoittajat – jäsentiedote.

Päätoimittajat 
Kosmoskynän päätoimittajana on vuosien varrella toiminut useita suomalaisen scifikulttuurin ja -fandomin avainhenkilöitä:

 Veikko Rekunen 1984
 Juhani Hinkkanen 1985–1986, 1992
 Juha Salminen 1986–1988
 Jyrki J.J. Kasvi 1989–1991
 Johanna Sinisalo 1992
 Ari Veintie 1992
 Leena Peltonen 1992
 Jukka Halme 1993
 Eeva Jaeger 1993
 Jukka Laajarinne 1993
 Marko Kivelä 1994–1995
 Mervi Hujanen 1996
 Anne Jääskeläinen 1997
 Pekka Sirkiä 1997–2000
 Anne Leinonen 2000–2002, 2003
 Shimo Suntila 2003
 Pasi Karppanen 2004–2010
 Christine Thorel 2011–2012
 Sami Hakkarainen 2013
 Juri Timonen 2013–2015
 Miia Outinen 2016–2017
 Toni Saarinen 2018–2020
Liisa Näsi 2021
Reetta Vuokko-Syrjänen 2022–

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kosmoskynän verkkosivut

Suomalaiset science fiction -lehdet
Tommy Bolin

Thomas Richard ”Tommy” Bolin (1. elokuuta 1951 Sioux City – 4. joulukuuta 1976 Miami) oli yhdysvaltalainen rock- ja fuusiojazzmuusikko. Bolin oli yksi lukuisista Jimi Hendrixin manttelinperijänä pidetyistä kitaravirtuooseista. Näitä kahta kitaristia yhdistävät myös varhainen kuolema ja lukuisat spekulaatiot siitä, mitä kaikkea he olisivat vielä voineet saavuttaa. 

Bolin soitti 1960-luvun lopulta lähtien keskitasoista suosiota saavuttaneissa yhtyeissä Zephyr ja The James Gang. Lisäksi hän soitti kitaraa  muutamilla tunnetuilla 1970-luvun alun fuusiojazzlevyillä, kuten Billy Cobhamin Spectrumilla ja Alphonse Mouzonin Mind Transplantilla. Maineensa huipulle Bolin nousi vuosina 1975–1976 ollessaan vajaan vuoden ajan hard rock -yhtye Deep Purplen kitaristi. Bolin soitti Deep Purplen albumilla Come Taste the Band ja sitä seuranneella kiertueella, minkä jälkeen yhtye hajosi. Bolin myös levytti myönteisiä arvosteluita saaneet soololevyt Teaser (1975) ja Private Eyes (1976).

Bolin kuoli heroiinin yliannostukseen 25 vuoden ikäisenä.

Diskografia 

 Teaser (1975)
 Private Eyes (1976)
 Whips and Roses I (2006)
 Whips and Roses II (2006)

Lähteet

Aiheesta muualla 

The Official Tommy Bolin Archives

Fuusiojazz
Rockmuusikot
Deep Purple
Yhdysvaltalaiset kitaristit
Vuonna 1951 syntyneet
Vuonna 1976 kuolleet
Stiletti

Stiletti oli alun perin ohut kolmisärmäinen tikari, nykyisin veitsi jonka terä on usein laukaistavissa kahvan sisältä.

Alun perin stiletti oli yksi tikarin erityistyypeistä. Ritariaikana miekkaa pidettiin paremmassa kädessä ja stilettiä huonommassa. Tuolloin stiletissä oli ohut, yleensä kolmisärmäinen terä, jolla pyrittiin lävistämään haarniska heikosta kohdasta. Stiletin kapea terä oli suunniteltu erityisesti tunkeutumaan rengaspaidan teräsrenkaiden läpi ja siten se sopi myös salamurhaajan työkaluksi. Stiletin merkitys väheni, kun tuliaseiden kehitys teki haarniskan käytön merkityksettömäksi.

Nykyään stiletillä kuitenkin tavallisesti tarkoitetaan veistä, jossa (usein kaksiteräinen) terä ponnahtaa jousen voimalla kahvan sivusta tai sisältä ja lukkiutuu käyttöasentoonsa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Teräaseet
Iisoppi

Iisoppi eli rohtoiisoppi (Hyssopus officinalis) on huulikukkaiskasveihin kuuluva monivuotinen, kukkiessaan voimakkaasti tuoksuva puolipensas. Rungon alaosa on joillakin yksilöillä puumainen. Luonnonvaraisena iisoppi kasvaa Välimeren ympäristössä ja Lähi-idässä.

Iisopin kreikankielinen nimi , hyssōpos perustuu oletettavasti vanhaan hepreankieliseen esob/ezov-sanaan (), joka mainitaan myös Raamatussa. Tosin esob on viime tiedon mukaan paljastunut syyrianmeiramiksi (Origanum syriacum). Myös arabialaista pyhää yrttiä tarkoittavaa azzof-sanaa on tarjottu iisopin alkuperäksi, mistä johtuen iisoppi tunnetaan Ranskassa myös herbe sacrée -nimisenä. Suomeen iisoppi saapui 1600-luvun alkupuolella, jolloin luostarit alkoivat viljellä sitä pikemminkin lääkkeeksi kuin mausteeksi. Puutarhassa iisoppia käytetään karkottamaan lanttu-, nauris- ja kaaliperhosia. Mehiläiset sen sijaan suosivat iisoppia mesikasvina. Iisoppi on aurinkoisen paikan kasvi. Maan tulee olla hiekkaista sekä hyvin ojitettu.

Käyttö 

Iisopin käyttö ruoanlaitossa on suhteellisen vähäistä. Sitä käytetään salvian tapaan veri- ja maksaruoissa sekä keventämässä rasvaisia ruokia. Kuivatessa iisopin karvaus korostuu ja liiaksi käytettynä tekee ruuan helposti kitkeräksi. Lehtiä on vanhoina aikoina käytetty jopa salaatissa. Iisoppi sopii hyvin yrttiteen yhdeksi osaksi, ja sitä käytetään myös monien vahvojen yrttiliköörien, kuten Chartreusen, mausteena.

Iisoppi oli pitkään Suomessa apteekkirohto. Kasvin kukkivista latvoista tehtiin lääkettä mm. astmaan ja keuhkoputkentulehdukseen sekä helpottamaan liman poistumista hengitysteistä. Kasvin sisältämä karvasaine marrubiini helpottaa liman erittymistä hengitysteistä. Iisoppiöljy sisältää bakteereita tuhoavia ketoneita, minkä vuoksi sitä on käytetty haavojen ja ihosairauksien hoitoon. Vaikka siitä saatava öljy on tehokas apu bakteereja vastaan, niin se on samalla myös hermomyrkky, joka voi laukaista epileptisen kohtauksen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Iisoppi (Hyssopus officinalis)
Eliaksenyrttitarha: Iisoppi (Hyssopus officinalis) (Internet Archive)
Den virtuella floran: Iisoppi (Hyssopus officinalis) 
United States Department of Agriculture (USDA): Hyssopus officinalis 
Flora of China: Hyssopus officinalis 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Hyssopus officinalis 
Gernot Katzer's Spice Pages: Hyssop (Hyssopus officinalis) 

Iisopit
Yrtit
Bakronyymi

Bakronyymi (engl. back ’takaisin’ + acronym ’akronyymi’) on nimitys näennäiselle kirjainlyhenteelle tai akronyymille, jonka laajennettu merkitys on keksitty jälkikäteen luomalla sanayhdistelmä, joka sopii termin alkukirjaimiin. Osaa backronyymeistä on ehdotettu vakavissaan, tästä esimerkkinä ping-verkkotyökalulle keksitty sanayhdistelmä ”packet internet groper”. Todellisuudessa pingin nimi on otettu kaikuluotaimen ääni-impulssia kuvaavasta onomatopoeettisesta termistä. Backronyymejä voidaan myös käyttää huumorin keinona. Esimerkiksi Perl-ohjelmointikielen merkitykseksi on ehdotettu ”pathologically eclectic rubbish lister”. Aku Ankka -sarjakuvissa sudenpennut-järjestön arvonimet toimivat samalla periaatteella.

Backronyymejä muodostetaan joskus myös olemassa olevan oikean akronyymin tilalle tai rinnalle. DVD-levyjen nimi keksittiin ensin sanoista ”digital video disc”, mutta kun huomattiin, että tekniikka on hyödyllinen myös muuntyyppisen kuin videodatan tallentamiseen, lanseerattiin epävirallinen lyhenteen selitys ”digital versatile disc”. Suomalainen esimerkki on SAK, joka oli alun perin lyhennys Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitosta, mutta kun tämä yhtyi 1960-luvun lopussa toisen keskusjärjestön SAJ:n (Suomen Ammattijärjestön) kanssa, perustetun yhteisen liiton lyhenteenä pysyi SAK, mutta nimeksi tuli Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö. 

Backronyymejä voidaan pitää yhtenä kansanetymologian muotona. Niitä esiintyy luultavasti eniten englannin kielessä. Yleisiä backronyymien käyttötapoja ovat vitsit ja herjaukset: suomeksi niitä on keksitty automerkeille, kuten OPEL = ”on poistettava ehdottomasti liikenteestä” ja VOLVO = ”valitamme ostosta, lähetämme varaosat” sekä halventavasti urheilujoukkueille, esimerkiksi  Jokerit = ”joukko onnettomia kaukaloon eksyneitä runkkareita ilman taitoa”. Diktatuureissa tällä tavoin on tietenkin keksitty poliittisia vitsejä, esimerkiksi Virossa lyhenteestä ENSV (Eesti Nõukogude Sotsialistik Vabariik, Viron sosialistinen neuvostotasavalta) saatiin ”Enne Nälg Siis Viletsus” (”Ensin nälkä, sitten kurjuus”).

Katso myös
Rekursiivinen akronyymi

Lyhenteet
Michael Praetorius

Michael Praetorius (mahdollisesti 15. helmikuuta 1571 – 15. helmikuuta 1621) oli saksalainen säveltäjä.

Elämä 
Praetorius syntyi Creuzburgissa, Thüringenissä. Hän opiskeli Torgaussa, Frankfurt an der Oderissa ja Zerbstissä. Hän toimi urkurina Marienkirchessä Frankfurtissa sekä Gröningenissä. Vuonna 1589 hänestä tuli Braunschweig-Wolfenbüttelin herttuan Heinrich Juliuksen hovikapellimestari. Hän johti myös joissain tilanteissa Saksin herttuan kuoroa ja orkesteria.

Musiikki 
Praetorius oli tuottelias säveltäjä. Hänen musiikissaan oli vaikutteita muun muassa Samuel Scheidtin ja Heinrich Schützin musiikista. Praetoriuksen sävellyksiin kuuluu muun muassa paljon laulumusiikkia sekä Terpsichore-niminen tanssisarja.

Praetorius kirjoitti kolmiosaisen musiikkitietokirjan Syntagma Musicum (1614–1620). Teos ilmesyi 1615 Wittenbergissä ja siitä tuli  vuosisatojen ajaksi evankelisten kirkkojen liturgisen musiikin suuntaviivoja esittelevä teos. Hän julkaisi myös kokoelman ”Musae Sioniae” (pain. 1609), joka oli kokoelma moniäänisiä ja monikuoroisia koraalisovituksia. Näiden joukossa on neliääninen kantionaalisovitus virteen ”Es ist ein Ros entsprungen" (On ruusu Iisain juuren, Suomen ev. lut. kirkon virsikirja virsi 23, Ruotsin kirkon virsikirja 113). Sävelmän vanhin tunnettu muoto on Alte Catholische Geistliche Kirchen-gesang – kirjassa vuodelta 1599. Kirja tunnetaan myös Speyrerer Gesangbuch-kirjana. On oletettu, että sävelmä olisi tuota vuotta vanhempi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Saksalaiset säveltäjät
Renessanssisäveltäjät
Barokkisäveltäjät
Vuonna 1571 syntyneet
Vuonna 1621 kuolleet
Orangen piirikunta (Kalifornia)

Orangen piirikunta () on Yhdysvaltojen Kalifornian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Piirikunnassa asui 3 186 989 ihmistä vuonna 2020 ja se on pinta-alaltaan 2 455 neliökilometriä. Aluetta on tehnyt kuuluisaksi Orangen alueelle sijoittunut televisiosarja The O.C. Piirikunta on väkiluvultaan Yhdysvaltain kuudenneksi suurin piirikunta. Orangen piirikunta eroaa useimmista piirikunnista siten, ettei sillä ole yhtä keskusta, ja alue on lähes kauttaaltaan esikaupunkialuetta.

