joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Oslon metro

Oslon metro () on metrojärjestelmä Oslossa ja sen lähialueilla. Oslon metro avattiin vuonna 1966 yhdistämään itäiset lähiöt Oslon keskustaan neljällä linjalla. Myöhemmin nämä yhdistettiin läntisen suunnan linjoihin, jonka jälkeen kaupungin metroverkostosta tuli koko kaupungin kattava. Metroverkoston pituus on 80 kilometriä.

Kun uusi kehälinja valmistui, läntiset linjat kulkivat enemmänkin maan päällä kuin alla. Nykyäänkin vain aivan keskustassa ja parissa itäisessä kaupunginosassa metro kulkee tunnelissa. 101 asemasta 17 on maan alla tai sisätiloissa, loput maan pinnalla. Kaksi läntistä linjaa, Røabanen ja Kolsåsbanen menevät naapurikaupunki Bærumin puolelle.

Suurimmalla osalla metrojärjestelmää junat kulkevat kello 5.00–1.00 (6.00–1.00 viikonloppuisin). Vuorot kulkevat 15 minuutin välein, mutta hiljaisempana aikana vuoroväli on puoli tuntia.

Linjat

Linjojen rakennusvaiheet
Itäisten linjojen reittiä laajennettiin keskustaan Sentrumin asemalle vuonna 1977. 10 vuotta myöhemmin läntiset linjat liitettiin samaan paikkaan ja aseman nimi muuttui Stortingetiksi. Tästä asemasta tuli kaikille linjoille pääteasema, koska idässä ja lännessä käytettiin eri virransyöttöjärjestelmiä. Vuonna 1993 Sognsvannsbanen ja sen sivulinjat ottivat käyttöön virtakiskot ja näin metrojunat pystyivät kulkemaan idästä länteen ensimmäistä kertaa. Tämä oli mahdollista uudella kalustolla, joka pystyi kulkemaan virtakiskollisella ja ajolangallisella radalla.

Kaikki neljä itäistä linjaa rakennettiin tai korjattiin metroradaksi. Kun kaupungin kaksi puolta on liitetty toisiinsa, Oslo Sporveier on määritellyt standardin, jollaiseksi metron pitäisi tulla. Siihen kuuluu muun muassa virtakiskosysteemi, moderni opastinjärjestelmä, suuremmat nopeudet, ja laiturien pituuden kaksinkertaistaminen. Kolsåsbanen suljettiin 2006 ja se remontoidaan kokonaan. On epävarmaa, remontoidaanko Holmenkollenin rataa, koska se on liian mutkikas metrostandardeihin. On myös keskusteltu siitä, pitäisikö rata muuttaa raitiotieksi vai säilyttää metrona.

Uusin laajennus järjestelmässä on kehärata Ullevål stadionilta Carl Berners plassille. Ensimmäinen osa siitä avattiin 2003 ja kokonaisuudessaan se valmistui vuonna 2006. Vuonna 2004 tämän linjan rakentaminen aiheutti tunnelin romahtamisen Grorudbanenilla, järjestelmän pisimmällä linjalla. Linja oli suljettuna joulukuuhun asti, jonka tilalla kulki korvaava bussi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kotisivut
 Oslo Sporveier
 Osloby: Ut med T-bane - inn med Metro?
Pirjo Seppä

Pirjo Marjatta Seppä (s. 8. helmikuuta 1946 Virolahti) on entinen suomalainen suunnistaja.

Pirjo Seppä osallistui kolme kertaa suunnistuksen MM-kisoihin. Jo Linköpingissä 1968 hän sai viestissä pronssia. Friedrichrodan 1970 kisoissa koko Suomen joukkue jäi ilman mitaleita. Stare Splavyn 1972 kisoissa Pirjo Seppä oli Suomen ainoa mitalisti henkilökohtaisilla matkoilla. Naisten viestin toisella osuudella Seppä joutui päästämään Ruotsin suunnistajan edelleen, mutta vaihdossa aikaeroa oli vain 11 sekuntia. Ankkuriosuudella Liisa Veijalainen toi Suomen voittajana maaliin 10 sekunnin erolla Ruotsiin. Suomen avausosuuden suunnisti Sinikka Kukkonen.

Kotimaassa Pirjo Seppä edusti Virolahden Sampoa. Hän voitti Venlojen juoksun kolmasti, mutta ei voittanut yhtään Suomen mestaruutta.

Saavutukset 

 MM-kultaa viestissä 1972 
 MM-hopeaa henkilökohtaisella matkalla 1972 
 MM-pronssia viestissä 1968 
 MM-kisoissa neljäs henkilökohtaisella matkalla 1968 ja 1970 sekä viestissä 1970 
 Venlojen juoksun voitto 1968, 1970 ja 1972

Lähteet 

Suomalaiset suunnistajat
Virolahden urheilu
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Freddie

Freddie oli yhdysvaltalainen televisiosarja, jonka loi sarjassa pääosaa näyttelevä Freddie Prinze Jr.. Sarja sai alkunsa Prinzen oikeasta elämästä, kun hän varttui talossa, jossa oli pelkästään naisia. Myös hänen pitkäaikainen ystävä Conrad Jackson oli mukana luomassa sarjaa yhdessä vastaavientuottajien Bruce Helfordin ja Bruce Rasmussenin kanssa. Sarjaa esitettiin yhdysvalloissa 5. lokakuuta 2005 ja 12. huhtikuuta 2006 välisenä aikana yhteensä 22 jakson verran. Suomessa sarja ilmestyi vuonna 2007 MTV3 esittämänä.

Juoni
Sarjan päähahmo Freddie Moreno muuttaa pois pelkästään naisia täynnä olevasta talosta, jossa hän varttui. Saavutettuaan hieman menestystä pääkokkina trendikkäässä Chicagolaisessa ravintolassa, hän on valmiina rakkauteen ja kaikkeen mitä sinkku elämä tarjoaa. Mukaan lukien viettää aikaansa parhaan kaverinsa ja naapurinsa Chrisin kanssa. Ainut huono asia kuitenkin astuu esiin, kun hänen vanhemman veljensä kuoleman jälkeen, Freddie otti asuntoonsa sisarpuolensa, siskonsa ja hänen 13-vuotiaan tyttärensä, sekä isoäitinsä, joka ei suostu puhumaan englantia vaan puhuu pelkästään espanjaa, vaikka ymmärtääkin englantia täysin.

Vaikka kaikki nämä asukit koettelevat Freddien hermoja, he myös osaavat tukea häntä vaikeina aikoina. Freddien täytyykin selvittää miten ylläpitää kukoistava sinkkuelämäntyyli talossa, jossa estrogeeni on ylipursuavaa.

Näyttelijät

Yhdysvaltalaiset televisiosarjat
Tilannekomediat
Suometsä

Suometsät ovat soita, joilla kasvaa metsän tapaan myös puita. Suomessa suometsiin kuuluvia suotyyppejä ovat räme, luhta ja korpi.

Suomalaisen suometsien tutkimuksen uranuurtaja oli professori Oskari Lukkala.

Lähteet 

Suot
Metsät
Avosuo

Avosuo on puuton suo. Avosoihin Suomessa kuuluvat suotyypeistä neva ja letto. Se on yleensä kostea, eikä siellä ole juurikaan eläimiä.

Suot
Converse

Converse Inc. on yhdysvaltalainen kenkiä valmistava yritys. Yrityksen kotipaikka on Maldenin kaupunki Massachusettsin osavaltiossa. 

9. heinäkuuta 2003 Converse Inc. hyväksyi Niken 305 miljoonan dollarin ostotarjouksen, ja niin Converse-brändi tuli Niken omistukseen.

