joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Visavuori

Visavuori on kuvanveistäjä Emil Wikströmin entinen taiteilijakoti ja ateljee, joka sijaitsee Vanajaveden etelärannalla Sääksmäen Tarttilassa Valkeakoskella. 

Wikström rakennutti ateljeensa vuosina 1893–1912. Aluksi paikalla oli vuosina 1893–1894 rakennettu karjalaistyylinen hirsirakennus, joka oli koko Suomen ensimmäinen erämaa-ateljee. Tässä rakennuksessa ateljee- ja asuintilat olivat samassa yhteydessä, mutta rakennus tuhoutui perustuksiaan myöten tulipalossa vuonna 1896, joten Wikström rakennutti tämän jälkeen erilliset asuin- ja ateljeerakennukset. 
Näistä ensimmäisenä valmistui kansallisromanttinen asuinrakennus vuonna 1902 ja vuosi sen jälkeen keskieurooppalaista rakennustyyliä edustava ateljee. Ateljeen yhteyteen Wikström suunnitteli myös tähtitornin ja Suomen ensimmäisen pronssivalimon. Wikström oli ensimmäinen suomalainen, joka oppi salaisena pidetyn pronssivalun taidon, ja hänen kauttaan saman taidon oppivat myös muut suomalaiset taidevalajat. Vuonna 1912 Wikström rakennutti ateljeeseensa laajennusosan, jonka yhteyteen valmistuivat myös talvipuutarha sekä urkuparvi Wikströmin veljen rakentamille uruille.

Visavuoren rakennukset ovat säilyneet 1900-luvun alun asussa, ja asuinrakennuksessa on myös alkuperäinen irtaimisto jäljellä. Suuri osa huonekaluista on ostettu Pariisista. Visavuori on vuodesta 1967 lähtien ollut yleisölle avoin museo, jonka omistaa vuonna 1966 perustettu Visavuoren museosäätiö.

Visavuoren alueella on myös Emil Wikströmin tyttärenpojan pilapiirtäjä Kari Suomalaisen tuotantoa esittelevä Kari-paviljonki, joka valmistui vuonna 1990 Emil Wikströmin entisen kasvihuoneen paikalle. Kari Suomalainen lahjoitti vuonna 1988 koko elämäntuotantonsa (yli 8 000 pilapiirrosta ja lisäksi maalauksia ja muita piirroksia) Visavuoren museosäätiölle.

Taideteokset Visavuoren alueen maastossa 

 Ain' yhä ajattelevi (Väinämöinen); Ateljeerakennuksen vieressä; Emil Wikström 1992 (valu, alkuperäisteos 1907-1908)
 Hvitträskin karhu; Ateljeerakennuksen sivulla vesialtaan vieressä; Emil Wikström 1905-1906
 Kalastajapoika / Kalapoika / Poika ja ahven; Ateljeerakennuksen sivulla vesialtaan reunalla; Emil Wikström 1988 (valu, alkuperäisteos 1889)
 Kari Suomalaisen muistomerkki; Kari-paviljongin vieressä; Terho Sakki 1999 (muistomerkissä Kari-mitali vuodelta 1993)
 Kokko, hauki ja Ilmarinen (Ilmarinen-suihkukaivo), Emil Wikström 1995 (valu 1994, alkuperäisteos 1891)
 Marjatta, Emil Wikström 1998 (valu, alkuperäisteos 1908-1926)
 Robert Kajanus; Ateljeerakennuksen takapihalla; Emil Wikström 1905-1914
 Tule leikkimään; Kari-paviljongin pääoven edustalla; Emil Wikström 1990 (valu, alkuperäisteos 1921)
 Äiti ja lapsi; Ateljeerakennuksen sisääntulon seinällä; Emil Wikström 1900

Lähteet 
 Valli, Juhani (kirjoittaja) ja Kukila, Antti (valokuvaaja): Patsaskaupunki Valkeakoski, 2017, ISBN: 978-952-93-9077-9

Viitteet

Aiheesta muualla

 Visavuoren kotisivut

Pirkanmaan nähtävyydet
Suomen kotimuseot
Suomen taidemuseot
Sääksmäki
Valkeakosken rakennukset ja rakennelmat
Pitkäjärvi (Rautjärvi)

Pitkäjärvi on kyläkokonaisuus nykyisessä Rautjärven kunnassa, käsittäen Innasennurkan ja Kaljusenkylän kyläalueet entisen Simpeleen kunnan alueelta. Kylien alueella on n. 300 asukasta.

Pitkäjärvi sijaitsee Rautjärven pohjoisosassa noin kuusi kilometriä kunnan keskustaajaman Simpeleen luoteispuolella.

Kylässä on useita pieniä järviä ja lampia. Pitkäjärven koulu on lakkautettu ja se toimii nykyisin Pitkäjärven toimintakeskuksena. Toimintakeskus on Innasennurkan-Kaljusenkylän (In-Ka) kyläyhdistys ry:n omistuksessa. Kylän keskustan lisäksi asutusta on Innasennurkassa. 

Pitkäjärvellä asuu paljon yrittäjiä. Keskellä Pitkäjärveä on laavu-lato sekä lintutorni.

Aiheesta muualla
Innasennurkan-Kaljusenkylän kyläyhdistys ry:n Internetsivut
Rautjärven kylät: Innasennurkka ja Kaljusenkylä

Rautjärven kylät
Simpele
Kalela

Kalela on taiteilija Akseli Gallen-Kallelan entinen erämaa-ateljee, joka sijaitsee Ruovedellä Näsijärven Pöytäselän rannalla noin kahdeksan kilometriä Ruoveden keskustasta itään. Gallen-Kallelan itse suunnittelema kelohonkarakennus rakennettiin 13 kirvesmiehen voimin vuosina 1894–1895. Rakennus on ulkomitoiltaan 18 × 18 metriä, ja sen harjakorkeus on 13 metriä. Gallen-Kallela asui Kalelassa perheineen vuosina 1895–1900, sitten kesällä 1905 ja viimeksi vuosina 1915–1921. Gallen-Kallela maalasi Kalelassa tärkeimmät Kalevala-aiheiset maalauksensa ja suunnitteli tekstiilit, huonekalut ja freskot vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyn Suomen paviljonkiin.

Kun Gallen-Kallela lähti Kalelasta syyskuussa 1921, rakennus jäi autioksi 15 vuoden ajaksi ja kärsi tällöin sekä luonnonvoimien että ihmisten aiheuttamia vaurioita. Gallen-Kallelan poika, taiteilija Jorma Gallen-Kallela, muutti perheineen Kalelaan kesällä 1937 ja käynnisti talossa korjaus- ja entisöintityöt, joiden ensimmäinen vaihe valmistui vuonna 1939. Jorma Gallen-Kallela kaatui talvisodan alkupäivinä Terijoella 1. joulukuuta 1939, mutta hänen aloittamaansa työtä jatkoivat hänen puolisonsa Pirkko Gallen-Kallela (1905–1999) ja myöhemmin tytär, sisustusarkkitehti Aivi Gallen-Kallela.

Kotimuseona toiminut Kalela oli avoinna yleisölle lähes joka vuosi vuodesta 1965 alkaen. Siellä järjestettiin jokavuotisia vaihtuvia kesänäyttelyitä, joissa esiteltiin eri taiteilijoiden tuotantoa. Sittemmin Kalela on suljettu yleisöltä.