Maantiede 
Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston mukaan alueen pinta-ala on 2 455 km², mikä tekee siitä Etelä-Kalifornian pienimmän piirikunnan. Pinta-alasta on 2 045 km² maata ja 411 km² vettä. Veden osuus on 16,7 %.

Orangen piirikunta rajautuu lännessä Tyyneen valtamereen, pohjoisessa Los Angelesin piirikuntaan, koillisessa San Bernardinon piirikuntaan ja etelässä San Diegon piirikuntaan.

Piirikunnan korkein kohta on Santiago Peak (1 733 m). Tärkein vesiväylä on Santa Ana -joki.

Väestö
Piirikunnan asukkaista 39,9 prosenttia on valkoisia, 32,1 prosenttia latinalaisamerikkalaisia ja 20,7 prosenttia aasialaisia. 45,5 prosenttia puhuu muita kieliä kuin englantia. 87 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 38,3 vuotta.

Politiikka 
Orangen piirikunta oli ennen vuotta 2016 luotettavaa republikaanien kannatusaluetta. Piirikunta äänestikin vuosina 1960–2012 kaikissa vaaleissa republikaaneja. Ronald Reagan luonnehti Orangen piirikuntaa aikoinaan "paikaksi, jonne kaikki hyvät republikaanit menevät kuolemaan". Hillary Clinton voitti Orangen piirikunnassa vuonna 2016, ja vuonna 2018 demokraatit voittivat Orangen piirikunnassa vuoden 2018 välivaaleissa. Tämän jälkeen Los Angeles Timesin toimittajan kolumnissa Orangen piirikunta "todettiin kuolleeksi 129-vuotiaana". Republikaanit ovat kuitenkin tämän jälkeenkin onnistuneet voittamaan paikkoja paikallisvaaleissa.

Kuvia piirikunnasta

Lähteet

Aiheesta muualla
PDP-1

PDP-1 (Programmed Data Processor-1) oli ensimmäinen Digital Equipment Corporationin valmistama minitietokone ja Programmed Data Processor -sarjan ensimmäinen. Tietokone on merkittävä muun muassa ensimmäisenä kaupallisena interaktiivisena tietokoneena.

Tietokone julkaistiin vuonna 1959 ja sitä valmistettiin noin 50 kappaletta. Tietokoneella oli sillä merkittävä rooli varhaisen tietokoneharrastuksen alullepanijana: kone oli ostettu MIT:hen ja muutamiin muihin korkeakouluihin, joissa käyttöpolitiikka oli sen verran vapaamielinen, että opiskelijat saattoivat varata sen käyttöönsä vapaa-aikanaan ja toteuttaa sillä omia pelejään ja kokeilujaan.

PDP-1 oli transistoripohjainen kone, jonka arkkitehtuuri perustui MIT:ssä kehitettyihin varhaisiin transistorikoneisiin (TX-0 ja TX-2). Sen suurimpia etuja oli pienikokoisuus: koko laitteisto vei vain muutamia neliömetrejä lattiapinta-alaa. Erikoisuutena oli myös suuri tutkamainen kuvaputki, jota käytettiin usein pelien ja interaktiivisten ohjelmien näyttölaitteena. Ensisijaisena massamuistina oli reikänauha. Sananpituus oli 18-bittiä ja ferriittirengasmuistilla toteutetun keskusmuistin koko vaihteli 4096:n ja 65536:n sanan välillä. Nopeimmat konekäskyt suoritettiin 10 mikrosekunnissa.

Tietokone maksoi standardikokoonpanossa 85000–100000 dollaria.

PDP-1 oli ensimmäinen tietokone, joka ajoi tietokonepelien historiaan keskeisesti kuuluvaa Spacewar-peliä. PDP-1 on ollut myös Suomessa nähtävillä GameOn-tietokonepelinäyttelyssä syksyllä 2003.

Lähteet

Aiheesta muualla 

DEC PDP-1 information – sisältää mm. kuvia ja käsikirjan.
Bitsavers.org: PDP-1 – Skannattua alkuperäisdokumentaatiota
PDP-1 Restoration Project
PDP-1 Music

Digital Equipment Corporationin tietokoneet
Tietotekniikan historia
1950-luvun tietokoneet
Põltsamaa jõgi

Põltsamaa jõgi on Keski-Virossa virtaava Pedjan joen 135 km pitkä sivujoki. Se alkaa Pandiveren ylängöltä ja Endlan luonnonsuojelualueelta Jõgevamaan, Järvamaan ja Länsi-Virumaan maakuntien rajamailta.

Põltsamaa jõgi virtaa keskivaiheillansa Põltsamaan kaupungin halki. Se yhtyy Pedja jõgeen Alam-Pedjan luonnonsuojelualueen tuntumassa lähellä Võrtsjärveä.

Varsinkin yläjuoksulla majavat ovat tehneet patojaan jokeen. Siellä täällä joen poikki on myös itsestään kaatuneita ja paksujakin puita, mikä haittaa kanoottiretkeilyä. Joki on kuitenkin erinomainen melontajoki, rauhallinen ja kaunis. Joen yli kaartuvat puut muodostavat lehvästötunneleita. Joki mutkittelee paikoitellen hyvinkin voimakkaasti. Rannat ovat paikoitellen vaikeakulkuisia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Jõgevamaa
Viljandimaa
Viron joet
Pedja jõen valuma-alue
Lubumbashi

Lubumbashi ( entinen ranskankielinen Élisabethville  tai hollanninkielinen  Elisabethstad) on Kongon demokraattisen tasavallan toiseksi suurin kaupunki ja maan kaakkoisosan keskus. Tämä kuparinlouhintateollisuudesta vaurastunut kaupunki on Katangan maakunnan pääkaupunki. Lubumbashin  asukasluku vuonna 2004 oli noin 1,3 miljoonaa.

Sijainti 
Lubumbashi sijaitsee noin 1000 metriä merenpinnan yläpuolella niin sanotulla kuparivyöhykkeellä, joka ulottuu Kongon eteläosasta Sambian keskiosiin. Kafwe-joki virtaa läheisellä Sambian rajalla liittyäkseen Sambesi-jokeen etelämpänä.

