joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Marjo Kuusela

Marjo-Leena Kuusela-Kitti (o.s. Kuusela, s. 30. syyskuuta 1946 Turku) on suomalainen koreografi, tanssija ja akateemikko.

Elämä ja ura
Kuusela aloitti tanssin neljävuotiaana Lahja Salvianderin liikuntakoulussa Turussa ja suuntautui päämäärätietoisesti tanssin pariin. Vuosina 1953–1965 Kuusela tanssi Turun teatterissa. Hän ei kuitenkaan halunnut tanssia klassista balettia, eikä muita tanssin lajeja voinut opiskella Suomessa. Kuusela päätyi teatteriohjaajan koulutukseen Tampereelle vuonna 1966. Vuosina 1966–1970 hän tanssi Tampereen Työväen Teatterissa.

Vuonna 1972 Kuusela ja tanssija-koreografi Maria Wolska perustivat Tanssiteatteri Raatikon, jossa työskenteli myös Kuuselan puoliso tanssija-koreografi Tommi Kitti. Kuusela toimi ryhmässä koreografina, tanssijana kaikissa produktioissa vuosina 1972–1978 ja taiteellisena johtajana vuosina 1974–1987. Monet Kuuselan tanssiteokset pohjautuivat suomalaisen kirjallisuuden klassikoihin.

Myöhemmin Kuusela on vieraillut muun muassa Kansallisbaletissa ja Helsingin Kaupunginteatterin tanssiryhmässä, jonka johtajana hän toimi vuosina 1992–1995. Kuusela on toiminut Teatterikorkeakoulun tanssitaiteen professorina vuodesta 1996 lähtien opetusalanaan koreografia. Hän on hoitanut myös Teatterikorkeakoulun vararehtorin virkaa 1997–2000.

Teoksia

Tanssiteatteri Raatikko
 Työläisvaimo 1973
 Väki ilman valtaa 1974
 Salka Valka 1977
 Cayda-puu 1981
 Ystävättäret 1984
 Toinen sinfonia 1985
 Junttibaletti 1986
 Viimeisten aikojen kvartetto 1988

Suomen Kansallisooppera
 Seitsemän veljestä 1980, 1992
 Sali 6 1981
 Ronja Ryövärintytär 1989
 Hobitti 2001

Oopperatuotannot
 Viimeiset kiusaukset 1975
 Nixon Kiinassa 1990

Muut 
 Runar 1991 (Helsingin kaupunginteatteri)
 So Long (2002), Tanssiryhmä Täpinä
 Murheellisten laulujen maa (2004), Tanssiryhmä Tsuumi
 Kaunotar ja peto 2010 (Aurinkobaletti)
 Huijausko (2012) Rimpparemmi
 Samaa syytä (2013) Turun Konservatorio

Palkinnot ja tunnustukset
 1975 Valtion 1-vuotinen taiteilija-apuraha 
 1981 Valtion 3-vuotinen taiteilija-apuraha 
 1980 Vantaan kulttuuripalkinto
 1987 Pro Finlandia -mitali
 1987 Valtion 15-vuotinen taiteilija-apuraha
 1992 Suomen kulttuurirahaston tunnustuspalkinto
 2004 taiteen valtionpalkinto
 2009 Taiteen akateemikko

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset koreografit
Akateemikot (Suomi)
Pro Finlandia -palkitut
Vantaan kulttuuripalkinto
Suomalaiset nykytanssijat
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Jan Hultin

Jan Aarne Hultin (s. 23. marraskuuta 1956 Lappeenranta) on suomalainen kulttuurivaikuttaja. Hän oli Savonlinnan oopperajuhlien johtaja vuosina 2002–2012. Syksyllä 2015 Hultin aloitti kaksivuotiskauden Joroisten Musiikkipäivien taiteellisena johtajana.

Hultin valmistui ylioppilaaksi Lappeerannan Kesämäen lukiosta ja luokanopettajaksi Joensuun yliopiston Savonlinnan opettajankoulutuslaitokselta 1981. Opintojensa loppuvaiheessa Hultin työskenteli kesätöissä oopperajuhlien avustajana ja toimi muun muassa Lentävä hollantilainen -produktion luurankona.

Hultin työskenteli vuosina 1981–1987 luokanopettajana Espoossa kunnes siirtyi vuonna 1987 Kansallisoopperaan. Hän työskenteli vuoteen 1992 tuotantoassistenttina ja -sihteerinä sekä tuottajana. Vuosina 1992–1994 hän oli tuotantopäällikkö. Hultin siirtyi Savonlinnan oopperajuhlien toimitusjohtajaksi vuonna 1994 ja hoiti tehtävää vuoteen 2002 saakka. Vuosina 2002–2012 hän oli oopperanjohtaja. Hultin suoritti eMBA-tutkinnon Turun kauppakorkeakoulussa vuonna 2006.

Hultin omistaa HeartBrain Oy:n, joka tuottaa ohjelmapalveluita, järjestää konsertteja ja toimii konsulttiyrityksenä. Hän on työskennellyt International Opera Artists Managementin vanhempana neuvonantajana.

Lähteet 

Suomalaiset musiikkivaikuttajat
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
Riihelä

Riihelä on Lahden kaupunginosa. Se on alun perin Hollolan Okeroisissa sijainnut alue, jonka Hollolan kunta luovutti Lahden kaupungille 1956. Nykyinen Riihelän alue rakennettiin asuntomessualueeksi vuonna 1978 ja asuntomessualueen viereen rakennettiin vuoden 1978 hiihdon maailmanmestaruuskisojen kisakylä. Alueen rakennuskanta koostuu matalista omakoti-, rivi- ja kerrostaloista . Alueella on asutuksen yhteydessä lampi ja yli kahdenkymmenen vuoden aikana kasvavat istutetut puut ovat tehneet alueesta puistomaisen. Nimi Riihelä tulee 1500-luvun talonnimestä.

Riihelään pääsee Lahden paikallisliikenteen bussilinjalla 6, joka jatkaa torille ja siitä Saksalaan. Päätepysäkki sijaitsee Uotilankadun päässä.

Katso myös
Okeroinen

Lähteet

Lahden kaupunginosat
Robert Hanssen

Robert Philip Hanssen (s. 18. huhtikuuta 1944 Chicago, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen entinen FBI-agentti, joka kärsii parhaillaan elinkautista vankeusrangaistusta Neuvostoliiton ja Venäjän hyväksi vakoilusta. Hanssenin sanotaan olleen Yhdysvaltojen historian vahingollisimpia vakoojia.

Hanssen liittyi FBI:hin vuonna 1976. Oman kertomuksensa mukaan hän alkoi vakoilla Neuvostoliiton hyväksi vuonna 1984.

Hanssen kääntyi luterilaisuudesta katolisuuteen mentyään naimisiin jyrkän katolisen naisen kanssa vuonna 1968. Hanssen osallistui päivittäin messuun, kuului konservatiiviseen Opus Dei -järjestöön, ja kehotti työpaikallaan olevia katolilaisia käymään useammin messussa. Hanssen myös kutsui venäläisiä "jumalattomiksi".

Pidätys ja tuomio

Hanssen pidätettiin 18. helmikuuta 2001 epäiltynä Yhdysvaltojen valtionsalaisuuksien myymisestä Venäjälle. Hanssen oli myynyt salaisuuksia yli 1,4 miljoonalla dollarilla, sekä käteisenä että timantteina, kaikkiaan viidentoista vuoden ajan. Hanssenin toiminta aiheutti ainakin kahden amerikkalaisagentin kuoleman Venäjällä.

Hanssenin lakimiehet ja syyttäjä saivat tehtyä sopimuksen, jonka mukaan Hanssen välttää kuolemantuomion, jos hän kertoo viranomaisille kaikki tietonsa ja tunnustaa syyllisyytensä kaikkiaan viiteentoista vakoilusyytteeseen. Hanssen allekirjoitti sopimuksen ja tunnusti syyllisyytensä 6. kesäkuuta 2001. Sopimuksen mukaisesti häntä ei tuomittu kuolemaan, vaan hänelle langetettiin 10. toukokuuta 2002 elinkautinen vankeusrangaistus ilman ehdonalaisen vapauden mahdollisuutta. 

Hanssen on tällä hetkellä huipputurvallisessa ADX Florence -vankilassa Coloradossa. Hanssen viettää muiden kyseisen vankilan vankien tapaan 23 tuntia vuorokaudesta pienessä, ahtaassa ja täysin äänieristetyssä vankisellissä, jonka kaikki huonekalut ovat betonia.

Populaarikulttuurissa

Robert Hanssenin tapauksesta on tehty kaksi elokuvaa: televisioelokuva Master Spy: The Robert Hanssen Story, jossa Hanssenia esitti William Hurt, sekä Breach, jossa Hanssenia esitti Chris Cooper.

Toimittaja David Vise kirjoitti Hanssenin tapauksesta kirjan The Bureau. Visen työnantaja The Washington Post paljasti myöhemmin, että Vise osti omaa kirjaansa internetistä 16 000–18 000 kappaletta ilmeisesti paisuttaakseen myyntilukuja.

Hanssen mainitaan myös Dan Brownin romaanissa Da Vinci -koodi.

Lähteet

Aiheesta muualla

Yhdysvaltalaiset rikolliset
Yhdysvaltalaiset elinkautisvangit
Yhdysvaltalaiset vakoojat
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaisen Työn Liitto

Suomalaisen Työn Liitto on suomalainen yhdistys, joka toimii sen puolesta, että suomalaisen työn arvostus kasvaa ja suomalainen työ menestyy. Liitto kehittää ja hallinnoi suomalaisesta työstä kertovia merkkejä, jotka vaikuttavat ostopäätöksiin, ja haastaa työelämää uudistumaan. Liiton toimitusjohtaja on Tero Lausala. Suomalaisen Työn Liitolla on yli 5 200 yritys- tai yhteisöjäsentä (joulukuussa 2021), joista suurin osa käyttää Avainlippu-alkuperämerkkiä tai  Design from Finland -merkkiä tuotteissaan tai palveluissaan. Suomalaisen Työn Liitto myöntää suomalaisille tuotteille ja palveluille edellä mainittuja merkkejä ja valvoo niiden käyttöä. Lisäksi liitto myöntää Yhteiskunnallinen Yritys -merkkiä yhteiskunnallisen hyvän puolesta toimiville yhteiskunnallisille yrityksille.

Liiton historia 
Suomalaisen Työn Liitto on perustettu 22. syyskuuta 1912. Alkujaan liitto oli valistuksen ja teollisuuden liitto, joka nimettiin Kotimaisen Työn Liitoksi. Liitto fuusioitui vuonna 1931 ja syntyi Kotimainen Työ ry. Talvisodan jälkeen Kotimainen Työ ry muutti edelleen nimensä Suomen Työn Liitoksi, jona nimi pysyi vuoteen 1977 asti. Tällöin Kotimaisen tuotannon valtuuskunta yhdistettiin Suomen Työn Liittoon ja syntyi Kotimaisen Työn Liitto. Vuonna 1992 liitto sai nykyisen nimensä Suomalaisen Työn Liitto.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Suomalaisen Työn Liiton kotisivut
Suomalaisen työn historiaa

Suomalaiset järjestöt
Elinkeinoelämän järjestöt
Honningsvåg

Honningsvåg on Nordkappin kunnan keskustaajama. Se on Norjan pohjoisin kaupunki ja eräs maailman pohjoisimmista kaupungeista. Honningsvåg haki nopeasti kaupunkistatusta 1996 kaupunkilain muututtua Norjassa ja sai statuksen. Myöhemmin Stortinget päätti, että kaupunkistatukseen tarvitaan vähintään 5 000 asukkaan kunta, mutta koska lakia ei sovellettu taannehtivasti, pysyi Honningsvåg kaupunkina.

Honningsvåg sijaitsee lahden rannalla Magerøyan saaren etelälaidassa noin 35 kilometriä Nordkappista etelään. Taajamassa on myös satama, jossa pysähtyy päivittäin Hurtigruten-laivalinja. Honningsvågin lentokenttä sijaitsee noin 4 kilometriä keskustasta pohjoiseen.

Ihmisiä on elänyt alueella jo noin 10 300 vuotta. Esihistoriallisella ajalla ja vielä nykyäänkin lounainen osa Barentsinmerta on tärkeä kalastusalue ja nykyaikana myös turismi on tärkeä tulonlähde. Talvisin alueen keskilämpötila on noin −5 °C, joka on korkeampi kuin etelässä. Jopa 71 asteessa pohjoista leveyttä monessa puutarhassa kasvaa puita, vaikka useimmat ovat noin nelimetrisiä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Website Skarsvåg and Northcape
Picture fra Skarsvåg and Northcape
Visitnorway.com

Nordkapp
Norjan kaupungit
Norjan taajamat
Michaela Schaffrath

Michaela Schaffrath (s. 6. joulukuuta 1970 Eschweiler, Länsi-Saksa nimellä Michaela Jänke) tuli kuuluisaksi Saksassa pornonäyttelijänä nimellä Gina Wild.

Elämäkerta 

Schaffrath syntyi Eschweilerissa (n. 10 km Aachenista itään), Saksassa perheeseen, jonka isä oli muurari ja äiti kotirouva. Koulun jälkeen Schaffrath toimi vammaisten lapsien hoitajana kymmenen vuotta. 7. lokakuuta 1994 hän avioitui Axel Schaffrathin kanssa. Vuonna 1999 europorno-ohjaaja Harry S. Morgan näki Schaffrath-pariskunnan amatööripornovideon. Morgan palkkasi Schaffrathin ammattilaispornonäyttelijäksi ja tuotti Gina Wildin kanssa kahdeksan elokuvaa.

Vuonna 2000 Schaffrath lopetti uransa pornonäyttelijänä. Vuonna 2003 Schaffrath myönsi työskentelevänsä bordellissa Frankfurtissa sen jälkeen, kun eräs asiakas tunnisti hänet. Schaffrath sanoi olevansa riippuvainen seksistä. Hän otti avioeron Axelista 22. joulukuuta 2005. Vuonna 2009 saksalaisen BILD-sanomalehden verkkoäänestyksessä hän sijoittui toiseksi Saksan kuumimman pornonäyttelijän listalla häviten Dolly Busterille.

Filmografia

Porno 
 Maximum Perversum - Junge Fotzen, hart gedehnt (1999)
 Joker 6: Die Sperma-Klinik (1999)
 Gina Wild - Jetzt wird es schmutzig (1999)
 Gina Wild - Jetzt wird es schmutzig 2 - Ich will kommen (1999)
 Gina Wild - Jetzt wird es schmutzig 3 - Orgasmus pur (1999)
 Gina Wild - Jetzt wird es schmutzig 4 - Durchgefickt (1999)
 The Very Best of Gina Wild (2000)
 Teeny Exzesse 59: Kerle, Fötzchen, Sensationen (2000)
 Gina Wild - Jetzt wird es schmutzig 5 - Ich will euch alle (2000)
 Gina Wild - In der Hitze der Nacht (2001)
 Gina Wild - Jetzt wird es schmutzig 6 - Im Rausch des Orgasmus (2001)
 Gina Wild - 150 Minuten Special (2002)

Muut genret 
 Déjà vu (2001/III)
 TV Total (2003)
 Taff (2003)
 Der tote Taucher im Wald (2000)
 Apprentass (2004)
 Wahre Liebe (2004)
 Clever! - Die Show, die Wissen schafft (2004)
 Crazy Race 2 - Warum die Mauer wirklich fiel (2004)
 Schöne Männer hat man nie für sich allein (2004)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Saksalaiset pornonäyttelijät
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Helsinki Dance Company

Helsinki Dance Company on Suomen suurin nykytanssiryhmä. Ryhmällä on Suomessa poikkeuksellinen asema ainoana kiinteän ammattiteatterin yhteydessä toimivana pysyvänä kokoonpanona. Se toimii Helsingin Kaupunginteatterin alaisuudessa ja tunnettiin aikaisemmin nimellä Helsingin Kaupunginteatterin tanssiryhmä.

Tanssiryhmän perustamisajankohtana voidaan pitää vuotta 1973, jolloin kaupunginteatteriin kiinnitettiin tanssimestariksi Seija Simonen sekä kuusi vakinaista tanssijaa. Seuraavana vuonna tanssijoiden määrä nousi jo kahdeksaan. Vuonna 1982 ryhmän tanssimestariksi valittiin Jorma Uotinen, jonka johtamana aikana ryhmä itsenäistyi ja kehittyi taiteellisesti uudelle tasolle. Tanssiryhmän omiin tuotantoihin panostettiin yhä enemmän puheteatteriesitysten avustamisen rinnalla. Uotisen yhdeksänvuotisen kauden aikana ryhmä saavutti nykyisen korkean taiteellisen tasonsa itsenäisenä tanssiryhmänä, mistä osoituksena sille myönnettiin vuonna 1992 tanssitaiteen valtionpalkinto. Ulkomaiset kiertueet tulivat myös osaksi ryhmän toimintaa.

Ryhmä on tehnyt esityksiä kaikille Helsingin Kaupunginteatterin näyttämöille sekä vieraillut kotimaisilla ja ulkomaisilla näyttämöillä. Ryhmän tanssijat ovat myös osallistuneet Kaupunginteatterin tuottamiin musikaaleihin ja puhenäytelmiin tanssijoina, näyttelijöinä ja koreografeina. 

Ryhmään kuului 11 vakinaista tanssijaa sekä harjoittaja. Ryhmän taiteellisina johtajina ovat toimineet Liisa Priha, Jorma Uotinen, Carolyn Carlson, Marjo Kuusela, Kenneth Kvarnström, Ari Tenhula, Nigel Charnock, Ville Sormunen ja Jyrki Karttunen. Lokakuusta 2020 alkaen ryhmän johtajana on toiminut Antti Lahti.

Aiheesta muualla
 Helsinki Dance Companyn viralliset sivut

Suomalaiset tanssiryhmät
Nykytanssiryhmät
Enonsaari

Enonsaari on suurehko saari Vesijärvessä Enonselällä. Sitä on käytetty laajasti virkistyskäytössä. Saareen ei ole maayhteyttä, vaan sinne on järjestetty laivakuljetuksia. 

Enonsaaressa on kesäasuntoja. Rakennuksista suurin on 1910-luvulla rakennettu huvila, jonka nimi on Siesta. Huvila toimi vuodesta 1925 aina 1950-luvulle asti Kakolan perheen kesäkotina. Sitten se siirtyi Lahden kaupungin omistukseen ja on toiminut erilaisten yrittäjien hoivissa esimerkiksi kesäravintolana. Enonsaaren rakennusten lahonneita osia on purettu ja uusittu. Lahden kaupunki vuokrasi alueen vuonna 2007 Messilän kartanon leirintäaluetta pitävälle Camping Messilälle.

Luonto
Vesijärven rannoilta sille tyypilliset lehdot ovat vähentyneet lähes olemattomiin, mutta Enonsaaressa on silti vielä useita erilaisia lehtotyyppejä. Siellä sijaitsevalta luonnonsuojelualueelta löytyy myös kuusikorpea ja kuusivaltaista kangasmetsää. Harvinaisista kasvilajeista saarella kasvaa esimerkiksi velholehteä, lehto-orvokkia ja haisukurjenpolvea. Saarella pesii säännöllisesti noin 60 eri lintulajia, kuten esimerkiksi pikkusieppo ja palokärki.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Saaren kotisivut

Lahden saaret
Vesijärvi
Retkeilyalueet
Veikko Vionoja

Veikko Vionoja (vuoteen 1943 Laine; 30. lokakuuta 1909 Ullava – 15. syyskuuta 2001 Espoo) oli suomalainen taidemaalari. 
Vionoja opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1936–1938 ja debytoi vuonna 1939.

Elämäkerta 
Vionoja oli alun perin nimeltään Veikko Laine, mutta koska oli toinen samanniminen taiteilija, hän muutti nimensä Vionojaksi kotinsa lähellä virranneen ojan mukaan ja mukaillen äitinsä tyttönimeä Widenoja.  

Vionoja oli kotoisin Keski-Pohjanmaan Ullavasta, ja ullavalaisuus näkyy hänen teoksissaan aihevalinnoissa ja valon käsittelyssä. Tyypillisiä aiheita ovat pohjalaiset maisemat, peltoaukeat ja maatalousrakennukset. Usein maisemaa katsotaan ikkunasta. Vionoja on maalannut myös ihmishahmoja sekä muotokuvia. Vionojan töissä on nähtävissä sekä kansallisia että kansainvälisiä piirteitä. Kansallisia piirteitä ovat paitsi pohjalaiset maaseutunäkymät myös selkeä kansantaiteen perintö. Vionoja on kuvannut töissään talojen sisäkuvien, pihapiirien ja ihmisten lisäksi myös valoa.

Vionoja sai Pro Finlandia-mitalin vuonna 1959, ja vuonna 1973 hänelle myönnettiin professorin arvonimi. Vionojan teoksia on esillä perheen kesäkodissa Ullavassa.

Lähteet

Internet

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 Ylen Elävä arkisto: Veikko Vionojan maalausten pohjalaismaisemat
 Veikko Vionojan taidetta Valtion taidemuseon sivuilla.
 Veikko Vionojan www-sivut

Suomalaiset taidemaalarit
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Eila Rinne

Eila Ilona Rinne (oik. Kahra) (18. kesäkuuta 1920 Viipuri – 19. tammikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän syntyi Viipurissa maineikkaaseen Rinteen näyttelijäsukuun: Einari Rinne oli hänen isänsä, Jalmari Rinne ja Joel Rinne setiä. Hänen äitinsä oli näyttelijä Eine Laine. 

Eila Rinne oli naimisissa näyttelijä Kalevi Kahran kanssa. Hän esiintyi useissa elokuvissa, muun muassa Täällä Pohjantähden alla (1968) Aliina Laurilan roolissa. Hän työskenteli myös Helsingin kaupunginteatterissa muun muassa musikaalissa Viulunsoittaja katolla Goldena. Omien rooliensa lisäksi hän toimi opettajana Teatterikorkeakoulussa.

Eila Rinne palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1969.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Eila Rinteen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset näyttelijät
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 1991 kuolleet
Roskatiede

Roskatiede () on käsite, jota saatetaan käyttää tieteenä esitetyistä opeista, jotka eivät täytä tieteen tunnusmerkkejä. Usein sanaa käytetään viittaamaan siihen, että oppien kannattajien vaikuttimena ovat poliittiset, aatteelliset, taloudelliset tai muut epätieteelliset syyt.

Katso myös 

 Näennäistiede
 Tieteellinen menetelmä

Näennäistiede
Tietopörssi

Tietopörssi oli suomalainen MTV3-kanavalla vuosina 1995–1997 esitetty visailuohjelma. Ohjelman juontajana toimi Reijo Salminen ja tuomarina Jyrki Otila. Ohjelma oli jatkoa samojen tekijöiden tuottamalle vuosina 1987–1994 esitetylle visailuohjelmalle Kolmosvisa. Sitä esitettiin kerran viikossa keskiviikkoiltaisin kello 20.00–21.00.

Parodia
Vuonna 1996 esitetyssä sketsisarjassa Hömppäveikot esitettiin Tietopörssi-ohjelmasta parodisia sketsejä, joissa Jope Ruonansuu esitti juontaja Salmista ja tuomari Otilaa sekä muut sarjan näyttelijät kilpailijoita.

Myös vuonna 1996 levyttämällään albumilla Piinapenkki Jope Ruonansuu parodioi Tietopörssi-ohjelmaa kuvitteellisella Piinapenkki-tietovisallaan, jossa kilpailijoina oli Ruonansuun imitoimia julkisuuden henkilöitä, kuten Aarne Tanninen, Pekka Vennamo ja Sakari Kuosmanen.

Lähteet

Visailuohjelmat
Suomalaiset televisio-ohjelmat
Noppapotti

Noppapotti oli suomalainen vuosina 1995–1996 MTV3-kanavalla esitetty visailuohjelma. Ohjelmaa juonsivat Jukka-Pekka Palo ja Mari Haavisto. 

Visailuohjelma oli jatkoa Palon vuosina 1991–1995 juontamalle Megavisalle.

Lähteet

Visailuohjelmat
Steve-projekti

Steve-projekti () on luettelo tieteenharjoittajista, joiden nimi on Stephen tai sen muunnelma (kuten Stephanie, Stefan, Esteban ja niin edelleen) ja jotka ”kannattavat evoluutiota”. Luettelon tuotti yhdysvaltalainen National Center for Science Education ”kieli poskessa tehtynä parodiana” kreationistien listoista, joissa tutkijat ”epäilevät evoluutiota”.

Katso myös 
 Lentävä spagettihirviö

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Project Steve main page 
 Talk.Origins page on Project Steve 

Kreationismin vastustus
Parodiat
George Hincapie

George Hincapie Garcés  (s. 29. kesäkuuta 1973 Queens, New York City) on uransa päättänyt yhdysvaltalainen maantiepyöräilijä, joka oli parhaimmillaan yhden päivän kilpailuissa. Hän voitti Gent–Wevelgem-klassikon vuonna 2001.

Hincapie aloitti ammattilaisuransa Motorola-tallissa vuonna 1993. Hän ajoi vuodesta 1997 lähtien US Postalin sekä sitä vuonna 2005 seuranneen Discovery Channel Pro Cycling Teamin väreissä, kunnes talli lopetti toimintansa kauden 2007 jälkeen. Vuosina 2008–2009 hänen tallinsa oli Team Columbia ja vuosina 2010–2012 BMC Racing Team. 

Hincapie oli ainoa pyöräilijä, joka ajoi Lance Armstrongin joukkuetoverina tämän jokaisessa alun perin voittamassaan Ranskan ympäriajossa 1999–2005. Syyskuussa 2012 Hincapie sai puolen vuoden kilpailukiellon osallisuudestaan Armstrongin ja US Postal -tallin dopingskandaaliin. Hän menetti kaikki kilpailutuloksensa 31. toukokuuta 2004 – 31. heinäkuuta 2006 väliseltä ajalta.

Saavutuksia
Olympialaiset: 2000 kahdeksas
Pariisi–Roubaix: 1999 neljäs, 2000 kuudes, 2001 neljäs, 2002 kuudes, 2004 kahdeksas, 2005 toinen, 2008 yhdeksäs
Flanderin ympäriajo: 2002 neljäs, 2005 seitsemäs, 2006 kolmas, 2008 viides, 2010 kuudes, 2011 kuudes
Züri-Metzgete: 2004 kahdeksas
Gent–Wevelgem: 1999 neljäs, 2001 voitto, 2002 kolmas, 2004 neljäs, 2006 viides, 2010 neljäs
HEW Cyclassics: 1999 viides, 2002 viides
Maailmancup: 2002 seitsemäs
UCI ProTour: 2005 kymmenes
Kuurne–Bryssel–Kuurne: 2005 voitto
GP Ouest-France: 2005 voitto
Yhdysvaltain maantiepyöräilymestaruuskilpailu: 1998 voitto, 2006 voitto, 2009 voitto 
First Union Classic: 1999 voitto
Ranskan ympäriajo:
1998 etapilla 3 kolmas
2004 etapin 4 (joukkueaika-ajo) voitto
2005 kokonaiskilpailun 14. sekä etappien 4 (joukkueaika-ajo) ja 15 voitto
2006 prologissa toinen, ajoi johtajan keltaisessa paidassa toisella etapilla
2007 prologissa kolmas 
2009 kokonaiskilpailussa 19.
Pariisi–Nizza-ajo: 2004 kokonaiskilpailun viides
Tirreno–Adriatico: 2005 kokonaiskilpailun kuudes
Dauphiné Libéré:
2005 prologin ja etapin 7 voitto
2008 etapin 2 voitto
Eneco Tour: 2006 kokonaiskilpailun toinen ja etapin 4 voitto
De Pannen kolmen päivän ajo: 2002 kokonaiskilpailun kolmas, 2004 kokonaiskilpailun voitto
Setmana Catalana: 1997 etapin 1 voitto
Kalifornian ympäriajo: 
2006 etappien 2 ja 5 voitto
2008 etapin 7 voitto 
Luxemburgin ympäriajo: 
1994 kokonaiskilpailun toinen, pistekilpailun sekä etappien 1 ja 4 voitto
1999 pistekilpailun voitto
Missourin ympäriajo: 2007 kokonaiskilpailun ja etapin 2 voitto
USA Pro Cycling Challenge: 2011 etapin 2 voitto

Lähteet
George Hincapie Trap–Friis -tietokannassa  
George Hincapie Cycling Archives -tietokannassa

Aiheesta muualla
George Hincapien virallinen nettisivu 

Yhdysvaltalaiset maantiepyöräilijät
Dopingrikkomuksesta tuomitut yhdysvaltalaiset
Dopingrikkomuksesta tuomitut pyöräilijät
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Uusi Nainen

Uusi Nainen oli suomalainen kulttuuri- ja mielipidelehti, joka ilmestyi vuodesta 1944 vuoteen 2008. Uusi Nainen oli alun perin Suomen Naisten Demokraattisen Liiton (SNDL) lehti, mutta ilmestyi loppuaikoinaan sitoutumattomana. 

Uusi Nainen ilmestyi alun perin kuukausittain, mutta vuosina 2003–2008 enää seitsemän numeroa vuodessa.

Historiaa
Uusi Nainen -lehden perusti vuonna 1945 SDNL, jolla sen julkaisuoikeudet olivat vuoteen 1990 saakka. Vuoden 1977 alkupuoliskolla Uuden Naisen nettolevikki oli lähes 80 000 kappaletta, mikä teki siitä kuudenneksi suurimman suomalaisen naistenlehden Kotilieden, Annan, Jaanan, Me Naisten ja Eevan jälkeen. Uusi Nainen sai vuonna 1977 valtion tiedonjulkistamispalkinnon ensimmäisenä naistenlehtenä.

Vuonna 1982 Uusi Nainen muuttui järjestölehdestä omaksi osakeyhtiökseen, joka myytiin Kansan Uutisille 1986, mutta lehtien yhteistyö ei ottanut toimiakseen. Vuonna 1990 Uusi Nainen -lehden toimitus ryhtyi SDNL:n kanssa puuhaamaan irrottautumista Kansan Uutisista. Entinen kansanedustaja Ulla-Leena Alppi oli keskeinen henkilö sen takana, että lehden julkaisemista varten perustettiin Palmikot -niminen yhdistys. Vuosina 1997–2003 lehteä julkaisi Osuuskunta Onnen Oma.

Päätoimittajia
Lyyli Heinonen 1945–1950
Anna Nevalainen 1950–1952
Sirkka-Liisa Lähteenoja 1952–1957
Suoma Lukander 1961–1982
Risto K. Tähtinen 1982–

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Uuden naisen sivusto vuodelta 2007 Internet Archivessa

Suomalaiset naistenlehdet
Kansandemokraattiset lehdet
Jenna Bågeberg

Jenna-Mari  Bågeberg, käyttää myös taiteilijanimeä Jenna, (s. 27. elokuuta 1988 Kontiolahti) on suomalainen laulaja, joka kruunattiin 7. heinäkuuta 2007 Seinäjoen Tangomarkkinoilla vuoden 2007 tangokuningattareksi. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kontiolahden lukiosta saman vuoden keväällä. Hänet on myös kruunattu tangoprinsessaksi vuonna 2006. Bågeberg on opiskellut pianonsoittoa vuodesta 1996 lähtien sekä ottanut 2000-luvun alusta lukien yksinlaulutunteja. Bågeberg on levyttänyt oman levyn vuonna 2005. Hän osallistui vuoden 2008 Euroviisujen Suomen karsintaan. Vuonna 2011 julkaistun uuden levyn nimi on NYT. Äänitteen tekeminen alkoi jo vuonna 2009, ja sen julkaisupäivä oli 27.4.2011. Albumilla on yksitoista kappaletta. Lähes kaikki sävellykset ovat Mika Toivasen tekemiä, suurimman vastuun sanoituksista on puolestaan kantanut Ilkka Vainio. Bågeberg valmistui muusikoksi Jyväskylän ammattiopistosta keväällä 2011 ja musiikkipedagogiksi Jyväskylän ammattikorkeakoulusta syksyllä 2015.

Diskografia 

 2011 — Nyt, CD-albumi
 2007 — Sanatonta rakkautta, promoCDS
 2007 — Aamukuuteen, CD-albumi
 2007 — Aamukuuteen, promoCDS
 2007 — Raju Rakastaja/Kylmät huulet, promoCDS
 2007 — Tangomarkkinat 20 -kokoelma-CD
 2006 — Kaksi kynttilää, CDS
 2006 — Tangomarkkinat 19, kokoelma-CD
 2005 — 2 kappaleen single (omakustanne)
 2003 — Joulumieltä jokaiselle, kokoelma-CD
 2002 — Lapin äidin kehtolaulu
 2002 — Tule mun ystäväni, CDS
 2000 — Mennään hiljaa, CDS
 1999 — Rakkauden sade, CDS

Lähteet 

Tangokuningattaret
Vuonna 1988 syntyneet
Elävät henkilöt
AFK Sistema

AFK Sistema (, ) on yksi Venäjän suurimmista monialayrityksistä. Tämä holdingyhtiö omistaa yrityksiä eri aloilta, kuten telekommunikaatiosta, mikrosirujen valmistamisesta, pankkitoiminnasta ja lasten lelujen vähittäismyynnistä. Kruununjalokivenä toimii New Yorkin pörssissä listattu mobiilioperaattori MTS. AFK Sisteman pääomistajana toimii venäläinen oligarkki Vladimir Jevtušenkov. Talousjulkaisu Forbes luokitteli yrityksen keväällä 2012 Venäjän 9. suurimmaksi ja maailman 429. suurimmaksi julkisesti noteeratuksi yritykseksi.

RIAraitingin sadan venäläisen suuryritysten vuoden 2014 vertailussa yhtymä sijoittui markkina-arvoltaan 18. suurimmaksi. Yhtiön arvoksi arvioitiin 439,509 miljardia ruplaa vuoden 2013 lopussa (+78,9 % edellisvuoteen).

Historia 

AFK Sisteman perustaja Vladimir Jevtušenkov aloitti uransa muovi-insinöörinä. Hän johti moskovalaista tiede- ja teknologiakomiteaa, josta vuonna 1993 muodostettiin kaupallinen yritys AFK Sistema. Jevtušenkov teki suhteidensa avulla tuotteliaita kauppoja julkisen hallinnon kanssa.

AFK Sistema listattiin Lontoon pörssiin vuonna 2005. Yrityksen osakkeista 19 prosentilla käydään kauppaa pörssissä. Yhtiön osake on listattu myös Moskovan pörssissä. Yhtiön monialaisuudesta huolimatta suurin osa liikevaihdosta tulee telekommunikaatiosta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 AFK Sistema -yhtiön nettisivut
 Sistema JSFC Forbesin suuryritysten listalla (4/2012)  (forbes.com)

MSCI Russia Index
RTS Index
Venäläiset pörssiyhtiöt
Renju

Renju on japanilaisperäinen lautapeli, go-mokun kehittyneempi versio. Se on sukua ristinollalle.  Renjua pelataan mustilla ja valkoisilla nappuloilla 15x15 ruudun go-laudalla. Sen aloituksessa on lisäsääntöjä, joilla kompensoidaan aloittavan pelaajan etua go-mokussa.

Perussäännöt 
Mustilla nappuloilla pelaava pelaaja voittaa, jos hän saa viisi mustaa nappulaa riviin – suoraan tai vinoon. Valkoinen voi voittaa kahdella tavalla
 viisi valkoista nappulaa rivissä tai vinorivissä
 jos mustan on pakko tehdä kielletty siirto, ks. alempana

Aloitus 
 Aloittaja asettaa pöydälle kaksi mustaa ja yhden valkoisen.
 Toinen pelaaja valitsee, ottaako mustat vai valkoiset
 Valkoiset saanut pelaaja laittaa toisen valkoisen nappulan laudalle
 Musta laittaa kaksi nappulaa  laudalle
 Valkoinen poistaa toisen näistä kahdesta
 Valkoinen laittaa nappulan laudalle

Tämän jälkeen pelaajat laittavat nappuloita vuorotellen.

Mustan kielletyt siirrot 
Musta ei saa pelata nappulaansa siten että syntyy
 tuplakolmoset – kaksi kolmen mustan nappulan riviä, joiden välissä ei ole valkoisia napuloita
 tuplaneloset
 ylipitkä rivi – kuusi tai enemmän mustia nappuloita samalla rivillä

Kisoja
Vuodesta 1989 lähtien on järjestetty Renjun maailmanmestaruuskisat joka toinen vuosi.
 Pelit & Tulokset

Maailmanmestaruuskisojen historiaa:
 1989: Kioto, Japani
 1991: Moskova, USSR
 1993: Arjeplog, Ruotsi
 1995: Tallinna, Viro
 1997: Pietari, Venäjä
 1999: Peking, Kiina
 2001: Kioto, Japani
 2003: Vadstena, Ruotsi
 2005: Tallinna, Viro
 2007: Tyumen, Venäjä
 2015: Suzdal, Russia

Lähteet

Aiheesta muualla
 Renju International Federation has complete rules and history of the game
 Nihon Renju Sha Japanese Renju Federation 
 Korean Omok Association (omok is the Korean name of the game)
 China Renju federation (RIF China)
 Svenska Luffarschackförbundet
 Online Renjuclass You can learn renju and play online games there
 Finnish Renju Federation (Suomen Renju ry)
 Zjrenju.net  (Zhejiang renju, China)

Strategialautapelit

sv:Luffarschack#Renju
Sicko – aivan sairasta

Sicko – aivan sairasta (tai SiCKO) on ohjaaja Michael Mooren dokumenttielokuva, joka kuvaa kriittisesti Yhdysvaltain terveydenhuoltojärjestelmää. Elokuva sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla 19. toukokuuta 2007. Yhdysvalloissa se tuli teattereihin 29. kesäkuuta 2007. Suomen ensi-ilta oli 26. lokakuuta 2007.

Juoni 

Yhdysvalloissa ei ole julkista terveydenhuoltoa, vaan lääkärinapua saa työnantajan tai itse kustannetulla sairausvakuutuksella. Noin 50 miljoonaa yhdysvaltalaista, joista lapsia yhdeksän miljoonaa, on ilman vakuutusta. Elokuva vertailee Yhdysvaltain järjestelmää Kanadan, Yhdistyneen kuningaskunnan, Kuuban ja Ranskan verovaroin kustannettuun julkiseen terveydenhuoltoon, joissa hoito ei maksa potilaalle mitään (paitsi verot), sekä tapansa mukaan esittelee erilaisia anekdootteja yhdysvaltalaisesta järjestelmästä.

Erityisesti Sicko arvostelee Yhdysvaltain hallitusta, rahanahneuden pyörittämää terveydenhuoltoa, sairausvakuutusyhtiöitä ja lääkebisnestä. Osansa saa myös muun muassa senaattori Hillary Rodham Clinton, joka ajoi aikoinaan yleistä terveydenhuoltoa, mutta on nykyisin yksi lääketeollisuuden suurimpia rahansaajia.

Eräässä kohdassa Moore lastaa veneeseen joukon kroonisesti sairaita newyorkilaisia syyskuun 11. päivän iskujen pelastushenkilökunnan jäseniä, jotka kärsivät erilaisista pelastustyöstä aiheutuneista oireista, ja ajaa Yhdysvaltain Guantanamo Bayn tukikohtaan Kuubassa, jossa vankileirillä pidetyillä on kattava ilmainen terveydenhuolto. Yhdysvaltalaisia ei kuitenkaan päästetä Guantanamo Bayhin, mutta potilaat saavat ilmaisen lääkärinhoidon ja lääkkeet kuubalaisessa sairaalassa.

Muuta 

Koska Kuuba on Yhdysvaltain taloussaarrossa, yhdysvaltalainen ei saa matkustaa sinne tai tuoda sieltä mitään. Kymmenen päivää ennen Cannesin filmifestivaalien alkua Moore sai ilmoituksen olevansa rikostutkinnan kohteena. Rangaistuksena olisi voinut olla Sickon takavarikoiminen, minkä vuoksi Moore piilotti kopion elokuvasta Kanadaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Sickon virallinen sivusto 

Yhteiskunnalliset elokuvat
Michael Mooren ohjaamat elokuvat
Yhdysvaltalaiset dokumenttielokuvat
Vuoden 2007 dokumenttielokuvat
Harakkamylly

Harakkamylly on tuulimylly, jota käännettäessä ei käänny koko tuulimyllyn rakennus ja myllyn jauhatuskoneisto, vaan ainoastaan voimansiirron myllylle sisältävä tuulimyllyn yläosa. Nykyiset tuulivoimalat jatkavat harakkamyllyn toimintaperiaatetta, koska niissä on kiinteä torni ja vain laitteen yläosaa käännetään tuulen mukaan.

Suomessa ehkä harakkamyllyä yleisempi tuulimyllytyyppi oli varvasmylly, jossa tuulen suuntaan käännettiin koko myllyrakennus. Varvasmyllyä sanottiin myös konttimyllyksi.

Harakkamyllyjä
Helsinki: Seurasaari
Kirkkonummi: Länsi-Uudenmaan maakuntamuseo: Gesterbyn kartanon museoalue
Jalasjärvi: Jalasjärven kotiseutumuseo
Kauhajoki: Kauhajoen kotiseutumuseo
Rauma: Kodiksami
Ullava: Vion talo
Virrat: Virtain perinnekylä
Ähtäri: Ähtärin kotiseutumuseo

Katso myös
Varvasmylly
Tuulimylly

Lähteet

Aiheesta muualla

 Molinos de Viento en Finlandia 

 Harakkamylly

eo:Platforma muelejo
Lancia Stratos

Lancia Stratos HF on Lancian valmistama urheiluauto, jota rakennettiin vuosien 1972 ja 1974 välillä. Se tunnetaan parhaiten ralliautona 1970-luvulta, jolloin se voitti Rallin MM-sarjan valmistajien mestaruuden vuosina 1974, 1975 ja 1976.

Historia
Auton suunnittelusta vastasi Marcello Gandini, joka sai ideansa luomastaan prototyypistä Torinon autonäyttelyssä vuonna 1970. Auton nimen on väitetty juontuvan suunnittelijoiden ajatelleen auton näyttäneen joltain, joka on tullut stratosfääristä. Stratoksen futuristinen ja radikaalinen muotoilu johti Gandinin prototyypin, sekä tuulitunnelissa tehtyjen testien myötä, jossa pyrittiin saavuttamaan mahdollisimman pieni ilmanvastus. 

Fiatin omistuksessa ollut Lancia hyötyi emoyhtiöstään moottorien suhteen. Fiatilla oli 1970-luvulla suuri omistusosuus Ferrarista ja Lancian projektiin Fiat konsernista tullut Pierre Ugo Gobatto oli aikaisemmin työskennellyt Fiatin edustajana Ferrarilla. Hän huomasi Ferrari Dino 246 olevan lähellä tuotannon loppua, jonka myötä Ferrarilta jäisi käyttämättömiä moottoreita.

Suunnitteluun tuli mukaan Gianpaolo Dallara, joka yhdessä Gandinin kanssa loi alkuperäisestä prototyypistä toteuttamiskelpoisen urheiluauton. Ensimmäisen prototyyppi Stratoksesta oli määrä esitellä Torinossa marraskuussa 1971, mutta autoa ei saatu vielä valmiiksi. Lopulta auto esiteltiin vuoden 1972 Torinon autonäyttelyssä, johon oli otettu Ferrari Dinosta peräisin oleva 2,4 litrainen V6-moottori.

Moottori (katuversio)

 2.4 V6 (2418 cm3) - 190 hv @ 7000 r/min, 217 Nm @ 4500 r/min

WRC voitot

Lähteet

Aiheesta muualla 

Stratos
1970-luvun autot
Lancia Montecarlo

Lancia Montecarlo on 1970-luvulla myyty pieni keskimoottorinen kaksiovinen urheiluauto. Yhdysvalloissa myyty versio tunnetaan nimellä Lancia Scorpion.

Yleistä 

Auto perustuu suurelta osin Beta-sarjan tekniikkaan. Auto perustuu Abarth 030 -malliin ja kehitystyön aikana se tunnettiin nimellä X1/8. Myöhemmin nimeksi vaihdettiin X1/20. Siitä suunniteltiin seuraajaa Fiatin X1/9-mallille. X1/9:ään verrattuna Montecarlossa on tehokkaampi moottori ja suuremmat sisätilat.

Auton suunnittelusta ja valmistamisesta vastasi Pininfarina Torinossa, Italiassa. Ensimmäisen sarjan (S1) autoa valmistettiin vuodesta 1975 vuoteen 1979. Tällöin esiteltiin toinen sarja (S2). Montecarlon tuotanto loppui vuoden 1981 aikana.

Lancia Scorpion (1976–1977) 

Yhdysvalloissa myytiin Lancia Scorpionia vuosina 1976 ja 1977. Nimenmuutokseen oli syynä Chevroletin jo käyttämä Montecarlo-nimi. Yhdysvaltojen lainsäädännön vuoksi autoon tehtiin jonkun verran muutoksia. Päästövaatimusten vuoksi 2,0-litrainen moottori vaihdettiin pienempään 1,8-litraiseen. Törmäystestien vuoksi auton puskurit jouduttiin uusimaan ja lisäksi valot vaihdettiin. Kaikki valmistetut Scorpiot olivat avomalleja. Yhteensä Scorpiota valmistettiin vain 1 801 kappaletta.

Moottorit 

 1.8 (Scorpion), 1756 cm3, 81 hv
 2.0 (Montecarlo S1), 1995 cm3 (84,0 x 90,0 mm), DOHC, 86,5 kW (118 hv) @ 6000 r/min, 165 Nm @ 3500 r/min
 2.0 (Montecarlo S2), 1995 cm3 (84,0 x 90,0 mm), DOHC, 88 kW (120 hv) @ 6000 r/min, 171 Nm @ 3400 r/min

Mittoja

Suorituskyky (Series 2) 

 Huippunopeus: 192 km/h
 Kiihtyvyys 0-100 km/h: 9,3 s
 Kiihtyvyys 0-1000 m: 30,70 s
 Kiihtyvyys 0-400 m: 16,50 s

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Montecarlo Consortium

Montecarlo
S-segmentin autot
1970-luvun autot
1980-luvun autot

it:Lancia Beta#La Montecarlo
Toni Wahlström

Toni Petri Wahlström (s. 26. elokuuta 1966 Lahti) on suomalainen näyttelijä. 

Hän esitti Isänmaan toivot -sarjassa Antti Koskelaa. Toni Wahlström on näytellyt myös elokuvissa, kuten Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies. Elokuva- ja tv-roolien lisäksi Wahlström on näytellyt teattereissa, esimerkiksi Helsingin Kaupunginteatterin näytelmässä Housut pois!

Wahlström on opiskellut Teatterikorkeakoulussa vuosina 1988–1992. Sen jälkeen hän oli kiinnitettynä Oulun kaupunginteatterissa vuosina 1992–1995. Vuodesta 1995 hän on toiminut freelancer-näyttelijänä ja esiintynyt muun muassa UIT:ssä, Komediateatteri Arenassa. Savonlinnan Oopperajuhlilla 2004–2005 hänen roolinsa oli Koirien Kalevalan Lemminkäinen. 

Wahlströmin tytär on näyttelijä Vivi Wahlström.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Dubbaukset

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Manfred Höberl

Manfred Höberl (s. 12. toukokuuta 1964 Graz, Itävalta) on entinen itävaltalainen voimanostaja, joka tuli tunnetuksi niin maailman isoimmasta hauiksestaan kuin osallistumisistaan Maailman vahvin mies -kilpailuihin 1990-luvun alkuvuosina. Hänen virallisilla kotisivuillaan on hänen pituudekseen ilmoitettu 196 cm ja painokseen kilpailukunnossa noin 160 kg. Hänen hauislihaksensa ympärysmitaksi on parhaimmillaan mitattu noin 65 cm. Hänen kilpailu-uransa päättyi vuonna 1995 sattuneeseen rajuun auto-onnettomuuteen sekä pari vuotta myöhemmin tapahtuneeseen hauislihaksen repeämiseen.

Manfred Höberl on kirjoittanut kirjan 10 minuutin käsitreeni yhdessä John Littlen kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla
Manfred Höberlin kotisivut 

Voimanostajat
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Taivalniskan seisake

Taivalniskan seisake () oli rautatieliikennepaikka rataosalla Kontiomäki–Taivalkoski. Liikennepaikka sijaitsi Taivalkosken kunnassa, Iijoen rannalla. Se toimi henkilöliikenteen seisakkeena kahdessa paikassa vuosina 1959–1982.

Ensimmäisen kerran Taivalniska-niminen seisake avattiin liikenteelle 1. joulukuuta 1959. Silloin seisake sijaitsi ratakilometrillä 813,270 Iijoen etelärannalla, 1 610 metrin päässä Taivalvaaran rautatieaseman pohjoispuolella paikassa, joka oli tuolloin Kontiomäeltä Taivalkoskelle rakennetun radan päätepiste. Liikennepaikka oli käytössä 1. joulukuuta 1961 saakka, jolloin Iijoen ylittävä rautatiesilta ja Taivalkosken rautatieasema valmistuivat.

Iijoen rautatiesillan valmistuttua Taivalniskan seisake siirrettiin Iijoen pohjoisrannalle, ratakilometrille 813,662, jossa se oli käytössä aina vuoteen 1982 saakka, jolloin henkilöliikenne Taivalkoskelle päättyi.

Lähteet 

Taivalkosken liikenne
Taivalkosken rakennukset ja rakennelmat
Pohjois-Pohjanmaan lakkautetut rautatieliikennepaikat
Mataram (kaupunki)

Mataram on Läntisen Nusa Tenggaran provinssin pääkaupunki Lombokin saarella Indonesiassa. Se on ottanut nimensä Jaavan saarella olleiden kuningaskunnan ja mahtavan sulttaanikunnan mukaan. Vuoden 2015 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 449 438 asuaksta. Mataram, samoin kuin koko Lombok, on suosittu turistikohde, mutta ajoittain uskonnolliset kiistat kehittyvät matkailua häiritseväksi vaaraksi asti.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Wikivoyage 

Indonesian kaupungit
Marco Apicella

Marco Apicella (s. 7. lokakuuta 1965 Bologna, Italia) on entinen italialainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui vain yhteen osakilpailuun, vuoden 1993 Italian GP:hen Jordan-tallin autolla. Hän joutui kuitenkin keskeyttämään heti ensimmäisellä kierroksella ensimmäisessä mutkassa usean auton kolarissa, ajettuaan vain noin 400 metriä.

Apicella voitti Formula Nippon -sarjan mestaruuden vuonna 1994. Hän on myös kilpaillut Italian Formula 3000 ja Japanin Super GT -sarjoissa.

Formula 1 -tulokset

Lähteet

Aiheesta muualla 
Marco Apicellan virallinen kotisivu 
Tilastot, Marco Apicella

Italialaiset Formula 1 -kuljettajat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Jalkapallon Suomen Cup 2007

Suomen Cup 2007 oli kaikkiaan 53. jalkapallon Suomen Cupin järjestämisvuosi. Turnaus aloitettiin 1. huhtikuuta 2007 ja loppuottelu pelattiin 11. marraskuuta. Cupiin osallistui 340 joukkuetta. Turnauksen voitti lopulta Tampere United kukistettuaan finaalissa FC Hongan.

Finaali

Kokoonpanot 
Tampere United
Kavén
Ojanperä
Lindström
Myntti
Aho
Kujala
Savolainen (Ulosajo 30')
Järvinen
Hjelm (Hynynen 47')
Pohja
Daniel (Sipiläinen 82')

FC Honka
Maanoja
Helin
Tuomo Turunen
Heilala 
Jalasto
Perovuo (Hakanpää 70')
Otaru
Saarinen
Porokara (Koskela 77')
Wekström (Ulosajo 48')
Huuhtanen (Puustinen 29')

Lähteet

Aiheesta muualla 
Suomen Cup 2007 palloliiton sivuilla

Suomen Cup
Jalkapallosarjojen kausi 2006–2007/2007
Olga (Kiova)

Pyhä Olga (890 – 11. heinäkuuta 969 Kiova) (ven. Ольга) oli Kiovan Venäjän ruhtinatar vuosina 945–962. Hän oli todennäköisesti kotoisin Pihkovasta ja kuului korkea-arvoiseen viikinkiperheeseen. Hän avioitui 903 Rurikin veljenpojan Igorin kanssa ja sai pojan nimeltä Svjatoslav. Hänen valtakautensa alkoi vuonna 945, kun Olgan puoliso ruhtinas Igor oli murhattu pakkoverojen keruun ja kapinoinnin tukahduttamisen yhteydessä drevljaanien asuma-alueilla.

Surman jälkeen murhauttaja drevljaanien ruhtinas Mal lähetti lähettiläitä pyytämään leskeksi jääneen Olgan kättä. Olga, joka halusi suojella oman poikansa perimystä ja oli järkyttynyt miehensä kuolemasta, murhautti lähettiläät määräämällä palvelijansa hautaamaan heidät elävältä. Tämän jälkeen Olga murhautti vallanhimoisen Malin ja tuhosi drevljaanien pääkaupungin Iskoroksen sekä teurasti tai myi väestön orjuuteen. Hallittuaan Kiovaa kymmenen vuotta menestyksekkäästi, muuttaen muun muassa alistetut ja kapinahenkiset ruhtinaat uskolliseksi aatelistoksi, Olga matkusti Konstantinopoliin 955, kääntyäkseen kristinuskoon, todennäköisesti yhdistääkseen Kiovan väestöä yhteisellä uskonnolla.

Olgan, joka kasteessa otti nimen Helena, yritykset käännyttää Kiovan valtaväestö epäonnistuivat ja kristinusko katosi lähes kokonaan Kiovasta Olgan kuollessa 969, jolloin hänen poikansa Svjatoslav nousi valtaan. Vasta pakanajumaluuksia palvoneen Svjatoslavin nuorin poika Vladimir käännytti Kiovan ortodoksiseen uskoon 989–1015. Pyrkimyksestään käännyttää Kiova kristinuskoon ovat roomalais- ja kreikkalaiskatoliset kirkot julistaneet Olgan pyhimykseksi ja lisäksi ortodoksit ovat myöntäneet hänelle arvon apostolien kaltainen.

Lähteet

Kiovan ruhtinaat
Vuonna 890 syntyneet
Vuonna 969 kuolleet
Svjatoslav

Svjatoslav I (s. 942 – k. maaliskuu 972) (ukr. Святослав Ігорович, ven. Святослав Игоревич) oli Kiovan Rusin ruhtinas vuodesta 962 kuolemaansa asti vuoteen 972. Hänestä tuli ruhtinas hänen isänsä kuoltua. Hänen varsinainen valtakautensa alkoi hänen äitinsä Olgan luovuttua vallasta. Svjatoslav pysyi koko elämänsä pakanana, vaikka hänen äitinsä oli omaksunut kristinuskon.

Svjatoslavin ensimmäinen teko oli hävittää heikentyneen kasaarivallan tukikohta Sarkel Donin varrelta. Tämän seurauksena hän pystyi alistamaan vjatitsien heimon Donista ja Okajoen laaksosta. Vuonna 968 kasaarien alaiset petsenegit tekivät rajun hyökkäyksen Kiovaan. Svjatoslav kosti tämän tuhoamalla Kasaarien pääkaupungin Itilin ja hajotti koko kasaarivaltion. Bysantin keisari Nikoforos Fokas pyysi apua Svajatoslavilta vuonna 969 tuhotakseen voimistuneen Bulgarian. Svjatoslav suostui antamaan apua ja ihastui Tonavaan, niin että aikoi siirtää valtakunnan keskuksen sinne. Bysantin keisarinvaihdoksen hämmingeissä hän lähti ryöstämään myös Bysantin alueita Tonavan eteläpuolelta, kunnes Keisari Johannes Tsimiskes päihitti hänet vuonna 971. Svjatoslav joutui palaamaan kotiin, mutta matkalla petsenegit surmasivat hänet vuonna 972.

Svjatoslavin kuoltua maa jaettiin kolmen pojan kesken. Vanhin Jaropolk sai Kiovan ja Etelä-venäjän. Lisäksi hän sai yliruhtinaan aseman. Toiseksi vanhin, Oleg, sai drevljaanien maan ja nuorimmasta, Vladimirista, tuli Novgorodin käskynhaltija. 

Svjatoslav oli ensimmäinen Kiovan ruhtinas, jonka nimi ei ollut skandinaavitaustainen. Tämä heijastelee rusien eli Venäjälle ja Ukrainaan asettuneiden viikinkien slaavilaistumista.

Lähteet

Kiovan ruhtinaat
Vuonna 942 syntyneet
Vuonna 972 kuolleet
Jaropolk

Jaropolk I Svjatoslavitš (noin 958 – 11. kesäkuuta 980 Kiova) (ven. Ярополк I Святославич) oli Kiovan Venäjän ruhtinas vuosina 972–980. Hänen valtakautensa alkoi vuonna 972 Svjatoslavin kuoltua. Jaropolk oli Kiovan ruhtinaana kahdeksan vuoden ajan, hänen valtakautensa päättyi vuonna 980, jolloin hänet murhattiin.

Kiovan ruhtinaat
Syntymävuosi tuntematon
Vuonna 980 kuolleet
Porttikielto taivaaseen

Porttikielto taivaaseen on suomalainen elokuva vuodelta 1990. Se kertoo kolmen ilotytön sotkeutumisesta rikosten vyyhtiin. Tarinan kantavana voimana on rahan, seksin ja väkivallan kolmiyhteys.

Juoni

Tummaveriköiden Bellan ja Saran sekä vaaleahiuksisen Lulun työtehtäviin kuuluu miesvieraiden viihdyttäminen hotelliemäntinä. Keskeinen osa työtä ovat maksulliset seksipalvelut. Kaiken takana on häikäilemätön johtaja TT, jolla on apunaan ilotyttöjen toiminnan järjestäjä Cindy sekä poikansa Jukka. TT naamioi hämäräperäisen toimintansa käyttäen hyväkseen suhteitaan poliisiin. TT:llä on lisäksi oma jääkiekkoseura. Siinä pelaa muun muassa Timi, joka on Bellan haaveiden mies. Jääkiekkoilija Matti Hagmanin tulkitsema Timi edustaa Bellalle niin sanottua kunnon miestä, jolle Tapani Pertun näyttelemä TT on jyrkkänä vastakohtana.

Ilotyttöjen etuihin kuuluu virkavallan välttely. Tapahtuu kuitenkin synkkiä asioita, jotka pakottavat Bellan kääntymään poliisin puoleen. Lulun ammeesta löytyy itsemurhan tehnyt runoilijapoika, ja jonkin ajan kuluttua Lulu pahoinpidellään sairaalakuntoon. TT:n rikollinen toiminta uhkaa päätyä iltapäivälehtien lööppeihin. Hän joutuu konfliktiin niin Bellan kuin Cindynkin kanssa. Bella alkaa vähitellen ottaa etäisyyttä ilotyttöbisnekseen, mutta menneisyyden varjo ulottuu pitkälle. Korruptoituneesta poliisista ei ole apua, sillä TT:llä on kuvia, joilla hän voi kiristää poliisijohtoa. Bella joutuu repimään omin voimin itsensä ulos valheiden ja rikosten verkosta.

Rooleissa

Esitykset 
Elokuva nähtiin televisiossa ensi kerran Yle TV1 -kanavalla 17. lokakuuta 1992. Myöhemmin Yle TV2 on esittänyt elokuvan vuosina 1995, 2002 ja 2010. Se on julkaistu DVD-formaatissa (DVD-5).

Arvioita
Helsingin Sanomien televisiosivulla 1992 Jussi Karjalainen sanoo elokuvan olevan ”täynnä kauheaa mainosmaista pintaestetiikkaa ja tekopyhää ongelmilla runkkausta”. Hän epäilee Täältä tullaan, elämä! -elokuvaan yltäneen Tapio Suomisen tämänkertaisia motiiveja. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo Suomisen yrityksen tehdä kansainvälisen tyylin elokuvaa onnistuu vain kuvauksen osalta. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Porttikielto taivaaseen. Elokuvauutiset.fi 16.11.2009.

Vuoden 1990 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset rikoselokuvat
Tapio Suomisen ohjaamat elokuvat
Kalannin kirkko

Kalannin Pyhän Olavin kirkko on keskiaikainen Neitsyt Marialle ja Pyhälle Olaville pyhitetty harmaakivikirkko Kalannissa, nykyisin Uudessakaupungissa. Kirkko on rakennettu kokonaisuudessaan vuosien 1430 ja 1450 välisenä aikana. Ajoitusta tukee vuosirengasajoitus länsiportaalin puomista. Kirkko tunnetaan maalari Petrus Henrikssonin 1470-luvulla signeeraamista maalauksista
. 

Kirkossa on ollut myös Suomen merkittävin keskiajalta säilynyt alttarikaappi. Hampurilaisen Mestari Francken tekemä Pyhän Barbaran alttarikaappi kuvaa Pyhän Barbaran legendaa ja sijaitsee nykyään Kansallismuseossa. 

Kirkon pronssinen sankaripatsas on kuvanveistäjä Jussi Vikaisen työ vuodelta 1955.

Katso myös 
 Luettelo Suomen keskiaikaisista kivikirkoista

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Leila K. Tuominen: Kalannin kirkko I ja II osa, Uusikaupunki 1999 ISBN 951-97552-2-5
 Raimo Aarras: Kalannin kirkko ja sen kalkkimaalaukset. Kalannin seurakunta, 1961.

Aiheesta muualla

 Kalannin kirkko, esite, Uudenkaupungin seurakunta
 Kalannin kirkko, Uudenkaupungin seurakunta
 Satu Mielikäinen, Uskon lyhyt oppimäärä: Suomen keskiaikaisten kivikirkkojen kalkkimaalausten välittämä raamattukuva pro gradu, Helsingin yliopisto 2007 (käsittelee laajasti myös Kalannin kirkon maalauksia)

Suomen keskiaikaiset kivikirkot
Uudenkaupungin kirkkorakennukset
Kalanti
Suomen 1400-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Tupac Shakur: Thug Angel: The Life of an Outlaw

Tupac Shakur: Thug Angel (Tupac Shakur: Thug Angel: The Life of an Outlaw) on rap-tähti Tupac Shakurista kertova dokumentti. Dokumentti ilmestyi vuonna 2002 ja se sisältää paljon harvinaista materiaalia Shakurista, sekä mm. haastatteluja Outlawz jäseniltä ajalta jolloin Shakur vielä oli elossa.

Filmin tuotti Shakurin läheiset ystävät ja businesskaverit, entinen manageri Leila Steinberg, Tracy Robinson ja Quincy "QD3" Jones III.

Aiheesta muualla
 

Tupac Shakur
Vuoden 2002 dokumenttielokuvat
Yhdysvaltalaiset dokumenttielokuvat