joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Peltomyyrä

Peltomyyrä (Microtus agrestis) on jyrsijöihin kuuluva eläinlaji, joka esiintyy yleisenä myös Suomessa.

Levinneisyys 
Peltomyyrä on yleinen koko Euroopassa ja Suomessa. Se on metsämyyrän ohella Suomen yleisimpiä myyrälajeja. Sen katsotaan elävän koko Fennoskandiassa, joskin se mahdollisesti puuttuu Gotlannista, Saarenmaalta, Hiidenmaalta sekä Ahvenanmaalta. Peltomyyriin lasketaan Suomessa joidenkin tutkijoiden mukaan kaksi erillistä kantaa tai alalajia, etelänpeltomyyrä (Microtus agrestis gregarius) ja pohjanpeltomyyrä (Microtus agrestis agrestis). Näistä jälkimmäisen arvellaan saapuneen jääkauden jälkeen Norjan rannikolta, edellisen idästä ja etelästä. Sekakantoja tunnetaan paljon. Nämä myyrämuodot tunnistetaan lähinnä yläleuan poskihampaista. Poskihampaiden purupintoja käytetään muutenkin toisilleen läheisten myyrälajien tunnistamiseen.

Ulkonäkö 
Hyvin samannäköisiä lajeja ovat kenttämyyrä ja idänkenttämyyrä. Peltomyyrän tuntomerkkejä ovat harmaanruskea turkin väritys, pienet silmät sekä lyhyet jalat ja häntä. Peltomyyrän korvat ovat kokonaan karvan peitossa. Vatsan puolelta väritys on harmahtava. Peltomyyrällä on jyrsijöille tyypilliset kallon muoto ja hampaat. Myyrät erottuvat helposti hiiristä lyhyemmästä, tylpästä kuonostaan. Häntä on lyhyt, ohut ja karvainen.

Elintavat 
Peltomyyrä viihtyy aukeilla alueilla saaristossa, rantaniityillä, maatalousalueilla, pelloilla, metsän reunoilla ja hakkuualueilla – kaikkialla, missä on tiheää heinä- ja ruohokasvillisuutta.
Peltomyyrä on sekä yö- että päiväaktiivinen eläin. Se liikkuu pääasiassa kaivamissaan käytävissä ja maan pinnalla muutaman sadan metrin alueella. Se kaivaa käytäviä kuitenkin huomattavasti vähemmän kuin kenttämyyrä. Pidempiä vaelluksia se tekee vain kausittaisesti. Peltomyyrä on puille ja pensaille suurta tuhoa aiheuttava eläin. Talvisaikaan se käyttää lumen alla olevien puiden kuorta ravinnokseen. Peltomyyrä elää yhdestä vuodesta kahteen vuoteen.

Lisääntyminen 
Peltomyyrän lisääntymiskausi ajoittuu toukokuusta syyskuuhun; peltomyyränaaras voi synnyttää 4–6 poikuetta yhden kauden aikana. Poikueen koko vaihtelee yhdestä kymmeneen. Tyypillistä peltomyyrälle on muiden myyrien tapaan runsas lisääntyminen, sillä myyräpopulaatio voi kasvaa yhdessä vuodessa 30–40-kertaiseksi. Kannan lähes eksponentiaalista kasvua seuraa raju kannan väheneminen 3–4 vuoden välein, kun ympäristön kantokyky on saavutettu.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 ARKive  
 Luonnonvarakeskus (Luke): Metinfo – Metsien terveys, myyrät

Myyrät
Seulonnan keskeiset artikkelit
Lahna

Lahna (Abramis brama) on särkikalojen heimoon kuuluva kalalaji. Se on sukunsa Abramis ainoa laji.

Ulkonäkö ja koko
Lahna on muodoltaan litteä ja korkea. Se on väriltään aluksi hopeinen, vanhemmiten kuparinvärinen ja tummanpuhuva. Evät ovat tummanharmaat. Tavallisesti lahna on enintään kilon painoinen, mutta voi kasvaa jopa kuusikiloiseksi. Lahna voi kasvaa 25–50 senttimetrin pituiseksi, mutta suurempiakin on.

Lahnan sukuisia ja sitä muistuttavia pienempiä kaloja ovat sulkava ja pasuri. Lahna voi myös risteytyä muiden särkikalojen kanssa. Yleisin risteytymä on särjen ja lahnan välinen särkilahna.

Levinneisyys
Lahnan levinneisyys sisävesissä kattaa suurimman osan Eurooppaa Adourjoen vesistöstä Petšorajoen vesistöön. Luontaisesti se ei elä Pyreneiden niemimaalta, Adrianmeren valuma-alueella, Italiassa eikä Pohjoismaiden pohjoisosissa, Norjan Bergenin ja Suomen 67 leveyspiirin pohjoispuolelta. Se elää myös Itämeren ja Kaakkois-Euroopan sisämerien rannikoiden murtovesissä.

Lahnaa on istutettu Irlantiin, Espanjaan, Italian koillisosiin, Marmaranmeren valuma-alueelle, Baikaljärveen sekä Ob- ja Jenisein yläjuoksulle.

Suomessa luontainen levinneisyysalue yltää pohjoisessa Oulujoen vesistöön, sen pohjoispuolella kala esiintyy paikoin vesitöihin siirrettynä. Myös muualla Suomessa paikalliset lahnakannat ovat usein siirtoistutusten tuloksia.

Lisääntyminen ja elintavat
Lahna elää järvissä, matalissa merenlahdissa ja hitaasti virtaavissa joissa ja liikkuu parvissa. Lahnat tulevat sukukypsiksi varsin myöhään, 7–11 vuoden ikäisenä. Se kutee jaksoittain pitkin kevättä ja alkukesää, kun vesi on yli 15-asteista. Kutu tapahtuu matalissa vesissä kasvillisuuden seassa, jossa mäti tarttuu vesikasveihin. Yleensä poikaset kuoriutuvat 8–12 päivän kuluttua.

Lahnan ravintoa poikasena on eläinplankton, mutta aikuisena se syö nilviäisiä ja toukkia. Kun lahna imee ravintoa pohjamudasta, saattaa näyttää, että se seisoisi päällään. Mikäli ravintoa on vähän, voi lahna joutua syömään eläinplanktonia.

Kalastus ja käyttö
Lahnaa pyydetään kotitarpeiksi useimmiten suurisilmäisillä verkoilla, mutta myös muilla seisovilla pyydyksillä ja mato-ongella. Isokokoista lahnaa arvostetaan ruokakalana varsinkin savustettuna.

Suomessa vapaa-ajankalastajien vuotuinen lahnasaalis on yli 2 000 tonnia (2004). Ammattikalastajien lahnasaalis Suomen merialueella oli puolestaan noin 740 tonnia vuonna 2010. Valtaosa tästä saatiin erilaisilla rysillä.

Luonnonvarakeskuksen tilastoinnin mukaan Suomessa kulutettiin kotimaista lahnaa ainoastaan 90 grammaa henkilöä kohden vuonna 2018.

Euroopan-laajuisesti lahnan vuotuinen tilastoitu kokonaissaalis on ollut noin 50 000 tonnia, josta puolet Venäjän ja viidennes Kazakstanin saalista.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Luontoportti: Lahna (Abramis brama)

ITIS: Abramis brama 
Lahnan ravintosisältö

Särjet (alaheimo)
Seulonnan keskeiset artikkelit
Toutain

Toutain (Leuciscus aspius, aiemmin Aspius aspius) on särkikaloihin kuuluva petokala, joka elää Suomessa harvinaisena. Se on Pirkanmaan maakuntakala.

Kuvaus
Toutain kasvaa 40–100 senttimetriä pitkäksi ja 1–3 kiloa painavaksi, joskus kuitenkin jopa 12-kiloiseksi. Väriltään toutain on hopeanhohtoinen ja sen vatsapuolen evät ovat kellertävät. Pyrstö on suuri, siniharmaa ja sen lovi on syvä. Toutaimen suu on iso, leuat jykevät ja alaleuan kärjessä on kyhmy, joka sopii yläleuan loveen. Toutain elää makeassa vedessä ja murtovedessä. Se syö lähinnä kaloja ja kutee toukokuussa.

Levinneisyys
Toutaimen päälevinneisyysaluetta on Itä- ja Kaakkois-Eurooppa. Sitä tavataan Elbe-joelta Uralille, Araljärvelle ja Tonavan vesistöön. Pohjoismaissa toutainta tavataan Suomen lisäksi Norjassa Glomma-joen vesistössä ja Etelä-Ruotsin joissakin vesistöissä. Ilmastollisista syistä toutainta ei tavata luontaisesti 62. leveysasteen pohjoispuolella, yhtä pohjoisessa kuin Suomessa sitä esiintyy vain Volgan sivujoen Kaman alueella.

Suomessa toutain on varsin harvinainen. Sitä on tavattu alun perin Kokemäenjoen ja Kymijoen alajuoksuilla ja niihin liittyvissä vesistöissä. Kymijoen alueelta se hävisi sukupuuttoon vesistön likaantumisen ja rakentamisen vuoksi 1960-luvulla ja Kokemäenjoen alueellakin kanta oli heikoimmillaan perin vähissä. 1980-luvulla aloitettiin toutaimenpoikasten kasvatus luonnonravintolammikoissa ja niistä toutainta on levitetty istutuksin useisiin eteläsuomalaisiin vesiin. Toutaimen verkkosaaliit Kokemäenjoen vesistössä ovat tämän myötä kasvaneet ja esim. Uudenmaan Hiidenvedessä ja Lohjanjärvessäkin on jo havaittu luontaisesti lisääntyviä toutaimia.

Nimi toutain on peräisin Kymenlaaksosta. Tähän kalaan viittaavat Kouvolan ja Loviisan rajalla sijaitsevan Teutjärven ja siihen laskevan Teutjoen nimet.

Lähteet

Särjet (alaheimo)
Seulonnan keskeiset artikkelit
Meritaimen

Meritaimen (Salmo trutta morpha  trutta) on taimenen ekologinen muoto, joka lisääntyy makeissa virtavesissä, mutta vaeltaa mereen kasvamaan ja viettää siellä suuren osan elämästään. Meritaimen on siis vaelluskala, ja se muistuttaa paljon lohta niin elintavoiltaan ja ulkonäöltään. Meritaimen esiintyy alkuperäisenä Pohjois- ja Länsi-Euroopan joissa ja merissä. Suomessa on Itämereen laskevissa joissa on jäljellä enää vain kymmenen meritaimenkantaa.

Meritaimen lisääntyy joissa ja puroissa. Kutuaika on myöhään syksyllä syys-marraskuussa. Syntymänsä jälkeen taimen kasvaa yleensä keskimäärin kaksi vuotta virtaavassa vedessä. Tämän jälkeen se vaeltaa mereen, josta palaa yhden-kolmen vuoden kuluttua kutemaan kotijokeensa. Merivaelluksen aikana taimen kasvaa nopeasti, ja käyttää ravinnokseen pieniä kaloja, Itämeressä kolmipiikkiä, silakkaa ja kilohailia. Kudun jälkeen se lähtee uudelle syönnösvaellukselle mereen tai kuolee.

Suomen meritaimenkannat
Meritaimenjokien määrä on vähentynyt Suomessa huomattavasti perkausten, vesivoimalaitosten, vedenlaadun huononemisen ja liiallisen pyynnin takia. Nykyään on kuitenkin alettu ymmärtää aiemmin tehdyt virheet ja taimenjokia ollaan ennallistamassa lähemmäs luonnollista tilaansa, jossa ne aiemmin ovat olleet. Kuitenkin esimerkiksi Itämereen Torniojoesta vaeltavalla taimenkannalla on melkoisia vaikeuksia selvitä kutemaan edes yhden kerran elämässään merellä sekä joessa tapahtuvan tehokkaan pyynnin takia.

Suomenlahteen laskeva Inkoon Ingarskilanjoki oli vuonna 2006 ainoa Suomen rannikon joki, jossa taimenen poikastuotanto oli nousussa. Ingarskilanjoen taimenkannan alkuperästä on vaihtelevia mielipiteitä, mutta sitä on tutkittu muun muassa DNA-analyysein.

Suomessa on viljelyssä viisi eri meritaimenkantaa:
 Iijoki (IJO)
 Ingarskilanjoki (ING)
 Isojoki (ISO)
 Lestijoki (LES)
 Tornionjoki, keskijuoksu (TOM)
 Tornionjoki, yhdistelmä (TOR)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos, Viljelykantarekisteri: Iijoki
 Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos, Viljelykantarekisteri: Ingarskilanjoki 
 Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos, Viljelykantarekisteri: Isojoki 
 Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos, Viljelykantarekisteri: Lestijoki 
 Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos, Viljelykantarekisteri: Tornionjoki
 Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen taimenen emokalastojen geneettinen monimuotoisuus mikrosatelliittianalyysien perusteella 

Lohikalat
Kampela

Kampela eli maariankala (Platichthys flesus) on oikeasilmäkampeloiden (Pleuronectidae) heimoon kuuluva litteä kalalaji, jonka vatsa on useimmiten vasemmalla kyljellä ja selkä (silmät) oikealla kyljellä. Kampela elää meri- ja murtovedessä yleensä mutaisella merenpohjalla enintään noin 50 metrin syvyydessä. Suomessa sitä tavataan eniten Porin ja Porvoon välisellä merialueella, mutta myös Utsjoen Pulmankijärvessä. Itämeressä elää myös kolme muuta kampelalajia: hieta-, puna- ja piikkikampela.

Ulkonäkö ja koko 
Kampela kasvaa tavallisesti 50 senttimetrin, maksimissaan 60 senttimetrin mittaiseksi. Suurin julkaistu paino on ollut 2,9 kilogrammaa. Vanhin Suomen rannikolla tavattu kampela oli 16-vuotias ja maan painavin 1,3 kilogramman painoinen.

Elinympäristö ja levinneisyys 
Kampeloita voi elää sekä makeassa, murto- että merivedessä. Tyypillisesti ne elävät lähellä pohjaa 1-100 metrin syvyydessä. 

Kampeloita tavataan Atlantin itäosassa, Länsi-Euroopasta Vienanmerelle ja Välimerelle sekä Mustallemerelle asti. Kala on kulkeutunut ihmisen mukana, luultavasti painolastivesissä Pohjois-Amerikkaan ja Iraniin.

Suomessa kampelaa tavataan Itämeressä. Lapin Pulmankijärvessä on erillinen esiintymä. Kalat ovat todennäköisesti kulkeutuneet sinne Tenojoen kautta Jäämereltä..

IUCN on luokitellut kampelan elinvoimaiseksi. Suomessa kampela on luokiteltu silmälläpidettäväksi vuodesta 2019 lähtien.

Äskettäin havaittiin, että eteläisellä Itämerellä elää kampela, ja vähäsuolaisilla alueilla elää oma kampelalaji, itämerenkampela. Sen oletetaan lajiutuneen muutaman tuhannen vuoden aikana.

Ravinto ja elintavat 
Kampela käyttää ravinnokseen simpukoita ja pohjaeläimiä, muun muassa kilkkejä ja katkoja. Se imee ne torvimaisella suullaan jopa viiden sentin syvyisestä pohjaliejusta. Tavallisesti kampelan suolesta löytyy pelkästään simpukoita, kilkkejä ja katkoja harvemmin. Yleensä kampela ruokailee yöaikaan. Sukukypsyyden kampela saavuttaa toisen ja kolmannen ikävuotensa välillä, koiraat yleensä naaraita aikaisemmin. Ne viettävät pääosan vuodesta lähellä rantaa, usein jokisuissa, mutta aikuiset muuttavat talveksi syvempiin vesiin, missä ne kutevat keväällä. Kuoriutuneet toukkamaiset pikkupoikaset siirtyvät rantaveteen kasvamaan.

Pyydystys ja käyttö 
Kampelaa pyydystetään pohjasta verkoilla ja ongilla. Se on eräs sukelluskalastuskilpailujen pääkaloja.

WWF suosittaa välttämään troolaamalla pyydettyä kampelaa ja ostamaan mieluummin suomalaisia vähintään 25 cm:n mittaisia yksilöitä (koska näin isot ovat todennäköisesti jo ehtineet lisääntyä) liikakalastuksen välttämiseksi.  

Kampelaa voidaan valmistaa ruoaksi muun muassa savustamalla tai uunissa paistamalla.

Lähteet 
 Seaslug.org

Viitteet

Aiheesta muualla
 Kampelan ravintosisältö

Oikeasilmäkampelat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kuore

Kuore  eli norssi (Osmerus eperlanus) on pienehkö sisä- ja murtovesien kala, joka kuuluu lohikaloja muistuttavien kuorekalojen lahkoon.  Kuore on läpikuultava, vihertävän kellertävä ja kyljistään hopeanhohtoinen kala, jolla on suuri, terävähampainen suu ja lohikalojen tapaan rasvaevä selkäpuolella lähellä pyrstöä.

Kuvaus 

Kuore on hoikka ja taaksepäin suippeneva kalalaji. Se on 7–20 senttimetriä pitkä ja painaa yleensä 10–100 grammaa. Suurimmat yksilöt ovat 30-senttisiä ja voivat painaa 300 grammaa. Kuoreella on rasvaevä, ja sen suu on melko suuri. Alaleuka on yläleukaa selvästi pidempi, ja leuoissa on pitkiä teräviä hampaita. Kylkiviiva on epätäydellinen ja päättyy jo rintaevän etupuolella.

Suomut ovat läpinäkyviä ja irtoavat helposti. Ihossa on vain vähän pigmenttejä, minkä takia kuoreet näyttävät läpinäkyviltä. Pienestä järvikuoreesta voi ihon läpi erottaa jopa kylkiluut ja sisäelimet. Kalan selkä on sinivihreä, ja erityisesti järvikuore on sinertävä myös yleisväritykseltään.

Kuoreen tuntomerkkeihin kuuluu myös voimakas tuoretta kurkkua muistuttava tuoksu.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Merikuoreen levinneisyysalueisiin kuuluvat Vienanmeri, Barentsinmeri, Itämeri, Pohjanmeri sekä Pohjois-Atlantin rannikko Garonnen suistoalueelle saakka. Sitä tavataan myös Britannian ympärillä sekä Irlannin läntisellä rannikolla. Järvikuoretta esiintyy puolestaan Pohjanmeren, Itämeren, Vienanmeren ja Barentsinmeren rannikon joissa ja järvissä. Levinneisyysalueen pohjoisraja on noin 68:nnella leveyspiirillä.

Käyttäytyminen 
Kuoreiden kutuvaellus alkaa syys-lokakuussa, jolloin sukukypsät yksilöt kerääntyvät jokien suistoalueille talvehtimaan. Jokivaellus alkaa maalis-huhtikuussa lämpötilan noustua yli 4–6 asteen. Kuoreet kerääntyvät silloin kutemaan virtavesiin tai järvien mataliin kivi- ja sorapohjaisiin rantavesiin. Järvikuore kutee ensimmäisen kerran 1–2-vuotiaana ja merikuore 2–3-vuotiaana. Järvikuoreet ja suuri osa merikuoreista lisääntyy vain kerran elämässään.

12-senttisessä kuoreessa on noin 10 000 mätimunaa, kun taas 20–senttisessä yksilössä munia on noin 30 000. Mätimunan halkaisija on 0,6–0,9 millimetriä. Munat takertuvat voimakkaasti ja kiinnittyvät pohjaan eräänlaisen varren avulla. Munat kuoriutuvat 20–35 päivän kuluessa.

Kuoreet käyttää ravinnokseen lähes yksinomaan eläinplanktonia, vaikka satunnaisesti se saattaa syödä myös joitain pieniä pohjaeläimiä, kuten massiäyriäisiä, hyönteistoukkia ja joskus kalanpoikasia.

Kalastus 

Kuore on merkittävin Suomessa sisävesi- ja rannikkokalastuksen sivusaaliina saatavista kalalajeista. Kuoretta kalastetaan nuotalla ja troolilla, sekä harvoin pilkillä. Lajin liha on valkoista ja kiinteää ja varsin maukasta. Maku muistuttaa kuhaa. Mäti on keltaista ja pienirakeista. Kuore tunnetaan myös kurkkua muistuttavasta hajustaan. 

Kudun aikana kuoretta on helppo kalastaa lipolla.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
RKTL Kala-atlas: Kuore 

Kuorekalat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Bioanalyytikko

Bioanalyytikko tai myös laboratoriohoitaja työskentelee muun muassa terveyskeskuksen, sairaalan tai muun terveydenhuoltoyksikön laboratoriossa sekä entistä enemmän myös yliopistojen ja erilaisten tutkimuslaitosten laboratorioissa. Bioanalyytikon toimenkuvaan kuuluvat muun muassa näytteenotto ja analytiikka sekä analytiikan laadunarviointi. Potilas tai asiakas on usein bioanalyytikonkin työn lähtökohta, vaikka häntä ei aina nähdä muualla kuin näytteenoton yhteydessä lyhyesti. Tutkintoon kuuluu näytteenoton lisäksi kliininen kemia, erikoiskemia, kliininen fysiologia, kliininen neurofysiologia, patologia, mikrobiologia ja isotooppilaboratoriot. Koulutusta annetaan ammattikorkeakouluissa. Tutkinto on laajuudeltaan 210 opintopisteen arvoinen ja tutkinnon suorittaminen kestää noin 3,5 vuotta.

Aiheesta muualla 
Suomen Bioanalyytikkoliitto ry
Laboratoriohoitajan ammattikuvaus työvoimatoimiston sivuilla
Bioanalytiikan koulutusohjelma (Opintoluotsi)

Terveydenhuollon ammatit
Ammattikorkeakoulututkinnot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Si

Si tarkoittaa seuraavia:

 
 
 
 pii, kemiallinen merkki Si, alkuaine
 kansainvälinen yksikköjärjestelmä, SI, ranskan sanoista le système international d’unités, maailman yleisin mittayksikköjärjestelmä
 si, myös ti, solmisaatiossa duuriasteikon seitsemäs sävel; myös H-sävelen nimi varsinkin romaanisissa kielissä.
 Siviili- eli yksityisoikeuden lyhenne
 henkilöitä:
 Si Tianfeng (s. 1984), kiinalainen kävelijä
Arvonimi

Arvonimi voidaan antaa ansioituneelle henkilölle, joka on kunnostautunut hallitsijan palveluksessa tai muuten teoillaan tai sanoillaan edistänyt yhteistä hyvää. Arvonimet voivat olla perinnöllisiä, jolloin puhutaan aatelista, tai henkilökohtaisia virka-aatelin arvonimiä. 

Hallitsijoilla on usein kymmeniä, ellei satoja arvonimiä, jotka protokollan mukaan kirjoitetaan virallisiin asiakirjoihin aina hallitsijan nimen jälkeen. Esimerkiksi Venäjän keisarit ovat käyttäneet seuraavia arvonimiä:

Koko Venäjän, Moskovan, Kiovan, Vladimirin ja Novgorodin Keisari ja itsevaltias, Kasanin, Astrakanin, Puolan, Siperian ja Taurian Kersonessoksen Tsaari, Pihkovan herra ja Smolenskin, Liettuan, Volhynian, Podolian ja Suomen suuriruhtinas, Viron, Liivinmaan, Kuurinmaan ja Semgallenin, Samogitian, Białystokin, Karjalan, Tverin, Jugorian, Permin, Vjatkan, Bulgarian ja muiden maiden ruhtinas, Nižni Novgorodin, Tšernigovin, Rjazanin, Polotskin, Rostovin, Jaroslavin, Beloje Ozeron, Udorian, Obdorian, Vitebskin ja Mstislavin ja koko pohjoisen alueen herra ja suuriruhtinas, Iberian, Kartalinian, Georgian ja Kabarinian ja Armenian herra ja hallitsija, Tšerkessien ja vuoristoruhtinaiden ym. Perintöruhtinas ja Hallitsija, Norjan perillinen, Schleswig-Holsteinin, Dithmarschenin ja Oldenburgin herttua jne. jne.. Monissa asiakirjoissa tosin käytettiin lyhempää, ainoastaan Venäjään, Puolaan ja Suomeen viittaavaa arvonimiluetteloa.

Ruotsin nykyinen kuningas Kaarle XVI Kustaa puolestaan lopetti vuosisatoja vanhan perinteen ja valitsi arvonimekseen yksinkertaisesti Kaarle XVI Kustaa, Ruotsin kuningas ("Carl XVI Gustaf, Sveriges konung").

Arvonimet Suomessa
Katso artikkeleja
  Arvonimet Suomessa
  Luettelo Suomessa itsenäisyyden aikana myönnetyistä arvonimistä

Katso myös 
Rankijärjestelmä – Pietari Suuren käyttöön ottama arvotaulukko

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Säyne

Säyne, myös säynävä, säynäs, säynäjä (Leuciscus idus), on suhteellisen suuri särkikaloihin kuuluva kalalaji. Se muistuttaa särkeä, mutta on tätä isompi, pienempisuomuinen ja keltasilmäinen.

Koko ja ulkonäkö
Säyne on suurikokoinen särkikalaksi: tavallisesti se kasvaa 40–50 cm pitkäksi ja painaa puolesta yli kahteen kiloon. Suurella kalalla kyljet ovat vaalean messinginsävyiset, pienellä hopeiset. Silmät ovat keltaiset, vatsapuolen evät punaiset tai punertavat. Särjestä säyneen erottaa myös suomujen koko ja määrä: säyneen kylkiviivalla on 55-61 suomua, särjellä 42-45.
Yleisvaikutelma kalasta on hieman pullea ja tanakka, tukevapyrstöinen.

Kymmenessä vuodessa säyne kasvaa noin kilon painoiseksi. Suurin Suomessa tavattu säyne painoi 5,2 kiloa. Vanhimmat säyneet ovat olleet yli 20 vuotta vanhoja.

Levinneisyys
Säyne on pohjoisen Euraasian sisävesikala, jonka levinneisyys ylettyy Itä-Siperian Lenajoelta Reinin vesistöön Länsi-Euroopassa. Alppien ja Pyreneiden eteläpuolelta tai Skandinavian tunturialueilta sitä ei luonnollisesti tavata. Säynettä on kuitenkin istutettu Britanniaan ja Pohjois-Italiaan.

Suomessa säyne esiintyy lähes koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Tyypillisesti sitä tavataan suurissa reittivesien järvissä, toisaalta virtaavissa vesissä. Se elää myös Itämeressä koko Suomen rannikkoalueella. Säyneitä on myös siirretty vesialueelta toiselle.

Ravinto, lisääntyminen ja elintavat
Säyneet syövät monenlaisia pohjaeläimiä, varsinkin nilviäisiä, suuret yksilöt saalistavat myös muita kaloja.

Säyneen kutu tapahtuu yleensä matalissa virtapaikoissa pian jäidenlähdön jälkeen. Itämeren säyneet voivat nousta jokisuihin, jokiin ja puroihin tai kutea ruovikkoisissa merenlahdissa. Kutu on melskeistä ja kestää vain muutaman päivän. Mäti takertuu kasvillisuuteen tai pohjakiviin, ja poikaset kuoriutuvat 10–17 päivän kuluttua kudusta. Säyne alkaa kutea 5–8-vuotiaana kalojen ollessa 30–35 senttimetrin pituisia.

Keväällä kudun jälkeen säyneet siirtyvät järvien ja meren saariston selkävesille ja voivat esiintyä parvina, jotka liikkuvat pinnan tuntumassa. Talvella säyne elää syvemmissä vesissä.

Kalastus ja käyttö
Säynettä voi pyydystää verkolla, mato-ongella tai heittouistimella (lippauistin ja pientä kalaa jäljittelevät uistimet toimivat hyvin). Myös rysiä ja pitkäsiimoja käytetään. 

Säyneen taloudellinen merkitys on nykyisin pieni. Se on kelvollinen ruokakala savustettuna tai paperissa paistettuna, vaikka ruotoja onkin runsaasti. 

Säyneen kokonaissaalis Suomessa vuonna 2009 arvioitiin 436 tonniksi, josta 94 % oli vapaa-ajankalastajien pyytämää. Tästä 185 tonnia pyydettiin sisävesiltä, loput merestä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Särjet (alaheimo)
Seulonnan keskeiset artikkelit
Vasemmisto

Vasemmisto on nimitys, jota käytetään oikeisto–vasemmisto-akselin vasemmassa päässä olevista poliittisista ryhmistä. Vasemmiston on perinteisesti edustavan laajaa tulojen tasauspolitiikkaa ja yhteiskuntavastuuta. Vasemmiston on ajateltu edustavan myös jyrkkää sosiaalista liberalismia sekä valtion ja julkishallinnon korostamista. Sanaa vasemmisto käytetään myös vastaavista ryhmittymistä puolueiden ja muiden ryhmien sisällä. Käsitteet vasemmisto ja oikeisto syntyivät Ranskan vallankumouksessa, jolloin ne viittasivat istumapaikkajärjestykseen Ranskan lainsäädäntöelimissä.

Vasemmistopuolueista on perinteisesti käytetty myös nimityksiä työväenpuolueet tai sosialistiset puolueet. Alun perin vasemmiston tunnusmerkkinä on pidetty sosialismin kannattamista, mutta nykyään tämän on pääasiallisesti läntisissä demokratioissa korvannut sosiaalidemokratia tai punavihreys. Suomessa vasemmistopuolueiksi luetaan eduskuntapuolueista Suomen Sosialidemokraattinen Puolue ja vasemmistoliitto, joskus myös Vihreä liitto.

Vasemmisto Suomessa       
Suomen vasemmistopuolueista vanhin on Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (SDP), joka perustettiin nimellä Suomen Työväenpuolue vuonna 1899 ja omaksui nykyisen nimensä vuonna 1903. Sisällissodan jälkeen 1918 Venäjän SFNT:lle paenneet radikaalit sosiaalidemokraatit perustivat siellä Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP). Punakapinallisten johtamana, valtiojärjestyksen kumoamiseen pyrkivänä se oli Suomessa kiellettynä, kuten myös sen peitejärjestöille Suomen Työväenpuolueelle (alkujaan Suomen Sosialistinen Työväenpuolue) ja Työväen ja Pienviljelijäin Puolueelle kävi. Suomelle tappiollisen jatkosodan jälkeen 1944 kommunistien johtaman Neuvostoliiton vaatimuksesta oli SKP laillistettava, kunhan se ensin muutti sääntönsä Suomen lain mukaisiksi. SKP:n johdolla perustettiin Suomen Kansan Demokraattinen Liitto (SKDL), jonka kautta kommunistit toimivat kunnanvaltuustoissa ja eduskunnassa. 

SKP:n enemmistön ja SKDL:n sekä usein unohdetun lyhytaikaisen Demokraattisen vaihtoehdon (Deva) seuraajaksi perustettiin vuonna 1990 vasemmistoliitto (Vasemmisto). Nykyisin puoluerekisterissä vasemmistoa edustavat SDP, vasemmistoliitto ja uusi SKP. Aikaisemmin puoluerekisteristä löytyi myös Kommunistinen Työväenpuolue, joka kuitenkin poistettiin vuoden 2019 eduskuntavaalien jälkeen.

Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaiseman tutkimuksen mukaan vasemmistolaisuus on yhteydessä alhaisiin tuloihin. Tulonsaajaryhmistä ainoastaan
alle 20 000 euroa vuodessa tienaavat sijoittivat itsensä keskimääräistä enemmän vasemmalle. Eniten vasemmistoon asettuvia oli nuorten 18–30-vuotiaiden keskuudessa, 29 prosenttia.

Katso myös 
 Työväenliike
 Äärivasemmisto

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Pasuri

Pasuri (Blicca bjoerkna) on särkikalojen heimoon kuuluva rehevissä sisä- ja murtovesissä viihtyvä kalalaji. Pasuri on sukunsa (Blicca) ainoa laji. Pasuria ei käytetä suuressa määrin ihmisravinnoksi, koska se on ruotoinen ja mauttomana pidetty kala.

Ulkonäkö ja koko 
Pasuri kasvaa 20–25 senttimetrin mittaiseksi ja painaa alle kilon. Pasurin voi sekoittaa pieneen lahnaan, mutta sillä on suuremmat silmät ja punaiset evät. Pasurilla on 43-48 suomua kylkiviivalla ja suomut ovat isommat kuin lahnalla, jolla on yli 50 suomua kylkiviivalla.

Levinneisyys 
Pasuria esiintyy Euroopassa Ranskasta Uralille, ei kuitenkaan Italiassa, Kreikassa ja entisen Jugoslavian maissa. Suomessa pasuri elää etupäässä Etelä- ja Järvi-Suomessa.

Lisääntyminen 
Pasuri kutee kesä- tai heinäkuussa, kun veden lämpötila on yli 17 celsiusastetta. Pasuri voi risteytyä helposti lahnan tai sorvan kanssa, jos kutuaika ja paikka ovat samat. Jälkeläiset eivät kuitenkaan pysty enää lisääntymään.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Luontoportti: Pasuri (Abramis bjoerkna)
ITIS: Blicca bjoerkna 

Särjet (alaheimo)
Seulonnan keskeiset artikkelit
Rolls

Rolls on vuonna 1988 Seinäjoella perustettu hampurilaisravintolaketju, jolla on noin sata toimipistettä ympäri Suomen.

Historia 
Kaikkien aikojen ensimmäinen Rolls oli grillikioski, joka palveli Seinäjoen Kauppakadulla. Yrityksen toinen toimipiste avattiin Seinäjoen Torikeskukseen, minkä jälkeen Rolls laajeni Lapualle, Kauhajoelle ja Kauhavalle. Ensimmäinen Pohjanmaan ulkopuolinen ravintola avattiin Kuusamoon. Vuonna 2012 ketjulla oli yhteensä 72 ravintolaa ja vuonna 2018 rikkoontui sadan ravintolan rajapyykki. Ketjujohtaja Jouko Huumo on arvioinut haastattelussa, että vuosittain avataan keskimäärin 5-10 uutta Rolls-ravintolaa .

Liiketoiminta 
Rolls toimii yrittäjävetoisella franchising-periaatteella, pääosin muun liiketoiminnan yhteydessä shop-in-shop-konseptilla. Useimmat ravintolat toimivat esimerkiksi kauppakeskuksessa tai huoltoasemalla. Ketju ei peri yrittäjiltä liittymismaksua tai sopimuksen purkamiseen liittyviä sanktioita.

Tuotteet 
Kaikilla ketjun hampurilaisilla on Suomalaisen Työn Liiton myöntämä Avainlippu-tunnus, joka viestii kotimaisesta työstä. Rolls käyttää hampurilaissaan pohjanmaalaisen Ole’s Fast Foodin pihvejä, Snellmanin pekonia, suomalaisia luomukananmunia sekä satokauden salliessa Juvalla kasvatettua ja pakattua salaattia. 

Valikoiman suosituimmat hampurilaiset ovat Mama, Papa ja Baby, joista Mama on koko ketjun myydyin tuote. Kyseiset tuotteet ovat olleet listalla yrityksen alkuajoista lähtien. Grilliruoan ja konseptitarjonnan väliin sijoittuva Rolls on laajentanut viime vuosina valikoimaansa muun muassa gluteenittomilla ja kasvisruokavalioon sopivilla tuotteilla.

Elokuussa 2019 Rollsin Vegan-hampurilainen sijoittui Ilta-Sanomien kasvishampurilaisten makuvertailussa toiselle sijalle.

Promobändi 
Rolls-ketjulla on oma promobändi Rock & Rolls Cover Band. Bändi kiertää ketjun ravintoloissa ja markkinointitapahtumissa ympäri Suomen. Yhtyeessä on mukana ketjujohtaja Jouko Huumo ja hallintopäällikkö Tommi Oksanen. Ketjujohtaja Huumo on kertonut haastattelussa, että bändin kanssa kiertäminen on parempi tapa tulla kauppiaiden luokse kuin kravatti tiukalla ja puku päällä . Keikkojen aikana myydään usein myös eurolla juustohampurilaisia, joita on parhaimmillaan myyty 4000 kappaletta yhden päivän aikana .

Lähteet

Aiheesta muualla 

Rollsin kotisivu

Suomalaiset pikaruokaketjut
M

M (m) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 13. kirjain. M-kirjaimen nimi on suomen kielessä äm (aiemmin myös em) ja äännearvo  tai joskus .

Latinalaista M-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain myy (Μ, μ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen М (м). Yhdennäköisyydestään huolimatta ne ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.

M suomen kielessä 
M-kirjaimella merkitään suomessa (ja monissa muissakin kielissä) konsonanttia, joka tavallisesti ääntyy bilabiaalisena nasaalina . Sellaisissa lainasanoissa, joissa m:ää seuraa v tai f, se voi suomessa ääntyä dentilabiaalisena , esim. triumviraatti, kamfertti, amfora.

M-kirjaimen lisäksi -äännettä merkitään suomen kielessä myös n-kirjaimella yhdistelmissä np ja nm.

Muita esitystapoja

M-kirjaimen merkityksiä 
 SI-järjestelmässä
 M (mega-) tarkoittaa etuliitteenä miljoonakertaista (106 = 1 000 000).
 m (milli-) tarkoittaa etuliitteenä tuhannesosaa (10−3 = 1/1000).
 m tarkoittaa metriä.
 Tietotekniikassa
 M merkitsee usein ns. binääristä megaa (220 = 1 048 576).
Fysiikassa
 m on massan tunnus
 M on momentin tunnus
M-teoria on eräs aineen luonnetta kuvaava teoria.
Kemiassa
 m tarkoittaa massaa tai molaalisuutta
 M tarkoittaa moolimassaa tai molaarisuutta (esimerkiksi 1 M on 1 mol/dm3).
 Liikenteessä
 M voi merenkulussa tarkoittaa meripeninkulmaa.
 M on Ilmailussa nopeutta kuvaava Mach-luku (lyhennetään myös Ma).
 M ajoneuvon kansallisuustunnuksena tarkoittaa Maltaa.
 M (valkoinen M oranssilla pohjalla) on metron tunnus.
 M on monien maiden tienumeroinneissa moottoritien tunnus.
 M tarkoittaa biokemiassa metioniinia.
 M tarkoittaa rakennustekniikassa moduulimittaa.
 M tarkoittaa rahamäärissä miljoonaa (esimerkiksi 25 M€ on kaksikymmentäviisi miljoonaa euroa).
 M on roomalainen numero, joka tarkoittaa tuhatta ().
 M tarkoittaa arvosanaa magna cum laude approbatur (kolmanneksi korkein).
 M tarkoittaa suomalaisissa kalentereissa maanantaita (lyhennetään myös ma).
 M vaatteiden kokoluokituksessa merkitsee keskikokoista ().
 M (punainen M valkoisella pohjalla) on M-kauppaketjun tunnus.
 M-arvo on turnauspokeripelaamisessa käytetty luku, joka kertoo pelaajan pelikassan suhteen blindien ja antejen summaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomen kielen kirjaimet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Popcorn

Popcorn, paukkumaissi tai paahtomaissi on suolainen välipala, joka tunnetaan erityisesti elokuvateattereiden naposteltavana.

Popcorn valmistetaan kuivatuista maissinjyvistä, joita kuumennetaan öljyssä, kunnes ne poksahtavat auki. Valmiit valkoiset ja huokoiset maissinjyvät maustetaan yleensä suolalla, voilla ja halutessa myös muilla mausteilla kuten grillimausteella tai valkosipulimausteella. Joissakin maissa, kuten Isossa-Britanniassa, popcornit on tapana kuorruttaa jollakin makealla kastikkeella, esimerkiksi suklaalla, toffeella tai karamellilla.

Historiaa 
Asteekki-intiaanit tekivät jo ennen 1400-lukua popcornia. Intiaanit käyttivät popcornia sekä ruokana että seremonioissa. Vanhimmat löydetyt popcornit ovat 4 000 vuotta vanhoja ja löytyivät Uuden Meksikon luolista.

Valmistusprosessi 
Maissinjyvä on suurimmaksi osaksi tärkkelystä, jota ympäröi tiivis, kova kuori. Kuumennettaessa jyvän sisältämä vesi höyrystyy ja tärkkelys pehmenee. Lopulta paine rikkoo kuoren, jolloin sisus laajenee ja jäähtyessään nopeasti se jähmettyy epäsäännölliseen muotoon.

Perinteinen tapa valmistaa paukkumaissia on kuumentaa maissinjyviä öljyssä kattilassa esimerkiksi liedellä, jolloin jyvien poksahdettua saadaan valmista popcornia. Nykyään popcornit valmistetaan kotitalouksissa usein myös mikroaaltouunissa. Mikropopcornit myydään valmiiksi suolaa ja rasvaa sisältävissä pusseissa, jotka kuumennetaan sellaisenaan mikroaaltouunissa. Mikropopcornin valmistaminen on näin ollen vaivattomampaa kuin valmistaminen kattilassa. Elokuvateattereissa popcornit valmistetaan erityisissä koneissa.

Mikropopkornit sisältävät useimmiten huomattavasti enemmän rasvaa ja kaloreita kuin että valmistaisit popkornit itse kattilassa. Lisäksi esim. voinmakuisissa valmispopkorneissa ei ole aitoa voita, vaan maku on tehty esanssilla, eli makuaineella. 

Etenkin ennenvanhaan elokuvissa tehdyt popkornit suolattiin tarkoituksella voimakkaasti jotta saatiin myytyä myös virvokkeita. 

Vähärasvaisempi tapa valmistaa paahtomaissia on olla paistamatta sitä öljyssä käyttäen paahtokonetta, jossa maissinjyvät kypsennetään paahtamalla erittäin kuumassa ilmassa.

Aiheesta muualla 

Terveyden ja hyvinvoinnin laitos, Fineli: Popcorn
 Food Component Database (FooDB): Popcorn 

Maissivalmisteet
Snacksit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Stalinismi

Stalinismi on käsite, jolla viitataan Josif Stalinin oppien mukaiseen jyrkkään kommunismin suuntaukseen ja poliittiseen järjestelmään. Stalinismi yhdistetään etenkin Stalinin Neuvostoliiton kielteisinä pidettyihin ilmiöihin kuten terroriin, henkilöpalvontaan ja vallan keskittymiseen. Stalinin kuoleman (1953) jälkeen stalinisteiksi kutsuttiin, yleensä pilkallisesti, varsinkin niitä kommunisteja, jotka pitäytyivät Stalinin ajan poliittisessa puheessa ja menettelytavoissa ja jyrkimmin korostivat Neuvostoliiton johtavaa asemaa. 1960-luvulta lähtien sillä on tarkoitettu myös kommunistisen puolueen jyrkempää, proletariaatin diktatuuriin pyrkivää ja Neuvostoliiton ehdotonta johtoasemaa korostavaa suuntausta.

Neuvostoliitossa Stalinin aikakauteen otettiin arvosteleva asenne NKP:n pääsihteeri Nikita Hruštšovin johdolla vuodesta 1956 hänen pidettyä puheensa henkilökultista ja sen seurauksista. Hruštšovin ajan muutoksista ja arvosteluista on käytetty nimitystä destalinisaatio. Kiinalaiset eivät hyväksyneet toimia, mikä johti Kiinan ja Neuvostoliiton välien rikkoutumiseen. Stalinia arvostelevien trotskilaisten mielestä stalinilaisuus ei olennaisilta osiltaan poistunut Hruštšovin aikana.

Uusstalinismi
Uusstalinismi-sanaa on käytetty kommunistisista suuntauksista ja pyrkimyksistä, joiden on koettu tähtäävän samankaltaisiin järjestelmiin kuin Stalinin johtama hallinto Neuvostoliitossa. 

Saparmurat Nijazovin johtamaa Turkmenistania (1991–2006) ja Pohjois-Koreaa on kutsuttu uusstalinistisiksi valtioiksi.

Suomessa 

Suomessa stalinismi nousi aika ajoin esiin 1960-luvulla Suomen kommunistisessa puolueessa, missä se käsitettiin pääosin henkilön- tai yksilönpalvontaan suppeasti kuuluvaksi tuomittavaksi ilmiöksi. Stalinismia käytettiin myös propaganda-aseena SKP:n mustamaalaamiseen. 

Etenkin oikeiston kielenkäytössä stalinismi-sanaa on usein käytetty synonyymina taistolaisuudelle ja joskus jopa myöhempienkin aikojen vasemmistolaisuudelle sen sisällöstä riippumatta. Sanan käytöstä ensimmäisessä merkityksessä on tullut tunnetuksi muun muassa Ben Zyskowicz, jälkimmäisessä merkityksessä Aarno Laitinen. Taisto Sinisalo kommentoi itsensä ja muiden SKP:n vähemmistöön kuuluneiden kutsumista stalinisteiksi toteamalla, että kun kommunisti-sanan kirousvoima oli menettänyt väkevyyttään, etsittiin uusi haukkumasana tilalle. Sinisalo itse tuomitsi Staliniin kohdistuneen henkilöpalvonnan eikä siksi hyväksynyt myöskään käsitettä ”taistolaisuus”.

Virolaisen politiikan tutkijan Iivi Masson mukaan ”uusstalinismi” on ollut Suomessa nousussa. Masso syytti vuonna 2008 Eesti Ekspress -lehdessä suomalaista vasemmistoa, lähinnä Vasemmistoliittoa ja kommunisteja, ajautumisesta rakentavasta yhteiskunta-arvostelusta kohti ”yksioikoista uusstalinismia”. Masson mukaan ”uusstalinismi” ei ole Suomessa ”niin marginaalista kuin yleisen poliittisen ilmapiirin ja tavallisten kansalaisten enemmistön mielipiteiden kautta voisi olettaa”.

Katso myös  

 Stalinistinen arkkitehtuuri

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Stalinismista Brežnevin aikaan. Ylen Elävä arkisto.

Seulonnan keskeiset artikkelit
Irrationaaliluku

Irrationaaliluku on matematiikassa reaaliluku, jota ei voi esittää kahden kokonaisluvun suhteena, rationaalilukuna (), jossa m ja n ovat kokonaislukuja. Irrationaaliluvun pääominaisuus on se, ettei sitä voida esittää päättyvänä tai jaksollisena desimaalilukuna. Irrationaalilukua käsitellään usein kyseistä tarkoitusta varten kehitetyllä symbolilla. Esimerkiksi piitä merkitään π:llä ja Neperin lukua e:llä.

Irrationaalilukuja ovat muun muassa ympyrän kehän ja halkaisijan suhde pii, Neperin luku, kultaisen leikkauksen suhde, useimpien kokonaislukujen murtopotenssit (esimerkiksi ), useat logaritmit (esimerkiksi ) ja useat trigonometristen funktioiden arvot (esimerkiksi ).

Historia 

Ensimmäisen kerran länsimaisessa historiassa joutui irrationaalilukujen kanssa vastatusten Pythagoras ja hänen oppilaansa. Pythagoralaiset uskoivat kaikkien matemaattisten asioiden olevan käsiteltävissä pelkästään rationaalilukujen kautta, kunnes alkoivat miettiä sen neliön lävistäjän pituutta, jonka sivun pituus on yksi. He käyttivät Pythagoraan lausetta mutta huomasivat, ettei mikään rationaaliluku toteuta yhtälöä x² = 2. Toisin sanoen neliön lävistäjä ja sivu ovat keskenään yhteismitattomia. Aiemmin saatiin rationaaliluvuilla koko lukusuora "katetuksi", sillä jokaisen kahden murtoluvun välissä on aina ääretön määrä rationaalilukuja. Kesti yli kaksituhatta vuotta ennen kuin saksalainen matemaatikko Richard Dedekind vuonna 1872 onnistui liittämään rationaali- ja irrationaaliluvut hyväksyttävin perustein yhdeksi suureksi lukujoukoksi, reaaliluvuiksi.

Vaikka rationaalilukuja on ääretön määrä, on irrationaalilukuja tavallaan vieläkin enemmän, minkä todisti Georg Cantor muutamaa vuotta Dedekindin jälkeen. Hän osoitti, ettei irrationaalilukujen joukkoa voida järjestää loputtomaksi jonoksi, toisin kuin kokonaislukujen ja rationaalilukujen joukot. Tätä kutsutaan ylinumeroituvuudeksi.

Irrationaaliluvuista ja rationaaliluvuista

Kahden rationaaliluvun summa (ja siten myös erotus) on aina rationaaliluku. Kahden irrationaaliluvun summa (ja erotus) voi kuitenkin olla niin irrationaali- kuin rationaalilukukin. 

Helppona esimerkkinä kahden irrationaaliluvun summasta, joka on rationaaliluku, on luvut  ja , joiden summa
on siis .

Tunnettuja irrationaalilukuja 

Osoitetaan luvun  olevan irrationaaliluku.

Tehdän vastaoletus: on olemassa  siten, että . Tällöin  on rationaaliluku.

Voidaan olettaa ainakin toisen luvuista  olevan pariton, koska muuten murtolukua  voidaan supistaa luvulla kaksi
aina uudelleen ja uudelleen.  . Parittoman luvun neliö on selvästi
pariton, joten tällöin :n on oltava parillinen eli muotoa . Ja tällöin luku  on välttämättä pariton. Nyt
 . Koska parittoman luvun  neliö on
selvästi pariton, niin ollaan saatu ristiriita. Täten alkuperäinen väite pätee, eli  on irrationaaliluku.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kirjallisuutta
 
 

Reaaliluvut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kaupunkitarina

Kaupunkitarina, nykytarina eli urbaanilegenda (myös urbaani legenda) on kaupungistuneessa yhteisössä kiertävä, totena pidetty mutta tavallisesti todellisuuspohjaa vailla oleva tarina.

Kaupunkitarina voi olla uskottavan tuntuinen, mutta siihen saattaa sisältyä mahdottomiksi osoittautuvia yksityiskohtia. Usein kertomusten uskotaan tapahtuneen sellaiselle tutun tutulle, joka on vain niukasti kuulijan tuntemien ihmisten piirin ulkopuolella. Todellisuudessa tarina on usein kansainvälinen kiertotarina, joka on kiertänyt mantereelta toiselle. Nykytarina voi myös perustua tositapahtumaan, mutta yleensä se muuntuu ja kärjistyy matkalla saaden uusia yksityiskohtia, joita alkuperäiseen todelliseen tapahtumaan ei kuulunut.

Tyypillinen kaupunkitarina
Kaupunkitarinan ei ole pakko olla totta, mutta se voi tuntua monelle mahdolliselta totuudelta.

Esimerkkinä kaupunkitarinasta voi olla vaikka seuraava, joka kohdistuu viranomaisten toimintaan:

Edellä oleva tarina on miltei mahdoton, koska viranomaisilla on määräykset siitä, miten kuolemantapauksista ilmoitetaan omaisille. Kuolleita ei myöskään säilytetä jätesäkissä poliisiaseman nurkassa. 

Kaupunkitarina voi rajoittua vain yhteen kaupunkiin, kuten jyväskyläläinen kaupunkitarina, jonka mukaan Mäki-Matti on nimetty Matti Nykäsen mukaan (todellisuudessa Mäki-Matti sai nimensä lähes sata vuotta ennen Nykäsen mäkihyppyuraa). Tunnettu kaupunkitarinatyyppi on  Katoava liftari -kertomus.

Kaupunkitarinoiden leviäminen
Aikaisemmin tarinat levisivät suusta suuhun esimerkiksi koulujen pihoilla ja työpaikoilla, mutta joskus lehdistökin syyllistyy niiden levittämiseen. 

Kaupunkitarinat leviävät nykyisin käännöksinä nopeasti ympäri maailman Internetin ja sähköpostin avulla; usein kyseessä on sanatarkka käännös toisesta kielestä virheineen päivineen.

Samantapaisia ilmiöitä
Kaupunkitarinan kaltaisia ovat maaseututarinat, Puolustusvoimien tornihuhut sekä kalastajien kalavaleet.

Katso myös 
 Faktantarkistus
 Kummitusjuttu
 Maaseututarina
 Myytinmurtajat
 Snopes
 Tornihuhu

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Snopes.com. 
 The AFU & Urban Legends Archive. 
 Tom Harris: How Urban Legends Work. Howstuffworks.com. 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Maaseututarina

Maaseututarina on kaupunkitarinan kaltainen kertomus, jossa näennäisen uskottavaa tarinaa levitetään totena, vaikka sitä ei mitenkään ole todennettu tai todistettu. Samankaltaiset aiheet liikkuvat ympäri maailmaa ja niissä yleensä korostuu "vanha hyvä" aika. 

Tyypillistä kertomuksille on passiivin käyttö, mikä ilmenee seuraavasta, lehdistössäkin lainatussa tarinassa:

Arkistojen vanhoja asiakirjoja tutkittaessa mitään tuollaista pykälää ei löydy, ja tarinan tarkoituksena on korostaa sitä, miten arvokas kala lohi nykyään on.

Samaa tarinaa hieman eri muodoissa kerrotaan muun muassa Ruotsissa, Skotlannissa ja muissa niin sanotuissa lohijokien maissa. Suomessa samaa tarinaa on kerrottu myös Perämeren kalastusalusten merimiesten työehtosopimuksista.

Maalaistarinan kaltaisia ovat kaupunkitarina ("urbaani legenda") ja Puolustusvoimien tornihuhut.

Tunnettuja maaseututarinoita
 Juovuksissa oleva mies putoaa kirkkomaalla olevaan avonaiseen hautakuoppaan. Ihmiset hämmästyvät kuullessaan hautausmaalta huutoa: "Tulkaa nostamaan ylös!"

Lähteet 

Kansanperinne
Populaarikulttuuri
Euroopan yhteisö

Euroopan yhteisö eli EY (, lyh. EC) oli eurooppalainen valtioyhteisö. Vuonna 1957 luotiin Rooman sopimuksella Euroopan talousyhteisö eli ETY (, lyhenne EEC). Euroopan unionin (EU) muodostamisen myötä vuonna 1993 ETY sisällytettiin siihen ja nimettiin Euroopan yhteisöksi. Euroopan yhteisö lakkautettiin 1. joulukuuta 2009, kun Lissabonin sopimus astui voimaan. Tällöin kaikki EU:n toiminta yhdistettiin samaan organisaatioon.

Toisin kuin Euroopan yhteisö, Euroopan unioni ei ollut oikeushenkilö. Näin ollen kansainväliset sopimukset ja eräät muut viralliset asiakirjat allekirjoitti yhä EY ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa 2009.

Historia

EHTY 
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön (EHTY) perustaminen vuonna 1951 aloitti Euroopan yhdentymiskehityksen.

ETY ja Euratom 
Vuonna 1957 samat EHTY:nkin perustaneet kuusi maata, Alankomaat, Belgia, Italia, Luxemburg, Länsi-Saksa ja Ranska tekivät kaksi muuta sopimusta Euroopan talousyhteisöstä (ETY) ja Euroopan atomienergiayhteisöstä (Euratom). Ne molemmat allekirjoitettiin Roomassa ja tästä syystä niistä puhutaan usein Rooman sopimuksina. Rooman sopimuksen keskeinen sisältö oli Euroopan talousyhteisön (, EEC; , CEE) perustaminen.

Vuonna 1957 kuusi Länsi-Euroopan maata liittyi yhteen ja muodosti Euroopan talousyhteisön. Näiden valtioiden tarkoituksena oli kehittää talouselämäänsä ja luoda taloudellisten etujen yhteisö, mutta jo alusta alkaen taustalla oli ajatus poliittisesta yhteistyöstä ja Euroopan laaja-alaisemmasta yhdentymisestä.

1960– 
1. heinäkuuta 1967 tuli voimaan sulautumissopimus, jolla näiden kolmen yhteisön toimeenpanevat elimet yhdistettiin. Tästä ajankohdasta lähtien termiä EY, Euroopan yhteisö (tai tarkemmin yhteisöt) on usein käytetty viitattaessa yhteisesti näihin kolmeen Euroopan yhteisöön.

Suomen EEC-sopimus 

Vuonna 1973 Suomi solmi EEC-vapaakauppasopimuksen, joka tuli voimaan vuoden 1974 alussa. Sopimuksen mukaan useimpien teollisuustuotteiden tullit poistuivat 1. heinäkuuta 1977 kokonaan Suomen ja EEC-maiden välisestä kaupasta, mutta pisimmän siirtymäajan saaneiden tuotteiden osalta vasta vuoden 1985 alussa. Puolueettomuuspolitiikkaansa nojautuen Suomi solmi  EEC-sopimusta vastaavan vapaakauppasopimuksen myös  Neuvostoliiton ja niin sanotun KEVSOS-sopimuksen eräiden pienempien SEV-maiden kanssa. EEC:n jäseneksi Suomi ei koskaan liittynyt.

Sopimus Euroopan unionista 
Maastrichtissa vuonna 1992 Euroopan unionista (EU) tehdyn sopimuksen tuloksena EY:stä tuli erottamaton osa kokonaisuutta, jolle annettiin nimeksi Euroopan unioni. Euroopan unioni muodostui kolmesta pilarista. Ensimmäiseen pilariin kuului Euroopan yhteisö, joka perustuu vuoden 1957 perustamissopimuksiin ja joka vahvistettiin Maastrichtissa, on olennaisin osa-alue. Se kattoi suurimman osan EU:n toimista, lukuun ottamatta niitä, jotka kuuluivat kahteen muuhun pilariin niissä noudatettavien erilaisten menettelytapojen vuoksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Presidency Conclusions – Brussels, 21/22 June 2007 

EEC
Euroopan unioni
Lakkautetut kansainväliset järjestöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Länsi-Euroopan unioni

Länsi-Euroopan unioni ( eli WEU,  eli UEO) oli järjestö, joka valmisteli ja pani täytäntöön Euroopan unionin päätökset yhteisen puolustuspoliitikan alalla.  Siitä oli tarkoitus tehdä Euroopan unionin puolustuskomponentti ja Naton eurooppalainen pilari. Maaliskuussa 2010 se päätettiin lakkauttaa, ja sen toiminta päättyi 1. heinäkuuta 2011.

Sopimuksenmukainen tehtävä 
Sopimuksessa Euroopan unionista sanotaan: ”Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka käsittää kaikki Euroopan unionin turvallisuuteen liittyvät kysymykset, mukaan lukien pitkällä aikavälillä määriteltävä yhteinen puolustuspolitiikka, joka saattaa aikanaan johtaa yhteiseen puolustukseen”. Länsi-Euroopan unionilla (WEU) oli tässä yhteydessä merkittävä asema. Sen tehtävä on valmistella ja panna täytäntöön EU:n päätöksiä ja toimia, jotka koskevat puolustusta.

Alku ja kehitys 
Länsi-Euroopan unioni perustettiin alun perin vuonna 1948 – ennen Naton ja Euroopan unionin edeltäjien perustamista. Ranska, Britannia ja Benelux-maat allekirjoittivat perustamissopimuksen, jossa ne lupailivat toisilleen keskinäistä poliittista ja sotilaallista tukea. Muita valtioita liittyi sopimukseen, mutta useiden vuosien ajan WEUn asema ei ollut käytännössä merkittävä. WEU uudistui 1980-luvun puolivälissä, jolloin EU-maat päättivät, että sen asemaa on vahvistettava siten, että siitä tulee Euroopan unionin puolustuskomponentti ja Naton eurooppalainen pilari.

Amsterdamin sopimuksessa vuodelta 1997 tehtiin mahdolliseksi Länsi-Euroopan unionin sulauttaminen Euroopan unioniin. Euroopan unioni olisi voinut turvautua WEU:hun humanitaarisissa rauhanpalautustehtävissä ja hätäaputoimissa, rauhanturvaamisessa ja sotilaallisissa kriisinhallintatehtävissä. WEU:n poliittisista suuntaviivoista päätettiin joka tapauksessa Eurooppa-neuvostossa, EU:n huippukokouksessa.

Vuonna 2000 päätettiin olla pitämättä WEU:n kokouksia ministeritasolla. WEU oli silti osoittanut 2000-luvulla operatiivista toimintakykyä. Se toimi Bosniassa takaamassa rauhaa Mostarissa ja Albaniassa kouluttamassa paikallista poliisia. Se saattoi myös pyytää apua jäsenvaltioiden sotavoimilta, sillä oli sotilaallinen suunnitteluyksikkö ja muita erityiselimiä, se tuki yhteistyötä asehankinnoissa ja se pystyi hyödyntämään Naton resursseja. Toisaalta esimerkiksi sen satelliittikeskus siirrettiin pois sen toimivallasta EU:n fasiliteetiksi 2000-luvun alussa. Vuonna 2010 ilmoitettiin, että WEU lakkautetaan vuoden sisällä. Pääasiallisena perusteena on se, että EU:n Lissabonin sopimus tekee tällaiset monikansalliset organisaatiot EU:n kannalta turhiksi.

Päämaja 
WEU:n päämaja sijaitsi Brysselissä, jonne se siirtyi Pariisista 1990-luvun lopussa. Sillä oli 60 toimihenkilöä ja sen budjetti oli 13 miljoonaa euroa. Sen parlamenttienvälinen kokous pidettiin Pariisissa.

Jäsenistö

Täysjäsenet 
 
 
  (1990)
 
  (1995)
 
  (1990)

Liitännäisvaltiot 
 
 
  (1999)
  (1999)
  (1992)
  (1999)

Liitännäiskumppanivaltiot 
 
 
 
 
 
  (1996)

Tarkkailijavaltiot 
 
  (1995)
  (1995)
  (1995)

Pääsihteerit

Lähteet

Aiheesta muualla 

Euroopan unioni
Lakkautetut kansainväliset järjestöt
Sotilasliitot