joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Timon Fleiuslainen

Timon Fleiuslainen (, n. 320 eaa. – 230 eaa.) oli antiikin Kreikan skeptikoiden koulukuntaan kuulunut filosofi ja kirjailija. Hän oli Stilponin ja Pyrrhonin oppilas.

Timon oli kotoisin Fleiuksesta. Hän ansaitsi omaisuuden opettamalla ja luennoimalla Khalkedonissa. Tämän jälkeen hän vietti loppuelämänsä Ateenassa, jossa myös kuoli. Hän kirjoitti useita teoksia sekä proosa- että runomuodossa. Hänen tunnetuin teoksensa on Pilkkarunot (Silloi). Tämän lisäksi hän kirjoitti opettajansa Pyrrhonin opetuksia, eeppisiä runoja, tragedioita, komedioita ja satiirisia draamoja.

Pilkkarunot oli sarkastinen teos, joka sisälsi kolme kirjaa ja oli kirjoitettu heksametrimuodossa. Se oli suunnattu kreikkalaisia filosofeja vastaan, ja se irvaili lähes kaikille Pyrrhonin edeltäjille ja aikalaisille. Säilyneet katkelmat, yhteensä 133 säettä, osoittavat Timonin olleen suuri satiirikko ja taitava heksametrin käyttäjä. Hän ei kuitenkaan pyrkinyt muuhun kuin naurattamaan yleisöään. Hänen pilkaltaan eivät säästyneet juuri muut kuin Ksenofanes, "Homeroksen valheiden vaatimaton sensuroija", ja Pyrrhon, jota vastaan "ei kukaan kuolevainen rohkene väittää".

Menodotoksen mukaan Timonilla ei ollut seuraajia, vaan hänen koulunsa painui unohduksiin. Hippobotos ja Sotion puolestaan ovat maininneet hänen oppilaikseen seuraavat henkilöt: Dioskurides Kyproslainen, Nikolokhos Rhodoslainen, Eufranor Seleukialainen ja Praÿlus Troaslainen.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit:
 Timonin elämäkerta 
 Timonin elämäkerta 
 

Antiikin kreikkalaiset kirjailijat
Pyrrhonistiset filosofit
Ufa

Ufa ( ja , , mariksi Ӱпӧ, Üpö) on Baškortostanin tasavallan pääkaupunki Euroopan-puoleisen Venäjän kaakkoiskulmilla. Kaupunki sijaitsee Kaman sivujoen Belajan kolmen lähdejoen yhtymäkohdassa. Kaupungissa on runsaat miljoona asukasta.

Paikalle on perustettu linnoitus 1574 ja itse kaupunki on perustettu 1586.

Historia 
Puolustuksen kannalta hyvä sijainti kahden joen välisessä mutkassa johti siihen, että paikalle perustettiin vuonna 1574 linnoitus suojaamaan kauppareittiä Ural-vuoriston poikki Kazanista Tjumeniin. Vuonna 1586 Ufasta tuli kaupunki nimenomaan tärkeän kauppareitin osana.

Ufasta kasvoi 1900-luvulla nopeasti tärkeä tuotantokeskus, johon vaikutti oleellisesti Volga-Uralin alueen öljykenttien hyödyntäminen. Vuonna 1956 koilliseen sijaitseva satelliittikaupunki Tšernikovsk liitettiin Ufaan.

Väestö

Ufa, kuten muukin Baškortostan, on väestöltään alkujaan turkinsukuista. Nykyasukkaista (2002) 50,2 % on venäläisiä, 25,8 % baškiireja ja 20,1 % tataareja; vähemmän on mm. ukrainalaisia, tšuvasseja ja mareja.

Asukasluvun kehitys
Oheinen taulukko kuvaa Ufan väkiluvun kehitystä. Vuoden 1840 luku on Venäjän imperiumin kaupunkitilastosta, eikä ole varsinaisen väestönlaskennan luku. Ufa oli tällöin osa Orenburgin kuvernementtiä. Ensimmäinen koko Venäjän kattanut väestönlaskenta tehtiin vuonna 1897, jolloin Ufa oli Ufan kuvernementin (Уфимская губерния) hallintokeskus. Vuosien 1926 ja 1939 luvut puuttuvat.

Talous

Erityisesti öljyntuotanto on tuonut vaurautta viime vuosikymmeninä. Kaupungissa on myös kemianteollisuutta ja metallurgiaa sekä öljynjalostukseen liittyvää koneenrakennustuotantoa.

Ufan rautatieasema on suuri, Venäjän rautateiden päärataverkon varrella sijaitseva keskusasema. Ufan kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin 22 kilometriä kaupungin keskustasta etelälounaaseen.

Ufan kulttuurielämä ja nähtävyydet 
Kaupungissa on teattereita, ooppera, baletti, filharmoninen orkesteri ja KHL-jääkiekkojoukkue Salavat Julajev, joka on nimetty baškiirien kansallissankarin mukaan. Jääpallon Venäjän Superliigassa Ufaa edustaa Kirovets.

Ufanin kaupungissa on paljon moskeijoita ja kirkkoja. Neuvostoaikana kaupunkiin rakennettiin paljon patsaita ja muistomerkkejä.

Ystävyyskaupungit
 Ankara, Turkki
 Halle, Saksa
 Las Piñas, Filippiinit
 Orenburg, Venäjä
 Paldiski, Viro

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Leif Segerstam

Leif Selim Segerstam (s. 2. maaliskuuta 1944 Vaasa) on suomalainen kapellimestari, säveltäjä ja multi-instrumentalisti.   Hän on toiminut monissa tärkeissä musiikkialan tehtävissä sekä Suomessa että ulkomailla. Segerstam tunnetaan myös poikkeuksellisen tuotteliaana säveltäjänä. Segerstam palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä vuonna 1992.

Nuoruus ja opiskelu 
Segerstamin opettajavanhemmat Viola ja Selim Segerstam muuttivat Helsinkiin vuonna 1947. Segerstam oli varhaiskypsä: hän oppi lukemaan kolmivuotiaana, lukemaan nuotteja viisivuotiaana ja teki kuusivuotiaana ensimmäiset sävellyksensä.

Segerstam opiskeli Sibelius-Akatemiassa pianon- ja viulunsoittoa sekä orkesterinjohtoa. Vuonna 1962 hän voitti Maj Lind -pianokilpailun ja debytoi viulistina. Seuraavana vuonna hän pääsi New Yorkin Juilliard School of Music -musiikkikorkeakoulun kapellimestariluokalle, jossa häntä opetti ranskalainen kapellimestari Jean Morel.  Hänen opiskelutovereitaan olivat muiden muassa James Levine ja Leonard Slatkin.

Segerstam soittaa myös alttoviulua, kaikkia vaskipuhaltimia ja nokkahuilua.

Kapellimestariura
Segerstam toimi  Suomen kansallisoopperan kapellimestarina vuosina 1965–1968 ja vuodesta 1968 Tukholman kuninkaallisen oopperan kapellimestarina, minkä jälkeen 1970-luvulla hän johti muun muassa Berliinin Deutsche Operissa sekä Itävallan radio-orkesteria, Radion sinfoniaorkesteria, Rheinland-Pfalzin sinfoniaorkesteria ja Tanskan radion orkesteria.  

Vuosina 2012–2019 Segerstam toimi Turun filharmonisen orkesterin johtajana ja ylikapellimestarina. Lisäksi hän on Helsingin kaupunginorkesterin ylikapellimestari emeritus.

Säveltäjänura
Segerstam on myös poikkeuksellisen tuottelias säveltäjä. Huhtikuussa 2014 työn alla oli Segerstamin oman ilmoituksen mukaan sinfonia numero 270. Keväällä 2016 Turun filharmoninen orkesteri levytti Segerstamin sinfonian nro 288, ja joulukuussa 2016 kantaesitettiin jo hänen 307. sinfoniansa. Vuonna 2018 valmistui sinfonia nro 327.

Segerstamin teokset edustavat niin sanottua vapaapulsatiivista sävellystapaa, jossa soittajille annetaan vapauksia rytmiikan ja joskus muidenkin musiikin elementtien suhteen. Segerstamin vuoden 1993 jälkeiset sinfoniat on tarkoitettu soitettaviksi ilman kapellimestaria.

Muuta toimintaa 
Segerstam toimi Suomen kansallisoopperan johtajana vuosina 1973–1974. 

Segerstam on opettanut Sibelius-Akatemiassa useaan otteeseen, viimeksi orkesterinjohdon professorina 1997–2013.

Marraskuussa 2011 Segerstam teki yhteistyössä Kansallisoopperan henkilökunnan kanssa rap-musiikkivideon YouTubeen.

Yksityiselämä
Segerstam on ollut avioliitossa viulisti Hannele Angervon kanssa ja harpisti Minnaleena Jankon kanssa (er. 2009). Kolmas vaimo vuodesta 2012 on Eija Nenonen.

Segerstamilla on viisi lasta.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Leif Segerstam profile at Ondine Records.
 
 

Suomalaiset kapellimestarit
Suomalaiset taidemusiikin säveltäjät
Suomalaiset pianistit
Sibelius-Akatemian professorit
Suomalaiset viulistit
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Suomalaiset professorit
Timo Hännikäinen

Timo Hännikäinen (s. 6. syyskuuta 1979 Padasjoki) on suomalainen suomentaja, kriitikko, esseisti ja runoilija. Hän on julkaissut muun muassa esseeteokset Taantumuksellisen uskontunnustus (2007), Ilman (2009), Ihmisen viheliäisyydestä (2011), Hysterian maa (2011) ja Kunnia (2015). Hännikäinen on myös julkaissut muistelmateoksen, Lihamylly (2017). Tamperelainen kustannusyhtiö Hexen Press julkaisi 2016 Hännikäisen kirjan Kuolevainen.

Hännikäinen oli kulttuurilehti Kerberoksen päätoimittaja vuodesta 2000 vuoteen 2015 ja hän on vuonna 2012 perustamansa verkkolehti Sarastuksen päätoimittaja.

Hännikäinen on suomalaisen kansallismielisen yhdistyksen Suomen Sisun toinen varapuheenjohtaja.

Elämä ja ura 
Hännikäinen on kirjoittanut ylioppilaaksi Kallion lukiosta vuonna 1998  ja valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2006, gradun aiheena 'Modernismin murros Väinö Kirstinän runokokoelmassa "Puhetta"'. Hän oli Savukeidas Kustannuksen julkaiseman kirjallisuus- ja kulttuurilehti Kerberoksen päätoimittaja sen koko elinkaaren 2000–2014. Hännikäinen on ollut kriitikkona Parnassossa vuodesta 2005 ja julkaissut arvosteluja myös useissa muissa lehdissä. Hännikäinen on kääntänyt muun muassa Oscar Wilden, Robert Louis Stevensonin ja Charles Simicin tuotantoa. Hännikäisen runokokoelma Istun vastapäätä (2002) oli mukana Helsingin Sanomien esikoiskirjakilpailussa. Runokokoelman Kilpailevan lajin muistomerkki julkaisi Savukeidas vuonna 2005. Hän on kirjoittanut myös yhteispamfletin Liberalismin petos (2012) yhdessä kirjailija Tommi Melenderin kanssa.

Timo Hännikäinen on vuonna 2012 perustetun kansallismielisen ja traditionalistisen Sarastus-verkkolehden päätoimittaja ja yksi sen perustajista. Hän oli puhujana 612-marssilla Helsingissä itsenäisyyspäivänä 2015. 

Hännikäinen on ollut järjestämässä ja toiminut myös puhujana äärioikeistolaisessa Awakening-tapahtumassa, jossa on vaadittu muun muassa valkoista ylivaltaa. Tilaisuuksissa on esiintynyt myös antisemitistisiksi ja fasistisiksi luonnehdittuja puhujia.

Viestikohu 
Juhannusaattona 2015 Hännikäinen julkaisi Naisasialiitto Unionin sekä väkivaltaa kokeneiden naisten ja tyttöjen tukipalvelun Naisten Linjan julkisilla Facebook-sivuilla alatyylisiä viestejä. Hännikäisen mukaan kyseessä oli humalainen hölmöily. Hän oli myös jo aikaisemmin lähettänyt alatyylisiä viestejä useille eri henkilöille. Viestien seurauksena Hännikäisen teoksia julkaissut Savukeidas-kustantamo lopetti yhteistyön hänen kanssaan.

Teokset

Käännökset

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Timo Hännikäisen blogi Marginalia.
 Sarastus-verkkolehti.

Suomalaiset esseistit
Suomalaiset runoilijat
Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Yhdysvaltain hallinnolliset alueet

Yhdysvaltojen hallinnolliset alueet koostuvat Yhdysvaltojen hallinnoimista alueista. Tällaisia ovat esimerkiksi Yhdysvaltoihin kuuluvat osavaltiot, erillisalueet, liittopiiri, muissa valtioissa olevat suurlähetystöt alueineen (residenssit, konsulaatit jne) ja muut Yhdysvaltojen omistuksessa olevat alueet.

Tärkein yksikkö on osavaltio. Osavaltioilla on huomattava itsehallinto-oikeus alueeseensa. Tämä johtuu siitä, että alun perin 13 osavaltiota muodostivat liittovaltion eikä toisin päin (valtio jakanut alueen osavaltioihin). Osavaltio jakaantuu eri hallintoalueisiin, kaupunkeihin ja piirikuntiin. Vaikka osavaltioilla on laaja itsehallinto alueeseensa, niillä ei kuitenkaan ole hallintaoikeutta osavaltion alueella oleviin Amerikan alkuperäisväestön hallinnoimiin reservaatteihin.

Yhdysvaltojen liittovaltion hallinto sijaitsee Washington, DC:ssä eli Kolumbian piirin muodostavassa Washingtonin kaupungissa. Tämä alue ei ole minkään osavaltion hallinnoima vaan on suoraan Yhdysvaltojen kongressin alainen alue.

Yhdysvalloilla on eri puolilla maailmaa sijaitsevia alueita, jotka kuuluvat Yhdysvaltoihin, mutta eivät ole osavaltioiden, kongressin tai alkuperäisväestön hallinnoimia. Näitä alueita kutsutaan erillisalueiksi.

Yhdysvaltain maantiede
Charles Eugène de Croy

Charles Eugène de Croy (1651–1703), oli alankomaalainen herttua ja sotamarsalkka, joka oli saanut ranskalaisen kasvatuksen.

Hän taisteli Tanskan puolella Lundin taistelussa 1676.
Myöhemmin hän taisteli turkkilaisia vastaan Wienin piirityksessä 1683 ja Belgradissa 1690 Itävallan joukoissa. Hän sai keisarillisen sotamarsalkan arvon.
Vuonna 1697 de Croy meni Venäjän tsaari Pietari I:n palvelukseen. Hän osallistui Venäjän puolella Narvan taisteluun 1700, jossa hän jäi ruotsalaisten vangiksi. Hän kuoli sotavankina Räävelissä.

Velkojien vaatimuksesta, ja koska kukaan ei halunnut järjestää hänen arvolleen sopivia hautajaisia, hänen ruumiinsa jäi 190 vuodeksi hautaamatta Pyhän Nikolaoksen kirkkoon, jossa se muumioitui ja muodostui näyttelyesineeksi, kunnes viranomaiset hautasivat sen vuonna 1897.

Alankomaalaiset kenraalit
Marsalkat
Herttuat
Palkkasotilaat
Suuri Pohjan sota
Tallinnan historia
Vuonna 1651 syntyneet
Vuonna 1703 kuolleet
Fjodor Orlov

Kreivi Fjodor Grigorjevitš Orlov (1741–1796), kolmas Orlovin veljeksistä (muut veljekset olivat Grigori Grigorjevitš Orlov ja Aleksei Grigorjevitš Orlov) oli venäläinen kenraali, joka kunnostautui ensimmäisen kerran seitsenvuotisessa sodassa. Hän osallistui veljiensä mukana palatsivallankaappaukseen Pietari III:ta vastaan ja nimitettiin senaatin prokuraattoriksi.

Ensimmäisen Turkin sodan (1768–1774) aikana hän palveli amiraali Grigori Spiridovin alaisuudessa ja oli yksi ensimmäisistä turkkilaisten linjan läpi murtautuneista Çeşmen taistelussa. Hydran taistelussa hän ajoi pakoon 18 turkkilaista laivaa. Kesäkuun 24.–26. 1770 voiton johdosta pystytettiin Katariina II:n käskystä Tsarskoje Seloon 25 metriä korkea, Aunuksen marmorista tehty muistomerkki.

Vuonna 1775 Orlov vetäytyi eläkkeelle. Hän ei milloinkaan mennyt naimisiin, mutta sai viisi lasta, jotka Katariina laillisti ja aateloi.

Aiheesta muualla 

Venäläiset aateliset
Venäläiset kenraalit
Kreivit
Vuonna 1741 syntyneet
Vuonna 1796 kuolleet
Grigori Orlov

Grigori Grigorjevitš Orlov (, 17. lokakuuta (J: 6. lokakuuta) 1734 – 24. huhtikuuta (J: 13. huhtikuuta) 1783 Moskova) oli venäläinen kreivi ja hovimies, joka oli keisarinna Katariina Suuren suosikki ja rakastaja tämän hallitsijakauden alkuvuosina.

Orlov oli Novgorodin kuvernöörin Grigori Orlovin poika sekä Aleksei Grigorjevitš Orlovin ja Fjodor Grigorjevitš Orlovin veli. Hän sai koulutuksensa kadettikoulussa Pietarissa, aloitti sotilasuransa seitsenvuotisessa sodassa ja haavoittui Zorndorfin taistelussa. Palvellessaan 1760-luvun alussa pääkaupungissa tykistöupseerina hän ihastui saksalaiseen prinsessaan, suuriruhtinatar Jekatarina Aleksejevnaan, ja oli Aleksei-veljensä kanssa järjestämässä vuonna 1762 kaappausta, jolla Jekatarina Aleksejevnan aviomies, keisari Pietari III syrjäytettiin.

Noustuaan valtaistuimelle vallankaappauksen jälkeen Katariina II ylensi Orlovin kreiviksi ja nimitti tämän adjutantikseen, pioneerijoukkojen komentajaksi sekä armeijan ylimmäksi upseeriksi. Heidän avioton poikansa Aleksei syntyi 1752. Poika nimettiin asuinpaikkansa Bobrikin kylän mukaan, ja hänestä alkaa Bobrinskin kreivien suku. Orlovin vaikutus kasvoi vieläkin merkittävämmäksi hänen paljastettuaan koko Orlov-sukua vastaan punotun juonen. Keisarinna oli jopa aikeissa avioitua suojattinsa kanssa, mutta hänen vaikutusvaltainen avustajansa Nikita Panin päätti toisin.

Orlov ei ollut varsinainen valtiomies mutta osasi arvioida tapahtumia ja oli hyödyllinen ja läheinen neuvonantaja Katariinan hallintokauden alkuajan. Hän halusi isänmaallisista ja taloudellisista syistä parantaa maaorjien asemaa ja jopa osittain vapauttaa heidät. Orlov oli myös vuoden 1767 kariutuneen lakiuudistussuunnitelman vankka kannattaja, tosin hän halusi pääasiassa myötäillä keisarinnaa, joka alkuvuosinaan oli hyvin vapaamielinen.

Orlov oli yksi varhaisimmista slavofiilisen suuntauksen kannattajista. Hän kannatti kristittyjen vapauttamista turkkilaisten osmanien ikeen alta. Vuonna 1771 hän oli Venäjän edustaja Focșanin rauhanneuvotteluissa, jotka kuitenkin epäonnistuivat turkkilaisten uppiniskaisuuden ja Orlovin julkeuden vuoksi. Palattuaan ilmoittamatta Pietariin hän huomasi nuoren Aleksandr Vasiltšikovin päässeen keisarinnan suosioon.

Saavuttaakseen jälleen Katariinan huomion Orlov lahjoitti hänelle yhden maailman suurimmista timanteista, joka nyttemmin tunnetaan nimellä Orlov-timantti. Hän sai vastalahjaksi Pietarin Marmoripalatsin mutta ei entistä asemaansa. Kun Grigori Potjomkin sitten seurasi Vasiltšikovia keisarinnan suosikkina, Orlov lähti muutamiksi vuosiksi ulkomaille. Hän avioitui serkkunsa madame Zinovjevnan kanssa 1777, mutta pari ei ehtinyt saada lapsia ennen vaimon kuolemaa Lausannessa 1782. Orlov palasi Venäjälle muutamia kuukausia ennen kuin hän kuoli Moskovassa vuonna 1783. Vähän ennen kuolemaansa hän menetti järkensä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Venäläiset aateliset
Venäläiset kenraalit
Kreivit
Rakastajat
Vuonna 1734 syntyneet
Vuonna 1783 kuolleet
112



Tapahtumia 
 Hadrianuksesta tuli Ateenan arkontti.
 Trajanuksen forum otettiin käyttöön.

Syntyneitä

Kuolleita
Tuko Logistics

Tuko Logistics Osuuskunta oli suomalainen osuuskuntaomisteinen logistiikkayritys, joka tarjosi hankinta- ja logistiikkapalveluja omistaja-asiakkailleen kaikkialle Suomeen. Yhtiö hankki toimitti asiakasketjuilleen päivittäistavaroita: teollisia ja tuoreita elintarvikkeita, hedelmiä, vihanneksia ja nonfood-tuotteita kotimaasta ja ulkomailta. Valikoimat kattoivat sekä vähittäiskauppa- että suurtaloustuotteet. 

Tukon asiakasketjut olivat loppuvaiheessa Wihuri, Stockmann ja Heinon Tukku. Yhtiön kokonaisvaihto oli 977 miljoonaa euroa ja liikevaihtoa 693 miljoonaa euroa vuonna 2006. Henkilöstön määrä oli 647. Tukon asiakkaana oli aiemmin myös vuonna 2016 Keskon omistukseen siirtynyt Suomen Lähikauppa sekä 2000-luvun puoleenväliin asti Wihurin tytäryhtiön Ruokamarkkinat Oy:n ketjut (Ruokavarasto, Sesto ja Etujätti) ennen fuusiota Tradekan kanssa, minkä seurauksena Tradeka myi elokuussa 2005 osuutensa Inexistä S-ryhmän keskusliikkeelle, Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnalle (SOK) ja siirtyi käyttämään Tuko Logisticsin palveluita. Lisäksi Tukon yhtenä asiakasketjuna toiminut Suomen Spar siirtyi SOK:n omistukseen. Elanto oli Marketta, Säästäri ja Maxi -ketjuineen Tuko Logisticsin asiakkaana vuosina 1994–1996.

Tuko Logisticsin asiakasketjuilleen välittämiä private label -tuotemerkkejä olivat Eldorado ja First Price.

Historia 

Keskon hankkiessa 1996 osake-enemmistön Tukosta se oli pilkottava useaan eri osaan, jolloin tukkuliiketoimintaa hoitanut Tukospar muuttui Tuko Logisticsiksi saaden neljä omistajaa: Wihurin, Keskon, Stockmannin ja Heinon Tukun. Kesko osti vuonna 2015 Suomen Lähikaupan, joka omisti Tuko Logisticsista 39%. Tuko Logistics lopetti toimintansa vuoden 2018 päättyessä.

Katso myös 

 T-kauppa
 Spar

Lähteet 

Logistiikkayhtiöt
Tukkukaupat
Suomalaiset osuuskunnat
Evankeliumi

Evankeliumi (kreikaksi , euangelion 'hyvä sanoma') tarkoittaa

 Kristinuskon ydinsanomaa Jeesuksesta Kristuksesta ja hänen ihmisille valmistamastaan pelastuksesta.
 Evankeliumia, Raamatussa olevaa tai muuta kristinuskon alkuaikana aikana syntynyttä kirjaa, jossa kerrotaan Jeesuksen elämästä, kuolemasta ja ylösnousemuksesta.
Evankeliumitekstiː Jumalanpalveluksissa luettava Uuden testamentin jonkin evankeliumin ote, joka on jumalanpalveluksen keskeinen teksti.
 Luterilaisessa teologiassa lain vastakohtana Raamatun sanomaa ja kristillistä julistusta siltä osin kun se kertoo, mitä Jumala haluaa ihmiselle armosta antaa.

Katso myös 

 Evankelisuus
 Evankelikaalisuus
 Evankeliointi
 Uusi testamentti

Kristinusko
Raamattu
Seulonnan keskeiset artikkelit
Vesivaaka

Vesivaaka eli vatupassi (ruotsiksi "vattenpass") on mittaväline, jolla voidaan määrittää kallistuskulmia. Sillä tutkitaan tavallisesti, onko kappale tarkalleen vaaka- tai pystysuorassa. Lyhyillä matkoilla sitä voidaan käyttää vaaitukseen.

Vesivaaka perustuu nesteiden taipumukseen valua matalimpaan mahdolliseen tilaan. Yleisin sovellus on suljetun läpinäkyvän putken sisälle laitettu neste, johon on jätetty pieni ilmakupla; yleensä käytetään alkoholia. Putken ylimmän pinnan ollessa vaakasuora kupla asettuu putken keskelle. Jos pinta on vinossa, kupla hakeutuu sille puolelle, joka on toista korkeammalla. Tämä "anturi" on nimeltään libelli.

Joissain vesivaaoissa vaakatason ja pystysuoran lisäksi on erikseen ilmaisin 45 asteen kulmaa varten, jota voidaan käyttää esimerkiksi kehyksiä ja tukiristikoita varten. Kehittyneimmissä voi olla astetaulu, josta voi lukea tarkempiakin kallistuskulmia.

Yksinkertainen vesivaaka on nesteellä täytetty läpinäkyvä letku eli vaaitusletku. Päistään avoimessa letkussa nestepinta asettuu molemmissa päissä samaan tasoon.

Häränsilmä-vesivaa'ssa on kuperan lasikannen alla kupla, joka ilmaisee kallistuman riippumatta siitä, mihin kompassisuuntaan se asettuu. Sitä voidaan käyttää erityisesti tasojen kuten pöytien vaakasuoruuden toteamiseen ja säätöön yhdellä silmäyksellä.

Katso myös
Vaaitus

Lähteet 
Mittalaitteet
Rakennusmittaus
Toinen kirje Timoteukselle

Toinen kirje Timoteukselle eli 2. Timoteuskirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä.

Ajoitus 
Kirje on yksi kolmesta niin kutsutusta pastoraalikirjeestä, ja perinteisen näkemyksen mukaan yksi neljästä apostoli Paavalin yksityishenkilöille lähettämästä kirjeestä. Sen olisi kirjoittanut apostoli Paavali työtoverilleen, apostoli Timoteukselle noin vuonna 65–67 jaa. jonkin verran ensimmäisen kirjeen jälkeen. Paavali olisi kirjoittanut sen Roomassa toisen vankeutensa aikana, ja Tykikos vei kirjeen Timoteukselle.

Nykytutkimuksen mukaan kirje on todennäköisesti kirjoitettu toisen vuosisadan ensimmäisellä puoliskolla.

Sisältö 

Kirjeessä Paavali pyytää hartaasti Timoteusta tulemaan luokseen ennen talvea, ja tuomaan Markuksen mukanaan (vertaa Fil. 2:22). Hän ounastelee, että hänen lähtönsä aika on käsillä (4:6), ja hän kannustaa "poikaansa Timoteusta" kaikkeen ahkeruuteen ja peräänantamattomuuteen taistelussa vääriä opetuksia vastaan, sekä kärsivällisyyteen vainojen alla (1:6-15).

Lähteet

Kirjallisuutta

Suomeksi

Englanniksi

Aiheesta muualla

Teksti 
 Raamattu. Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
 Toinen kirje Timoteukselle (1992)
 Toinen kirje Timoteukselle (1938)
 Toinen kirje Timoteukselle. Suomenkieliset käännökset (1992, 1938 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä kreikankielinen alkuteksti (mm. Westcott-Hort -laitos). Uskonkirjat.net.
 Toinen kirje Timoteukselle (1938, 1776 ja 1642). Finbible – suomalaisia raamatunkäännöksiä.

Muuta 
 
 Kirby, Peter (toim.): 2 Timothy. Early Christian Writings. 
 Koskenniemi, Olli & Auvinen, Ville: Toinen kirje Timoteukselle. SLEY:n raamattuluennot.

Kirjeet
Uuden testamentin kirjat
Kirje Titukselle

Kirje Titukselle eli Tituskirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Perinteisen näkemyksen mukaan sen on kirjoittanut apostoli Paavali työtoverilleen, apostoli Titukselle. Nykytutkimuksen mukaan kirje on todennäköisesti kirjoitettu toisen vuosisadan ensimmäisellä puoliskolla. 

Kirje on yksi kolmesta niin kutsutusta pastoraalikirjeestä, ja perinteisen näkymyksen mukaan yksi neljästä Paavalin yksityishenkilöille lähettämästä kirjeestä.

Historia 

Perinteisen näkemyksen mukaan Paavali on kirjoittanut kirjeen. Tämä näkemys oli vallalla antiikin ajalta lähtien. Kirje olisi kirjoitettu sen jälkeen, kun Paavali oli käynyt Kreetalla (Tit. 1:5). Tämä ei kuitenkaan voi olla sama käynti, josta puhutaan Apostolien teoissa (Ap. t. 27:7), koska tällöin Paavali oli vangittuna matkalla Roomaan, ja vankeus kesti kaksi vuotta. Näin Paavalin on oletettu vapautumisensa jälkeen matkustaneen takaisin Vähään-Aasiaan, kulkien matkalla Kreetan kautta. Tämän jälkeen hän olisi jatkanut Efesokseen ja myöhemmin Makedoniaan. Siellä hän kirjoitti ensimmäisen kirjeen Timoteukselle. Sen jälkeen hän jatkoi Nikopolikseen, joko Epeiroksen Nikopolikseen tai Makedonian Nikopolikseen, joka mainitaan kirjeen lopetuksessa. Kirje olisi kirjoitettu siellä noin vuonna 63–64.

Lähes kaikki apologistit, myös perinteistä näkemystä edustavat, ovat kuitenkin sitä mieltä, että pastoraalikirjeiden lopetukset eivät ole autenttisia. Nykytutkijoiden yleisen näkemyksen mukaan kirje on muiden pastoraalikirjeiden tapaan kirjoitettu vasta toisella vuosisadalla.

Sisältö 

Kirje olisi kirjoitettu samaan aikaan kuin Ensimmäinen kirje Timoteukselle, joka muistuttaa kirjettä monin paikoin. Kummatkin kirjeet on kirjoitettu seurakunnalle, jota kirjoittaja on aiemmin opettanut, mutta jota ohjataan enää lähinnä kirjeiden välityksellä. Kummatkin kirjeet antavat ohjeita ja asettavat vaatimuksia seurakunnan paimenen tehtävässä oleville henkilöille. Sekä Timoteusta että Titusta myös varoitetaan samalla tavalla vääristä opetuksista.

Kirje sisältää kreikkalaisen runoilija Epimenideen runosta Kretika seuraavan lainauksen kreetalaisten petollisuudesta ja opillisesta eksytyksestä: ”Petturi Kreetan mies, peto ilkeä, ahne ja laiska” (Tit. 1:12). Raamattu ei kovin usein siteeraa itsensä ulkopuolisia lähteitä, joten kyseessä on huomionarvoinen poikkeustapaus. (Katso lisää: Epimenides Raamatussa.)

Lähteet

Kirjallisuutta

Suomeksi

Englanniksi

Aiheesta muualla

Teksti 
 Raamattu. Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
 Kirje Titukselle (1992)
 Kirje Titukselle (1938)
 Kirje Titukselle. Suomenkieliset käännökset (1992, 1938 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä kreikankielinen alkuteksti (mm. Westcott-Hort -laitos). Uskonkirjat.net.
 Kirje Titukselle (1938, 1776 ja 1642). Finbible – suomalaisia raamatunkäännöksiä.

Muuta 
 
 Auvinen, Ville & Koskenniemi, Olli: Kirje Titukselle. SLEY:n raamattuluennot.
 Kirby, Peter (toim.): Titus. Early Christian Writings. 

Kirjeet
Uuden testamentin kirjat
Ensimmäinen Johanneksen kirje

Ensimmäinen Johanneksen kirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Johannes.

Historia 

Perimätiedon mukaan kirjoittajana on pidetty Johannesta, ja kirjoituspaikkana Efesosta. Johannes kirjoitti kirjeen todennäköisesti vanhalla iällä, ensimmäisen vuosisadan loppupuolella.

Kirjeen sisältö, kieli ja sen käyttämät käsitteet osoittavat, että kirjeellä on sama kirjoittaja kuin kahdella muulla Johanneksen nimiin laitetulla kirjeellä, sekä Johanneksen evankeliumilla. Ei voida varmasti sanoa, kirjoittiko Johannes nämä kirjat itse, kirjoittiko joku ne hänen nimissään ja puhuen hänen puolestaan, vai onko ne kirjoittanut useampi henkilö yhdessä.

Sisältö 

Kirjeen alku muistuttaa tyyliltään hyvin paljon Johanneksen evankeliumin alkua, ja puhuu samanlaisista asioista, muun muassa Kristuksesta valkeutena.

Apostolin tarkoituksena oli julistaa elämän sana niille, joille hän kirjoitti, jotta he voisivat yhdistyä Isään ja hänen poikaansa Jeesukseen Kristukseen. Hän osoittaa, että yhdistyminen tapahtuu toisaalta Kristuksen sovitustyön kautta (1:7; 2:2; 3:5; 4:10, 14; 5:11, 12) ja hänen toimiessaan ihmisten puolustajana (2:1), ja toisaalta ihmisten toimesta pyhyydellä (1:6), kuuliaisuudella (2:3), puhtaudella (3:3), uskolla (3:23; 4:3; 5:5) ja rakkaudella (2:7, 8; 3:14; 4:7; 5:1).

Kirjoittaja kirjoitti kirjeen "teille, Jumalan Poikaan uskoville, jotta tietäisitte, että teillä on iankaikkinen elämä" (5:13). Vaikuttaa siltä, että kirjoittaja oli huolissaan harhaoppisten opettajien opetuksista. Sellaiset opettajat tuomittiin antikristuksiksi (2:18–19). He olivat aiemmin olleet kirkon johtajia, mutta heidän opetuksestaan oli sittemmin tullut heterodoksista. Vaikuttaa siltä, että nämä opettajat opettivat, että Kristus olisi ollut henki vailla ruumista (4:2), että hänen kuolemansa ristillä ei ollut syntien sovitukseksi (1:7), ja että he eivät enää voineet tehdä syntiä (1:8–10).

Lähteet

Kirjallisuutta

Suomeksi

Englanniksi

Aiheesta muualla

Teksti 

 Raamattu. Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
 Ensimmäinen Johanneksen kirje (1992)
 Ensimmäinen Johanneksen kirje (1938)
 Ensimmäinen Johanneksen kirje. Suomenkieliset käännökset (1992, 1938 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä kreikankielinen alkuteksti (mm. Westcott-Hort -laitos). Uskonkirjat.net.
 Ensimmäinen Johanneksen kirje (1938, 1776 ja 1642). Finbible – suomalaisia raamatunkäännöksiä.

Muuta 

 
 Hujanen, Pasi & Koskenniemi, Erkki: Johanneksen kirjeet. SLEY:n raamattuluennot.
 Kirby, Peter (toim.): 1 John. Early Christian Writings. 

Kirjeet
Uuden testamentin kirjat
Kolmas Johanneksen kirje

Kolmas Johanneksen kirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Johannes.

Historia 

Perimätiedon mukaan kirjoittajana on pidetty Johannesta, ja kirjoituspaikkana Efesosta. Johannes kirjoitti kirjeen todennäköisesti vanhalla iällä, ensimmäisen vuosisadan loppupuolella.

Kirje on osoitettu Gaiukselle, mutta ei ole tietoa siitä, kuka Uudessa testamentissa mainittu Gaius on kyseessä. Kyseessä sattaa olla samanniminen kristitty Makedoniassa (Ap.t. 19:29), Korintissa (Room. 16:23) tai Derbessä (Ap. t. 20:4).

Kirjeen kieli on huomattavan samanlaista kuin Toisessa Johanneksen kirjeessä. Siksi tutkijat pitävät yleensä kirjoittajana varmuudella samaa henkilöä. Jonkin verran enemmän on epäilty sitä, että sama henkilö olisi kirjoittanyt myös Johanneksen evankeliumin, Ensimmäisen Johanneksen kirjeen ja Johanneksen ilmestyksen.

Sisältö 

Kirjeen kirjoittaja halusi jättää Gaiuksen haltuun joukon kristittyjä, joita johti Demetrius. Gaiuksen tehtävä oli suojella heitä, sillä he olivat muukalaisia hänen kotipaikallaan. He olivat tulleet sinne saarnaamaan evankeliumia.
Tämän vuoksi kirjoittaja pyrkii antamaan mainituista henkilöistä hyvän todistuksen.

Demetrius oli todennäköisesti kiertelevä saarnaaja, jonka tarkoitus oli korjata seurakunnissa valloillaan olleet harhaopit. Harhaoppisista opettajista mainitaan kirjeessä nimeltä Diotrefes. Hän oli sulkenut seurakunnan ovet kierteleviltä saarnaajilta, parjasi apostoleja, eikä suostunut lukemaan apostolista alkuperää olleita kirjeitä.

Lähteet

Kirjallisuutta

Suomeksi

Englanniksi

Aiheesta muualla

Teksti 

 Raamattu. Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
 Kolmas Johanneksen kirje (1992)
 Kolmas Johanneksen kirje (1938)
 Kolmas Johanneksen kirje. Suomenkieliset käännökset (1992, 1938 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä kreikankielinen alkuteksti (mm. Westcott-Hort -laitos). Uskonkirjat.net.
 Kolmas Johanneksen kirje (1938, 1776 ja 1642). Finbible – suomalaisia raamatunkäännöksiä.

Muuta 

 
 Hujanen, Pasi & Koskenniemi, Erkki: Johanneksen kirjeet. SLEY:n raamattuluennot.
 Kirby, Peter (toim.): 3 John. Early Christian Writings. 

Kirjeet
Uuden testamentin kirjat
Irlannincob

Irlannincob (myös tinker) on irlantilainen toistaiseksi melko vakiintumaton hevosrotu. Rotu polveutuu muun muassa dales-, connemara- ja fellponeista sekä shire- ja clydesdalenhevosista. Se oli alun perin romanien ajo- ja ratsuhevonen, josta on muun muassa hauskan ulkonäkönsä vuoksi tullut yleisemminkin suosittu rotu myös Britteinsaarten ulkopuolella. Suomessa irlannincobeja on lähes viisisataa.

Ominaisuudet 

Irlannincob on rakenteeltaan jykevä ja sen säkäkorkeus vaihtelee tyypeittäin välillä 110–170 cm. Irlannincobilla on todella runsaasti vuohiskarvoja ja suuret kaviot. Sekä tammoilla että oreilla voi olla "viikset" ylähuulessa. Rodulla sallitaan kaikki muut paitsi "albiinot" (todennäköisesti valkovoikot; albiinoutta ei esiinny hevosilla), mutta yleisimmin ne ovat kirjavia. Irlannincobit ovat erinomaisia perhe-, koulu- ja harrastehevosia, sillä ne ovat rohkeita ja rauhallisia.

Historia 

Britteinsaarten maankiertolaisten, travellerien kirjavat tupsujalkaiset hevoset tunnettiin pitkään lähinnä "kiertolaisten vankkurihevosina" (Gypsy Vanner) tai kiertelevien heimojen tekemään kattilanpaikkaustyöhön viittaavalla Tinker-nimellä. Vanner-nimitystä käytettiin kiertolaisten itsensä keskuudesta kuitenkin nimenomaan vain raskaimpia vaunuja vetäneistä shirehevosristeytyksistä, ja Thompsonin perustettua Gypsy Vanner Horse Societyn osa rodun kasvattajista, erityisesti sen alkuperäiset romanichal-omistajat, alkoivat kutsua rotua nimellä Gypsy Cob, vaikkei rotu edustakaan cob-tyyppiä vaan on selkeästi raskaampi kylmäverinen.

Irlannincobin historia organisoituna rotuna alkaa vasta 1900-luvun loppupuolelta. Rotua harrastamaan ja kasvattamaan ryhtyneet ovat myöhemmin erityisesti Euroopassa päätyneet käyttämään lähinnä nimeä irlannincob (Irish Cob) välttääkseen termin Gypsy ("mustalainen"). Rotu on kuitenkin kotoisin ennemmin yleisesti Britteinsaarilta kuin Irlannista. Koska Irlannissa kasvatetaan myös varsinaisia cobeja, rotunimeä irlannincob voikin pitää suorastaan harhaanjohtavana.

Muut kuin rotua erityisesti harrastavat suomalaiset hevosihmiset myös käyttävät rodun edustajista edelleen lähinnä nimitystä tinker, jolla nämä hevoset alun perin Suomessakin tunnettiin. Britanniassa termillä Tinker [horse] on kuitenkin sekarotuiseen tai sukutaustaltaan epämääräiseen yksilöön viittaava sävy.

Rotu Suomessa 

Suomessa rodulla on kaksi toimivaa rotuyhdistystä, jotka kumpikin tunnistavat ja rekisteröivät irlannincobeja. Toinen tarjoaa rekisteröintipalveluita Hollantiin ja toinen Irlantiin. Suomessa rotua edustaa lähemmäs 500 yksilöä. Suomeen on avattu oma kantakirja irlannincobeille loppuvuodesta 2012. Hippokseen rekisteröinti ei ole pakollista, irlannincob-passin saa nyt suomalaiselta kantakirjalta. Kotimaista kantakirjaa pitää Suomen Irlannincobyhdistys ry, jonka emokantakirja on Irlannissa.

Aiheesta muualla 

Suomen Irlannincobyhdistys ry
The Irish Cob Society Finland ry – Suomen rotuyhdistys
Rotumääritelmä Suomen irlannincobyhdistys ry:n sivuilla
Irlannincob Hevosmaailma.netissä 

Kylmäveriset
Irlantilaiset hevosrodut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Romanit
Theodosius I

Theodosius I Suuri (11. tammikuuta 347 – 17. tammikuuta 395) oli Rooman keisari vuosina 379–395. Hän syntyi Caucassa Hispaniassa ja kuoli Milanossa. Hänet tunnetaan ennen muuta kristinuskon tekemisestä valtionuskonnoksi ja muiden uskontojen kieltämisestä ja vainoista. Hän oli myös viimeinen koko valtakunnan yhteinen keisari.

Theodosiuksesta tuli augustus vuonna 379. Hän otti kasteen vuonna 380. Hänen uskontopolitiikkansa muuttui suvaitsemattomammaksi vuosi vuodelta. Kirkkoisä Ambrosius oli merkittävä taustavoima. Vuodesta 387 Theodosius hallitsi käytännössä yksin. Vuonna 392 kiellettiin kaikki pakanalliset kultit. Theodosius kuitenkin sieti vanhaa pakanauskontoa kannattaneita virkamiehiä ja oppineita. Hänen valtakaudellaan pidettiin 293. olympiadin kisat vuonna 393 jotka jäivät viimeisiksi Antiikin Olympialaisiksi sillä pian kisojen jälkeen Theodosius kielsi olympialaiset pakanallisena juhlana. Seuraavat Olympialaiset pidettiin vasta 1800-luvulla.

Theodosius jakoi vuonna 395 ennen kuolemaansa valtakunnan poikiensa Honoriuksen ja Arcadiuksen kesken Länsi-Rooman valtakuntaan ja Itä-Rooman valtakuntaan. Väliaikaisena pidetty jako osoittautui ajan kuluessa pysyväksi. Jako heikensi Roomaa merkittävästi sillä sen vuoksi Länsi-Rooma ei saanut tuloja tai kyennyt värväämään sotilaita idän vauraammista ja väestörikkaammista provinsseista, minkä vuoksi se ei kyennyt torjumaan kansainvaellusten aiheuttamaa barbaarien invaasiota, mikä lopulta johti Länsi-Rooman valtakunnan tuhoon vuonna 476 mitä yleensä pidetään antiikin loppuna ja keskiajan alkuna. Itä-Rooma sen sijaan selvisi kansainvaelluksista ja oli olemassa aina vuoteen 1453 asti.

Nuoruus 
Theodosius syntyi Caucassa Espanjassa 11. tammikuuta vuonna 347. Hänen vanhempansa olivat Theodosius vanhempi ja Thermantia. Vanhempi Theodosius oli upseeri Länsi-Rooman armeijassa ja hän eteni urallaan Valentinianus I:n aikana. Hän oli magister equitum praesentalis vuosina 368–375. Sotilaan poikana Theodosiusta odotti myös sotilasura. Theodosius palveli aluksi isänsä alaisena kun tämä oli Britanniassa vuonna 367/368. Theodosius eteni urallaan ja vuonna 375 hän oli Ylä-Moesian (Moesia Primaen) sotilaskomentaja eli dux. 

Pian tämän jälkeen Theodosius ja hänen isänsä joutuivat epäsuosioon keisarin kanssa. Ei tiedetä tarkalleen mitä tapahtui. Theodosius vanhempi teloitettiin vuonna 375 ja nuorempi Theodosius palasi Caucaan. Länsi-Rooman keisari Valentinianus I kuoli vuoden 375 marraskuussa ja hänen seuraajakseen tulivat hänen kaksi poikaansa Valentinianus II ja Gratianus. Itä-Rooman keisari Valens kuoli Adrianopolin taistelussa vuonna 378, minkä jälkeen Gratianus nimitti Theodosiuksen hallitsijakumppanikseen ja Itä-Rooman augustukseksi.

Kirjallisuutta

Rooman keisarit
Myöhäisantiikin henkilöt
Vuonna 347 syntyneet
Vuonna 395 kuolleet
Zosimos

Zosimos oli bysanttilainen historioitsija ja virkamies 400- ja 500- lukujen vaihteessa. 

Zosimoksen teos Nea historia (Uusi historia) kävi läpi Rooman valtakunnan historian Augustuksesta Alarikin Rooman valloitukseen. Viimeisten 15 vuoden osalta hän on ajan tärkein lähde. Zosimos, joka ei ollut kristitty, piti Rooman rappion syynä kristinuskoa ja Konstantinus Suurta. Zosimos ihaili perinteistä roomalaista uskontoa ja tapoja.

Hänen tiedetään olleen lakimies jolla oli yhteyksiä Konstantinopolin taloushallintoon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Bysanttilaiset historioitsijat
Bysanttilaiset kirjailijat
Kalifornium

Kalifornium on keinotekoinen aktinoideihin kuuluva alkuaine. Sen kemiallinen merkki on Cf () ja järjestysluku 98. Radioaktiivisena transuraanina kaliforniumilla on hyvin vähän käyttöä, ja se löydettiin pommittamalla curiumia alfa-hiukkasilla (helium-ioneilla).

Kaliforniumin isotooppi Cf-252 (puoliintumisaika 2,6 vuotta) on hyvin vahva neutronisäteilijä ja siten äärimmäisen radioaktiivinen ja ilman tarvittavia säteilysuojauksia, terveydelle haitallinen. Sitä on käytetty syövän sädehoidossa. Kaliforniumia käytetään neutronikosteusmittarina, joita käytetään löytämään vesi- ja öljykerroksia öljylähteissä ja kannettavana neutronilähteenä kullan ja hopean etsimisessä aktivointianalyysillä.

Kaliforniumia valmistivat ensimmäisenä Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä Stanley G. Thompson, Kenneth Street Jr., Albert Ghiorso ja Glenn T. Seaborg vuonna 1950. Se löydettiin vain kaksi kuukautta alkuaine berkeliumin jälkeen. Kalifornium on nimetty Kalifornian osavaltion mukaan.

Isotoopit 

Kaliforniumin pysyvin isotooppi on Cf-251, jonka puoliintumisaika on 898 vuotta. Kaliforniumille tunnetaan ainakin 20 radioisotooppia, joiden massaluvut ovat 237 ja 256 välillä.

Cf* = isotoopin olemassaoloa ei varmistettu.
Lähde:

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

PubChem: Californium 
Periodictable: Technical data for Californium 
Argonne National Laboratory, EVS: Californium (pdf) 
Mindat: The Mineralogy of Californium 

Americanelements: Californium Technical and Safety Data 

Alkuaineet
Uxmal

Uxmal on vanha maya-kaupunki Jukatanin niemimaalla Meksikossa 78 kilometriä etelään Méridan kaupungista. Sen rauniot ovat suosittu matkailukohde. Alue kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.

Nimen oletetaan merkitsevän muinaisella maya-kielellä "rakennettu kolmesti", tosin tästä ei ole täyttä varmuutta ja todellisuudessa se rakennettiin viidesti.

Historia 

Uxmalin alueella oli ollut asutusta jo noin vuonna 800 eaa., mutta varsinainen kaupunki kehittyi vasta jälkiklassisella kaudella noin 650–1000 jaa. Arkeologisten tutkimustan ja radiohiiliajoituksen perusteella merkittävimmät rakennustyöt tehtiin vuosien 700–1000 välillä. Perimätiedon mukaan kaupungin perusti vuonna 751 Tutul Xiu -ryhmään kuulunut Ah-Kuy-Tok-Tutul-Xiun johtama ryhmittymä. Tutul Xiut tulivat seudulle todennäköisesti nykyisen Tabascon osavaltion alueelta Usumacintajoen alajuoksulta.

Kaupunki kehittyi kahdessa vaiheessa. Ensin se kasvoi maalaiskylästä merkittäväksi poliittiseksi ja hallinnolliseksi keskukseksi. Sen jälkeen siitä kehittyi Jukatanin niemimaan lounaisosia hallinneiden kaupunkivaltioiden merkittävin keskus. Ensimmäisessä vaiheessa kaupunkiin rakennettiin muun muassa erilaisia veden varastointiin suunniteltuja rakennelmia ja toisessa vaiheessa kaikki merkittävimmistä rakennelmista. Ainoa arkeologisten lähteiden perusteella tunnettu Uxmalin hallitsija oli Chan Chak K’ak’nal Ajaw, joka nousi valtaan noin vuonna 890. Hänen väitetään rakentaneen kaikki suurimmat rakennukset.

Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä kuinka kauan Uxmalin valtakausi kesti, mutta vuoteen 1200 mennessä se ja muut Puucin alueen kaupungit oli hylätty. Eräs mahdollinen syy oli Chichén Itzán vallan kasvu.

Ensimmäisen kuvauksen Uxmalin raunioista julkaisi Jean-Frédéric Waldeck vuonna 1836. John Lloyd Stephens ja Frederick Catherwood kävivät siellä vuonna 1841 ja julkaisivat melko tarkkoja ja yksityiskohtaisia piirustuksia. Frank Blom suoritti ensimmäisiä kaivauksia vuosina 1929, 1936 ja 1938. José A. Erosa aloitti 1943 Meksikon opetusministeriön alaisuudessa alueen entisöintityöt.

Alueen rakennelmia 
 Casa del Adivinio – Taikurin talo, 39 metriä korkea temppeli.
 Casa de las Tortugas – Saanut nimensä kaiverretuista kilpikonnista. Mayat yhdistivät kilpikonnat sateenjumala Chaciin.
 Palacio del Gobernador – Kuvernöörin palatsissa on lähes 100 metriä pitkä fasadi, jota pidetään Puuc-tyylin hienoimpana rakennelmana.
 Gran Pirámide – 32 metriä korkea pyramidi.'

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Yucatan today - Uxmal 
Mayaruins.com - Uxmal
isourcecom.com - Uxmal

Maya-kaupungit
Arkeologiset kohteet Meksikossa
Unescon maailmanperintökohteet Meksikossa
Seulonnan keskeiset artikkelit
Mayojen korkeakulttuuri
Britannia (täsmennyssivu)

Britannia voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

Maantiede 

Nykyinen
 Britteinsaaret, saariryhmä Länsi-Euroopassa
 Iso-Britannia, suurin Britteinsaarista
 Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta (myös Britannia, Iso-Britannia tai Yhdistynyt kuningaskunta), Britteinsaarilla sijaitseva nykyinen valtio

Historiallinen
 Britannia, Rooman provinssi
 Britannia, Rooman diokeesi
 Britannia Inferior, Rooman provinssi
 Britannia Superior, Rooman provinssi
 Britannia Prima, Rooman provinssi
 Britannia Secunda, Rooman provinssi

Aluksia 

 HMY Britannia, Britannian kuninkaallinen jahti

Britannian kuninkaallinen laivasto
 HMS Britannia (1682), 100-tykkinen ensimmäisen  luokan linjalaiva
 HMS Britannia (1762), 100-tykkinen ensimmäisen luokan linjalaiva
 HMS Britannia (1781), 20-tykkinen varastolaiva
 HMS Britannia (1793), jahti
 HMS Britannia (1803), 6-tykkinen kutteri
 HMS Britannia (1804), irlantilainen tykkivene
 HMS Britannia (1820), 120-tykkinen ensimmäisen luokan linjalaiva
 HMS Britannia (1869), koululaiva
 HMS Britannia (1904), King Edward VII -luokan taistelulaiva
 HMS Britannia, tukikohta, perustettu HMS Britannia nimisistä aluksista

Muuta 

 Britannia, lautapeli
 Pikku-Britannia, tv-ohjelma
 Kapteeni Britannia, supersankari Marvel Comicsin sarjakuvissa
Häpeä

Häpeä on kokijan itsensä tai jonkun toisen harjoittaman sopimattoman tai kunniattoman toiminnan taikka huonommuuden tai muun vastaavantyyppisen seikan aiheuttama negatiivinen tunne. Ihminen saattaa hävetä eli tuntea häpeää myös silloin, kun hän kokee, että muut ihmiset tuomitsevat hänet tai että hän on muiden mielestä huono, vajavainen tai käyttäytynyt väärin. 

Häpeä on usein seurausta nöyryytyksistä tai epäonnistumisista. Se, mitä asioita ihmiset voivat hävetä, vaihtelee historiallisesti, maittain, kulttuureittain, suvuittain ja perheittäin.

Häpeä on yksi itseluottamusta heikentävistä tunteista. Häpeään liittyviä tuntoja ovat kelpaamattomuus, huonommuus sekä mitättömyys. Häpeä saatetaan pyrkiä salaamaan ja torjumaan. Salaamisen seurauksena saatetaan peittää aito minä, minkä seurauksena voi olla elämän suorittaminen epäaidolla minuudella esiintyen. Häpeä voi aiheuttaa myös voimattomuutta, lamaantumista ja masennusta.

Häpeällä on myös positiivinen merkitys ihmisyhteisöissä, koska se saa ihmiset välttämään kunniatonta toimintaa ja pohtimaan tekojensa seurauksia jo ennalta. Häpeä estää siten tekemästä toiselle vääryyttä ja rikkomasta toisten rajoja. Lisäksi häpeä saa ihmisen kääntymään hyödyllisesti sisäänpäin, pohtimaan sitä, millaisena toiset mahdollisesti näkevät hänet. Häpeän erottaa syyllisyydestä se, että häpeään liittyy todellinen tai kuviteltu yleisö, kun taas syyllisyyteen liittyy jokin yleisöstä riippumaton moraalisääntö tms.

Muinaiskreikassa häpeää tarkoitti sana aidos, mikä kytkee häpeän alastomuuteen vastaavasti kuin suomen kielen häpeä-sanan johdos häpy, joka viittaa genitaalialueeseen. Häpeän ja syyllisyyden tunteet kytkettiin tuohon aikaan ruumiillisiin aistimuksiin; häpeä on nähdyksi tulemista, mikä ilmenee esim. Raamatun tarinassa Eevan ja Aatamin kokemasta alastomuutensa häpeästä (seksuaalinen häpeä) perisynnin jälkeen. Häpeä heijastaa sitä, millaisissa olosuhteissa ihminen tulee nähdyksi. Tällöin häpeän juureksi tulee häväistys.

Häpeä on japanilaisessa kulttuurissa ollut pätevä syy itsemurhaan, ns. seppukuun, jolla voi "korjata" aiheuttamansa häpeän.

Lähteet

Kirjallisuutta 

 Satu Lidman, "Häpeä - Nöyryyttämisen ja häpeämisen jäljillä", Atena, Jyväskylä, 2011. ISBN 978-951-796-720-4
 Salme Blomster, Musta, valkoinen häpeä, Karas-Sana, Helsinki, 2001. ISBN 951-655-568-3. (Kristillisen ja analyyttisen trilogian lähestymistapojen näkökulma.)
 Pentti Ikonen – Eero Rechardt, Thanatos, häpeä ja muita mutkielmia, Nuorisopsykoterapia-säätiö, Helsinki, 1995. ISBN 951-96690-2-7. (Psykoanalyyttinen näkökulma.)
 Professori Juha Siltala on tutkinut suomalaista häpeää mm. Miehen kunnia -teoksessaan. 
 Jouko Turkka on kirjoittanut Häpeä-nimisen romaanin, Otava, Helsinki, 1994. ISBN 951-1-12786-1.
 Hans Mäntylä on kirjoittanut häpeästä akateemisessa työssä "Dealing with shame at academic work - a litterary introspection", Psychiatria Fennica 2000; 31: 148-169.

Aiheesta muualla 

 Ben Malinen valmistelee väitöskirjaa häpeästä, 
 Leena Pallari: Häpeä hävisi länsimaista. Helsingin Sanomat 29.11.2009.

Masennus
Tunteet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Joelin kirja

Joelin kirja (, vuoden 1938 raamatunsuomennoksessa Jooelin kirja) on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 29. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen yhdestoista kirja.

Historia 
  

Joel oli todennäköisesti Juudan kuningaskunnan asukas, sillä hänet oli määrätty tämän kansan profeetaksi. Hän viittaa usein Juudaan ja Jerusalemiin. Nimi Joel oli Israelissa yleinen, ja tarkoittaa "Herra on Jumala".

Tutkijat ovat jakautuneet kirjan ajoituksen suhteen kolmeen pääkoulukuntaan:

 Noin 835–796 eaa. Aika, jolloin Joas oli liian nuori hallitsemaan ja Jojada hallitsi hänen sijastaan (2 Kun. 11; 2 Aikak. 23–24).
 Noin 775–725 eaa. Suunnilleen samaan aikaan kun Hoosean ja Aamoksen kirjat kirjoitettiin.
 Noin 500 eaa. Suunnilleen samaan aikaan kun Sakarjan kirja kirjoitettiin.

Sisältö 

Kirjan osat ja teemat ovat:

 Profetia suuresta onnettomuudesta, heinäsirkkojen ja kuivuuden aiheuttamasta kadosta ()
 Profeetta kutsuu maanmiehiään katumaan ja kääntymään Jumalan puoleen, vakuuttaen, että Jumala on valmis armahtamaan,() ja ennustaa, että maa palautetaan aikaisempaan hedelmällisyyteensä.().
 Profetia, joka kristillisessä perinteessä tulkitaan messiaaniseksi ().
 Profeetta julistaa tuomion pakanakansoille ja siunauksen Juudalle ().

Kirjan tunnetuin kohta on 2. luvun lopussa oleva profetia, jonka mukaan Herra tulee vuodattamaan Henkensä kaikkien ihmisten päälle. Apostolien tekojen mukaan Pietari lausui tämän profetian helluntaina selittäen, että siinä tarkoitettu ennustus oli toteutunut.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Teksti 

 Raamattu. Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
 Joelin kirja (1992)
 Joelin kirja (1933)
 Joelin kirja. Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.

Muuta 

 
 Hirsch, Emil G. & Ryssel, Victor: Book of Joel. Jewish Encyclopedia. 1906. 

Nevi’im
Vanhan testamentin kirjat
Nahumin kirja

Nahumin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 34. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kuudestoista kirja.

Historia 

Nahum profetoi joidenkin mukaan kuningas Ahaan hallintokaudella 740-luvulla eaa. Toisten mukaan hänen profetiansa viittaavat kuningas Hiskian hallintokauden loppupuolelle 700-kymmenluvulla eaa.

Kirja kirjoitettiin todennäköisesti Jerusalemissa, jossa Nahum todisti Assyrian kuninkaan Sanheribin suorittamaa valtausta ja hänen joukoissaan tapahtunutta hävitystä.

Sisältö 

Kirjan profetian sisältönä on Assyrian kuningaskunnan pääkaupungin Niniven lähestyvä täydellinen ja lopullinen tuho. Assyrian kuningas Assurbanipal oli tuolloin valtansa huipulla, ja Ninive samoin kukoistava maailman kaupan ja kulttuurin keskus. Nahum kuvaa sitä sanoilla "Voi kaupunkia, veritekojen tahraamaa, täynnä pelkkää petosta, ryöstösaalista, sammumatonta raatelun kiihkoa!", koska se oli ryövännyt kaikki ympäröivät naapurikansat. Kaupunki oli vahvasti linnoitettu uhmaamaan kaikkia vihollisia.

Joona oli jo saarnannut varoitusviestinsä Nahumia ennen, ja Nahumia seurasi puolestaan Sefanja, joka ennusti myös Niniven tuhoa. Ennustukset toteutuivat vuonna 625 eaa. kun tulipalo tuhosi kaupungin ja Assyrian valtakunnan aika alkoi päättyä. Tapahtuma vaikutti koko alueen poliittiseen tilanteeseen. Meedialaiset ja babylonialaiset valtasivat Niniven ja tuhosivat kaupungin lopullisesti vuonna 612 eaa.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Teksti 

 Raamattu. Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
 Nahumin kirja (1992)
 Naahumin kirja (1933)
 Nahumin kirja. Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.

Muuta 

 Hirsch, Emil G. & Price, Ira Maurice: Book of Nahum. Jewish Encyclopedia. 1906. 
 

Nevi’im
Vanhan testamentin kirjat