Galleria

Lähteet 
 Kalelan historia ja arkkitehtuuri

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Kalelan erämaa-ateljee. Museovirasto.
 Kalela auki toistaiseksi viimeistä kesää. Yle uutiset 19.6.2008.
 Maalaustaiteemme mestari Ruovedellä. Kotioloa ja tarinanpitoa Gallen-Kallelan huvilalla, Aamulehti, 14.11.1937, nro 308, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Akseli Gallen-Kallela
Ruoveden rakennukset ja rakennelmat
Suomen kotimuseot
Suomen taidemuseot
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Eliica

Eliica (Electric Lithium-Ion Car) on Japanilaisen Keion Yliopiston professori Hiroshi Shimizun luoma tulevaisuuden loistoauto. Se kulkee kahdeksan moottoroidun pyörän voimin ja jokaisessa renkaassa on levyjarru sekä lataava jarrutusjärjestelmä. Kokonaisteho on 470 kilowattia ja päästöjä kertyy 0 hiilidioksidikiloa. 

Eliican kevyemmän mallin huippunopeus on 370 kilometriä tunnissa ja litium-akkujen antama täysi toimintamatka sen pienemmillä akuilla on 200 kilometriä. Suuremmilla akuilla huippunopeus jää 190 km/h, mutta toimintamatka kasvaa 320 kilometriin. Auto painaa 2 400 kg ja siinä on tilaa kuljettajan lisäksi kolmelle hengelle. 

Suurempien akkujen kapasiteetti on 55 kWh, joten täydellä teholla autoa ei voi pitkään käyttää. Nykyisen mallin rakentaminen yksittäistyönä maksaa arviolta 300 000 dollaria, josta puolet johtuu akkukustannuksista. Tiedossa ei ole, paljonko kyseinen auto maksaisi, jos sitä tuotettaisiin esimerkiksi 100 000 kappaleen erä.

Katso myös
Sähköauto

 La Jamais Contente
 AC Propulsion tzero
 Lightning GT
 Tesla Roadster
 Think Global AS
 Venturi Fétish
 Wrightspeed X1

Aiheesta muualla
Viralliset sivut
Virallinen Eliica Blogi 
Keion Yliopisto
Video YouTubessa

Sähköautot
Buduaari

Buduaari tai budoaari (ranskaksi boudoir) tarkoittaa pientä huonetta tai salonkia, jossa nainen viimeistelee pukeutumistaan tai ottaa vastaan lähimpiä ystäviään. Oikeinkirjoitusasun vaihtelu selittyy sanan alkuperän mukaan. U:lla kirjoitettu asu kuvaa sanan ääntämystä ranskassa, o-asuinen muoto taas sen oikeinkirjoitusta ruotsissa. Siinäkin toinen tavu äännetään ranskan mukaisesti lähinnä u:na. 
 
Sana boudoir on ajoitettu ranskassa vuoteen 1740. Se on johdettu verbistä bouder, joka tarkoittaa huonolla tuulella olemista, mököttämistä. Silloinen merkitys kuuluu suomeksi: ”huone, jonne voi vetäytyä mököttämään”. Pian kuitenkin korostui mielentilan sijasta vetäytyminen. Sanan nykymerkitys kuuluu: ”naisen pieni ja tyylikäs salonki”. Esimerkiksi Guy de Maupassant käytti sanaa tässä merkityksessä. 

Buduaarin nykyvastine on lähinnä pukeutumishuone. Korsettimuodin aikana buduaari oli yksityinen tila, paikka jossa naiset saattoivat oleskella kevyemmin nyöritettyinä ja käyttää mukavampia ja kevyempiä asuja kuin tiloissa, jonne sattoi tulla vieraita. Buduaari sijaitsee tavallisesti talon rouvan tai pariskunnan makuuhuoneen vieressä. Sellainen saattaa kuulua myös edustustiloihin, esimerkiksi tanssi- ja ruokasalien läheisyyteen, kuten 1800-luvun lopussa Berliiniin rakennetussa Strousbergin modernissa kaupunkipalatsissa.

Tunnettuja buduaareja 

Tunnetaan myös kokonainen rakennus, joka on nimetty buduaariksi. Se sijaitsee Versailles'n palatsin maille rakennetussa Kuningattaren kylässä (Hameau de la Reine), joka rakennettiin 1700-luvun lopulla Marie-Antoinettelle pakopaikaksi palatsin paineista. Kokonaisuuteen kuuluu kaikkiaan tusinan verran rakennuksia, kuten kuningattaren talo, buduaari, vesimylly, kyyhkyslakka ja vartijan talo.

Sinipunainen buduaari kuului Venäjän viimeiselle tsaarittarelle, Aleksandra Fjodorovna Romanoville. Se sijaitsee Pietarissa Aleksanterinpalatsin vasemmassa siivessä. Huoneen seinät on päällystetty syreenin värisellä ranskalaisella silkillä. Matot, verhot, huonekalut ja jopa kiinalaisten maljakoiden syreenit ja orkideat ovat hiukan vaaleamman sinipunaisia, kuten myös pianoa peittävä liina. Aleksandran väitetään valinneen värityksen Nikolailta saamansa syreeninoksan mukaiseksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Asuinhuoneiston tilat
Aladár Valmari

Aladár Valmari (13. tammikuuta 1922 Porvoo – 4. kesäkuuta 1993 Tampere) oli suomalainen Tampereella asunut kirjailija ja taidearvostelija. Kartanpiirtäjänä työskennellyt Valmari kuului jäsenenä 1950-luvun alussa Tampereen kaupunginkirjaston johtajan Mikko Mäkelän johdolla kokoontuneeseen Mäkelän piiriin.

Valmarin muistiinpanoista koostuneet kalenterit olivat tärkeä lähde Yrjö Varpion Väinö Linna -elämäkertateokselle Väinö Linnan elämä (2006). Näissä kalentereissa Valmari kuvasi usean vuoden ajalta kokemuksiaan Väinö Linnasta ja kertoi muun muassa heidän yhteisistä käynneistään taidenäyttelyissä ja elokuvissa.

Teokset 
 Hiljainen mies, romaani.  WSOY 1957
 Aleksi, romaani.  WSOY 1977

Lähteet 
 Suomen kirjailijat-tietokanta 
 Teosluettelo
 Valmari ja Väinö Linna

Viitteet

Suomalaiset kirjailijat
Mäkelän piiri
Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 1993 kuolleet
Paula-Irmeli Halonen

Paula-Irmeli "Pami" Halonen (s. 22. elokuuta 1945 Varkaus) on entinen suomalainen pikaluistelija.

Halonen osallistui Innsbruckin 1976 talviolympialaisiin ja sijoittui siellä 500 metrin luistelussa kahdeksanneksi ja 1 000 metrillä 13:nneksi. Sprinttereiden MM-kilpailuissa hän oli samana vuonna neljäs ja yleisluistelijoiden MM-kilpailuissa viides. Hän voitti Suomen mestaruuden viidesti ja luisteli 20 Suomen ennätystä. Seuratasolla hän edusti huippuvuosinaan Joensuun Katajaa.

Halonen oli myös hyvä pesäpalloilija ja pääsi neljä kertaa Itä–Länsi-otteluun. 

Hän toimi Joensuussa Rantakylän ala-asteen sekä Karsikon yläasteen tyttöjen liikunnan opettajana ja Joensuun Lyseon lukion liikunnan- ja terveystiedonopettajana ja lentopallovalmentajana. Nykyisin hän asuu Joensuussa, eläkkeellä ja toimii edelleen aktiivisesti lentopallovalmennuksessa.

Saavutukset

 Olympiakisoissa kahdeksas 500 metrillä ja 13:s 1 000 metrillä Innsbruckissa 1976
 Sprinttereiden MM-kilpailuissa yhteispisteissä 16:s 1975, neljäs 1976 ja 22:s 1977
 Yleisluistelijoiden MM-kilpailuissa yhteispisteissä kuudes 1975, viides 1976 ja 12:s 1977
 MM kilpailut 1976 Gjovik, Paula Halonen 500 m, pronssia 43,69sek 
 MM kilpailut 1977 Keystone ,Paula Halonen 500 m, hopeaa 42,2 sek
 Yleisluistelijoiden SM-kultaa 1974 ja 1977
 Sprinttereiden SM-kultaa 1975, 1976 ja 1978
 Matkakohtainen SM 500 metrillä 1970
 Viisi Suomen mestaruutta. Suomen ennätyksiä kaikkiaan 20
 Pesäpallossa 4 Itä–Länsi-ottelua
 Karjalaisen kultamitaliurheilija 1976.
 Lentopalloilijana Prihoissa, PyU:ssa ja Joen Jujussa

Henkilökohtaiset ennätykset

 500 metriä 42,2 (1977, SE)
 1 000 metriä 1.27,29 (1976, SE)
 1 500 metriä 2.16,58 (1977, SE)
 3 000 metriä 5.03,8

Viitteet

Lähteet
 

Suomalaiset pikaluistelijat
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Harriet Andersson

Harriet Andersson (s. 14. helmikuuta 1932 Tukholma) on ruotsalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Ingmar Bergmanin elokuvista. Andersson on esittänyt usein impulsiivisia, työväenluokkaan kuuluvia hahmoja.

Andersson aloitti uransa teatterissa, ensin Oscar-teatterissa, sitten Tukholman pienillä näyttämöillä, kunnes siirtyi Malmön kaupunginteatteriin Bergmanin ohjaukseen vuonna 1953.

Harriet Andersson voitti parhaan naisnäyttelijän palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla vuonna 1964 roolistaan Jörn Donnerin ohjaamassa elokuvassa Rakastaa. Andersson ja Donner elivät siihen aikaan parisuhteessa keskenään. Muita Anderssonin voittamia palkintoja ovat esimerkiksi Bafta-palkinto elokuvasta Kuin kuvastimesta, Guldbagge- ja David di Donatello -palkinnot elokuvasta Kuiskauksia ja huutoja sekä Robert-palkinto elokuvasta Himmel og helvede. Ingmar Bergman on luonnehtinut Anderssonia elokuvataiteelliseksi neroksi, jollaisia tapaa vain harvoin.

Filmografiaa 
Kesä Monikan kanssa (1953)
Viettelysten ilta (1953)
En lektion i kärlek (1954)
Hoppsan! (1955)
Kesäyön hymyilyä (1955)
Sista paret ut (1956)
Hääyö (1959)
Kuin kuvastimesta (1961)
Puhumattakaan naisista (1964)
Rakastaa (1964)
Täällä alkaa seikkailu (1965)
Ormen (1966)
Anna (1970)
Kuiskauksia ja huutoja (1972)
Fanny ja Alexander (1982)
Dogville (2003)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Harriet Andersson Svensk Filmdatabas -tietokannassa

Kirjallisuutta 
 Forsman, Liselott & Hirsch, Foster: ”Työskentelen vaistojeni varassa”, Harriet Anderssonin haastattelu, Filmihullu 4/2012.
 Waarala, Hannu: ”Sielun ja ruumiin ikävä – Harriet Anderssonin moderni naiskuva”, Filmihullu 4/2012.

Ruotsalaiset näyttelijät
Vuonna 1932 syntyneet
Elävät henkilöt
Parhaan naispääosan Guldbagge-palkinnon saajat
Litteris et Artibus -palkitut
Štšuka-luokka

Štšuka tai Štš-luokka (, ) oli Neuvostoliiton laivaston 1930-luvulta käytössä ollut sukellusveneluokka. Luokka ei kuitenkaan ollut yhtenäinen, vaan siihen kuului kaikkiaan kuusi alaluokkaa.Yhteensä veneitä valmistui 88.

Štšuka oli keskikokoinen sukellusvene, joka oli tarkoitettu mataliin ja suljettuihin vesiin. Veneitä alettiin rakentaa vallankumouksellisen sotilasneuvoston tammikuun 1930 päätöksellä. Tavoitteena oli rakentaa 200 venettä, ja työtä teki seitsemän telakkaa. Ennen toisen maailmansodan alkua veneitä oli 86 valmiina. Itämerellä, Mustallamerellä ja Pohjoisessa laivastossa palvelleista etulinjan veneistä menetettiin sodan aikana noin 70 %.

Sarja III 
Sarja III:een kuului neljä sukellusvenettä: Štš 301 Štšuka, Štš 302 Okun, Štš 303 Jorš ja Štš 304 Jaz. Sarjan aluksista kolme kuului ensimmäiseen viisivuotisohjelmaan ja neljäs tilattiin julkisin keräysvaroin.

Veneet oli valmistettu Itämeren telakalla ja ne laskettiin vesille joulukuussa 1930-marraskuu 1931. Alusten uppouma oli pinnalla 578 tonnia ja sukelluksissa 704 tonnia. Niiden pituus oli 57 metriä, leveys 6,20 metriä ja syväys 3,78 metriä. Alusten aseistuksena oli kuusi 21 tuuman (533 mm) torpedoputkea, joista neljä keulassa ja kaksi perässä. Putkiin oli aluksilla kymmenen torpedoa. Lisäksi aluksilla oli yksi 45 millimetrin 46 pituuskaliiperin tykki sekä kaksi .3 tuuman konekivääriä.

Veneiden voimanlähteenä oli dieselmoottori sekä kaksi sähkömoottoria, jotka oli kytketty kahteen akseliin. Koneet tuottivat 800 hevosvoimaa, joilla alusten nopeus oli pinnalla 12,5 solmua ja sukelluksissa 8,5 solmua. Aluksilla oli 35 hengen miehistö.

Sarja V 
Sarjasta III muokattuun sarja V:een kuului yhdeksäntoista sukellusvenettä (Štš-101 - Štš-112 ja Štš-305-Štš-311). Veneet oli rakennettu Dalzavodin, Martin ja Ordžonikidzen  telakoilla. Alusten uppouma oli 589 tonnia.

Sarjan aluksista 12 kuului ensimmäiseen viisivuotissuunnitelmaan Tyynenmeren laivaston varustamiseksi. Seitsemän luokan aluksista tilattiin osana Itämeren laivastolle suunnatun toisen viisivuotissuunnitelman alkuvuosina.

Sarja Vbis 
Sarja Vbis:iin, joka oli alkuperäiseltä nimeltään Sarja VIII, kuului kaksitoista sukellusvenettä (Štš 113-121 ja Štš 201-203). Veneet oli valmistettu Dalzavodin ja Martin telakoilla. Alusten uppouma oli 607 tonnia. Luokan alukset tilattiin osana ensimmäistä viisivuotissuunnitelmaa ja ne oli suunnattu Tyynenmeren laivastolle.

Sarja Vbis-2 
Sarja Vbis-2:een kuului yhdeksän sukellusvenettä (Štš 122-125 ja Štš 204-208). Veneet oli valmistettu Dalzavodin, Martin ja 61 Kommuunin telakoilla. Alusten uppouma oli 617 tonnia.

Sarja X 
Sarja X:ään kuului 33 sukellusvenettä (Štš 126-134, 139-141, 209-215, 317-320, 322, 323, 324, 401-404, 421-422 ja 424). Alusten uppouma oli 590 tonnia.

Alukset tilattiin osana kolmatta viisivuotissuunnitelmaa.

Sarja Xbis 
Sarja Xbis:iin kuului 20 sukellusvenettä (Štš 135-138, 216 ja 405-419). Alusten uppouma oli 587 tonnia.
Alukset tilattiin osana kolmatta viisivuotissuunnitelmaa.

Lähteet

 

 Uboat.net: ShCh (Scuka) class

Viitteet
Estelle Parsons

Estelle Margaret Parsons (s. 20. marraskuuta 1927) on yhdysvaltalainen näyttelijä.

Parsons syntyi Lynnissä, Massachusettsissa, Eben Parsonsin ja ruotsalaisen Elinor Ingebore Matssonin tyttäreksi. Hän opiskeli Oak Grove School for Girlsissä Mainessa ja valmistui Connecticut Collegesta vuonna 1949. Sen jälkeen hän luki lakia ja toimi laulajana ennen näyttelijänuransa alkamista 1950-luvulla. 

Parsons tunnetaan sekä televisiosta, teatterista että elokuvamaailmasta. Hän on ollut useasti Tony-ehdokkaana ja sai vuonna 1967 Parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon roolistaan elokuvassa Bonnie ja Clyde. Muiden tunnettujen elokuvien joukkoon lukeutuvat Rachel, Rachel – haluan rakastaa (1968) ja Musta maanantai (1993). 

Parsons oli lisäksi Bafta-ehdokkaana, ja hänellä oli sivurooli Beverlynä komediasarjassa Roseanne. Hän on ollut kahdesti naimisissa. Ensimmäinen avioliitto Richard Gehmanin kanssa solmittiin vuonna 1953, mutta päättyi eroon 1958. Avioliitosta syntyivät kaksostyttäret Abbie ja Martha. Hän on elänyt vuodesta 1983 toisessa avioliitossaan Peter Zimrothin kanssa, ja parilla on adoptiolapsi Abraham (s. 1983).

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Oscar-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
Vuonna 1927 syntyneet
Elävät henkilöt
Dimitrovgrad (Bulgaria)

Dimitrovgrad () on kaupunki Haskovon alueella Etelä-Bulgariassa. Sen asukasluku on 38 217 (2011).

Kaupunki on nimetty Georgi Dimitrovin mukaan. Sen rakensivat 1947 kommunistihallituksen järjestämät työprikaatit. Kaupungin perustamista juhlittiin 2. syyskuuta 1947, mutta rakennustyöt jatkuivat vielä vuosia kolmen alueella olleen kylän yhdistyessä Dimitrovgradiksi. Rakennustöiden tavoitteena oli nykyaikaisen teollisuuskeskuksen perustaminen.

Vuonna 1970 kaupungissa järjestettiin ensimmäisen kerran festivaalit runoilija Penio Penevin (1930–1959) kunniaksi ja perinne jatkuu edelleen. Peneville avattiin museo hänen kotitalossaan vuonna 1987.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kaupungin kotisivut 

Bulgarian kaupungit
Stoke City FC

Stoke City Football Club on jalkapalloseura Stoke-on-Trentin kaupungista, Englannista. Se on oman näkemyksensä mukaan vuonna 1863 perustettuna Englannin liigan vanhin seura. Ensimmäiset tiedot toiminnasta ovat kuitenkin vasta vuodelta 1868 eikä asemaa siksi ole yleisesti tunnustettu. Stoke City pelaa kaudella 2021–2022 Mestaruussarjassa. Joukkue pelasi Valioliigassa kaudesta 2007–2008 kauteen 2017–2018, ja sitä edellisen kerran se oli pelannut pääsarjassa, tuolloisessa 1. divisioonassa, kaudella 1984–1985.

Stoke sijoittui kaudella 2008–2009 12:nneksi, mitä voidaan pitää nousijajoukkueelle hyvänä saavutuksena. Kaudella 2009–2010 se sijoittui 11:nneksi. Stoke teki kuitenkin vain 34 maalia, mikä oli vähiten koko liigassa yhdessä pudonneiden Portsmouthin ja Hullin kanssa. Tätä paikkaamaan tehtiin seurahistorian suurin kauppa Kenwyne Jonesista 8 miljoonalla punnalla. Kaudella 2010–2011 seura sijoittui 13:nneksi.

Stoke City pelasi kotiottelunsa Victoria Ground -stadionilla vuodesta 1878 aina vuoteen 1997, jolloin seura siirtyi nykyiselle Britannia Stadiumilleen. Seuran suurin saavutus on Liigacupin mestaruus keväällä 1972, jolloin se voitti loppuottelussa Wembleyllä Chelsean maalein 2–1. Vuonna 1963 Stoke oli hävinnyt saman kilpailun finaalissa Leicesterille. Keväällä 2011 Stoke selviytyi FA Cupin loppuotteluun, jonka hävisi Manchester Citylle 0–1. FA Cupin välierissä Stoke on pelannut vuosina 1899, 1971 ja 1972.

Stoke putosi Englannin 1. divisioonasta kauden 1889–1890 jälkeen, kun se keräsi sarjassa vain 10 pistettä. Se nousi myöhemmin takaisiin 1. divisioonaan, mutta putosi 2. divisioonaan uudelleen kauden 1906–1907 päätteeksi. Stoke keräsi tällä kaudella 26 pistettä ja jäi sarjan viimeiseksi. Toiseksi viimeisellä seuralla, Derby Countyllä oli 27 pistettä kauden päättyessä.

Stoke oli lähellä liigamestaruutta kaudella 1946–1947, mutta viimeisen ottelun 1–2-tappio Sheffield Unitedille vei mestaruuden Liverpoolille. Toiseksi korkeimman sarjatason, silloisen kakkosdivisioonan, Stoke on voittanut kausilla 1932–1933 ja 1962–1963. Vuosina 1992 ja 2000 seura voitti kahden alimman divisioonan seuroille tarkoitetun Football League Trophyn.

Pelaajien siirtoennätykset 
Tilanne 8. maaliskuuta 2016.

Kalleimmat ostot

Kalleimmat myynnit

Valmentajat

Maineikkaita pelaajia 

  Sir Stanley Matthews
  Sir Geoff Hurst
  Gordon Banks (eniten maaotteluita seuran pelaajista, 73)
  Peter Shilton 
  Alan Hudson
  Jimmy Greenhoff
  Adrian Heath
  John Ritchie (eniten maaleja seuran pelaajista, yhteensä 171 liigassa ja cupissa)
  Freddie Steele
  Eric Skeels (eniten pelejä seuran pelaajista, 575)
  Neil Franklin
  Mike Pejic
  Leigh Richmond Roose
  Frank Soo (ensimmäinen ei-valkoinen pelaaja Englannin maajoukkueessa)
  George Eastham
  Frank Bowyer
  Denis Smith
   Garth Crooks
  Mark Stein
  Mike Sheron
  Dave Watson
  Peter Hoekstra
  Ed de Goey
  Peter Crouch

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Stoke Cityn virallinen sivusto  

Englantilaiset jalkapalloseurat
Staffordshiren urheilu
Al-Hajj

Al-Hajj (, ) on Koraanin 22. suura. Se sisältää 78 jaetta.

Sisältö 
Suuran alku kuuluu Ahsen-Bören suomennoksen mukaan seuraavasti:

 Oi ihmiset! Kunnioittakaa peläten Herraanne. Totisesti, (tuomion) hetken järkytys on hirmuinen tapahtuma.
 Sinä päivänä, jolloin sen tulette näkemään, jokainen imettävä vaimo hämääntyy unohtaen imettämänsä lapsen ja jokainen raskaana oleva nainen synnyttää sikiönsä kesken. Olet näkevä ihmiset ikään kuin päihtyneinä, mutta he eivät ole humalassa, vaan Jumalan rangaistus tulee ankarana.
 Ihmisten joukossa on sellaisia, jotka kiistelevät Jumalasta, vaikka ovat tietoa vailla ja seuraavat jokaista karkoitettua pahaahenkeä;
 jollaisesta on kirjoitettu, että ken liittyy häneen, sen hän vie harhaan ja johtaa kohti palavan tulen tuskaa.
Jakeet 1–4 varoittavat tuomiopäivästä, mikä on tavallinen aihe Koraanissa. Jakeet 6–7 puhuvat ylösnousemuksesta. Jakeet 8–22 sisältävät polemiikkia uskottomia vastaan. Jakeet 23–24 kertovat, että uskovat viedään Paratiisiin. Jakeet 25–38 antavat ohjeita pyhiinvaelluksesta. Jakeet puhuvat "suojellusta temppelistä", mutta eivät kerro, missä se sijaitsee. Jakeet 39–41 käsittelevät taistelemista pyhinä kuukausina. Ohjeen mukaan puolustussota on sallittu myös Pyhinä kuukausina.  

Jakeet 42–78 sisältävät Koraanille tyypillistä ja usein toistuvaa tekstiä. Niitä ovat Jumalan antamat selkeät merkit, uskottomien rankaiseminen, uskovien palkitseminen, varoittajan neuvot ja polemiikki uskottomia vastaan.  

Jakeessa 78 sanotaan: Hän on nimennyt teidät muslimeiksi.() Sana esiintyy ainoan kerran Koraanissa tässä kohtaa ja käännetään joskus myös  "häneksi, joka alistuu".  Kyseessä on johdos sanajuuresta S-L-M, jonka yksi johdannainen on Jumalalle alistumista tarkoittava "islam". "Muslimi" vuorostaan tarkoittaa ”hän, joka alistuu (Jumalalle)”.

Lähteet 

 Hämeen-Anttila, Jaakko: Koraanin selitysteos. Helsinki: Basam Books, 2008. ISBN 952-9842-15-5.
 Koraani - opastus ja johdatus pahan hylkäämiseen ja hyvän valitsemiseen. Z.I. Ahsen Böre, 1942. Teoksen verkkoversio.

Viitteet 
   

Koraani
Yle Uutiset viittomakielellä

Yle Uutiset viittomakielellä (aikaisemmalta nimeltään Viittomakieliset uutiset) on Yle TV1-kanavalla päivittäin esitettävä viisi minuuttia kestävä uutislähetys. Ensimmäisen kerran viittomakielisiä uutisia lähetettiin vuonna 1994. Aluksi lähetyksen tuotti TV1:n A-ryhmä / Arkiohjelmat ja tapahtumat ja vuodesta 2000 lähtien YLE24 / Yle Uutiset -yksikkö.

Viittomakielisten uutisten ankkuri kertoo uutisia viittomakielellä. Uutisten aikana taustalta kuuluu suomenkielinen selostus.

Nykyinen lähetysaika on joka päivä kello 16.55. Tätä ennen viittomakieliset uutiset kerrottiin Kuuden tv-uutisissa ja säässä omassa osiossaan.

Ennen kuin Yleisradio aloitti päivittäiset viittomakieliset uutislähetykset, lähetettiin lauantaiaamupäivisin Viikkokatsaus-ohjelma, jossa oli viittomakielinen osuus. Ohjelmassa oli aluksi tekstitys suomeksi, myöhemmin suomenkielinen selostus.

Vastaava uutislähetys muualla Pohjoismaissa on muun muassa Ruotsin SVT:n Nyhetstecken.

Ohjelmat ovat nähtävissä myös Yle Areenassa. Vuonna 2009 Viittomakielisiä uutisia ja Viikko viitottuna -ohjelmaa lähetettiin yhteensä 36 tuntia.

Uutisankkurit
Thomas Sandholm
Mikaela Tillander
Päivi Mäntylä
Netta Keski-Levijoki
Nelli-Sofia Tarvajärvi
Charlotte Fagerström 
 

Suomalaiset uutisohjelmat
Viittomakieli
Yle TV1:n televisio-ohjelmat
Vindhya

Vindhya () on vuoristo Intian keskiosissa. Se jakaa Intian kahteen osaan. Vuoriston pohjoispuolelle jää Induksen ja Gangesin tasangot ja eteläpuolelle Deccanin ylänkö. Noin 970 kilometriä pitkä vuoristo nousee Gujaratin osavaltiosta ja ulottuu Uttar Pradeshin osavaltioon Gangesin rantakaupunkiin Mirzapuriin. Pääosa vuoristosta sijaitsee Madhya Pradeshin osavaltiossa.

Vuoriston pohjoisrinteiltä saavat alkunsa monet Gangesin sivujoet, kun etelärinteet ovat Narmada-joen piirissä. Pohjoispuolella maasto on huomattavasti kuivempaa kuin etelässä, sillä alue ei saa erityisesti sateita, sillä se jää Vindhya- ja Aravallivuoriston väliin. Vindhyan ylätasangolla ennen Induksen-Gangesin tasankoja sijaitsevat muun muassa miljoonakaupungit Bhopal ja Indore.

Vindhyan nähtävyyksiin kuuluu UNESCOn maailmanperintöluettelon Bhimbetkan kalliosuojat, joissa on runsaasti kalliomaalauksia pienellä alueella.

Lähteet 
IndiaNetZone: Vindhya Range 
Geographica Indica: Vindhya Mountains 

Intian vuoristot
Espoon kartano

Espoon kartano () on Espoonkartanon kaupunginosassa Espoossa sijaitseva kartano, jonka mukaan kaupunginosa on saanut nimensä. Se on historiallisesti merkittävin Espoon lukuisista kartanoista. Espoon kartanon laajaan maisemakokonaisuuteen kuuluu useita kulttuurihistoriallisesti huomattavia rakennuksia.

Historiaa
Kuningas Kustaa Vaasa sai ajatuksen kartanon perustamisesta valtakunnan itärajalla pitkään vallinneesta kiristyneestä tilanteesta, joka johti vuonna 1555 avoimeen selkkaukseen. Asian hoitajaksi kuningas määräsi samana vuonna Helsingin lääninvoudiksi nimitetyn Anders Korpin. Kuninkaankartano perustettiin Espåbyn ja Mankbyn kylien maille, ja talonpojat saivat korvaavat pellot muualta. Sopimus rahvaan kanssa solmittiin Espoon pitäjän kesäkäräjillä 27. elokuuta 1556.

Peder Mandel oli kartanon ensimmäinen vouti, ja hän työskenteli vuosina 1557–1558. Vuodet 1559–1563 voutina toimi Truls Perinpoika. Läänimuutosten vuoksi, kun Espoo oli liitetty Raaseporin läänistä Porvoon lääniin 1564, kartanossa ei ollut omaa voutia. Vuonna 1572 tehdyn uuden läänimuutoksen jälkeen kartanosta tehtiin voutikunta. Tällöin voudiksi tuli Rasmus Jönsinpoika vuosiksi 1572–1575. Tämän jälkeen Espoon kartano oli Raaseporin lääninvoutien alaisena aina vuosisadan loppuun.

Kartano on kuulunut Ramsayn suvulle vuodesta 1756 lähtien. Kartanosta lähteneet Ramsayn veljekset mainitaan Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoissa. Ennen Ramsayita kartanon omistivat muun muassa Jacob de la Gardie ja Gustav Horn. August Ramsay osti kartanon takaisin suvulle vuonna 1914.

Kartanon entinen navetta on muutettu talliksi, ja sen tiloissa toimi vuosina 1987–2016 Espoon Ratsastustalli.

Espoon kartanon useista torpista mainittakoon Erkulla, Norkulla ja Tunfall. Kartanon maisemakokonaisuuteen luetaan varsinaisen kartanon rakennusten ja torppien ohella muun muassa Holkenin karelianistinen huvila ja Sperringsin lanterniinikattoinen ulkokartano. Kartanon mukaan on saanut nimensä myös ruotsinkielinen koulurakennus Kungsgårdsskolan.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla
 Espoon kartano
 Kuvia Espoon kartanosta
 Espoonkartanon historia
 

Espoon kartanot
Espoonkartano
Suomen 1700-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Ted Kirkpatrick

Ted Kirkpatrick (1960 – 19. elokuuta 2022) oli yhdysvaltalainen metallimusiikin rumpali, joka tunnetaan parhaiten thrash metal -yhtye Tourniquetin perustajajäsenenä ja johtohahmona.

Kirkpatrick tunnetaan teknisesti poikkeuksellisen taitavana rumpalina, kyvystään luoda ja toteuttaa polyrytmejä kappalerakenteissa sekä hänen edistyksellisestä tuplabasaritekniikastaan. Kirkpatrick on eri medioissa äänestetty maailman parhaan rumpalin valinnoissa kärkisijoille. Musiikkilehti HM Magazinessa hänet äänestettiin ”suosikkirumpaliksi” kymmenen kertaa peräkkäin vuosina 1990–2000 sekä jälleen 2003.

Kirkpatrick tunnettiin eläinten oikeuksien puolustajana. Se käy ilmi myös joissakin Tourniquetin sanoituksissa.

Kirkpatrick on julkaissut rummunsoittovideot The Unreleased Drum Solos of Ted Kirkpatrick VHS (1997) ja Circadian Rhythms – The Drumming World of Ted Kirkpatrick DVD (2003).

Historia
Ted Kirkpatrick syntyi ja kasvoi Milwaukeessa, Wisconsinissa. Hän alkoi soittaa rumpuja 12-vuotiaana. 1980-luvun lopulla hän soitti lyhyen aikaa Trouble-yhtyeen Run to the Light -kiertueella, kunnes hän perusti kitaristi Gary Lenairen ja laulaja Guy Ritterin kanssa Tourniquetin vuonna 1989.

Kirkpatrick oli Tourniquetin pääasiallinen lauluntekijä, ja hän oli hyvin vaativa musiikin suhteen: Kirkpatrick soitti studioäänityksissä usein itse rytmikitaraosuuksia silloin, kun muiden jäsenten soitto ei ollut hänen mielestään riittävän tarkkaa.

Vaikutteet
Kirkpatrick nimesi rumpalivaikuttajikseen Simon Phillipsin, Carl Palmerin, Dave Wecklin, Terry Bozzion, Dean Castronovon, Akira Jimbon ja Buddy Richin. Rumputyöskentelyynsä Kirkpatrick kertoi ottavansa vaikutteita viidakon ja hyönteisten äänistä sekä taidemusiikin teoksista, kuten Alessandro Scarlattin sonaateista ja Johann Sebastian Bachin Fuugasta. Muita vaikuttajia olivat 1970-luvun progressiiviset rock -yhtyeet Rush, Yes ja King Crimson sekä metalliyhtyeet Black Sabbath, Iron Maiden ja Candlemass. Kirkpatrickin filosofiana oli kohdella rumpuja musiikillisina instrumentteina eikä pelkkänä tahtikoneistona.

Diskografia

Tourniquet 
 Stop the Bleeding (1990)
 Psycho Surgery (1991)
 Pathogenic Ocular Dissonance (1992)
 Intense Live Series Vol. 2 (1993)
 Vanishing Lessons (1994)
 Carry the Wounded (1995)
 The Collected Works of Tourniquet (1996)
 Crawl to China (1997)
 Acoustic Archives (1998)
 Microscopic View of a Telescopic Realm (2000)
 Where Moth and Rust Destroy (2003)
 Antiseptic Bloodbath

Solo
 Ode to a Roadkill (2010)
 In the Shadow of the Masters (2010)
 Ancient Christmas'' (2011)

Lähteet

Aiheesta muualla
Biografia Tourniquet.net-sivustolla

Yhdysvaltalaiset rumpalit
Syntymävuosi puuttuu
Vuonna 2022 kuolleet
Vuonna 1960 syntyneet
Joshua J. Johnson

Joshua J. Johnson (s. 10. toukokuuta 1976) on yhdysvaltalainen pikajuoksija.

Johnson juoksi Pariisin MM-kisoissa 2003 kuudenneksi 200 metrin juoksussa ajalla 20,47. Samoissa kisoissa hän oli voittamassa MM-kultaa 4 x 100 metrin viestijuoksussa. Kauden lopussa hän voitti IAAF:n yleisurheilufinaalissa 200 metrin kilpailun ajalla 20,35. Seuraavana vuonna hän sijoittui IAAF:n yleisurheilufinaalissa seitsemänneksi 100 metrin juoksussa ajalla 10,44 ja viidenneksi 200 metrillä.

Ennätykset
 100 metrin juoksu: 9,95 (2002)
 200 metrin juoksu: 19,88 (2001)

Lähteet

Johnson, Joshua J.
Johnson, Joshua J.
Johnson, Joshua J.
Antti Matikainen (laulaja)

Antti Matikainen (s. 1979) on alun perin Kajaanista kotoisin oleva laulaja. Hänen ensimmäinen albuminsa oli nimeltään "Kun ilta saapuu" (2006), jolta nousivat suurimmiksi radiohiteiksi "Sydän lyö", "Uskon enkeleihin" ja uudelleen sovitettu versio Fredin klassikosta "Avaa sydämesi mulle". 

Hänen toiselta albumiltaan "Sateen jälkeen" nousivat radioiden soittolistoille levyn nimikkosinglen lisäksi kappaleet "Kuinka monta päivää", "Sateen jälkeen" sekä "Vanha mies". Paikallisradioiden listalle päätyi myös albumilta kappale "Eeva tahtoo tietää". Antti Matikainen esiintyi Kaartin soittokunnan combon solistina linnan juhlissa 2009.

Vuonna 2012 Matikainen osallistui The Voice of Finland -laulukilpailuun.

Yksityiselämä 
Matikainen kihlautui vuonna 2009 tanssinopettaja Saana Akiolan kanssa, he avioituivat vuonna 2017 ja ilmoittivat eroavansa marraskuussa 2018. Heillä on kaksi yhteistä lasta.

Diskografia

Albumit
 Kun Ilta Saapuu (Edel 2006)
 Sateen jälkeen (Hilland Records 2009)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset iskelmälaulajat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Marc Blucas

Marcus ”Marc” Paul Blucas (s. 11. tammikuuta 1972) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan kenties parhaiten Riley Finnin roolistaan televisiosarjassa Buffy, vampyyrintappaja.

Elämäkerta

Nuoruus
Blucas syntyi Yhdysvaltain Pennsylvanian osavaltion Butlerissa. Nuoruudessaan hän pelasi high schoolinsa koripallojoukkueessa. Lukion jälkeen Blucas opiskeli Wake Forestin yliopistossa ja pelasi jälleen koulunsa koripallojoukkueessa. Hän valmistui Wake Forestista vuonna 1994.

Ura
Valmistumisensa jälkeen Blucas olisi halunnut pelaamaan NBA-sarjaan. Sarjassa pelaaminen jäi kuitenkin vain haaveeksi, joten hän muutti Englantiin ja pelasi vuoden Britannian koripalloliigassa BBL:ssä Manchester Giantsin joukkueessa. Myöhemmin Blucas aloitti näyttelemisen, ja hänen ensimmäinen elokuvansa oli vuoden 1995 Inflammable. Vuonna 1999 Blucas sai tähän mennessä ehkä tunnetuimman osansa televisiosarjasta Buffy, vampyyrintappaja. Vuosina 1999–2000 hän esitti päähenkilö Buffy Summersin poikaystävää ja salaista agenttia Riley Finnia. Hän jätti Buffyn sen viidennellä tuotantokaudella, mutta vieraili vielä kerran sarjassa sen kuudennella kaudella.

Lähteet

Aiheesta muualla

Marc Blucas Fan

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Yhdysvaltalaiset koripalloilijat
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Nick Simper

Nicholas John ”Nick” Simper (s. 3. marraskuuta 1945 Middlesex) on englantilainen basisti. Parhaiten hänet muistetaan Deep Purplen alkuperäisenä basistina. 

Ennen Purplen perustamista Simper soitti monissa yhtyeissä, kuten Johnny Kidd And The Pirates, The Regents, Lord Sutch's Savages (mukana myös Ritchie Blackmore) ja The Flower Pot Men (mukana Jon Lord). 

Kun Blackmore ja Lord kasasivat Deep Purplea vuonna 1968 (tuolloin vielä nimellä Roundabout), he kutsuivat vanhan soittokumppaninsa mukaan yhtyeeseen. Deep Purplen ensisingle ”Hush” menestyi Yhdysvalloissa kohoten top-5:een ja yhtye keikkaili ahkerasti Amerikassa vuonna 1968. Tämän lisäksi Deep Purple levytti vajaan vuoden aikana kolme studioalbumia, joista ensimmäinen, Shades of Deep Purple, menestyi parhaiten Amerikassa. Kotimaassaan Britanniassa Deep Purple ei saanut vielä tuolloin minkäänlaista menestystä. Vuoden 1969 heinäkuussa Simper erotettiin Deep Purplesta yhdessä laulaja Rod Evansin kanssa. Simper ja Evans eivät sopineet Lordin ja Blackmoren hard rock -visioon ja Simperin bassonsoittoa pidettiin liian vanhanaikaisena. Evans tyytyi kohtaloonsa, koska oli jo aiemmin aikonut lähteä yhtyeestä, mutta Simper oli katkera salamyhkäisestä erottamisestaan ja haastoi yhtyeen myöhemmin oikeuteen maksamattomien korvausten takia. 

Deep Purplen jälkeen Simper liittyi Marsha Huntin kiertueyhtyeeseen ja esiintyi muun muassa Wightsaaren festivaaleilla vuonna 1969. Sen jälkeen Simper ja yhtyeen muut muusikot perustivat Warhorse-yhtyeen. Progressiivista heavy rockia soittanut Warhorse levytti kaksi albumia (Warhorse (1970), Red Sea (1972)) Vertigolle. Yhtye ei kuitenkaan saanut suurta menestystä ja se hajosi vuonna 1974. Simperin muita yhtyeitä 1970- ja 1980-luvuilla olivat muun muassa Dynamite, Flying Fox ja Fandango, joka julkaisi pari albumia. 1990-luvulla hän oli mukana Quartermass II -yhtyeessä, joka oli jatkoa 1970-luvulla vaikuttaneelle Quartermass-yhtyeelle.

Viime vuosina Nick Simper on soittanut The Good Old Boys -nimisessä vanhaa rock ’n’ rollia soittavassa projektiyhtyeessä ja hän on myös esiintynyt itävaltalaisen The Nasty Habits -yhtyeen kanssa soittaen Deep Purplen ensimmäisen kokoonpanon kappaleita.

Diskografia 
Deep Purple:

Shades of Deep Purple 1968
The Book of Taliesyn 1968
Deep Purple 1969
Inglewood – Live in California (1968) 2002
The Early Years (1968–1969) 2004

Warhorse:

Warhorse 1970
Red Sea 1972

Fandango:

Slipstreaming 1979
Future Times 1980

Johnny Kidd & The Pirates:

The Best of Johnny Kidd & The Pirates 1978
Rarities 1983
The Classic and Rare 1990

Screaming Lord Sutch: 

Hand of Jack The Ripper 1971

Rosco Gordon: 

Rosco Rocks Again 1983

Quartermass II: 

Long Road 1997

Wee Willie Harris & The Alabama Slammers: 

Rag Moppin’ 2000

Lähteet

Aiheesta muualla 
Viralliset kotisivut

Brittiläiset basistit
Deep Purple
Rockmuusikot
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
J. Juhani Kortesalmi

Jouko Juhani Kortesalmi (23. marraskuuta 1933 Kuusamo – 21. elokuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori, kansanedustaja ja maaherra.

Kortesalmi nousi eduskuntaan Suomen Maaseudun Puolueen listoilta vaaleissa 1970. Hän edusti koko uransa ajan Oulun läänin vaalipiiriä. Vaalikauden 1975–1979 ajan Kortesalmi oli Veikko Vennamon ohella puolueensa ainoa kansanedustaja. Hän toimi SMP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajana vaalikauden 1979–1983 ja uudelleen vuosina 1986–1987. Presidentin valitsijamiehenä Kortesalmi oli vaaleissa 1978 ja 1988.

Eduskunnassa Kortesalmi tuomittiin 1970-luvulla kolmeen eri otteeseen Veikko Vennamon ja Rainer Lemströmin ohella kahden viikon työskentelykieltoon, kun heidän katsottiin esiintymisellään ylittäneen sopivuuden rajat. Joulukuussa 1972 varapuhemies Veikko Helle poisti Kortesalmen eduskuntasalin puhujanpöntöstä, kun tämä oli Helteen toistuvista huomautuksista huolimatta arvostellut juuri toteutunutta puoluetukilain muutosta eli niin sanottua Lex Vennamoa ja syyttänyt presidentti Urho Kekkosta asian taustavoimaksi.

Kortesalmi on kaikkien aikojen kolmanneksi useimmin täysistunnoissa puhunut kansanedustaja.

J. Juhani Kortesalmi nimitettiin maaliskuussa 1989 Mikkelin läänin maaherraksi kesäkuun alusta lukien. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi aikaisemminkin SMP:n kansanedustajana ollut Pentti Kettunen. Kortesalmi toimi maaherrana vanhojen läänien lakkauttamiseen asti syyskuun alkuun 1997.

Vuonna 1997 Oulun yliopisto nimitti Kortesalmen talonpoikaiskulttuurin dosentiksi. Kortesalmi tutki poronhoitoa.

Kortesalmi kuoli Helsingin Pakilakodissa elokuussa 2019.

Julkaisut

Lähteet  
 Mitä-Missä-Milloin Kansalaisen vuosikirjat 1974, 1980, 1984 ja 1990

Viitteet

Aiheesta muualla
J. Juhani Kortesalmen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Kansanedustajat
Mikkelin läänin maaherrat
Suomen maaseudun puolueen poliitikot
Oulun kaupunginvaltuutetut
Oulun vaalipiiri
Suomalaiset kansatieteilijät
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Deborah Rowe

Deborah "Debbie" Rowe oli Michael Jacksonin vaimo vuosina 1996–1999. Pariskunta sai kaksi lasta: Prince Michael Joseph, Jr. Jacksonin ja Paris-Michael Katherine Jacksonin.

Rowe oli Jacksonin sanojen mukaan mahtava ihminen, sillä Rowe synnytti Jacksonille kaksi lasta ja antoi Jacksonin kasvattaa heidät itse. Jackson oli aina tahtonut olla isä. He erosivat lapsien syntymän jälkeen.

Avioero-oikeudenkäyntien aikaan Rowe puolusti Jacksonia ja luopui oikeuksistaan lasten huoltajuuteen. Kesällä 2006 hän kuitenkin pyysi tuomioistuinta käsittelemään huoltajuuskiistaa uudelleen. 

Yhdysvaltalaiset julkisuuden henkilöt
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt

de:Michael Jackson#Familie
Jappervokki

Jappervokki (Jabberwocky, 1977) on Monty Pythonin animaattorin Terry Gilliamin ohjaama, keskiajalle sijoittuva komediaelokuva. Michael Palin esittää nuorta tynnyrintekijää, joka isänsä kuoleman jälkeen ajautuu slapstick-tyylisten, epäonnisten sattumusten kautta jahtaamaan lohikäärmettä. Elokuva on nimetty Lewis Carrollin tunnetun runon Jabberwocky (suom. "Pekoraali") mukaan. Carrollin vaikutus on vähäistä: runosta lausutaan otteita, ja hirviö muistuttaa John Tennielin piirrosta.

Kriitikot ja yleisö eivät lämmenneet Jappervokille, joka oli Gilliamin ensimmäinen ohjaustyö, mutta siitä on sittemmin tullut jonkinasteinen kulttielokuva. Gilliam vakiinnutti jo Jappervokissa tunnusomaisen visuaalisen tyylinsä ja synkän huumorinsa.

Elokuva muistuttaa lavastukseltaan ja komediatyyliltään Monty Pythonin hullua maailmaa, jonka parissa Gilliam oli myös työskennellyt. Palinin ohella elokuvassa esiintyivät myös Monty Pythonin Terry Jones sekä komediaryhmän työssä huomattavasti mukana ollut Neil Innes. Jappervokki vaikuttaakin vahvasti pythonmaiselta, ja monet kohtaukset (esimerkiksi piiloleikkiturnajaiset) muistuttavat vahvasti Hullun maailman kohtauksia. Amerikan-ensi-iltaa varten elokuvaa mainostettiin alkujaan Monty Pythonin Jappervokkina (Monty Python's Jabberwocky), mutta Gilliamin vastustuksen vuoksi siitä luovuttiin.

Lähteet

Fantasiaelokuvat
Brittiläiset mustan komedian elokuvat
Terry Gilliamin ohjaamat elokuvat
Vuoden 1977 brittiläiset elokuvat
Bowringin sopimus

Bowringin sopimus oli sopimus, joka solmittiin Siamin ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä 18. huhtikuuta 1855. Sopimus oli virallisesti kahdenkeskinen ystävyys- ja kauppasopimus, mutta käytännössä vahvemman läntisen osapuolen sanelema, koska Siamilla ei ollut mahdollisuuksia neuvotella parempia ehtoja brittiläisten sotavoimien näytettyä voimansa ensimmäisessä oopiumisodassa. Rama III:n vain viisi vuotta aiemmin Sarawakin valkoisen radžan Sir John Brooken kanssa käymät neuvottelut, jotka johtivat Siamin uhkaamiseen asevoimien käytöllä (ns. tykkivenediplomatia), olivat vielä tuoreessa muistissa. Sopimuksen allekirjoittivat kuningas Mongkut ja Hongkongin kuvernööri ja brittien lähettiläs Sir John Bowring.

Sopimuksen sisältö 

Bowringin sopimuksessa Yhdistyneelle kuningaskunnalle annettiin verovapaa kauppaoikeus Siamin alueella ja oikeus käyttää maan satamia ja perustaa Bangkokiin edustusto. Samalla brittikansalaisille taattiin täydet eksterritoriaalioikeudet, joiden mukaan brittien alamaisia voitiin tuomita vain heidän omissa oikeuslaitoksissaan. Briteille annettiin myös oikeus omistaa maata tietyillä erikseen määrätyillä alueilla. Alla luetellaan sopimuksen eri kohdat:

 Yhdistynyt kuningaskunta perustaa Siamiin edustustonsa
 Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaiset voivat vuokrata maata Siamin alueelta
 Yhdistynyt kuningaskunta voi rakentaa Siamiin kirkon ja levittää siellä kristinoppia
 Siamin ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä vallitsee vapaakauppa
 Siam voi periä tuontitullia korkeintaan kolme prosenttia arvosta
 Riisi, kala ja suola ovat tuotteita, joita ei saa tuoda Siamiin
 Jos Siam solmii sopimuksen kolmannen osapuolen kanssa paremmilla ehdoilla, nämä ehdot on suotava myös Yhdistyneelle kuningaskunnalle
 Sopimuksen ehdot ovat voimassa kymmenen vuotta, muutoksista on ilmoitettava vuosi etukäteen ja molempien osapuolten on hyväksyttävä muutokset
 Jos Yhdistyneen kuningaskunnan kansalainen syyllistyy tuomittavaan tekoon Siamissa, hänet tuomitaan omassa edustustossaan, ei Siamin oikeudessa

Sopimuksen vaikutus 

Bowringin sopimuksessa laaditun esimerkin mukaisesti myöhemmin myös muut ulkovallat, kuten Japani 1898 ja Venäjä 1899, solmivat samankaltaiset kauppasopimukset Siamin kanssa, mikä johti maan avautumiseen länsimaisille vaikutteille ja saattoi Siamin talouden nousuun erityisesti Bangkokin alueella.

Lähteet

Viitteet

Verkkolähteet 
Encyclopaedia Britannica 11. painos 1911, haettu 11.8.2007

Aiheesta muualla 

Yhdistyneen kuningaskunnan historia
Thaimaan historia
1855
Jordi Codina

Jordi Codina Rodríguez (s. 27. huhtikuuta 1982 Barcelona, Barcelonan maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelaavaa Getafea.

Ura 

Codina aloitti jalkapalloilun yhdeksänvuotiaana FC Barcelonan kannattajayhdistyksen Cinco Copasin juniorikoulussa, jossa hänen tiensä ristesi sittemmin Barcelonan ykkösmaalivahdiksi nousseen Víctor Valdésin kanssa. Myöhemmin hän pelasi myös Espanyolin ja Dammin juniorijoukkueissa.

Real Madridiin Codina siirtyi vuonna 2000. Real Madridissa hän aloitti Juvenil-juniorijoukkueessa, josta hän nousi yhden kauden jälkeen seuran C-joukkueeseen ja vuonna 2002 edelleen B-joukkue Castillaan. Kaudeksi 2005–2006 Castilla palasi Espanjan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Segunda Divisióniin, jossa Codina teki ensiesiintymisensä 25. syyskuuta 2005 Gijónia vastaan. Kaudella 2006–2007 Codina toimi Castillan ykkösmaalivahtina ja kapteenina, ja pelasi 35 ottelua 42 mahdollisesta.

Kesällä 2007 Codina teki vuoteen 2010 ulottuvan jatkosopimuksen Real Madridin kanssa, ja hän muodosti kaudet 2007–2009 edustusjoukkueen maalivahtikolmikon maanmiehensä Iker Casillasin ja puolalaisen Jerzy Dudekin kanssa. Ensi- ja ainoan esiintymisensä Real Madridin edustusjoukkueessa hän teki Primera Divisiónin kauden 2007–2008 päätöskierroksella Levantea vastaan. Muutamaa viikkoa aikaisemmin joukkue varmisti Codinan uran ensimmäisen pääsarjamestaruuden.

Kesällä 2009 Codina siirtyi Getafeen, jonka kanssa hän teki neljävuotisen sopimuksen.

Saavutukset 

 Espanjan pääsarjamestaruus: 2008
 Espanjan supercup: 2008

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Jordi Codinan esittely Getafen sivustolla 

Espanjalaiset jalkapallomaalivahdit
Katalonialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Polttomerkintä

Polttomerkintä on kuumalla esineellä tehty merkintä. Yleistä on eläinten merkitseminen kuumalla raudalla, mutta yleistymässä ovat polttamalla tehdyt tatuoinnit myös ihmiseen. Rauta voidaan lämmittää sähköllä, tulella tms. lämmönlähteellä. Raudan tarvitsee olla vähintään 200-asteinen, jotta tulos on toivottu.

Hoito 
Merkintää pitää hoitaa huolellisesti, koska polttomerkintä tulehtuu tavallista tatuointia helpommin; tulehdus nostaa kovan kuumeen. Alue pitää pitää puhtaana, ja uusi iho on raavittava pois. Mitä paremmin hoitaa ihoa, sen parempi lopputulos.

Aiheesta muualla 

 Kun nahka palaa

Kehonmuokkaus
875 North Michigan Avenue

875 North Michigan Avenue (aikaisemmin John Hancock Tower) on pilvenpiirtäjä Chicagon kaupungissa, Yhdysvaltain Illinoisissa. Se on rakennettu vuosina 1965–1969. Sen suunnittelusta on vastannut chicagolainen arkkitehtitoimisto Skidmore, Owings and Merrill. 344 metrin korkeudellaan ja sadalla kerroksellaan se on yksi Yhdysvaltain korkeimmista pilvenpiirtäjistä. Yhdysvaltalaisen poliitikon John Hancockin mukaan nimetyssä pilvenpiirtäjässä on liikkeitä, ravintoloita ja asuntoja. Lisäksi siellä sijaitsee näköalatasanne ja Yhdysvaltain korkeimmalla sijaitseva uima-allas.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Emporis.com - John Hancock Center
 Structurae.de - John Hancock Center

Chicagon pilvenpiirtäjät