joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Headline

Headline on suomalaisen Zero Nine -yhtyeen vuonna 1983 julkaisema albumi. CD ilmestyi vuonna 2002. Albumi äänitettiin Tukholmassa Electra-studiolla metallimusiikki-tuottaja Börje "The Boss" Forsbergin johdolla. Se julkaistiin vuonna 1983 Ruotsissa Tyfon Grammofon-merkin kautta ja Suomessa sen julkaisi Finnlevyn Dig It-merkki vuonna 1984. 

Musiikillisesti albumi edustaa suoraviivaista heavy rockia, esimerkkeinä "Seven Days of Love" ja "Lyin' in the Dark", mutta myös kaupallisempiakin vaikutteita löytyy, kuten kappaleista "Walk Away" ja "Queen of the Ocean Drive" voi huomata. Tämä suuntaus hioutui yhtyeen tavaramerkiksi tulevilla albumeilla. Yhtyeen jäsenet ovat sanoneetkin Headline-albumin olleen vielä yhtyeen oman soundin etsimisvaihetta.

Kappaleet 

 Kaikki kappaleet sävellys ja sovitus Zero Nine, sanoitus P. Niemelä / Keijo Salmirinne / Martti Mäntyniemi ellei toisin mainita

Kokoonpano 

 Keijo "Kepa" Salmirinne – laulu
 Timo "Iso-T" Käsmä – soolokitara
 Martti "Mara" Mäntyniemi – kitara, akustinen kitara, taustalaulu
 Esa "Elmo" Harju – basso
 Matti "Iro" Murtola – koskettimet
 Mikko "Borno" Korpela – rummut, lyömäsoittimet

Tuotanto 

 The Boss - tuottaja
 Seppo "F.A." Johansson - nauhoitus
 Peto Niemelä - vastaava tuottaja
 Lasse Björklund - kannen suunnittelu
 Göran Lindsjö - valokuvaus
 Pete Dahl - masterointi

Singlejulkaisut 

 "Much Too Young (To Rock 'n' Roll)" / "I Wanna Give You My Love", DIGS 144, 1983
 "Run to the Lights" / "Magic Dream", DIGS 147, 1984
 "Walk Away" / "Seven Days of Love", DIGS 148, 1984

Julkaisuhistoria 

 1983: Tyfon Grammofon, WAVE-LP 8007, Ruotsi, vinyyli
 1984: Dig It, DIGLP 27, Suomi, vinyyli
 1984: Dig It, DIGMC 27, Suomi, kasetti
 2002: Warner Music Finland, 8573-88059-2, CD, remasteroitu

Lähteet 

Vuoden 1984 albumit
Zero Ninen albumit
Sakari Sillankorva

Sakari Sillankorva (24. elokuuta 1926 Ypäjä − 2010) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja ja -erotuomari.

Sillankorva pelasi urallaan Lukossa kaudet 1950–1959. SM-sarjassa hän pelasi yhteensä 41 ottelua pistein 1+3.

Sillankorva oli kuitenkin tunnetumpi erotuomaritehtävistään. Suomen Jääkiekkomuseo valitsi hänet toisena tuomarijäsenenä Suomen Jääkiekkoleijonaksi. Sillankorva puhalsi 196 SM-sarjan ottelua, neljät MM-kisat ja yhdet olympialaiset Grenoblessa 1968.

Saavutukset ja palkinnot
kolme Unto Wiitala -palkintoa (1968, 1969, 1970)
Lynces Academicin parhaan erotuomarin patsas (1971)
Jääkiekkoleijona #35 (1985)

Lähteet

Sillankorvan tiedot Jääkiekkomuseon sivulla

Viitteet

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Suomalaiset jääkiekkotuomarit
Unto Wiitala -palkinnon voittajat
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Visions, Scenes and Dreams

Visions, Scenes and Dreams on kuusamolaisen heavy rock-yhtyeen Zero Ninen ensimmäinen albumi. Sen julkaisi Fazer-konserniin kuuluneen Finnlevyn alamerkki Dig It tammikuussa 1982.

Vuonna 1978 perustetun yhtyeen ensimmäinen single, myös tältä albumilta hieman erilaisena versiona löytyvä "Down the Line" julkaistiin loppuvuodesta 1980 ja se sai huomiota voittamalla Mainos-TV:n Levyraati-ohjelman jakson. Varsinainen albumi äänitettiin tuottaja Kassu Halosen johdolla Takomo-studioilla Helsingissä. Tyylillisesti albumi edustaa 1970-lukulaista hard rockia, jossa kitarat ja urut soivat tasavertaisessa asemassa Deep Purplen ja Uriah Heepin tyyliin. Yhtye onkin haastattelussa todennut albumin musiikin pohjautuvan selkeisiin esikuviin oman tyylin ollessa vielä hahmottumassa. Kaikki kappaleet ovat yhtyeen omaa materiaalia ja sanoituksia on ollut tekemässä yhtyeen jäsenten lisäksi myös Heikki Wiik.

Albumi sai kansainvälistäkin huomiota, kun Deep Purplesta tunnettu laulaja ja tuolloin menestyksekästä sooloyhtyettään luotsannut Ian Gillan kiinnostui Zero Ninesta levyn kuultuaan ja lupautui tuottamaan yhtyeen seuraavan albumin.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Keijo "Kepa" Salmirinne – laulu
 Timo "Iso-T" Käsmä – kitara
 Martti "Mara" Mäntyniemi – kitara, taustalaulu
 Esa "Elmo" Harju – basso
 Matti "Iro" Murtola – koskettimet
 Mikko "Borno" Korpela – rummut

Tuotanto 

 Kassu Halonen - tuottaja
 Juha Laakso - nauhoitus ja miksaus
 Olavi Pekkola - kannen suunnittelu

Singlejulkaisut 

 "Down the Line" / "Suzanne", 1980 (Poko Records, ZERO-1)
 "I'm Gonna Try" / "In the Drizzlin' Rain", 1981 (Dig It, DIGS 127)

Julkaisuhistoria 

 1982: DIGLP 17, vinyyli, kuvitettu sisäpussi
 1982: DIGMC 17, kasetti
 2001: Warner Music Finland, 8573-86572-2, CD, remasteroitu

Lähteet 

Vuoden 1982 esikoisalbumit
Zero Ninen albumit
Pedagogiikka

Pedagogiikka tarkoittaa tapaa, jolla opetus järjestetään, sekä sen näkemyksellisiä kasvatuksellisia periaatteita.   Pedagogiikka-sanalla on historiallisesti ollut useita merkityksiä. Se on tarkoittanut 1) koko kasvatustieteen tieteenalaa, 2) kasvatus- ja opetusoppia, 3) kasvatus- tai opetusoppia, 4) opetus- tai kasvatustaitoa, 5) kasvatuksellisia suuntauksia (kuten Steiner-pedagogiikka) sekä 6) tietyn kohdealueen kasvatustieteellistä opetusta ja tutkimusta (kuten erityispedagogiikka, korkeakoulupedagogiikka tai yliopistopedagogiikka). 

Pedagogiikan kreikankieliset kantasanat ovat paidia () ja ágō (, "johtaa"); tässä "paidia" viittaa lapsiin, minkä vuoksi aikuisopetusta ei aina lasketa pedagogiikan osaksi (katso andragogiikka). Kreikankielen sana paidagogos eli pedagogi tarkoittaa sananmukaisesti käännettynä lapsen ohjaajaa tai kasvattajaa eli opettajaa.

Suomessa pedagogiikkaa opiskellaan yliopistojen kasvatustieteen laitoksilla sekä ammattikorkeakoulujen ammatillisessa opettajankoulutuksessa.

Teoksessa Hermeneuttisen pedagogiikan pääsuuntaukset Pauli Siljander luonnehtii käsitteiden pedagogiikka ja kasvatustiede eroa siten, että pedagogiikkaa käytetään yleensä laajempana käsitteenä sisältäen sekä kasvatuksen teoreettisen puolen että kasvatuskäytännön.