Converse All Star on yrityksen suosituin kenkämalli, ja sitä on valmistettu vuodesta 1917 lähtien.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Conversen verkkosivusto

Tekstiilivalmistajat
Vaatemerkit
Yhdysvaltalaiset teollisuusyritykset
Jalkinevalmistajat
Kenkämerkit
Urheiluvälinevalmistajat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Greg Foster

Gregory (”Greg”) Foster (s. 4. elokuuta 1958 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen aitajuoksija ja kolminkertainen maailmanmestari. Hän voitti 110 metrin aidat Helsingin MM-kisoissa 1983. Los Angelesin olympiakisoissa 1984 ennakkosuosikki Foster jäi hopealle. Foster puolusti maailmanmestaruuttaan voitokkaasti vuoden 1987 ja vielä 33-vuotiaana Tokion MM-kisoissa 1991. 

Arvovoittoja Foster hankki myös yleisurheilun maailmancupista 1981, sisäradan maailmanmestaruuskisoista 1991 ja Hyvän tahdon kisoista 1986.

Uransa alkuaikoina hän oli maanmiehensä Renaldo Nehemiahin merkittävin haastaja. 1980-luvulla vuorostaan Arto Bryggare oli Fosterin vaarallisimpia vastustajia.

Yhdysvaltalaiset pika-aitajuoksijat
Yhdysvaltalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Renaldo Nehemiah

Renaldo Nehemiah (s. 24. maaliskuuta 1959, Newark, New Jersey) on yhdysvaltalainen aitajuoksija, joka hallitsi 110 metrin aitajuoksua vuodesta 1978 vuoteen 1981. Hänen hallussaan oli matkan maailmanennätys ja hän juoksi ensimmäisenä alle 13 sekunnin haamurajan.

Vuosina 1982–1985 ”Skeets” Nehemiah pelasi kolmen kauden ajan NFL-liigan San Francisco 49ersissa jokseenkin keskinkertaisella menestyksellä. Hänen pelipaikkansa oli laitahyökkääjä. NFL-uransa takia Nehemiah julistettiin yleisurheilussa ammattilaiseksi. Hän sai kansainväliseltä yleisurheiluliitolta amatööristatuksensa takaisin vuonna 1986.

Urheilu-uransa jälkeen Nehemiah on toiminut Octagon Sports Marketing -agentuurissa maailmanluokan yleisurheilijoiden, kuten Allen Johnsonin, Mark Crearin, Justin Gatlinin sekä Kirani Jamesin agenttina.

Nehemiah kuuluu myös Marylandin yliopiston alumneihin.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Yhdysvaltalaiset pika-aitajuoksijat
Yhdysvaltalaiset amerikkalaisen jalkapallon pelaajat
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Saniaistyyppi

Saniaistyyppi (Filices-tyyppi, FT) on suomalaisen metsätyyppiopin mukainen lehtotyyppi, jota esiintyy koko Suomessa, missä lehtoja on.

Kenttäkerros

Kenttäkerroksessa aluskasvillisuutena esiintyy suurikokoisia saniaislajeja, kuten alvejuuret ja kotkansiipi. Ruohovartisia siemenkasveja ovat muun muassa angervot. Saniaistyyppi-lehto muistuttaa lehtokorpi-nimistä korpityyppiä.

Lehto
Discovery (Daft Punkin albumi)

Discovery on ranskalaisen Daft Punk-yhtyeen toinen studioalbumi, joka julkaistiin 13. maaliskuuta 2001. Albumilla on kuultavissa vaikutteita muun muassa diskosta ja synthpopista. Albumin kappaleiden musiikkivideoiden ympärille tehtiin myöhemmin myös kokonainen anime-elokuva Interstella 5555.

Albumin varhaisissa painoksissa oli mukana "Daft Club" -jäsenkortti, joka sisälsi koodin, jolla pääsi lataamaan Internetistä yhtyeen aiemmin julkaisematonta tuotantoa. Kappaleita on julkaistu myöhemmin albumeilla Alive 1997, Alive 2007 ja Daft Club.

Kappaleet 

 "One More Time" – 5:20
 "Aerodynamic" – 3:27
 "Digital Love" – 4:58
 "Harder, Better, Faster, Stronger" – 3:45
 "Crescendolls" – 3:31
 "Nightvision" – 1:44
 "Superheroes" – 3:57
 "High Life" – 3:22
 "Something About Us" – 3:51
 "Voyager" – 3:47
 "Veridis Quo" – 5:44
 "Short Circuit" – 3:26
 "Face to Face" – 3:58
 "Too Long" – 10:00

Rap -artisti Kanye West on käyttänyt kappaleen "Harder, Better, Faster, Stronger" -samplea omalla "Stronger" -kappaleellaan.

Singlet 
 "One More Time" (5. joulukuuta 2000)
 "Aerodynamic" (28. maaliskuuta 2001)
 "Digital Love" (21. elokuuta 2001)
 "Harder, Better, Faster, Stronger" (13. lokakuuta 2001)
 "Face to Face" (10. lokakuuta 2003)
 "Something About Us" (14. marraskuuta 2003)

Vuoden 2001 albumit
Daft Punkin albumit
Gates to Purgatory

Gates to Purgatory on saksalaisen heavy metal -yhtye Running Wildin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 1985. Albumin sanoitukset käsittelevät muun muassa Saatanaa ja Helvettiä.

Kappaleet:

Victim of States Power 3:36
Black Demon 4:25
Preacher 4:22
Soldiers of Hell 3:23
Diabolic Force 4:58
Adrian S.o.S 2:49
Genghis Khan 4:11
Prisoner of our Time 5:22
Walpurgis Night (Bonuskappale) 4:09
Satan (Bonuskappale) 5:00

Bonuskappaleet 9 ja 10 julkaistu 1988 CD-painoksella sekä joillakin vinyylipainoksilla. Alkuperäisjulkaisu "Victim of States Power" EP:llä 1984. EP on tunnettu myös nimellä "Walpurgis Night" EP.

Kokoonpano
Rock'n'Rolf - laulu, kitara
Preacher - kitara
Stephan Boriss - basso
Hasche - rummut

Vuoden 1984 albumit
Vuoden 1984 esikoisalbumit
Running Wildin albumit
Pertti Nättilä

Pertti ”Pepe” Nättilä (1. helmikuuta 1934 Viipuri – 16. lokakuuta 2021 Pirkkala) oli Yleisradion TV2:n lastentoimituksen päällikkö. Hänet muistetaan parhaiten TV2:n Pikku Kakkosesta tutuksi tulleen Ransu Karvakuonon äänenä vuodesta 1978 lähtien. Lisäksi hän näytteli ja ohjasi televisiosarjoja, kuten Rintamäkeläisiä ja Heikkiä ja Kaijaa. Hänen poikansa Teppo Nättilä toimittaa musiikkiohjelmia Yle Radio Suomessa.

Ennen pitkää uraansa Yleisradiossa Nättilä toimi ammattivalokuvaajana Suomen Trikoossa. Hän vastasi tuolloin yhtiön mainos­valo­kuvien lisäksi tehdasmiljöiden kuvaamisesta. Televisiouran hän aloitti 1959 Tamvisiossa, joka toimi talkoopohjalta ennen kuin Yleisradio osti televisiotoiminnan ja perusti tuotantoyksikön Tampereen Ristimäkeen. Hän eteni Tamvision ohjelmapäälliköksi 1962 ja sitten TV2:n apulaistuotantopäälliköksi sekä viihde-, lasten- ja nuortenohjelmien toimitusten päälliköksi.

Lähteet

Aiheesta muualla
Pertti Nättilän muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.

Ylen henkilöstö
Suomalaiset nukeillanäyttelijät
Suomalaiset televisionäyttelijät
Suomalaiset televisio-ohjaajat
Vuonna 1934 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Airport Express (MTR)

Airport Express () on yksi kymmenestä Hongkongin metron (MTR) linjasta. Linja yhdistää Hongkongin keskustan ja Hongkongin kansainvälisen lentoaseman kulkien Hong Kongin asemalta Central and Western Districtissä läpi West Kowloonin ja Uusien territorioiden AsiaWorld-Expo -asemalle.

Muista Hongkongin metrolinjoista poiketen Airport Expressiä ei käytetä pääsääntöisesti työmatkaliikenteeseen vaan matkustamiseen lentoasemalle (Airport Station) sekä AsiaWorld-Expoon (AsiaWorld-Expo Station). Airport Express ei ole osa MTR:n matkalippujärjestelmää, linjan matkaliput maksavat reilusti enemmän verrattuna muihin linjoihin.

Reittikartta

Aiheesta muualla

Airport Expressin kotisivu 

Hongkongin metrolinjat
David Arquette

David James Arquette (s. 8. syyskuuta 1971 Winchester, Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja entinen showpainija, joka on esiintynyt muun muassa Scream-trilogiassa ja elokuvassa Pakko olla in.

Arquettella on tytär avioliitosta Courteney Coxin kanssa. Cox ja Arquette vahvistivat eronsa 12. lokakuuta 2010. Pari oli asunut jo sitä ennen jonkin aikaa erillään. Arquetten sisarukset Rosanna, Alexis, Richmond ja Patricia Arquette ovat myös näyttelijöitä.

Filmografia

Aiheesta muualla 
 
 

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Yhdysvaltalaiset showpainijat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Bresenhamin algoritmi

Tietojenkäsittelytieteessä Bresenhamin algoritmi on tehokas tapa rasteroida jana eli piirtää viiva kuvaruudulle. Bresenhamin algoritmiksi kutsutaan kaikkia jananpiirtoalgoritmeja, jotka muistuttavat toiminnaltaan alkuperäistä algoritmia.

Piirtämisen lisäksi janan rasterointi soveltuu muun muassa näkyvyyden ja etenemisen mallintamiseen sekä rasterikuvien ja geometristen muotojen välisten törmäysten havaitsemiseen.

Pelkkien kokonaislukujen käyttö ja sen tuoma numeerinen vakaus erottavat Bresenhamin edukseen muista vastaavista algoritmeista. Sitä voidaan pitää grafiikkaohjelmoinnin alkeisoperaationa.

Algoritmi 

Bresenhamin algoritmi iteroi janan x- ja y-komponenteista pidempää ("leveyskomponenttia") ja korottaa sopivin välein piirtokorkeutta. Sopiva väli ei ole kokonaisluku, joten murtolukua simuloidaan virhemuuttujan avulla. Esimerkissä joka iteraation yhteydessä virhemuuttujaa kasvatetaan korkeuden verran; arvon ylitettyä leveyden piirtokorkeutta nostetaan yhdellä, ja muuttuja palautetaan vähentämällä siitä leveys. On muitakin tapoja toteuttaa virhemuuttuja.

Seuraava pseudokoodi toteuttaa ydinosan Bresenhamin algoritmista. Olkoon s-akseli "leveysakseli" eli joko x- tai y-akseli riippuen siitä, kumpaan akseliin verrattuna jana on loivempi; t-akseli on puolestaan "korkeusakseli". Tarkemmin ilmaistuna valitaan akselit niin, että jana on suoralla t = k s + b, missä k ≤ 1.

Seuraavat muuttujat oletetaan lasketuiksi:
 w: leveys eli janan leveämmän komponentin pituus
 h: korkeus eli janan lyhyemmän komponentin pituus
 w ≥ h
 (s0, t0) ja (s1, t1): janan päätepisteet s- ja t-akseleilla, missä s0 ≤ s1
 
 if t0 < t1
    tstep := 1
 else
    tstep := −1
 virhe := w / 2
 t := t0
 for each s in [s0, s1]
     if s-akseli on x-akseli
         piirrä_piste(x, y)
     else
         piirrä_piste(y, x)
     virhe := virhe + h
     if virhe >= w
         t := t + tstep
         virhe := virhe − w

Virhemuuttuja asetetaan aluksi puoliväliin, jotta lopputulos olisi symmetrinen: ilman sitä esimerkiksi jana (0,0) → (100,1) voisi näyttää hieman vääristyneeltä.

Koordinaatit kuvaavat kuvapisteiden keskikohtia, ei reunoja: Jana (0,0) → (1,1) ei tarkoita janaa yhden kuvapisteen kulmasta kulmaan, vaan janaa kuvapisteen keskustasta toiseen.

Toteutusta voidaan optimoida esimerkiksi laskemalla virhemuuttuja hieman eri tavalla, jolloin silmukassa voidaan käyttää nopeaa kahdella kertomista.

Lähteet 
 Jack E. Bresenham, Algorithm for Computer Control of a Digital Plotter, IBM Systems Journal, 4(1):25-30, 1965.
 Colin Flanagan: The Bresenham Line-Drawing Algorithm (24.7.2007)
 C-kielinen Bresenhamin algoritmi Ed Angelin kirjasta Interactive Computer Graphics: A Top-Down Approach with OpenGL – Fourth Edition (23.1.2008)
  Lauri Savioja: TKK:n kurssin Tietokonegrafiikan perusteet, syksy 2007, luentokalvot: Viivan toteutus (23.1.2008)

Aiheesta muualla 

Algoritmit
Jari Silomäki

Jari Silomäki (s. 1975) on suomalainen valokuvataiteilija, jonka teoksia on esitetty sekä Suomessa että kansainvälisesti. Hänen tuotantoaan kuuluu usean suomalaisen museon, kuten Suomen Valokuvataiteen museon sekä Kansallisgallerian kokoelmaan. Vuonna 2017 Silomäelle myönnettiin  valokuvataiteen valtionpalkinto. Syksyllä 2020 Silomäen laajin koskaan aikaisemmin nähty yksityisnäyttely "Tunteiden maantiede" avautui Suomen Valokuvataiteen museossa. Näyttelyä kommentoitiin tuoreeltaan avautumisviikonloppunaan Helsingin Sanomien kulttuurisivuilla.

Silomäki voitti vuonna 2004 Fotofinlandia-palkinnon teossarjallaan "Otteita sääpäiväkirjastani". Tunnustuksen luovutti kirjailija ja tuomariston jäsen Jörn Donner. Turun Sanomat kirjoitti kokonaisuudesta vuonna 2004 seuraavasti: "Kokonaisuus, joka elää näyttelystä toiseen, kulkee nimellä Sääpäiväkirjani. Silomäki on kuvannut aihetta vuodesta 2001. Hän kuvaa yhden maisemakuvan päivässä, kertoen näin sekä vaihtuvista säätiloista että niistä paikoista, joissa hän on liikkunut. Lopuksi hän kirjoittaa kuvan päälle tekstin jostain kyseisenä päivänä häntä ajatteluttaneesta asiasta. Tekstit käsittelevät sekä uutisista tuttuja maailmantapahtumia että Silomäen henkilökohtaista elämää." "'Otteita sääpäiväkirjastani' on teoskokonaisuus, jota Silomäki on jatkanut jo 20-vuoden ajan ja se jatkuu edelleen tulevaisuudessa. Ilmastonmuutoksen aikakaudella teossarja on saanut myös aivan uusia yhteiskunnallisia sävyjä. 

Varhaisen teossarjansa "Harjoitelmia aikuisuuteen" sekä "Sääpäiväkirjani" jälkeen Silomäki on laajentanut tuotantoaan yhä yhteiskunnallisempaan suuntaan. Silomäen näyttelykokonaisuus Tunteiden maantiede tallentaa 2000-luvun tapahtumia: kehittyvien maiden nopeaa vaurastumista ja eriarvoistumista, internetin palvelinten pyörittämää yhteistä kotimaata, oman henkilöhistorian julkista esittämistä ja intimiteettisuojaa sekä eurooppalaisen poliittisen populismin vaikutusta yksilön elämään. Silomäen teoskokonaisuudet syntyvät vuosien seuraamisen, tutkimisen, rakentamisen ja kuvaamisen kautta. Hän ammentaa tarinoita omasta elämästään, kohtaamiensa ihmisten elämästä sekä tarttuu tuntemattomien tarinoihin, joita etsii esimerkiksi Internetistä. Toisinaan Silomäki lavastaa kuvansa pyrkiessään toisintamaan haluamansa tapahtuman.

