Persoonallisuushäiriöt

Persoonallisuushäiriöt ovat mielenterveyden häiriöiksi luokiteltuja kehityksellisiä tiloja, jotka alkavat lapsuudessa tai nuoruudessa ja jatkuvat aikuisiässä. Persoonallisuushäiriöt voivat aiheuttaa vakavia ongelmia ja toimintakyvyn heikkenemistä niistä kärsiville henkilöille. 

American Psychiatric Associationin mukaan persoonallisuushäiriöt ovat henkisen kokemuksen ja käytöksen kestäviä malleja, jotka poikkeavat huomattavasti kyseessä olevan henkilön oman kulttuurin odotuksista. Nämä mallit ovat monissa tapauksissa joustamattomia ja hellittämättömiä. Mallin alkaminen voidaan jäljittää ainakin aikuisuuden alkuun. Tullakseen diagnosoiduksi persoonallisuushäiriöksi käyttäytymismallin täytyy aiheuttaa huomattavaa ahdistusta tai selkeää heikkenemistä henkilökohtaisissa, sosiaalisissa tai työtilanteissa. Raja persoonallisuushäiriöisen ja normaalina pidetyn käytöksen välillä on liukuva. Useimmilla psyykkisesti terveillä ihmisillä ilmenee etenkin stressitilanteissa eri persoonallisuushäiriöille ominaisia tapoja kokea tai käyttäytyä. Persoonallisuushäiriöissä nämä tavat ja käytös ovat kuitenkin luonteeltaan jäykempiä ja itsepäisempiä. Persoonallisuushäiriöille ominaiset käytöstavat ymmärretään henkilön keinoina hallita tai välttää yksinäisyyteen tai ihmissuhteisiin liittyviä ahdistavia mielikuvia ja tunteita.

Lapsuudenaikainen seksuaalinen hyväksikäyttö, pahoinpitely tai heitteillejättö ovat osoittautuneet aikuisiän persoonallisuushäiriön riskitekijöiksi.

Luokituksista 
Persoonallisuushäiriöksi käyttäytymistä on aikojen kuluessa luokiteltu eri kulttuureissa eri tavoin. Kulttuurista riippuu myös, milloin jokin piirre ylittää ympäristöä häiritsevän rajan. Suomessa käytössä oleva Maailman Terveysjärjestön ICD-10 -tautiluokitus sisältää aikuisten persoonallisuushäiriöt luokituksessa F60-F69. Amerikan Yhdysvalloissa sen sijaan käytettävä DSM-luokitus sisältää pienin eroavaisuuksin pääosin vastaavat persoonallisuushäiriöt kuin ICD-10.

DSM-kriteerit 
(DSM = The Diagnostic and Statististical Manual of Mental Disorders)

Persoonallisuushäiriöiden yleiset diagnostiset kriteerit perustuen DSM-IV – luokitukseen 

Persoonallisuushäiriö-diagnoosin tekeminen vaatii näiden kriteereiden tyydyttävää täyttymistä eri persoonallisuushäiriöiden ominaisten oireiden lisäksi.

 Kokemukset ja käyttäytyminen, jotka eroavat selvästi kyseessä olevan henkilön kulttuurin odotuksista. Tämä kaava esiintyy kahdessa tai useammassa alla olevasta alueesta.
 kognitio (itsensä, muiden ihmisten ja tapahtuminen havainnointi ja tulkinta.)
 tunnetila (emotionaalisen reaktion vaihtelu, intensiteetti epävakaus ja sopivuus.)
 ihmisten välinen toimintakyky
 impulssien hallinta
 Käyttäytymisen jatkuva malli on joustamaton ja turmiollinen laajasti vaihtelevissa henkilökohtaisissa ja sosiaalisissa tilanteissa.
 Käyttäytymisen jatkuva malli johtaa kliinisesti merkittävään ahdistukseen tai toimintakyvyn heikkenemiseen sosiaalisissa, ammatillisissa tai muissa tärkeissä alueissa.
 Malli on vakaa ja pitkäaikainen, ja sen alku voidaan jäljittää vähintään nuoruuteen tai aikuisuuden alkuun.
 Malli ei ole paremmin luokiteltavissa muiden mielisairauksien oireena tai ilmenemismuotona.
 Käyttäytymisen jatkuva malli ei johdu jonkin aineen suorasta psykologisesta vaikutuksesta tai yleensä lääketieteellisestä tilasta, kuten päävammasta.

Diagnoosin ongelmia 
1990-luvun alun tietämystä edustavat ICD-10 ja DSM-IV ovat korjauksen tarpeessa. Tutkijoiden mukaan korjaus tehdäänkin seuraavan kymmenvuotiskauden aikana . 2000-luvun alkupuolella Robert D. Haren tutkimusryhmä kehitti esimerkiksi psykopatiaan nuorille (12–18-vuotiaat) sopivan diagnosointityökalun, PCL-YV:n.  Tämä mahdollistaa psykopaatin diagnoosin tekemisen myös lapsille ja nuorille. Muille persoonallisuushäiriölle vastaavaa työkalua ei vielä ole.

Luettelo DSM:n määrittämistä persoonallisuushäiriöistä 
DSM-IV listaa kymmenen persoonallisuushäiriötä, jotka jaetaan kolmeen ryhmään:

Ryhmä A (oudon tai epätavallisen käyttäytymisen häiriöitä)
 Epäluuloinen (paranoidinen) persoonallisuus
 Eristäytyvä (skitsoidinen) persoonallisuus
 Psykoosipiirteinen persoonallisuus

Ryhmä B (käytöksen dramaattisuutta, emotionaalista tai epävakautta)
 Epäsosiaalinen persoonallisuus
 Epävakaa persoonallisuus
 Huomiohakuinen persoonallisuus
 Narsistinen persoonallisuushäiriö

Ryhmä C (ahdistuneisuuden ja pelokkuuden oireita)
 Estynyt persoonallisuus
 Riippuvainen persoonallisuus
 Pakko-oireinen persoonallisuushäiriö (vaativa persoonallisuushäiriö)

DSM-IV sisältää myös käyttäytymismalleja, joihin mikään näistä kymmenestä kategoriasta ei sovi mutta jotka ovat kuitenkin persoonallisuushäiriöiden muotoja. Aiempi versio DSM-IV:stä sisälsi myös muun muassa passiivis-aggressiivisen persoonallisuushäiriön. Passiivis-aggressiivinen persoonallisuushäiriö on negatiivisten asenteiden ja passiivisen vastustuksen malli sosiaalisissa tilanteissa. Passiivis-aggressiivinen ja depressiivinen persoonallisuushäiriö siirrettiin DSM-IV:n liitteeseen tutkimuksia varten.

Historiaa 
Persoonallisuushäiriötä kutsuttiin aiemmin psykopatiaksi, mutta kyseinen termi korvattiin ensin "luonnevikaisuudella" ja sittemmin persoonallisuushäiriöllä. Kyseisiä diagnooseja annettiin eniten 1950-luvun alussa, jolloin jopa neljäsosa suomalaisista psykiatrisista potilaista diagnosoitiin psykopaateiksi, jotka oli ohjattu psykiatrisiin tutkimuksiin esimerkiksi puolison tai poliisin toimesta.

Psykopatiadiagnoosi saatettiin antaa kaikille sopeutumattomiksi ja hankaliksi koetuille henkilöille. Psykopatiadiagnoosi annettiin usein  "poikkeavaksi" koetuille henkilöille, joita ei pidetty varsinaisesti sairaina mutta ei myöskään terveinä. Psykopatiaa pidettiin parantumattomana ilmiönä, mutta psykopatiadiagnoosin saaneita saatettiin hoitaa siitä huolimatta esimerkiksi lääkkeillä, sähköshokeilla tai levolla ja vähäisessä määrin myös keskusteluterapialla.

Lapsia diagnosoitiin psykopaateiksi esimerkiksi koulupoissaolojen, tekemättömien läksyjen, kiroilun tai näpistysten vuoksi. Myös homoseksuaalisuus tai itsemurhan yrittäminen riitti perusteeksi diagnoosille. Psykopatiaan katsottiin viittaavan muun muassa "hyödyttömyys yhteiskunnalle" ja "huono perimä", vuoteenkastelu, unissakävely, myöhäinen tai ennenaikainen murrosikä taikka pyörteet hiuksissa. Myös tunnekylmyyttä, empatiakyvyttömyyttä, lipevyyttä, impulsiivisuutta tai tunneherkkyyttä saatettiin pitää psykopaattisena oireiluna. Myös esimerkiksi kranaatin räjähdyksen aiheuttamat sotilaiden pelkotilat saatettiin tulkita psykopaattiseksi oireiluksi ja seksuaalisesti aktiivisille nuorille naisille annettiin 1960-luvun Suomessa usein psykopatia-diagnoosi.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 
 
 
 
 

Seulonnan keskeiset artikkelit