joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Saxell

Saxell on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Ilmari Saxell (1892–1955), suomalainen jalkapalloilija
 Jani Saxell (s. 1972), suomalainen toimittaja ja kirjailija
 Laus-Dei Saxell (1914–2001), suomalainen sotakirjailija
 Tanja Saxell (s. 1982), suomalainen taloustieteilijä
CCD-kenno

CCD-kenno () on valoherkkä kenno, joita käytetään muiden muassa  video- ja digitaalikameroissa, kuvanlukijoissa ja kaukoputkissa valon tai infrapunasäteilyn muuntamiseksi digitaaliseksi signaaliksi. Kennon valoherkät fotodiodit eivät näe värejä, vaan ne muodostavat kohteesta säteilyn voimakkuuden pohjalta harmaasävykuvan. Värit syntyvät valoherkkien diodien päällä olevista värisuotimista. Värisuotimet ovat yleensä punainen, vihreä ja sininen. Digitaalikameran CCD-kennossa voi olla myös smaragdin värinen (emerald) suodin jo mainittujen lisäksi.

CCD-kennon yksi pikseli on hyvin pieni: nykyaikaisessa kuuden megapikselin (2 816 × 2 112) CCD-kennossa pikseli on tyypillisesti 2 µm leveä ja korkea. 

CCD:n keksivät Willard S. Boyle ja George E. Smith AT&T Bell Labsissä vuonna 1969. Keksinnön johdosta heille myönnettiin Charles Stark Draper -palkinto vuonna 2006 ja Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 2009.

CCD- ja CMOS-kennojen toimintaa verrataan usein verkkokalvon toimintaan. Vastaavasti verkkokalvoa koskevia tutkimustuloksia on hyödynnetty dogitaalisten valoanturien kehityksessä (biomimetiikka)

Katso myös
CMOS-kenno

Lähteet

Aiheesta muualla 

Digitaalinen valokuvaus
Optoelektroniikka
Teleskoopit
Nicolas de Condorcet

Marie Jean Antoine Nicolas de Caritat, Condorcet'n markiisi (17. syyskuuta 1743 Ribemont – 28. maaliskuuta 1794 Bourg-la-Reine) oli ranskalainen filosofi ja matemaatikko sekä valtio-opillinen tieteilijä, joka muun muassa kehitti Condorcet’n vaalitavan. Hän oli vuodesta 1769 Ranskan tiedeakatemian jäsen.

Ranskan suuren vallankumouksen aikana Condorcet oli lakiasäätävän kansalliskokouksen ja kansalliskonventin jäsen. Hän kannatti vallankumousta, ja hänen näkemyksensä olivat usein yhteneviä girondistien kanssa. Condorcet vangittiin terrorin aikana ja hänet löydettiin kuolleena vankisellistään. Kyseessä lienee ollut itsemurha.

Condorcet oli monin tavoin aikaansa edellä 1700-luvulla. Hän kannatti vapaata taloutta, maksutonta ja tasa-arvoista julkista koulutusta, perustuslaillista oikeutta sekä yhtäläisiä oikeuksia naisille ja kaikille etnisille ryhmille. Hänen filosofinen pääteoksensa oli Esquisse d’un tableau historique des progrès de l’espirit humain, jonka hän viimeisteli vankilassa hieman ennen kuolemaansa.

Vuonna 1785 Condorcet kirjoitti teoksen Essee analyysin soveltamisesta enemmistöpäätösten todennäköisyyksiin, jossa hän kuvaili Condorcet’n paradoksin. Sen mukaan on mahdollista, että enemmistö pitää vaihtoehtoa A parempana kuin B:tä, B:tä parempana kuin C:tä ja C:tä parempana kuin A:ta, samoilla äänestyslipuilla. Samassa paperissa hän kuvaa yksinkertaisen Condorcet’n menetelmän äänestystulosten selvittämiseen. Hän kävi myöhemmin useita väittelyjä Jean-Charles de Bordan kanssa Condorcet’n menetelmän paremmuudesta Borda-laskentaan nähden.

Condorcet saattoi olla ensimmäinen henkilö, joka sovelsi järjestelmällisesti matematiikkaa yhteiskuntatieteisiin.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Marie Jean Antoine Nicolas de Caritat, Marquis de Condorcet, 1743-1794 , New School University. 
 Halsall, Paul: Condorcet: The Future Progress of the Human Mind. Modern History Sourcebook. 
 

Ranskalaiset filosofit
Ranskalaiset matemaatikot
Valistusfilosofit
Ateistifilosofit
Ranskalaiset orjuuden vastustajat
Ranskalaiset feministit
Ranskan akatemian jäsenet
Ranskan tiedeakatemian jäsenet
Ranskan suuren vallankumouksen henkilöt
Ranskalaiset aateliset
Markiisit
Itsemurhan tehneet
Vuonna 1743 syntyneet
Vuonna 1794 kuolleet
Condorcet’n menetelmä

Condorcet’n menetelmä eli Condorcet’n vaalitapa on vaalitapa, joka on nimetty 1700-luvulla eläneen ranskalaisen markiisi Nicolas de Condorcet’n mukaan. Condorcet-voittaja on jonkin äänestyksen ehdokas, joka on jokaista muuta ehdokasta suositumpi, jos ehdokkaita verrataan kaksittain. Condorcet-kriteerin täyttäviä vaalitapoja on useita, ei ainoastaan yksi. Joskus nimeä käytetäänkin koko tällaisten vaalitapojen ryhmästä.

Condorcet’n paradoksista johtuen yksiselitteistä voittajaa ei ole kaikissa Condorcet-vaalitavalla toteutetuissa äänestyksissä.

Menetelmä 

Jokainen äänestäjä lajittelee ehdokkaat haluamaansa suosituimmuusjärjestykseen omalle äänestyslipulleen. Jokaisella ehdokasparilla vertaillaan, kumpaa ehdokkaista useampi äänestäjä on äänestänyt toisen edelle (ehdokkaat, joiden kohdalle äänestäjä ei ole merkinnyt sijalukua, tulkitaan yleensä äänestettyjä ehdokkaita epäsuositummiksi ja keskenään yhtä suosituiksi). Jos yksi ehdokkaista voittaa pareittain kaikki muut ehdokkaat, hänet valitaan.

Vaalitavat

he:מועמד קונדורסה
Microsoft Excel

Microsoft Excel on taulukkolaskentaohjelma, joka on osa Microsoft Officea. Ohjelmistosta on saatavilla Windows- ja Mac OS X -versiot.
Excelin toiminta perustuu soluihin.

Historia 
Excel kehitettiin alun perin Macintosh-tietokoneisiin vuonna 1985. Vasta marraskuussa 1987 ohjelmasta julkaistiin ensimmäinen Windows-versio.

Makrot ja VBA 
Vuodesta 1993 lähtien Excelissä on voinut käyttää Visual Basic -ohjelmia vakiokomentojen lisäksi. Visual Basic for Applications (VBA) mahdollistaa uusien funktioiden luomisen taulukon soluihin, erillisten ikkunoiden teon tietojen syöttöä varten ja liittymien teon ulkoisiin ohjelmiin ilman erillistä kehityspakettia tai maksullista lisäosaa. Myös DLL-ohjelmia voidaan kutsua, mutta niitä ei voi luoda VBA:lla. Aiemmissa versioissa oli käytettävissä erillinen makro-kieli, jolla voitiin viitata vain valikosta löytyviin peruskäskyihin ja laittaa niitä peräkkäin, ohjelmaksi.