Lubumashi sijaitsee Ilebosta, Kolwezista ja Kindusta tulevien rautateiden risteyskohdassa. Rautatietä pitkin kuljetetaan mm. kuparia, kobolttia, sinkkiä, tinaa ja hiiltä. Kaupungissa on myös kansainvälinen Luanon lentokenttä.

Historia 
Lubumbashi perustettiin vuonna 1910. Sen nimi oli vuoteen 1965 saakka Elisabethville.

Vuonna 1960 Belgian Kongon itsenäistyessä Belgiasta Katangan maakunta julistettiin itsenäiseksi. Lubumbashi toimi tämän separatistisen valtion pääkaupunkina vuoteen 1963 saakka, jolloin YK:n joukot, jolta Kongo oli pyytänyt apua tilanteen ratkaisemiseksi, kukistivat kapinan.

Mobutu Sese Sekon aikana kaupunki oli alennustilassa, mutta vuosina 1999–2003 se toimi valtion pääkaupunkina.

Talous ja kulttuuri 
Lubumbashi on kansallisesti tärkeä taloudellinen ja teollinen keskus. Siellä valmistetaan tekstiilejä, elintarvikkeita, painotuotteita, tiiliä ja kuparijalosteita.

Kaupungin nähtävyyksiä ovat mm. kasvitieteellinen puutarha, eläintarha ja arkeologis-etnologinen Lubumbashin kansallismuseo. Siellä on myös kansallisen mittapuun mukaan korkeatasoinen Lubumbashin yliopisto.

Lubumbashi on väestörakenteeltaan monikansallinen. Suurimpia väestöryhmiä ovat sangat, lambat, lubat, lundat ja rundat. Kaupungin valtakieli on swahili, josta on kehittynyt siellä erityinen kingwana-murre.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kongon demokraattisen tasavallan kaupungit
PDP-11

PDP-11-sarjan (lyhenne sanoista Programmed Data Processor) tietokoneet olivat Digital Equipment Corporationin (DEC) menestyneimpiä minitietokoneita. Sarjan tuotanto alkoi vuonna 1970 ja jatkui aina 1990-luvulle asti.
PDP-11:sta on kutsuttu kaikkien aikojen eniten vaikuttaneeksi minitietokoneeksi.

Alkuperäinen PDP-11/20-mallin suoritin (KA11) toteutettiin TTL-logiikalla. Vuoteen 1972 mennessä markkinoille oli tullut yhdelle mikropiirille mahtuva 4-bittinen ALU-piiri 74181, jota käytettiin KD11-A:ssa. Myöhemmin KB11-A suoritin käytti nopeampaa 74S181-piiriä.

PDP-11:sta suoritinarkkitehtuurissa on kahdeksan 16-bittistä rekisteriä, joista kuusi on yleiskäyttöistä, yksi on pino-osoitin ja yksi on ohjelmalaskuri. Rekisterit voivat viitata toisiin rekistereihin, muistiin tai sisältää suoraan data-arvoja. Jokaisella rekisterillä voitiin suorittaa logiikka-, matematiikka- tai testioperaatioita 16-bittisellä sanalla, 8-bittisellä tavulla tai muistihaulla (luku ja kirjoitus). Myöhemmät mallit lisäsivät liukulukutuen.

Osoiteavaruuden koko on . Suurimmissa malleissa on erikseen käsky- ja data-avaruus, mutta tätä ominaisuutta eivät DEC:n käyttöjärjestelmät hyödyntäneet. Käytännössä kaikissa PDP-11-malleissa fyysinen keskusmuisti on paljon osoiteavaruutta suurempi.

Alkuperäinen UNIX-käyttöjärjestelmä ja C-ohjelmointikieli kehitettiin aivan alkuvaiheita lukuun ottamatta PDP-11:llä. Ensimmäinen versio Unixista kehitettiin PDP-7:lle assemblyllä. Uusin PDP-11:llä toimiva UNIX-versio on 2.11BSD. DEC:n omia käyttöjärjestelmiä olivat RT-11, RSTS, RSX11 ja DOS.

PDP-11-arkkitehtuurista saadut vaikutteet näkyvät paitsi sen seuraajassa VAXissa, myös esimerkiksi Motorola 68000 -sarjan mikroprosessoreissa. 

PDP-11:t olivat ensimmäisiä laajasti kloonattuja länsikoneita Neuvostoliitossa ja muissa itäblokin maissa. PDP-11-arkkitehtuurin suosio jatkui näissä maissa pitempään kuin länsimaissa, ja esimerkiksi Neuvostoliitossa valmistettiin PDP-11-pohjaisiin mikrosuorittimiin perustuvia kotitietokoneita, ohjelmoitavia laskimia ja satelliitteja.

LSI-11 
LSI-11 oli DEC:n ensimmäinen mikroprosessori, joka oli kehitetty yhdessä Western Digitalin kanssa.
LSI-11 koostui kolmesta mikropiiristä: ROM-piiristä, kontrollipiiristä ja datapiiristä. LSI-11 toteutti PDP-11:sta arkkitehtuurin, mutta oli hitain PDP-11 jota valmistettiin.

Emulaatio 
SIMH-emulaattori tukee PDP-11:stä.

Lähteet

Aiheesta muualla

 PDP-11 -FAQ  
 Yet Another PDP-11 Page 
 Dokumentaatiota bitsavers.org-palvelussa 
 Alt.sys.pdp11 -uutisryhmä 

Suoritinarkkitehtuurit
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2005

Vuoden 2005 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Oberstdorfissa Saksassa 16.–27. helmikuuta 2005.

Kilpailujen menestynein maa oli Norja, joka voitti seitsemän kultaa ja yhteensä 19 mitalia.

Miesten maastohiihto

1,5 km sprintti (p)

Päivämäärä: 22. helmikuutaSuomen Lauri Pyykönen oli kilpailussa 13., Keijo Kurttila 15. ja Jari Joutsen 25:s.

Sprinttiviesti (v)

Päivämäärä: 25. helmikuutaSuomen joukkue (Lauri Pyykönen ja Keijo Kurttila) oli kilpailussa 15., he olivat välierässään kahdeksansia ja karsiutuivat loppukilpailusta.

15 km (v) 

Päivämäärä: 17. helmikuutaSuomen Teemu Kattilakoski oli kilpailussa yhdeksäs, Olli Ohtonen 28., Juha Lallukka 32. ja Sami Jauhojärvi 44:s.

50 km (p) yhteislähtö

Päivämäärä: 27. helmikuutaSuomen Sami Jauhojärvi oli kilpailussa 14., Tero Similä 25., Valeri Rodohlebov 41. ja Olli Ohtonen keskeytti.

15 km (p) + 15 km (v) yhdistelmäkilpailu 

Päivämäärä: 20. helmikuutaSuomen Sami Jauhojärvi oli kilpailussa 11., Tero Similä 13., Olli Ohtonen 42. ja Valeri Rodohlebov 53:s.

4 × 10 km viesti 

Päivämäärä: 24. helmikuutaSuomen joukkue (Tero Similä, Olli Ohtonen, Teemu Kattilakoski ja Sami Jauhojärvi) oli kilpailussa 12., mikä on edelleen kaikkien aikojen huonoin miesten viestisijoitus arvokisoissa.

Naisten maastohiihto

1,5 km sprintti (p)

Päivämäärä: 22. helmikuutaSuomen Mona-Liisa Malvalehto oli kilpailussa seitsemäs, Aino-Kaisa Saarinen kahdeksas ja Kirsi Välimaa 22:s.

Sprinttiviesti (v)

Päivämäärä: 25. helmikuuta

10 km (v) 

Päivämäärä: 17. helmikuutaSuomen Riitta-Liisa Lassila oli kilpailussa 13. ja Pirjo Manninen 51:s.

30 km (p) yhteislähtö 

Päivämäärä: 26. helmikuutaSuomen Annmari Viljanmaa oli kilpailussa 20. ja Kirsi Välimaa 22:s.

7,5 km (p) + 7,5 km (v) yhdistelmäkilpailu 

Päivämäärä: 19. helmikuutaSuomen Riitta-Liisa Lassila oli kilpailussa kahdeksas, Kirsi Välimaa 28. ja Aino-Kaisa Saarinen 31:s. Virpi Kuitunen ei startannut kilpailuun.

4 × 5 km viesti 

Päivämäärä: 21. helmikuuta

Yhdistetty

Sprintti (suurmäki + 7,5 km hiihto)

Päivämäärä: 27. helmikuutaSuomen Hannu Manninen oli kilpailussa kahdeksas, Jaakko Tallus 12. ja Antti Kuisma 25:s.

Normaalikilpailu (normaalimäki + 15 km hiihto) 

Päivämäärä: 18. helmikuutaSuomen Jaakko Tallus oli kilpailussa kahdeksas, Hannu Manninen yhdeksäs ja Anssi Koivuranta 26:s.

Joukkuekilpailu (suurmäki + 4 × 5 km hiihto) 

Päivämäärä: 23. helmikuuta

Mäkihyppy

Normaalimäki 

Päivämäärä: 19. helmikuutaSuomen Risto Jussilainen oli kilpailussa 11., Jussi Hautamäki 15. ja Matti Hautamäki 17:s.

Suurmäki 

Päivämäärä: 25. helmikuutaSuomen Risto Jussilainen oli kilpailussa kahdeksas ja Tami Kiuru 21:s.

Normaalimäen joukkuekilpailu 

Päivämäärä: 20. helmikuuta

Suurmäen joukkuekilpailu

Päivämäärä: 26. helmikuuta

Mitalitaulukko 

Hiihdon MM-kilpailut
Vuoden 2005 urheilu
Saksan hiihto
Baijerin urheilu
Oberstdorf
Sevilla (maakunta)

Sevilla on maakunta eteläisessä Espanjassa Andalusian itsehallintoalueen länsiosassa. Sen rajanaapureita ovat Málagan, Cádizin, Huelvan, Badajozin ja Córdoban maakunnat.

Sevillan pinta-ala on 14 036 neliökilometriä ja väkiluku 1 939 527 (vuonna 2017). Väestötiheys on 138,2 asukasta neliökilometrillä. 40 prosenttia väestöstä asuu pääkaupungissa Sevillassa. Maakunnassa on yhteensä 105 kuntaa.

Sevilla jakaa Doñanan kansallispuiston Huelvan kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Sevillan maakunta
Paul I

Paul I (, 14. joulukuuta 1901 – 6. maaliskuuta 1964) oli Kreikan kuningas, joka hallitsi Kreikkaa 1. huhtikuuta 1947 – 6. maaliskuuta 1964.

Elämä 

Vuodet 1917–1920 Paul eli isänsä Konstantin I:n kanssa maanpaossa. Paul oli koulutukseltaan laivaston upseeri. Vuodet 1923–1935 ja 1941–1946 hän oli maanpaossa veljensä Yrjö II:n kanssa. Toisen maailmansodan ajan hän oli Kreikan pakolaishallituksen mukana Lontoossa ja Kairossa. Kairosta hän lähetti viestejä kreikkalaisille. Hän palasi Kreikkaan 1946 ja nousi valtaan 1947 veljensä Yrjö II:n kuoleman jälkeen, kommunistien ja monarkistien sisällissodan aikana.

9. tammikuuta 1938 hän nai Friederike von Hannoverin. Heidän kolme lastaan ovat:

 Espanjan kuningatar Sofía
 Konstantin II, helleenien kuningas
 Kreikan ja Tanskan prinsessa Irene

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kreikan kuninkaat
Vuonna 1901 syntyneet
Vuonna 1964 kuolleet
Konstantin II

Konstantin II (, s. 2. kesäkuuta 1940) on Kreikan entinen kuningas ja Tanskan prinssi. Hän toimi Kreikan viimeisenä monarkkina 6. maaliskuuta 1964 – 1. kesäkuuta 1973.

Elämä 

Konstantin II on Paul I:n ja Friederike (Frederika) von Hannoverin poika. 20-vuotiaana hän kilpaili Rooman vuoden 1960 kesäolympialaisissa ja voitti kultaa purjehduksessa Louhi-luokassa.

Kuninkaana Konstantinilla oli myrskyisät välit keskustalaisen pääministerinsä Geórgios Papandréoun kanssa. Kun Papandréou vuonna 1965 erosi jouduttuaan Konstantinin kanssa riitaan armeijan hallinnasta, syntyi sekaannus, joka johti Kreikan sotilasjuntan sotilasvallankaappaukseen 21. huhtikuuta 1967.

Joulukuussa Konstantin yritti syrjäyttää juntan, mutta syrjäytyksen epäonnistuttua hän pakeni perheineen Roomaan. Monarkia jatkui valtionhoitajien alaisuudessa. Vuonna 1973 sotilasjuntta lopetti monarkian ja julisti tasavallan. Joulukuussa 1974 uusi Konstantínos Karamanlíksen demokraattinen hallitus järjesti monarkian lopetuksesta kansanäänestyksen, joka vahvisti tasavaltaisen järjestelmän. Monarkian jatkaminen sai vain yhden kolmasosan annetuista äänistä.

Konstantin oli monta vuotta ei-toivottu henkilö, sillä hän vaati entisen kuninkaallisen omaisuuden palauttamista. Oikeus tuomitsi Kreikan valtion maksamaan murto-osan Konstantinin hakemista korvauksista.

Vuonna 1964 Konstantin II nai Tanskan prinsessa Anne-Marien (s. 1946), joka on Tanskan kuningattaren Margareeta II:n sisar. Avioliiton myötä Anne-Marien nimi muutettiin Anna-Mariaksi. Jos monarkia palaisi, tulisi kuninkaaksi Konstantinin jälkeen hänen vanhin poikansa. Kruununprinssinä on Pavlos (s. 1967). Pavloksen lisäksi Konstantinilla ja Anna-Marialla on neljä lasta: prinssit Nikolaos (s. 1969) ja Philippos (s. 1986) sekä prinsessat Alexia (s. 1965) ja Theodora (s. 1983).

Konstantin II:n sisar Sofía on Espanjan entisen kuninkaan Juan Carlos I:n vaimo. Konstantin II ja Anna-Maria elivät pitkään maanpaossa Lontoossa ja ovat Walesin prinssi Charlesin hyviä ystäviä. Konstantin II on prinssi Williamin kummi.

Vuonna 2013 Konstantin II ja Anna-Maria asettuivat pysyvästi Kreikkaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Elävät henkilöt
Kansainvälisen olympiakomitean jäsenet
Kreikan kuninkaat
Kreikkalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1940 syntyneet
Chen Kaige

Chen Kaige (yksink.: 陈凯歌, perint.: 陳凱歌, pinyin: Chén Kǎigē, s. 12. elokuuta 1952 Peking) on kiinalainen elokuvaohjaaja.

Chen Kaige luetaan Zhang Yimoun ja Tian Zhuangzhuangin ohella kiinalaisten elokuvaohjaajien niin sanottuun viidenteen sukupolveen, 1980-luvulla uransa aloittaneiden ja kiinalaista elokuvaa myös muualla maailmassa tunnetuiksi tuoneeseen joukkoon. Chen Kaigen elokuvaa Keltainen maa (1984) pidetään eräänlaisen ”viidennen sukupolven” ohjelmanjulistuksena. Keltaisen maan kuvauksesta vastasi Zhang Yimou, Chen Kaigen opiskelutoveri Pekingin elokuva-akatemiasta. Yimou aloitti oman ohjaajanuransa muutamaa vuotta myöhemmin.

Kansainvälisesti eniten huomiota Chen Kaigen ohjaamista elokuvista ovat saaneet Cannesin elokuvajuhlilla Kultaisella palmulla vuonna 1993 palkittu Jäähyväiset jalkavaimolle sekä Kiinan ensimmäisestä keisarista Qin Shi Huangdista kertova historiallinen fiktio Keisari ja salamurhaaja.

Filmografia 
 Keltainen maa (黃土地, 1984)
 The Big Parade (大阅兵, 1986)
 Lasten kuningas (孩子王, 1987)
 Life on a String (邊走邊唱, 1991)
 Jäähyväiset jalkavaimolle (霸王别姬, 1992)
 Temptress Moon (風月, 1996)
 Keisari ja salamurhaaja (荊柯刺秦王, 1999)
 Ten Minutes Older: The Trumpet (2002)
 Poika ja viulu (He ni z ai yi qi, 2002)
 Pimeyden syli (Killing Me Softly, 2002)
 Together'' (和你在一起, 2003)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kiinalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Basic english

Basic english on Charles Kay Ogdenin kehittämä englantiin perustuva keinotekoinen kieli. Hän kuvasi sen kirjassaan Basic English: A General Introduction with Rules and Grammar (1930). Basic englishissä on huomattavasti pienempi sanasto kuin perinteisessä englannissa; ainoastaan 850 sanaa. Siinä myös kielioppia on hiukan yksinkertaistettu. Kieli on suunnattu erityisesti henkilöille, jotka puhuvat äidinkielenään jotakin muuta kieltä kuin englantia.

Basic englishin käyttöä kansainvälisenä kielenä tukivat aikanaan muun muassa Winston Churchill ja Franklin Roosevelt.

Aiheesta muualla 
 Basic englishiin pohjautuva Wikipedia

Keinotekoiset kielet
Maa-artisokka

Maa-artisokka (Helianthus tuberosus), jota kutsutaan toisinaan myös mukula-artisokaksi, on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva alun perin intiaanien viljelykasvi.

Maa-artisokka muodostaa syötäviä maanalaisia mukuloita, joista sitä myös kasvatetaan samaan tapaan kuin perunaa. Mukulat sisältävät runsaasti inuliinia, joka sopii diabeetikolle erinomaisesti, sekä jonkin verran hedelmäsokeria. Kasvilla on 1,5–2,5 metriä korkea varsi ja keltaiset, auringonkukkia muistuttavat kymmensenttiset kukat.

Viljely 
Maa-artisokat istutetaan multavaan maahan harvakseltaan, puolen metrin päähän toisistaan. Kasvukausi on pitkä. Mukulat ovat valmiita nostettaviksi kukkien lakastumisen jälkeen, mutta sen jälkeen ne voi nostaa koska tahansa, vaikka vasta seuraavana keväänä.

Historia 
Maa-artisokkaa ei tunnettu Euroopassa vielä keskiajalla. Se kulkeutui Amerikan mantereelta vuonna 1613 Ranskaan ja sieltä edelleen Englantiin vuonna 1616. Alkuun kasvia pidettiin arvossa, ja sitä käytettiin runsaasti varsinkin makeissa ruoissa. Melko nopeasti se levisi Suomeenkin, ainakin Turkuun, jossa sitä Tillandzin kasviluettelon mukaan viljeltiin jo 1600-luvulla. Perunan yleistymisen myötä maa-artisokan viljely Euroopassa on vähentynyt huomattavasti.

Maa-artisokka saattaa aiheuttaa siihen tottumattomalle ilmavaivoja, jotka kuitenkin hellittävät, kun käyttöä jatketaan. Vuonna 1621 John Goodyer kirjoittikin: ”Miten tahansa sen valmistaakin, niin tuloksena on saastainen paha ilma, joka kiertää vatsassa aiheuttaen kipua ja tuskaa. Siksi se onkin soveliaampi sian ruuaksi kuin ihmisravinnoksi.” Ilmavaivoja aiheuttaa kasvin sisältämä inuliini, jota ihmisen ruuansulatus ei kykene hajottamaan. Paksusuolessa inuliini alkaa sitten käydä ja aiheuttaa runsasta, joskin vaaratonta, kaasun muodostusta.

Nimestään huolimatta maa-artisokka ei ole läheistä sukua latva-artisokalle vaan kuuluu auringonkukkien sukuun. Maa-artisokan englanninkielinen nimi "Jerusalem artichoke" on harhaanjohtava ja on ilmeisesti peräisin auringonkukan italiankielisestä nimestä "girasole", joka englanniksi kuulostaa lähes samalta kuin Jerusalem.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Fineli: Maa-artisokka, Ravintoarvot
United States Department of Agriculture (USDA): Helianthus tuberosus 

Auringonkukat
Juurekset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Perseus (täsmennyssivu)

Perseus voi tarkoittaa:

 Kreikkalaisen mytologian Perseusta
 Makedonian kuningasta Perseusta (hallitsi 179–168 eaa.)
 Tähtikuvio Perseus
 Perseus, mahdollisesti kuvitteellinen Neuvostoliiton vakooja Yhdysvaltain ydinaseohjelmassa

Ruotsin merivoimat
 HMS Perseus, 1. luokan torpedovene
 HMS Perseus, torpedovene

Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat
 HMS Perseus, 20-tykkinen kuudennen luokan alus 
 HMS Perseus, 22-tykkinen kuudennen luokan alus
 HMS Perseus, Camelion-luokan potkurisluuppi
 HMS Perseus, Pelorus-luokan panssarikansiristeilijä
 HMS Perseus, Parthian-luokan sukellusvene
 HMS Perseus, Colossus-luokan lentotukialus
Aitolian liitto

Aitolian liitto oli liitto, johon kuului antiikin kreikkalaisia kaupunkeja etupäässä Aitoliasta ja muualta Korintinlahden pohjoispuolelta. Liitto otti haltuunsa Delfoin vuonna 290 eaa. ja puolusti sitä galleja vastaan vuonna 279 eaa. Liiton suurimpia vastustajia oli Akhaian liitto.

Aitolian liitto vastusti Makedonian kuningasta Filippos V:ä ja osallistui vuonna 197 eaa. Kynoskefalain taisteluun roomalaisten puolella. Aitolialaiset vastustivat kuitenkin Rooman laajenemisyrityksiä Kreikassa ja liittoutuivat Syyrian Antiokhos III:n kanssa. Liitto menetti merkityksensä sen jälkeen kun roomalaiset kukistivat Antiokhoksen vuonna 189 eaa.

Aitolia
Antiikin Kreikan kaupunkien liitot
Vuoden jalkapalloilija

Vuoden jalkapalloilija on ansioituneimmalle suomalaiselle miesjalkapalloilijalle jaettava tunnustus. 

Samannimisiä palkintoja on kaksi. Toista jakaa Urheilutoimittajain liitto ja toista Suomen Palloliitto. Urheilutoimittajain liitto on jakanut palkintoa vuodesta 1947 lähtien Vuoden urheilija -palkinnon yhteydessä. Suomen Palloliitto on jakanut omaa palkintoaan vuodesta 1953 lähtien. Palloliitto siirtyi palkinnossaan niin sanotusti eurooppalaiseen rytmiin vuonna 2016, mikä tarkoittaa, että jatkossa palkinto jaetaan jo kesällä edeltävän syys–kevätkauden osalta.

Eniten tunnustuksia ovat saaneet Sami Hyypiä ja Jari Litmanen. Hyypiä valittiin vuoden jalkapalloilijaksi toimittajien ja Palloliiton kesken yhteensä 18 ja Litmanen 17 kertaa. Vuoden urheilijaksi on valittu neljä jalkapalloilijaa, Litmanen vuonna 1995, Hyypiä vuonna 2001, Teemu Pukki vuonna 2019 ja Lukas Hradecký vuonna 2020.

Voittajat

Eniten voittoja

Urheilutoimittajain liitto

Suomen Palloliitto

Katso myös 
 Vuoden naispelaaja

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Palkinto RSSSF:n sivustolla 

Suomen jalkapallo
Jalkapallopalkinnot
Suomalaiset urheilupalkinnot
Okra

Okra (Abelmoschus esculentus) on hieman palkohernettä tai palkopapua muistuttava vihreä kotahedelmä. Se on peräisin tropiikin alueelta, luultavasti Afrikasta tai Aasiasta. Okra levisi orjien mukana ensin uudelle mantereelle, jossa sillä on edelleen vankka jalansija sekä kreolilaisessa että cajun-keittiössä.

Okra kasvaa noin 1,8 metriä korkeaksi. Sen kukat ovat keltaisia, mutta keskusta on punainen. Okra vaatii pitkän ja kuuman kesän menestyäkseen, joten Suomessa sitä ei voi viljellä.

Okran hedelmässä on pieniä siemeniä ja tärkkelyspitoista kasvilimaa. Keitettäessä okralima saostaa pataruoat perunajauhojen tapaan.

Okra kuuluu magnesiumpitoisimpiin vihanneksiin.

Lähteet 
 Botanica. The illustrated A - Z of over 10,000 garden plants. 1999, Könemann, Cologne.

Viitteet

Aiheesta muualla 
ITIS: Abelmoschus esculentus 
United States Department of Agriculture (USDA): Abelmoschus esculentus 
Flora of China: Abelmoschus esculentus 
Protabase: Abelmoschus esculentus  
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Abelmoschus esculentus 

Malvakasvit
Viljeltävät ravintokasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Paloheinä

Paloheinä () on Helsingin 35. kaupunginosan eli Tuomarinkylän pientalovaltainen osa-alue Pohjois-Helsingissä.

Paloheinä rajautuu etelässä Länsi-Pakilaan, lännessä ja pohjoisessa viheralueista koostuvaan Haltialan osa-alueeseen, joka on samalla osa Keskuspuistoa. Koillisessa naapurina on Torpparinmäki. Alueen itärajan muodostaa Tuusulanväylä, jonka takana sijaitsevat Tuomarinkartano kartanonmaineen ja ratsastustalleineen sekä Itä-Pakila.

Paloheinässä asui 5 905 (1.1.2015) asukasta. Työpaikkoja alue tarjosi 535 hengelle (31.12.2012).

Historiaa 
Paloheinä on muun Uudenmaan tavoin hämäläisten vanhaa aluetta. Paikannimestä Paloheinä johdettiin myöhemmin alueen ruotsinkieliset muodot Palohejnemåsan ja Svedängen ruotsalaisten siirtolaisten tultua alueelle keskiajalla. 

Paloheinä liitettiin osaksi Helsinkiä 1946 suuren alueliitoksen yhteydessä. Alueelle osoitettiin rintamamiestontteja, joille 1950-luvulla nousi hartiapankilla tyyppitaloja omenapuineen ja pihamökkeineen. 1980-luvulta alkaen rintamamiestalojen tilalle on noussut rivi-, pari- ja omakotitaloja. Aluetta on myös täydennysrakennettu.

Palveluja 

Paloheinässä sijaitsee useita päiväkoteja, ruokakauppa, koulu (Paloheinän ala-aste), terveysasema ja kirjasto. 

Paloheinän alueella oli ennen myös oma kirkko.

Paloheinän ulkoilumahdollisuudet pohjautuvat ennen kaikkea Keskuspuiston tarjoamiin, aina Vantaanjoelle saakka ulottuviin ulkoilureitteihin. Paloheinä on myös tunnettu talvisin hyvistä hiihtomahdollisuuksistaan. Nämä ovat pääosin Kuusmiehentien pohjoispuolisen Haltialan osa-alueen sisällä. Siellä on Helsingin kaupungin ylläpitämä Paloheinän ulkoilumaja kahviloineen, pukutiloineen ja saunoineen. Lisäksi Suomen Latu järjestää hiihto-, sauvakävely- ja lumikenkäilyopetusta omasta rakennuksestaan lähtien sekä huoltaa suksia. Alueella on lyhyt luontopolku. Täyttömaasta koottu Paloheinän huippu tuo mäenlaskumahdollisuuksia talvella ja maastopyöräilymahdollisuuksia kesällä. Paloheinän pohjoispuolella voi myös golfata.

Liikenneyhteydet 
Paloheinään kulkevat bussit 63, 66, 66K, 67, 67N ja runkolinja 560. Bussit 66, 66K ja 560 ajavat Paloheinän majalle.

Liikennemelu 
Helsingin kaupungin meluselvityksen mukaan valtaosa Paloheinää on yli 55 dB:n melualueella. Paloheinässä tieliikenteen melua aiheuttaa Tuusulanväylä, jonka liikennemäärä on keskimäärin 85 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Se on toiseksi liikennöidyin Helsingin kaupungin säteittäinen sisääntuloväylä Lahdenväylän jälkeen.

Lähteet 
 Viikon nimi - Tuomarinkylä. Kaupunkisuunnitteluvirasto - Nimistönsuunnittelu
 Helsingin seudun aluesarjat  Pääkaupunkiseutu alueittain

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Paloheinä Golf Oy:n sivut

Tuomarinkylä
Helsingin osa-alueet
Itä-Pakila

Itä-Pakila () on Pakilan kaupunginosan osa-alue Pohjois-Helsingissä. Omakoti- ja rivitalovaltaisella osa-alueella on 3 382 asukasta (31.12.2018) ja 753 työpaikkaa (31.12.2017).

Aluejako 

Itä-Pakilan osa-alue (342) sijaitsee Tuusulanväylän ja Vantaanjoen välisellä alueella. Etelässä alue rajautuu Oulunkylään, pohjoisessa Tuomarinkartanoon. Osa-alueen halkaisee Suomen vilkasliikenteisin tie Kehä I, joka jakaa alueen kahteen suunnilleen yhtä suureen osaan.

Itä-Pakilan peruspiiri (405) kattaa Helsingin piirijakojärjestelmässä Itä-Pakilan osa-alueen lisäksi viereisen Tuomarinkartanon osa-alueen.

Palvelut 
Itä-Pakilassa on yksi päivittäistavarakauppa. Kouluja on kolme: Metsolan ala-asteen koulu, Solakallion koulu sekä Toivolan koulu, joka on nykyaikainen erityiskoulu ja tarjoaa yksilöllistettyä peruskouluopetusta oppilaille, jotka tarvitsevat erityistä tukea menestyäkseen opinnoissaan.

Itä-Pakilan osa-alue 

Vantaanjoen rannalla on kaksi siirtolapuutarhaa: vuonna 1946 perustettu Pakilan siirtolapuutarha ja sen viereen vuonna 1977 perustettu Klaukkalanpuiston ryhmäpuutarha. Siirtolapuutarha-alueiden läheisyydessä on myös viljelyspalstoja vuokrattavana. Vantaanjoen varressa on uimaranta.

Itä-Pakilassa on säilynyt 1700-luvulta peräisin oleva hirsinen maalaistalo, jota kutsutaan Pakin taloksi. Se on kunnostettu 1800-luvun asuun, ja sitä vuokrataan juhlapaikaksi.

Vuoden 2018 lopussa Itä-Pakilassa asui 3 382 henkeä. Asukkaista 90,7 prosenttia oli suomenkielisiä, 3,7 prosenttia ruotsinkielisiä ja 5,6 prosenttia muunkielisiä. Alueen asukkaista 53,1 prosenttia oli syntynyt Helsingissä. Itä-Pakilan asunnoista pientaloja oli 88,9 prosenttia ja vuokra-asuntoja 12,6 prosenttia. Alueen työikäisestä väestöstä korkea-asteen tutkinto oli 62,1 prosentilla.

Liikennemelu 
Itä-Pakila on pääkaupunkiseudun meluisin postinumeroalue: siitä 97 prosenttia ylittää vuorokausimelulle asetetun 55 desibelin riskirajan. Melu aiheutuu tieliikenteestä. Taustamelu on pienhiukkasten jälkeen toiseksi tärkein ympäristön riski ihmisten terveydelle.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Pakila
Helsingin osa-alueet