joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Johann Anton Güldenstädt

Johann Anton Güldenstädt (7. toukokuuta (J: 26. huhtikuuta) 1745 Riika – 3. huhtikuuta (J: 23. maaliskuuta) 1781 Pietari) oli baltiansaksalainen Venäjällä vaikuttanut luonnontieteilijä ja tutkimusmatkailija.

Güldenstädt syntyi Riiassa. Hän opiskeli lääketiedettä ja kasvitedettä Berliinissä ja sai 22-vuotiaana 1767 tohtorin arvon Frankfurt an der Oderin yliopistosta. Seuraavana vuonna hän liittyi Venäjän keisarillisen tiedeakatemian tutkimusretkikuntaan, jonka Katariina II lähetti tutkimaan Venäjän eteläosia. Reitti kulki Ukrainan ja Astrakanin kautta Kaukasukselle ja Georgiaan. Pietariin Güldenstädt palasi 1775. Matkan tulokset ja Güldenstädtin matkapäiväkirja julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen Peter Simon Pallasin teoksessa Reisen durch Russland und im Caucasischen Gebürge (1787-91).

Güldenstädtin tutkimusretki oli ensimmäinen järjestelmällinen Kaukasusta koskeva selvitys. Retkellä oli myös poliittiset tarkoitusperänsä, sillä Venäjä oli sodassa ottomaanien kanssa, ja Kaukasus oli tärkeä puskurivyöhyke. Retken poliittinen anti oli niin tärkeä, että kohta sen jälkeen Venäjän kiinnostus aluetta ja erityisesti Georgiaa kohtaan kasvoi suuresti.

Retken biologinen, geologinen, maantieteellinen ja kielitieteellinen anti oli merkittävä. Güldenstädt teki yksityiskohtaisia muistiinpanoja myös alueiden kielistä. Retken jälkeen Güldenstädtin maine Tiedeakatemiassa kasvoi suuresti, ja hän keskittyi luonnontieteelliseen tutkimukseen. Güldenstädt menehtyi 1781 kuumeeseen.

Johann Anton Güldenstädt kuvaili ja nimesi myös lukuisia lintulajeja, muun muassa ruskosotkan ja rantakurvin.

Hänen nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liittettävää auktorilyhennettä Gueldenst..

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Saksalaiset ornitologit
Venäläiset eläintieteilijät
Venäläiset kasvitieteilijät
Venäläiset maantieteilijät
Venäläiset tutkimusmatkailijat
Baltiansaksalaiset
Vuonna 1745 syntyneet
Vuonna 1781 kuolleet
Žepa

Žepa () on kylä Itä-Bosniassa Rogatican hallintoalueella Drinajoen haaran varrella, Javor- ja Devetakvuorien välissä. Žepa oli eräs serbien saartama alue Bosnian sodassa 1992–1995, kun monet muut alueen kaupungit – Foča, Bratunac ja Zvornik – olivat etnisesti puhdistettuja.
Huhtikuussa 1993 Žepa julistettiin YK:n suoja-alueeksi, mutta serbit valtasivat sen heinäkuussa 1995.

Vuonna 1991 Žepan väestö oli 2 441, joista 95 % eli 2 330 oli bosniakkeja ja 103 serbejä.

Aiheesta muualla
The long way back to Zepa

Zepa
Paula Nummela

Paula Nummela (s. 1953) suunnittelee koruja ja on kirjoittanut astrologiaan liittyvän kirjan Pysähtynyt hetki. Hän on entinen lentoemäntä. Hän on muusikko Kirkan leski.

Lähteet 

Suomalaiset astrologit
Suomalaiset korusuunnittelijat
Kuuluisien suomalaisten henkilöiden puolisot
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Mihail Borovitinov

Mihail Borovitinov (2. elokuuta 1874 Pietari – k. ei tiedossa) oli venäläinen lakimies, joka toimi toisen sortokauden aikana vuosina 1913–1917 Suomen senaatin talousosaston varapuheenjohtajana eli käytännössä pääministerinä niin sanotussa amiraalisenaatissa.

Borovitinov suoritti oikeustieteellisen tutkinnon Pietarin yliopistossa vuonna 1896. Sen jälkeen hän harjoitti jatko-opintoja siirtyen edelleen Venäjän oikeusministeriön virkamieheksi. Hän toimi mm. Venäjän vankeinhoitoylihallituksen apulaispääjohtajana 1906–1909 sekä sen jälkeen oikeusministeriön lakineuvoston pysyvänä jäsenenä 1910–1911.

Mihail Borovitinovin ura Suomessa alkoi 28. huhtikuuta 1911, jolloin hän siirtyi Suomen kenraalikuvernöörin kanslian päälliköksi. Siinä tehtävässä Borovitinov oli keskeinen tekijä, kun kenraalikuvernööri Franz Albert Seyn johti Suomen suuriruhtinaskunnan venäläistämistä. Palveluksistaan keisarikunnalle Borovitinov sai 27. huhtikuuta 1913 todellisen valtioneuvoksen arvon. Luottamuksen osoituksena Seynin taholta voidaan pitää Borovitinovin nimitystä Suomen keisarillisen senaatin talousosaston varapuheenjohtajksi 16. toukokuuta 1913. Tässä tehtävässä hän vei yhdenvertaisuuslain toteutusta entistä pitemmälle johtaessaan toista "sapelisenaattia", joksi venäläistyneitä Suomen senaattia silloin kutsuttiin.

Venäläistyneen senaatin ja kenraalikuvernööri Seynin ura päättyi keisari Nikolai II:n kruunustaluopumiseen helmikuun vallankumouksen seurauksena 15. maaliskuuta 1917. Seuraavana päivänä Seyn ja Borovitinov vangittiin ja vietiin vangittuina junalla Pietariin. Borovitinovin myöhemmistä kohtaloista on vähän tietoa. Se on tullut esille, että Seynin puoliso toimi Borovitinovin taloudenhoitajana 1910–1920-luvun taitteessa. Marraskuussa 1919 suomalaisissa lehdissä oli uutinen jonka mukaan Borovitinov olisi ollut bolsevikkien palveluksessa. Vuonna 1921 hänen kerrottiin olleen työssä jossain neuvostovirastossa Pietarissa.

Kirjallisuutta 
 Håkon Holmberg: (Keisarillisen) Suomen senaatin talousosaston puheenjohtajat, jäsenet ja virkamiehet 1909–1918 – elämäkerrallinen luettelo, Helsinki, 1964.
 Kari O. Virtanen: Ahdistettu kansakunta 1890–1917, WSOY, Porvoo/Helsinki, 1974, ISBN 951-0-06475-0.
 Pertti Luntinen: F.A.Seyn – A Political Biography of a Tsarist Imperialist as Administrator of Finland, Studia Historica 19, Suomen Historiallinen Seura, Helsinki, 1985, ISBN 951-9254-72-2.

Lähteet 

Venäläiset poliitikot
Suomalaiset senaattorit
Vuonna 1874 syntyneet
Kuolinvuosi tuntematon
Foča

Foča () on kaupunki itäisessä Bosnia ja Hertsegovinassa Drina-joen varrella, nykyisellä Bosnian serbialueella. 
Kaupunki sijaitsee 70 kilometrin päässä Sarajevosta. Fočan kunnassa oli vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan noin 17 600 asukasta. Kunnan väestöstä noin 92 prosenttia on serbialaisia, seitsemän prosenttia bosniakkeja ja loput muita. Noin 92 prosenttia asukkaista on ortodokseja, seitsemän prosenttia muslimeja ja loput muunuskoisia tai uskonnottomia.

Foca oli yksi ensimmäisiä bosnialaisia kaupunkeja, joka joutui serbien käsiin sodassa vuonna 1992. Bosnian sodassa suurin osa kaupungin muslimeista ajettiin pois sieltä, mutta osa vietiin leireille.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Virallinen sivusto
 Lone preacher: the Serb mayor who is trying to heal Bosnia's scars of war (The Telegraph)

Bosnia ja Hertsegovinan kaupungit
Višegrad

Višegrad (kyr. Вишеград) on kaupunki Serbitasavallan itäosassa Bosnia ja Hertsegovinassa, lähellä Serbian rajaa Drinajoen varrella. Joen ylittävä Mehmed Paša Sokolovićin silta on Unescon maailmanperintökohde.

Historia

Bosnia-Hertsegovinan sota (1992-1995) 
Višegradissa käytiin eräät ensimmäisistä Bosnia-Hertsegovinan sisällissodan taisteluista 1992 ja suoritettiin raakoja etnisiä puhdistuksia. Paikka oli strategisesti tärkeä vesivoimalan ja Sarajevosta Belgradiin vievän reitin vuoksi.

Milan Lukićin johtamat Valkoiset kotkat tappoivat arviolta 3000 bosniakkia huhtikuusta 1992 lokakuuhun 1993 ja heitätti ruumiit Drinajokeen. Satoja ammuttiin sattumanvaraisesti. Joukkoja kutsuttiin mm. nimellä Valkoiset kotkat, Kostajat ja Sudet. Murhat alkoivat täydellä voimalla, kun Jugoslavian kansanarmeija vetäytyi toukokuussa 1992. Kansallisuudeltaan serbeihin kuulumattomat erotettiin työstään. Serbijoukot hyökkäsivät moniin lähistön bosniakkikyliin. Drinaan heitettiin kaupungissa ja sen ympäristössä surmattujen bosniakkien ruumiita. Uhreja kidutettiin ennen kuin heidät surmattiin teräaseilla tai ampumalla. Monia suljettiin taloihin ja poltettiin elävältä tai taloihin heitettiin käsikranaatteja.

Serbit myös kaappasivat busseja, joista erottelivat bosniakit hakattaviksi, kidutettaviksi ja tapettaviksi. Myös bosniakkien taloja tuhottiin laajalti ja heidän omaisuuttaan ryöstettiin. Vilina Vlasin kylpylähotelliin ja kuntoutuskeskukseen perustettiin aktiivisesti toimiva raiskausleiri, jossa bosniakkinaisia raiskattiin, kidutettiin ja surmattiin. Jugoslavian armeijan entisen kasarmin alueella toimi Uzamnican keskitysleiri, jossa bosniakkeja kidutettiin, hakattiin ja pidettiin pakkotyössä.

Väestö 

Jugoslavian hajoamisen ja sodan myötä suurin muutos on ollut väestöosuuksien kääntyminen päinvastaiseksi. Bosniakkienemmistö on muuttunut serbienemmistöksi. Samoin kukaan ei enää vuonna 2013 identifioitunut jugoslaaviksi. Eniten heitä oli vuonna 1981, jolloin Višegradin kaupungin asukkaista peräti 8,7 prosenttia ilmoitti olevansa jugoslaaveja.

Kunta

Vuonna 1991 Jugoslavian viimeisen väestönlaskennan mukaan Višegradin kunnassa oli 21 199 asukasta.

Kaupunki
Vuoden 1991 väestönlaskennan mukaan Višegradin kaupungissa oli 11 828 asukasta.

Kuvagalleria

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Ylä-Drinan alueen internetportaali 
 Vilina Vlasin kotisivut 
Vilina Vlas website 

Bosnia ja Hertsegovinan kaupungit
Kaliumsyanidi

Kaliumsyanidi syankalium (KCN), syaanivetyhapon (HCN) kaliumsuola, on voimakas myrkky.

Kaliumsyanidin moolimassa on 65,1 g/mol, sulamispiste 634 °C, kiehumispiste 1 625 °C, tiheys 1,52 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 151-50-8. Kaliumsyanidin liukoisuus veteen on 71,6 g/100 ml.

Kaliumsyanidia käytetään kullan ja hopean erottamisessa malmista, hopeoinnissa, desinfiointiaineena, hyönteismyrkkynä, filminkehityksessä, väriaineiden valmistuksessa ja laboratoriokemikaalina. Kullan erottaminen veden ja hapen avulla kaliumdisyanoauraatiksi(0):
4 Au + 8 KCN + O2 + 2 H2O → 4 K[Au(CN)2] + 4 KOH
Reagoidessaan happojen ja kosteuden kanssa muodostuu syaanivetyä (sinihappoa).

Aine myrkkynä 
Kaliumsyanidi on ollut murhaajien suosima myrkky. Myrkkynä kaliumsyanidi on valkoisena jauheena, joka maistuu karvasmantelilta. Puoli grammaa ainetta nieltynä riittää tappamaan ihmisen. Vatsaan joutuessaan kaliumsyanidi reagoi vatsassa olevan suolahapon kanssa, jolloin muodostuu sinihappoa. Kaliumsyanidista vapautuva syanidi-ioni salpaa soluhengityksen estämällä sytokromioksidaasin toiminnan. Se vahingoittaa erityisesti sydäntä ja keskushermostoa. Uhri kuolee nopeasti; syanidi voi johtaa kuolemaan noin 3-8 minuutin kuluessa. Kaliumsyanidimyrkytyksen vastamyrkkynä toimii esimerkiksi siitä B12-vitamiinia muodostava hydroksikobalamiini (C62H89CoN13O15P). Vetyperoksidi hapettaa kaliumsyanidin erittäin tehokkaasti vähemmän myrkylliseksi kaliumsyanaatiksi:
 KCN + H2O2 → KOCN + H2O

Aineen makua on kuvailtu karvaana ja polttavan tuntuisena. Hindustan Timesin mukaan intialainen mies joka kuoli syötyään vahingossa kaliumsyanidia ehti hätäisesti kirjoittaa muistilapun jossa luki:
Lääkärit, kaliumsyanidi. Olen maistanut sitä. Se polttaa kieltä ja maistuu karvaalta.

Katso myös 
 Syanidi

Lähteet

Aiheesta muualla 

PubChem: Potassium cyanide 
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Potassium cyanide 
ChemBlink: Potassium cyanide 

Syanidit
Kaliumyhdisteet
Myrkylliset kemikaalit
Bihać

Bihać () on kaupunki ja kunta luoteisessa Bosnia ja Hertsegovinassa Unajoen varrella. Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli noin 39 700 asukasta ja kunnassa noin 56 300 asukasta. Bihać on Una-Sanan kantonin hallintokeskus. Kaupungin tärkeimmät teollisuudenalat ovat puutavara- ja tekstiiliteollisuudet. Bihaćissa on vesivoimala.

Historia 
Bihać mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1260, jolloin paikalla sijaitsi luostari. Kaupunki oli osa Osmanien valtakuntaa vuoteen 1878 asti, jolloin siitä tuli osa Bosniaa. Vuonna 1942 Bihaćin tasavalta julistautui hetkellisesti itsenäiseksi. Toisen maailmansodan aikaan kaupungissa sijaitsi fasisteja vastustaneen Kansallisen vapautusarmeijan päämaja, ja Bihać oli sodan aikana tärkeä kokouspaikka. Vuonna 1992 Bosnian sodassa Bihaćissa oli Serbian ja Bosnian joukkojen välisiä taisteluja Bosnia ja Hertsegovinan irtauduttua Serbiasta. Bihaćin alue oli suuri saarrettu muslimialue.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Official city presentation
Bosnian cities - Bihać 
Preminger Brewery

Bosnia ja Hertsegovinan kaupungit
Sperm

Sperm tai The Sperm oli Mattijuhani Koposen ja Pekka Airaksisen vuonna 1967 perustama underground-yhtye. Se hämmensi eri taiteiden rajoja, käytti useita medioita ja oli useiden tekijäpolvien edelläkävijä. Teatraalisista esityksistä tunnetun yhtyeen maine on kuitenkin perustunut lähinnä kuulopuheisiin ja muistelijoiden mielikuviin.

Yleistä
Yhtyeen sanotaan olleen sähkökitaroita manipuloineen Airaksisen studioprojekti, jossa hän käytti ensimmäisillä levyillä hyväksi myös “äänteleviä ihmisolioita”, joiden rooleissa olivat Koponen, Pekka Yrjänä Hiltunen ja sodanvastaisia runoja lukenut yhdysvaltalainen Bill Coldwell.

Yhtye hyödynsi keksijä Erkki Kurenniemen projektia varten rakentamaa kokeellista sähkösoitinta, ”Seksofonia”, eräänlaista alkeellista musiikkikonetta, joka mittasi soittajansa käsien ihon sähkönjohtavuuden muutoksia ja muutti ne syntetisaattorin avulla ääneksi.

Spermin tavoite oli nimensä mukaisesti toimia osana 1960-luvun seksuaalista vallankumousta, ja omalta osaltaan se johtikin myöhemmin muun muassa M. A. Nummisen Sähkökvartetti-projektiin. Spermiä ja Kurenniemen musiikkilaitteita pidetään suomalaisen elektronisen musiikin pioneereina.

Olemassaolonsa aikana yhtye julkaisi yhden EP-levyn sekä Shh!-nimisen LP:n, joista molemmat ovat muodostuneet arvokkaiksi keräilyharvinaisuuksiksi. Myöhemmin yhtyeen vanhaa tuotantoa on julkaistu CD-ajassa Siboneyn kustantamilla Arktinen hysteria (2001) ja Psychedelic Phinland (2006) -kokoelmilla sekä saman kustantajan julkaisemalla Pekka Airaksisen kokoelmalla Madam I’m Adam (2003). Vuonna 2018 Svart Records julkaisi yhtyeen 50-vuotisjuhlajulkaisun, jossa on monia aiemmin julkaisemattomia äänityksiä sekä Jukka Lindforsin 70-sivuinen essee.

Jäseniä 
 Pekka Airaksinen
 Markus Heikkerö
 Antero Helander
 P. Y. Hiltunen
 Mattijuhani Koponen
 J. O. Mallander
 Peter Widén
 Nikke Nikamo
 Emu Lehtinen

Diskografia 
 
 
 Sperm: 50th Erection I: Collected Works 1967–1971 (Svart Musik, 2018)

Viitteet

Aiheesta muualla
 Sperm-haku. YLEn Elävä arkisto.

Sperm
Cuando la tierra toca el cielo


Cuando la tierra toca el cielo on espanjalaisen Tierra Santa -yhtyeen maxisingle, joka ilmestyi vuonna 2001. Se sisältää kappaleet "Pegaso" sekä "El laberinto del minotauro". Kappaleet nauhoitettiin joulukuussa 2000 Sonido XX1 -studioilla Pamplonassa. Levyn mukana myytiin video/DVD, joka sisältää haastatteluja, konserttitaltiointeja sekä pätkiä yhtyeen kiertueelta.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Angel – laulu, kitara
 Arturo – kitara, taustalaulu
 Roberto – basso, taustalaulu
 Iñaki – rummut
 Paco – kosketinsoittimet

Vierailevat muusikot 
 Mariví Echaniz – taustalaulu
 Alicia Arguiñano – taustalaulu

Lähteet 
 tierra-santa.net

Aiheesta muualla 
 tierra-santa.net, kappaleiden sanat

Vuoden 2001 kappaleet
Espanjalaiset musiikkikappaleet
Heavy metal -kappaleet
Keuhkofibroosi

Keuhkofibroosissa (keuhkojen sidekudoistuminen) keuhkokudos korvautuu vähitellen sidekudoksella.

Sairauden alkusyytä ei tunneta. Sillä on jokin yhteys muihin  sidekudossairauksiin, sillä sairaus liittyy melko usein nivelreumaan  tai sklerodermaan (yleistynyt ihonkovettumatauti) tai muihin sidekudostauteihin

Katso myös
 Keuhkoparenkyymisairaudet

Lähteet

Hengityselinten sairaudet
Las mil y una noches

Las mil y una noches () on Tierra Santa -yhtyeen livealbumi, joka julkaistiin vuonna 2003. Se äänitettiin Lorca Rock -festivaalilla. Levystä on olemassa myös DVD-versio.


Kappaleet

Levy 1

Levy 2

Kokoonpano
Ángel - laulu, kitara
Arturo - kitara
Roberto - basso
Iñaki - rummut
Mikel - kosketinsoittimet

Lähteet

tierra-santa.net

Vuoden 2003 konserttitallenteet
Espanjalaiset power metal -albumit
Tankar

Tankar on majakkasaari Perämerellä Kokkolan edustalla. Saaressa on punavalkoinen korkea Tankarin majakka ja ympäri vuoden toimiva luotsiasema. Matka Kokkolasta saareen on noin 17 km.

Historia 
Saari nousi merestä noin 1200-luvulla maankohoamisen seurauksena. Saaren ensimmäisten asukkaiden uskotaan olleen hylkeenpyytäjiä, joita liikkui alueella runsaasti. 1500-luvulla hylkeenpyytäjien ja kalastajien tukikohdaksi vakiintunut karu luoto sai jo varhain tunnuksekseen merimerkin. Merenkulkijoiden oppaaksi rakennettiin kivikummeli, jonka näkyvyyttä lisäsi kummelista esiin pistävien rautatankojen päihin kiinnitetyt tynnyrit. Aiemmin Klippan-nimisenä tunnettu saari sai merimerkkinsä ansiosta nimen Tankokari, josta myöhemmin muotoutui saaren nykyinen nimi Tankar. Kalastuksen kasvaessa saarelle rakennettiin pieniä mökkejä, joissa kalastajat asuivat pyyntiajan ja heillä oli saarella myös omia kotieläimiään. Etenkin lampaat aiheuttivat saaren luonnolle suurta tuhoa syömällä saaren miltei paljaaksi. Majakka rakennettiin 1889 ja sähköistettiin 1961, jota ennen saarella toimi valokoppi eli lyysi.

Luonto 
Tankarin luonto on monipuolinen. Pohjoispuolen kivikko tarjoaa lintuharrastajille lintujen seurantamahdollisuuksia.  Saarella kulkee noin kilometrin pituinen luontopolku, jonka varrella kerrotaan Tankarin luonnosta.

Saarella toimii BirdLife Keski-Pohjanmaan ylläpitämä Tankarin lintuasema. Aseman vapaaehtoiset lintuharrastajat tarkkailevat lintujen muuttoa, sekä rengastavat pesiviä ja muuttavia lintuja. Keskimäärin vuodessa rengastetaan 1500 lintua. Lintuasema toimii vanhan hiilipajan tiloissa.

Rakennukset 
Tankarin vanhin yksityinen rakennus, kalastajamökki ”Sjöbloms bastu”, on vuodelta 1768. Saaren keskiosassa sijaitseva Tankarin kirkko on rakennettu vuonna 1754. Suurin osa saaren vanhoista rakennuksista suojeltuja. Mökkien lisäksi Tankarissa on myös muutama vanha huvila ja nykyaikainen luotsiasema.

Matkailu
Tankarissa toimii hylkeenpyyntimuseo, joka on auki sopimuksen mukaan. Matkailijoita varten on vierasvenelaituri, vierasmaja, kahvio ja grillikatos. Kesällä saarelle järjestetään päivän mittaisia retkiä m/s Jennyllä ja joinakin talvina saarelle on päässyt autolla aurattua uraa pitkin.

Aiheesta muualla 

Tankarin lintuasema 
 Kokkolan kaupungin Tankar-sivut 
 Matka Tankariin 
 Kokkolan majakkasaari 

Perämeren saaret
Suomen merialueiden saaret
Kokkolan luonto
Öja
Liikuntasetelit

Liikuntaseteli tai liikuntaetu  on palveluseteli tai sähköinen etu, jolla voi ostaa liikuntapalveluita. Ne ovat työnantajan tarjoama liikuntaan kohdennettu henkilöstöetu. Liikuntaetu toimii samalla tavalla kuin muutkin henkilöstöedut . Liikuntaseteli vastaa idealtaan lounasseteliä ja kulttuuriseteliä. Ne antavat työntekijöille mahdollisuuden valita itse liikuntaharrasteen, jolle työnantaja antaa rahallista tukea.

Liikunta- ja kulttuurisedun käyttö mahdollistaa monipuolisen virkistäytymisen työntekijälle ja työnantajan kannalta on helpompaa jakaa seteleitä kuin tehdä kahdenvälisiä sopimuksia palveluiden tuottajien kanssa. Yhtä työntekijää voi tukea verovapaasti 400 eurolla vuodessa. 

Eduskunta vahvisti liikuntaedun verovapauden vuoden 2004 alusta lukien. Kulttuuriedulle vastaava etu tuli vuonna 2009. Liikuntasetelin on kehittänyt Smartum Oy, joka lanseerasi ensimmäisen Liikuntasetelin vuonna 1996. Nykyään seteleitä tarjoavat työnantajille monet eri yritykset ja niitä on saatavilla sekä paperiversioina että sähköisesti ja mobiilisovelluksen kautta, sekä erillisinä että yhdistettyinä liikunta- ja kulttuuriseteleinä. Sähköisiä henkilöstöetuja Suomessa tarjoavat Smartum, ePassi, Edenred ja Eazybreak.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Verottajan ohjeet

Liikunta
Maksuvälineet
Työ
Prosodia

Prosodia on puhutussa kielessä prosodisten ominaisuuksiensa summa eli sanojen painon ja ajoituksen, sanan osien pituuden, äänen sävyn, äänen korkeuden, sävelkulun ja intonaation avulla tapahtuvaa kommunikoinnin tehostamista tai merkityksen täydentämistä. Puheen prosodiset vihjeet valottavat lauserakennetta ja merkityksiä. Kirjoitetussa kielessä tämä ei ole mahdollista ja usein välimerkit tai erilliset ääntömerkit toimivat prosodisten vihjeiden tavoin lauserakenteen selventäjinä.

Prosodiset ominaisuudet
Prosodiset eli suprasegmentaaliset ominaisuudet  ovat eräitä sanojen ja lauseiden merkityksiä luovia ominaisuuksia segmentaalifoneemien rinnalla. Termi 'suprasegmentaali' viittaa nimessä siihen, että kirjoitetusta tekstistä noita ominaisuuksia ei ole mahdollista segmentoida samoin kuin esimerkiksi kirjaimia, grafeemeja.

Suprasegmentaaleja ominaisuuksia ovat kesto, paino ja korko eli sävelkulku. Kahdesta jälkimmäisestä ominaisuudesta yhdessä käytetään myös nimitystä intonaatio.

Suomessa edellä mainituilla ominaisuuksilla ei ole merkitystä erottavaa tehtävää, mutta esimerkiksi mandariinikiinassa on eriteltävissä nouseva, laskeva, nousevalaskeva ja tasainen sävelkulku, jotka vaikuttavat sanan merkitykseen. Tällaisia kieliä kutsutaan sävelkieliksi. Vieraan kielen puhujan näkökulmasta suomen kielessä voitaisiin analysoida olevan äänteiden keston muodostama merkitysero (esimerkiksi sanoissa sata, sataa), suomen kielen kannalta on kuitenkin luontevampaa laskea kyseessä olevan kaksi peräkkäistä foneemia pidennyksen sijaan, sillä suomen fonotaktiset säännöt grafeemien ja foneemien vastaavuudesta joutuisivat ristiriitaan.

Lähteet

Viitteet

Fonetiikka
Mikko (minitietokone)

Mikko-nimellä tunnettiin Nokia Datan 1970-luvulla kehittämä minitietokonemallisto. Niitä ei tule sekoittaa myöhempiin MikroMikko-pöytäkoneisiin.

Mikko 1
 Julkistettu 1972
 Kassa- ja pankkipäätteiden logiikkayksikkö

Mikko 2
 Julkistettu 1973, kehitystyö sai alkunsa Nokia Datan ja KOP:n tekemästä suuresta pankkipäätekaupasta. Mikko 2:ta käytettiin pankkien konttorijärjestelmissä ja kaupan myymäläjärjestelmissä.
 Ohjelmointikielenä PL

Mikko 3 
 Julkistettu 1978
 I/O-ohjaimena Intel 8080 
 250 kt 8" levykeasemat

MPS-10
 Julkistettu 1983
 32-bittinen superminitietokone, perustui Ada-arkkitehtuuriin
 DMS/MPS10-relaatiotietokanta

Lähteet

Minitietokoneet
Nokia
Tietotekniikan historia
Vanni

Vanni (1973 – 9. elokuuta 2006) oli Suomessa elänyt norsu. Vanni esiintyi Sirkus Finlandian näytöksissä. Myöhemmin Vanni oli Liedon Zoolandia-eläintarhassa. Vuonna 2005 Vanni lähti Suomesta ukrainalaiseen eläintarhaan. Vannin lähdön jälkeen Suomessa ei ole enää ollut ainuttakaan norsua.

Norsu oli tiettävästi syntynyt vapaudessa ja elänyt 70-luvulla Jugoslaviassa. Sirkus Finlandia osti sen Saksasta 1980-luvun alkupuolella toisen norsun kanssa. Molemmat olivat huonokuntoisia ja toinen kuoli pian.
Sirkusnorsut kiellettiin Suomessa vuonna 1986. Vanni myytiin vuonna 2005 Ukrainaan.

Vanni ehti olla ukrainalaisessa Nikolajevin eläintarhassa vain kymmenen kuukautta ennen kuolemaansa. Eläintarha syytti Zoolandiaa norsun hoidon laiminlyönnistä. Vanni oli jo Suomessa kärsinyt pitkään hammastulehduksista, eikä ukrainalaisten mukaan niitä ollut hoidettu asianmukaisesti. Eläinhammaslääkäri oli suositellut Vannin tulehtuneen syöksyhampaan poistoa jo vuonna 2004, mutta Zoolandian johtaja Raimo Tuominen oli kieltäytynyt leikkauksesta, joka olisi tullut maksamaan noin 20 000 euroa. Turun eläinsuojeluvalvoja Heidi Leyser jätti tammikuussa 2007 Vannin hoitoa koskevan tutkintapyynnön Kaarinan poliisille.

Nikolajevin eläintarhan henkilökunnalla ja Zoolandian johtajalla on toisistaan poikkeavia näkemyksiä Vannin tilanteesta. Nikolajevin eläintarhan johtaja Vladimir Topchyn mukaan suomalaiset eivät kertoneet totuutta Vannin terveysongelmista ja näin rikkoivat Euroopan eläintarha- ja akvaariojärjestön EAZA:n eettisiä sääntöjä. Topchyn mukaan heille ilmoitettiin vasta norsun jo ollessa matkalla toisen hampaan lievästä vaivasta. Zoolandian johtaja Tuomisen mukaan hammasvaivojen ei pitänyt olla yllätys ukrainalaisille, vaan he olivat saaneet eläinlääkärin lausunnon.

Vannin syöksyhampaat oli Suomessa katkaistu, ja niistä oli jäljellä enää tyngät. Niitä hoidettiin pinnallisesti puhdistamalla antiseptisella aineella. Maaliskuussa 2006 Vanni alkoi kärsiä kovista kivuista, ja kesällä alkoivat lisäksi vatsavaivat. Ruuminavauksessa selvisi, että tulehdus oli levinnyt hampaista päähän, ja Vannin ohutsuoli oli hiekan tukkima. Vanni oli ilmeisesti yrittänyt helpottaa oloaan hieromalla hampaitaan kylmään hiekkaan.

Lähteet

Kuuluisat norsut
Hätämaan tietäjä

Hätämaan tietäjä eli Juho Aaponpoika Luomajoki (11. joulukuuta 1843 – 15. tammikuuta 1914) oli Piippolan Leskelässä elänyt tunnettu kansanparantaja ja tietäjä. Sokea Luomajoki oli myös menestynyt maanviljelijä.

Juho Luomajoki oli syntynyt Haapavedellä mutta hän asui suurimman osan elämästään Leskelän kylästä vuonna 1869 ostamassaan Hätämaan talossa. Hän menetti näkönsä hieman yli 30-vuotiaana hoidettuaan tulehtuneita silmiään apteekista saamallaan lääkkeellä joka osoittautui vääräksi.

Hätämaan tietäjän luokse tuli potilaita kaikista yhteiskuntaluokista sekä kotimaasta että ulkomailta ja hänen talossaan oleskeli välillä kymmeniä potilaita samanaikaisesti hoitoa saamassa. Hätämaan tietäjä auttoi ihmisiä sekä sairauksien hoidossa että myös esimerkiksi varkauksien selvittämisessä ja hän oli erikoistunut varsinkin mielisairaiden hoitamiseen. Hän käytti parannuskeinoina kansanomaisia apteekkilääkkeitä, itse luonnonkasveista valmistamiaan lääkkeitä sekä erilaisia hauteita ja saunaa. Tietäjä tehosti lääkitystä vielä loitsuilla ja taikatempuilla.

Tunnettu suurhiihtäjä Aappo Luomajoki oli hänen veljensä. Monet uskoivatkin silloin, että Aappo Luomajoki olisi saavuttanut voittonsa Hätämaan tietäjän valmistaman taikasuksivoiteen avulla.

Hätämaan tietäjä esiintyy usein myös samassa Leskelän kylässä eläneen kirjailija Pentti Haanpään teoksissa. Kirjassa Hota-Leenan poika hän esiintyy Syinmaan tietäjän nimellä ja sokea tietäjä on päähenkilönä myös Haanpään Mitta-kokoelman novellissa Taikuus (1936) ja Kierros-kokoelman novellissa Nuorimies perehtyy maanviljelyyn ja karjanhoitoon. Pentti Haanpään isä Mikko Haanpää puolestaan julkaisi Hätämaan tietäjän muistiinpanojen perusteella Hätämaan Jussin unikirja -nimisen teoksen ja kirjoitti kaksiosaisen näytelmän nimeltä Tietäjän talossa.

Kirjallisuutta

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viidenkymmenen vuoden takainen ”noitajuttu”, kirj. H. V. Claudelin, Seura, 21.10.1936, nro 43, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Suomalainen suurnoita - Hätämaan ukko, Apu, 01.01.1938, nro 47, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset kansanparantajat
Suomalaiset sokeat henkilöt
Vuonna 1843 syntyneet
Vuonna 1914 kuolleet
Vakaa tila

Vakaa tila () on säännöllisessä lääkehoidossa syntyvä lääkityksen tila.
Vakaa tila kehittyy suunnilleen siinä ajassa, mikä on lääkkeen puoliintumisaika kerrottuna viidellä. Tällöin lääkkeen pitoisuus elimistössä on tasainen eikä kumuloidu kuten lääkekuuria aloitettaessa; toisin sanoen elimistöstä poistuu lääkettä samaan tahtiin kuin potilas ottaa sitä ja lääkkeen pitoisuus elimistössä on vakion kaltaisessa tilassa. Tilan vakaus voidaan testata mittaamalla lääkepitoisuus potilaasta ennen uuden annoksen ottoa. Jos pitoisuus on tällöin sama, on vakaa tila saavutettu.

Lähteet

Farmasia
Lääkeaineoppi
Susanna Majuri

Susanna Suvi Päivikki Majuri (24. marraskuuta 1978 Järvenpää – 5. maaliskuuta 2020 Ikaalinen) oli suomalainen valokuvataiteilija. Monissa Majurin teoksissa keskeisenä elementtinä on vesi.

Henkilöhistoria
Majuri syntyi tekniikan tohtori Hannu Majurin ja nuoriso-ohjaaja Eija Riihelän perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi 1998 ja valmistui taiteiden kandidaatiksi Turun taideakatemiasta 2004 ja taiteiden maisteriksi Taideteollisesta korkeakoulusta 2007.  Majuri asui ja työskenteli Helsingissä.

Taiteellinen tuotanto
Majuri tunnetaan värikkäistä valokuvistaan, joissa tapahtuu jotain outoa. Majuri käsitteli kuvasarjoissaan muun muassa Pohjoismaita ja ihastumista. Hän oli mukana taiteilijakollektiivi Helsinki Schoolin toiminnassa. Majuri kuvasi PMMP:n levyn Veden varaan kuvat. Majurin kuvia ja videoita on ollut esillä useissa näyttelyissä, kuten New Yorkissa, Tokiossa, Pariisissa, Lontoossa, Berliinissä, Thessalonikissa, Reykjavikissa ja Oslossa. Hänen töitään on muun muassa Kiasman, Malmön taidemuseon, Helsingin kaupungin taidemuseon, Emman ja Suomen valokuvataiteen museon kokoelmissa, samoin kuin saksalaisen Kunst Raum Sylt-Quellen kokoelmissa.  Majurin tuotantoa esitellään myös Valokuvataiteen kolmivuotisnäyttelyn kirjassa Talvimaa (Musta taide 2006) ja Taideteollisen korkeakoulun valokuvaajia esittelevästä teoksessa The Helsinki School Vol. 2 (Hatje Cantz 2007) ja The Helsinki School Vol. 3 (Hatje Cantz 2009). Laaja Majurin tuotantoa esittelevä näyttely Vedentutkijan tytär oli Suomen valokuvataiteen museossa Helsingissä keväällä 2010 ja seuraavana keväänä Belgian valokuvataiteen museossa Musée de la Photographiessa. Hän oli yksi viidestä taiteilijasta, joiden valokuvia oli esillä Maa meren takana -näyttelyssä Reykjavikin Nordens Huset -kulttuurikeskuksessa keväällä 2020.

Tunnustukset 
Majuri voitti vuonna 2005 Gras Savoye Award -valokuvapalkinnon Rencontres d’Arles -festivaaleilla Ranskassa.

Majurille myönnettiin valokuvataiteen valtionpalkinto vuonna 2018.

Julkaisut

Lähteet

Aiheesta muualla
 Susanna Majuri Helsinki School 
 susannamajuri.com
 Yle Elävä arkisto: Olentomainen Susanna Majuri

Suomalaiset valokuvaajat
Vuonna 1978 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Vekarat

Vekarat (Jakers! The Adventures of Piggley Winks tai pelkästään Jakers!) on Daytime Emmyllä palkittu lastenohjelma, joka kertoo Irlannissa asuvista kaveruksista. Vekaroissa Sasu-ukki kertoo lapsenlapsilleen Rasmukselle ja Orakselle lapsuudestaan ja siitä mitä silloin tehtiin. Vekarat puuhaavat paljon ja ratkovat arvoituksia. Jaksojen tapahtuma-ajan kertoo erässä tarinassa näytetty kolikko, jossa on vuosiluku 1946.

Suomenkieliset ääninäyttelijät ja hahmot 
Elsa Saisio ...Sasu Sorkka (lapsi)
Jussi Lampi ...Sasu Sorkka (vanha), Don Toro
Heli Sutela ...Sanna Sorsakainen
Tuomas Uusitalo ...Torsti Toro
Jaana Pesonen ...Sohvi Sorkka, Emmi, Olli
Ilkka Merivaara ...Herra Sarveinen, Sasun isä, Hektor
Riitta Havukainen ...Sasun äiti, Sasun tytär, Anni-neiti, Sannan mummo
Lotta Lehtikari ...Rasmus, Oras, Osmo
Sam Huber ...Sulevi

Lähteet

Aiheesta muualla 
 YLE
 TV.com 

Lastenohjelmat
2000-vuosikymmenen piirrossarjat
Karhunpää

Karhunpää on kylä Nurmeksen  Valtimolla, Pohjois-Karjalassa. Karhunpäässä on noin 300 asukasta. Se oli kirkonkylän jälkeen entisen Valtimon kunnan toiseksi suurin kylä. Kylä on Valtimon eteläisin.  Asutus sijaitsee Valtimonjoen ja Karhujärven rannoilla. Pääkylä on "Kerma-Karhunpää". Karhunpää kuuluu valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin Suomessa. Kylän maisema on sekoitus kulttuuri- ja luonnonympäristöä. Maiseman luovat eri elementit: samansuuntaiset vesireitit, viljelysmaat, maatilat eri-ikäisine rakennuksineen sekä vanha kiemurteleva maantie. Jo Elias Lönnrot kirjoitti matkapäiväkirjaansa 23.10.1839: " Kuljettiin Karhunpään kylän ohi, jonka seudut ovat kauneimpia maassa lampineen, lahtineen, niemineen, kannaksineen ja metsineen". Karhunpään kylän alavalle joenvarsimaisemalle tuo vaihtelua läheisen Ristivaaran seudun metsät ja jylhät, korkeat vaarat. Ristivaara on myös kylä, jossa on ollut oma koulukin. Ristivaaralla sijaitsee myös Karhunpään lakkautettu pysäkki Kontiomäen radalla. Kylällä järjestetään vuosittain veivinheiton MM-kisat.

Historia 
Karhunpään alueelta on tehty 27 löydöstä kivikautisia muinaisjäännöksiä. Irtolöydösten määrä viitta melkoiseen asutukseen. Karhunpään Pitkäniemi on tulkittu kivikauden asuinpaikaksi.
Kylä on saanut nimensä perinnetiedon mukaan seipäännenään laitetusta karhunkallosta.
Kylä on ollut Haapajärven jälkeen Valtimon toiseksi vanhin asuinpaikka. Se mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1631 kolmitaloisena. Kylä kasvoi aikanaan 1600-luvulla Haapajärven ohikin, mutta kasvu taantui sitten. Asutusta on ollut jo 1600-luvulta saakka. Kylän kukoistusaikana 1950–1970-luvuilla se oli vireä kylä ja siellä oli mm. kaksi kauppaa, posti, koulu ja sinne rakennettiin maamiesseurantalo. Valtimonniemellä toimi Valtimon saha. Lisäksi kylällä oli urheilukenttä, jossa harrastettiin yleisurheilua, jalka-, pesä- ja lentopalloa.

Tapahtumat
Kansanmusiikkitapahtuma Neitivirtafolk järjestetään Laitalan Lomien pihapiirissä yksipäiväisenä tapahtumana heinäkuussa. Ensimmäisen kerran se järjestettiin vuonna 2006.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Karhunpään kylän sivut 
 Suomen ympäristöhallinto: Karhunpään maisema-alue

Yrityksiä / Matkailupalveluja 
 Karhunpään kuntoutumiskoti 
 Puukangas Puusepät Oy 
  Nevalan Talo 
 Laitalan Lomat 

Valtimon kylät
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet Suomessa
Renate Stecher

Renate Stecher (o.s. Meißner, s. 15. maaliskuuta 1950 Süptitz, Itä-Saksa) on Itä-Saksaa edustanut pikajuoksija ja kolminkertainen olympiavoittaja.

Hän oli lahjakas urheilija ja kilpaili myös pituushypyssä ja pikajuoksussa. Hän kilpaili ensimmäisen kerran kansainvälisesti 1969 Euroopan-mestaruuskisoissa, missä sai hopeamitalin 200 metrillä ja kultaa 4 × 100 metrin viestissä. Seuraavissa EM-kisoissa 1971 hän voitti 100 metrin ja 200 metrin juoksut sekä hopeaa viestissä.

1972 kesäolympialaisissa Stecher toisti esityksen. Hän voitti 100 metriä ajalla 11,07, joka oli maailmanennätys. Seuraavana vuonna Stecher alitti ensimmäisenä naisena 11 sekuntia 100 metrillä. Stecher osallistui kolmeen juoksulajiin 1976 kesäolympialaisissa saavuttaen jälleen kolme mitalia; hopeaa 100 metrillä, pronssia 200 metrillä ja viestissä kultaa.

Myöhemmin Stecher myönsi käyttäneensä aktiiviaikanaan anabolisia steroideja.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Itäsaksalaiset pikajuoksijat
Itäsaksalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1950 syntyneet
Elävät henkilöt
Charles Hunter

Charles H. Hunter (16. toukokuuta 1876 – 23. tammikuuta 1906) oli yhdysvaltalainen ragtime-musiikin säveltäjä. 

Hunter syntyi lähes sokeana Columbian kaupungissa Tennesseessä perheen nuorimpana lapsena. Hänellä oli neljä vanhempaa sisarusta: Thomas, Blanch, James ja Lena . Hänen äitinsä kuoli ennen kuin hän täytti neljä vuotta . 

Hunter varttui Columbiassa alueella, jolla vaikutti useita taitavia mustia muusikoita. Siellä hän ammensi ensimmäiset musiikilliset vaikutteensa. Sittemmin hänet lähetettiin Nashvilleen sokeiden kouluun, jossa sokeille lapsille opetettiin ammatteja. Hunter vietti kaikki vapaa-aikansa opiskelemalla omatoimisesti pianonsoittoa. Hänellä oli luontaista lahjakkuutta pianon soittoon ja hän opetteli koulussa pianonvirittäjän ammatin. Valmistuttuaan koulusta hän toimi pianonvirittäjänä Jesse Frenchin yrityksessä Tenneesseessä . 

On arvoitus, mistä Hunter oppi soittamaan ragtimea. Alueella, jossa Hunter Tennesseessä vaikutti, oli melko vähän kyseisen musiikinlajin soittajia, eikä siellä oltu vielä 1800-luvulla julkaistu yhtään ragtimesävellystä . 23-vuotiaana vuonna 1899 Hunter kuitenkin julkaisi Tennesseessä ensimmäisen ragtime-sävellyksensä "Tickled to Death"  . Kappaleesta tuli heti menestys ja sitä julkaistiin myöhemmin pianorullina. 

Hunterin seuraavat ragtime-kappaleet "A Tennessee Tantalizer", "Possum and Taters", "Cotton Bolls" ja Queen of Love" julkaisi Tennesseen suurin musiikkikustantaja Henry French . Kappaleiden nuotteja myytiin useita tuhansia kappaleita, mikä oli tuohon aikaan huomattava  määrä varsinkin etelävaltioissa.

Hunter siirtyi vuonna 1902 St. Louisiin, jossa toimi aluksi Frenchin kustantamon sivutoimipisteen pianonvirittäjänä . St. Louisissa Hunterilla oli myös tilaisuus soittaa pianoa useissa kapakoissa. Hän oli suorastaan tervetullut moniin anniskelupaikkoihin ja joissakin niistä pianistien luontoisetuihin kuului ilmainen alkoholitarjoilu. Kiertäessään kapakoissa hän alkoikin enenevissä määrin juoda alkoholia. Epäsäännöllinen elämä ja runsas alkoholin käyttö alkoivat vuosien mittaan heikentää hänen terveyttään. Hän kuitenkin huomasi kohtalokkaan kierteen ja alkoi muuttaa elämäntapojaan terveellisempään suuntaan.   

Hunter julkaisi viimeisen kappaleensa, "Back to Lifen" vuonna 1905. Kappaleen nimi viittaa mahdollisesti hänen yritykseensä saada elämänsä terveellisemmälle pohjalle. 

Lokakuussa 1905 Hunter avioitui Estelle F. Inchin kanssa . Näihin aikoihin selvisi, että hän oli sairastunut tuberkuloosiin. Hunter kuoli sairauteensa 29-vuotiaana vain 13 viikkoa avioitumisensa jälkeen.

Sävellyksiä

 "Tickled to Death" (1899)
 "A Tennessee Tantilizer" (1900)
 "Possum and Taters" (1901)
 "Cotton Bolls" (1901)
 "Queen of Love" (1901) 
 "Just Ask Me" (1902)
 "Why We Smile" (1903) 
 "Back to Life (1905)
 "Seraphine Waltzes" (1905)

Lähteet
 Bill Edwardsin ragtimesivusto

Viitteet

Yhdysvaltalaiset säveltäjät
Sokeat henkilöt
Vuonna 1876 syntyneet
Vuonna 1906 kuolleet
Kalervo Mielty

Kalervo Juhani Mielty (6. kesäkuuta 1947 Isokyrö – 16. toukokuuta 2019) oli isokyröläinen valokuvaaja ja kirjailija, jolta ilmestyi parisenkymmentä kirjaa. Mielty opiski Oulun yliopistossa muun muassa kansantalous- ja valtiotiedettä, matematiikkaa sekä englantia. Hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi. Mielty toimi opettajana yläasteella, lukiossa ja kansalaisopistossa sekä markkinointitehtävissä teollisuudessa, minkä jälkeen hän oli valokuvausalan yrittäjänä kolmekymmentä vuotta. Hänen kiinnostuksensa kohteita olivat filosofisten ja uskonnollisten suuntausten sekä paikallishistorian tutkiminen.

Teoksia
Herkkolan perheen aamukeskustelut : Osa 1 : Päivänavauksia yläasteille ja lukioille, 1997, ISBN 951-97721-0-3
Tuomaan evankeliumin avain, 2000, ISBN 952-9619-19-7
Muistosäkeitä surun hetkiin, 2002, ISBN 951-97721-1-1
Isonkyrön vanhan kirkon seinämaalaukset, 2003, ISBN 952-91-5800-9
Kiviset seinät äänite. Isonkyrön vanhaan kirkkoon luotu runo- ja musiikkiesitys, 2007, ISRC FI6MI0700001-7
Näin sen sanoisin, runoja ja ajatelmia, 2007, ISBN 978-952-5318-15-9
Kovien kokemusten kansaa, elämää Kyrönmaalla isonvihan aikaan, 2013, ISBN 978-952-93-2455-2
 Käännöstyö: Pistis Sofia, Aatma Oy 2013, ISBN 978-951-8995-15-2
 1800-luvun elämää Isossakyrössä, 2014, ISBN 978-952-93-4130-6
 Romaani: Pietari Eerikinpojan jalanjäljillä, 2017, ISBN 978-952-68747-0-8
 Käännöstyö: Jakob Böhme, 40 Kysymystä Sielusta & Yliaistisesta Elämästä, 2017, ISBN 978-952-68747-1-5
 Jaakobin painia Johanneksen kanssa, Johanneksen evankeliumin selitystä, 2017, ISBN 978-952-68747-1-5
 Esseekokoelma: Tosi kyseessä, Vakavasti puhuen ja Outo vierailu, 2017, ISBN 978-959-68747-4-6
 Näytelmiä ja kuunnelmia, 2017, ISBN 978-952-68747-5-3
 Runoja ja ajatelmia, 2017, ISBN 978-952-68747-6-0
 Vuodatuksia Vuodatukseen, 2018, ISBN 978-952-68747-7-7
Käännöstyö: Tri Ravi Ravidra, Johanneksen evankeliumi intialaisen mystiikan valossa, 2018, ISBN 978-952-68747-8-4
24 runoa ajattoman ja ajallisen rajapinnalta, 2018, ISBN 978-952-68747-9-1
Metsäkirkon mietteitä, 2018, ISBN 978-952-69099-0-5
Käännöstyö: Tri Ravi Ravidra, Bhagavad Gita Navigointiopas Elämän Taistelussa, 2018, ISBN 978-952-69099-1-2

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kalervo Mieltyn kotisivut

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset valokuvaajat
Vuonna 1947 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Coup de Grace (albumi)


Coup de Grace on brittiläisen Orange Goblin -yhtyeen vuonna 2002 julkaistu albumi.

Kappaleet

Muusikot 
 Ben Ward – laulu
 Joe Hoare – kitara
 Pete O’Malley – kitara
 Martyn Millard – basso
 Chris Turner – rummut

Arvostelut 
 Allmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2002 albumit
Brittiläiset doom metal -albumit
Stoner rock -albumit
Nummelan Kisaajat

Nummelan Kisaajat (NumKis) on Vihdin Nummelassa toimiva uinnin erikoisseura. Se perustettiin vuonna 1915, ja vuonna 1926 se rekisteröitiin nimellä Voimistelu- ja Urheiluseura Nummelan Kisaajat ry. Seuran alkuvuosien lajeihin kuuluivat paini, nyrkkeily, voimistelu, hiihto ja yleisurheilu. Myöhemmin seuran lajivalikoimaan tulivat suunnistus ja palloilulajit. Nummelaan rakennettiin uimahalli vuonna 1977, ja seura päätti ottaa uinnin lajivalikoimiinsa. Myöhemmin muut lajit jäivät kokonaan pois, ja seurasta tuli uinnin erikoisseura. Nimi rekisteröitiin muotoon Nummelan Kisaajat ry.

Seuran Suomen-mestarit pitkän radan henkilökohtaisissa lajeissa 
 Riikka Lahtinen (1989–1991)
 Jani Sievinen (1990–2005)
 Janne Vermasheinä (1992)
 Satu Wallin (1992)
 Tiina Määttä (1993)
 Manu Mäntymäki (1999–2010)
 Aleksi Rajansuo (2002–2004)

Seuran Suomen-mestarit pitkän radan viesteissä 
 Naisten 4 × 100 metrin vapaauinti 1991 (Satu Wallin, Nina Sievinen, Riikka Lahtinen, Riikka Valander)
 Naisten 4 × 200 metrin vapaauinti 1991 (Satu Wallin, Nina Sievinen, Riikka Lahtinen, Riikka Valander)
 Naisten 4 × 100 metrin sekauinti 1991 (Riikka Lahtinen, Päivi Kukkamäki, Nina Sievinen, Satu Wallin)
 Naisten 4 × 100 metrin vapaauinti 1992 (Satu Wallin, Nina Sievinen, Riikka Valander, Riikka Lahtinen)
 Naisten 4 × 200 metrin vapaauinti 1992 (Satu Wallin, Nina Sievinen, Riikka Valander, Riikka Lahtinen)
 Miesten 4 × 100 metrin vapaauinti 1993 (Jani Ahokas, Janne Vermasheinä, Sami Kiiski, Jani Sievinen)
 Miesten 4 × 200 metrin vapaauinti 1993 (Jani Ahokas, Janne Vermasheinä, Tomi Kiiski, Jani Sievinen)
 Miesten 4 × 100 metrin sekauinti 1993 (Jani Ahokas, Jani Sievinen, Janne Vermasheinä, Tomi Kiiski)
 Miesten 4 × 100 metrin vapaauinti 1994 (Jani Ahokas, Janne Vermasheinä, Sami Kiiski, Jani Sievinen)
 Miesten 4 × 100 metrin sekauinti 1994 (Jani Ahokas, Jani Sievinen, Janne Vermasheinä, Sami Kiiski)
 Miesten 4 × 200 metrin vapaauinti 2002 (Aleksi Rajansuo, Manu Mäntymäki, Jyry Suvilehto, Jani Sievinen)

Lähteet 
 
 Siukonen, Markku: Urheilun vuosikirjat 1992–2013

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Seuran kotisivut

Vihtiläiset urheiluseurat
Suomalaiset uintiseurat
Nummela
Vuonna 1915 perustetut urheiluseurat
Rasimäki

Rasimäki on kylä Nurmeksen Valtimolla, Pohjois-Karjalassa. Se on tullut tunnetuksi sekä maisemana että kulttuuriympäristönä ja myös Joensuun yliopiston aloittaman vuosikymmeniä kestäneen kylätutkimuksen yhtenä tutkimuskohteena.

Maisema
Rasimäki kuuluu Suomen valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin. Kumpuilevat viljelykset ja tilarakennukset sijaitsevat nauhamaisesti kylätien molemmin puolin jyrkkätörmäisen Rumojoen varressa. Tiloja on Rumojokivarressa kolmisenkymmentä, ja niistä vain osa on pysyvästi asuttuja. Kaikki asuinrakennukset ovat puolitoistakerroksisia tyyppitaloja, jotka poikkeavat toisistaan ainoastaan väritykseltään. 

Kylän kulttuurimaisema on monipuolinen, mistä arvokkaimpina esimerkkeinä ovat Lähdeahon rinteessä sijaitsevat laidunniityt lehmineen sekä Harjulan lammaslaitumet. Alueen keskiosassa ylittää kylätie Rumojoen laakson pienen kosken kohdalla ja nousee jälleen vastakkaista rinnettä ylös. Kylätieltä avautuu kaunis kulttuurimaisema.

Joen molemmin puolin levittäytyvät kumpuilevat pellot. Kylän maatalous nojautuu paljolti karjanhoitoon. Maisemassa näkyvät kulttuuripiirteet ovat koneellistumisesta huolimatta säilyneet poikkeuksellisen perinteisinä. Pellot ovat karjatalouden käytössä. Lehmien ja lampaiden laidunmaita on kylällä runsaasti.

Rasimäen asutuskylä
Rasimäki on ehkä edustavin ja suurin esimerkki Karjalan siirtoväen sodan jälkeen raivaamasta ja rakentamasta asutuskylästä ja se on yksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Kylä on Suomen tutkituimpia kyliä yhdessä Valtimon Sivakkavaaran kanssa, ja sen tunnettuihin tutkijoihin kuuluu muun muassa Itä-Suomen yliopiston professori, sosiologi Pertti Rannikko.  Kylällä on myös ortodoksinen Johannes Kastajan tsasouna. Tsasounalla järjestetään vielä ajoittain jumalanpalveluksia. Nykyään kylä on paljolti autioitunut. Koulukin on lakkautettu, mutta 2005 vuodesta siinä on toiminut thaimaalaisia marjanpoimijoita huolitseva yritys, Tomaki Services Oy. Suuri osa pelloista on paketoitu.

Rasimäen asutuskylä raivattiin asumattomaan korpeen Rumojoen varteen sodan jälkeen Suojärveltä tulleille evakoille asutukseksi. Rasimäen ja läheisen Kokkojoen alueelle perustettiin yhteensä 46 asutustilaa. Raivattu peltopinta-ala oli peräti 600 ha. Monet siirtolaisista puhuivat myös karjalan kieltä. Asutettujen evakkojen enemmistö oli uskonnoltaan ortodokseja, joten kylälle rakennettiin myös oma rukoushuone, tsasouna vuonna 1961.  Asutusvaiheen mentyä kasvoi siirtokarjalaisten ja heidän jälkeläistensä muutto etelän kasvukeskuksiin ja Ruotsiin.

Nähtävyydet 
 Kylämaisema
 Johannes Kastajan tsasouna
 Valtimon Suojärvi-seuran raivaajamuistomerkki tsasounan pihassa

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 http://www.rasimaki.net
 Pohjois-Karjalan Ympäristökeskus: Rasimäen maisema-alue

Valtimon kylät
Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet Suomessa
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Eduard Friedrich Poeppig

Eduard Friedrich Poeppig (16. heinäkuuta 1798 Plauen – 4. syyskuuta 1868 Wahren, lähellä Leipzigiä) oli saksalainen eläin- ja kasvitieteilijä sekä tutkimusmatkailija.


Poeppig opiskeli Leipzigin yliopistossa. Hänen saatuaan lääketieteen opinnot päätökseen yliopiston rehtori lähetti hänet tutkimusmatkalle Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan. Vuosina 1823–1824 hän asui Kuubassa ja 1824–1826 Pennsylvaniassa Yhdysvalloissa. 1826 (tai 1827) hän matkusti Etelä-Amerikkaan ja tutki vuoteen 1832 Chilen, Perun ja Amazonin alueiden eläimistöä ja kasvillisuutta. Chilessä hän vietti vuodet 1826–1829.

Palatessaan Leipzigiin loppuvuodesta 1832 hän toi mukanaan valtavat määrät näytteitä, muun muassa noin 4 000 kasvilajia. Vuonna 1833 hänet asetettiin Leipzigin yliopistossa eläintieteen professorin virkaan. Hän hoiti virkaa kuolemaansa saakka. Hän myötävaikutti tieteellisen museon perustamiseen Leipzigiin.

Poeppig kirjoitti useimmat Amerikkaa käsittelevät artikkelit teossarjaan Allgemeine Encyclopaedic, jota julkaisi Ersch und Grtiber.

Teoksia 
 Reise nach Chili, Peru, und auf dem Amazonen-Flusse (2 vols., Leipzic, 1835).
 Nova genera ac Species Plantarmn quas in regno, Chiliensi, Peruviano, ac Terra Amazonica, anni 1827-1832 lectarum (3 vols., 1835-45)
 Reise nach den Vereinigten Staaten (1837)
 Landschaftliche Ansichten und erlatuternde Darstellungen (1839).

Poeppig kuvaili ja nimesi myös lintuja, muun muassa patagonianhaapanan.

Hänen nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liittettävää auktorilyhennettä Poepp..

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 
 
 

Saksalaiset eläintieteilijät
Saksalaiset kasvitieteilijät
Saksalaiset ornitologit
Vuonna 1798 syntyneet
Vuonna 1868 kuolleet
Eino Virtanen

Eino Virtanen voi tarkoittaa:
 Eino Virtanen (1908–1980), painija ja olympiamitalisti
 Eino Virtanen (1925–1999), laulaja, säveltäjä ja trumpetisti
 Eino Virtanen (s. 1914), jalkapalloilija ja jääpalloilija
Formula 1 -kausi 1981

Formula 1 -kausi 1981 oli 32. Formula 1 -kausi. Se alkoi 15. maaliskuuta ja päättyi 17. lokakuuta 1981 15 kilpailun jälkeen. Kuljettajien mestaruuden vei Nelson Piquet ja valmistajissa Williams.

Kilpailut

Lopulliset MM-pisteet

Valmistajat

Kuljettajat 
{|
|- valign="top"
|
Konispol

Konispol () on kaupunki Albanian eteläosassa Vlorën maakunnassa 400 metrin korkeudessa. Siellä asui vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 8 245 asukasta. Kaupunki sijaitsee kilometrin päässä Kreikan rajasta ja 191 kilometrin päässä Tiranasta. Kaupungin tärkeimmät elinkeinot ovat maatalous ja viinirypäleiden viljely.

Lähteet 

Albanian kaupungit
Albanian kunnat
Eino Virtanen (muusikko)

Eino Johannes Virtanen (10. joulukuuta 1925 Helsinki – 26. marraskuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen laulaja, säveltäjä, kapellimestari, sovittaja ja trumpetisti. Hän teki paljon duolevytyksiä Brita Koivusen kanssa. Virtanen myös antoi äänensä Pikkuoraville "Saukki ja Oravat" -levytyksissä ja esiintyi muutamassa elokuvassa omana itsenään.

Musiikkiopintojen lisäksi Eino Virtanen opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa. Hän teki musiikki- ja muitakin ohjelmia Yleisradiolle niin televisioon kuin radion musiikkiosastolle, ja hän oli Radion tanssiorkesterin jäsen. Hän kirjoitti musiikista Rytmi-lehteen ja opetti musiikinteoriaa Oulunkylän Pop & Jazz -opistossa.


Diskografia
 Brita ja Eikka (1966)

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla
 Eino Virtasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
 
 
 
 

Suomalaiset iskelmälaulajat
Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset sovittajat
Vuonna 1925 syntyneet
Vuonna 1999 kuolleet
Ernesto Teodoro Moneta

Ernesto Teodoro Moneta (20. syyskuuta 1833 Milano – 10. helmikuuta 1918) oli italialainen toimittaja, pasifisti, joka sai Nobelin rauhanpalkinnon yhdessä ranskalaisen Louis Renault'n kanssa vuonna 1907. Hän on ainoa italialainen, joka on saanut rauhanpalkinnon.

Moneta oli patriootti ja journalisti, hän osallistui kuuluun Milanon viiteen päivään ja oli garibaldiini.

Vuodesta 1867 hän johti sanomalehti Il Secoloa ('Vuosisata'), joka oli inspiroitunut garibaldiinien ja radikalismin ajatuksista. Hän perusti 1887 yhdistyksen Unione Lombarda per la Pace e l'Arbitrariato (suom. 'Lombardian rauhan ja sovittelun liitto'). 

Monetan synnyinkaupungissa Milanossa on Porta Venetzia ('Venetsian portin') alueella hänenen muistokseen pystytetty muistomerkki, jossa lukee: "Ernesto Teodoro Moneta - Garibaldino - Pensatore - Pubblicista - Apostolo della pace fra libere genti" ('Ernesto Teodoro Moneta - garibaldiini - ajattelija - julkaisija - vapaiden ihmisten rauhan apostoli').

Lähteet
Nobel komitean vuoden 1907 rauhanpolkinnon saajane sittely
Agrisport Agriturismo

Viitteet

Italialaiset toimittajat
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
Pasifistit
Vuonna 1833 syntyneet
Vuonna 1918 kuolleet