Versiohistoria 
Microsoft Windowsille tehdyt versiot:
 1987 – Excel 2.0 for Windows
 1990 – Excel 3.0
 1992 – Excel 4.0
 1993 – Excel 5.0
 1995 – Excel 95 (versio 7) – sisältyy Office 95 -pakettiin
 1997 – Excel 97 (versio 8) – sisältyy Office 97 -pakettiin. Tämä versio Excelistä sisältää lentosimulaattorin, joka on niin sanottu pääsiäismuna.
 1999 – Excel 2000 (versio 9) – sisältyy Office 2000 -pakettiin
 2001 – Excel 2002 (versio 10) – sisältyy Office XP -pakettiin
 2003 – Excel 2003 (versio 11) – sisältyy Office 2003 -pakettiin
 2007 – Excel 2007 (versio 12) – sisältyy Office 2007 -pakettiin
 2010 – Excel 2010 (versio 14) – sisältyy Office 2010 -pakettiin
 2013 – Excel 2013 (versio 15) – sisältyy Office 2013 -pakettiin
 2015 – Excel 2016 (versio 16) – sisältyy Office 2016 -pakettiin
 2019 – Excel 2019 (versio 17) – sisältyy Office 2019 -pakettiin
 2022 – Excel 2022 (versio 18) – sisältyy Office 2022 -pakettiin

Macintosh-versiot:

 1985 – Excel 1.0
 1988 – Excel 1.5
 1989 – Excel 2.2
 1990 – Excel 3.0
 1992 – Excel 4.0
 1993 – Excel 5.0
 1998 – Excel 8.0 (Office '98)
 2000 – Excel 9.0 (Office 2001)
 2001 – Excel 10.0 (Office v. X)
 2004 – Excel 11.0 (Office 2004 for Mac)
 2008 – Excel 12.0 (Office 2008 for Mac)
 2010 – Excel 14.0 (Office 2011 for Mac)
 2015 – Excel 15.0 (Office 2016 for Mac)
OS/2-versiot

 1989 Excel 2.2
 1990 Excel 2.3
 1991 Excel 3.0

Katso myös
LibreOffice

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Microsoft Excelin virallinen sivusto
 Videotutoriaaleja Excelin käytöstä Opetus.tv-sivustolla

Mac OS -ohjelmat
Windows-ohjelmat
Taulukkolaskenta
Excel
Seulonnan keskeiset artikkelit
610-luku eaa.



Tapahtui vuosikymmenen aikana 

 612 eaa – Babylonialaiset ja meedialaiset surmasivat Sinsharishkun, Assyrian valtakunnan viimeisen kuninkaan. Pääkaupunki Ninive hävitettiin maan tasalle.
 619 eaa – Alyattes II:sta tuli Lyydian kuningas.

Syntyneitä 
 n. 610 eaa. – Anaksimandros (k. 546 eaa.), antiikin kreikan esisokraattisista filosofeista.

Kuolleita 

600-luku eaa.
799



Tapahtumia

Syntyneitä

Kuolleita 
 Paulus Diaconus, benediktiinimunkki.
700-luku
792



Tapahtumia

Syntyneitä 
 Paavi Hadrianus II

Kuolleita 
 Jænberht
700-luku
788



Tapahtumia  
 Kaarle Suuri valloitti Baijerin.
 Marokko itsenäistyi.

Syntyneitä

Kuolleita 

700-luku
786



Tapahtumia

Syntyneitä

Kuolleita 
 Desiderius, langobardien viimeinen kuningas.
700-luku
785



Tapahtumia 
 Saksien päällikkö Widukind kääntyi kristityksi.
 Pennit otettiin käyttöön Englannissa.

Syntyneitä

Kuolleita 

700-luku
782



Tapahtumia

Syntyneitä

Kuolleita 

700-luku
Pravda

Pravda (, ’Totuus’) oli Neuvostoliiton johtava sanomalehti ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean äänenkannattaja vuosina 1912–1991.

Pravda perustettiin 1912 maanpaossa Wienissä, ja sitä salakuljetettiin Venäjälle. Ensimmäisen kerran lehti ilmestyi Pietarissa 5. toukokuuta 1912. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Pravda oli Neuvostoliitossa kommunistisen puolueen keskuskomitean virallinen sanomalehti vuosina 1918–1991. Lehti tunnettiin lännessä etenkin siitä, että se julkaisi kaikki puolueen viralliset kannanotot. Toinen merkittävä lehti Izvestija oli hallituksen äänenkannattaja.

Boris Jeltsin myi lehden Neuvostoliiton lakkauttamisen jälkeen vuonna 1991. Sen osti kreikkalainen Giannikosin perhe. Lehti lakkasi jälleen ilmestymästä 1. elokuuta 1996, kun perhe riitautui vanhoillisen toimituksen kanssa ja sillä oli myös taloudellisia vaikeuksia levikin romahdettua. Lehti jakautui sitten kahtia, Venäjän kommunistisen puolueen lehdeksi Pravda ja muutamien alkuperäisen Pravdan toimittajien perustamaksi verkkolehdeksi Pravda.ru. Osapuolet kävivät oikeudessa kiistaa nimen omistusoikeudesta, ja oikeuden päätöksen mukaan molemmat saivat käyttää nimeä Pravda.

Samannimisiä lehtiä 
Ukrainalainen toimittaja Georgy Gongadze perusti Ukrainska Pravda -lehden, joka jatkoi ilmestymistä sen jälkeenkin kun Ukrainan turvallisuusviranomaiset surmasivat Gongadzen. Vähemmän kuuluisia Pravda-nimisiä sanomalehtiä on ilmestynyt ja ilmestyy muuallakin. Slovakiassa samanniminen lehti on yksi suurimmista. Samanniminen päivälehti ilmestyy myös Serbiassa sekä kuukausittainen julkaisu Liettuassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Neuvostoliittolaiset sanomalehdet
Venäläiset sanomalehdet
SVG

SVG () on kaksiulotteisten vektorikuvien kuvauskieli, joka perustuu World Wide Web Consortiumin kehittämään avoimeen kuvamuotoon. Teknisesti SVG-kuvatiedostot on tehty XML-merkintäkielellä. Kuvissa on mahdollista esittää myös liikettä.

Yleiskatsaus 
SVG tukee kolmea erilaista graafista objektia:
 Vektorikuvia (l. suorista viivoista ja kaarista muodostuvat reitit sekä niiden rajaamat alueet)
 Rasteri- / digitaalisia kuvia
 Tekstiä

Jos tallennustilasta on puutetta, SVG-kuvat voidaan pakata gzipin avulla. Tällöin tiedostoja voidaan kutsua "SVGZ-tiedostoiksi". Koska tiedostoformaatti muodostuu tekstistä, se pakkautuu erittäin hyvin. Usein jo pakkaamaton SVG-muotoinen kuvatiedosto on vastaavaa kuvaa esittävää rasterikuvatiedostoa pienempi.

Historia 
SVG:n ensimmäinen hahmotelma julkaistiin vuonna 1999, ja elokuussa 2000 World Wide Web Consortium julkisti ensimmäisen ehdotuksensa suositukselle. Se keräsi pian suosiota, kun Adobe julkaisi SVG Viewer 3:n. Adobe Flashin suosion kasvu teki SVG:stä puolestaan vähemmän suosittua.

Apple kuitenkin ilmoitti vuonna 2008 estävänsä Flashin. IE9 alkoi tukea SVG:tä 2010 ja Android 2012. Sen tuki on sen jälkeen levinnyt kaikkiin moderneihin selaimiin.

Ominaisuudet 

SVG:llä voidaan kuvata vektorigrafiikkakuvia, bittikarttakuvia (esimerkiksi digitaaliset valokuvat) ja tekstiä samassa dokumentissa. Kaikki SVG:n määritykset ovat XML-koodia, joka voidaan myös syvätä mihin tahansa muuhun XML-dokumenttiin.

SVG-kuvia voidaan dynaamisesti muokata selaimessa DOM-rajapinnan kautta, esimerkiksi JavaScript-kielellä. Myös SMIL-kieltä voidaan käyttää animaatioiden ohjaukseen.

SVG-standardissa on myös kaksi profiilia (SVG Tiny ja SVG Basic), jotka sopivat matkapuhelimiin.

Standardit 
 SVG 1.2 (luonnos) 
 SVG 1.1 
 SVG Mobile 1.2 (luonnos) 
 SVG Mobile 
 SVG Print

Lähteet

Aiheesta muualla
 W3C:n SVG-sivusto 
 Apache Batik 
 SVG Authoring Guidelines 
 Johdatus SVG-kieleen 
 SVG selaintuki 
 about-svg.de 
 

Vektorigrafiikkatiedostomuodot
W3C-standardit
XML
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kultti (yhdistys)

Kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liitto Kultti ry on noin 170 Suomessa ilmestyvän lehden kattojärjestö. Vuonna 1991 perustettu Kultti on riippumattoman journalismin äänitorvi.

Kultin jäsenlehtiin kuuluu noin 170 erilaista suomenkielistä lehteä. Lisäksi jäsenlehtiä tehdään ruotsin-, englannin- ja saksankielisenä.

Kultin jäsenlehdissä käydään merkittävä osa suomalaisesta kulttuuri- ja yhteiskuntakeskustelusta. Jäseninä on lehtiä kattavasti paitsi kulttuurin eri aloilta (taide, kirjallisuus, musiikki, tanssi, teatteri, muotoilu), myös tiede- ja yleiskulttuurilehdet, yhteiskuntapoliittiset ja mielipidelehdet, lastenlehdet, ylioppilas- ja yliopisto-, elokuva-, scifi- ja sarjakuvalehdet sekä sosiaalialan lehdet ovat edustettuina Kultin jäsenistössä. Kultin piiriin kuuluvista erikoislehdistä suurin osa ilmestyy vain painetussa muodossa.

Kultti pyrkii vahvistamaan jäsenlehtiensä asemaa sekä edistämään kulttuurista, tieteestä ja yhteiskunnallisista teemoista kirjoittamisen tasoa. Se on saavuttanut vakiintuneen ja tunnustetun aseman aktiivisena ja osaavana lehti- ja media-alan toimijana Suomessa.

Kultti auttaa jäsenlehtiä näkyvyydellä, markkinoinnilla, viestinnällä sekä auttamalla verkostoitumisessa, temaattisilla koulutuksilla ja pyrkimällä vahvistamaan pienten lehtien asemaa mediakentässä kaikin mahdollisin keinoin. Kultti järjestää myös jäsenlehdilleen koulutuksia esim. hakemusprosesseihin, markkinointiin ja levikin kasvattamiseen liittyen. Kultti valvoo jäsenlehtiensä etuja poliittisessa päätöksenteossa, toimien asiantuntijana lainvalmistelutyössä ja pyrkien edistämään jäsenlehtien rahoitusmahdollisuuksia. Kultti pitää yhteyttä lehtialan kansallisiin ja kansainvälisiin toimijoihin.

Järjestön toimisto on Helsingissä. Vuonna 2013 Kultti ry allekirjoitti Julkisen sanan neuvoston perussopimuksen ja osallistuu Julkisen sanan neuvoston toimintaan tärkeän journalistisen sektorin edustajana ja edistäjänä.

Kultti ry on myöntänyt vuodesta 2006 lähtien Vuoden laatulehti -palkintoa. Kilpailun tarkoituksena on nostaa esiin laadukkaita kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtiä sekä muistuttaa niiden merkityksestä osana suomalaista yhteiskunnallista keskustelua.

Kultti ry:n hallituksen puheenjohtajana vuodesta 2018 lähtien on toiminut Tuomas Rantanen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kultin kotisivut

Suomalaiset järjestöt
Suomalaiset viestimet
Kosteikkovahvero

Kosteikkovahvero (Craterellus lutescens, aikaisemmin "kelta-torvisieni" tai keltainen torvisieni) muistuttaa erittäin paljon suppilovahveroa. Se on muuten aivan samanlainen kuin suppilovahvero, mutta pieniä värieroja voi olla. Se on myös huomattavasti suppilovahveroa harvinaisempi. Kuten jo nimestä voi päätellä, kosteikkovahvero kasvaa kosteissa paikoissa. Sillä on kellertävä jalka ja ruskea tai harmaa lakki. Kosteikkovahvero on erinomainen ruokasieni, jolla on vahva sienen tuoksu. Kosteikkovahveroita, kuten lähes mitä tahansa muitakin sieniä, voi kuivata. Kuivattu sieni säilyttää ominaismakunsa, vaikka se käytettäisiin vasta myöhemmin.

Ulkonäkö ja koko 
Kosteikkovahverot ovat lähes heltattomia, ohutmaltoisia ja torvimaisia tai suppilomaisia. Lakki on 4–7 cm leveä, keskeltä kuopalla ja reunoilta uurteisia, ryppyisiä tai aaltomaisia. Vanhemmiten lakista tulee syvänapainen tai suppilomainen, ja lopulta se aukenee onttoon jalkaan. Lakin väri vaihtelee noenmustasta harmaaseen ja ruskeaan. Lakin alapinta on nuorena valkoinen ja vanhemmiten oranssi, keltainen ja vähäsuoninen. Jalka liittyy saumattomasti lakkiin ja on vanhemmiten ontto. Sienen pituus on noin 7–10 cm ja se on noin 0,5–1 cm paksu, tyveen suippeneva, pyöreähkö tai litteä ja sileä. Jalan väri on oranssinkeltainen tai keltainen. Malto kellanvalkoista, tiivistä ja ohutta. Tuoksu on voimakas. Maku on mieto ja hyvä. Itiöpölyn väri on vaaleankeltainen.

Levinneisyys 
Kosteikkovahvero on runsaampi eteläisemmässä Suomessa. Pohjoisimmat löydöt Suomessa on tehty Inarista.

Kasvupaikka ja elinympäristö
Kosteikkovahvero kasvaa nimensä mukaisesti kosteikoissa, lehtokorvissa, lehtokuusikoissa ja rehevissä sammaleisissa kuusimetsissä. Se on kalkinsuosija ja kuusen juurisieni. Kosteikkovahvero kasvaa elo-syyskuussa.

Käyttö 
Kosteikkovahveroa voidaan käyttää monilla tavoilla kastikkeisiin ja keittoihin. Se ei tarvitse ryöppäystä, ja se sopii hyvin kuivattavaksi.

Kuvia

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Luontonetti: Kosteikkovahvero

Cantharellaceae
Suomalaiset ruokasienet
Suomalaiset kauppasienet
Iain Banks

Iain Banks (16. helmikuuta 1954 – 9. kesäkuuta 2013) oli skotlantilainen kirjailija. Hän kirjoitti tieteiskirjallisuutta nimellä Iain M. Banks ja muuta kaunokirjallisuutta nimellä Iain Banks. Banks oli erityisen tunnettu Kulttuuri-sarjastaan. Hänen muusta romaanituotannostaan on suomennettu kirjat Ampiaistehdas (1984), Kävelyä lasilla (1985), Crow Roadin käsikirjoitus (1992) ja Syyllisyys (1993).

Elämä 
Banks opiskeli englantia, filosofiaa ja psykologiaa Stirlingin yliopistossa Skotlannissa. Huhtikuussa 2013 hän kertoi verkkosivullaan sairastavansa syöpää, jonka parantamisesta ei juuri ole toiveita. Banks kuoli sappirakkosyöpään 9. kesäkuuta 2013.

Teokset

Teokset nimellä Iain Banks 
 
 
 
 
 

Suomentamattomat teokset:

 
 
 
 
 
 
 
  (matkakirja)

Teokset nimellä Iain M. Banks 
 
 
 
 
 
 

Suomentamattomat teokset:

Suomennettu novelli 
 Alenevassa polvessa (The descendant, 1987). Tähtivaeltaja 2/1991.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Kotisivut. 
 
 Iain Banks. Contemporary Writers. 
 Cheryl Morgan: Culture Clash. Emerald City, syyskuu 1996. 
 Iain Banksin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Skotlantilaiset kirjailijat
Skotlantilaiset tieteiskirjailijat
Ateistit
Vuonna 1954 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Ursula K. Le Guin

Ursula Kroeber Le Guin (21. lokakuuta 1929 Berkeley, Kalifornia – 22. tammikuuta 2018 Portland, Oregon) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti romaaneja, novelleja, runoutta, lastenkirjoja ja esseitä, eritoten fantasia- ja tieteiskirjallisuutta. Tuotannossaan Le Guin käsitteli muun muassa taolaisuutta, anarkismia, feminismiä sekä yhteiskunnallisia ja psykologisia teemoja.
Le Guin on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.

Elämä 
Le Guin, omaa sukuaan Kroeber, syntyi Kalifornian Berkeleyssä. Hänen isänsä oli antropologi Alfred L. Kroeber ja äitinsä psykologi ja kirjailija Theodora Kroeber. Le Guin teki läpimurtonsa vuoden 1969 romaanillaan Pimeyden vasen käsi, joka voitti arvostetut tieteiskirjallisuuden Hugo- ja Nebula-palkinnot. 1960–1970-luvun vaihteessa hän julkaisi klassikoksi muodostuneen Maameren tarinat -kirjasarjan, jota hän myöhemmin täydensi. Le Guin asui Oregonin osavaltion Portlandissa vuodesta 1958 lähtien. Hän kuoli 22. tammikuuta 2018 muutaman kuukauden sairauden jälkeen.

Tuotanto

Suomennetut teokset

Romaanit ja novellikokoelmat

Maameren tarinat

Läntisen rannan aikakirjat

Suomentamattomia teoksia

Romaaneja ja novellikokoelmia

Runokokoelmia

Nuortenkirjoja

Lastenkirjoja

Tietokirjoja

Kirjoihin pohjautuvia televisiosarjoja ja elokuvia 
 Maameren tarinat (Earthsea, 2004), Robert Liebermanin ohjaama minisarja.
 Maameren tarinat (Gedo senki, 2006), Goro Miyazakin ohjaama Studio Ghiblin animaatioelokuva.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 
Ursula K. Le Guin. Science Fiction Awards Database. 
 Ursula K. Le Guinin kotisivu. 
 Linkkejä haastatteluihin. 
 Ursula K. Le Guinin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Lähde, Ville: Kertovat ja tanssivat avaruusmatkaajat. Ursula Le Quin lajityyppirajojen rikkojana. Niin & näin 4/2016.

 
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Hugo-palkinnon saajat
Karita Mattila -palkinto

Karita Mattila -palkinto on rahallisesti suurin Suomessa vuosittain myönnettävä laulajille tarkoitettu palkinto. Vuonna 2005 palkinnon suuruus oli 13 000 euroa, vuoden 2009 voittajat saivat molemmat 6 500 euroa. Sen jakaa Senaatti-kiinteistöt. Palkinto on nimetty oopperalaulaja Karita Mattilan mukaan.

Palkinnon saajan valitsee lautakunta, johon kuuluivat vuonna 2005: sopraano Karita Mattila, Kansallisoopperan pääjohtaja Erkki Korhonen sekä palkinnon rahoittavan Senaatti-kiinteistöjen toimitusjohtaja Aulis Kohvakka.

Palkittuja 

 2009: Tuomas Katajala ja Nicholas Söderlund
 2006: Helena Juntunen
 2005: Essi Luttinen
 2003: Tiina Vahevaara
 2002: Juha Uusitalo
 2001: Johanna Rusanen
 2000: Gabriel Suovanen

Lähteet

Musiikkipalkinnot
Suomalaiset taide- ja kulttuuripalkinnot
Aton

Aton (sanatarkasti Aton-Ra) oli muinaisessa Egyptissä erityisesti Uuden valtakunnan 18. dynastian aikana palvottu auringonjumala ja universaali luojajumala.

12. dynastian aikaan auringonjumala Ra-Horakhtyä alettiin kuvata pelkistettynä auringonkehränä. Ennen Amenhotep III:n hallituskautta Aton pysyi kuitenkin melko merkityksettömänä Heliopoliin paikallisjumalana. Akhenatenin noustua valtaan hän kielsi kaikkien muiden jumalten palvelemisen ja nosti Atonin ylimmäksi jumalaksi. Akhenatenin uskonto saattoi kuitenkin olla monolatrinen ennemmin kuin monoteistinen, sillä mikään lähde ei osoita hänen pitäneen Atonia ainoana jumalana. Muutokset kohtasivat suurta vastustusta ja siellä, missä vanhojen jumalten kannatus oli vahvaa, Atonia palvottiinkin korkeintaan nimellisesti. Erityisesti Amonin pappien hallussa ollut Theba vastusti Atoniin siirtymistä. Osittain tästä syystä Akhenaten rakennutti pääkaupungikseen Akhetatenin, ”Atonin horisontin”, josta tuli myös Atonin kulttikeskus.

Atonin palvonta poikkesi huomattavasti vanhojen jumalien palvonnasta. Tavallinen ihminen ei saanut palvoa Atonia laisinkaan, vaan hänen tuli palvoa faarao Akhenatenia, joka edelleen palvoi Atonia. Aton kuvataan usein pitelemässä ankh-symbolia auringonsäteinä kurottuvilla käsillään faaraon kasvojen edessä. Atonin temppelit olivat vanhojen jumalten temppeleistä poiketen suuria kattamattomia alueita.

Akhenatenin kuoltua Atonin kultista tuli hyvin epäsuosittu ja sen kannattajia mahdollisesti jopa vainottiin. Amonin papisto myös hävitti enimmät todisteet Akhenatenin valtakaudesta. Atonin palvonta jatkui kuitenkin satoja vuosia tämänkin jälkeen, mutta huomattavasti pienemmässä mittakaavassa.

Atonin ja Akhenatenin valta-ajasta kertoo Mika Waltarin romaani Sinuhe egyptiläinen.


Katso myös 

Ra
Tutankhamon
 Mies nimeltä Mooses ja yksijumalinen uskonto

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 

Muinaisen Egyptin jumalat
Auringon jumalat
Saint-John Perse

Saint-John Perse (oikealta nimeltään Alexis Leger, 31. toukokuuta 1887 – 20. syyskuuta 1975 Giens, Ranska) oli ranskalainen runoilija ja diplomaatti. Hän sai 1960 Nobelin kirjallisuuspalkinnon.

Alexis Leger syntyi Pointe-à-Pitressa Guadeloupen saarella Karibianmerellä. Hänen isänsä oli lakimies, jonka suku oli asunut saarella vuodesta 1815. Léger'n perhe omisti saarella kaksi maatilaa, yhden kahviplantaasin ja yhden sokeriplantaasin. Hégésippe Jean Légitimus, saaren ensimmäinen syntyperäinen sosialistipresidentti, valittiin 1897 saaren johtoon, ja hän alkoi jakaa siirtomaaisäntien maata. Léger'n perhe muutti Ranskaan ja asettui asemaan Pauhun.

Leger aloitti 1904 lakiopinnot Bordeaux'n yliopistossa. Hän tutustui kulttuuripiireissä muun muassa Paul Claudeliin ja Odilon Redoniin. Hänen ensimmäinen teoksensa on Robinson Crusoen ranskannos. Leger joutui 1907 keskeyttämään opintonsa, koska perheen taloustilanne heikentyi isän kuoltua. Hän jatkoi kuitenkin myöhemmin opintoja ja valmistui 1910, samana vuonna kuin häneltä ilmestyi kirja Éloges.

Leger sai työtä Ranskan ulkoministeriöstä ja matkusteli työnsä takia Espanjassa, Saksassa ja Englannissa. Kun ensimmäinen maailmansota syttyi, Léger siirrettiin hallituksen tehtäviin. Vuosina 1916–1921 Leger oli valtiosihteerinä Ranskan suurlähetystössä Pekingissä. Hän matkusti 1921 Yhdysvaltoihin Washingtoniin ja osallistui aseistariisuntakonferenssiin, josta Aristide Briand palkkasi Leger’n assistentikseen. Pariisissa Leger liittyi kirjallisuuspiireihin ja solmi kontaktit muun muassa André Gideen ja Paul Valéryhin. Hänellä oli kontakteja myös Igor Stravinskiin ja Nadia Boulanger’hen ja Les Sixiin. Leger julkaisi 1924 kirjan Anabase, jossa hän käytti ensimmäisen kerran tekijänimeä Saint-John Perse.

Briandin kuoleman jälkeen Leger jatkoi työtä valtion viroissa ja oli vuosina 1933–1940 ulkoministeriössä. Münchenin konferenssissa 1938 Leger vastusti Tšekkoslovakian alueiden luovutusta Saksalle. Hänet erotettiin virastaan 1940, ja hän matkusti Englannin kautta Yhdysvaltoihin. Vichyn hallitus epäsi Leger'ltä Kunnialegioonan jäsenyyden ja Ranskan kansalaisuuden. Hän oli vähissä varoissa, kunnes Kongressin kirjaston johtaja ja runoilija Archibald MacLeish tarjosi hänelle työpaikan. Leger olisi saanut työtä Harvardin yliopistosta, mutta hän kieltäytyi voidakseen keskittyä kirjailijantyöhönsä. Leger jäi Yhdysvaltoihin vielä sodan jälkeen. Vuonna 1957 hänelle tarjottiin huvilaa Provencesta, minkä jälkeen hän asui osan aikaa Yhdysvalloissa ja osan Ranskassa. Leger sai 1960 Nobelin kirjallisuuspalkinnon.

Leger avioitui 1958 varakkaan amerikkalaisen Dorothy Milburn Russellin kanssa. Leger kuoli huvilassaan Provencessa. Hänet on haudattu Giensiin.

Kirjailijan mukaan on nimetty puistokäytävä "Allée Saint-John Perse" Pariisin Jardin Les Hallesissa, kuuluisan Forum Les Hallesin vieressä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Perse, Saint-John, Luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta.

 Petri Liukkonen, Saint-John Perse, Authros' Calendar 2008 

Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat
Ranskalaiset runoilijat
Vuonna 1887 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Kvantti

Kvantti (, ) merkitsee fysiikassa jonkin asian, esimerkiksi energian määräsuureen diskreettiyttä, eli epäjatkuvuutta; määrällisyyttä. Kvanttifysiikassa kvantittunut suure voi saada vain diskreettejä arvoja, eli suureen arvot ovat aina jonkin määrän (kvantin) kerrannaisia tai se voi muuttua vain tietyn määrän (kvantin) kerrannaisina. Suomenkielisenä vastineena on joskus käytetty myös sanaa erkale.

Etuliitteenä 'kvantti' viittaa ilmiöihin ja teorioihin, joissa vaikuttavat suureet ovat kvantittuneet ja joiden käsittelyssä kvantti-ilmiöt täytyy ottaa huomioon. Tällaisia ilmiöitä käsittelee kvanttifysiikan kvanttiteoriat. Kvanttifysikaalisille ilmiöille on tunnusomaista, että niitä kuvaavissa teorioissa esiintyy Planckin vakio; milloin suureen arvon laskennassa käytetään Plankin vakiota, ilmenee suureen arvo jonkinlaisena kerrannaisena suhteessa Plankin vakioon. Tavanomaisia esimerkkejä fysikaalisten suureiden kvantittumisesta (kvantisoimisesta) ovat energian, spinin ja pyörimismäärän kvantittuminen niin, että ne voivat saada mittauksissa vain diskreettejä - epäjatkuvia - arvoja.

Nimitystä 'kvantti' käytetään joskus myös bosoneista, jotka toimivat perusvuorovaikutusten välittäjähiukkasina. Sähkömagneettisen vuorovaikutuksen välittäjähiukkasta fotonia kutsuttiin alkujaan valokvantiksi, sähkömagneettisen säteilyn energian ilmennyttyä Comptonin sironnassa määrällisenä ja valosähköisen ilmiön vaatiman kynnysenergisyyden ja irronneiden elektronien määrän ja energian määrällisyyden vuoksi. Sähkömagneettisen säteilyn energia näytti absorboituvan ja tämän jälkeen emitoituvan vain diskreetteinä määrinä, joissa tilanteissa sähkömagneettisen säteilyn energia siirtyi vain diskreetteinä määrinä - kvantteina.

Muillakin perusvuorovaikutuksilla on vastaavaat määrällisyydet - kvanttinsa. Kvantitoidun gravitaation - kvanttigravitaation - gravitaatiokentän hypoteettinen kvantti on gravitoni. Tätä ei ole vielä havaittu.

Katso myös 

 kvanttimekaniikka
 kvanttikemia
 kvantti-informaatio
 kvanttitietokone
 konduktanssikvantti
 lämpökonduktanssikvantti

Lähteet 

Kvanttimekaniikka
Seulonnan keskeiset artikkelit
Metsä Board

Metsä Board Oyj (vuoteen 2012 M-real Oyj, ennen vuotta 2001 Metsä-Serla Oy) on suomalainen metsäteollisuuden pörssiyhtiö, jonka päätuotteet ovat taive- ja tarjoilupakkauskartongit sekä valkoiset kraftlainerit. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Espoon Tapiolassa.

Metsä Boardilla on yhteensä kahdeksan tuotantolaitosta Suomessa ja Ruotsissa. Suomessa yhtiöllä on Kyron, Takon, Simpeleen ja Äänekosken taivekartonkitehtaat sekä Kemin lainerikartonkitehdas. Lisäksi Joutsenossa ja Kaskisissa sijaitsevat kemihierrettä valmistavat BCTMP-tehtaat. Ruotsin Örnsköldsvikissä yhtiöllä on Husumin kartonki- ja sellutehdas.

Metsä Board kuuluu Metsä Groupiin. Metsä Boardin suurin omistaja on Metsäliitto Osuuskunta, joka omistaa 48 prosenttia osakekannasta ja 67 prosenttia äänimäärästä. Yhtiöllä on kaksi osakesarjaa, A ja B, jotka molemmat noteerataan Helsingin pörssissä.

Yhtiön aikaisempi nimi oli Metsä-Serla Oy. Metsä-Serla Oy syntyi Metsäliiton Teollisuus Oy:n ja G. A. Serlachius Oy:n fuusiossa 31. joulukuuta 1986. Samalla Metsä-Botniasta tuli Metsä-Serlan tytäryhtiö. Yhtiön nimeksi muutettiin vuonna 2001 M-real Oyj ja vuonna 2012 Metsä Board.

Vuoden 2014 lopulla Metsä Board ilmoitti kasvattavansa kartonkiliiketoimintaa ja luopuvansa paperiliiketoiminnoista kokonaan. Vuoden 2016 alussa Metsä Board käynnisti Husumin tehtaalla uuden taivekartongin tuotantolinjan ja laajensi valikoimaansa tarjoilupakkauskartonkeihin. Husumissa otettiin myös käyttöön uusi kartongin ekstruusiopäällystyslinja vuonna 2017. Päällystämättömän hienopaperin valmistus Husumissa loppui kesällä 2016, ja Kyron tehtaan tapettipaperin valmistus syksyllä 2016.  

Syksyllä 2020 Metsä Board ilmoitti avaavansa Äänekoskelle kartonki- ja pakkausinnovaatioihin keskittyvän osaamiskeskuksen. Samalla tehdasalueella toimivat muun muassa Metsä Groupin biotuotetehdas, kartonkitehdas, koivuviilutehdas, puupohjaisten tekstiilikuitujen koetehdas sekä 3D-kuitutuotteita valmistava koetehdas, joka käynnistyi toukokuussa 2022.

Johto
Metsäliiton Teollisuuden / Metsä-Serlan / M-realin / Metsä Boardin toimitusjohtajat:
 Ebbe Sommar, 1979–1990
 Timo Poranen, 1990–1996
 Jorma Vaajoki, 1996–2002
 Jouko M. Jaakkola, 2002–2004
 Hannu Anttila, 2005–2006
 Mikko Helander, 2006–2014
 Mika Joukio, 2014–

Omistus
Metsä Boardin suurimmat osakkeenomistajat 30. syyskuuta 2021 olivat seuraavat:

 Metsäliitto Osuuskunta – 47,99 %
 Keskinäinen työeläkevakuutusyhtiö Varma – 4,85 %
 Keskinäinen Eläkevakuutusyhtiö Ilmarinen – 3,25 %
 Erkki Etola – 1,77 %
 Keskinäinen Työeläkevakuutusyhtiö Elo – 1,07 %
 Valtion Eläkerahasto – 0,90 %
 Sr Evli Suomi Pienyhtiöt – 0,67 %
 OP-Suomi Pienyhtiöt – 0,62 %
 Danske Invest Finnish Equity Fund – 0,31 %
 OP-Henkivakuutus Oy – 0,28 %

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Metsä Board
 Metsä Group -konserni

Seulonnan keskeiset artikkelit
Horus

Horus (tai pelkästään Hor, muinaisegyptin "joka on korkealla" tai "etäinen") on muinaisegyptiläiseen mytologiaan kuuluva auringon- ja taivaanjumala, joka kuvattiin usein haukanhahmoisena tai haukanpäisenä. Horus oli yksi vanhimmista ja tärkeimmistä jumalista, ja häntä palvottiin kymmenissä eri muodoissa muinaisen Egyptin valtakunnan alueella. Merkittävimpiä kulttipaikkoja oli Edfu. Horus yhdistettiin vahvasti faaraoon, jonka katsottiin olevan Horuksen edustaja maan päällä.

Horuksen äiti oli Isis ja isä Osiris. Horuksen uskottiin kostaneen isänsä kuoleman. Hänen uskottiin myös olevan läsnä faaraoiden kruunauksessa ja pitävän heihin yhteyttä. Kuolemansa jälkeen faaraot muuttuivat Horuksen isäksi Osirikseksi. Myöhemmin Horus yhdistettiin myös Ra-Horakhten muodossa kiinteästi auringonjumala Rahan, ja näitä kahta onkin toisinaan vaikea erottaa toisistaan.

Horus on yksi vanhimmista Egyptissa palvotuista jumalista. Alun perin Horusta pidettiin taivaanjumalana, joka kuvattiin haukkana. Auringon ja kuun katsottiin olevan Horuksen silmät. Taivaanjumalan roolista juontui luontevasti Horuksen rooli auringonjumalana, joka tunnetaan 1. dynastiasta alkaen. Jo  vanhan valtakunnan pyramiditeksteissä esiintyy myös Horuksen nimi Hor-akhty, "Kahden horisontin Horus", joka viittaa tähän auringonjumalana. Jo varhaisdynastisella kaudella Horus yhdistettiin hallitsijaan, ja ensimmäiset faaraot käyttivätkin pelkästään kultainen Horus -nimeä, joka oli kirjoitettu suorakulmion muotoisen serekhin sisään kuin kartussiin. 

Alun perin Horus kuvattiin haukaksi, toisinaan eteenpäin nojaavaksi, mutta useimmiten pystyssä seisovaksi. Myöhemmin Horusta kuvattiin pääasiassa haukkapäisenä miehenä, jolla oli (kuten faaraolla) Ylä- ja Ala-Egyptin kaksoiskruunu. Useimmiten hän pitelee käsissään was-sauvaa ja ankh-symbolia. Horuksella on myös faaraon tapaan härän häntä, joka kuvaa voimaa. Usein Horus myös kuvataan lapseksi, joka on äitinsä Isiksen sylissä. Temppeleiden seinillä kuvatuissa kohtauksissa Horuksella on useita rooleja. Horuksella oli neljä lasta.

Varhaisten dynastioiden aikana Horus kilpaili suosiosta Sethin kanssa. Näitä jumalia palvoivat eri ryhmittymät eri alueilla, joista kukin halusi nostaa oman jumalansa ylitse muiden. Yhden faaraon tiedetään ottaneen itselleen Seth-nimen Horus-nimen sijaan. Horuksen voidaan katsoa voittaneen tämän kilpailun suosiosta, sillä hänestä tuli laajemmin palvottu jumala, vaikkakin myös Sethin palvonta jatkui voimakkaana.

Horuksen silmä

Horuksen silmä on muinaisen Egyptin tunnetuimpia symboleita. Kun Seth oli tappanut veljensä Osiriksen, haukkapäinen Horus, Osiriksen poika, antoi sen isälleen Osirikselle. Horuksen silmä symboloi sydämen jaloutta ja ylevämielisyyttä. Vielä nykyisin voi Välimerellä nähdä kalastusaluksia, joissa on koristeena Horuksen silmät.

Lähteet
 Sharif, Zelda: Muinainen viisaus: Muinainen Egypti. Karisto 1997. ISBN 951-23-3725-8

Viitteet

Muinaisen Egyptin jumalat
Taivaan ja sään jumalat
Auringon jumalat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tšetšeenin kieli

Tšetšeenin kieli (нохчийн мотт, noxçiyn mott) on tšetšeenien puhuma kieli joka kuuluu pohjoiskaukasialaiseen kielikuntaan. Tšetšeenin lähimmät sukukielet ovat naapuritasavallassa puhuttu inguušin kieli sekä Georgiassa batsin kieli. Kielen nimi tulee kylästä, jossa venäläiset väitetysti ensimmäisen kerran kohtasivat tšetšeenin puhujia.

Tšetšeenin kielellä on noin 1 393 000 puhujaa. Suurin osa heistä asuu Tšetšeniassa, jossa kieli on virallinen kieli. Lisäksi tšetšeeninkielisiä vähemmistöjä on naapuritasavalloissa Dagestanissa (noin 70 000), Ingušiassa (noin 95 400) ja Kalmukiassa (noin 6 100) sekä muualla Venäjällä ja Turkissa, Jordaniassa ja Syyriassa.

Perinteisesti tšetšeenit ovat pitäneet kulttuuri- ja kirjakielinään arabiaa, turkkia ja venäjää. Kielessä onkin runsaasti venäläisiä ja arabialaisia lainasanoja.

1700-luvun lopulla kielestä koottiin Katariina Suurelle noin 400 sanan sanasto. Ensimmäiset tutkimukset tšetšeenin kielestä tehtiin Venäjän pääesikunnan toimeksiannosta, ja Pjotr Uslar julkaisi vuonna 1888 kielen kieliopin.

Varsinainen tšetšeenin kirjakieli luotiin 1900-luvun alussa. Silloin otettiin käyttöön latinalainen kirjaimisto, joka korvasi siihen asti käydyn arabialaisen kirjaimiston. Latinalainen kirjaimisto oli käytössä 1920-luvun puolivälistä vuoteen 1938 asti, jolloin otettiin käyttöön kyrillinen kirjaimisto. Separatistinen hallitus otti uuden latinalaisen kirjaimiston käyttöön 1992. Päätös oli poliittinen, ja sillä vastustettiin venäläisyyttä. Se johti myös siihen, etteivät kielen puhujat enää osanneet lukea kieltä. Toisen Tšetšenian sodan jälkeen Tšetšeniassa on käytetty kyrillistäkin kirjaimistoa.

Fonologia 
Tšetšeenin kielessä on paljon konsonantteja, murteesta riippuen noin 40–60. Se on kieliopiltaan hyvin omintakeinen, ja kielitieteilijöille se on mielenkiintoinen tutkimuskohde. Kielessä on myös runsaasti vokaaleja (noin 44) ja diftongeja.

Konsonantit 

Lähde:

Vokaalit 

Lähde:

Kirjaimisto
Tšetšeenin kielen kirjoittamiseen käytetään pääasiassa kyrillistä kirjaimistoa, mutta myös latinalainen ja arabialainen aakkosisto ovat käytössä. Lisäkirjaimia ovat Ӏ (palotška) ja ь (kyrillinen Ӏ korvataan tietotekniikan ongelmien vuoksi usein latinalaisella I-kirjaimella tai 1:llä). Esimerkiksi аь on [ɑ] (ä), уь [ɨ] (y), гІ lausutaan kuten arabian غ ja хь ح. Digrafeja kohdellaan pääasiassa yksikköinä.

Kielioppi
Tšetšeenin nominit jaetaan kuuteen taivutusluokkaan tai sukuun, joiden sanoilla on sama prefiksi. Verbi taipuu nominin suvun mukaan muttei persoonissa. Tšetšeeni on ergatiivinen kieli. Nomineilla on kahdeksan sijaa: nominatiivi, genetiivi, datiivi, ergatiivi, allatiivi, instrumentaali, latiivi ja vertailusija eli komparatiivi.

Lähteet

Aiheesta muualla

Tšetšenian kielet
Venäjän kielet
Dagestanin kielet
Ingušian kielet
Kalmukian kielet
Pohjoiskaukasialaiset kielet
Ken MacLeod

Ken MacLeod (s. 2. elokuuta 1954) on Edinburghissa asuva skotlantilainen tieteiskirjailija.

Henkilöhistoria

Vuonna 1976 hän valmistui Glasgow'n yliopistosta pääaineenaan eläintiede ja kirjoitti myöhemmin maisterintutkinnon lopputyönsä biomekaniikasta. 

MacLeodin teokset tutkailevat usein sosialistisia, kommunistisia ja anarkistisia poliittisia ideologioita.

Palkinnot

Hän on voittanut kolme Prometheus-palkintoa, kolme BSFA-palkintoa ja ollut ehdolla useille muille palkinnoille.

Kirjoja

Fall Revolution -sarja

  Prometheus-palkinto voittaja 1996 
 The Stone Canal (1996) Prometheus-palkinto voittaja 1998 
 The Cassini Division (1998)
 The Sky Road (1999) British Science Fiction voittaja 1999

Engines of Light -trilogia

 Cosmonaut Keep (2000)
 Dark Light (2001)
 Engine City(2002)

The Corporation Wars -sarja

 Dissidence (2016)
 Insurgence (2016)
 Emergence (2017)

Muuta

 Newton's Wake: A Space Opera (2004), British Science Fiction ehdokas 2004, John W. Campbell ehdokas 2005
 Learning the World: A Novel of First Contact (2005) Prometheus-palkinto voittaja 2006; Hugo-, Locus-, John W. Campbell- ja Arthur C. Clarke-palkintojen ehdokas, 2006; British Science Fiction, 2005
 The Highway Men (2006)
 The Execution Channel (2007),  British Science Fiction ehdokas 2007; John W. Campbell- ja Arthur C. Clarke-palkintojen ehdokas 2008
 The Night Sessions (2008), British Science Fiction voittaja 2008
 The Restoration Game (2010), British Science Fiction ehdokas 2010
 Intrusion (2012), ehdokas Campbell-, Clarke- British Science Fiction-palkinnoille parhaan teoksen sarjassa
 Descent (2014)

Lyhyt fiktio

 The Human Front (2002) (Sidewise-palkinnon voittaja 2002, Seiun-palkinnon voittaja 2006)
 Who's Afraid of Wolf 359? (2007) (Hugo-ehdokas lyhyen fiktion sarjassa)

Kokoelmia

 Giant Lizards From Another Star (novellikokoelma, 2006)

Suomennettu novelli

 ”Kuutamourakointia”. Tähtivaeltaja 3/2000.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Vesa Lehtinen: Tähtijaosto. Aikakone 15.3.2001.
 Arvioita MacLeodin kirjoista
 Ken Macleodin kotisivut
 

Skotlantilaiset kirjailijat
Skotlantilaiset tieteiskirjailijat
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Puolustushaara

Puolustushaara tarkoittaa ase- tai puolustusvoimien erikoistunutta osaa koko puolustuslaitoksen tasolla. Puolustushaaralla on itsenäinen valtakunnan tasoinen johto, joiden yläpuolella on yleensä yleisesikunta. Suomen puolustusvoimien puolustushaarat ovat maavoimat, merivoimat ja ilmavoimat. Suomessa yleisesikuntaa kutsutaan nykyään pääesikunnaksi.

Erityisesti suurissa maissa voi puolustushaaroja olla enemmänkin. Suurempi määrä voi johtua esimerkiksi siitä, että maalla on brittiläistyyppinen siirtoarmeija, mikä antaa nopealle toiminnalle erityispiirteitä. Tällaisia puolustushaaroja on mm. merijalkaväki Yhdysvalloissa. Puolustukseen voi myös liittyä strategisia elementtejä, kuten strategisia ohjusydinaseita. Venäjällä strategiset ohjusjoukot olivat aiemmin oma puolustushaaransa. Yhdysvalloissa osa ilmavoimista erotettiin kuudenneksi puolustushaaraksi maavoimien, laivaston, ilmavoimien, merivoimien ja rannikkovartioston lisäksi avaruusjoukoiksi, avaruusvartioiksi.

Yhdysvalloissa rannikkovartiosto on itsenäinen puolustushaara, kun taas Suomessa merivartiosto on osa Rajavartiolaitosta. Rajavartiolaitos on sotilaallisesti järjestynyt, mutta sisäministeriön alainen organisaatio, eikä siten kuulu rauhan aikana puolustusvoimiin. Tämän vuoksi osan manner-Suomessa puolustusvoimille kuuluvista tehtävistä demilitarisoidun Ahvenanmaan autonomisen maakunnan alueella hoitaa Rajavartiolaitos.

Puolustushaarojen yhteistoimintaa koordinoi yhteinen  pääesikunta, jonka johdossa ovat puolustushaaroja palvelevat yhteiset joukot ja laitokset (ns. JOINT-taso). Näitä erikoislaitoksia ovat Suomessa mm. Maanpuolustuskorkeakoulu ja Maavoimien materiaalilaitos. 

JOINT-tason merkitys on korostumassa asevoimissa, kun jaetun tiedon ja yhteistoiminnan merkitys kasvaa verkostokeskeisen sodankäynnin mukana. Suomessa kehittämispyrkimys näkyy siinä, että maavoimille on muodostettu yleisesikunta Mikkeliin, jolloin maavoimat sai Pääesikunnasta riippumattoman oman esikuntansa merivoimien ja ilmavoimien tapaan. Tähän asti maavoimien yleisesikuntatoiminnot oli hoidettu Pääesikunnan maavoimaosastolla.

Ranskan kielestä peräisin oleva sana armeija tarkoittaa kaikkien puolustushaarojen yhdessä muodostamaa puolustusvoimaa. Anglosaksisissa maissa, missä oli historiallisesti merkittävät merivoimat kuitenkin kielenkäytössä armeijalla tarkoitetaan vain maavoimia tai muita maavoimien kaltaisia puolustushaaroja, mitkä eivät sisällä ainakaan merivoimia. Ilmavoimien asema eri maissa on erilainen. Joissain suurissa maissa voi olla useampia puolustushaaransa alaisia ilmavoimia, kuten maavoimien tai laivaston ilmavoimia.

Suomen puolustusvoimat
Sodankäynti
479 eaa.



Tapahtumia 
 Plataiain taistelu
 Akropolis poltetaan toista kertaa
 Persialaissodat päättyivät Kreikassa

Syntyneitä

Kuolleita 
 Kungfutse, kiinalainen filosofi

Lähteet

Aiheesta muualla 

400-luku eaa.
Suomen Raamattuopisto

Suomen Raamattuopiston Säätiö (Suomen Raamattuopisto eli SRO) on Raamattuun ja luterilaiseen tunnustukseen sitoutuva itsenäinen kristillinen järjestö, jonka tarkoitus on sen määritelmän mukaan julistaa evankeliumia, opettaa Raamattua, tarjota ihmisille hengellinen koti ja tukea lähetystyötä.

Säätiö on yksi ns. uuspietismin eli viidennen herätysliikkeen muodostavista järjestöistä. Suomen Raamattuopisto ei ole vain yksittäinen opisto vaan kokonainen hengellinen liike. Toisaalta se on myös seurakuntia palveleva järjestö. Vuonna 1995 SRO:lla oli säännöllistä toimintaa 14 %:ssa seurakunnista ja satunnaista toimintaa 37 %:ssa seurakunnista.

Suomen Raamattuopisto on Suomen Evankelisen Allianssin yhteisöjäsen.

Historia

Tausta 
Urho Muroman ajatus raamattuopiston perustamisesta sai alkunsa pohjoismaisessa ylioppilaskokouksessa Karlskoganissa vuonna 1927. Tuolla Muroma kuuli muiden pohjoismaiden, erityisesti Norjan raamattukouluista. Uuden järjestön perustaminen mietitytti Muromaa ja aluksi raamattuopiston perustamista pohdittiin Suomen Lähetysseuran yhteyteen.

Perustaminen ja toiminta 
SRO perustettiin vuonna 1940 hoitamaan sitä hengellistä herätystä, jonka juuret ovat 1900-luvun alkupuolen hengellisessä liikehdinnässä ja jonka keskeisin julistaja oli rovasti Urho Muroma. Säätiö perustettiin nimellä Evankelisluterilainen Sisälähetyssäätiö vuonna 1940 ja nimi muutettiin vuonna 1979 Suomen Raamattuopiston Säätiöksi.

SRO:n vuoden 2015 loppuun saakka antama kirkon nuoriso-ohjaajakoulutus oli osa Diakonia-ammattikorkeakoulua. Nuorisotyön koulutusta järjestettiin Raamattuopistolla vuodesta 1957 alkaen ja vuodesta 1996 alkaen koulutus tapahtui Diakonia-ammattikorkeakoulun kautta.

Toiminta 
Toimintakeskuksia on kolme: Suomen Raamattuopisto Kauniaisissa, joka on ollut kansanopisto vuodesta 1989, sekä kristilliset loma- ja kurssikeskukset Vuokatinranta Sotkamossa ja Kellonkartano Oulun Haukiputaalla.

Toiminta on tunnustuksellista, luterilaista, raamatullista ja kirkollista, mutta hallinnollisesti ja henkisesti itsenäistä. Säätiön toimialoina ovat evankelioiminen aikuisväestön ja erikseen nuorison keskuudessa, raamatunopetus ja muu kristillisen seurakunnan toimintaan valmiuksia antava koulutus, julkaisutoiminta ja oman ystäväjoukon vaaliminen.

Kustannustoiminta 
Suomen Raamattuopiston kustannusliike Perussanoma julkaisee kirjallisuutta sekä Elämä- ja Perusta-lehtiä. Säätiön toiminnanjohtaja on Lauri Vartiainen.

Säätiöllä ja sen kustannusliikkeellä on noin 50 palkattua työntekijää ja moninkertainen määrä vapaaehtoisia. Raamattuopiston talous perustuu suurelta osin vapaaehtoiseen tukeen ja ulkopuolisiin lahjoituksiin.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Suomen Raamattuopiston verkkosivut

Viidesläisyys
Kristilliset oppilaitokset Suomessa
Kauniaisten oppilaitokset
Suomen teologinen instituutti

Suomen teologinen instituutti (STI) on teologista opetus- ja tutkimustyötä harjoittava laitos, joka toimii pääasiassa Helsingissä. Vuonna 2014 STI on aloittanut toimintaansa myös Turussa ja Joensuussa. STI:n perusti seitsemän kristillisten herätysliikkeiden parissa toimivaa järjestöä vuonna 1987.

STI pohjaa toimintansa Raamattuun ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon tunnustukseen. STI tukee erityisesti teologian opiskelijoita sekä heidän opinnoissaan että hengellisessä elämässään ja pitää esillä Raamatulle uskollista teologiaa.

STI on Suomen Evankelisen Allianssin yhteisöjäsen.

Jäsenjärjestöt
Nykyiset STI:n jäsenjärjestöt ovat seuraavat: SLEY, Ev.lut. Lähetysyhdistys Kylväjä, Medialähetys Sanansaattajat, Suomen Ev.lut. Kansanlähetys, Suomen Ev.lut. Opiskelija- ja Koululaislähetys, Suomen Raamattuopiston Säätiö, Länsi-Suomen Rukoilevaisten Yhdistys, Svenska Lutherska Evangeliföreningen, Lähetysyhdistys Rauhan Sana sekä Laestadianernas Fridsföreningars Förbund.

Toimintaa
Suomen teologinen instituutti järjestää teologisia luentoja ja organisoi pienryhmiä, tekee seurakuntavierailuja sekä ylläpitää kirjastoa ja lukusalia.
Se julkaisee teologista aikakauskirjasarjaa Iustitia ja tiedotuslehteä Kulmakivi.

Pääsihteerit 
STI:n ensimmäisenä pääsihteerinä toimi TT 1988–2005 Eero Junkkaala, sijaisenaan pari viimeistä vuotta Leif Nummela ja vuodesta 2006 naispappeuden vastustajana tunnettu rovasti Henrik Perret.

 TT Eero Junkkaala (1988–2005)
 Rovasti Henrik Perret (2006–2013)
 TT Ville Auvinen (2013–2017) 
 TM Jari Rankinen (2017–2020)
 TM Santeri Marjokorpi (2020→)

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 STI:n kotisivu
 

Teologia
Luterilaiset herätysliikkeet
Sothis

Sothis (sanatarkasti Sopdet) oli muinaisessa Egyptissä palvottu  Sirius-tähden jumalatar.

Sothis kuvattiin naisena, jolla oli päässään kruunu, jonka päällä oli viisisakarainen tähti.

Sothis yhdistettiin Sirius-tähteen, joka nousi heinäkuussa aamulla taivaalle, osoittaen uuden vuoden ja Niilin tulvan alkamisen. Tästä syystä häntä pidetään myös uuden vuoden ja Niilin tulvan jumalana.

Egyptin mytologiassa Sothiksen puoliso oli Orionin tähdistöä edustanut Sah.

Muinaisen Egyptin jumalat
Egyptiläiset jumalattaret
Tähtien jumalat

ca:Llista de personatges de la mitologia egípcia#S
Taweret

Taweret oli muinaisessa Egyptissä palvottu virtahepojumalatar.

Taweret kuvattiin ihmismäisenä virtahepona, jolla oli krokotiilin selkä. Hänen päänsä oli myös osittain krokotiilin pään muotoinen. Vaikka Taweret oli suorastaan uhkaavan näköinen, oli hän pohjimmiltaan lempeä jumalatar. Taweretin erikoisen olemuksen uskottiin karkottavan pois pahoja henkiä.

Taweret oli ensisijaisesti synnytyksen jumalatar. Häntä palvottiin laajasti ympäri Egyptiä varsinkin kodeissa, joissa oli raskaana olevia naisia. Taweretia on äärimmäisen vaikea erottaa ulkomuodoltaan ja tehtäviltään samanlaisesta Ipystä. 

Muinaisen Egyptin jumalat
Egyptiläiset jumalattaret
Hedelmällisyyden jumalat
Synnytyksen jumalat

ca:Llista de personatges de la mitologia egípcia#T
Luettelo kemisteistä


Kemisti on kemian tutkija tai tuntija. Suomessa kemistiksi voi pätevöityä suorittamalla yliopistossa filosofian maisterin tutkinnon pääaineena kemia, taikka diplomi-insinöörin tutkinnon pääaineena kemiantekniikka. Biologisten materiaalien kemiaan suuntautunutta kemistiä sanotaan biokemistiksi.

Tällä sivulla luetellaan merkittäviä kemistejä. Aakkostuksessa ei oteta huomioon sukunimien etuliitteitä van, van't ja von.

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U
V W X Y Z Å Ä Ö

A
Svante Arrhenius
Amedeo Avogadro

B
Johann Joachim Becher
Claude Louis Berthollet
Jöns Jacob Berzelius
Joseph Black
Pehr Adolf von Bonsdorff
Carl Bosch
Robert Boyle

C
Wallace Carothers
Henry Cavendish
Henri Louis Le Chatelier
Marie Curie
Pierre Curie

D
John Dalton
Humphry Davy
Peter Debye

F
Michael Faraday
Emil Hermann Fischer

G
Johan Gadolin
Joseph Gay-Lussac

H
Albert Hofmann
Fritz Haber
Jan Baptist van Helmont
Jacobus Henricus van ’t Hoff

K
Friedrich August Kekulé
Jüri Kukk

L
Antoine Lavoisier
Henri Louis Le Chatelier
Gilbert Newton Lewis
Justus von Liebig

M
Dmitri Mendelejev
Lothar Meyer
Henry Gwyn Jeffreys Moseley

O
Wilhelm Ostwald

P
Paracelsus
Louis Pasteur
Linus Pauling
Joseph Priestley

R
William Ramsay
Ernest Rutherford

S
Carl Wilhelm Scheele
Georg Ernst Stahl
Hermann Staudinger

V
A. I. Virtanen

W
Johannes Diderik van der Waals

Kemistit
Kemistit