Jari Silomäki kertoi työskentelystään sekä teossarjastaan "Harjoitelmia aikuisuuteen" ollessaan mukana Taidetestaajat-hankkeessa. Taidetestaajat oli hanke, jossa Suomen Kulttuurirahasto tarjosi kolmelle ikäluokalle kahdeksasluokkalaisia, yhteensä noin 180 000 nuorelle ohjaajineen, mahdollisuuden vierailla kahdessa valmiiksi sovitussa kulttuurikohteessa: oopperassa, teatterissa, konsertissa, taidenäyttelyssä jne. Suomen valokuvataiteen museon osuus Kaapelitehtaalla liittyi museossa esillä olleeseen Jari Silomäen näyttelyyn. 

Silomäki on opiskellut valokuvausta Muurlan opistossa, Turun taideakatemiassa ja Taideteollisessa korkeakoulussa, josta valmistui vuonna 2007.

Aiheesta muualla
 www.jarisilomaki.com
 Jari Silomäki: Statement 
 https://www.valokuvataiteenmuseo.fi/fi/nayttelyt/tunteiden-maantiede

Lähteet

Suomalaiset valokuvaajat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Pia Lindström

Pia Lindström, syntymänimeltään Pia Friedel Lindström  (s. 20. syyskuuta 1938 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalais-yhdysvaltalainen näyttelijä ja tuottaja. Hän on näyttelijä Ingrid Bergmanin vanhin lapsi.

Pian varhaista elämää leimasi skandaali, jonka aiheutti hänen äitinsä ja italialaisen ohjaajan Roberto Rossellinin romanssi, joka alkoi elokuvan Stromboli kuvauksissa Italiassa. Ingrid Bergman alkoi odottaa lasta Rossellinille ollessaan vielä naimisissa Pian isän Petter Lindströmin kanssa. Bergman päätti jäädä Italiaan eikä saanut tavata tytärtään. Hänen isänsa haki avioeroa ja aloitti taistelun Pian huoltajuudesta. Lindströmin veli Roberto Ingmar Rossellini syntyi 7. helmikuuta 1950. Petter Lindström ja Ingrid Bergman erosivat 1. maaliskuuta 1950 ja 24. toukokuuta 1950 Bergman ja Rossellini avioituivat. Pian kaksoissisaret Isabella ja Isotta Ingrid Rossellini syntyivät 18. kesäkuuta 1952. Pia eli erillään äidistään aina vuoteen 1957.

Pia Lindström aloitti televisiouransa toimittajana KGO-TV -kanavalla San Franciscossa vuonna 1966  ,  ja 1971 meni töihin WCBS-TV -kanavalle New Yorkiin. Vuodesta 1973 vuoteen 1997 hän toimi uutisankkurina ja kulttuurikriitikkona WNBC-TV Channel 4 -uutisissa (New Yorkissa). Hän on lisäksi esiintynyt televisiossa ja näytellyt elokuvissa. Hän on voittanut kaksi Emmy-palkintoa uutisraporteista ja tv-esiintymisistä. Hänelle on myös myönnetty Associated Press Broadcaster's Award.

Hänen ensimmäinen aviopuolisonsa oli Fuller Earle Callaway, III. Hänellä on kaksi poikaa (Justin ja Nicholas) toisen aviomiehensä Joseph Dalyn kanssa. Pian kolmas puoliso on John H. Carley.

Elokuvat 
 Alexis Zorbas (1964)
 Matrimonio all'italiana (1964)
 Donna del lago, La (1965)
 Fate, Le (1966)

Katso myös 
 Ingrid Bergman
 Isabella Rossellini
 Ingrid Rossellini

Aiheesta muualla 
 
 Official Website
 Ingrid Bergman Website

Ruotsalaiset näyttelijät
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Isabella Rossellini

Isabella Fiorella Elettra Giovanna Rossellini (s. 18. kesäkuuta 1952 Rooma, Italia) on amerikanitalialainen näyttelijä ja malli.

Isabellan äiti oli ruotsalaissyntyinen Ingrid Bergman ja isä oli italialainen Roberto Rossellini.

Rossellinilla on tytär Elettra Rossellini Wiedemann (s. 1983) ja adoptoitu poika Roberto (s. 1993).

Elokuvat 

 A Matter of Time (1976)
 Niitty (1979)
 Il Pap'occhio (1980)
 Taylor Hackfordin Valkeat yöt (1985)
 Blue Velvet – ja sinisempi oli yö (1986)
 Oci Ciornie (1987)
 Kovat kundit eivät tanssi (1987)
 Siesta (1987)
 Red Riding Hood – Punahilkka (1987)
 Zelly ja minä (1988)
 Uskottomuus (1989)
 Villi sydän (1990)
 Dames Galantes (1990)
 Caccia Alla Vedova (1991)
 Kuolema pukee häntä (1992)
 The Pickle (1993)
 Muurin takana (1993)
 Peloton (1993)
 Wyatt Earp (1994)
 Ikuinen rakkaus (1994)
 Croce e delizia (1995)
 Big Night (1996)
 The Funeral (1996)
 Left Luggage (1998)
 The Impostors (1998)
 Il Cielo cade (2000) 
 Empire (2002)
 Roger Dodger (2002)
 The Tulse Luper Suitcases, Part 1: The Moab Story (2003)
 The Saddest Music in the World (2003)
 The Tulse Luper Suitcases, Part 2: Vaux to the Sea (2004)
 King of the Corner (2004)
 Heights (2004)
 The Feast of the Goat (2005)
 Isäni on satavuotias (2005)
 The Architect (2006)
 Kunniaton (2006)
 Tuplamorsian (2008) 
 The Last Jews of Libya (2007, kertoja)
 My Dog Tulip (2008)
 Joy (2015)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Interview with Isabella Rossellini about her career and her parent's legacy

Italialaiset näyttelijät
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Parmavallabi

Parmavallabi (Macropus parma) on kengurulaji, jonka australialainen luonnontieteilijä John Gould löysi ensimmäisen kerran noin vuonna 1840. Tämä arka eläin ei ilmeisesti koskaan ollut kovin yleinen, ja ennen 1900-lukua sen jopa uskottiin kuolleen sukupuuttoon. Sitä on nyttemmin istutettu Uuteen-Seelantiin.

Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille uutta suomenkielistä nimeä pikkukenguru.

Ulkonäkö 
Parmavallabi on jättikenguruiden suvun pienin laji; se painaa 3,2–5,8 kg ja on noin puolen metrin pituinen. Sen karvoitus on puna- tai harmaanruskea ja pään alueen karvoitus on harmaa. Häntä on noin puolen metrin pituinen, ja se on harvan mustan karvan peitossa. Parmavallabi on hyvin samannäköinen kuin punajalkapikkuvallabi (Thylogale stigmatica) ja punakaulapikkuvallabi (Thylogale thetis), minkä vuoksi parmavallabista saatiin useita havaintoja myös silloin, kun sen uskottiin olleen kuollut sukupuuttoon.

Lähteet 

Kengurut
Australian kotoperäiset eläimet
Nikki (televisiosarja)

Nikki oli yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, jota The WB esitti vuosina 2000–2002. Sarjan tähtenä oli Nikki Cox, joka näytteli lasvegasilaista showtyttöä Nikki Whitea. Sarjaa tuotettiin 41 jaksoa, mutta niistä lähetettiin televisiossa vain 36. 

Nick von Esmarch näytteli Nikkin aviomiestä, showpainija Dwight Whitea. Toby Huss näytteli Jupiteria, Susan Egan Marya, Brad William Henke Thoria ja Christine Estabrook Marionia.

Yhtenä sarjan pääaiheena oli Dwightin äidin jatkuva viha Nikkiä kohtaan, koska tämä ”houkutteli” Dwightin menemään naimisiin kanssaan. Hän uskoi poikansa olleen tarkoitettu paremmalle ja kunniallisemmalle uralle kuin showpainijaksi.

Aiheesta muualla 
 

Tilannekomediat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Kuvaboxi

Kuvaboxi on  verkkopalvelu, jossa käyttäjät voivat jakaa, katsella ja kommentoida valokuvia. Toukokuussa 2010 kuvienjakopalvelut Kuvaboxi.fi ja Kuvat.fi yhdistyvät yhdeksi palveluksi ja siirtyi kuvat.fi nimen alle..

Historia

Palvelu julkaistiin nimellä Kuvat Kavereille maaliskuussa 2005 ja sen taustalla on Mobshare-tutkimus, jossa Futurice Oy  tutki yhdessä Tietotekniikan tutkimuslaitoksen (HIIT) ja Berkeleyn yliopiston kanssa digikameroiden ja kamerapuhelimien käyttöä sekä digikuvien metadatan hyödyntämisen mahdollisuuksia. Tutkimuksen tuloksena syntyi kuvienjakopalvelu, joka siirtyi MTV3:n portaaliin maaliskuussa 2006. Huhtikuussa 2008 MTV3 osti Kuvaboxi-liiketoiminnan järjestelmän kehittäneeltä Futurice Oy:ltä. Kuvaboxissa oli tällöin jo yli 5,3 miljoonaa kuvaa ja 170 000 rekisteröitynyttä käyttäjää . Toukokuussa 2010 kuvienjakopalvelut Kuvaboxi.fi ja Kuvat.fi yhdistyvät yhdeksi palveluksi ja toiminta siirrettiin kuvat.fi nimen alle..

Ominaisuudet
Kuvaboxi on verkkopalvelu, jossa käyttäjät voivat julkaista ottamiaan valokuvia yksityisesti, yhteisöille tai julkisesti verkossa. Alun perin palvelussa pystyi jakamaan kuvia vain erikseen määrätyille henkilöille. Palvelun erityispiirteenä yksityisesti jaetut kuvakansiot muodostavat automaattisesti näkymän jaettuihin kuviin kunkin käyttäjän oman sosiaalisen piirin mukaisesti.

Julkisten kansioiden jakaminen sallittiin toukokuussa 2007 ja niitä on mahdollista kommentoida. Palvelussa ei ole levytilarajoja, joskin kuukausimääräinen raja uusille kuville on 2500 kpl/kk. Kuvakansioita on mahdollista hakea ja luokitella folksonomisesti eli ns. avainsanamerkintään perustuen. Kuvat on mahdollista hakea palvelusta takaisin omalle tietokoneelle. Palvelu rahoitetaan kuukausimaksuilla, mainostilan myynnillä sekä aitojen paperivalokuvien tilauksilla.

Katso myös 
 Flickr
 Picasa
 web 2.0

Aiheesta muualla 
 Kuvaboxi.fi
 http://www.tietokone.fi/uutta/uutinen.asp?news_id=30617&tyyppi=1 
 http://www.tietokone.fi/uutta/uutinen.asp?news_id=25042 
 http://www.tietokone.fi/uutta/uutinen.asp?news_id=23059&tyyppi=1 
 http://www.digitoday.fi/page.php?page_id=50&news_id=20065717
 http://pong.hiit.fi/dcc/demos.html
 http://www.cs.hut.fi/~rsarvas/Sarvas_MobShare.pdf
 http://www.marmai.fi/uutiset/article77681.ece
 http://www.kauppalehti.fi/5/i/yritykset/yritysuutiset/?oid=2010/05/33722&ext=rss

Lähteet 

Urheilu- ja vapaa-aikasivustot
Suomalaiset verkkosivustot
Ristonmaa

Ristonmaa on Jyväskylän kaupunginosa. Se sijaitsee Kuokkalan suuralueen Keljon puoleisella laidalla, runsaan kahden kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Alueen asukasluku vuonna 2010 oli 1678 henkeä. Palveluina Ristonmaalla on Koasin opiskelija-asuntoja, grillikioski ja päiväkoti. Ristonmaalla sijaitsee myös vuoden 2011 syksyllä käyttöön otettu Jyväskylän keskuspaloasema. Alueen rakennuskanta on pääosin 1980-luvulla rakennettuja kerrostaloja, sekä Ylistönmäen rinteellä olevia omakoti- ja rivitaloja.

Ristonmaan kaupunginosa jakautuu neljään pienalueeseen: Ristonmäki (alueen etelä- ja keskiosat), Lahti (luoteisosa), Tietotaajama ja Ylistönrinne (Jyväsjärven ranta).

Alueen nimi tulee maatilasta, joka on ollut paikalla ainakin 1700-luvulta asti. Vuonna 1799 on pidetty Ristonmaan ja sen naapuritalo Lahden välinen katselmuskokous. Vuonna 1820 Ristonmaa jaettiin kahteen tilaan. Vilppu Aataminpoika Ristonmaa sai Ristonmaan tilan ja Gabriel Juhonpojalle lohkottiin siitä Tervalan tila. Pääasiallinen toimeentulo saatiin kaskeamalla, ja peltoalueiden ympärillä oli runsaasti kaskia ja poltettavaksi soveltuvia metsämaita. Tilan myöhemmistä isännistä ehkä tunnetuin on 1900-luvulla hevosurheilussa vaikuttanut vaikuttanut Simo Ristonmaa. Alueen kadunnimistöön on otettu tilan isäntien ja emäntien etunimiä, kuten Helvi, Helka, Aaro, Topias, Aatami ja Niilo.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Jyväskylän kaupunginosat
Kuokkala (suuralue)
Skandinavian niemimaa

Skandinavian niemimaa on Pohjois-Euroopassa sijaitseva niemimaa, joka on osa Fennoskandiaa. Skandinavian niemimaahan kuuluvat Ruotsi ja Norja sekä luoteisin osa Suomea.

Niemimaan tarkoista rajoista ei ole selvää määritelmää. Se rajoittuu pohjoisessa Kuolan niemimaahan ja Jäämereen, Norjan länsirannikolla Norjanmereen, lounaassa Pohjanmereen ja lopulta Skagerrakin, Kattegatin ja Tanskan salmien kautta Itämereen idässä aina Pohjanlahden perukkaan saakka. Niemimaata halkoo pituussuunnassa Skandien vuorijono.

Katso myös 

 Pohjoismaat
 Skandinavia

Lähteet

Euroopan niemimaat
Pohjoismaat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Super Cars

Super Cars on Magnetic Fieldsin kehittämä ylhäältä kuvattu ajopeli. Pelin on julkaissut Gremlin Graphics vuonna  muun muassa Amigalle, Atari ST:lle ja Commodore 64:lle. Tyylillisesti peli on ottanut vaikutteita Super Sprint -pelistä.

Pelaaminen 

Jokaisella neljällä vaikeusasteella on yhdeksän eri rataa, jotka voi ajaa eri järjestyksessä (joskin viimeisenä ajettava rata on tehty muita vaikeammaksi). Kilpailuissa voittaa rahaa, jonka voi käyttää käsittely -ja muihin auton päivityksiin, ja muutamaan muuhun asiaan. Maaliin tulee päästä kolmen parhaan joukossa – alussa pelissä on yhteensä neljä autoa, mutta lisää vastuksia tulee pelin edetessä.

Autoa voi päivittää läpi pelin. Pelin alussa pelaajalle annetaan hieman rahaa, mutta myös muutamia vaihtoehtoja, joita sanoa myyjälle – valitsemalla oikea yhdistelmä hinta putoaa. Pelissä on epätavallinen pääsiäismuna, sillä kirjoittamalla tietty kirosana nimiruutuun peli alkaa alusta.

Pelin jatko-osa, Super Cars 2, oli vielä suositumpi kuin ensimmäinen. Siinä ei voinut vaihtaa autoa, mutta sai ostettua parannettuja osia, kuten tehokkaamman moottorin. Peli on jaettu kolmeen vaikeusasteeseen, joissa on erilaiset radat. Kaksinpeli oli nyt mukana ja se onnistuu jaetulla ruudulla. Kenttien välissä joutuu kommunikoimaan eri tahojen kanssa valitsemalla kolmesta vaihtoehdosta, mitä haluaa sanoa. Vastaamalla oikein tai väärin, voi menettää tai saada rahaa tai mestaruuspisteitä. Aseita jatko-osassa on ykkösosaa enemmän. Ne ovat etu- ja takaohjukset, miinat, nitro (jolla auto hyppää), auton ympärillä pyörivä ohjus sekä keskellä rataa kulkeva, mutkissa kääntyvä pitkän matkan ohjus. Radat pitää ajaa ykkösosasta poiketen tietyssä järjestyksessä ja ne monimutkaistuvat eteenpäin päästäessä. Joillakin radoilla on hyppyreitä sekä junanratoja. Ykkösosasta poiketen autot räjähtelevät usein, mutta ne nostetaan aina takaisin radalle, kunnes vauriomittari on tullut täyteen, jolloin peli loppuu siihen. Toinen tapa hävitä peli on sijoittua kilpailussa liian huonosti.

Aiheesta muualla 
 
 
 Super Cars World of Spectrum -sivustolla 

Ajopelit
Vuoden 1990 videopelit
Amiga-pelit
Commodore 64 -pelit
Atari ST -pelit
Kiuruveden kirkko

Kiuruveden kirkko Kiuruvedellä on arkkitehti Bertel Liljequistin vuonna 1938 suunnittelema. Rakentaminen alkoi seuraavana vuonna, talvisota keskeytti työt, mutta niitä jatkettiin heti sodan päätyttyä. Kirkko otettiin poikkeusluvalla käyttöön keskeneräisenä 1940 adventtina, välirauhan aikana. Sen vihki lopullisesti käyttöön piispa Eino Sormunen 25. toukokuuta 1941.

Kirkkoon lahjoitettiin vuonna 1953 Uuno Eskolan mosaiikkityönä tehty alttaritaulu. Työ on tehty noin 300 000 luonnosta otetusta kivestä, jotka ovat maalaamattomia, luonnollisessa värissään. Eskola keräsi kivet Italiasta 1950-luvulla. Kuoriosassa on myös väri-ikkunat.

Kirkossa on kahdet urut, pääurut ovat Kangasalan urkutehtaan 34-äänikertaiset urut vuodelta 1978. Kuoriurut ovat 8-äänikertaiset. Kirkkosalissa on myös piano.

Ulkoa kirkko edustaa tyypillistä Liljequistin kirkkoarkkitehtuuria: rakennus on vaaleaksi rapattu, torni on korkea ja pääovi on korotettu portaalimaisesti. Pääoven yläpuolella on kuvanveistäjä Johannes Haapasalon punagraniittinen kivireliefi.

Rakennus peruskorjattiin vuonna 1990.

Seurakunnassa on pääkirkon lisäksi kaksi kyläkirkkoa, Lapinsalossa ja Sulkavanjärvellä.

Kiuruveden ensimmäisen (1765-1852) ja toisen kirkon (1852-1937) muistomerkkinä toimii Vanhalla hautausmaalla (Kirkkokatu) 
sijaitseva Sankarivainajien muistomerkki, jonka kääntöpuolella kerrotaan aiemman kirkon sijainnista myöhemmin sankarihaudoille valitulla paikalla.

Kiuruveden aikaisempi vuonna 1852 rakennettu puinen ristikirkko, jossa oli istuinpaikkoja 1 200 hengelle tuhoutui tulipalossa 23. heinäkuuta 1937. Kirkon irtaimistoa sekä kirkossa säilytetty arkisto saatiin pelastettua.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kiuruveden kirkko - Pääkirkko (kiuruvedenseurakunta.fi)

Suomen kivikirkot
Kirkko
Pohjois-Savon kirkkorakennukset
Gunnar Finne

Johan Gunnar Finne (4. huhtikuuta 1886 Hollola – 17. syyskuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hänen tunnetuimpana teoksenaan pidetään Helsingissä sijaitsevaa Zacharias Topeliuksen muistomerkkiä Taru ja totuus.

Finne syntyi hollolalaiseen maanviljelijäperheeseen. Hän opiskeli Helsingin yliopiston piirustussalissa 1905–1906, Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuonna 1907, Taideteollisuuskeskuskoulussa 1907–1909 sekä Wienin taideteollisuuskeskuskoulussa vuosina 1909–1910. Hänen teoksiaan oli ensimmäistä kertaa näytteillä vuonna 1916. Finne toimi opettajana Taideteollisuuskeskuskoulussa vuosina 1912–1927 sekä Teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1934.

Vuonna 1931 valmistuneeseen Eduskuntataloon Finne suunnitteli useita veistosreliefejä ja piirsi julkisivun pylväskapiteelit.

Gunnar Finnelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1951. Hänen veljensä oli sisällissodan aikaisten kenttäoikeuksien organisoijana tunnetuksi tullut insinööri Gustaf Adolf Finne.

Teoksia 
 Alfred Kordelinin hautakappelin julkisivureliefit, Rauma (1921)
 G. A. Petreliuksen suihkukaivo, Turku (1924)
 Itsenäisyyden leijona, Viipuri (1927)
 Taru ja totuus, Zacharias Topeliuksen muistomerkki, Helsinki (1929–1932)
 Hollolan sankaripatsas (1941)
 Karkkilan sankaripatsas (1948)
 Jyväskylän sankaripatsas, "Uhriliekki" (1922)

Kuvia julkisista teoksista

Katso myös 
 Elna Kiljander, puoliso
 Jalmari Finne, pikkuserkku

Lähteet

Internet
 Tampereen nykytaiteen museo.
 Karkkilan muistomerkit.
 Suomen sotamuistomerkit Tammenlehvän Perinneliitto.
 Jyväskylän seurakunta.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset kuvanveistäjät
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1952 kuolleet
Häiriö (muusikko)

Häiriö (oik. Pekka Jaakko Untamo Piirinen, s. 1973 Nakkila) on suomalainen kitaristi ja säveltäjä, joka on yksi Maj Karma -yhtyeen perustajajäsenistä.  Hän perusti yhtyeen vuonna 1992 yhdessä Herra Ylpön kanssa. Häiriö on tunnettu myös muun muassa Lapko- ja Klaani-yhtyeiden tuottajana. Lisäksi Häiriö soittaa OpuNui-yhtyeessä. 

Harjavallassa koulunsa käynyt Häiriö on myöhemmin opiskellut Sibelius-Akatemiassa. Lisäksi hänellä on viestinnän ja ravintola-alan opintoja. Häiriön pääinstrumentti on kitara, mutta hän osaa soittaa myös bassoa ja saksofonia.

Häiriö soittaa keikolla muun muassa käsintehdyllä harvinaisella Overwater Guitar Companyn kitaralla.

Lähteet 

Suomalaiset kitaristit
Suomalaiset rockmusiikin säveltäjät
Suomalaiset rockmuusikot
Maj Karman jäsenet
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
John Candy

John Franklin Candy (31. lokakuuta 1950 Newmarket, Ontario – 4. maaliskuuta 1994 Durango, Meksiko) oli kanadalaissyntyinen näyttelijä. Hän oli erikoistunut koomisiin rooleihin: epäonnisiin ja kömpelöihin, mutta rakastettaviin hahmoihin. Koko elämänsä ylipainosta kärsinyt Candy kuoli sydänkohtaukseen kuvausmatkalla Meksikossa alkukeväästä 1994.

Ura

Alkuvaiheet 
John Candy syntyi Newmarketissa, Kanadan Ontariossa, Evangeline (o.s. Aker) ja Sidney James Candylle. Candylla on myös vanhempi veli, Jim, jonka kanssa hän varttui Ontariossa. Heidän isänsä menehtyi sydänkohtaukseen 35-vuotiaana. Candy kävi koulua Neil McNeil High Schoolissa, katolisessa koulussa, jossa hän pelasi jalkapalloa.

Candyn ensimmäinen elokuvarooli oli vuoden 1973 elokuvassa Class of '44, jossa hän näytteli pienessä, lopulta pois leikatussa kohtauksessa. Myöhemmin Candy näytteli myös lukuisissa muissa pienen budjetin elokuvissa 1970-luvulla.

Vuonna 1976 Candy esiintyi näyttelijä Rick Moraniksen kanssa Peter Gzowskin talk show’ssa Ninety Minutes Live.

1980-luku 
Candy teki läpimurtonsa julkisuuteen suositussa sketsisarjassa Second City Television. Hän näytteli siinä vuodesta 1981 vuoteen 1984, jolloin sarja lopetettiin. 1980-luvulla Candy ryhtyi näyttelemään aktiivisesti myös elokuvissa, joista ensimmäinen oli Steven Spielbergin ohjaama 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood?. Hän näytteli myös ehdonalaisvalvojaa kulttimaineen saaneessa The Blues Brothers -elokuvassa.

Vuonna 1987 Candy näytteli toisen tunnetun koomikon Steve Martinin kanssa elokuvassa Vauhdilla Chicagoon, jota näyttelijät pitivät parhaina suorituksinaan. Elokuva saikin kriitikoilta todella hyvän vastaanoton. Vuonna 2002 Total Film -lehti äänesti Vauhdilla Chicagoon -elokuvan kymmenen parhaan komediaelokuvan joukkoon.

1990-luku 
Kehnosti menestyneiden elokuvien (muiden muassa Kaistapäiden kaupunki, Ojasta allikkoon ja Huijareitten paratiisi) vuoksi Candyn ura kääntyi 1990-luvun alussa laskuun. Hän päätti elävöittää uransa uudelleen esiintymällä enemmän dramaattisissa rooleissa. Vuonna 1991 Candy näytteli romanttisessa draamakomediassa Äitini on naiseni, joka nosti hänen uraansa jälleen eteenpäin. Candyn viimeiseksi elokuvaksi jäi komedia Pekonia kanadalaisittain.

Kuolema 
Koko elämänsä ylipainosta kärsinyt Candy kuoli 43-vuotiaana sydänkohtaukseen kuvausmatkalla Meksikossa 4. maaliskuuta 1994.

Hieman ennen kuolemaansa Candy oli alkanut huolehtia terveydestään paremmin lopettamalla tupakanpolton ja alkamalla pudottaa painoaan. Hänen suvussaan oli esiintynyt ennenkin sydänsairauksia, ja lääkärit olivat varoitelleet Candya useaan otteeseen ennen hänen dieettiään. 18. maaliskuuta 1994 pidettiin John Candyn muistotilaisuus, jonka tuotti hänen entinen kiertelevä koomikkoryhmänsä The Second City. Tapahtuma televisioitiin suorana Hamiltonista Kanadasta.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 JohnCandy.com - The home of everything John Candy 

Kanadalaiset elokuvanäyttelijät
Kanadalaiset koomikot
Vuonna 1950 syntyneet
Vuonna 1994 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ai Orikasa

Ai Orikasa (, s. 12. joulukuuta 1963, Tokio) on japanilainen J-pop-laulaja ja ääninäyttelijä.

Hän aloitti ääninäyttelemisen vuonna 1988, sitä ennen Orikasa oli hetken aikaa näyttelijä. Yleensä hän ääninäyttelee poikahahmoja ja voimakkaita naishahmoja.

Vapaa-ajalla hän harrastaa ruoanlaittoa ja golfia.

Diskografia
Shukujo Choutokkyu [淑女超特級]
Moonlight Café
Room Service
Mitsumete [みつめて]
I
Truth
LeTTer
BREATH
Popolocrois Monogatari

Lähteet

Aiheesta muualla
orikasa-ai.com
animenewsnetwork.com

Japanilaiset laulajat
Japanilaiset ääninäyttelijät
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Christopher Schorch

Christopher Schorch (s. 30. tammikuuta 1989 Halle, Saksi-Anhalt, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kölniä. 192 senttimetriä pitkän Schorchin pelipaikka on puolustuksessa joko keskuspuolustajana tai oikeana laitapuolustajana.

Ura 

Schorch edusti juniorina Nietlebeneriä, Hallescheria ja Herthaa. Jälkimmäisen organisaatioon hän liittyi vuonna 2004, ja pelasi juniorijoukkueissa sekä kakkosjoukkueessa ennen debyyttiään seuran ykkösjoukkueessa kaudella 2006–2007.

Schorch ehti pelata kaksi ottelua Bundesliigaa ennen siirtymistään espanjalaiseen Real Madridiin heinäkuussa 2007. Hän pelasi kaksi kautta seuran kakkosjoukkueessa Castillassa Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä. Heinäkuussa 2009 Schorch palasi Saksaan ja liittyi Kölnin riveihin neljävuotisella sopimuksella.

Schorch on pelannut myös Saksan nuorten maajoukkueissa.

Lähteet 

Saksalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1989 syntyneet
Elävät henkilöt
Velenje

Velenje on kaupunki pohjoisessa Sloveniassa. Sen pinta-ala on 83,5 km² ja asukasluku noin 33 000 (vuonna 2014). Kaupunki laajeni siellä harjoitetun ruskohiilikaivostoiminnan ansiosta etenkin toisen maailmansodan jälkeen. 

Jugoslavian presidentin Josip Broz Titon kuoleman jälkeen kaupungin nimi muutettiin Titovo Velenjeksi vuonna 1981. Vanha nimi palautettiin vuonna 1991, vähän ennen Slovenian itsenäistymistä.

Velenjessä sijaitsee kodinkoneyritys Gorenjen keskuspaikka.

Lähteet

Aiheesta muualla
Virallinen kotisivu 

Slovenian kaupungit

de:Velenje
Allerødin kunta

Allerød on Pääkaupunkialueella Tanskassa sijaitseva kunta. Vuoden 2020 huhtikuussa kunnassa oli 25 633 asukasta, ja sen pinta-ala oli 67,4 neliökilometriä. Kunnan keskustaajama on nimeltään Lillerød.

Allerød sijaitsee Pohjois-Själlannissa ja kunnassa ovat Lillerødin, Lynge-Uggeløsen, Blovstrødin ja Kollerødin taajamat.

Kunta muodostettiin vuonna 1970 Lillerødin, Blovstrødin ja Lynge-Uggeløsen silloisista kunnista.

Allerød on antanut nimen Allerød-kaudelle. Suurin pronssikautinen torvilöytö () on löydetty kunnan alueelta.

Kunnan läpi menee Kööpenhaminan-Hillerødin rautatie ja Allerødin asema sijaitsee Lillerødin taajamassa.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Allerødin kunnan kotisivut 

Tanskan pääkaupunkialueen kunnat
Matti Onnismaa

Matti Kalle Onnismaa (s. 21. lokakuuta 1959 Nokia) on suomalainen näyttelijä.

Onnismaa on pitkään esiintynyt nimenomaan merkittävissä sivuosissa, ja ensimmäisen pääroolinsa hän teki vuonna 2017 elokuvassa Armomurhaaja. Hän on ollut yksi Veikko Aaltosen elokuvien vakionäyttelijöistä. Onnismaa on näytellyt muun muassa Aaltosen elokuvissa Isä meidän (1993) ja Rakkaudella, Maire (1999). Edellisessä hän esitti sodan traagisia muistoja läpikäyvää julmaa lasta hyväksikäyttänyttä isää tämän nuoruutta kuvaavissa takaumissa, jälkimmäisessä puolestaan herkkää ja katuvaa poliisin tappanutta henkilöä, joka yrittää järjestää elämäänsä uudestaan traagisin seurauksin.

Onnismaan tunnetuimpia elokuvarooleja on lipevän ja sanavalmiin lihapiirakoita aamiaiseksi, lounaaksi ja päivälliseksi syövän käytettyjen autojen kauppiaan osa Kari Väänäsen Kari Hotakainen -filmatisoinnissa Klassikko (2001). Roolia varten Onnismaa joutui lihottamaan itseään. Tämän lisäksi hän on näytellyt muun muassa Olli Saarelan, Pekka Parikan ja Aki Kaurismäen elokuvissa.

Elokuvaroolien lisäksi Onnismaa on esiintynyt myös televisiossa ja teatterissa. Hänet on nähty muun muassa TV-sarjoissa Big Bang (1998), Firma (2005) ja Rikospoliisi ei laula (2006). Näyttämöllä Onnismaa on esiintynyt muun muassa KOM-teatterin Väinö Linnan romaani-trilogiaan pohjautuvassa näytelmässä Täällä Pohjantähden alla (2006), jossa hän esitti Koskelan Jussin roolia. Näytelmää esitettiin Suomenlinnan kesäteatterissa, ja sen oli ohjannut Pekka Milonoff; dramatisoinnista vastasi Jorma Kairimo.

Vuonna 2010 Onnismaa kiinnitettiin mukaan Vares-elokuvasarjaan, jossa hän esitti pastori Alasen roolia. Elokuvat tulivat ensi-iltoihin 2011–2012 sekä 2015.

Onnismaa on myös työskennellyt ääninäyttelijänä elokuvissa Liisa Ihmemaassa (2010) ja Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011).

Onnismaa on näytellyt myös pieniä rooleja TV-sarjoissa Helppo elämä (2010), Roba (2012), Sekasin (2016), Syke (2015), Kynsin hampain (2016) ja Vintiöt (1995).

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Lähteet

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Teija Auvinen

Teija Anita Auvinen (o.s. Lappalainen, s. 28. helmikuuta 1959 Oulu) on suomalainen näyttelijä.

Ura
Auvinen on yksi Tampereen Työväen Teatterin pitkäaikaisista näyttelijöistä. Hän on opiskellut näyttelijäksi Tampereen Yliopiston näyttelijäkurssilla (1977-1981). Auvinen on lisäksi opiskellut tanssia Suomessa ja Englannissa. Hänet kiinnitettiin Tampereen Teatteriin 1981, josta siirtyi TTT:hen 1985 ja palasi sittemmin Tampereen Työväen Teatteriin.

Hän on näytellyt mm. näytelmissä Hiljaiset sillat 2013, Vånkikuljetus nro 86 (2013), Fanny ja Alexander (2011), Valokuvavarkaat (2015), Sara ja Erik (2016), Luulosairas (2017), Avustettu itserakkaus (2019) sekä Koiran morsiamet (2019). Auvinen vieraili Tampereen Teatterin näytelmässä Grace ja Glorie (2009).  

Auvinen on näyttelijäntyönsä lisäksi tehnyt useita koreografioita ja käsikirjoituksia, joista mainittakoon TTT:ssä nähdyt Korsetti (1998) ja Martta eli Perhonen piilossa (yhteistyössä Tapio Parkkisen kanssa 2004) sekä musikaalikoreografioita, mm. Cabaret (TT 2006), Oliver! (TTT 2001), Pitkäjärveläiset (TTT 1999) ja Veriveljet (1993). 

Teatterin lisäksi Auvinen on näytellyt myös jonkin verran televisiossa. Hän on esiintynyt muun muassa Tommi Auvisen ohjaamissa TV-sarjoissa Kaupungin kaunein lyyli (1990), Meidän isä (1990) ja Oppisopimuspelle Niko (1992).

Näytelmiä

Yksityiselämä
Auvisen puoliso on ohjaaja Tommi Auvinen, näyttelijä Eila Roineen poika.

Lähteet

Suomalaiset televisionäyttelijät
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt

Aiheesta muualla
Yle: Kuusi kuvaa näyttelijä Teija Auvisen elämästä
Teija Auvinen Teatterikärpäsen haastattelussa 2014
Teija Auvinen ajattelee, että näyttelijän ammatissa saa monta elämää yhden hinnalla
Markku Blomqvist

Markku Valdemar Blomqvist (23. joulukuuta 1933 Uskela – 20. heinäkuuta 2000 Kajaani) oli suomalainen näyttelijä.

Blomqvist näytteli pitkään Turun kaupunginteatterissa sekä usein myös televisiossa ja elokuvissa. Hänen merkittävimpiä elokuvaroolejaan ovat karjalaisen turkiskauppias ja kartanonomistajan Markki Bohattovin rooli elokuvassa Antti Puuhaara vuodelta 1976, Morfeuksen rooli Timo Linnasalon Eeva-Liisa Manner -filmatisoinnissa Eros ja Psykhe (1997) sekä Musta-Pekan rooli Mikko Niskasen elokuvassa Nuoruuteni savotat (1988). Lisäksi hän näytteli sivuosia muun muassa Renny Harlinin elokuvassa Jäätävä polte (1986) sekä Taavi Kassilan elokuvassa Petos (1988).

Elokuvien lisäksi Blomqvist esiintyi myös televisiosarjoissa Tuntemattomalle jumalalle (1993) ja Kultainen salama (1994). Hän oli kiinnitettynä myös Kajaanin kaupunginteatterissa.

1970-luvulla Blomqvist levytti muutaman laulun. Vuonna 1976 hän esiintyi Toni Edelmannin albumilla Kauhea murhamies Lalli. Seuraavana vuonna puolestaan syntyi Blomqvistin tunnetuin levytys ”Liehuva liekinvarsi”. Tällä Jukka Siikavireen säveltämällä ja Erkki Mäkisen sanoittamalla kappaleella Blomqvist osallistui myös Suomen euro­viisu­karsintoihin.

Blomqvist oli näyttelijä Mauno Blomqvistin veli. Veljesten ainoa yhteinen elokuva oli Pirjo Honkasalon ja Pekka Lehdon ohjaama Tulipää (1980).

Filmografia
 Vodkaa, komisario Palmu (1969) poliisi Lehkonen 
 Antti Puuhaara (1976) Markki Bohattov, kauppias viimeiseen hengenvetoon
 Vartioitu kylä 1944 (1978) Jalo Vuokko
 Muni maailmani, muni (1979) Einarin isä
 Ihmemies (1979) Annelin vuokraisäntä
 Kauhea murhamies Lalli (1980) Lalli
 Tulipää (1980) työmies Lundberg
 Kiljusen herrasväki (1981) päätoimittaja Puputti
 Kaikki tulevat päivät (1982) Sam Wilkie
 Ramses ja unet (1982) Setekh / huolestunut virkamies (ääni) 
 Kuningas jolla ei ollut sydäntä (1982) mies Väkevä
 Richard III (1985) 
 Jäätävä polte (1986) Irinan isä
 Murhakopla (1988) Otto (lyhyt fiktio)
 Petos (1988) hanu, viinatrokari
 Nuoruuteni savotat (1988) Musta Pekka
 Raatimies Silvesterin sairaus (1989) kerjäläisten kuningas
Kuhmon huumaa (1989) Holkki
 Vihreäreppuinen mies (1990) siviilipukuinen
 Korkein oikeus (1998) 
 Eros ja Psykhe (1998) Morfeus
 Hauenleukaluu (lyhyt animaatio, tv-tuotanto) kertoja

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet