joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Milanon herttuakunta

Milanon herttuakunta (, ) oli nykyisen Italian alueella vuosina 1395–1797 sijainnut herttuakunta, jonka keskuskaupunki oli Milano. Valtio syntyi, kun Visconti-suku sai herttuan arvon vuonna 1395. Myöhemmin sitä hallitsi Sforza-suku. Ranskan kuninkaat pitivät Milanoa hallussaan useaan otteeseen 1400- ja 1500-luvuilla. Vuonna 1595 kaupunki joutui Espanjan haltuun ja se on siitä lähtien ollut Lombardian maakunnan pääkaupunki. Valtio menetti lopullisesti itsenäisyytensä Napoleonin sodissa vuonna 1797.

Historia
Milanosta tuli osa Pyhää saksalais-roomalaistan keisarikuntaa vuonna 961. Milanosta kehittyi lähes itsenäinen kaupunkivaltio keisarikunnassa ja kaupunki valloitti ympäröiviä alueita itselleen. Kaupungista kehittyi vauras alueellinen keskus, joka hallitsi 1300-luvulle tullessa suurta osaa Pohjois-Italiasta.

Vuonna 1395 Milanoa johtanut Gian Galeazzo Visconti sai tuhannen floriinin maksua vastaan keisari Wenzel IV:ltä herttuan arvonimen ja Milanosta tuli keisarikuntaan kuuluva herttuakunta. Visconti-suku hallitsi Milanoa vuoteen 1447, jolloin viimeinen suvun edustaja, herttua Filippo Maria Visconti, kuoli. Alueelle syntyi Ambrosian tasavaltana tunnettu hallinto, joka kesti vain kolme vuotta, kunnes Francesco Sforza valloitti Milanon ja nousi sen herttuaksi.

Milanon herttuakunta oli renessanssin kulttuurin keskus 1400-luvun lopulla. Muun muassa Leonardo da Vinci ja Donato Bramante asuivat Milanossa. Ranska valloitti Milanon vuonna 1499 ja piti herttuakuntaa hallussaan vuoteen 1529 asti, joskin ajoittain Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta onnistui palauttamaan Milanon hetkeksi itselleen. Viimeinen Sforza-suvun herttua Francesco II Sforza kuoli vuonna 1535, jolloin herttuakunta siirtyi keisari Kaarle V:n hallintaan ja osaksi tämän espanjalaisia alueita, jotka sitten periytyivät Espanjan kuninkaalle Filip II:lle.

Milanon herttuakunta muuttui lähinnä hallinnolliseksi yksiköksi osana Espanjaa. Paikallisen aatelin valtaa ja etuoikeuksia rajattiin ja he joutuivat maksamaan veroa kruunulle. Espanjan armeijan tärkeä huoltoreitti, Espanjalainen tie, kulki Milanon kautta. Milanon herttuakunta siirtyi Itävallan hallintaan Espanjan perimyssodan seurauksena vuonna 1714. Itävallassa tehtiin 1700-luvulla suuria taloudellisia ja yhteiskunnallisia uudistuksia, jotka kehittivät myös Milanon elinkeinoelämää ja kulttuuria. Itävallan arkkiherttua oli myös Milanon herttua ja käytännössä herttuakuntaa johtivat virkamiehet.

Milanon herttuakunta lakkasi olemasta, kun Napoleon valloitti Italian vuonna 1796 ja perusti herttuakunnan alueelle Transpadanian tasavallan.

Lähteet

Aiheesta muualla

Historialliset valtiot
Italian historia
Milanon historia
Teleprompteri

Teleprompteri () (myös pelkkä prompteri) on tekstiä televisiokameran linssin eteen heijastava lukulaite, joka on tarkoitettu apuvälineeksi kameran edessä esiintyvälle henkilölle. Sen toiminta perustuu kaksisuuntaiseen peiliin. Tekniikka synnyttää illuusion suoraan kameraan katsovan uutisankkurin tai muun puhujan sujuvasta ja sanavalmiista esiintymisestä ilman paperia, vaikka hän todellisuudessa lukee tekstin edessään olevalta ruudulta. Lähetystä seuraava yleisö ei näe tekstiä eikä prompteria. Tekniikkaa voidaan käyttää myös puhetilaisuuksissa.

Suomessa prompteri otettiin ensimmäisenä käyttöön vuonna 1981 aloitetuissa MTV:n televisiouutisissa. Aluksi katsojapalautteessa ihmeteltiin kameraan tuijottavia uutisankkureita, mutta pian myös Yle otti teleprompterin käyttöön.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Televisiotuotanto
Ilona Chevakova

Ilona Chevakova (s. 16. heinäkuuta 1986 Leningrad) on suomalais-venäläinen näyttelijä. Hän valmistui vuonna 2008 lontoolaisesta Millennium Performing Arts -korkeakoulusta. 

Chevakova on valmistumisensa jälkeen tehnyt töitä näyttelijänä, ääninäyttelijänä ja laulajana. Chevakova näytteli Netflixin suositussa The Last Kingdom -tv-sarjassa viidennellä tuotantokaudella Ingridin roolissa ja Sabrina Mustavaaraa Salatut elämät -sarjassa. Chevakova näyttelee myös Renny Harlinin ohjaamassa elokuvassa Luokkakokous 3 – Sinkkuristeily. Chevakova on näytellyt suomalaisissa TV-sarjoissa, kuten Ivalo, Sorjonen ja Pelimies. Hän on työskennellyt muun muassa Helsingin Kaupunginteatterissa, Ahaa Teatterissa, Aleksanterin Teatterissa, Svenska Teaternissa ja Vaasan Kaupunginteatterissa.  

Chevakova puhuu äidinkielenään sekä suomea että venäjää.

Perhe 
Ilona Chevakovan isosisko Regina Launivuo on niin ikään näyttelijä ja laulaja.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Dubbaukset

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset laulajat
Suomalaiset teatterinäyttelijät
Vuonna 1986 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomen venäläiset
Inkeriläiset henkilöt
Linnaisten kartano

Linnaisten kartano (ruots.Lindnäs) sijaitsee Mäntsälän pohjoisosassa Sulkavanjärven rannalla noin 18 kilometrin päässä kunnan keskustasta. Kartanon historia tunnetaan 1600-luvulta lähtien ja viimeisen 200 vuoden ajan se on kuulunut vapaaherralliselle Stjernvallin suvulle.

1800-luvulla Linnaisten kartano oli Mäntsälän suurimpia maanomistajia. Sen maista on erotettu Sulkavan ja Kassilan kartanot sekä vuoden 1918 torpparilain myötä 31 itsenäistä tilaa. Sodan jälkeen muodostettiin vielä yli 20 maatilaa siirtoväkeä, rintamamiehiä ja sotaorpoja varten. Kartanon omistuksessa on aikoinaan ollut muun muassa saha, mylly sekä verkatehdas. Nykyinen päärakennus on peräisin 1960-luvulta, jolloin vanha päärakennus vuodelta 1781 purettiin.

Linnaisten kartanon mailla on Stjernvallin suvun yksityinen hautausmaa nimeltään Hautaholma. Se sijaitsee korkealla mäellä kartanon eteläpuolella olevan Sulkavanjärven rannalla. Tarinan mukaan paikalle on haudattu keisari Aleksanteri I:n ja Ulrika Möllersvärdin pienenä kuollut avioton lapsi. 

Linnaisten kartanosta on saanut nimensä myös Zachris Topeliuksen vuonna 1859 ilmestynyt romaani Linnaisten kartanon viheriä kamari ja siihen perustuva elokuva Linnaisten vihreä kamari.

Kartanon omistajia ovat olleet Stjernvallien lisäksi aikaisemmin muun muassa Skytten ja Tigerstedtien suvut.

Lähteet 
Mäntsälä-seura

Viitteet

Mäntsälän kartanot
Linnaisten kartanon viheriä kamari

Linnaisten kartanon viheriä kamari (Gröna kammaren i Linnais gård) on Zachris Topeliuksen alun perin vuonna 1859 ilmestynyt romaani. Se julkaistiin suomeksi vuonna 1881 kokoelmassa Talvi-iltain tarinoita suomentajana Aatto Suppanen. Ilmari Jäämaan suomennos julkaistiin ensimmäistä kertaa vuonna 1928.

Romaanin tarina sijoittuu 1830-luvuun suomalaiseen kartanoon. Nimensä se on saanut Mäntsälässä sijaitsevasta Linnaisten kartanosta, vaikka romaani ei suoranaisesti kyseiseen kartanoon liitykään. Lajityypiltaan teoksen katsotaan nykyään edustavan lähinnä fantasia- ja kauhukirjallisuutta. Romaanin pohjalta valmistui vuonna 1945 Valentin Vaalan ohjaama elokuva Linnaisten vihreä kamari, joka on yksi ensimmäisistä suomalaisista kauhuelokuvista.

Katso myös 
Harmaa linna

Lähteet 
Risingshadow Scifi- ja fantasiakirjat

Vuoden 1859 kirjat
Zachris Topeliuksen romaanit
Kauhuromaanit
Kiljavan sairaala

Kiljavan sairaala on Nurmijärven kunnassa Kiljavan kylässä, Sääksjärven rannalla sijaitseva kuntoutussairaala.

Sairaalarakennus on rakennettu vuosien 1936–1938 välisenä aikana. Kiljavan parantolan toiminta alkoi tuberkuloosisairaalana 10. lokakuuta 1938, jolloin sairaala vihittiin käyttöön. Sittemmin sairaalan toimintamalli muuttui tuberkuloosisairaalasta yleissairaalaksi. Kuntoutustoiminta laajeni 1970-luvulla muun muassa sisätauteihin ja neurologiaan. 1990-luvun loppupuolella siellä hoidettiin keuhkopotilaiden lisäksi myös kurkku-, nenä- ja korvasairauksia. Sairaalarakennuksen on suunnitellut arkkitehti Jussi Paatela.

2000-luvun taitteessa Uudenmaan sairaanhoitopiiri, HYKS ja Helsingin kaupungin erikoissairaanhoito yhdistyivät muodostaen Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin (HUS). Sairaala jäi tämän jälkeen Hyvinkään, Järvenpään, Mäntsälän, Nurmijärven ja Tuusulan kuntien käyttöön, se oli vuodesta 1991 lähtien osa Hyvinkään sairaanhoitoaluetta. Kunnat eivät halunneet yksinään ostaa Kiljavan sairaalan kiinteistöä, joten sairaala lakkautettiin vuonna 2002. Sairaala oli lähes käyttämättömänä muutamia lyhytaikaisia toimintoja lukuun ottamatta, ja tyhjän sairaalan ylläpito maksoi kunnille noin puoli miljoonaa euroa vuodessa. Vuoden 2006 lopussa Hyvinkää, Järvenpää, Mäntsälä, Nurmijärvi, Tuusula ja HUS-kuntayhtymä perustivat Kiljavan Sairaala Oy:n, joka hankkii hoivapalvelut muilta tuottajilta. Sairaalayhtiö on ollut talousvaikeuksissa, kun kaikki omistajakunnat eivät ole käyttäneet sen palveluja riittävästi. Vuonna 2013 hoivapalvelut Kiljavan sairaalaan tuottaa Attendo.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kiljavan sairaalan kotisivut

Kiljava
Nurmijärven sairaalat
Keski-Pohjanmaan nuorisoseura

Keski-Pohjanmaan Nuorisoseura ry on järjestö.  

Keski-Pohjanmaan Nuorisoseura ry:lla ei ole tällä hetkellä vakituista työntekijää tai toimitiloja. Keski-Pohjanmaan Nuorisoseura ry:n arkisto sijaitsee Kaustisella. Vuosina 2019-2020 Keski-Pohjanmaan Nuorisoseura ry toteuttaa kehittämishankkeen, jonka tavoitteena on kartoittaa toiminnan tilaa alueen nuorisoseuroissa sekä kehittää yhteistyötä keskusseuran ja jäsenseurojen välille.

Aiheesta muualla 
https://www.keskipohjanmaa.nuorisoseurat.fi

Ylivieska
Suomalaiset järjestöt
Keskipohjalaiset järjestöt
NTC Senec

Národné tréningové centrum Senec (NTC Senec) on Slovakiassa Senecin kaupungissa sijaitseva Slovakian jalkapalloliiton harjoituskeskus ja jalkapallostadion.  

NTC Senecillä pelaavat maaottelujaan Slovakian naisten ja nuorten jalkapallomaajoukkueet ja se toimii maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavan ŠK SFM Senecin kotikenttänä. Stadionin lisäksi alueella on myös toinen täysimittainen jalkapallokenttä.

Lähteet 
Národné tréningové centrum NTC Senec

Slovakian jalkapallostadionit
Bratislavan alue
Oliivipuun runkoja

Oliivipuun runkoja on taiteilija Mikko Laasion lyijykynätyö, 30×40 cm, vuodelta 1955. Piirustuksen omistaa Ateneumin taidemuseo ja se kuuluu Ateneumin Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.

Laasio alkoi tehdä maisematöitä piirtämällä ja maalaamalla 1950-luvulla. Tämän Oliivipuun runkoja -työn hän teki piirtämällä.

Lähteet

Ateneumin kokoelmat
Maisemamaalaukset
Piirustukset
Suomen taideteokset
Isa Merikallio

Isa Merikallio (s. 1968) on suomalainen johtamisen ja itsensä johtamisen valmentaja, liikkeenjohdon konsultti (LJK), motiivianalyytikko, tutkija ja kirjailija. Hänen esikoiskirjansa Suorituselämästä merkityselämään julkaistiin maaliskuussa 2013 (Basam Books). 2014 hän esiintyi YLE/TV1:n Pelastetaan Duunit -sarjassa.  

Hän toimii pääosakkaana ja johtajana Redera Oy:ssä sekä ForceForGrowth Oy:ssä. Valmentajana Isa Merikallio erikoistunut ylimmän johdon ja johtoryhmien valmennuksiin sekä työyhteisöjen muutosvalmennuksiin. 

Hän asuu Espoossa tyttärensä kanssa ja harrastaa vapaa-aikanaan kuntoliikuntaa. Hänellä on SM-mitaleja freestyle-hiihdosta, maastopyöräilystä ja cyclo-crossista. SM-mitalien lisäksi hän on kilpaillut kansainvälisellä tasolla triathlonissa. 

StrongRun on Isa Merikallion vuonna 2010 kehittämä urheilulaji.

Teokset
 Suorituselämästä Merkityselämään (Basam Books 2013)
 Vilpittömästi Välinpitämätön (Basam Books 2014)
 Puoli vuotta ennen tuomiota (tositarinallinen romaani, omakustanne 2015) 
 Jaksaa, jaksaa! Näkökulmia vaaralliseen ja kantavaan vahvuuteen (Basam Books 2015)

Aiheesta muualla
 Isa Merikallion esittely Kasva.fi-sivustolla
 ForceForGrowth Oy 
 Haastattelu Etelä-Suomen sanomissa
 http://www.hs.fi/elama/a1436324103111 Helsingin Sanomat 07/2015

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset maastopyöräilijät
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Kimmo Leinonen

Kimmo Leinonen (s. 30. elokuuta 1949 Tampere) on suomalainen jääkiekkovaikuttaja.

Kimmo Leinosella ei ole takana merkittävää uraa pelaajana, mutta sitäkin monipuolisempi ura jääkiekon monitoimimiehenä kaukaloiden ulkopuolella. Hänen työstään on suuri osa jäänyt vähälle huomiolle Suomessa, koska Leinonen on ollut pitkään jääkiekon palveluksessa kansainvälisillä kentillä ja kabineteissa.

1970-luvun lopulta 1980-luvun puoliväliin asti Leinonen oli mailateollisuuden palveluksessa ja mailoja ulkomailla kaupatessaan hän innostui lähtemään mukaan suomalaiseen jääkiekkomuseohankkeeseen. Vuonna 1984 Leinonen palasi SM-liigan markkinointipäälliköksi, josta hän siirtyi selostamaan Hockey Night -lähetyksiä televisioon 1988. TV-tehtävät loppuivat 1995, jolloin Leinonen siirtyi Kansainvälisen jääkiekkoliiton markkinointijohtajaksi aina vuoteen 2007 asti. 

Leinonen on toiminut myös muun muassa juniorivalmentajana sekä naisten joukkueenjohtajana Tampereen Ilveksessä. Lisäksi Leinonen on toiminut kykyjenetsijänä NHL-joukkue New York Rangersille sekä NHL Central Scouting Bureau:lle.

Vuonna 2011 hänet aateloitiin Suomen jääkiekkoleijonaksi numerolla 211.

Aiheesta muualla 
 Kimmo Leinosen tiedot Jääkiekkomuseon sivulla

Suomalaiset jääkiekkovaikuttajat
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Nordlysplanetariet

Nordlysplanetariet on Norjan suurin planetaario. Se avattiin vuonna 1989. Ensimmäinen planetaariota ylläpitänyt yritys meni konkurssiin jo vuonna 1991. Vuosina 1991–2000 planetaariota ylläpitivät Tromssan kaupunki, Tromssan yliopisto ja Troms Fylkes Dampskibsselskap AS, ja tuolloin Statsbygg omisti planetaariorakennuksen. Nykyisin yliopisto omistaa rakennuksen ja Nordnorsk vitensenter ylläpitää toimintaa.

Planetaariossa on planetaariosali, Stjernesalen, johon mahtuu 90 henkilöä. Kupolin halkaisija on 12 metriä.

Aiheesta muualla 
 Nordlysplanetariet

Planetaariot
Tromssa
Norjan nähtävyydet
Nordic Optical Telescope

Nordic Optical Telescope (Pohjoismainen Optinen Teleskooppi) eli NOT on tähtitieteellinen teleskooppi joka  sijaitsee 2382 metrin korkeudella Roque de los Muchachosin observatoriossa, La Palmalla Kanarian saarilla. Teleskooppi perustettiin Tanskan, Ruotsin, Islannin, Norjan ja Suomen yhteishankkeena ja se vihittiin käyttöön vuonna 1989 säännöllisten tutkimusten alkaessa vuonna 1990. Sisäänpääsy on sallittu kaikille tähtitieteilijöille kansallisuudesta riippumatta.

NOT oli ensimmäinen suuri teleskooppi, joka suunniteltiin käyttämään aktiivista optiikkaa korjaamaan ohuen ja kevyen pääpeilin muotoa. Pääpeili on halkaisijaltaan 2,56 metriä, paksuudeltaan 190,3 millimetriä ja painaa 1925 kilogrammaa.

Nordic Optical Telescopen mukaan on nimetty pikkuplaneetta 2857 NOT.

Lähteet

Aiheesta muualla 

La Palma
Teleskoopit
Pohjoismaat
Karl Johan Moring

Karl Johan Moring (20. marraskuuta 1832 Kalvola – 6. maaliskuuta 1868 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja musiikinopettaja.

Henkilöhistoria
Moringin vanhemmat olivat meriupseeri ja maanmittari Carl Matthias Moring ja Eva Charlotta Sjöman. Hän kävi Helsingin alkeiskoulun ja opiskeli viulun- ja pianonsoittoa Rudolf Lagin johdolla.  Leipzigin konservatoriossa hän opiskeli 1856–1858 ja palasi sen jälkeen Suomeen perustamansa Sylvia-kuoron johtajaksi. Leipzigissä hän oli kuitenkin toiseen otteeseen 1860-1861. Moring toimi paitsi kuoronjohtajana, myös laulun- ja musiikinopettajana. Hän kuoli lavantautiin Helsingissä keväällä 1868 alle 40-vuotiaana.

Taiteellinen tuotanto
Moring sävelsi vaatimattomia kuoro- ja yksinlauluja. Hänen sävellyksistään tunnettuja ovat muun muassa virsi Taivaat kaikki valtiaansa sekä Työväenopiston laulukirjassa 1928 julkaistu laulu Mökin poika J. L. Runebergin tekstiin. Moringin arkistoa on talletettu Kansalliskirjastoon.

Sävellyksiä ja sovituksia
Moringin sävellyksiä ja sovituksia ovat:
 Yksinlauluja, kuten Tre sånger med accompagnement af Forte-Piano (1858), Den Ensamma (1862) ja Den Väntade (1864)
 Kuorolauluja, kuten Arbetarsång
 Kansanlaulujen sovituksia
 Kokoelma lauluja ja laulelmia neliääniselle sekakuorolle, mukaan lukien kahdeksan omaa sävellystä, julkaistiin seitsemänä vihkona Sånger och visor, satta för blandad qvartett (1863-1865)

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset säveltäjät
 Suomalaiset sovittajat
 Suomalaiset kuoronjohtajat
Suomalaiset musiikkipedagogit
Vuonna 1832 syntyneet
Vuonna 1868 kuolleet
Virtain kirkko

Virtain kirkko on puinen pohjalainen paanukattoinen ristikirkko Virroilla. Sekä kirkon että kirkkoon käytävällä yhdistetyn tapulin rakensi Antti Hakola. Kirkon rakennustyöt ajoittuivat vuosille 1773–1774 ja pohjalainen renessanssitapuli valmistui pari vuotta myöhemmin 1776.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kirkko seurakunnan sivulla 

Virtain kirkkorakennukset
Pirkanmaan kirkkorakennukset
Suomen puiset ulkoviisteiset ristikirkot
Wilhelm Miklas

Wilhelm Miklas (15. lokakuuta 1872 – 20. maaliskuuta 1956) oli itävaltalainen poliitikko. Hän toimi Itävallan liittopresidenttinä vuosina 1928–1938. Ennen presidentiksi tuloaan hän oli Itävallan parlamentissa 1907–1914.

Lähteet 

Itävallan presidentit
Vuonna 1872 syntyneet
Vuonna 1956 kuolleet
Jaskari

Jaskari on suomenkielinen sukunimi. Jaskari-nimisiä suomalaisia henkilöitä:

 Aaro Jaskari (1880–1925), maanviljelijä ja Edistyspuolueen kansanedustaja
 Harri Jaskari (s. 1964), kokoomuspoliitikko
 Jaakko Jaskari (s. 1943), jääkiekkoilija
 Juhani Jaskari (1930–1988), kääntäjä
 Mikko Jaskari (1866–1936), maanviljelijä, kansanedustaja ja kokoomuspoliitikko
 Mikko Jaskari (1902–1979), juristi ja K. J. Ståhlbergin kyydityksen johtaja, kansanedustaja Mikko Jaskarin poika
 Osmo V. Jaskari (1926–2011), taloustieteilijä, professori
 P. K. Jaskari (1920–1998), Kamera-lehden päätoimittaja
 Tauno Jaskari (s. 1934), painija
 Aatos Yli-Jaskari (1904–1962), kilpapainija ja olympiamitalisti
 Martti Yli-Jaskari (s. 1938), pesäpalloilija
Juha Kauppinen (toimittaja)

Juha Kauppinen (s. 1975) on suomalainen vapaa toimittaja ja kirjailija, joka on erikoistunut pitkiin reportaaseihin ja tutkivaan journalismiin. Hän on kirjoittanut neljä kirjaa, Talvivaaran vangit (2016, yhdessä Sampsa Oinaalan kanssa), Monimuotoisuus – kertomuksia katoamisista (2019), Heräämisiä – kuinka minusta tuli luonnonsuojelija (2021) ja Monimuotoisuus – lyhyt oppimäärä (2022). Lisäksi hän on tehnyt tekstin 2021 julkaistuun Hannu Hautalan luontokuvateokseen Sata parasta.

Kauppinen on koulutukseltaan filosofian maisteri ja valmistunut Jyväskylän yliopistosta, missä hän opiskeli biologiaa. Hän on kirjoittanut muun muassa Helsingin Sanomiin, Imageen, Suomen Kuvalehteen, Suomen Luontoon, Apuun, Seuraan ja Long Play -verkkojulkaisuun. Kauppinen on ollut myös Jyväskylän Ylioppilaslehden päätoimittaja.

Kauppinen sai vuonna 2012 Bonnierin Suuren journalistipalkinnon ja 2013 tutkivan journalismin Lumilapio-palkinnon. Hän on ollut ehdolla myös Pienen journalistipalkinnon sekä Vuoden aikakauslehtitoimittajan palkinnon saajaksi. Hän sai Tiedonjulistamisen valtionpalkinnon 2020 teoksestaan Monimuotoisuus.

Teokset 

 Talvivaaran vangit (Siltala 2016, yhdessä Sampsa Oinaalan kanssa)
 Monimuotoisuus – kertomuksia katoamisista (Siltala 2019)
 Heräämisiä – kuinka minusta tuli luonnonsuojelija (Siltala 2021)
 Monimuotoisuus – lyhyt oppimäärä (Siltala 2022)

Tunnustukset 
 Suuri journalistipalkinto 2012
Lumilapio-palkinto 2013
 Kanava-palkinto 2019
 |Kultainen sulka 2019
 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2020

Lähteet

Aiheesta muualla
Juha Kauppinen verkkosivu

Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Sandström

Sandström on ruotsinkielinen sukunimi. Sandström-nimisiä henkilöitä:

 Allan Sandström (1895–1950), suomalainen jääkärivänrikki ja kansakoulunopettaja
 Annemi Sandström (s. 1985), suomalainen kilpauimari
 Beatrice Sandström (1910–1995), ruotsalainen viimeisiä Titanicilta selviytyneitä henkilöitä
 Bertil Sandström (1887–1964), ruotsalainen ratsastaja ja olympiamitalisti
 Christian Sandström (s. 1972), suomalainen näyttelijä ja ohjaaja
 David Sandström (s. 1975), ruotsalainen rumpali
 Emil Sandström (1886–1962), ruotsalainen lakimies
 Erik Sandström (1902–1982), suomalainen everstiluutnantti
 Felix Sandström (s. 1997), ruotsalainen jääkiekkomaalivahti
 Folke Sandström (1892–1962), ruotsalainen ratsastaja ja olympiamitalisti
 Henrik Sandström (s. 1952), suomalainen kestävyysjuoksija ja kunnanjohtaja
 Ingvar Sandström (s. 1942), ruotsalainen maastohiihtäjä
 Ivar Sandström (1889–1917), ruotsalainen lentämisen edelläkävijä
 Jaana Sandström (s. 1963), suomalainen taloustieteilijä
 Jan Sandström (s. 1978), ruotsalainen jääkiekkoilija
 Jan Sandström (s. 1954), ruotsalainen säveltäjä
 Jannike Sandström (s. 1983), suomalainen laulaja
 Johan Sandström (1874–1947), ruotsalainen meritieteilijä
 Jörgen Sandström, ruotsalainen muusikko
 Lucas Sandström (s. 1990), ruotsalainen jääkiekkoilija
 Nils Sandström (1893–1973), ruotsalainen yleisurheilija
 Oskar Sandström (s. 1998), suomalainen jalkapalloilija
 Paul Sandström (1899–1982), suomalainen pituushyppääjä
 Peter Sandström (s. 1963), suomenruotsalainen kirjailija ja toimittaja
 Roley Sandström (1897–1966), suomalainen jääkärimajuri
 Tomas Sandström (s. 1964), ruotsalainen jääkiekkoilija
 Tuula Sandström (s. 1942), suomalainen kirjailija, runoilija ja kääntäjä
 Runar Sandström (1909–1985), ruotsalainen vesipalloilija
 Sven-David Sandström (1942–2019), ruotsalainen säveltäjä
 Ulf Sandström (s. 1964), ruotsalainen pianisti
 Ulf Sandström (s. 1967), ruotsalainen jääkiekkoilija.

Sukunimet
Kolvitsa

Kolvitsa () on kylä Murmanskin alueen Kantalahden piirin Kantalahden kaupunkikunnassa. Se sijaitsee Vienanmeren Kantalahden Kolvitsanlahteen laskevan Kolvitsajoen suussa 30 kilometriä Kantalahden kaupungista itään. Kylässä on 15 asukasta (vuonna 2012).

Karjalaiset uudisasukkaat perustivat Kolvitsan kylän vuonna 1894. Vuonna 1905 siellä oli viisi taloa ja 25 asukasta. Kylä kuului Kantalahden volostiin ja ortodoksiseen seurakuntaan. Sen pääelinkeino oli kalastus.

1920-luvulla Kolvitsa liitettiin Karjalan ASNT:n Kantalahden piiriin. Vuonna 1926 siellä oli 207 asukasta, joista karjalaisia oli 183 ja loput suomalaisia ja venäläisiä. Vuoteen 1933 mennessä perustettiin Kolvitsan kyläneuvosto, johon kuului myös Luivingan (ven. Luvenga) kylä, joukko metsätyömaita ja poronhoitosovhoosi.

Nykyään kylässä on lähinnä huvila-asutusta. Sen kautta kulkee Kantalahden ja Umban välinen maantie. Kolvitsasta on linja-autoyhteys Kantalahteen. Huomattavin nähtävyys on lohijokena tunnetun Kolvitsajoen vesiputous. Kylästä voi tehdä retkiä sen vieressä sijaitseville Kolvitsantuntureille. Satavuotiaan kylän korkeimmalla paikalle pystytettiin vuonna 1994 muistoristi.

Lähteet

Viitteet

Kantalahden piiri
Elli Hällström

Elli Hällström, o. s. Åkerman (16. syyskuuta 1873 Viipuri – 23. joulukuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen hammaslääkäri ja nuortenkirjailija joka käytti nimimerkkiä Armi Vainio.

Hällströmin vanhemmat olivat Turun hovioikeuden presidentti Daniel Woldemar Åkerman (1843–1919) ja kirjailija Emma Henrika Perander (1851–1931). Elli Hällström pääsi yksityisesti ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta klassillisesta lyseosta 1892 ja valmistui odontologian kandidaatiksi 1902.

Elli Hällström oli Savonlinnan kaupunginvaltuuston jäsen 1933–1938. Hän kirjoitti runoja, muun muassa sanat Karjalan jääkärien marssiin sekä julkaisi salanimellä nuortenkirjan Kaarinan kouluvuodet.

Hällström oli naimisissa vuodesta 1897 lääketieteen tohtori Adolf Johannes Hällströmin (1869–1947) kanssa, joka toimi Savonlinnan yleisen sairaalan lääkärinä ja omisti Savonlinnan synnytyslaitoksen. Heidän jälkeläisensä muodostavat Helasvuo-suvun.

Teoksia 
Omalla nimellä:
 Tietoja Kuopion lääninsairaalan vaiheista, teoksessa Juhlajulkaisu professori Matti Äyräpään 60-v. syntymäpäivän johdosta 11.4.1912. Duodecim-Seura, Helsinki 1912
 Piirteitä suomalaisuuden nousuajalta Viipurissa, teoksessa Muistikuvia II. Otava 1946
 Naisylioppilaat De kvinnliga 1893-1895, teoksessa Muistikuvia III. 1956
Nimimerkillä Armi Vainio:
 Kaarinan kouluvuodet. Kansa, Helsinki 1909

Lähteet 
 
 
 Ossian Mestertonin sukututkimussivut : Pietari Juusten s. 1470 ja hänen jälkeläisiään yhteensä 8587 taulua : Adolf Johannes Hällströmin tiedot, taulu 8491
 

Suomalaiset hammaslääkärit
Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Vuonna 1873 syntyneet
Vuonna 1955 kuolleet
Dyrehavsbakken

Dyrehavsbakken (puhekielellä Bakken) on maailman vanhin toiminnassa oleva huvipuisto. Se sijaitsee lähellä Tanskan pääkaupunkia Kööpenhaminaa Dyrehavenissa. Siellä on 33 toiminnassa olevaa huvilaitetta (2011) sekä ulkoilmanäyttämö, jolla järjestetään muun muassa musiikkiesityksiä. Bakken on vuonna 1935 perustetun Cirkusrevyenin kotipaikka.

Alue on rauhoitettu, ja siitä vastaa Jægersborg Statsskovdistrikt.

Bakkenin avaaminen 
Vuosittainen moottoripyöräkulkue Nørrebrosta Klampenborgiin on merkki Bakkenin avaamisesta ja sulkemisesta. Perinteen aloitti Bjørn Andersen vuonna 1965. Aluksi kulkue oli vain moottoripyöräkerholle, mutta myöhemmin tuli mukaan myös tavallisia moottoripyöräilijöitä. Nykyisin kulkueessa on mukana 5 000–7 000 moottoripyöräilijää.

Vuonna 2013 Bakken avattiin torstaina 21. maaliskuuta, ja se sulkeutui lauantaina 31. elokuuta.

Historia 
Dyrehavsbakken perustettiin vuonna 1583 toriksi kuninkaallisen eläinpuiston viereen. Kirsten Piilin lähteen kanssa se teki alueesta suositun retkikohteen kööpenhaminalaisille vuosisatojen ajaksi. Kesäisin klovnit pystyttivät telttansa torille ja viihdyttivät ihmisiä piloillaan. Vuonna 1800 englantilainen taiteilijaperhe toi mukanaan Price Pjerrotfigurin. Hänestä on tullut paikan tavaramerkki, eikä Bakkenia voisi edes kuvitella ilman häntä.

Näyttelijä Johanne Luise Pätgesin (myöhemmin rouva Heiberg) ensiesiintyminen oli Bakkenissa.

Eläviä kuvauksia 1800-luvun alun Dyrehavsbakkenista on tanskalaisessa kirjallisuudessa Oehlenschlägerin teoksessa Sanct Hansaften-Spil (1802) ja Heibergin teoksessa Recensenten og Dyret (1826) .

1900-luvun alussa teltat jäivät pois kiinteiden kojujen ja suurempien järjestelmien tieltä. Dyrehavsbakkenilla toimii kuitenkin vuonna 1885 perustettu yritys, jonka nimi on edelleen ”Teltholderforeningen”.

Huvilaitteet 
 3D-elokuvateatteri
 AfroKopperne
 Bakkeekspressen
 Børnepariserhjulet 
 Crazy Theatre 
 De Vilde Mus 
 Dillen 
 Extreme 
 Hestekarrusellen 
 HipHop 
 Humlumhøj 
 Mariehønen 
 Mine Train Ulven 
 Mini Dumbo 
 Jeepen 
 Kængeru 
 Polyppen 
 Racing 
 Radiobilerne 
 Rodeobanen  
 Safari 
 Samba Tower 
 Spinning Cars 
 Spøgelsetoget 
 SRV 
 Svanebanen 
 Tornado 
 TårnGyset 
 Vandkanonen 
 Vandrutschebanen 
 Vikingeskibet Dragen
 Vuoristorata

Lähteet 
 Bakkenin kotisivu (Arkisosivu)
 Motorcykeloptog til bakken Bakken.dk

Aiheesta muualla 

 Huvipuiston kotisivut

Tanskan huvipuistot
Tanskalainen kulttuuri
Lyngby-Taarbækin kunta
Tsukuba (1905)

Tsukuba () oli 1907 valmistunut keisarillisen Japanin laivaston Tsukuba-luokan taisteluristeilijä, joka tuhoutui räjähdyksessä Yokosukanlahdella 14. tammikuuta 1917. Se osallistui ensimmäiseen maailmansotaan.

Valmistus 

Alus tilattiin 1904 Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 14. tammikuuta 1905. Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 26. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 14. tammikuuta 1907.

Palvelus 
Hieman palvelukseen oton jälkeen alus lähti amiraali Goro Ijuinin johdolla Yhdysvaltoihin osallistuakseen Jamestownin maailmannäyttelyyn. Yhdysvalloista alus jatkoi matkaansa Britteinsaarille Portsmouthiin palaten Intian valtameren kautta Japaniin. Paluun jälkeen alus liitettiin osastoon, joka saattoi lokakuussa 1908 Yhdysvaltain laivastoa Japanin aluevesillä.

Alus osallistui ensimmäisessä maailmansodassa Qingdaon taisteluun sekä lukuisiin eteläisen Tyynenmeren ja Intian valtameren operaatioihin osana ympärysvaltojen käyttöön luovutettua Japanin laivastoa. Alus osallistui 4. joulukuuta 1915 keisari Taisōn pitämään keisarillisen Japanin laivaston katselmukseen Yokohamassa, mihin osallistui kaikkiaan 124 alusta. Laivastokatselmus uusittiin Yokohamassa 25. lokakuuta 1916.

Tsukuba räjähti 14. tammikuuta 1917 Yokosukan satamassa. Upotessaan alus vei mukanaan 305 miehistönjäsentä. Turman todettiin johtuneen ammusvaraston palosta. Hylky nostettiin ja sitä käytettiin laivaston ilmavoimien maalina. Alus poistettiin virallisesti alusluettelosta 1. syyskuuta 1917 ja romutettiin vuonna 1918.

Lähteet

Viitteet 

Tsukuba-luokan taisteluristeilijät
Japanilaiset ensimmäisen maailmansodan taisteluristeilijät
Rose Leslie

Rose Eleanor Arbuthnot-Leslie, lyhyemmin Rose Leslie, (s. 9. helmikuuta 1987 Aberdeen, Skotlanti) on skotlantilainen näyttelijä. Leslie näytteli Gwen Dawsonia Downton Abbey -televisiosarjan ensimmäisellä tuotantokaudella vuonna 2010, ja vuosina 2012–2014 hän näytteli Ygritteä televisiosarjassa Game of Thrones.

Leslie kasvoi Lickleyheadin linnassa sukunsa tiluksilla lähellä Aberdeenia ennen kuin lähti Millfieldin kouluun Englantiin ja sitten opiskelemaan näyttelemistä London Academy of Music and Dramatic Artiin. Vuonna 2009 hänet palkittiin BAFTA Scotlandin uuden tulokkaan palkinnolla roolistaan televisioelokuvassa New Town. Sen jälkeen seurasivat roolit Downton Abbeyssä ja Game of Thronesissa. Loppuvuodesta 2013 Leslie valittiin näyttelemään brittiläisen Utopia-televisiosarjan toiselle tuotantokaudelle.

Yksityiselämä
Leslie ja Game of Thronesissa näytellyt Kit Harington alkoivat seurustelemaan vuonna 2012. He ilmoittivat kihlautumisestaan syyskuussa 2017 The Times -aikakauslehden kautta. Pari meni naimisiin 23. kesäkuuta 2018.
Vuonna 2021 Leslie ja Harrington saivat ensikoispoikansa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Skotlantilaiset näyttelijät
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Parhaan naispääosan Bafta-palkinto

Parhaan naispääosan Bafta-palkinto on yksi palkinnoista, joita brittiläinen elokuva- ja televisioalan järjestö British Academy of Film and Television Arts jakaa vuosittain. Nykymuodossaan palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1968, sitä ennen vuosina 1952–1967 brittiläiset ja ulkomaalaiset näyttelijättäret palkittiin erillisissä kategorioissa.

Maggie Smith on voittanut palkinnon neljästi. Kolmesti palkinnon ovat voittaneet Anne Bancroft, Audrey Hepburn ja Simone Signoret. Kahdesti palkinnon ovat voittaneet Leslie Caron, Judi Dench, Jane Fonda, Katharine Hepburn, Shirley MacLaine, Patricia Neal, Rachel Roberts, Meryl Streep ja Emma Thompson.

Voittajat ja ehdokkaat

1950-luku

1960-luku

1970-luku

1980-luku

1990-luku

2000-luku

2010-luku

2020-luku

Useamman palkinnon voittaneet 

2 palkintoa
Cate Blanchett
Leslie Caron
Judi Dench
Jane Fonda
Katharine Hepburn
Shirley MacLaine
Patricia Neal
Rachel Roberts
Meryl Streep
Emma Thompson

3 palkintoa
Anne Bancroft
Audrey Hepburn
Simone Signoret

4 palkintoa
Maggie Smith

Useamman ehdokkuuden saaneet

2 ehdokkuutta
Amy Adams
Anouk Aimèe
Julie Andrews
Peggy Ashcroft
Annette Bening
Cate Blanchett
Leslie Caron
Marion Cottilard
Faye Dunaway 
Jodie Foster
Goldie Hawn
Susan Hayward
Judy Holliday
Scarlett Johansson
Celia Johnson
Grace Kelly
Yvonne Mitchell
Virginia McKenna
Anna Magnani
Giuletta Masina
Melina Mercouri
Hayley Mills
Marilyn Monroe
Jeanne Moreau
Patricia Neal
Emmanuelle Riva
Julia Roberts
Rachel Roberts
Susan Sarandon
Maria Schell
Kristin Scott Thomas

Jean Simmons
Sissy Spacek
Barbra Streisand
Sylvia Syms
Jessica Tandy
Audrey Tatou
Charlize Theron
Uma Thurman
Rita Tushingham
Lil Ullmann
Julie Walters
Reese Witherspoon
Renee Zellweger
Zhang Ziyi
3 ehdokkuutta
Stephane Audran
Edith Evans
Mia Farrow
Ava Gardner
Glenda Jackson
Diane Keaton
Nicole Kidman
Sarah Miles
Helen Mirren
Julianne Moore 
Elizabeth Taylor
Emma Thompson
Emily Watson

4 ehdokkuutta
Judi Dench
Deborah Kerr
Helen Mirren
Joanne Woodward

5 ehdokkuutta
Audrey Hepburn
Katharine Hepburn
Kate Winslet

6 ehdokkuutta
Julie Christie
Jane Fonda
Simone Signoret

7 ehdokkuutta
Anne Bancroft
Shirley MacLaine
Maggie Smith

11 ehdokkuutta
Meryl Streep

Katso myös 
Parhaan naispääosan Oscar-palkinto
Paras naispääosa draamaelokuvassa (Golden Globe)
Paras naispääosa musikaali- tai komediaelokuvassa (Golden Globe)
Parhaan naispääosan SAG-palkinto

Lähteet 
Bafta-palkintojen tietokanta 

BAFTA
Timo Mustakallio

Timo Heikki Juhani Mustakallio (14. lokakuuta 1929 Viiala – 20. marraskuuta 1984 Espoo) oli suomalainen oopperalaulaja (tenori). Hän työskenteli vuosina 1965–1976 ulkomailla: ensin kiinnitettynä syksystä 1965 alkaen Düsseldorfin Deutsche Oper am Rhein-oopperaan jolloin hän otti ystävänsä Martti Talvelan ehdotuksesta käyttöön Euroopan kielille paremmin taipuvan Timo Callio -taiteilijanimen, sitten syksystä 1967 Stuttgartiin Baden-Württembergin valtionoopperaan. Mustakallio esiintyi etenkin 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa johtavissa tenorirooleissa vierailijana Saksan ja Euroopan johtavissa oopperataloissa kuten Barcelonan Liceu, Milanon Scala tai Pariisin Grand Opéra. 

Mustakallio perusti vuonna 1974 Timo Mustakallio -laulukilpailun tukemaan ja opastamaan nuoria oopperataiteilijoita. Nykyään kilpailu järjestetään Savonlinnan Oopperajuhlien ja vuonna 1985 perustetun Timo Mustakallio-säätiö sr.:n yhteistyössä oopperajuhlien yhteydessä nuorille oopperalaulajille. Vuonna 1979 Mustakallio astui Martti Talvelan seuraajaksi oopperajuhlien taiteellisen toimikunnan puheenjohtajana, ja vuosina 1981–1984 hän oli oopperajuhlien johtaja. Vuoden 1984 alussa Mustakalliolla todettiin aggressiivinen syöpä, johon hän menehtyi jo saman vuoden marraskuussa.

Timo Mustakallion elämästä ja Suomessa laajalti tuntemattomaksi jääneestä karriääristä kertova kirja sisältäen äänite-CD:n on julkistettu 14.7.2017 Savonlinnassa hänen nimeänsä kantavan laulukilpailun alla. Vähälukuisista äänitallenteista voinee mainita Italian yleisradio RAI:n ja Teatro alla Scalan ensemblen studioäänitykset Richard Wagnerin oopperasta Parsifal sekä Richard Straussin oopperasta Elektra, joita saattaa löytää kansainvälisiltä kauppapaikoilta. Timo Mustakallio esiintyi myös Helsingin jäähallissa 30.5.1970 Giuseppe Verdin oopperassa Aida, sen tenori-pääroolissa Radamès.

Lähteet

Aiheesta muualla
Lampila, Hannu-Ilari; Savolainen, Pentti: Timo Mustakallio – tuntematon sankaritenori, 2017, ISBN 9-789529-390595

Suomalaiset oopperalaulajat
Suomalaiset tenorit
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
New York Stadium

New York Stadium on Rotherhamissa, South Yorkshiressa, Englannissa sijaitseva jalkapallostadion. Se avattiin heinäkuussa 2012, ja se toimii Rotherham Unitedin kotistadionina.

Stadionin rakentaminen alkoi heinäkuussa 2011. Avausotteluna pelattiin ystävyysottelu Rotherham Unitedin ja Barnsley FC:n välillä 21. heinäkuuta 2012. Ensimmäinen liigaottelu stadionilla oli 18. elokuuta 2012 pelattu Rotherham Unitedin ja Burton Albionin välinen Kakkosliigan ottelu, jota seurasi 11 441 katsojaa. Stadionille mahtuu 12 000 katsojaa. Sen rakentaminen maksoi noin 20 miljoonaa puntaa.

New York Stadiumilla pelattiin vuonna 2018 alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailujen loppuottelu. Vuonna 2022 stadionilla pelataan naisten Euroopan-mestaruuskilpailuissa kolme alkulohko-ottelua ja yksi puolivälierä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

South Yorkshiren urheilu
Englannin jalkapallostadionit
South Yorkshiren rakennukset ja rakennelmat
Roque de los Muchachosin observatorio

Roque de los Muchachosin observatorio ( eli ORM) on tähtitieteellinen observatorio joka sijaitsee Garafían kunnassa La Palmalla Kanariansaarilla. Observatorio on läheisellä Teneriffalla sijaitsevan Instituto de Astrofísica de Canariasin operoima, ja se kuuluu European Northern Observatoryyn.

Niin kutsutun Seeingin eli taivaan havainnoinnin kannalta Roque de los Muchachosin observatorio on pohjoisen pallonpuoliskon toiseksi parhaalla paikalla näkyvän valon ja infrapunasäteilyn aallonpituuksilla tapahtuvaa tarkkailua varten. Parhain sijanniltaan on Mauna Kean Observatorio Havaijilla. Observatorioon kuuluu joitakin pohjoisen pallonpuoliskon parhaista havainnointilaitteista. Niitä ovat muun muassa aktiivista optiikkaa hyödyntävä yhden metrin ruotsalainen aurinkoteleskooppi, jolla saadaan maailman tarkimmat kuvat auringosta, sekä vuonna 2009 valmistunut 10,4 metrin Gran Telescopio Canarias, joka on toistaiseksi maailman suurin optinen teleskooppi.

Katso myös 
 Llano de Chajnantorin observatorio
 Paranalin observatorio
 La Sillan observatorio
 Very Large Telescope
 European Extremely Large Telescope

Lähteet

Aiheesta muualla 

Observatoriot
La Palma
The Fatal Feast


The Fatal Fest (Waste in Space) on yhdysvaltalaisen Municipal Wasten viides studioalbumi. Se julkaistiin huhtikuussa 2012 levymerkillä Nuclear Blast.

Kappaleet

Kokoonpano

Yhtye 
 Tony Foresta – laulu
 Ryan Waste – kitara, taustalaulu
 Land Phil – bassokitara, taustalaulu
 Dave Witte – rummut

Vierailevat muusikot 
 John Connelly – muu laulu (kappale 13)
 Steve Moore – musiikkisamplet

Tuotanto 
 Eric Rachel – miksaaja
 Justin Osbourn – grafiikka

Arvostelut 
 About.com: 
 Rock Sound: 
 Thrash Hits:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 The Fatal Feast discogs.com -sivustolla

Vuoden 2012 albumit
Municipal Wasten albumit
Suomi, terrorismi, Supo

Suomi, terrorismi, Supo on vuonna 2011 ilmestynyt teos, joka käsittelee terrorismia ja poliittista väkivaltaa Suomessa ja erityisesti syitä, miksi Suomi on suurimmaksi osaksi välttynyt niiden leviämisestä maassa. Se on alun perin Puolustusministeriön ja Suojelupoliisin yhteinen tutkimushanke, jonka kirjoittajina toimi 11 suomalaista sekä kaksi ulkomaalaista tutkijaa. Kirjan toimitti ulkoasiainsihteeri Anssi Kullberg.

Teoksen artikkelit tarkastelevat aihetta aina sortovuosista nykypäivään saakka. Se tuo esille myös lukuisia aikaisemmin julkisuudessa vaiettuja ns. "läheltä piti" -tilanteita. Lisäksi kirjassa käydään läpi muun muassa nykypäivän suomalaisten ääriliikkeiden toimintaa.

Teoksen kirjoittajat 
Jussi Jalonen, Tampereen yliopiston sotahistorian tutkija
Christian Jokinen, tutkija
Thomas Jokinen, Turun yliopiston tutkija
Teemu Keskisarja, Helsingin yliopiston Suomen ja Pohjoismaiden historian dosentti
Anssi Kullberg, ulkoasiainsihteeri
Leena Malkki, Helsingin yliopiston tutkijatohtori
Aleksi Mainio, Helsingin yliopiston tutkija
Magnus Ranstorp, Ruotsin maanpuolustuskorkeakoulun tutkimusjohtaja
Kimmo Rentola, Turun yliopiston poliittisen historian professori
Pekka Riipinen, Turun yliopiston asiantuntija
Juha Siltala, Helsingin yliopiston Suomen historian professori
Tiina Tarvainen, Puolustusministeriön erityisasiantuntija
Heli Tiirmaa-Klaar, Viron ulkopoliittisen instituutin tutkija

Lähteet 
WSOY 
Suomi, terrorismi, Supo -teoksen kirjoittajat

Viitteet

Suomalaiset tietokirjat
Kirjat yhteiskunnasta
Vuoden 2011 kirjat
1249 km

1249 km on Aleksi Mäkelän ohjaama suomalainen televisioelokuva vuodelta 1989. Sen aiheena on kahden toisilleen pintapuolisesti vastakohtaisen miesjoukon kilpa-ajo Suomen läpi. Ryhmien väliset jännitteet ovat pinnalla jo ennen matkaa, niiden sisäiset jännitteet nousevat pintaan matkan aikana.

Juoni

Kaasalainen haastaa Mikin kilpa-ajoon halki Suomen etelästä pohjoiseen. Lähtöpaikkana on eteläsuomalainen taajama ja ajankohtana kesäilta, miehet ovat parikymppisiä. Mikki kumppaneineen edustaa 1980-lukulaista juppi-tyyliä, Kaasalainen kumppaneineen puolestaan 1950-lukulaista rasvaletti-tyyliä. Autot, vaatetus ja musiikki ovat kumpaisellakin porukalla tyylinmukaisia. Matkan varrella porukkaa putoaa kyydistä, lopulta jäljellä ovat vain Mikki ja Kaasalainen. Vanhan valokuvan kautta paljastetaan, että kilpailijat ovat olleet aiemmin läheisiä kavereita.

Näyttelijät

Aiheesta muualla 
Elokuvauutiset.

Suomalaiset televisioelokuvat
Vuoden 1989 suomalaiset elokuvat
Aleksi Mäkelän ohjaamat elokuvat
Carrion


Carrion on suomalaisen death/thrash metal -yhtyeen Discardin ensimmäinen ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2007 levymerkillä Shadow World Records.

Kappaleet

Kokoonpano

Yhtye 
 Heikki Miettinen – laulu
 Janne Roiha – kitara
 Ohto Jaatinen – kitara
 Mikko Kytösaho – basso
 Toni Ronkainen – rummut

Vierailevat muusikot 
 Tomi Joutsen – laulu (kappaleet 2, 5–6, 10–11)
 Jack Tyger – kosketinsoitin (tracks 2 & 6)

Tuotanto 
 Sami Jämsén – tuottaja, äänittäjä
 Jack Tyger – äänittäjä, miksaaja
 Veli-Pekka Kuronen – äänittäjä
 Petteri Ruotsalainen – avustava äänittäjä
 Minerva Pappi – masteroija
 Camille Kuo – kansitaide
 Jarmo Katila – valokuvat

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Imperiumi.net: 
 Rumba: neutraali

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2007 esikoisalbumit
Suomalaiset death metal -albumit
Suomalaiset thrash metal -albumit
Victim no. 52

Victim n. 52 on suomalaisen teknisen death metalin yhtyeen De Lirium's Orderin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2004 levymerkillä Woodcut Records.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Corpse – laulu
 S.M. NekroC – kitara, laulu
 Dr. Lirium – kitara
 K.E. Pestilence – bassokitara
 E.R. Insane – rummut

Muut tekijät 
 Ahti "Oravanpyytäjä" Kortelainen – äänittäjä, miksaaja
 Genocide Creations – kansitaide
 M. Varonen – valokuvat

Vuoden 2004 esikoisalbumit
De Lirium’s Orderin albumit
René Dubos

René Jules Dubos (20. helmikuuta 1901 Saint-Brice-sous-Forêt, Ranska – 20. helmikuuta 1982 New York, New York, USA) oli ranskalais-yhdysvaltalainen mikrobiologi. Hän toimi professorina Rockefeller-yliopistossa, New Yorkissa vuosina 1956–1971. Dubos osoitti 1930-luvulla ensimmäisenä ihmisenä, että antibiootteja voidaan eristää bakteereista. Hän kirjoitti elämänsä aikana yli kaksikymmentä kirjaa, joista ainakin kaksi on suomennettu.

Suomennetut teokset 
 Pasteur ja uudenaikainen tiede [suomentanut Reino Tuokko], WSOY, Porvoo 1966
 Inhimillinen eläin, 1968 (suom. 1973)

Palkinnot 
 Pulitzer-palkinto, yleisten tietokirjojen sarjassa (1969) kirjalla Inhimillinen eläin

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset mikrobiologit
Amerikanranskalaiset
Vuonna 1901 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Luihin ja ytimiin (elokuva)

Luihin ja ytimiin (De rouille et d'os)  on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut Jacques Audiardin ohjaama ranskalais-belgialainen draamaelokuva. Se perustuu Craig Davidsonin tarinakokoelmaan Rust and Bone vuodelta 2005. Audiard on käsirjoittanut elokuvan Thomas Bidegainnin kanssa. Elokuva kertoo työttömästä 25-vuotiaasta miehestä, joka rakastuu miekkavalaskouluttajaan. Elokuvan pääosissa ovat Marion Cotillard ja Matthias Schoenaerts. 

Elokuva sai kuusi César-palkintoa, muun muassa parhaan naisnäyttelijän (Marion Cotillard) ja parhaan leikkauksen palkinnot. Cotillard oli roolisuorituksestaan ehdokkaana Golden Globen, Baftan ja SAGin saajaksi.

Näyttelijät

Palkinnot
Vuoden 2013 César-palkintojen jaossa elokuva sai kuusi palkintoa:
 Lupaavin näyttelijä: Matthias Schoenaerts
 Paras sovitettu käsikirjoitus: Jacques Audiard, Thomas Bidegain
 Paras alkuperäismusiikki: Alexandre Desplat
 Paras leikkaus: Juliette Welfling
 Paras naisnäyttelijä: Marion Cotillard
 Paras ääni: Brigitte Taillandier, Pascal Villard, Jean-Paul Hurie

Aiheesta muualla
 Viralliset sivut 
 Luihin ja ytimiin Box Office Mojossa 
 Luihin ja ytimiin Rotten Tomatoesissa 
 Luihin ja ytimiin Metacriticissä 

Vuoden 2012 ranskalaiset elokuvat
Vuoden 2012 belgialaiset elokuvat
Independent-elokuvat
Ranskalaiset romanttiset draamaelokuvat
Novelleihin perustuvat elokuvat
Diagnosis

Diagnosis on suomalaisen death/thrash metal -yhtyeen De Lirium's Orderin toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2007 levymerkillä Shadow World Records.

Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 30.

Kappaleet

Kokoonpano 
 S.M. NekroC – kitara
 Dr. Lirium – kitara
 K.E. Pestilence – bassokitara
 E.R. Insane – rummut

+

 Mynni Luukkainen – laulu

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 9–/10
 Rumba: suopea

Aiheesta muualla

Lähteet 

Vuoden 2007 albumit
De Lirium’s Orderin albumit
Veniversum

Veniversum on suomalaisen death metal -yhtyeen De Lirium's Orderin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2012 levymerkillä DLO Productions.

Kappaleet

Kokoonpano 
 S.M. NekroC – kitara
 Erkki Silvennoinen – bassokitara
 Mika Sundvall – kitara
 Ukri "Uge" Suvilehto – rummut
 Kari Olli – laulu

Vieraileva muusikko 
 Eikind – puhdas laulu (kappaleet 2 ja 8)

Arvostelut 
 Hifimaailma: erittäin positiivinen
 Lammaszine: neutraali

Aiheesta muualla

Lähteet 

Vuoden 2012 albumit
De Lirium’s Orderin albumit
Take Another Life


Take Another Life on suomalaisen melodisen death metalin yhtyeen Kill the Romancen esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2007 levymerkillä Locomotive Records.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Ville Hovi – laulu
 Tomi Luoma – kitara
 Antti Kokkonen – kitara
 Raimo Posti – bassokitara
 Mika Tanttu – rummut

Tuotanto 
 Jani Saajanaho – grafiikka, valokuvat
 Svante Forsbäck – masteroija
 J. Kerminen – tuottaja, äänittäjä, miksaaja

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 
 Soundi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2007 esikoisalbumit
Kill the Romancen albumit
For Rome and the Throne


For Rome and the Throne on suomalaisen metalliyhtyeen Kill the Romancen toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2011 levymerkillä Inverse Records.

Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 44.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Ville Hovi – laulu
 Tomi Luoma – kitara
 Ville Patrikainen – kitara
 Miika Kallio – bassokitara
 Mika Tanttu – rummut
 Velimatti Kyllönen – kosketinsoitin

Tuotanto 
 Mika Tanttu – äänittäjä, editoija, grafiikka
 Janne Tolonen – tuottaja
 Väinö Komulainen – miksaaja (soittimet)
 J. Kerminen – miksaaja (laulu)
 Jaakko Viitalähde – masteroija
 Joni Sipiläinen – tuottaja, valokuvat

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Kaaoszine.fi: 9/10

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2011 albumit
Kill the Romancen albumit
Shoax

Shoax on suomalaisen kansallissosialistisen black metalin yhtyeen Hammerin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2008 levymerkillä Werewolf Records.

Grievantee Productionsin 300:n kappaleen LP-julkaisu sisältää Grand Belial's Key piilotetun lainakappaleen Shemhamforash.

Kappaleet

CD:n bonuskappaleet (Nazionalsozialist-demo)

Kokoonpano 
 Ravenum – kitara, bassokitara, rummut
 Verflucht – laulu, bassokitara

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2008 esikoisalbumit
Suomalaiset black metal -albumit
Terhi Matikainen

Terhi Matikainen (s. 1982)
on suomalainen naislaulaja, joka sijoittui toiseksi Seinäjoen Tangomarkkinoilla 2012. Tuolloin tangokruunun voitti Pekka Mikkola. Kyseinen vuosi oli viimeinen, jolloin jaossa oli vain yksi kruunu. 2013 palattiin takaisin järjestelmään, jossa valittiin sekä tangokuningas että -kuningatar.   

Terhi on syntyisin Pieksämäeltä, nuoruutensa hän on viettänyt Kotkassa. Nykyinen asuinpaikka on Jyväskylä. Terhi Matikainen on 16-vuotiaasta asti tehnyt monipuolisesti musiikkia konserteista ja  tanssikeikoista musiikkiteatteriin.  

Terhi julkaisi vuonna 2012 esikoisalbumin nimeltä Puhdasta Ilmaa (AXR Music Oy / Suomen Mediamusiikki Oy). Terhi on ollut mukana myös näytelmälliseen konserttikiertueeseen perustuvalla kokoelmalevyllä Lotta ja luutnantin sydän sekä hengellisellä lastenlaululevyllä Lasten kauneimmat hengelliset laulut.  

Laulamisen lisäksi Matikainen säveltää ja sanoittaa musiikkia itselle ja muille. Kappaleet Nyt ja ainiaan, Liian myöhään, Eikö enkeleitä riitä taivaaseen ja Sinuun kiinni jäin ovat Terhi Matikaisen sävellyksiä ja sanoituksia. Matikainen on tehnyt muun muassa Nina Åkermanille kappaleen Öljylampun valossa (2022) ja Werannalle kappaleen Äidin sanat (2021). Kappaletta Sinuun kiinni jäin on tehnyt tunnetuksi myös tangokuningatar Saija Tuupanen omilla tulkinnoillaan. Vuonna 2020 Matikainen voitti uuden iskelmämusiikin sävellys-ja sanoituskilpailun Loistavan iskelmän kappaleella Hämäryyden kajossa.

Kilpailut/saavutukset/kiertueet/erikoisesiintymiset
 Kaakkois-Suomen Iskelmäradion karaokekisat 1.sija 2001
 Suuri Veteraanikonsertti (2003) (Yle TV2 taltiointi)
 Vuoden Lavatähti 2003
 Vuoden Humppakuningatar 2008
 Kesäillan valssi (2009) (Yle TV2 taltiointi)
 Tartu Mikkiin (2010) (Yle TV2 taltiointi)
 Tangomarkkinoiden finalisti (kymmenen joukossa) (2011)
 Tangomarkkinat-laulukilpailun kakkosija (Superfinalisti) (2012)
 Tähdet meren yllä - Suuri tangoristeily & esikoisalbumin julkaisemistilaisuus (18.11.2012) (2012)
 Tartu Mikkiin (2012) (Yle TV2:n tallenne)
 Puhdasta ilmaa -albumi sijoittui marraskuun 2012 kuukauden levy -kisassa 2. sijalle (Paikallisradiot) (2012)
 Radio Kajauksen Vuoden naistulokas 2012 (2013)
 Puhdasta ilmaa -konsertti (Pieksämäki 13.2.2013)
 Lotta ja luutnantin sydän -konserttikiertue (2013–2014)
Loistava iskelmä kisan voitto 2020 kappaleella Hämäryyden kajossa

Diskografia
 Amor amor, CDS (2002)
 Mitä piirsitkään hiekkaan, CDS (2002)
 Villi nuoruus, CDS (2002)
 Kun katseet kohtaa, CDS (2002) 
 Haaveet jää, CDS (2009)
 Jos sais kerran, CDS (2009)
 Jää, CDS (2010)
 Tangomarkkinat-kokoelma, CD (Lapin tango) (2011)
 Älä päästä pois, CDS (2012)
 Tangomarkkinat-kokoelma, CD (Tule luoksein iltarusko) (2012)
 Puhdasta ilmaa, CDS (2012)
 Puhdasta ilmaa -pitkäsoitto (9.11.2012 AXR Music Oy / Suomen Mediamusiikki Oy) (2012)
 En voi kun nauraa, CDS (2013)
 Lotta ja luutnantin sydän -kokoelma (2013)
 Lasten kauneimmat hengelliset laulut -kokoelma (2016)
 Eikö enkeleitä riitä taivaaseen (2016)
 Sinuun kiinni jäin (2017)
 Nyt ja ainiaan (2021)

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset laulajat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt