Paksusuoli

Paksusuoli () on noin metrin mittainen ja ohutsuolta hieman paksumpi ruoansulatuselimistön osa, jossa elää paljon bakteereja. Paksusuoli voidaan jakaa eri osiin: umpisuoli (cecum/caecum) (paksusuolen alkuosa), varsinainen paksusuoli eli koolon (colon) ja peräsuoli (rectum). Lisäksi koolon jaetaan nousevaan kooloniin (colon ascendens), poikittaiseen kooloniin (colon transversum), laskevaan kooloniin (colon descendes) ja sigmasuoleen (colon sigmoideum) eli vemmelsuoleen.

Paksusuoli sijaitsee vatsaontelossa ja levittäytyy laajalle alueelle. Paksusuolen loppuosa on S-kirjaimen muotoinen eli sigmasuoli, ennen muuttumistaan peräsuoleksi. Paksusuolen rajaamassa tilassa on ohutsuoli.

Paksusuolen tehtävä 
Paksusuoli imeyttää seinämänsä kautta verenkiertoon ruokasulassa olevan nesteen ja sen sisältämät vitamiinit, suolat, yksinkertaiset lyhyet ja keskipitkät rasvahapot, sokerit, peptidit ja muut suhteellisen kompleksiset yhdisteet. 

Lopuksi paksusuoli kuljettaa pois sen osan ruoasta, jota elimistö ei voi käyttää, ts. ulosteen, joka muodostuu suureksi osaksi paksusuolen bakteereista. Paksusuolen jatkeena on pikkulantiossa sijaitseva peräsuoli. Uloste kerääntyy sinne joksikin aikaa ennen poistumista.

Paksusuolen bakteerifloora eli bakteeristo 
Länsimaisen ihmisen paksusuolessa elää tyypillisesti 500–1 500 eri bakteerilajia, joiden yhteispaino on noin 1,5 kiloa. Suoliston laaja asuttaminen tapahtuu vasta synnytyksen aikana siten, että äidin bakteereita siirtyy syntyvään lapseen, jos kyseessä on normaali alatiesynnytys. Osa tutkijoista väittää kuitenkin löytäneensä pieniä määriä bakteereita jo sikiön suolesta. Ravinto muuttaa myöhemmin yksittäisten bakteerien tilannetta ja saattaa vaikuttaa myös toisistaan riippuvien bakteerien verkostoihin. Myös bakteereja tappavien antibioottien käyttö sekä eräät sairaudet saattavat muuttaa suolistobakteeriston koostumusta. Kyseiset muutokset ovat yleensä väliaikaisia. 

Paksusuolen bakteeristo elää pääasiassa hajottamalla suoleen kulkeutuneita sulamattomia ravintoaineita sekä syömällä kuolleita soluja ja suolen pinnan limakerrosta. Suolistomikrobit hajottavat ravintokuidut ja muut suolistossa hajoamattomat ruoka-aineet lyhytketjuisiksi rasvahapoiksi, joita esiintyy runsaasti myös maitorasvassa ja lihassa. Esimekiksi tyydyttyneisiin rasvoihin kuuluva voihappo näyttäisi hillitsevän tulehdusta ja syöpäsolujen kasvua sekä vähentävän happiradikaalien syntyä. Yksittäisen bakteerilajin terveydelle haitalliset vaikutukset ovat kuitenkin usein yksilöllisiä eli kyseiset lajit aiheuttavat terveysongelmia vain osalle ihmisistä. Esimerkiksi paksusuolen tietynlaisen bakteerikannan on havaittu edistävän syöpäsolujen kasvua vain osalla ihmisistä. 

Lyhytketjuisia rasvahappoja tarvitaan myös suolen seinämän solujen uusiutumiseen ja hiirillä tehdyissä kokeissa on havaittu, että ne osallistuvat myös geenien säätelyn. 

Paksusuolen mikrobit hajoittavat lisäksi lääkeaineita ja tuottavat esimerkiksi foolihappoa, biotiinia ja K-vitamiinia. Ne vaikuttavat myös paksusuolen limakalvon immuunipuolustukseen. Suolistomikrobien aineenvaihduntatuotteet leviävät verenkierron mukana muualle elimistöön.

Jo 1900-luvun alussa esitettiin ajatus, että suolistomikrobien aiheuttava "mädäntyminen" voisi johtaa elimistön myrkyttymisen kautta eliniän lyhenemiseen. Suolistomikrobien vaikutuksia alettiin tutkia laajemmassa mittakaavassa vasta 2000-luvulla. Tällöin havaittiin, että Crohnin tautia ja haavaista paksusuolitulehdusta potevien ulosteissa on tavallista vähemmän bakteerien tuottamaa voihappoa ja asetaattia. Lisäksi havaittiin, että paksusuolen syöpää sairastavien ulostebakteerien eräissä alaryhmissä esiintyy tavallista enemmän lajeja.

Jotkin ravinnon mukana tulevat bakteerit aiheuttavat suotuisia terveysvaikutuksia osalla ihmisistä. Vaihtelu johtuu siitä, että jokaisella ihmisellä on erilainen mikrobisto.

Eräs suolistossa yleisen kolibakteerin muoto vapauttaa suolen solujen toimintaa häiritseviä ja suolistosyövän riskiä lisääviä aineita. Suolistobakteerien tuottamat aineet voivat myös aiheuttavat kudostason hiljaista tulehdusta, jos suolen seinämä on niin huonossa kunnossa, että ne pääsevät verenkiertoon.   

Paksusuolen bakteerit käsittelevät sappihappoja ja oksalaattia ja vaikuttavat jopa rasvojen varastointiin säätelemällä energia-ainevaihduntaa. Paksusuolen bakteerit tuottavat myös B-vitamiineja ja veren hyytymisessä tarvittavaa K-vitamiinia. Suolistobakteerien vitamiinituottoa ei pidetä ihmisellä kuitenkaan merkittävänä vitamiinisaannin kannalta, koska lähes kaikissa ruuissa on paljon K-vitamiineja suhteessa tarpeeseen. 

Suolistobakteerit tuottavat ja erittävät myös yhdisteitä, joilla on hormonien, hermojen välittäjäaineiden ja tulehdustekijöiden kaltaisia vaikutuksia elimistön toimintaan ja vastustuskykyyn sekä suoria vaikutuksia suoliston seinämään ja sen läpäisevyyteen.  

Vuonna 2012 julkaistun suomalaistutkimuksen mukaan ihmisillä, joiden suolistossa esiintyy tavallista enemmän enterobakteereita, on suurentunut riski kuolla ennenaikaisesti verrattuna niihin, joilla on vähemmän kyseisiä bakteereita. Enterobakteerit on yhdistetty muun muassa vilkastuneeseen suolentoimintaan, ja ne voivat aiheuttaa muun muassa vaikeita infektioita päästessään virtsateihin tai verenkiertoon. Suoliston bakteerien on osoitettu olevan yhteydessä moniin kroonisiin sairauksiin, kuten 1- ja 2-tyypin diabetekseen. 

Lisäksi on havaittu, että suolistossa runsaasti Firmicutes-ryhmän bakteereita omaavat ihmiset lihovat muita herkemmin, koska kyseiset bakteerit ottavat ruoasta tavallista runsaammin kaloreita käyttöön. On myös huomattu, että ihmisillä, joiden suolistossa esiintyy tavallista vähemmän bakteerikantoja, todetaan muita useammin insuliiniresistenssiä, diabetesta ja veren rasvahäiriöitä, ja he ovat muita alttiimpia saamaan komplikaatioita. Erot bakteeristossa selittävät, miksi runsaasti bakteerikantoja kantava lihava ihminen voi olla terve samalla, kun vähäbakteerinen ylipainoinen sairastuu ja lihoo herkästi lisää. Tietynlaisen bakteerilajiston on osoitettu lisäävän lihomistaipumusta. Lihavilta ihmisiltä hankitun ulostesiirteen on todettu myös aiheuttavan lihomista, mutta ei ole havaittu, että laihoilta otettu ulostesiirre toimisi samalla tavalla.

Lajirikkaan suolistoflooran on todettu ehkäisevän sairauksia. Runsaskalorisen ja yksinkertaisia eli nopeita hiilihydraatteja sisältävän ruokavalion, keinotekoisten makeutusaineiden ja täysmaidon on todettu köyhdyttävän suolistofloran lajikoostumusta. 

Kananmunien syönnin on havaittu parantavan suolistomikrobien toimintaa. Eläinkokeissa on havaittu lisäksi, että runsasrasvainen ketogeeninen ruokavalio muuttaa suoliston bakteerilajistoa vastakkaiseen suuntaan kuin tavallinen runsasrasvainen ruokavalio. Muutos johtuu ketoaineiden vaikutuksesta, ja sen on havaittu vähentävän autoimmuunitulehduksia aiheuttavien Th17 immuunisolujen määrää.

Tulehduskipulääkkeiden käytön on havaittu köyhdyttävän suoliston mikrobilajistoa.  

Hiirikokeissa suolistomikrobiston koostumuksen on todettu vaikuttavan geenien säätelyyn paksusuolen lisäksi myös maksassa ja rasvakudoksessa. Geenien säätely on erilaista hiirillä, joilla on normaali suolistomikrobisto, kuin hiirillä, joilla ei ole suolistomikrobistoa ollenkaan. Eroja on todettu muun muassa insuliinin, kolesterolin ja aminohappojen metaboliaan liittyvien geenien säätelyssä.

Tutkimuksissa on havaittu, että suolistomikrobit lisäävät ihmisen saamien kaloreiden määrää ja että lihavilla on sellaisia suolistobakteereita, jotka lisäävät niitä erityisen paljon. Ilman suolistomikrobeja elävät hiiret eivät toisaalta liho, vaikka söisivät huonolaatuista ravintoa. Esimerkiksi paksusuolen bakteerien liukoisista kuiduista tuottamat lyhytketjuiset tyydyttyneet rasvahapot muodostavat 6–15 prosenttia länsimaalaisten ravinnosta saadusta kalorimäärästä.

Rottakokeissa on havaittu, että krooninen stressi vaikuttaa suolistomikrobien lajikoostumukseen ja lisää suolen läpäisevyyttä. Laboratoriohiiret, joilta on poistettu suolistomikrobit, ovat lisäksi levottomampia kuin hiiret, joilla on normaali suolistobakteeristo.

Paksusuolessa asustaa myös viruksia ja sieniä, joista tiedetetään toistaiseksi aika vähän. Tutkimus on keskittynyt bakteereihin, koska niiden aineenvaihduntatuotteita syntyy eniten. Bakteerien virukset eli faagit säätelevät kuitenkin bakteerien määriä.

Paksusuolen rakenne 

Paksusuoli on ohutsuolen jatke ja alkaa vatsaontelossa oikealta alhaalta. Se jakautuu useisiin osiin, mutta yhteensä se on noin 1,7 metriä pitkä. Sen alkuosa on säkin muotoinen ja sitä kutsutaan umpisuoleksi (caecum). Umpisuolen kärjessä on pieni, matomainen lisäke nimeltään umpilisäke (appendix vermiformis), jota jokapäiväisessä puheessa myös kutsutaan umpisuoleksi. Juuri tämä matomainen lisäke poistetaan umpilisäkkeen leikkauksessa, jota myös virheellisesti kutsutaan umpisuolen poistoksi. Umpilisäkkeen tulehdus eli appendisiitti on hyvin yleinen.

Heti umpisuolen yläpuolella avautuu ohutsuoli paksusuoleen. Ohutsuolen ja paksusuolen liittymäkohtaan muodostuu läppä, joka estää ruokasulan takaisinvirtauksen, siten että ohutsuoli työntyy jonkin matkaa paksusuolen sisään. Aukko näyttää kahdelta poimulta, jotka voidaan puristaa yhteen niin että ne toimivat venttiilinä. Kun paksusuolen paine kohoaa, poimut painuvat yhteen ja näin mitään ravintoa ei voi valua takaisin ohutsuoleen.

Sen jälkeen tulee se paksusuolen osa, joka kohoaa ylöspäin vatsaontelossa (colon ascendens). Sitten tulee poikittainen osa (colon transversum) ja osa, joka kääntyy jälleen alaspäin (colon descendens). Paksusuolen loppuosa on sigmasuoli (colon sigmoideum) ja sen jälkeen alkaa peräsuoli. Peräsuoli aukeaa loppujen lopuksi peräaukkoon.

Paksusuoli on vatsaontelon sivuilla lukuun ottamatta poikittaista osaa, joka on hieman poikittain ja hieman edempänä. Nouseva ja laskeva koolon ovat kiinni vatsaontelon takaseinämässä, vatsakalvon alla. Poikittainen koolon ja sigmasuoli kiinnittyvät koolonin liepeen eli mesokoolonin välityksellä vatsaontelon takaseinämään. Mesokoolon on vatsakalvon eli peritoneumin muodostama kalvorakenne, jonka sisällä kulkevat hermot, verisuonet ja imusuonet.

On tärkeää, että kiinnitys on hieman löyhempi juuri poikittaisessa paksusuolessa. Sen läheisyydessä on nimittäin mahalaukku, joka turpoaa kun se täyttyy ruoalla. Silloin suoli voi siirtyä ja tehdä tilaa mahalaukulle. Toisaalta suoli voi myös siirtyä liikaa. Tällöin se kiertyy itsensä ympäri, jolloin syntyy suolen tukkeuma. Paksusuolen ulkopintaa verhoaa vatsakalvo. Sen sisäpuolella on sidekudosta ja sitten lihaksia. Näitä seuraa kudos, joka tukee koko suolta ja sisimpänä on suolen limakalvo. Suolen limakalvo on täynnä poimuja. Näin suolen pinta-ala tulee suuremmaksi ja se tekee suuremman nesteen imeytymisen mahdolliseksi.

Suolen verisuonet ja hermostot 

Kuten kaikki muutkin elimet, tarvitsee paksusuolikin happea ja ravintoa verestä. Veri tulee paksusuoleen aortan haaroista, jotka ovat ylempi ja alempi suolilievevaltimo (a. mesenterica superior, a. mesenterica inferior). Suoliston jälkeen hapeton veri kulkee maksan porttilaskimoa (v. portae) pitkin maksaan. Useimmista kehon elimistä veri virtaa laskimoiden kautta suoraan takaisin sydämeen, mutta veri, joka on kulkeutunut paksusuolen kautta on ottanut mukaansa suolesta ison joukon aineita, jotka voivat olla keholle vaarallisia. Tästä syystä veri virtaa maksaan, joka pystyy käsittelemään vaaralliset aineet. Koko tätä verenkiertojärjestelmää kutsutaan porttilaskimojärjestelmäksi.

Paksusuolessa on oma hermojärjestelmä, joka on yhteydessä aivoihin ja selkäytimeen. Paksusuolen hermot voivat kuitenkin tulla toimeen itsekseen. Hermot säätelevät muun muassa suolen liikkeitä niin että suolen lihakset supistuvat ja puristavat ruokaa suolen läpi. Hermot huolehtivat myös siitä, että tietyt aineet erittyvät suoleen, esimerkiksi hormonit, joilla on merkitystä, jotta elimistö voisi imeä ruoasta vettä ja ravintoa.

Paksusuolen toiminta 
Ruokasula viipyy paksusuolessa keskimäärin 1-2 vuorokautta. Paksusuolen toiminta perustuu suolen seinämän supisteluun, jota säätelee autonominen hermosto. Tämän motoriikan häiriöt ilmenevät esimerkiksi ummetuksena,  ripulina, vatsakipuna, turvotuksena tai toistuvana ulostamispakkona. 

Jotta paksusuoli voisi ottaa talteen nestettä täytyy suolella olla suuri pinta-ala. Sen vuoksi suolen sisäpinnan limakalvo on poimuinen ja nestettä läpäisevien solujen peittämä. Näiden solujen läpi voivat neste, rasva ja ravintoaineet kulkea ja sitten siirtyä eteenpäin kehossa.

Paksusuolella on myös imusuonijärjestelmä. Suolen ympärillä on imusuonia, ts. ohuita, pieniä putkia, jotka muistuttavat verisuonia. Nämä imusuonet keräävät solujen ulkopuolista nestettä ja kuljettavat sen takaisin kehon eri osiin. Imusuonissa kuljetetaan suuri osa siitä rasvasta, jota tulee ruoan mukana. Rasva imeytyy paksusuolen imusuonistoon ja keräytyy sitten suoneen, joka on hieman sydämen yläpuolella.

Imusuonilla on vasta-aineen muodostuksessa suuri merkitys, ts. elimistön kyvyssä huolehtiä bakteereista, viruksista ja muista aineista, jotka saattavat olla vaarallisia. Juuri paksusuolen ympärillä on runsaasti imusuonia, mutta sitä miten ne täsmällisesti sanoen vaikuttavat vasta-ainemuodostukseen ei tiedetä.

Ruoassa olevat hyödylliset aineet otetaan talteen ennen kaikkea ohutsuolessa. Se osa ravinnosta, jota elimistö ei voi käyttää, jatkaa paksusuoleen, jossa sulamattomat ruoan tähteet muodostavat ulosteen, joka puristetaan paksusuolen läpi peräsuoleen. Paksusuolen omat hermot antavat suolen sisälle oleville lihaksille määräyksen supistua, minkä jälkeen osa ulosteen yläpuolella olevista lihaksista supistuu renkaaksi, eli suoli supistuu leveyssuunnassa. Sen jälkeen suoli supistuu pituussuunnassa. Ne lihakset, jotka ovat suolen pituussuunnassa vetävät silloin ulosteen yläpuolella olevien lihasten muodostaman renkaan alas. Kun rengasta vedetään alaspäin, uloste puristuu renkaan edessä eteenpäin.

Kun uloste on päässyt peräsuoleen, se varastoidaan sinne. Kun sinne on kertynyt riittävän paljon ulostetta, peräaukon lihas alkaa toimia. Se veltostuu silloin samanaikaisesti itse peräsuolen supistuessa niin, että uloste tulee ulos. Tavallisesti kestää noin 12 tuntia ennen kuin uloste on mennyt paksusuolen läpi. Jotta ulosteesta ei tulisi liian kovaa, suolesta erittyy limaa. Toisinaan uloste voi kuitenkin tulla liian kovaksi, jolloin seurauksena on ummetus. Näin tapahtuu jos suoli jonkin sairauden vuoksi on heikko tai ei muuten pysty kuljettamaan ulostetta eteenpäin riittävän nopeasti. 

Vastaavasti uloste voi kulkea paksusuolen läpi liian nopeasti. Silloin suoli ei ehdi ottaa riittävästi nestettä ja ulosteessa on liian paljon vettä. Tästä on seurauksena ripuli. Paksusuolessa on myös jonkin verran kaasuja. Ne muodostuvat suolessa olevasta ruoasta ja paksusuolesta olevista bakteereista tai molemmista. Suuri osa näistä kaasuista poistuu peräaukon kautta.

Paksusuolen tutkimus 

Tavallinen ja hyvä tapa peräsuolen tutkimiseen on tuseeraus. Se tarkoittaa sitä, että lääkäri laittaa sormen peräsuoleen ja tunnustelee muun muassa suolen limakalvoa, miehellä eturauhasta ja naisella kohtua. Tällä tavoin lääkäri voi päätellä onko peräsuolessa verenvuotoa tai kasvaimia, kuinka voimakkaat peräaukon sulkijalihakset ovat ja tarkastella eturauhasen kokoa tai kohdun asentoa.

Proktoskopia, rektoskopia ja kolonoskopia 

Lääkäri voi tutkia suolta myös erilaisilla instrumenteilla. Proktoskooppi on kapea putki, joka viedään sisään peräaukon kautta. Sen läpi lääkäri voi tarkastella suolen limakalvoa. Rektoskooppi on samannäköinen, mutta hieman pitempi. Nähdäkseen vielä pitemmälle suoleen lääkäri voi käyttää kolonoskooppia. Se on pitkä, ohut, taipuisa letku, joka viedään peräsuolen kautta paksusuoleen. Kolonoskoopin sisällä on optisia linssejä, jotka tekevät mahdolliseksi suolen valaisemisen ja myös "nurkan taakse katsomisen" . Tämän tutkimusmenetelmän avulla lääkäri näkee koko paksusuolen ohut- ja paksusuolen yhtymäkohtaan asti. Kolonoskoopin avulla lääkäri voi ottaa näytteitä suolessa olevista polyypeistä, kasvannaisista, tulehtuneesta alueesta jne.

Kuvantamistutkimukset 
Hyvä menetelmä paksusuolen tutkimiseen on paksusuolen röntgenkuvaus. Tavallisessa kuvassa näkyy suolen laajentumat, puhkeamiseen viittaava ilma vatsaontelossa ja siitä saa vihjettä myös suolen liikehäiriöstä. 
Mikäli on tarve tarkemmin kuvata suolen sisäosia, on tehtävä varjoainekuvaus. Ennen tutkimusta suoli tyhjennetään ulostuslääkkeellä. Sen jälkeen lääkäri ruiskuttaa peräsuoleen varjoainetta joka näkyy röntgenkuvassa selvästi. Jos suolessa on jokin este tai epätasaisuus, se näkyy kuvassa varjoaineen "tyhjiönä". Tällä tavoin lääkäri voi nähdä esimerkiksi kasvannaisia, suolipolyyppeja ja paksusuolen umpipusseja eli divertikkeleitä.
Tietokonetomgrafialla (TT, CT) ja magneettikuvauksella potilaasta saadaan läpileikkauskuvia. Niistä röntgenlääkäri pystyy tarkasti näkemään koko suolen sisältöineen ja kasvaimineen sekä mahdollisen ilman tai nesteen vatsaontelossa. Apuna voidaan käyttää eilaisia varjoaineita.
Ultraäänellä ei yleensä saada hyvää kuvaa suolesta, sillä suolessa on aina ilmaa jonka taakse ultraäänen avulla ei näe.

Paksusuolen sairaudet 

Paksusuoleen voi tulla erilaisia sairauksia. Tavallisesti kysymys on  tulehduksista,  tartuntataudeista tai  syövästä.

Paksusuolen este 
Paksusuolessa oleva este merkitsee, että jokin estää ulosteen kulkua paksusuolesta peräsuoleen. Paksusuolen lihakset jatkavat supistumista, mutta eivät pysty puristamaan ulostetta esteen ohi. Tästä seuraa jaksoittaisia vatsakipuja, silloin kun lihakset supistuvat. Sen lisäksi kertyy jonkin verran nestettä esteen yläpuolelle ja pahimmassa tapauksessa nestevajaus saattaa syntyä muissa kehon osissa. Este paksusuolessa on tavallisin S-muotoisessa suolen osassa. Syynä voi olla syöpä, suolitukos, leikkauksen jälkeinen arpi, tyrä ym. Jos paksusuoleen tulee este, suoritetaan leikkaus, jolloin lääkäri poistaa kyseisen esteen.

Paksusuolen syöpä 
Jos sairastuu paksusuolen syöpään, kasvannainen on tavallisesti s-muotoisessa paksusuolen osassa tai peräsuolessa. Jos sairastaa tiettyjä tauteja, esimerkiksi haavaista paksusuolen tulehdusta tai familiaalista adenomatoottista polypoosia, paksusuolen syövän riski on suurempi.

Paksusuolen polyypit 
Polyypit ovat suolen limakalvon kudosta, joka kasvaa suolessa sisäsuuntaan. Suolipolyypit ovat tavallisia ja niitä esiintyy noin puolella kaikista ihmisistä.

Paksusuolen umpipussit (divertikkelit) 
Paksusuolen umpipussit merkitsevät sitä, että osa suolen limakalvosta on tunkeutunut suolen seinämän läpi ja muodostanut pieniä taskuja. Nämä taskut voivat toisinaan täyttyä ulosteella ja voivat sen lisäksi tulehtua (divertikuloosi). Jos on paksusuolen umpipusseja, tulee tavallisesti vaihdellen ripulia ja ummetusta ja vatsa kurisee. Jos umpipussi tulehtuu, seurauksena on vatsakipuja ja kuumetta.

Tulehdustaudit 
On olemassa useita erilaisia tauteja, joissa paksusuoli tulehtuu. Crohnin taudissa voi koko ruoansulatuskanava, suusta peräsuoleen saakka, tulehtua. Yleensä Crohnin taudissa kuitenkin vain jokin osa ruoansulatuskanavasta on tulehtunut. Jos sairastaa haavaista paksusuolen tulehdusta, se nimenomaan merkitsee paksusuolen, mutta myös peräsuolen tulehtumista. Suoli voi tulehtua kokonaan tai osittain. Paksusuolen tulehduksessa eli Colitis ulcerosassa ja Crohnin taudin paksusuolessa ilmenevässä muodossa ongelmana on muun muassa ulosteen löysyys eli jatkuva ripuli.

Laajentunut paksusuoli 
Laajentunut paksusuoli tarkoittaa, sitä että suoli on voimakkaasti pullistunut. Se voi johtua suolessa olevasta tulehduksesta, mutta sen voi myös aiheuttaa tauti, joka on paksusuolen hermoissa. Silloin ulosteen kuljetus ei toimi, ja sen sijaan suoli laajenee voimakkaasti sairaan alueen yläpuolella. Sairas alue itse on kapea ja kova. Tähän tautiin sairastuvat useimmiten lapset, varsinkin pienet lapset.

Epätavallisen laajentunut paksusuoli tunnetaan nimellä megakoolon.

Tartuntataudit 
Paksusuoleen voi tulla useita tartuntatauteja, jotka antavat monia erilaisia oireita. Saattaa tulla matosairauksia, esimerkiksi kihomato tai lapamato, mutta myös bakteereja kuten kolera tai punatauti.

Katso myös 
 Normaalifloora

Lähteet

Aiheesta muualla 

 HUS: Paksunsuolen tähystys

Ruoansulatuselimistö
Seulonnan keskeiset artikkelit