Vapaudenristin ritarikunta

Vapaudenristin ritarikunta () on vanhin kolmesta virallisesta suomalaisesta ansioritarikunnasta. Ritarikunnan suurmestarina toimii puolustusvoimien ylipäällikkö eli tasavallan presidentti. Kunniamerkkejä jaetaan puolustusvoimain lippujuhlan päivänä ja Suomen itsenäisyyspäivänä. Sotilaille merkkejä jaetaan pääsääntöisesti puolustusvoimain lippujuhlapäivänä ja siviileille itsenäisyyspäivänä.

Mannerheim-ristiä lukuun ottamatta myönnettävän kunniamerkin luokka riippuu henkilön sotilasarvosta tai siihen rinnastettavasta siviiliasemasta: Vapaudenristejä myönnetään lähinnä upseereille ja Vapaudenmitaleja aliupseeristoon ja miehistöön kuuluville. Vapaudenristi annetaan sotilaallisista ansioista miekkojen kera ja kansalaisansioista ilman miekkoja. Erityisen rintamasuorituksen tai sodanaikaisen johtamisen palkitsemiseksi Vapaudenristi voidaan myöntää sotilaalle tammenlehvällä koristettuna. Vapaudenmitali annetaan sotilashenkilöille ja Vapaudenristin ansiomitali siviilihenkilöille. Vapaudenristi miekoilla tai Vapaudenmitali voidaan sota-aikana myöntää myös siviileille.

Miekkojen kera myönnettävän ristin nauhan väri on punainen valkoisilla juovilla, kun se myönnetään sodan ajan ansioista tai keltainen punaisilla juovilla, kun se myönnetään rauhan ajan ansioista. Ilman miekkoja myönnetyissä risteissä nauhan väri on aina keltainen punaisilla juovilla.

Historia

Sisällissodan ja toisen maailmansodan aika 
Vapaudenristit perustettiin Vaasassa Suomen senaatin päätöksellä 4. maaliskuuta 1918 ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheimin aloitteesta sisällissodan aikana. Varsinainen vapaudenristin ritarikunta perustettiin pysyvästi vasta 16. joulukuuta 1940. Sisällissodan ansioista merkkejä myönnettiin 28 000. Kunniamerkkien jakaminen keskeytettiin sisällissodan alkamisen vuosipäivänä 28. tammikuuta 1919. Samana päivänä myönnettiin vielä VR1 rintatähden kera kuudelle kenraalille ja pääministeri Lauri Ingmanille sekä perustettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta. Sekä Vapaudenristin että Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan kunniamerkit on suunnitellut Akseli Gallen-Kallela.

Vapaudenristejä oli aluksi seuraavat viisi luokkaa, jonka lisäksi siihen kuului kaksi mitalia:

 Vapaudenristin suurristi (VR SR)
 1. lk:n Vapaudenristi (VR 1)
 2. lk:n Vapaudenristi (VR 2)
 3. lk:n Vapaudenristi (VR 3)
 4. lk:n Vapaudenristi (VR 4)
 1. lk:n Vapaudenmitali (VM 1)
 2. lk:n Vapaudenmitali (VM 2)

Alkujaan VR SR, VR 1 ja VR 2 jaettiin keltaisessa nauhassa, jossa oli punainen reunus, ja VR 3 ja VR 4 punaisessa nauhassa, jossa oli valkoinen reunus, eikä erottelua sotilas- ja kansalaisansioista myönnettyjen merkkien välillä ollut. Kansalaisansioista jaettujen ristien seppelkuvio oli ilman miekkoja, ja VR 3 ja VR 4 emaloitiin sinisiksi.

Talvisodan sytyttyä vapaudenristin kunniamerkit otettiin uudelleen käyttöön 8. joulukuuta 1939. Marsalkka Mannerheim myönsi ensimmäiset suurristit Talvisodan jälkeen heinäkuussa 1940. Perustamisensa jälkeen ritarikunnan kunniamerkit muuttuivat vuosina 1939, 1940, 1942 ja 1944 annetuilla asetuksilla. Siihen on muun muassa lisätty tunnettu Mannerheim-risti. Jatkosodan aikana myönnettiin yhteensä noin 650 000 Vapaudenristin kunniamerkkiä. Suureen lukumäärään vaikuttaa eittämättä se, että Mannerheimin ohjeen mukaan jokaiselle haavoittuneelle sotilaalle myönnetään arvonsa mukaan joko Vapaudenristi tai -mitali. Näin siksi, että suomalaisiin kunniamerkkeihin ei kuulu erillistä haavoittumismitalia, jollainen oli muun muassa Saksan haavoittumismerkki. Aluksi VR:n kunniamerkkejä jaettiin vain sodan aikana. Jotta ritarikunnan toiminta saatiin jatkumaan sota-ajan jälkeenkin, annettiin 18. elokuuta 1944 asetus, jolla tehtiin mahdolliseksi kunniamerkkien jako myös rauhan aikana.

Toisen maailmansodan jälkeen 
Tasavallan presidentti Urho Kekkonen keskeytti vuonna 1960 vapaudenristien jakamisen lähes kolmeksi vuosikymmeneksi. Vain yksittäisiä poikkeuksia tapahtui, esimerkiksi silloin, kun VR 4 myönnettiin vuonna  1980 Sotainvalidien veljesliitolle ja vuonna  1988 Ilmasotakoululle ja Päällystöopistolle tai kun Lauri Sutelalle myönnettiin VR SR vuonna  1983. Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkkien jakamista jatkettiin Mauno Koiviston kaudella vuodesta 1989 alkaen. Tämän jälkeen Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkkejä on myönnetty sotilaille, vapaaehtoisen maanpuolustustyön aktiiveille ja kansainvälisessä rauhanedistämisessä kunnostautuneille muutamia vuosittain.

Vapaudenristi 

Vapaudenristi on perusmuodoltaan yrjönristi, jonka päällä on lyhytsakarainen hakaristi. Ristin keskiössä on heraldinen ruusu. 
 1. ja 2. luokan Vapaudenristit sekä miekoin että ilman miekkoja (kansalaisansioista) ovat valkoiseksi emaloidut, ja hakaristi on kullattu.
 Ristin 3. ja 4. luokassa risti miekoilla on mustaksi hapetettua rautaa, ja ilman miekkoja se on emaloitu siniseksi.
 Sururisti on kuin 4. luokan risti miekoilla, mutta mustalla ruusukenauhalla.
 Risti voidaan myös myöntää Punaisen Ristin kanssa, jolloin punainen risti sijoitetaan valkoisen ruusun päälle.

Tasavallan presidentin lipussa on kuvattu 3. luokan Vapaudenristi kansalaisansioista.

Ritarikunnan nykyiset kunniamerkit 

 Vapaudenristin suurristi (VR SR)
 1. lk:n Vapaudenristi rintatähtineen (VR 1 rtk)
 1. lk:n Vapaudenristi (VR 1)
 2. lk:n Vapaudenristi (VR 2)
 3. lk:n Vapaudenristi (VR 3)
 4. lk:n Vapaudenristi (VR 4)
 1. lk:n Vapaudenmitali (VM 1)
 2. lk:n Vapaudenmitali (VM 2)
 Vapaudenristin 1. lk:n ansiomitali (VR Am 1)
 Vapaudenristin 2. lk:n ansiomitali (VR Am 2)

Lisäksi voimassa olevan asetuksen mukaan edelleen olemassa ovat seuraavat Vapaudenristin erikoiskunniamerkit, joita ei kuitenkaan ole toisen maailmansodan jälkeen myönnetty: Vapaudenristin 1. luokan Mannerheim-risti, Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-risti, 1. luokan Vapaudenmitali ruusukenauhassa, Vapaudenristin kultainen ansiomitali, Vapaudenristin sururisti sekä Vapaudenristin surumitali.

Vapaudenristin kunniamerkeillä palkittuja

Vapaudenristin suurristin saaneita 

Suurristi on myönnetty noin 50 kertaa, muiden muassa seuraaville henkilöille:

 Sisällissodan aikana
 Carl Gustaf Emil Mannerheim, 30.4.1918 (miekkojen kera) ja 20.3.1940 (miekkojen ja jalokivien kera)
 Pehr Evind Svinhufvud, 30.4.1918
 Vilhelm II, 29.7.1918 (miekkojen ja jalokivien kera) 
 Georg von Hertling, 29.7.1918
 Rüdiger von der Goltz, 8.7.1918 (miekkojen ja jalokivien kera)
 Hugo Meurer, 8.7.1918 (miekkojen ja jalokivien kera)
 Prinssi Heinrich, 28.10.1918 (miekkojen kera)
 Paul von Hindenburg, 31.7.1918 (miekkojen kera)
 Erich Ludendorff, 31.7.1918 (miekkojen kera)
 Prinssi Carl, 1.10.1918
 Stephan Burián von Rajecz, 11.10.1918
 Talaat pašša, marraskuu 1918

 Talvisodan jälkeen
 Risto Ryti, 6.7.1940 (miekkojen kera)
 Erik Heinrichs, 6.7.1940 (miekkojen kera)
 Rudolf Walden, 6.7.1940 (miekkojen kera)

Jatkosodan aikana
 Ion Antonescu, 1.1942 (miekkojen kera)
 Hermann Göring, 25.3.1942 (miekkojen kera)
 Wilhelm Keitel, 25.3.1942 (miekkojen kera)
 Erich Raeder, 25.3.1942 (miekkojen kera)
 Walther von Brauchitsch, 19.7.1942 (miekkojen kera)
 Heinrich Himmler, 30.7.1942 (miekkojen kera)
 Vilho Nenonen, 6.3.1943 (miekkojen kera)
 Eduard Dietl, 20.1.1944 (miekkojen kera)
 Karl Dönitz, 11.4.1944 (miekkojen kera)
 Jarl Lundqvist, 8.1.1945 (miekkojen kera)
 Väinö Valve, 8.1.1945 (miekkojen kera)
 Lennart Oesch, 2.2.1945 (miekkojen kera)

 Sotien jälkeen
 Aarne Sihvo, 30.5.1953 (miekkojen kera)
 Kaarlo Heiskanen, 4.6.1959  (miekkojen kera)
 Lauri Sutela, 6.12.1983  (miekkojen kera)
 Adolf Ehrnrooth, 6.12.1989 (miekkojen kera)
 Jaakko Valtanen, 4.6.1994 (miekkojen kera)
 Jan Klenberg, 4.6.2007 (miekkojen kera)
 Gustav Hägglund, 4.6.2009 (miekkojen kera)
 Juhani Kaskeala, 4.6.2010  (miekkojen kera)
Ari Puheloinen, 4.6.2018 (miekkojen kera)
 Lisäksi ritarikunnan suurmestarin asemassa olleet tasavallan presidentit ovat saaneet suurristin ilman miekkoja.

Myönnettyjä erikoiskunniamerkkejä 
 1. lk:n Vapaudenmitali ruusukenauhassa, myönnetty ainoastaan kerran, Carl Gustaf Emil Mannerheimille
 Vapaudenristin kultainen ansiomitali, myönnetty ainoastaan kerran Waldemar Erfurthille, joka oli Saksan yhteysupseeri päämajassa jatkosodan aikana.

Kunniamerkit kaupungeille 

Koska osa Suomen hallituksen, Svinhufvudin senaatin jäsenistä joutui sisällissodassa pakenemaan kapinaan nousseita punaisia muodostaen Vaasan senaatin istuntosalinaan Vaasan kaupungintalo, tästä kiitokseksi senaatti myönsi toukokuun alussa 1918 kaupungille augmentin eli oikeuden liittää Vapaudenristin suurristin miekkojen kera Vaasan vaakunaan kunnialisäyksenä.

Myös Mikkelille on myönnetty 4. luokan Vapaudenristi miekkoineen vuonna 1944 kiitoksena päämajakaupunkina toimimisesta kolmessa (talvi-, jatko- ja Lapin sota) itsenäisen Suomen ajan sodassa. Kaupungin kunniamerkkiä kantaa Mikkelin vaakuna.

Rauhanturvaajia 
Tasavallan presidentti Tarja Halonen myönsi 4. kesäkuuta 2006 neljälle suomalaiselle ISAF-joukoissa palvelleille rauhanturvaajalle kolme Vapaudenristiä ja yhden Vapaudenmitalin kunnostautumisesta Afganistanissa helmikuun 2006 mellakoiden yhteydessä. Nämä olivat toisen maailmansodan jälkeen ensimmäiset tasavallan presidentin suomalaiselle sotilaalle taistelutehtävässä kunnostautumisesta myöntämät kunniamerkit.

Vuoden 2006 jälkeen vapaudenristejä ja vapaudenmitaleja on myönnetty vuosittain muutamalle kansainvälisessä kriisinhallintaoperaatiossa, joko Afganistanissa tai Somalianlahdella taistelutilanteessa kunnostautuneelle sotilaalle.

Afganistanin ISAF-operaation ansioista jaettu vapaudenristi on yhdistelmä sodan ajan ansioista ja rauhan ajan ansioista jaettua vapaudenristiä. Vapaudenristi ansioista Afganistanissa on kiinnitetty keltaiseen, punaraitaiseen nauhaan, jossa on nauharuusuke. Atalantassa suoritetun Somalian EU-operaation johdosta myönnetyt vapaudenristit jaettiin keltaisella punaraitaisella nauhalla ilman nauharuusuketta.

Puolustusvoimain lippujuhlan päivänä 4. kesäkuuta 2017 myönnettiin sotien jälkeen ensimmäinen vapaudenristi ansioista kansainvälisessä kriisinhallinnassa punaisen ristin kera. Kunniamerkki oli 3. luokan Vapaudenristi, ja sen sai lääkintämajuri Isto Uusi-Erkkilä.

Katso myös 
 Suomen Leijonan ritarikunta
 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta
 Pyhän Karitsan ritarikunta

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 
 

Suomalaiset ritarikunnat
Seulonnan keskeiset artikkelit