Makrotasolla pedagogiikka tarkoittaa valtion ja kuntien tasolla koulutusjärjestelmäratkaisuja ja niiden koulutuspoliittisia ratkaisuja. Mesotasolla sana tarkoittaa koulun tapaa järjestää opetus ja sen perustelut opetussuunnitelmassa. Mikrotasolla pedagogiikka tarkoittaa opettajan tapaa järjestää opetuksena sekä ratkaisujen takana olevaa opetusnäkemystä.

Pajapedagogiikka on oppilaitoksen ja työpajan välistä jaettua pedagogista vastuuta, jossa opetus ja sen tahti rakennetaan yksilön ominaisuuksien, erityispiirteiden ja toimintakyvyn ympärille vaihtoehtoisessa oppimisympäristössä.

Kritiikki

Pedagogiikka-sana on viime aikoina alkanut korvata didaktiikka-termin käyttöä, koska didaktiikalla on muualla maailmassa rajoittunut ja kielteinen arvolataus. On kuitenkin huomattava, että pedagogiikka ja didaktiikka tarkoittavat Suomessa varsin eri asioita kuin anglosaksisissa maissa.

Pedagogiikalla perustellaan koulutuksen tavoitteita, arvoja ja käytäntöjä sekä menetelmävalintoja. Perusteluissa voidaan korostaa joko yhteiskunnan etua tai yksittäisen oppijan etua. 2000-luvun Suomessa makrotason pedagogiikka on välineellistynyt (kriittisesti puhutaan "ohennetusta pedagogiikasta") ja hakee koulutuksesta nimenomaan hyötyä yhteiskunnalle.

Tasoryhmät
Kouluopetuksen eriyttäminen tason mukaan auttaa lahjakkaita oppilaita hyötymään koulusta. Aiemmat tutkimukset yhdistänyt tutkimuskatsaus havaitsi, että lahjakkaiden erityisohjelmat olivat ensisijaisia, mutta luokan tai luokkien opettaminen tasoryhmittäin ja oppilaan siirtäminen etuajassa ylemmälle vuosiluokalle auttoivat. Sen sijaan luokkien muodostaminen tason mukaan ei auttanut paljonkaan.

Katso myös
 Aktiivisuuspedagogiikka
 Kasvatusfilosofia
 Didaktiikka

Lähteet

Kasvatustiede
Seulonnan keskeiset artikkelit
Matthew Pinsent

Sir Matthew Pinsent (s. 10. lokakuuta 1970 Holt, Norfolk) on englantilainen kilpasoutaja ja moninkertainen olympiavoittaja ja maailmanmestari. 

Matthew Pinsent voitti neljä olympiakultaa vuosina 1992–2004: Barcelonassa ja Atlantassa perämiehettömällä kaksikolla legendaarisen brittisoutaja Steve Redgraven kanssa, Sydneyssä ja Ateenassa voitto tuli perämiehettömällä nelosella.

MM-tasolla Pinsent voitti vuosina 1989–2003 10 kultaa ja kaksi pronssia. 

Pinsent oli KOK:n urheilijajäsenenä vuosina 2001–2004. 30. marraskuuta 2004 hän ilmoitti lopettavansa uransa. Pinsent on julkaissut elämäkertansa nimellä A Lifetime in a Race (2004, ISBN 0-09-190149-9)

Aiheesta muualla 
 Virallinen kotisivu
 Pinsent olympic.org:ssa

Brittiläiset olympiavoittajat
Brittiläiset soutajat
Kansainvälisen olympiakomitean jäsenet
Brittiläiset urheiluvaikuttajat
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Sándor Petőfi

Sándor Petőfi (1. tammikuuta 1823 Kiskőrös – 31. heinäkuuta 1849 Fehéregyháza (nyk. Albeşti) oli Unkarin kansallisrunoilija ja tärkeä henkilö Unkarin vallankumouksessa 1848.

Slovakkisyntyisten vanhempien lapsena Sándor Petőfi sai syntyessään nimen Alexander Petrovics. Sándor Petőfiksi hän muutti nimensä aloittaessaan kirjailijanuransa 1842. Hän johti kansallismielisten nuorten runoilijoiden ryhmää, joka kokoontui Pestin kahviloissa ja edisti unkarin kieltä ja kulttuuria. Petőfi osallistui vapaustaisteluun ja kaatui ilmeisesti 1849 Segesvárin taistelussa (nyk. Sighișoara). mutta ruumista ei löytynyt. Toisen teoriaan mukaan hän saattoi joutua vankijoukon mukana Siperiaan.

Petőfin runous lainaa mittaa ja tematiikkaa kansanlauluista, hiukan Eino Leinon Helkavirsien tapaan. Kansan urheuden ihannointi tuo mieleen myös Johan Ludvig Runebergin Vänrikki Stoolin tarinat. Tunnetuin Petőfin yksittäinen runo on "isänmaallinen ohjelmanjulistus" Kansallislaulu, tunnetuin laajempi teos saturunoelma János-sankari.

Suomennetut teokset
Lähde: 
 Veriviholliset: tekiän elämäkerran kanssa, Hagelberg, 1879
 Runoja: ynnä Petöfin elämäkerta, WSOY, 1892
 Papurikko ja Valakka; Ukkovaari: kaksi novellia; suom. Meri Sulju, Karisto, 1909
 Runoja 1; suom. Otto Manninen, WSOY, 1922
 Runoja 2, suom. Otto Manninen, WSOY, 1923
 Petöfin runoja 1, suom. Otto Manninen, WSOY, 1924; 2. painos
 Petöfin runoja 2, suom. Otto Manninen, WSOY, 1924
 János sankari, suom. Otto Manninen, WSOY, 1926
 Runoja, suom. Otto Manninen, WSOY, 1956; 2. painos
 Petöfiä suomeksi; toim. Aulis J. Joki, Hannu Launonen & László Keresztes, Helsingin yliopisto, 1974 Sarja: Publicationes Instituti Hungarici Universitatis Helsingiensis 3
 Runoja, suom. Otto Manninen, WSOY, 2001; 4., laajennettu painos; ISBN 951-0-25019-8 proosakatkelmat suomentanut ja jälkilauseen kirjoittanut Hannu Launonen

Lähteet

Aiheesta muualla

 Vapaasti ladattavia Sándor Petőfin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta
 Sándor Petőfi, Luettelo Petőfin suomennetuista runoista, Runotietokanta, Lahden kaupunginkirjasto.
 
 Sándor Petőfi Unkarin vapauden laulaja, Hakkapeliitta, 04.04.1939, nro 14-15, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Unkarilaiset kirjailijat
Vuonna 1823 syntyneet
Vuonna 1849 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Simon Rattle

Sir Simon Rattle (s. 19. tammikuuta 1955 Liverpool) on brittiläinen kapellimestari, joka saavutti maineensa Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterissa ja toimii nykyisin Berliinin filharmonikoiden johtajana. Rattle on uransa aikana esittänyt teoksia laajasti barokkimusiikista aina nykymusiikkiin asti, mutta tunnetuin hän on varhaisen 1900-luvun musiikin, kuten Mahlerin tulkitsijana.

Rattle opiskeli nuorena pianon- ja viulunsoittoa, mutta hänen ensimmäinen työpaikkansa orkesterissa oli lyömäsoittaja. Vuonna 1971 hän aloitti opinnot Royal Academy of Musicissa Lontoossa ja valmistumisvuotenaan 1974 hän voitti John Player -kapellimestarikilpailun.

Valmistumisensa jälkeen Rattle johti Bournemouthin ja Liverpoolin sinfoniaorkestereita, kunnes aloitti Birminghamin sinfoniaorkesterin johtajana vuonna 1980. Hän jatkoi orkesterin johdossa aina vuoteen 1998 asti ja pitkän yhteistyön tuloksena orkesteri ja Rattle nousivat molemmat Ison-Britannian orkesterien eturiviin. 

Vuonna 1999 Rattle nimitettiin Claudio Abbadon seuraajaksi Berliinin filharmonikoiden pääkapellimestariksi, jota pidetään yhtenä arvostetuimmista kapellimestarinviroista maailmassa. Hän konsertoi pääkapellimestarina filharmonikoiden kanssa ensimmäistä kertaa 7. syyskuuta 2002 esittäen Thomas Adèsin Asylan ja Gustav Mahlerin 5. sinfonian. Konserttitaltiointi julkaistiin levynä ja se sai ylistävät arviot musiikkilehdistössä. Gramophone-lehti nimitti Rattlen viimeisimpiin levytyksiin kuuluvaa Claude Debussyn La Meria ”mahtavaksi levyksi” ja nosti sen Rattlea filharmonikoiden johtajana edeltäneiden Abbadon ja Herbert von Karajanin levytyksien rinnalle.

Rattle ilmoitti tammikuussa 2013, ettei enää jatka orkesterin johtajana ja jättää paikan elokuussa 2018 ja siirtyy Lontooseen. Hänen seuraajakseen Berliinin filharmonikan jäsenet ovat valinneet Kirill Petrenkon..

Lähteet 
 Berliner Philharmoniker

Viitteet 

Brittiläiset kapellimestarit
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Käenkaali

Käenkaali eli metsäkäenkaali tai kansanomaisesti ketunleipä tai joskus myös revonrieska (Oxalis acetosella) on monivuotinen, 5–10 cm korkea, hento ruoho, joka kasvaa Suomessa yleisenä Etelä- ja Keski-Suomen lehdoissa sekä lehtomaisissa metsissä harvinaistuen Rovaniemen ja Kuusamon korkeudelle asti, jota pohjoisempana sitä ei kasva.

Ulkonäkö ja koko 
Käenkaalin hento, suikertava, suomuinen maavarsi kasvaa vaakasuoraan suikertaen. Suomut ovat lehtikantoja. Kukkavana ja lehdet nousevat suoraan maavarresta. Lehdet ovat ohuet, kolmisormiset ja vaaleanvihreät. Ne kasvavat ruusukkeina ja talvehtivat. Lehdykät ovat muodoltaan vastaherttaiset sekä 1–2 cm pitkät ja painuvat alaspäin öiseen aikaan sekä huonolla säällä.

Touko–kesäkuussa hieman lehtien yläpuolelle yksittäin vanojen päähän avautuvat kaksineuvoiset kukat. Kukkavanan puolivälissä on kaksi suomumaista esilehteä. Kukat ovat kooltaan 8–12 mm, terälehdiltään valkoisia ja lilasuonisia, toisinaan punertavansävyisiä. Terälehtiä on yleensä viisi kappaletta ja niiden tyvessä on keltainen täplä. Heteitä on kymmenen ja emejä on viisi.

Myöhemmin kesällä kasvi ei vaivaudu enää kasvattamaan komeita avokukkia, vaan tekee kleistogaamisia, avautumattomia umpipölytteisiä kukkia, jotka muistuttavat nuppuja. Noin kolmasosa käenkaalin siemenistä kehittyy pölytyksen kautta ja kaksi kolmasosaa umpinaisiksi jäävistä kesäkukista.

Käenkaalin hedelmä on äkillisesti avautuva kota, joka on pyöreähkö, uurteinen, vaaleanvihreä, viisisärmäinen, viisilokeroinen ja 3–4 mm pitkä. Se sinkoaa siemenet jopa parin metrin päähän. Etäämmällekin käenkaali pääsee usein leviämään, sillä pinnaltaan tahmeat siemenet tarttuvat helposti ohikulkeviin eläimiin.

Levinneisyys 
Käenkaali on yleinen koko Suomessa Lappia lukuun ottamatta.

Elinympäristö 
Käenkaali kasvaa tuoreissa ja kosteissa lehdoissa, lehtomaisissa metsissä, jalopuumetsissä, varjoisissa kuusikoissa sekä ravinteisissa korvissa.

Käyttö 

Käenkaalia voi syödä, mutta sitä ei suuremmissa määrin suositella. Se on happamanmakuinen ja sisältää oksaalihappoa. Sen vaikutusta voi kuitenkin neutraloida maidolla, jos sitä syö enemmän. C-vitamiinipitoisuutensa ansiosta sitä on käytetty aiemmin kansanlääkinnässä keripukin hoitoon.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Käenkaalin eli metsäkäenkaalin (Oxalis acetosella) levinneisyys Suomessa.
 Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Käenkaali (Oxalis acetosella)
 Valokki – Nettikasvio: Käenkaali, ketunleipä (Oxalis acetosella)
 Eliaksen yrttitarha (Internet Archive)
 Yle: Käenkaali eli ketunleipä
 Flora of China: Oxalis acetosella 

Käenkaalit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Camorra

Camorra on Italiassa Napolin seudulla Campaniassa toimiva mafian tyyppinen rikollisjärjestö. Nykyään camorristit kutsuvat järjestöään sisäisesti nimellä sistema, 'järjestelmä'. Camorra on lajissaan Italian suurin, taloudellisesti merkittävin ja väkivaltaisin.

Rakenne
Camorraa pidetään Sisilian mafiaa nykyaikaisempana, joustavampana ja nopealiikkeisempänä järjestönä. Camorra yhdistää muita mafiamaisia järjestöjä taitavammin laittoman ja laillisen liiketoiminnan. Camorran vaikutusalueella tapetaan eniten ihmisiä Italiassa.

Camorra koostuu kilpailevista rikollisryhmistä toisin kuin Sisilian pyramidimainen mafia, jolla on yksi johtaja. Osaltaan tämä vaikeuttaa poliisin yrityksiä kitkeä Camorra pois. Camorra ei ole olemukseltaan niin "herrasmiesmäinen" kuin Sisilian mafia, sen jäseniä kiinnostaa vain rahan hankkiminen.

Historia
Camorran historia ulottuu ainakin vuoteen 1820, jolloin poliisi sai tietoa järjestön olemassaolosta ja ensimmäiset kirjalliset maininnat tehtiin. Camorra lienee syntynyt vankiloissa, joissa se piti järjestystä yllä vartijoilta saatuja korvauksia vastaan. Camorra on laajentunut räjähdysmäisesti 1980-luvulta ja käsitti 2000-luvulla yli sata klaania ja yli 6000 jäsentä. 1990-luvun puolivälissä kävi ilmi, että Camorra polttohautaa yritysten jätteitä laittomasti muun muassa teiden lähelle kuoppiin. Myrkkysavu leviää ympäristöön, myrkyt vuotavat ja aiheuttavat ihmisille syöpää. 2000-luvulla on käyty camorristiryhmien välisiä sotia, ja ryhmät ovat pyrkineet solmimaan yhteyksiä muun muassa Albanian ja Nigerian rikollisjärjestöihin jopa avioliittojen kautta.

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta
 

Järjestäytynyt rikollisuus Italiassa
Campania
Evoluutiopuu

Evoluutiopuu eli fylogeneettinen puu on jonkin eliöryhmän syntyä ja polveutumishistoriaa eli fylogeniaa kuvaava haarautuva puumainen kaavio. Evoluutiopuun haarat edustavat lajien kehityslinjoja. Evoluutiopuuta vastaavaa puumaista kaaviota kutsutaan kladistiikassa kladogrammiksi.

Fylogenetiikka on tieteenhaara, joka tutkii fylogeniaa ja sen rekonstruointiin käytettäviä menetelmiä. Fylogeneettinen systematiikka pyrkii luokittelemaan eliöt niiden kehityshistorian mukaan.

Evoluutiopuiden laatiminen on usein vaikeaa, koska nykyisten lajien esi-isistä on harvoin jäljellä suoraa tietoa fossiiliaineistona. Evoluutiopuiden laadintaan käytetään fossiilien ohella nykyeliöiden rakenteiden ja niiden genomien vertailuun perustuvia menetelmiä.

Evoluutiopuun ulkonäkö 
Yksinkertaisimmillaan evoluutiopuussa on vain joukko yhdestä kantamuodosta polveutuvia taksoneita, jotka ovat yhdistetty toisiinsa evoluutiopuun haaroiksi. Evoluutio ei kuitenkaan ole tapahtunut aina yksinkertaisti haarautuvan prosessin mukaan. Esimerkiksi retrovirukset ovat siirtäneet geenejä myös lajien välillä haaroilta toiselle, joten horisontaalisen geenien siirtymisen seurauksena evoluutiopuu saattaa joiltain osin muistuttaa myös verkkoa.

Tavallisessa evoluutiopuussa on esitettynä vain taksonien polveutumisjärjestys ja suhteet toisiinsa ilman tietoa siitä, kuinka kauan evoluutiopuun eri taksonien kehittymisessä on kestänyt. Ajallinen tieto eri taksonien kehittymiseen kuluneesta ajasta voidaan kuitenkin merkitä evoluutiopuuhun piirtämällä haarat jonkin tietyn suhdeluvun (mittakaavan) mukaan eripituisiksi ja merkitsemällä ajan asteikko tai mittakaava näkyviin evoluutiopuun viereen. Tavallisten, ajallista tietoa sisältämättömienkin evoluutiopuiden haarojen pituudet saattavat myös vaihdella, mutta tämä johtuu yleensä piirrosteknisistä ja tilankäytöllisistä syistä, eivätkä haarojen erilaiset pituudet tällöin kuvaa haarojen kehittymisen ajallisia suhteita. Evoluutiopuu piirretään yleensä joko pystyyn tai vaakatasoon.

Katso myös 
 Evoluutio
 Molekyylievoluutio

Evoluutio
Tieteellinen luokittelu
Prilep

Prilep () on kaupunki Pohjois-Makedonian eteläosassa Pelagonian tasangolla. Kaupungissa on 73 675 asukasta (vuonna 2010), ja se on Prilepin kunnan keskuspaikka. Prilepin lempinimi on ”kaupunki Markon tornien alla”, sillä sen lähellä sijaitsee Prinssi Markon mukaan nimettyjä kuuluisia kivimudostelmia. Prilep on erityisesti tupakkateollisuuden keskus. 

Prilepissä puhuttu murre on otettu vuonna 1943 makedonian kirjakielen pohjaksi. Prilepissä on syntynyt nykyisen Pohjois-Makedonian ensimmäinen moderni näytelmäkirjailija, Vojdan Tšernodrinski. Tärkeitä nähtävyyksiä ovat Zrzen luostari ja Arkkienkeli Mikaelin luostari, joissa on 1100- ja 1300-lukujen freskoja, turkkilainen basaari ja kaupungin vanha islamilainen arkkitehtuuri sekä useat muut keskiaikaiset luostarit ja kirkot.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Prilepin kaupungin kotisivut 
 Yleistietoa Prilepistä
 Information on Prilep

Pohjois-Makedonian kaupungit
Homotherium

Homotherium oli sapelihammaskissasuku, jonka edustajia eli noin kolme miljoonaa – 10 000 vuotta sitten Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa ja Amerikassa. Tunnetuin Homotherium oli Homotherium serum Pohjois-Amerikassa. Homotheriumin sapelimaiset yläkulmahampaat olivat lyhyemmät kuin Smilodonilla. Ne olivat kuitenkin kestävämmät kuin Smilodonilla, joten Homotherium pystyi tappamaan saaliinsa tarttumalla sitä kurkkuun ja pitämällä kiinni, kuten nykyiset leijonat tekevät. Smilodon taas haavoitti saaliinsa sapelihampaillaan ja odotti sitten sen kuolevan verenvuotoon, sillä sen pitkät kulmahampaat murtuisivat, jos se kamppailisi saaliinsa kanssa. Lajien saalistustavat erosivat siis toisistaan. Homotherium oli nopea juoksija, ja sen leuat olivat yhtä vahvat kuin tiikerillä. Homotherium pyydysti muun muassa mammutin poikasia, antilooppeja, puhveleita ja mahdollisesti myös ihmisen esi-isiä. Teksasista, Friesenhahn Cave-luolasta, on löydetty Homotheriumin entinen pesäpaikka, johon ne olivat tuoneet paloiteltuja nuorten, noin kaksivuotiaiden mammuttien (kooltaan kafferipuhvelin kokoluokkaa) ruhoja.

Homotherium hävisi Afrikasta 1,5 miljoonaa vuotta sitten, Euraasiasta 50 000 vuotta sitten ja Pohjois-Amerikasta 10 000 vuotta sitten.

Homotheriumin lajeja 
Homotherium serum
Homotherium latidens
Homotherium aethiopicum
Homotherium hadarensis
Homotherium nestianus
Homotherium nihowanensis
Homotherium sainzelli
Homotherium ultimum
Homotherium crenatidens
Homotherium cenatidens

Aiheesta muualla 

Internet Archive: Sabre-toothed Cats at Lioncrusher’s Domain

Esihistorialliset nisäkkäät
Pleistoseenin sukupuuttoon kuollut megafauna
Kissaeläimet
Paraceratherium

Paraceratherium on sukupuuttoon kuollut nisäkässuku, joka eli Aasiassa oligoseenilla.

Paraceratherium-suvun on joskus katsottu sisältävän suurimmat koskaan eläneet maanisäkkäät. Vuonna 1989 Paraceratherium asiaticum -lajin (silloin nimellä Indricotherium transouralicum) painoksi arvioitiin 34 tonnia, mutta myöhemmät painoarviot ovat olleet tätä matalampia. Vuonna 2022 julkaistun arvion mukaan painavimmat Paraceratherium-lajit olivat noin 14 tonnin painoisia. Samaan Paraceratheriidae-heimoon kuuluva Dzungariotherium oli kuitenkin painavampi: sen paino ylsi ehkä jopa 20 tonniin. Vaikka Paraceratherium ei ollut kaikista suurin maanisäkäs, oli se silti suurimpien joukossa. Se kuului Paraceratheriidae-heimoon, jonka edustajat saavuttivat äärimmäisiä mittoja oligoseeniepookilla ennen ryhmän sukupuuttoa.

Paraceratherium kuului samaan yläheimoon kuin sarvikuonot, mutta elämäntapa oli enemmän kirahvien tapainen, koska ne söivät lehtiä puista. Suku tunnetaan myös nimillä Indricotherium ja Baluchitherium, koska fossiililöytöjä on nimetty eri tavoin.

Lajit 
Vuonna 2021 Paraceratherium-sukuun luokiteltiin kuusi lajia:

 Paraceratherium asiaticum
 Paraceratherium bugtiense
 Paraceratherium grangeri
 Paraceratherium huangheense
 Paraceratherium lepidum
 Paraceratherium linxiaense

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Discovery Channel - Answers from Dr. Mikael Fortelius
 Hyracodontidae: Indricotheriinae and Synonyms of Paraceratherium transouralicum - Mikko's Phylogeny Archive - follows Lucas and Sorbus

Esihistorialliset nisäkkäät
Kavioeläimet
Maestro

Maestro voi tarkoittaa:
 Kapellimestaria
 Kunnioittavaa nimitystä taitavalle tekijälle tai osaajalle (erityisesti musiikissa ja taiteissa käytetty)
 Maestro-nimistä ohjelmistoa ja ohjelmistotaloa
 Maestro-pankkikorttia Mastercard-järjestelmässä
 Maestro 31 -purjevenemallia
 Maestro – tikusta asiaa -televisiosarjaa
 henkilöitä:
 Mía Maestro (s. 1978), argentiinalainen näyttelijä
 Maestro Piero (n. 1300–1351), italialainen säveltäjä
Maestro yhdysvaltalainen tuottaja.
Valentina Matvijenko

Valentina Ivanovna Matvijenko (o.s. Tjutina, , s. 7. huhtikuuta 1949) on venäläinen poliitikko ja diplomaatti, joka on etniseltä taustaltaan mokšalainen. Vuosina 2003–2011 Matvijenko toimi Pietarin kuvernöörinä. Syyskuusta 2011 hän on Venäjän parlamentin ylähuoneen puheenjohtaja, ja siirtoa pidetään yleisesti alennuksena, vaikka virka on muodollisesti maan kolmanneksi merkittävin tehtävä.

Hän on kotoisin Šepetivkan kaupungista, nykyisin H'melnytskyin alueelta Länsi-Ukrainasta. Hän valmistui 1972 Leningradin farmaseuttisesta instituutista ja 1985 keskuskomitean sosiaalitieteiden akatemiasta. Hän työskenteli Leningradin Komsomolin Petrogradin piirissä ja nousi sen johtoon. 1984 hän siirtyi Krasnogvardeiskin piirin komitean johtoon ja 1986 Leningradin kansanedustajien toimeenpanevan komitean varapuhemieheksi, 1989 korkeimman neuvoston naisten, perheiden, lasten ja äitien asioiden komitean puhemieheksi. Vuonna 1991 hänet lähetettiin Neuvostoliiton edustajaksi Maltaan, joka 1992 muuttui Venäjän federaation edustajan toimeksi. Hän oli tehtävässä vuoteen 1994.

Matvijenko toimi erikoislähettiläänä ja Venäjän ulkoministeriössä, vuodet 1997–1998 lähettiläänä Kreikassa. Syyskuussa 1998 hänet nimitettiin varapääministeriksi, ja siitä tehtävästä hänet nimitettiin 19. maaliskuuta Venäjän federaation presidentin täysivaltaiseksi edustajaksi luoteisessa federaalisessa piirikunnassa. Lokakuussa 2003 hänet valittiin Pietarin kuvernööriksi (pormestari) Vladimir Jakovlevin seuraajaksi. Matvijenko sai äänistä 63,12 prosenttia.

Matvijenko on naimisissa ja hänellä on poika. Hän puhuu sujuvasti saksaa ja englantia.

Toukokuussa 2006 Venäjän turvallisuuspalvelu FSB ilmoitti paljastaneensa suunnitelman murhata Matvijenko. Kaksi pidätettyä olivat islaminuskoon kääntyneitä venäläisiä Hizb ut-Tahririn jäseniä, joiden hallusta löydettiin räjähteitä. Vastustajien mukaan kyseessä oli pelkkä julkisuustemppu.

Katso myös
Moby Dick (terminaali)
Vladimir Kogan

Lähteet

Aiheesta muualla

 biografia venäjäksi
 englanniksi (vanhempi)

Venäläiset poliitikot
Venäjän federaation kuvernöörit ja aluejohtajat
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Solvay

Solvay voi tarkoittaa:

 Solvay, kylä Yhdysvalloissa New Yorkin osavaltiossa Onondagan piirikunnassa
 Solvay Business School, yksityisen Université libre de Bruxelles'n kauppakorkeakoulu Brysselissä
 Ernest Solvay, kemisti, Solvayn menetelmän kehittäjä
 Solvay, belgialainen lääke- ja kemikaalivalmistaja
 Solvayn menetelmä, soodan valmistusmenetelmä
 Solvay-konferenssi, Ernest Solvayn perustama fysiikan ja kemian kokous
Iskelmä Janne

Iskelmä Janne on Hämeenlinnassa, Janakkalassa ja Hattulassa toimiva paikallisradio, jonka omistaa Alueradiot Sastamala Oy. Se kuuluu taajuudella 101,7 MHz. Kohderyhmänä on kuuluvuusalueen 30–55-vuotias väestö. Kuuluvuusalueella asuu 90 000 asukasta. 

Kanava liittyi Iskelmä-ketjuun vuoden 2004 alusta. Ennen liittymistään kanava toimi nimellä Radio Janne. Iskelmä Jannelta kuuluu Iskelmän ohjelmiston lisäksi Hämeen Sanomien sähkeuutisia arkisin viidesti päivässä, arkisin kahdesti lähetettävää paikallismakasiinia, Hämeenlinnan seudun urheilu-uutisia ja Hämeenlinnan Pallokerhon suorat otteluselostukset.

Kanavaa lähetetään Hämeenlinnassa Telemast Nordicin Myllymäen mastosta 105 metrin korkeudesta. Lähetysteho on 500 wattia.

Kanavaa voi kuunnella alueella myös kaapelin kautta taajuudelta 102,9 MHz.

Taajuudet
Hämeenlinna: 101,7 MHz (Kaapelissa: 102,9 MHz)

Lähteet

Aiheesta muualla
Virallinen sivusto 
Iskelmä Janne Iskelmä.fi:ssä

Suomalaiset radioasemat
Hämeenlinnan media
Paikallisradiot
Lukkari

Lukkari (alk. ruotsin klockare) oli alun perin seurakunnan kellonsoittaja ja myöhemmin kirkonvartija, kirkonpalvelija ja lasten opettaja, joka toimi papin apulaisena. Nimitys viittaakin kellojen soittamiseen ja se on lainaa ruotsin sanasta klockare, joka tulee sanasta klocka, ”kello”. Lukkarin velvollisuuksiin kuului kirkkoherran apulaisena kuljettaa papiston kirjeitä ja tuomiokapitulin määräyksiä pappilasta toiseen. Viestijärjestelmää kutsuttiin lukkarinpostiksi. Lukkarin muut tehtävät kuuluvat nykyään pääosin suntiolle.

Lukkari-sanan merkitys kuitenkin muuttui vähitellen, ja sitä käytettiin pitkään merkityksellä kanttori, mutta silläkin merkityksellä se on jo pitkään vanhentunut. Kanttorilla oli tehtäviä esimerkiksi kinkereillä ja silloin sitä nimenomaan kutsuttiin yleensä lukkariksi. Sanan merkitys siis muuttui vähitellen alkuperäisesta kellonsoittajasta ja tarkoitti ensin myös kirkonpalvelijaa ja sitten myös lasten opettajaa. Kun rooli kasvoi muussa kansanopetuksessa, kuten kinkereillä, työn teki useimmiten kanttori, mutta nimitys jäi.

Vuoden 1869 kirkkolaki teki lukkarin virasta kirkkomuusikon viran. Lukkarin tehtäviksi säädettiin veisuun johtaminen jumalanpalveluksissa ja muissa toimituksissa, koraalilaulun opettaminen rippikoululaisille, avustaminen lasten lukemaan opettamisessa ja jotkin kirkon vahtimestarin toimet. Lukkarin virkaan voitiin yhdistää urkurin virka, jos kirkkoherra ja seurakunta asiasta niin sopivat. Urkurin tehtävänä oli säestää veisuuta jumalanpalveluksissa ja kirkossa järjestetyissä tilaisuuksissa. Yhdistetyn viran hoitajaa kutsuttiin lukkari-urkuriksi ja myöhemmin alettiin käyttää nimitystä kanttori-urkuri.

Unilukkariksi kutsuttiin leikillisesti suntiota tai muuta kirkonpalvelijaa, joka pitkällä kepillä herätteli nukahtaneita jumalanpalvelukseen osallistujia. Tämä tehtävä oli kirkonpalvelijalla siihen aikaan kun seurakuntalaisten kirkossa käyminen ja siellä jumalansanan kuuleminen oli velvollisuus.

Suomalaisen kirjallisuuden tunnettu lukkarihahmo on Aleksis Kiven Seitsemässä veljeksessä. Hänen luokseen veljekset hakeutuivat saadakseen seurakuntalaisen tarvitseman vähimmäissivistyksen: lukutaidon, sitä kautta rippikoulun ja tärkeimmän – akanottoluvan. Tässä kohdin Kivi kuvaa lukkarin ankarana opettajana, joka kohtelee veljeksiä jopa sadistisesti. Lopulta nämä pakenevatkin hänen luotaan. Romaanin lopulla lukkari on arvostettu sovittelija ja puhemies veljesten ja Toukolan poikien välillä; hän toimii myös auktoriteettina Juhanin ja Venlan kihlautumista pohdittaessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kirkolliset virat
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon tehtävät ja arvot
Toivo

Toivo voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

 toivo, tunne
 toivo, uskonnollinen käsite
 Toivo, suomalainen miehen etunimi
 Toivo, muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
 Herman Andimba Toivo ya Toivo (1924–2017), namibialainen poliitikko
 Nelli Toivo (s. 1989), suomalainen pika- ja aitajuoksija
 Noora Toivo (s. 1989), suomalainen aitajuoksija
 Riku Toivo (s. 1989), suomalainen jääkiekkoilija
 Toivo, useita laivoja:
 Toivo, oululainen vuonna 1871 vesillelaskettu purjealus
 Toivo (kuunari) oululainen vuonna 1883 vesillelaskettu purjealus
 Toivo, Aholansaaren vesibussi
 Toivo, työväentalo Pirkkalassa
 Toivo, Valvomo-yhtyeen studioalbumi vuodelta 2008
 Toivo, Jarkko Martikaisen sooloalbumi vuodelta 2009
 Toivo, Waltteri Torikan studioalbumi vuodelta 2020
 Toivo & Toivo, Joensuun yliopiston ylioppilaskunnan kaupan nimi 1980- ja 1990-luvuilla; kaupassa toimi myös kehitysmaakauppa (nimi tuli namibialaisesta sukunimestä). Kaupan nimi muuttui Toivo & Data -nimiseksi, kun myyntivalikoimaan tuli tietokoneita. Liike toimi 1988-1992. 
 Halsuan Toivo, urheiluseura
 Toivo Group, kiinteistösijoitusyhtiö
 Teatteri Toivo, helsinkiläinen teatteriseurue.

Lähteet
Maanantaimielenosoitukset

Maanantaimielenosoitukset () tarkoittavat Saksan demokraattisessa tasavallassa 1989–1990 pidettyjä rauhanomaisia mielenosoituksia Saksan demokraattisen tasavallan hallintoa vastaan.

Mielenosoitukset alkoivat Leipzigin Nikolainkirkossa pidetyn rukoushetken jälkeen ihmisten keräännyttyä Karl Marx Platzille. Mielenosoituksissa vaadittiin muun muassa vapaata liikkumisoikeutta ja vapaita vaaleja. Mielenosoitukset levisivät muihin Saksan kaupunkeihin. 

Käänteentekevä oli 9. lokakuuta 1989 järjestetty rauhankokous ja mielenosoitusmarssi, johon osallistui  yli 250 000 ihmistä. Ennalta tilaisuuden pelättiin laajenevan väkivaltaiseksi ja lähistölle oli koottu turvallisuusjoukkoja ja ruumissäkkejä. Herkässä tilanteessa leipzigiläinen kapellimestari Kurt Masur toimi ratkaisevalla tavalla. Hän kutsui asuntoonsa hallitsevan Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen (SED) kolme pääsihteeriä ja sopi heidän kanssaan, että ennen tilaisuutta radiossa korostetaan mielenosoituksen rauhanomaista luonnetta. Mielenosoituksesta ei tullut väkivaltaista. Leipzigin tapahtumasta tuli esikuva DDR:n rauhanomaiselle kumoukselle.

Mielenosoituksien kuuluisin iskulause oli ”Wir sind das Volk!” (suom. ”Me olemme kansa”.) Mielenosoituksien yläpuolella leijui sotilaallisen väliintulon uhka, mutta hallitus ei ryhtynyt siihen. Mielenosoitukset päättyivät maaliskuussa 1990 vaaleihin, jotka olivat ensimmäiset vapaat vaalit Saksan demokraattisessa tasavallassa.

Myöhemmin samaa nimeä käytettiin elokuussa 2004 alkaneista mielenosoituksista sosiaaliturvan Hartz IV -uudistuksia vastaan.

Lähteet

Katso myös

Saksan jälleenyhdistyminen

Saksan demokraattinen tasavalta
Leipzigin historia
Mielenosoitukset ja levottomuudet
Santiago de Cuba

Santiago de Cuba on Santiago de Cuban provinssin pääkaupunki Kuubassa. Se sijaitsee saaren kaakkoisosassa, noin 870 kilometrin päässä Havannasta.

Santiago de Cuba on Kuuban toiseksi suurin kaupunki Havannan jälkeen. Se sijaitsee Karibianmeren rannikolla ja on tärkeä satamakaupunki. Vuonna 2006 Santiago de Cubassa asui 426 199 ihmistä.

Historia 

Santiago de Cuban perusti espanjalainen tutkimusmatkailija Diego Velázquez de Cuéllar kesäkuun 28 vuonna 1514. Vuosina 1522–1589 Santiago oli Espanjalle kuuluneen Kuuban siirtokunnan pääkaupunki. Ranskalaiset ryöstivät kaupungin 1553, ja englantilaiset 1662. Kaupunki sai vaikutteita ranskalaisilta maahanmuuttajilta, jotka tulivat Haitilta 1700-luvun lopulla. Tämän jälkeen kaupungin kulttuuri oli sekoitus espanjalaista, afrikkalaista ja ranskalaista kulttuuria.

Kuuban kansallissankari, runoilija ja kirjailija José Marti on haudattu Santa Efigenian hautausmaalle.

Fidel Castro järjesti 26. heinäkuuta 1953 sotilaallisen iskun Santiago de Cuban kaupunkiin Moncadan parakeille, joka oli Fulgencio Batistan hallinnon suurin varuskunta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Santiago de Cuba

Kuuban kaupungit
Himno Nacional de Chile

Himno Nacional de Chile, joka tunnetaan myös nimillä Canción Nacional ("kansallislaulu"), Puro, Chile, es tu cielo azulado ("Chile, sinun syvän sininen taivaasi on puhdas") ja Dulce Patria, recibe los votos on Chilen kansallislaulu.  Laulu on tyypillinen esimerkki latinalaisamerikkalaisesta oopperatyylisestä kansallislaulusta. Laulussa on kaiken kaikkiaan kuusi säkeistöä, mutta vain sen viidettä säkeistöä ja kuoron laulamaa kertosäettä pidetään virallisena kansallislauluna.

Kansallislaulun historia on monivaiheinen, sillä on sekä kaksi säveltäjää että kaksi sanoittajaa eri aikoina, ja heidän luomanaan on syntynyt kaiken kaikkiaan kolme erilaista kansallislaulua. Laulun historia periytyy aina vuoteen 1819, jolloin Chilen hallitus määräsi maalle laadittavaksi kansallislaulun. Tämän Chilen ensimmäisen kansallishymnin sävelsi Manuel Robes ja sanoitti Bernardo de Vera y Pintado. Laulu esitettiin ensi kerran samana vuonna. 1820-luvun loppupuolella laulusta tuli kuitenkin epäsuosittu, ja Chilen hallitus pyysi säveltäjä Ramón Carnicer y Battlea laatimaan Bernardo de Veran tekstiin uuden sävelen. Tämä valmistuikin vuonna 1828. Bernardo de Veran sanoitusta laulettiin Ramón Carnicerin sävelmällä aina vuoteen 1847, jolloin Chilen hallitus pyysi nuorta chileläistä runoilijaa Eusebio Lillo Roblesia kirjoittamaan Carnicerin sävelmään uudet sanat. Näiden oli tarkoitus korvata de Veran alkuperäiset sanat, joita pidettiin loukkaavina niiden voimakkaiden Espanjan vastaisten hyökkäyksien vuoksi. Lillo kirjoittikin lauluun uudet sanat, mutta piti ennallaan de Veran kirjoittaman kuoro-osuuden. Nykyään Chilen kansallislauluna lauletaan siis Lillon kirjoittaman runon viides säkeistö ja de Veran kirjoittama kertosäe Carnicerin melodialla.

Kenraali Augusto Pinochetin kaapattua Chilessä vallan 1973 sotilasjuntta määräsi, että maan kansallislauluna tuli laulaa Lillon runon viidennen säkeistön lisäksi myös sen kolmas säkeistö, joka ylisti Chilen armeijaa. Sotilashallinnon vastustajien yleinen tapa oli kuitenkin osoittaa vastarintaansa pysymällä hiljaa laulun kolmannen säkeistön aikana. Kun maahan saatiin jälleen siviilihallinto vuonna 1990, hallitus ilmoitti, että kansallislaulu esitetään vastedes sen vallankaappausta edeltävässä muodossa, eli siitä lauletaan vain viides säkeistö. Kuitenkin kenraali Pinochetin kannattajat laulavat usein nykyäänkin myös laulun kolmannen säkeistön.

Aiheesta muualla
Laulun sanat espanjankielisessä Wikiaineistossa

Kansallislaulut
Chileläinen kulttuuri
Ympäristöfilosofia



Ympäristöfilosofia on filosofian ala, jonka tutkimuskohteita ovat erilaiset luontoon ja ympäristönsuojeluun liittyvät eettiset, esteettiset ja yhteiskuntafilosofiset kysymykset. Modernin ympäristöfilosofian katsotaan syntyneen 1960- ja 1970-lukujen aikana.

Ympäristöfilosofeja 

 Murray Bookchin
 Pentti Linkola
 Arne Næss
 Markku Oksanen
 Peter Singer
 Leena Vilkka

Katso myös 

 Biosentrismi
 Ihmiskeskeisyys
 Ympäristöetiikka
 Ympäristöestetiikka

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 
Lähde, Ville: Menneisyyden varjo – radikaalin ekologisen filosofian kiistoista. niin & näin 1/1997, 31–35.
Lähde, Ville: Ympäristöfilosofian ongelmista. niin & näin 1/2001, 23–25.
As-salam al-malaki al-urdoni

As-salam al-malaki al-urdoni (السلام الملكي الأردني) on Jordanian kansallislaulu ja samalla maan kuningashymni.  Laulu otettiin käyttöön 1946.  Laulun on sanoittanut Abdul Munim al-Rifai ja säveltänyt Abdul Qadir al-Tanir.

Arabiankieliset sanat

 عاش المليك
عاش المليك
ساميا ً مقامهُ
خافقاتٍ في المعالي أعلمامه

نحن أحرزنا المنى
يوم أحييت لنا
نهضتةٌ تحفزنا
تتسامى فوق هامِ الشهب

يا مليك العرب
لك من خير نبي
شرف في النسب
حدثت عنه بطون الكتب

الشباب الأمجد
جندك المجند
عزمه لا يخمد
فيه من معناك رمز الدأب

يا مليك العرب
لك من خير نبي
شرف في النسب
حدثت عنه بطون الكتب

دمت نورا ً وهدى
في البرايا سيدا
هانئا ممجدا
تحت أعلامك مجد العرب

يا مليك العرب
لط من خير نبي
شرف في النسب
حدثت عنه بطون الكتب

Arabiankielisen tekstin translitteraatio

A-Sha-al Maleek
A-Sha-al Maleek
Sa-Mi-yan-ma-qa mu-ho
Kha-fi-qa-tin fil ma-ali
a-lam m-hu

Nahnu ahrazna al muna
Yawma ahyayta lana
Nahdaton tahfixona
Tatasama fawqa hami ash-shohobi

Ya malika al-arabi
Laka min khayri nabi
Sharafon fil nasabi
Haddathat anhubutuno al-kotobi

Ash-shababul amjadu
Junduka al-mujannadu
Azmuhu la yakhmadu
Fehee min ma'naka ramzu al-da'abi

Ya malika al-arabi
Laka min khayri nabi
Sharafon fil nasabi
Haddathat anhubutuno al-kotobi

Domta nooran wa huda
Fil baraya sayyida
Hani'an mumajjada
Tahta a'lamuka majdol arabi

Ya malika al-arabi
Laka min khayri nabi
Sharafon fil nasabi
Haddathat anhubutuno al-kotobi

Kansallislaulut
Jordanialainen kulttuuri
Emomalii Rahmon

Emomalii Rahmon (), aik. Emomali Šarifovitš Rahmonov ( tai ایماملی شریفاوچ رحماناو), () aik. () (s. 5. lokakuuta 1952) on ollut Tadžikistanin valtionpäämies vuodesta 1992 ja presidentti vuodesta 1994.

Elämäkerta 

Rahmonov on syntyisin talonpoikaisperheestä Dangarasta Kuljabin alueelta. Hän on opiskellut tadžikkien yliopistossa. Hän työskenteli sähköteknikkona, myyntimiehenä ja ammattiliiton ja puolueen komiteoiden sihteerinä. Hän oli 1988–1992 kollektiivitilan johdossa ja valittiin 1990 Tadžikkien SNT:n korkeimman neuvoston edustajaksi. Hänet valittiin itsenäisen Tadžikistanin korkeimman neuvoston puhemieheksi 1992. Kun edellinen valtiopäämies Rahmon Nabijev poistettiin väkivalloin virastaan, Rahmonovista tuli virkaatekevä presidentti. Hänet valittiin virallisesti maan ensimmäiseksi presidentiksi 1994 opposition jättäessä osallistumatta vaaliin.

1990-luvun puolivälissä sissijoukot pitivät hallussaan itäpuolta maasta, vaikka hallituksella oli käytössään Venäjän armeijan joukkoja. Sisällissota vei arviolta 15000 ihmisen hengen. Vuonna 1997 Rahmonov solmi rauhan yhdistyneen opposition kanssa, joka koostui islamistijohtajista ja maallisista poliitikoista. Rahmonov selvisi murhayrityksestä Hudžandissa huhtikuussa 1997 ja kahdesta vallankaappausyrityksestä elokuussa 1997 ja marraskuussa 1998. Vuonna 1999 oppositio sai lisäpaikkoja hallituksessa ja hajotti oman armeijansa. Samaan aikaan kuitenkin ääriliike Uzbekistanin islamilainen liike perusti leirejä Tadžikistanin vuorille ja aloitti laajan huumekaupan Afganistanista. Tadžikistan liittyi 2001 Naton rauhankumppanuusohjelmaan ja liittyi Yhdysvaltain tukijoihin terrorismin vastaisessa sodassa. Sissit eliminoitiin alkuvuoteen 2002 mennessä Afganistanin operaatiossa, mutta huumekauppa jatkui vilkkaana.

Perustuslain muutosten jälkeen Rahmonov valittiin uudelleen 1999 seitsenvuotiskaudelle 97 % äänistä. 22. kesäkuuta 2003 hän sai kansanäänestyksen 96,4 % äänistä, mikä salli hänen asettua vielä kahdelle lisäkaudelle hänen virkakaudensa päättyessä 2006, aina vuoteen 2020 asti. 6. marraskuuta 2006 vaalissa hän sai 79,3 % äänistä ja hänet valittiin näin kolmannelle kaudelle. Hänen vastaehdokkaistaan menestyksekkäin sai 6,2 % äänistä.

Rahmonov kävi pyhiinvaelluksella Mekassa kesäkuussa 1997, mutta häneen ovat tehneet suuren vaikutuksen myös Zarathustran opit. Kirjassaan Rahmonov väittää Zarathustran olleen tadžikki Baktriasta. Rahmonov on naimisissa Azizmo Asadullajevan kanssa ja heillä on yhdeksän lasta.

Maaliskuussa 2007 Rahmonov ilmoitti pudottavansa sukunimestään venäläisen taivutuspäätteen -ov ja kehotti muitakin tadžikkeja seuraamaan hänen esimerkkiään, joka symboloi paluuta tadžikkien kulttuurisille ja kansallisille juurille .

Emomalii Rahmon teki Suomeen kaksipäiväisen ns. työvierailun lokakuun lopulla 2012 ja tapasi sen aikana presidentti Sauli Niinistön.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 http://www.president.tj/
 NUPI

Tadžikistanin presidentit
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Paul Verlaine

Paul Marie Verlaine (30. maaliskuuta 1844 Metz, Ranska – 8. tammikuuta 1896 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen runoilija. 

Verlainen alkoholin ja häväistysjuttujen sävyttämä yksityiselämä näkyi hänen tuotannossaan. Niinpä vuoden 1870 kokoelmassa morsiamelle omistetut runot kuvasivat suhteen tulevaa epäonnistumista. Yksi hänen parhaista kokoelmistaan on Sagesse (1881), joka on osittain kirjoitettu vankeudessa. Hän ampui rakastajaansa Arthur Rimbaudia juovuspäissään mustasukkaisuusdraaman päätteeksi ja joutui vankilaan kahdeksi vuodeksi. Hän vietti alkoholin sävyttämää elämää mutta oli samalla Ranskan johtava lyyrikko. Esikoiskokoelma Poèmes Saturniens ilmestyi 1866. Hän kirjoitti muistelmateokset Mes prisons (1893) ja Confessions (1895). Verlaine oli symbolistien edeltäjiä.

Verlainen runoja hallitsee vahva melodisuus, joka antaa niille kuvataiteen ja musiikin tapaisen hohteen. Kuvakieleltään ne ovat osuvia, yleispäteviä ja ajattomia. Verlaine vaihteli jatkuvasti runojensa runomittaa ja rytmiä, minkä vuoksi hänen sanotaan osaltaan edistäneen vapaamittaisen runotyylin syntyä. 

Verlainen runo Chanson d'automne, Syyslaulu, oli liittoutuneiden koodisanana toisessa maailmansodassa. Monet säveltäjät (muun muassa Claude Debussy ja Leevi Madetoja) ovat säveltäneet hänen runojaan. Elokuva Total Eclipse kertoo Rimbaudin ja Verlainen suhteesta.

Suomennetut teokset

Lähteet

Aiheesta muualla

 L. Onerva, Paul Verlaine; Keinotekoiset kukat, Valvoja 1906:7–8 Kansalliskirjasto digitaaliset aineistot
Paul Verlainen teoksia Gutenberg-projektissa  
 Paul Verlaine Lahden kaupunginkirjaston runotietokannassa

Ranskalaiset runoilijat
Symbolistiset taiteilijat
Vuonna 1844 syntyneet
Vuonna 1896 kuolleet
Kollektiivinen turvallisuusjärjestö

Kollektiivinen turvallisuusjärjestö (myös Kollektiivisen turvallisuussopimuksen järjestö, , lyhenne ODKB) on Itsenäisten valtioiden yhteisön vuonna 1992 allekirjoitettuun kollektiiviseen turvallisuussopimukseen perustuva sotilasliitto.

Sopimus allekirjoitettiin Taškentissa Armenian, Kazakstanin, Kirgisian, Tadžikistanin, Uzbekistanin ja Venäjän kesken. Azerbaidžan liittyi siihen syyskuussa 1993 sekä Georgia ja Valko-Venäjä joulukuussa. Sopimus tuli voimaan huhtikuussa 1994.

Sen tarkoitus on syventää kollektiivisesti jäsenmaiden sotilaallista ja poliittista yhteistoimintaa. Sopimuksen mukaan jäsenvaltiot pidättäytyvät voimankäytöstä toisiaan vastaan, eivät liity muihin sotilasliittoihin ja aggressio yhtä jäsenvaltiota vastaan on hyökkäys kaikkia vastaan. Sopimus solmittiin viideksi vuodeksi. Se uusittiin 1999, jolloin Azerbaidžan, Georgia ja Uzbekistan kieltäytyivät jatkamasta sitä. Uzbekistan liittyi 1997 perustettuun GUAM-ryhmään Azerbaidžanin, Georgian, Moldovan ja Ukrainan kanssa, joka nähtiin Venäjän vastapainoksi. Armenian motivaatioksi on nähty puolustautuminen Azerbaidžania vastaan Vuoristo-Karabahin kiistassa.

Lokakuussa 2002 kuusi jäsenvaltiota allekirjoittivat Chișinăussa perussopimuksen, joka kehitti sopimuksesta Kollektiivisen turvallisuussopimuksen järjestön (ODKB). Pääsihteeriksi nimitettiin Nikolai Bordjuža. ODKB hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen tarkkailijajäseneksi. Sen tärkeimmiksi tehtävät ovat 1 500 miehen nopean toiminnan joukkojen ylläpito, terrorismin vastainen toiminta ja ilmapuolustuksen koordinointi.

Nykyiset jäsenet ovat Armenia, Kazakstan, Kirgisia, Tadžikistan, Valko-Venäjä ja Venäjä. Vuoteen 2005 mennessä ne ovat järjestäneet yhteisiä sotaharjoituksia, kuten terrorismin vastaisen harjoituksen Kazakstanissa ja Kirgisiassa. Vuonna 2005 Uzbekistan erosi GUAM:stä ja liittyi jälleen ODKB:hen Minskin kokouksessa 2006.

Helmikuussa 2009 ODKB päätti Moskovan kokouksessaan perustaa yhteiset nopean toiminnan joukot. Sopimus tästä allekirjoitettiin Moskovassa kesällä, jolloin Valko-Venäjä boikotoi tapaamista liittyen siihen kuitenkin syksyllä 2009.

Jäsenvaltiot

Nykyiset jäsenet 
 (2002)
 (2002)
 (2002)
 (2002)
 (2002)
 (2002)

Tarkkailijavaltiot
 (2013) (lakannut olemasta)
 (2013)

Entiset jäsenet 
 (liittyi 1994, erosi 1999)
 (liittyi 1994, erosi 1999) - suunnittelee Natoon liittymistä
 (liittyi 1994, erosi 2012)

Lähteet 

 Kollektiivisen turvallisuussopimuksen järjestön kotisivut 
 Factbox: Collective Security Treaty Organization (CSTO) RIA Novosti 
 Collective Security Treaty Organization Statute Registered with United Nations Secretariat Venäjän ulkoasiainministeriö

Viitteet

Aiheesta muualla 

Sotilasliitot

Kansainväliset järjestöt
Yhdistyneiden kansakuntien tarkkailijajäsenet
Beatrice (prinsessa)

Yorkin prinsessa Beatrice, Beatrice Elizabeth Mary Mountbatten-Windsor (s. 8. elokuuta 1988 Lontoo) on Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsijan Elisabet II:n pojan prinssi Andrew'n vanhempi tytär. Prinsessa Beatrice on kruununperimysjärjestyksessä yhdeksäs. Hänen äitinsä on Yorkin herttuatar Sarah (o.s. Ferguson). Beatricella on pikkusisar, prinsessa Eugenie. Prinsessa Beatrice on naimisissa italialaisen Edoardo Mapelli Mozzin kanssa ja heillä on syyskuussa 2021 syntynyt tytär, joka on kruununperimysjärjestyksessä 11. Lapsi on Beatricen ensimmäinen.

Prinsessa Beatrice sai nimensä kuningatar Viktorian nuorimmalta tyttäreltä prinsessa Beatricelta. Hän opiskeli Ascotissa Pyhän Yrjön koulussa ja lukihäiriönsä vuoksi suoritti loppukokeensa ikätovereitaan myöhemmin. Vuonna 2008 hän aloitti kolmivuotiset historian opinnot Goldsmiths’ Collegessa ja valmistui vuonna 2011.

Beatrice oli pitkässä 10 vuoden suhteessa aina kesään 2016 asti Virgin Galacticissa toimineen liikemies Dave Clarkin kanssa. Beatrice aloitti seurustelun kiinteistösijoittaja Edoardo Mapelli Mozzin kanssa lokakuussa 2018. Pari kihlautui vuoden 2019 syyskuussa ja heidät vihittiin salaisessa vihkiseremoniassa Windsorin linnan tiluksilla 17. heinäkuuta 2020. Mapelli Mozzilla on aiemmasta kihlauksesta vuonna 2016 syntynyt poika. Mapelli Mozzi on vanhaa italialaista aatelissukua, hänellä on englantilainen äiti ja hän on saanut koulutuksensa Britanniassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaalliset
Prinsessat
Vuonna 1988 syntyneet
Elävät henkilöt
Olivier Suray

Olivier Suray (s. 16. lokakuuta 1971, Namen, Belgia) on belgialainen entinen jalkapalloilija, joka tuli Suomessa tunnetuksi AC Allianssin toimitusjohtajana vuoden 2005 aikana, jolloin hänen alaisuudessaan ollut Allianssi hävisi tahallaan surullisen kuuluisan FC Haka -ottelun luvuin 8–0.

Vedonlyöntirikoksiin myös Belgiassa liitetty Suray myönsi maaliskuussa 2006, että kesän 2005 Haka-Allianssi -ottelun lopputulos oli järjestetty. Helsingin Sanomien mukaan Suray väitti myös, että järjestelyjen päätekijä olisi kuitenkin kiinalainen Ye Zheyun, josta ollaan Belgian poliisin mukaan tekemässä kansainvälistä pidätysmääräystä.

Aiheesta muualla 

Helsingin Sanomat 16.3.2006: Olivier Suray tunnustanut Allianssissa tehdyn vilpin

Helsingin Sanomat 17.3.2006: "Suray: Ye järjesti Allianssin tappion"

Belgialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt