joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Luleå HF

Luleå Hockey tai Luleå HF on ruotsalainen jääkiekkoseura Luulajasta, joka pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla SHL:ssä. Seura on perustettu vuonna 1977 nimellä GroKo Hockey. Joukkue syntyi kahden luulajalaisen jääkiekkoseuran, IFK Luleån ja Luleå SK:n yhdistyttyä. Seuran nimi vaihdettiin nykyiseksi vuonna 1979. Ruotsin mestaruuden joukkue on voittanut vuonna 1996. Luleå Hockeylla on myös e-urheilujoukkue, joka pelaa NHLGamerin järjestämässä ECL ELITE -sarjassa.

Saavutukset 
 Ruotsin mestari: 1996
 RM-hopeaa: 1993, 1997, 2013
 CHL-mestaruus: 2015

Maineikkaita pelaajia

Jäädytetyt numerot 
 4 Stefan Nilsson
 12 Johan Strömwall
 22 Hans Norberg †
 28 Roger Åkerström
 35 Jarmo Myllys

Kapteenit 

 Håkan Karlsson 1977–1978
 Thomas Bäckström 1978–1979
 Torbjörn Köhler 1979–1984
 Lars Lindgren 1984–1988
 Lars-Gunnar Pettersson 1988–1992
 Stefan Nilsson 1992–1998
 Roger Åkerström 1998–2006

 Mikael Renberg 2006–2007
 Anders Burström 2007–2011
 Niclas Wallin 2011–2012
 Chris Abbott 2012–2015
 Johan Harju 2015–2017
 Niklas Olausson 2017–

Päävalmentajat 

 Lars-åke Sivertsson 1977–1978
 Kjell Widmark 1978–1982
 Freddy Lindfors 1982–1985
 Hans Lindberg 1985–1986
 Freddy Lindfors 1986–1988
 Mikael Lundström 1988–1991
 Freddy Lindfors 1991–1993
 Sakari Pietilä 1993–1994
 Lars Bergström 1994–1998

 Ulf Taavola 1998–2003
 Mikael Andersson 2003–2005
 Slavomír Lener 2005–2007
 Roger Kyrö 2007–2010
 Jonas Rönnqvist 2010–2014
 Joakim Fagervall 2014–2016
 Stefan Nilsson 2016–2017
 Petter Lasu Nilsson 2017
 Thomas Berglund 2017–

Joukkue kaudella 2022–2023

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja: Thomas Berglund 
 Apuvalmentaja: Antti Alamäki 
 Apuvalmentaja: Roger Kyrö 
 Apuvalmentaja: Henrik Stridh 
 Maalivahtivalmentaja: Gusten Törnqvist 
 Fysiikkavalmentaja: Philip Sjölund 
 Fysiikkavalmentaja: Mattias Waaranperä 
 Huoltopäällikkö: Niklas Lindvall 
 Huoltopäällikkö: Joel Lundqvist 
 Huoltopäällikkö: Peter Åström 
 Presidentti: Stefan Enbom 
 Toimitusjohtaja: Stefan Nilsson 
 Apulaistoimitusjohtaja: Ulf Engman 
 Pelaajien kehitysjohtaja: Urban Wikberg 

Lähde: EliteProspects

Lähteet 
 http://eurohockey.com/club/189-lule-hf.html

Aiheesta muualla 

 Seuran kotisivut 

Luulajan kunta
SHL-joukkueet
Isko (nimi)

Isko on suomalainen miehen etunimi. Se on länsisuomalainen muoto nimestä Isak, joka merkitsee suomeksi 'hän nauraa'. Iskolla on Suomessa nimipäivä 19. joulukuuta. Nimipäivästä huolimatta Isko on jäänyt todella harvinaiseksi nimeksi.

Suomalaiset Isko-nimiset henkilöt syntymävuosittain 

Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Isko on annettu Suomessa noin 100 henkilölle. Eri vuosikymmeninä syntyneitä Iskoja on seuraavat määrät:

Lähteet 

Etunimet
Dyskobolia Grodzisk Wielkopolski

Dyskobolia Grodzisk Wielkopolski (Klub Sportowy Dyskobolia Grodzisk Wielkopolski) on jalkapalloseura Puolan Grodzisk Wielkopolskista. Vuoteen 2008 asti maan pääsarjassa pelannut seura pelaa tällä hetkellä neljännellä sarjatasolla myytyään sarjapaikkansa ja pelaajansa Polonia Warszawalle.

Saavutuksia 
Puolan cup: 2005, 2007

Entisiä pelaajia 
  Sebastian Mila (2002–2004)
  Radosław Sobolewski (2003–2004)

Aiheesta muualla 
 http://www.dyskobolia.eu/  

Puolalaiset jalkapalloseurat
Aleksandr Martynjuk

Aleksandr Akimovitš Martynjuk (, 9. marraskuuta 1945 Moskova, Neuvostoliitto – 2022) oli neuvostoliittolainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi 45 ottelua tehden 24 maalia Neuvostoliiton maajoukkueessa 1960- ja 1970-luvuilla ja 410 Neuvostoliiton mestaruussarjan ottelua. Martynjuk teki harvinaisen ”comebackin” palaamalla 45-vuotiaana Neuvostoliiton maajoukkueseen pelaamalla kolme maaottelua Tšekkoslovakiaa vastaan vuonna 1990. Seuratasolla hän edusti Spartak Moskovaa. Martynjuk pelasi Summit Series -otteluissa Kanadaa vastaan vuonna 1972.

Saavutukset 

Vuoden 1973 jääkiekon MM-kisoissa ottelussa Länsi-Saksaa vastaan Martynjuk teki kahdeksan maalia. Samana vuonna hänet valittiin  Russian and Soviet Hockey Hall of Fame jäseneksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Peoples.ru

Neuvostoliittolaiset jääkiekkoilijat
Jääkiekon maailmanmestarit
Vuonna 1945 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Espanjan Grand Prix 1999

Espanjan Grand Prix 1999 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 30. toukokuuta 1999 Circuit de Catalunyan radalla Barcelonassa, Espanjassa. Kilpailun voitti McLaren-tallin kuljettaja Mika Häkkinen ja toiseksi sijoittui hänen tallikaverinsa David Coulthard. Voitto oli Häkkiselle kauden toinen.

Aika-ajot 
Aika-ajot ajettiin kilpailua edeltäneenä päivänä lauantaina 29. toukokuuta 1999.

Nopeinta vauhtia piti jälleen Mika Häkkinen, joka näin saavutti paalupaikan samoin kuin edellisellä kaudella sekä tämän kauden neljässä aiemmassa kilpailussa. Paalupaikka oli Häkkisen uran 15.

Aika-ajojen tulokset 

*Mika Salon paras aika (1.23,627) hylättiin, koska hän ei noudattanut keltaisia lippuja harjoituksissa. Tämä ei kuitenkaan vaikuttanut hänen sijoitukseensa.

Kilpailun tulokset

Johtokierrokset

Kilpailun jälkeen

Kuljettajien MM-tilanne

Valmistajien MM-tilanne

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kuvia kilpailusta
F1-ruutu – Espanjan GP 1999

1999
Formula 1 -kausi 1999
Kiai

Kiai (, ) on japanilainen taisteluhuuto, jota läytetään hyvin yleisesti budolajeissa. Japanilainen sana ki () tarkoittaa mieltä tai henkeä, ai () taas tarkoittaa ”yhdessä”; sananmukaisesti ”kiai” merkitsee ”hengen kanssa”. Kamppailulajeissa tämä purkautuu huutona ja uloshengityksenä, jotka tapahtuvat tekniikkaa suoritettaessa tai ennen sitä.

Kiain ja aikin käyttö 
Termejä kiai ja aiki käytetään budolajeissa kuten aikidossa ilmentämään fyysisen voiman, henkisen vahvuuden ja valppauden saumatonta yhteiseloa . Termit kirjoitetaan samoilla kanji-merkeillä, joiden järjestys vain on niissä päinvastainen. Tämän takia aikin voidaan katsoa olevan sisäinen, kiain taas ulkoinen ilmentymä samasta daitōryū-periaatteesta. Kendossa kiain käyttö on tarkoituksellista ja kuuluvaa. Sillä paitsi kohdistetaan omat voimavarat lyöntiin, myös osoitetaan ulkopuolisille oma energia ja keskittyminen.

Kiain muoto 
Kiai muodostetaan aina uloshengityksellä. Siihen liittyy aktiivinen voiman käyttö ja sillä on yleensä aina kohdistumissuunta. Välttämättä kiaihin ei tarvitse liittyä suurta ääntä.

Ääntäminen  
Budolajeissa on kiaille usein määrätty muoto, joka vaihtelee lajien kesken. Toisin kuin usein luullaan, harvoin kiaissa äännetään juuri sana ”kiai”. Kiain pituus ja elävyys vaihtelee. Esimerkiksi miekan tai jonkin muun aseen piston yhteydessä kiai on lyhyempi kuin laajassa leikkaavassa lyönnissä.

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuuslähteet

Aiheesta muualla 
 Kiai kuvaus Budokwain sivulla

Japanilaiset budōkäsitteet
Pirre Alanen

Pirre Päivikki Alanen (ent. Leino, o.s. Pasanen) (s. 31. joulukuuta 1965 Helsinki) on Pirjo ja Spede Pasasen tytär.

Alanen on esiintynyt isänsä elokuvissa: kahvilan toisena myyjänä elokuvassa Uuno Turhapuron poika, Maaperän tyttärenä elokuvassa Viu-hah hah-taja ja keinuvana pikkutyttönä elokuvassa Leikkikalugangsteri. Hän esiintyi myös Spede Show'n vuoden 1982 kahdeksannessa jaksossa ja isästään kertovan Koomikon kuva – Spede Pasanen 1930–2001 -dokumentin ensimmäisessä osassa vuonna 2002. Spede Pasasen kuoltua vuonna 2001 Alanen järjesti Speden Spelien juontajaksi Saija Hakolan. Alanen toimi myös Speden Spelien yhtenä numerot arpovana pallotyttönä. Isänsä kuoleman aikoihin Alanen toimi parisen vuotta helsinkiläisravintola Sea Horsen ravintoloitsijana.

Tammikuussa 2008 Alanen (silloinen Leino) tuomittiin Turun hovioikeudessa ryöstöstä, ampuma-aserikoksesta, törkeästä kotirauhan rikkomisesta, pahoinpitelystä ja laittomasta uhkauksesta kymmeneksi kuukaudeksi ehdolliseen vankeuteen. Lisäksi hän joutui maksamaan henkisestä kärsimyksestä 17 500 euroa ja muita kuluja lähes 8 000 euroa. Syynä oli laittomasti hoidettu velanperintä.

Vuosina 2010–2014 oikeudessa puitiin Pirre Alanen rakennusprojektia Espoossa vuosina 2003–2006. Keväällä 2013 kaksi rakennusprojektia hoitanutta miestä tuomittiin vankeuteen törkeästä petoksesta heidän aiheutettuaan oikeuden mukaan Alaselle 300 000 euron vahingot käyttämällä rakentamiseen tarkoitettuja lainoja muihin tarkoituksiin. Alanen syytti myös lahtelaista pankkia ja pankinjohtajaa muun muassa väärennöksistä, mutta syytteet hylättiin. Keväällä 2014 Itä-Suomen hovioikeus kumosi miesten tuomiot ja korvausvelvollisuuden, eikä korkein oikeus myöntänyt Alaselle valituslupaa.

Alanen oli naimisissa näyttelijäsukuun kuuluneen Juha Unhon (1957–2018) kanssa. Liitosta on poika, mainoskuvaajana työskennellyt Roy Unho (s. 1989).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Suomalaiset julkisuuden henkilöt
Suomalaiset ravintoloitsijat
Spede Pasanen
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Infinite (Stratovariuksen albumi)

Infinite on Stratovarius-yhtyeen kahdeksas albumi, joka julkaistiin vuonna 2000. Albumi nousi korkeimmillaan Suomen virallisen albumilistan sijalle 1 ja myi kultaa Suomessa. Kappaleissa "Mother Gaia", "Infinity" ja "Celestial Dream" on mukana myös orkesteri ja kuoro. Infiniteltä julkaistiin kappaleista Hunting High and Low ja A Million Light Years Away sekä single että musiikkivideo.

Kappaleet
Sävellykset ja sanoitukset: Timo Tolkki, ellei toisin mainita.

Bonuskappaleet:

Kokoonpano
 Timo Kotipelto – laulu
 Timo Tolkki – kitara
 Jörg Michael – rummut
 Jens Johansson – koskettimet
 Jari Kainulainen – basso

Vierailijat
Kimmo Blom, Marko Vaara, Pasi Rantanen, Anssi Stenberg ja Marco Hietala – taustalaulu
Heikki Hämäläinen, Tuomas Ikonen, Satu Laine, Emma Vähälä, Teppo Alimattila, Yrjö Lasonpalo, Teodor Nicolau, Katariina Jämsä-Pesonen ja Mikko Pesonen – viulut kappaleissa 3, 8 ja 9
Mauri Pietikäinen, Markus Sallinen ja Heikki Vehmanen – alttoviulut kappaleissa 3, 8 ja 9
Kari Lindstedt, Veli-Matti Iljin ja Perttu Kivilaakso – sellot kappaleissa 3, 8 ja 9
Timo Ronkainen ja Tuomo Eerikäinen – käyrätorvet kappaleissa 3, 8 ja 9
Mongo Aaltonen – lyömäsoittimet kappaleissa 3, 8 ja 9
Human Organ (Säde Rissanen, Veera Railio, Lotte Lindblom, Suvi Lehto, Jussi Lehtipuu, Marko Pankakoski, Pasi Eskelinen ja Timo Ojala) – kuoro kappaleissa 3, 8 ja 9

Arvostelut 
 Allmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Vuoden 2000 albumit
Stratovariuksen albumit
Bremenin soittoniekat

Bremenin soittoniekat (uusimmassa suomennoksessa Bremenin pelimannit)
on Grimmin veljesten kirjaama kansansatu, jossa aasi, koira, kissa ja kukko karkaavat isänniltään, jotka kohtelevat eläimiään huonosti. Eläimet päättävät lähteä Bremeniin, joka on kuuluisa vapaudestaan ja siitä, että siellä voi elää ilman omistajiaan.

Juoni

Matkallaan Bremeniin eläimet näkevät valaistun mökin ja siinä neljä ryöväriä nauttimassa saalistaan. Eläimet päättävät esiintyä ryöväreille saadakseen palkkioksi ruokaa. Eläinten mölinä pelästyttää ryövärit, jotka pakenevat mökistä tiehensä. Eläimet valtaavat mökin. Myöhemmin yöllä ryövärit palaavat ja lähettävät yhden joukosta ottamaan selvää tilanteesta. Kissa raapii ryövärin kasvoja, aasi potkaisee ja koira puree sekä kukko ajaa takaa niin, että tunnustelija kertoo hirviöiden vallanneen talon ja niin ryövärit hylkäävät mökin, johon eläimet asettuvat asumaan.

Lähteet

Aiheesta muualla

 SurLaLune'n kommentoitu Bremenin soittoniekat  
 Kokoteksti  

Grimmin sadut
Bremen
Stratovarius (albumi)

Stratovarius on vuonna 2005 ilmestynyt Stratovarius-yhtyeen yhdestoista studioalbumi. Se oli yhtyeen viimeinen kitaristi Timo Tolkin ja basisti Jari Kainulaisen kanssa. Albumilla Stratovarius irtaantui sille tyypillisestä power metalista mennen enemmän perinteisemmän hard rockin puolelle. Timo Tolkki on myöhemmin kertonut, ettei pidä albumista.

Albumin avausraidasta ”Maniac Dance” julkaistiin single ja kuvattiin musiikkivideo. Albumin rajoitetulla painoksella oli mukana myös Stratovarius Rockumentary -dokumentti.

Kappaleet
Sävellykset ja sanoitukset: Timo Tolkki, ellei toisin mainita.

Kokoonpano 
 Timo Kotipelto – laulu
 Timo Tolkki – kitara
 Jörg Michael – rummut
 Jens Johansson – koskettimet
 Jari Kainulainen – basso

Vierailijat
 Max Lilja – sello
 Petri Bäckström – laulu kappaleessa 4
 Starbuck – puhe kappaleessa 4
 Marko Waara, Kimmo Blom, Pasi Rantanen ja Anssi Stenberg – taustalaulu

Singlet

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Stratovariuksen albumit
Vuoden 2005 albumit
Porin stadion

Porin stadion on Porissa Isomäessä sijaitseva yleisurheilu- ja jalkapallostadion, joka avattiin vuonna 1966. Stadion toimii Kakkosessa pelaavien Musan Salaman ja FC Jazzin kotikenttänä. Stadionin kapasiteetti on yhteensä 12 300 katsojaa.

Historia 

Porin stadionin kenttä on valmistunut vuonna 1964 ja katsomo- sekä huoltorakennukset vuonna 1965. Ensimmäinen virallinen jalkapallo-ottelu pelattiin kentällä jo vuotta aikaisemmin toukokuussa 1963. Stadionilla on toteutettu kolme perusparannusta, vuosina 1981, 1990 ja 1999-2000. Viimeisimmän remontin myötä stadion sai kaksi katettua kaarrekatsomoa sekä valaistuksen. Samassa yhteydessä stadionin analoginen viisarikello vaihdettiin digitaliseen tulostauluun.  Nykyinen nurmikenttä on otettu käyttöön vuonna 1990. 

Itsenäisyyspäivänä 1966 Stadionin pääsisäänkäynnin edustalla paljastettiin kuvanveistäjä Kalervo Kallion suunnittelema keihäänheittäjäpatsas. Se kuvaa Matti Järvisen kultamitaliheittoa Los Angelesin kesäolympialaisissa 1932. Veistos on usein kärsinyt vandalismista, sen keihäs varastetaan tai turmellaan säännöllisesti. 

Kalevan kisat stadionilla on käyty neljästi, vuosina 1967, 1983, 2005 ja 2015. SM-viestit järjestettiin stadionilla ensimmäistä kertaa heinäkuussa 2012. 

Stadionilla on pelattu yksi jalkapallon A-maaottelu, kaksi naisten A-maaottelua sekä useita juniorimaaotteluita.

Ominaisuudet 

Porin stadionilla on katsomopaikkoja noin 12 300. Katettuja istumapaikkoja on pääkatsomossa 2 400 ja kahdessa vuonna 2000 valmistuneessa kaarrekatsomossa yhteensä 2 000. Aurinkokatsomossa on noin 2 000 istumapaikkaa ja lisäksi stadionin kaarteissa on seisomapaikkoja. Pääkatsomon yhteydessä on noin 30 hengelle tarkoitettu aitio. Lisäksi stadionilla on pieni katsomonosa liikuntarajoitteisille.

Stadionin yhteydessä olevassa huoltorakennuksessa on muun muassa kahdeksan pukuhuonetta, neljä yleisökäymälää, voimailutila, kahvio, urheilukeskuksen tekniset tilat sekä konesuojat. Lisäksi alueella on erillinen kuuluttamorakennus ja olutpub. Stadionin omistaja on Porin kaupunki ja sitä hoitaa kaupungin vapaa-aikavirasto.

Stadionin kentän pinnoite uusittiin kesällä 2014 vuoden 2015 Kalevan kisoja varten. Aiempi pinnoite oli 1980-luvulta.

Ennätykset 

Porin stadionin yleisöennätys 12 050 on Kalevan kisojen päätöspäivältä 13. elokuuta 1967. Jalkapallo-otteluiden yleisöennätys 11 193 on lokakuulta 1993, jolloin FC Jazz kohtasi Myllykosken Pallon Suomen mestaruuden ratkaisseessa pelissä.

Yleisurheilu 

Miehet

Naiset

Kansainväliset ottelut

Lähteet

Aiheesta muualla 

 SPL Satakunta/Porissa pelatut jalkapallomaaottelut
 Stadionin tiedot Porin kaupungin sivuilla

Suomen yleisurheilustadionit
Suomen jalkapallostadionit
Porin rakennukset ja rakennelmat
Porin urheilu
Karkkilan Urheilijat

Karkkilan Urheilijat (lyhyemmin KaU) on karkkilalainen urheiluseura, joka perustettiin vuonna 1968. Seura on tunnettu varsinkin koripallon saralla, mutta myös paini ja petankki ovat mukana toiminnassa.

Historia 
Seuran historia ulottuu vuoteen 1950, jolloin paikkakunnan työväestön urheiluelämä oli jakaantunut kahtia poliittisten syiden takia. Jakaantumisen seurauksena oli perustettu Karkkilan Sisu ja Karkkilan Työväen Urheilijat eli KTU, molemmat aktiivisesti toimivia urheiluseuroja. Halua seurojen yhdistämiseen kuitenkin oli ja yhteiset urheilutapahtumat tasoittivat tietä. Paikkakunnalla toimiva Karkkilan Metallityöväen Ammattiosasto oli muun muassa jo 1964 vedonnut molempiin osapuoliin osapuolijaon lopettamiseksi ja voimavarojen yhdistämiseksi. 

Vuoden 1968 alussa Työväen Urheiluliiton Uudenmaan piirin puheenjohtaja, karkkilalainen Risto Lindfors, teki aloitteen molemmille osapuolille yhteisestä neuvottelutilaisuudesta. Kokoontuminen johti toimikunnan perustamiseen, jossa molemmat osapuolet olivat edustettuina. Asetettu toimikunta valmisteli asiaa kevään ajan ja toukokuussa järjestettiin kilpailu perustettavan urheiluseuran nimestä. Seuran perustava kokous pidettiin 13. kesäkuuta 1968 ja pidetyssä kokouksessa äänestettiin uuden seuran nimestä. Yli puolet annetuista äänistä kannatti nimeä Karkkilan Urheilijat ja näin uusi urheiluseura oli saanut nimensä. Lisäyksityiskohtana mainittakoon, ettei voittanut nimiehdotus ollut nimikilpailussa edes ehdolla eli valittua nimeä ei kukaan ollut kilpailun kautta edes ehdottanut.

Ensimmäinen hallitus:
Risto Lindfors, puheenjohtaja
Into Virta, sihteeri
Armas Viitanen, rahastonhoitaja

Muut jäsenet:
Olavi Kahila, Toivo Nord, Reino Kanta-Oksa, Untamo Hellman, Aarre Valonen, Mikko Elvas ja Jouni Tammelin

Jaostoiksi hyväksyttiin koripallo, jalkapallo, jääkiekko, hiihto, suunnistus, yleisurheilu,
voimistelu, voimailu, nais- ja kuntourheilu sekä lisäksi huvitoimikunta.
Myöhemmin mukaan tuli paini- sekä petankki-jaostot.

Koripallo 

Koripallossa Karkkilan Urheilijoiden miesten edustusjoukkue, KaU Koris, pelaa tällä hetkellä I-divisioonassa ja naisten joukkue eteläisessä II-divisioonassa.

Aiheesta muualla 
Karkkilan Urheilijoiden kotisivu
KaU:n miesten edustuskoripallojoukkueen kotisivu

Suomalaiset urheilun yleisseurat
Suomalaiset koripalloseurat
Vuonna 1968 perustetut urheiluseurat
Karkkilan urheilu
Melanie Thornton

Melanie Janene Thornton (13. toukokuuta 1967 – 24. marraskuuta 2001) oli Yhdysvalloista kotoisin ollut saksalaisen eurodanceyhtyeen La Bouchen laulaja. Thornton kuoli lento-onnettomuudessa vuonna 2001, vain kolme kuukautta Aaliyahin lento-onnettomuuden jälkeen ja vain kaksi päivää ennen singlensä julkaisua.

Melanie Thornton lauloi ennen La Bouche -yhtyettä 1990-luvun alkupuolella useissa lyhytaikaisissa eurodance-projekteissa, joiden levytykset jäivät vain yhteen tai muutamaan singlejulkaisuun. Hänen persoonallinen lauluäänensä on kohtalaisen helposti tunnistettavissa näissä levytyksissä.

Le Click-projektin tuottajat pyysivät Melanieta mukaansa yhtyeen laulajaksi, mutta samanaikaisesti häntä oltiin värväämässä myös La Bouchen päälaulajaksi. Melanie lauloi molemmissa projekteissa yhden kappaleen, Le Clickin Tonight Is The Night ja La Bouchen Sweet Dreams. Melanie päätti itse jäädä päälaulajaksi siihen yhtyeeseen, jonka kappale menestyy parhaiten markkinoilla. Niinpä La Bouchen Sweet Dreams-kappaleesta tuli menestyneempi ja Melanie jäi La Bouchen päälaulajaksi.

Sitaatti 
"Ei ole takeita siitä, että elämme huomenna. Siksi elän joka päivä niin kuin se olisi viimeinen." (Melanie Thornton)

Diskografia

Albumit

Singlet

Projektit joissa Melanie Thornton vaikutti 
 Danger Zone
 La Bouche
 Schnapka
 Groovin' Affairs
 Le Click
 Orange Blue
 Joy-Lab
 No Mercy
 Comic
 100%
 Men Behind
 Hysterie
 DJ Bobo
 Loop

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset laulajat
Saksalaiset laulajat
Lento-onnettomuudessa kuolleet
Vuonna 1967 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Etelä-Savon Vihreät

Etelä-Savon Vihreät ry oli Etelä-Savon vaalipiirissä toiminut Vihreän liiton piiriyhdistys. Vuodesta 2013 lähtien piiri on ollut osa
Kaakkois-Suomen vihreitä. Vihreiden kansanedustajana Etelä-Savosta toimi viimeksi 2007-2011 Heli Järvinen.

Jäsenjärjestöt

 Mikkelin seudun vihreät ry
 Pieksämäen seudun vihreät ry
 Rantasalmen vihreät ry
 Ristiinan vihreät ry
 Savonlinnan seudun vihreät ry
 Kerimäen vihreät ry
 Mikkelin seudun vihreät naiset ry
 Savonlinnan seudun vihreät naiset - Sanni ry

Vaalitulokset (Mikkelin / Etelä-Savon vaalipiiri)

Aiheesta muualla
 Etelä-Savon Vihreiden kotisivut

Vihreän liiton piirit
Etelä-Savon vaalipiiri
Keski-Suomen Vihreät

Keski-Suomen Vihreät on Keski-Suomen vaalipiirissä toimiva Vihreän liiton piiriyhdistys. Sen puheenjohtaja vuodesta 2022 on ollut Emilia Lakka ja varapuheenjohtaja Jari Penttinen.. Vihreillä on ollut vuodesta 2015 yksi kansanedustaja Keski-Suomesta: Touko Aalto (2015-2019) ja  Bella Forsgrén vuodesta 2019.

Jäsenjärjestöt
 Joutsan Vihreät
Jyvioni – Jyväskylän vihreät nuoret ja opiskelijat
 Jyväskylän Vihreät
Keski-Suomen tieteen ja teknologian vihreät
 Keski-Suomen Vihreät Naiset
 Laukaan Vihreät
 Muuramen Vihreät
 Pohjoisen Keski-Suomen Vihreät
 Vihreä Jämsä
 Vihreä Keurusseutu
 Äänekosken Vihreät

Vaalit

Eduskuntavaalit

Kuntavaalit

Europarlamenttivaalit

Lähteet

Aiheesta muualla
 Keski-Suomen Vihreiden kotisivut

Vihreän liiton piirit
Keski-Suomen vaalipiiri
Kaakkois-Suomen vihreät

Kaakkois-Suomen vihreät on Kaakkois-Suomen vaalipiirissä toimiva Vihreän liiton piirijärjestö. Sen puheenjohtaja on Tiina Rosberg. Vuoden 2012 loppuun asti yhdistys toimi vanhan Kymen vaalipiirin piirijärjestönä, mutta toimialue on sen jälkeen kattanut myös entisen Etelä-Savon vaalipiirin. Kaakkois-Suomen Vihreistä valittiin vuonna 2019 eduskuntaan kansanedustajiksi Hanna Holopainen ja Heli Järvinen.

Jäsenjärjestöt
Kaakkois-Suomen Vihreiden jäsenjärjestöjä ovat
Etelä-Karjalan vihreät ry,
Haminan seudun Vihreät ry,
Kangasniemen vihreät
Kotkan seudun vihreät ry,
Kouvolan Vihreät ry,
Mikkelin Seudun Vihreät ry,
Pieksämäen seudun vihreät ry,
Rantasalmen vihreät ry,
Savonlinnan Seudun Vihreät ry,
Etelä-Karjalan Vihreät Naiset ry,
Kymenlaakson Vihreät Naiset ry,
Kaakkois-Suomen tieteen ja teknologian vihreät ry.

Puheenjohtajat 
Hanna Holopainen –2009
Krista Kuisma 2010
Raimo Oksala 2010 elokuusta eteenpäin
Tuija Brax-Mertanen 2013-2014
Jaana Lehtilä 2015-2016
Katja Andrejev 2016-2018
Juha Attenberg 2019-2020
Sonja Kähäri 2021-2.6.2022
Tiina Rosberg 20.6.2022 –

Vaalit

Eduskuntavaalit

Kunnallisvaalit

Europarlamenttivaalit

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kaakkois-Suomen vihreiden kotisivut

Vihreän liiton piirit
Kymen vaalipiiri
Oulun vaalipiirin Vihreät

Oulun vaalipiirin Vihreät ry on Oulun vaalipiirissä toimiva Vihreän liiton piiriyhdistys. Sen puheenjohtaja on Marja Lähde ja varapuheenjohtaja Katarina Timisjärvi. Toiminnanjohtajana on Anni Rekilä. Vuosina 1987–2011 Vihreiden kansanedustajana Oulun vaalipiiristä toimi Erkki Pulliainen, 2011-2015 Satu Haapanen, 2015–2019 Hanna Halmeenpää ja 2019 lähtien Jenni Pitko.

Jäsenjärjestöt
 Iin Vihreät ry
 Kainuun vihreät nuoret ja opiskelijat ry
 Kainuun Vihreät ry
 Kalajokilaakson Vihreät ry
 Koillismaan Vihreät ry
 Kuhmon Vihreät ry
 Oulun seudun Vihreät naiset - OSVINA ry
 Oulun vihreät - OVI ry
 Oulun vihreät nuoret - OVN ry
 Oulun Vihreä Kunnallisjärjestö - OVK ry
 Pudasjärven Vihreät ry
 Raahen Vihreät ry

Vaalit

Eduskuntavaalit

Kunnallisvaalit

Europarlamenttivaalit

Kainuun maakuntavaalit

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kotisivut

Vihreän liiton piirit
Oulun vaalipiiri
Pohjois-Savon vihreät

Pohjois-Savon Vihreät oli Pohjois-Savon vaalipiirissä toiminut Vihreän liiton piirijärjestö. Vuoden 2013 alussa piiri yhdistyi Pohjois-Karjalan Vihreiden kanssa muodostaen Savo-Karjalan vihreät. Vihreät ei koskaan saanut kansanedustajaa Pohjois-Savosta.

Jäsenjärjestöt
 Kuopion vihreät
 Kuopion vihreät nuoret ja opiskelijat
 Leppävirran vihreät
 Pohjois-Savon vihreät naiset
 Siilinjärven vihreät
 Vihreä Varkaus
 Ylä-Savon vihreät

Puheenjohtajat
Tarja Laatikainen
Eija Luostarinen

Vaalit

Eduskuntavaalit

Kunnallisvaalit

Europarlamenttivaalit

Lähteet

Aiheesta muualla
 Pohjois-Savon Vihreiden kotisivut

Vihreän liiton piirit
Pohjois-Savon vaalipiiri
Satakunnan Vihreät

Satakunnan Vihreät ry on Satakunnan vaalipiirissä toimiva Vihreän liiton piiriyhdistys. Sen puheenjohtaja on vuonna 2021 Minna-Liisa Salonsaari, varapuheenjohtaja Jarkko Santala ja toiminnanjohtaja Juuli Ojansuu.

Satakunnassa on yhteensä 10 vihreää kaupungin/kunnanvaltuutettua. Raumalla (2): Pasi Alonen ja Marianna Hanni; Porissa (7): Timo Aro, Laura Pullinen, Kaarina Ranne, Julia Liljegren, Mika Tuhkanen, Sanna Grönmark ja Hanna Sinisalmi ja Kankaanpäässä (1): Elina Kangas. Lisäksi vihreillä on kolme paikkaa maakuntavaltuustossa (Pasi Alonen, Rauma, Anne Liinamaa, Pori sekä Reetta Hulmi, Säkylä).

Jäsenjärjestöt
 Ala-Satakunnan Vihreät ry (Eura ja Säkylä)
 Huittisten Vihreät ry (Huittinen ja Kokemäki)
 Pohjois-Satakunnan Vihreät ry (Kankaanpää, Siikainen, Jämijärvi, Karvia)
 Porin seudun vihreät ry (Pori, Ulvila, Harjavalta, Nakkila, Meri-Karvia, Pomarkku
 Rauman Vihreät ry (Rauma, Eurajoki)
 Satakunnan Vihreät Naiset ry
 Satakunnan tieteen ja teknologian Vihreät
 lisäksi Satakunnassa on toimintaryhmänä toimiva Satakunnan Vihreät nuoret

Eduskuntavaalit

Kunnallisvaalit

Europarlamenttivaalit

Aiheesta muualla
 Satakunnan Vihreiden kotisivut 

Vihreän liiton piirit
Satakunnan vaalipiiri
Vaasan vaalipiirin vihreät

Vaasan vaalipiirin vihreät () on Vaasan vaalipiirissä toimiva Vihreän liiton piirijärjestö. Sen puheenjohtaja on Lotta Alhonnoro ja toiminnanjohtaja Mikko Jokipii.

Puolueella ei ole kansanedustajaa Vaasan vaalipiissä. Valtuutettuja Vihreillä on Vaasan vaalipiirissä 7 kunnassa.

Jäsenjärjestöt
 Kokkolan seudun Vihreät - De Gröna i Karlebynejden  
 Etelä-Pohjanmaan Vihreät 
 Pietarsaaren Vihreät - De Gröna i Jacobstad 
 Vaasanseudun Vihreät 
 Vaasan vihreät nuoret ja opiskelijat

Vaalihistoria

Eduskuntavaalit

Kuntavaalit

Europarlamenttivaalit

Katso myös 
 Keskustan Etelä-Pohjanmaan piiri
 Keskustan Keski-Pohjanmaan piiri
 Kristillisdemokraattien Pohjanmaan piiri
 Kristillisdemokraattien Keski-Pohjanmaan piiri
 Perussuomalaisten Etelä-Pohjanmaan piiri
 Perussuomalaisten Keski-Pohjanmaan piiri
 Pohjanmaan Kokoomus
 Pohjanmaan Sosialidemokraatit
 Pohjanmaan Vasemmisto
 RKP:n Pohjanmaan piirijärjestö

Aiheesta muualla
 Vaasan vaalipiirin vihreiden kotisivut

Vihreän liiton piirit
Vaasan vaalipiiri
Pascal Chimbonda

Pascal Chimbonda (s. 21. helmikuuta 1979 Les Abymes, Guadeloupe) on ranskalainen 
peliuransa päättänyt jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.

Chimbonda pelasi aktiiviuransa viimeiset vuodet Englannin Valioliigan Tottenhamissa,edustettuaan sitä ennen Le Havrea, Bastiaa, Wigania ja Tottenhamia ja Sunderlandia.

26. tammikuuta 2009 Chimbonda palasi Tottenhamiin oltuaan poissa joukkueesta vain kuusi kuukautta, kun siirto Tottenhamista Sunderlandiin oli kesällä 2008 varmistunut. Tottenham rekisteröi Chimbondan 15 minuuttia liian myöhään valioliigajoukkueeseensa, joten Chimbonda ei ole vielä edustuskelpoinen 27. tammikuuta pelattavassa Stoke City pelissä.

Chimbonda on pelannut myös Ranskan maajoukkueessa. Hän kuului Ranskan joukkueeseen vuoden 2006 MM-kisoissa.

Lähteet

Viitteet

Ranskalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Eino Kettunen

Eino Kettunen (13. toukokuuta 1894 Juuka – 15. elokuuta 1964) oli suomalainen säveltäjä ja sanoittaja.

Kettusen muistomerkki sijaitsee Juuan kirjastotalon vieressä, lähellä Kettusen kotitaloa.

Kettusen tuotantoa esitti vuodesta 1995 alkaen Kuplettikööri. Vuosien myötä esiintyjäryhmä kuihtui ja alkuperäisestä kokoonpanosta on jäljellä vielä Hannu Musakka, joka on ottanut käyttöönsä Kupletööri - nimikkeen ja joka viittaa edeltäjäänsä Kuplettikööriin. Kettusen kupletteja on esitetty mm. Kaustisen Folk Music Festival - tapahtumassa vuodesta 1996 alkaen vuosittain ja edelleen. Kupletööri Hannu Musakka jatkaa Kettusen ja Kuplettiköörin perinnettä, joten ohjelmisto sisältää siten vain ja ainoastaan Eino Kettusen lauluja.

Tunnetuimmat sanoitukset

 Ilta Viipurissa (Sellanen on Viipuri), 1929 (Saukin uudistama nimellä Sellanen ol´ Viipuri)
Villiruusu, 1929
Ievan polkka, 1937
Joensuun Elli, 1953

Lähteet 
 Elinaikoja

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 
 Ylen Elävä arkisto: Loituma esittää Eino Kettusen kappaleen Ievan polkka
 Kauko Ratilainen ja Eila Ratilainen: Eino Kettusen ikkuna maailmaan.  Sotkamo 1996. 
 Kauko Ratilainen ja Eila Ratilainen: Eino Kettusen ikkuna maailmaan II.

Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
Vuonna 1894 syntyneet
Vuonna 1964 kuolleet
Leviathan (yhtye)

Leviathan on vuonna 1998 perustettu yhdysvaltalainen black metal -yhtye. Sen ainoa jäsen on Jef "Wrest" Whitehead. Yhtyeen musiikki yhdistelee depressiivistä black metallia ja dark ambientia.

Neljän kokopitkän studioalbumin lisäksi Leviathan on julkaissut vuosina 1998-2002 ainakin 13 demoa, joista suurin osa kestää yli tunnin. Yhtye on julkaissut myös lukuisia split-levyjä mm. Xasthurin ja Crebainin kanssa, tehnyt yhteistyötä yhdysvaltalaisen drone doom -yhtye Sunn O))):n sekä Nachtmystiumin kanssa. Wrest soittaa myös Twilightissa ja Hate Meditationissa virallisena jäsenenä.

Wrestillä oli lyhyen aikaa myös Lurker of Chalice -niminen projekti, joka keskittyi Leviathania kokeellisempaan musiikkiin. Leviathanin albumi Massive Conspiracy Against All Lifen piti alun perin julkistaa Lurker of Chalicen nimissä, mutta Wrest päätti lopettaa sivuprojektinsa keskittyäkseen jälleen Leviathaniin, julkaisten uuden albuminsa sen nimissä.

Yhtye oli jäissä vuosien 2008-2011 välisen ajan johtuen Wrestiä vastaan nostetuista väkivaltarikossyytteistä. Wrest todettiin syyttömäksi ja hän palasi Leviathanin pariin julkaisemalla uuden albumin True Traitor, True Whore.

Diskografia

Studioalbumit 

 The Tenth Sub Level of Suicide (CD 2003, LP 2006)
 Tentacles of Whorror (CD & LP 2004)
 A Silhouette In Splinters (2005)
 Massive Conspiracy Against All Life (CD 2008)
 True Traitor, True Whore (CD 2011)
 Scar Sighted (2015)

Demot 

 Three (Demo 3) (1998)
 Time End (1998)
 MisanthropicNecroBlasphemy (2000)
 Shadows of No Light (2000)
 Seven & Slaveship (2000)
 Eight (2001)
 Nine (Inclement Derision) (2001)
 Ten (2001)
 Intolerance (Eleven) (2001)
 Howl Mockery at the Cross (2001)
 White Devil, Black Metal (2002)
 The 10th Sub Level of Suicide (2002)
 XV (2002)

Split-julkaisut 

 Live in Eternal Sin / The Speed of Darkness (CD 2003) (Iuvenes)
 Crebain / Leviathan (CD 2004, uudelleenjulkaisu LP:nä 2006)
 Black Metal Against the World (7" 2004) (Funeral Winds, Ad Hominem, Eternity)
 Xasthur / Leviathan (LP 2004, uudelleenjulkaisu CD:nä 2005)
 Portrait in Scars (CD & LP 2005) (Blackdeath)
 Leviathan / Sapthuran (CD 2005)

Näiden lisäksi Leviathan on julkaissut kokoelmia vanhoista demoista, sekä uudelleenjulkaistun The Speed of Darkness -splitin ilman Iuvenesin kappaleita.

Aiheesta muualla 

  (epävirallinen)
 
 Haastattelu 

1990-luvun yhtyeet ja sooloartistit
2000-vuosikymmenen yhtyeet ja sooloartistit
Yhdysvaltalaiset black metal -yhtyeet
Piispa Henrikin liturgia

Piispa Henrikin liturgia on Suomen legendaarisen ensimmäisen piispan Pyhän Henrikin muistoksi noin vuonna 1290 luotu messuliturgia, jota on esitetty hänen muistopäivinään 19.–20. tammikuuta järjestetyissä muistomessuissa, heikinmessuissa. Liturgiaan kuuluva musiikki on vanhin kirjallisessa muodossa säilynyt suomalainen sävelteos.

Liturgia kertoo muun muassa piispa Henrikin marttyyrikuolemasta ja kehottaa Suomen kansaa riemuitsemaan pyhän miehen maalle tuomasta pelastuksesta (Ecce magnus presbiter -sekvenssi). 

Messua on tutkinut erityisesti Ilkka Taitto, joka on kerännyt ja julkaissut sitä koskevaa aineistoa muun muassa Memoria Sancti Henrici -CD-levyllä. Liturgia on esitetty rekonstruoituna kokonaisuudessaan vuoden 2000 tammikuussa Helsingin tuomiokirkossa ja Kuopiossa samalla messukaavalla ja puvustuksella kuin keskiajalla.

Katso myös 

 Piispa Henrikin surmavirsi

Lähteet 

 Piispa Henrikin keskiaikainen liturgia Helsingissä ja Kuopiossa  {{vanhentunut linkki}}
 Mäntyjärvi, Jaakko: Ecce magnus presbiter
 Paarma, Jukka: Pyhä Henrik ja Turun tuomiokirkko 

Messu
Suomen keskiaika
Suomen musiikki
Piispa Henrik ja Lalli
Intian tunnus

Intian tunnus on suunniteltu Sarnathissa, kuningas Ašokan kaupungissa. Siitä on olemassa toinenkin versio, jonka alalaidassa on lehmä, koska lehmä on pyhä eläin Intiassa. Vaakunassa lukee "Intian tasavalta" hindillä. Tämän vaakunan alalaidassa kuvatut norsu ja leijona kuvaavat Intian metsiä. Intian tunnusta käytetään muun muassa passeissa ja diplomaattisissa oloissa.

Tunnus
Valtioiden tunnukset
Kansallissymbolit maittain
Suomensarja (jääkiekko)

Suomensarja oli vuosina 1936–1974 Suomen jääkiekon toiseksi korkein sarjataso. Tosin vuosina 1936–1945 sarjan nimitys ei ollut Suomensarja vaan Valtakunnansarja. Suomensarjan jälkeen Suomen jääkiekon toiseksi korkeimman sarjatason nimi muutettiin I-divisioonaksi.

Mestarit

1936 Åbo IFK
1937 Turun Riento
1938 HSK
1939 TPS
1943 HPK 	
1945 Tampereen Palloilijat
1946 Turun Pallokerho
1947 ÅIFK
1948 HJK
1950 Karhu-Kissat
1951 HPK
1952 TPS
1953 TK-V
1954 Lukko
1955 Ilves
1956 Kokkolan Jymy
1957 KalPa

1958 TK-V
1959 SaiPa
1960 Töölön Vesa	
1961 Porin Karhut
1962 Töölön Vesa
1963 TPS
1964 HIFK
1965 Lahden Reipas, Kärpät ja TuTo
1966 Hermes, SaPKo ja Tappara
1967 HIFK, Kärpät ja Upon Pallo
1968 Lukko, SaPKo ja Vehmaisten Urheilijat	
1969 Jokerit
1970 HJK
1971 JoKP
1972 SaiPa
1973 Lukko
1974 SaiPa
Tom Courtenay

Sir Thomas Daniel ”Tom” Courtenay [ˈkɔːrtni] (s. 25. helmikuuta 1937 Kingston upon Hull) on englantilainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi 1960-luvulla menestyselokuvista Kaikista kapinallisin (1962), Billy Liar (1963) ja Tohtori Živago (1965) – Courtenay oli pašša Antipovin roolista ehdolla sivuosa-Oscarin saajaksi. Courtenay näytteli myös suomalaisen elokuvaohjaajan Caspar Wreden elokuvissa Sotamies Potter (1962) ja Ivan Denisovitshin päivä (1970). 

Elokuvien lisäksi Courtenay on arvostettu teatterinäyttelijä. Televisiossa hän on näytellyt harvoin, poikkeuksena muun muassa BBC:lle tehty televisioversio näytelmästä She Stoops to Conquer vuonna 1971 sekä muutamat Alan Ayckbournin näytelmät. 

1970-luvun alun jälkeen Courtenay keskittyi lähinnä teatterityöhön. Vuonna 1983 hän teki paluun elokuviin näytellen Peter Yatesin ohjaamassa elokuvassa Pukija. Roolistaan hän sai Oscar-ehdokkuuden (häviten palkinnon Robert Duvallille). Vuonna 1987 Courtenay oli mukana Bill Cosbyn tähdittämässä pahasti flopanneessa komediassa Leonard osa 6. 

Vuonna 2012 Courtenay näytteli draamakomediassa Kvartetti. Vuonna 2015 hän näytteli yhdessä Charlotte Ramplingin kanssa elokuvassa 45 vuotta. Courtenay palkittiin roolisuorituksestaan Berliinin elokuvajuhlilla parhaan miespääosan esittäjän Hopeinen karhu -palkinnolla. Vuonna 2015 hänet nähtiin myös Minkä taakseen jättää -rikossarjan ensimmäisellä tuotantokaudella, jossa hän näytteli yhtä päärooleista. 

Vuonna 1999 Courtenaysta tuli Hullin yliopiston kunniatohtori. Ritariksi Courtenay lyötiin vuonna 2001. Yhdysvaltalainen indierock-yhtye Yo La Tengo on levyttänyt kappaleen nimeltä ”Tom Courtenay”.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Englantilaiset näyttelijät
Golden Globe -palkinnon saajat
Vuonna 1937 syntyneet
Elävät henkilöt
Brave (Marillionin albumi)

Brave on Marillionin seitsemäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1994. Kun Holidays in Eden ei yrityksestä huolimatta tuonut yhtyeelle suurempaa yleisöä, se päätti palata juurilleen ja tehdä jälleen progressiivisemman albumin. Brave on konseptialbumi, joka perustuu laulaja Steve Hogarthin radiosta kuulemaan uutiseen, jonka mukaan Severn Bridge -sillalta harhailemasta löytynyt tyttö otettiin poliisin huostaan. Hän ei tiennyt kuka oli ja mistä oli tulossa, eikä suostunut tai pystynyt puhumaan. Tästä Hogarth sai inspiraation kirjoittaa kuvitteellisen tarinan siitä, kuinka tyttö päätyi sillalle.

Yhtye siirtyi Marouatten linnaan Ranskaan nauhoitusten ajaksi. Heidän tuottajakseen tuli Dave Meegan, joka oli työskennellyt Marillionin kanssa aiemmin Fugazi-albumin parissa. Tuotantoyhtiö EMI halusi yhtyeen tekevän levyn pikaisesti saadakseen tuottoa, mutta projekti venyi ja venyi. Yhtyeeltä kului Braven tekemiseen yhdeksän kuukautta. Monet fanit pitävät sitä eräänä Marillionin parhaista albumeista, mutta EMI:n mainostuksen puutteen ja hyvin singleiksi sopivien kappaleiden olemattomuuden vuoksi se ei menestynyt kaupallisesti. Tästä huolimatta siltä julkaistiin kolme singleä: "The Great Escape" helmikuussa 1994, "The Hollow Man" saman vuoden maaliskuussa ja "Alone Again in the Lap of Luxury" huhtikuussa.

Kappaleet

Vuoden 1998 uudelleenjulkaisulla on lisäksi seuraavat kappaleet toisella levyllä:

Lähteet

Marillionin albumit
Vuoden 1994 albumit
IF Björklöven

IF Björklöven on ruotsalainen jääkiekkoseura. Sen kotikaupunki on Uumaja ja kotihalli T3 Center. Joukkue pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa. Se on voittanut Ruotsin mestaruuden kaudella 1987. Hopeaa se on saanut kaksi kertaa. Pääsarjakausia sillä on kaiken kaikkiaan 26. Joukkueessa on pelannut muun muassa Stefan Öhman. Seura syntyi vuonna 1970, kun Uumajan IFK:n ja Sandåkers SK:n jääkiekkojaostot yhdistyivät.

Joukkue kaudella 2022–2023

Joukkueenjohto
 Päävalmentaja: Hans Wallson 
 Apuvalmentaja: Robert Lahti 
 Maalivahtivalmentaja: Björn Bjurling 
 Fysiikkavalmentaja: Stefan Öhman 
 Huoltopäällikkö: Lennart Lindfors 
 Huoltopäällikkö: Staffan Nilsson 
 Puheenjohtaja: Anders Blomberg 
 Toimitusjohtaja: Per Kenttä 

Lähde: EliteProspects

Jäädytetyt numerot
  9 Alexander Beliavski
 17 Patrik Sundström
 23 Roger Hägglund
 27 Tore Öqvist

Lähteet

Aiheesta muualla

 Seuran kotisivut

Björklöven
Vuonna 1970 perustetut urheiluseurat
Uumaja
Torey Hayden

Victoria Lynn Hayden (s. 21. toukokuuta 1951 Livingston, Montana) eli Torey Hayden on yhdysvaltalainen erityisopettaja. Hayden on työskennellyt laitoksissa, sairaaloissa ja kouluissa sellaisten lasten parissa, joilla on erityistarpeita. Hän on myös toiminut vuosia yliopiston opettajana ja tutkijana.

Hayden on kirjoittanut useita kirjoja opettamistaan lapsista, joilla oli ongelmia. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat One Child (1980) ja sen jatko-osa The Tiger’s Child (1995). Teokset on julkaistu suomeksi nimellä Tiikerin lapsi vuonna 1996.

Hayden muutti Walesiin Yhdysvalloista vuonna 1980 ja Skotlantiin vuoden 1992 loppupuolella. Hayden meni naimisiin skotlantilaisen miehen kanssa ja heille syntyi tytär Sheena. Myöhemmin avioliitto päättyi eroon ja siitä lähtien Hayden on asunut yksin.

Ura 
Hayden valmistui vuonna 1973 biologian ja kemian kandidaatiksi Whitman Collegesta, erityisopettajaksi vuonna 1975 Montanan osavaltionyliopistosta, ja vuonna 1979 hän ryhtyi opiskelemaan Minnesotan yliopistossa psykologianopettajan ja erityisopettajan tohtoritutkintoa, joka jäi kesken.

Sen jälkeen hän on työskennellyt pitkän uran opettajana, terapeuttina, erityisopettajana sekä kouluttajana ja neuvojana useissa eri laitoksissa ja toimipisteissä. Hayden kirjoittaa teoksissaan muun muassa autismista, Touretten syndroomasta, seksuaalisesta kaltoinkohtelusta, alkoholiongelmista, sekä valikoivasta mutismista, omasta erityisosaamisen alueestaan. Hayden on kirjoittanut valikoivasta mutismista tutkimuksia, ja lajitellut valikoivan mutismin neljään eri osa-alueeseen, jotka eivät kuitenkaan ole käytössä tämän hetken psykiatrisessa diagnostiikassa.

Nykyään Hayden työskentelee kärsivien aikuisten ja lasten parissa NSPCC:n Childlinen, the Samaritans-järjestön sekä the Citizens’ Advice Bureaun kautta.

Tuotanto 
 Tiikerin lapsi (1996) (yhteisnide teoksista One Child (1980) ja jatko-osasta The Tiger’s Child (1995)), tositarina
 Toisten lapset (Somebody Else’s Kids, 1981, suomeksi 2006), tositarina
 Häkkipoika (Murphy’s boy, 1983, suomeksi 2008), tositarina
 Auringonkukkametsä (The Sunflower Forest, 1984, suomeksi 1996), fiktiivinen romaani
 Lapsi muiden joukossa, (Just another kid 1988); tositarina
 Sähkökissa (The Mechanical Cat, 1999), fiktiivinen romaani
 Nukkelapsi (Beautiful Child, 2002), tositarina
 Pöllöpoika (The Very Worst Thing, 2003), fiktiivinen romaani
 Hiljaisuuden lapset (Twilight Children, 2005), tositarina
 Aavetyttö (Ghost Girl, 1991, suomeksi 2007), tositarina
 Viattomat (Innocent Foxes, 2011, suomeksi 2012), fiktiivinen romaani
 Satutettu lapsi (Lost Child, 2019, suomeksi 2020), tositarina
 Näkymätön tyttö (The Invisible Girl, 2021, suomeksi 2022), tositarina

Lähteet

Viitteet 

Yhdysvaltalaiset psykologit
Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Coco Bandicoot

Coco Bandicoot on fiktiivinen pelihahmo, joka on esiintynyt Crash Bandicoot -pelisarjan peleissä. Coco on Crashin nuorempi sisko, ja hänet nähtiin Crash Bandicoot -peleissä ensimmäistä kertaa Crash Bandicoot 2: Cortex Strikes Back -pelissä.

Hahmo

Persoona 
Coco on Crashin nörtti pikkusisko ja hänen tunnusmerkkeihin kuuluu muun muassa  kannettava tietokone, usein vaaleanvioletti. Luonteeltaan hän on rauhallinen ja suvaitsevainen. Myöhemmissä peleissä, kuten Crash Tag Team Racingissa ja eteenpäin, Coco on tyttömäisempi kuin aiemmissa peleissä, eikä kanna mukanaan läppäriä. Coco näyttää myös vanhemmalta kuin ennen.

Rooli peleissä 
Coco esiintyi ensimmäistä kertaa pelissä Crash Bandicoot 2: Cortex Strikes Back. Cocolla pääsi pelaamaan vasta ensimmäistä kertaa pelissä Crash Bandicoot 3: Warped. Hänellä pystyi pelaamaan vain muutamalla tasolla ja vain neljännellä päävastus-tasolla, jossa hän taistelee N.Giniä vastaan. Tämän jälkeen Coco on bongattu myös peleissä Crash Team Racing, Crash Bandicoot: The Wrath of Cortex, Crash Nitro Kart, Crash Twinsanity, Crash Tag Team Racing, Crash Boom Bang!, Crash Bash ja Crash: Mind over Mutant sekä Crash of the Titansissa

Coco tapasi Crash Bandicoot 3: Warped -pelissä Pura-tiikerin, johon hän kiintyi syvästi. Puraakin on nähty useassa Crash Bandicoot -pelissä. Samassa pelissä Coco otti yhteen myös Tri. N. Gin -pomovastuksen kanssa avaruudessa.

Bandicoot, Coco

en:List of Crash Bandicoot series characters#Coco Bandicoot
fr:Personnages de Crash Bandicoot#Coco Bandicoot
Psalmi 23

Psalmi 23 eli "Herra on paimeneni" -psalmi on yksi tunnetuimmista psalmeista.

Jakeen teema asettaa Jumalan suojelijan ja ylläpitäjän asemaan ja sitä luetaan ja lainataan tavanomaisesti kristittyjen ja juutalaisten keskuudessa.
Lauluksi sen ovat sovittaneet muiden muassa Leonard Bernstein (Chichester Psalms) ja Einojuhani Rautavaara.

1. "Herra on minun paimeneni,

ei minulta mitään puutu."

2. "Hän vie minut vihreille niityille,

hän johtaa minut vetten ääreen,

siellä saan levätä."

3. "Hän virvoittaa minun sieluni,

hän ohjaa minua oikeaa tietä

nimensä kunnian tähden."

4. "Vaikka minä kulkisin pimeässä laaksossa,

en pelkäisi mitään pahaa,

sillä sinä olet minun kanssani.

Sinä suojelet minua kädelläsi,

johdatat paimensauvallasi."

5. "Sinä katat minulle pöydän

vihollisteni silmien eteen.

Sinä voitelet pääni tuoksuvalla öljyllä,
 
ja minun maljani on ylitsevuotavainen."

6. "Sinun hyvyytesi ja rakkautesi ympäröi minut

kaikkina elämäni päivinä,

ja minä saan asua Herran huoneessa

päivieni loppuun asti."

Aiheesta muualla 

 Psalmi 23 suomenkielisessä Raamatussa (1933/1938)

Vanha testamentti
Niamh Cusack

Niamh Cusack (s. 20. lokakuuta 1959, Dublin) on irlantilainen näyttelijä. Hän on irlantilaisnäyttelijä Cyril Cusackin tytär ja Sinéad Cusackin, Sorcha Cusackin ja Catherine Cusackin sisko. Niamh Cusack näytteli tohtori Kate Rowania televisiosarjassa Sydämen asialla. 

Niamh Cusack on Jeremy Ironsin käly.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Irlantilaiset näyttelijät
Royal Shakespeare Companyn jäsenet
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Kaukora

Kaukora Oy on suomalainen LVS-alan laitevalmistaja. Yritys on perustettu vuonna 1976, ja se myytiin ruotsalaiselle Nibe Industrierille 2004. Yritys valmistaa lämmityslaitteita JÄSPI-tuotemerkillä. Kaukoran päätuotteita ovat käyttövedenlämmittimet, lämpöpumput, keskuslämmityskattilat, energiavaraajat, kaukolämpölaitteet ja lämpötekniset erikoistuotteet. Tärkeimpiä vientimaita ovat Ruotsi, Venäjä, Saksa, Baltian-maat ja Japani. JÄSPI-tuotteet valmistetaan Kaukora Oy:n tehtailla Raisiossa ja Turussa. Vuonna 2019 yhtiön liikevaihto oli 29,6 milj. EUR, josta viennin osuus oli kolmannes. Jäspi-tuotteet on merkitty kotimaisen valmistuksen takaavalla Avainlippu-merkillä.

Lähteet 

Suomalaiset yritykset
Raisio
Brad Park

Douglas Bradford ”Brad” Park (s. 6. heinäkuuta 1948 Toronto, Kanada) on uransa päättänyt kanadalainen jääkiekkoilija. Puolustajana pelannut Park pelasi uransa parhaat vuodet New York Rangersin joukkueessa. Rangers varasi hänet ensimmäisellä kierroksella vuoden 1966 amatöörien varaustilaisuudessa. Hän ehti pelata vähän aikaa Buffalo Bisonsin AHL-joukkueessa ennen kuin aloitti New Yorkissa 1968. Nopeasti hänestä kehittyi Rangersin paras puolustaja, ja taitavaa mailankäsittelijää alettiin verrata Bobby Orriin.

Parkista tehtiin joukkueen varakapteeni, ja myöhemmin kapteenina hän johti keväällä 1972 Rangersin Stanley Cupin finaaliin Boston Bruinsia vastaan, jonka se kuitenkin hävisi. Saman vuoden syksynä Park edusti Kanadaa Neuvostoliittoa vastaan pelatussa Summit Series -tapahtumassa. Kauden 1975–1976 Rangers aloitti heikoimmin miesmuistiin, ja seura hankkiutui eroon kovapalkkaisista veteraaneistaan. Marraskuussa 1975 suuressa vaihtokaupassa Park, tähtihyökkääjä Jean Ratelle ja farmiliigapelaaja Joe Zanussi vaihdettiin Boston Bruinsin maineikkaaseen keskushyökkääjään Phil Espositoon ja puolustaja Carol Vadnaisiin.

Kauppa ei ollut huono Rangersillekaan, mutta Bruins osui siinä suoranaiseen kultasuoneen. Bostonissa Park pelasi yhä huipputasolla valmentaja Don Cherryn alaisuudessa. Hän tuli toiseksi Norris Trophy -palkintokisassa Bruinsin pelipaidassa. Vuosina 1977 ja 1978 Park ja Boston Bruins ylsivät Stanley Cupin loppuotteluihin, mutta Montreal Canadiens voitti kummallakin kerralla. Parkin Boston-jakson viimeinen tähtihetki oli vuoden 1983 playoffissa, jossa hän teki maineikkaan voittomaalin jatkoajalla Buffalo Sabresin verkkoon seitsemännessä ja ratkaisevassa pudotuspelissä.

Seuraavaksi kaudeksi Park siirtyi Detroit Red Wingsiin vapaana pelaajana ja voitti Bill Masterton Trophy -palkinnon tehtyään Red Wingsin kausiennätyksen puolustajien syöttötilastossa. Kauden 1984–1985 jälkeen yhä tehokas pelaaja joutui lopettamaan uransa polvivammojen takia. Seuraavana vuonna hän vielä valmensi Detroitin joukkuetta jonkin aikaa.

Tilastot

Kunnianosoituksia ja saavutuksia
 NHL:n ykköstähtikentällisessä 1970, 1972, 1974, 1976 ja 1978 
 NHL:n kakkostähtikentällisessä 1971 ja 1973. 
 Pelasi NHL:n tähdistöottelussa 1970, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1977 ja 1978 
 New York Rangersin historian tehokkain puolustaja 
 NHL:n historian 11. paras maalintekijä puolustajien joukossa
 Valittiin Hockey Hall of Fameen 1988
 1998 The Hockey News -lehti asetti hänet sijalle 49 kaikkien aikojen sadan parhaan ammattilaispelaajan nimeämisessä

Katso myös 
 The Hockey Newsin luettelo 100 parhaasta NHL-pelaajasta

Lähteet 

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Hockey Hall of Fame
Bill Masterton Memorial Trophy -voittajat
New York Rangersin varaamat pelaajat
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Prey (videopeli)

Prey on Human Head Studiosin kehittämä ja 2K Gamesin julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli julkaistiin vuonna 2006 Microsoft Windowsille, Xbox 360:lle, OS X:lle ja vuonna 2008 myös Linuxille. Xbox 360 -version on kehittänyt Venom Games. Preyssä käytetään id Tech 4 -pelimoottoria. 

Peli alkaa siitä, kun pelin päähenkilö Tommy, hänen isoisänsä Enisi ja Tommyn tyttöystävä, Jen, kaapataan jättimäiseen avaruusalukseen. 

Pelistä on julkaistu mobiiliversio nimellä Prey Mobile 3D.

Pelille oli myös kehitteillä jatko-osa, mutta vuonna 2014 kerrottiin projektin perumisesta. Oikeudet peliin siirtyivät Bethesda Softworksille, jonka tytäryhtiö Arkane Studios kehitti vuonna 2017 julkaistun pelin Prey.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Vuoden 2006 videopelit
Ensimmäisen persoonan ammuntapelit
Scifipelit
Windows-pelit
Xbox 360 -pelit
Mac OS -pelit
Linux-pelit
Afrikanmanaatti

Afrikanmanaatti (Trichechus senegalensis) on yksi kolmesta manaattilajista. Neljästä jäljellä olevasta sireenieläinlajista afrikanmanaattia on tutkittu vähiten. Afrikanmanaatista ei ole paljoakaan valokuvia, mutta vaikkei siitä tiedetä paljoakaan, ovat tiedemiehet kuitenkin sitä mieltä, että afrikanmanaatit muistuttavat Länsi-Intiassa eläviä  lamantiineja eli kynsimanaatteja (Trichechus manatus).

Afrikanmanaatit elävät merien rannikkovesillä ja estuaarialueilla sekä makean veden vesistöissä Afrikan länsirannikolla Senegal-joelta Angolan rannikolle laskevalle Kwanza-joelle asti. Afrikanmanaatteja elää seuraavien maiden alueella: Gambia, Liberia, Guinea-Bissau, Guinea, Sierra Leone, Norsunluurannikko, Ghana, Mali, Nigeria, Kamerun, Gabon, Kongon tasavalta, ja Kongon demokraattinen tasavalta.

Vaikka krokotiilit ja hait toisinaan tappavat manaatteja, niiden pahin vihollinen on ihminen, joka uhkaa niiden kantaa salakalastuksella, elinalueita hävittämällä ja ympäristöä saastuttamalla.

Lähteet 

Sireenieläimet
Uhanalaiset nisäkkäät
Nadia Farès

Nadia Farès (s. 20. joulukuuta 1973, Marrakech, Marokko) on marokkolais-ranskalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Apinan tarina (äänirooli, 1999), Purppuravirrat (2000) ja Kahden tulen välissä (2002).

Aiheesta muualla 

 
 http://www.allocine.fr/personne/fichepersonne_gen_cpersonne=18021.html

Marokkolaiset näyttelijät
Ranskalaiset näyttelijät
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt