joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Movistar Team

Team Movistar (UCI tallikoodi MOV) on kilpapyöräilyn ammattilaistalli, joka on mukana UCI ProTourilla, ammattilaispyöräilyn korkeimmalla tasolla. Joukkueen pääsponsori on espanjalainen tietoliikenneyhtiö Telefónica, jonka tuotemerkki Movistar on. 

Joukkueen syntysijat ovat Reynolds-tallissa. Talli ajoi tällä nimellä vuosina 1980–1989 suurimpana tähtenään Ranskan ympäriajon 1988 ja Espanjan ympäriajon 1989 voittaja Pedro Delgado. Vuodesta 1990 joukkue tunnettiin nimellä Banesto (myöhemmin iBanesto.com), jossa ajoivat muun muassa viisinkertainen Ranskan ja kaksinkertainen Italian ympäriajon voittaja Miguel Indurain, kaksinkertainen Espanjan ympäriajon voittaja Alex Zülle ja mäkimies José Maria Jimenez. iBanesto.comin lopetettua taloudellisen tukensa vuonna 2003 talli onnistui hankkimaan sponsorikseen Baleaarien matkailulautakunnan.

Joukkueessa on perinteisesti ollut vahvasti mukana baskiväriä toimitusjohtaja José Miguel Echavarrin ja kolmen urheilujohtajan, Usebio Unzue Labianon, José Luis Jaimerenan ja Alfonso Galilea Zurbanon muodossa – unohtamatta tietenkään Miguel Indurainia.

Illes Balearsin vuoden 2005 joukkue oli vahva. Mukana olivat muun muassa Tour de Francen nelostilan kaapannut Francisco Mancebo, nouseva tähti Alejandro Valverde sekä 2004 valkoisen paidan niin ikään Tourilla vienyt venäläinen Vladimir Karpets. Sekä Italian että Ranskan ympäriajoissa 2005 Illes Balears sijoittui joukkuekilpailussa viidenneksi.

Uudella nimellä Caisse d'Epargne-Illes Balears talli sijoittui viidenneksi vuoden 2006 Ranskan ympäriajon joukkuekilpailussa. Óscar Pereiro Sío oli tallin paras ajaja ja sijoittui toiseksi. Koska Floyd Landisin 17. etapilla antama doping-näyte osoittautui positiiviseksi, Pereiro julistettiin lopulta kilpailun voittajaksi.

Pereiro ei halunnut heti Landisin dopingtapauksen tultua julki julistautua Ranskan ympäriajon voittajaksi. B-näytteen analysoimisen jälkeen Pereiro on kuitenkin sanonut, että hän pitää itseään kilpailun voittajana.

Landisin doping-tapausta käsiteltiin pitkään eri oikeusasteissa. Vasta syyskuussa 2007 kansainvälinen pyöräilyliitto UCI vahvisti virallisesti Pereiron vuoden 2006 Ranskan ympäriajon voittajaksi. Saman vuoden lokakuussa myös Ranskan ympäriajon järjestävä organisaatio ASO julisti Pereiron virallisesti voittajaksi.

Caisse d'Epargen Alejandro Valverde voitti Espanjan ympäriajon 2009 ja oli ProTourin kokonaiskilpailun voittaja 2006 ja 2008, mutta sai kahden vuoden kilpailukiellon osallisuudestaan Operaatio Puerto -dopingskandaaliin 2010.

Joukkueen kokoonpano

2022 
Lähde: UCI

Lähteet

Aiheesta muualla
Tallin kotisivut

Espanjalaiset pyöräilytallit
Kompakti tähti

Kompaktit tähdet ovat mahdollisimman tiheitä ja massaltaan suuria kokoonpuristuneita taivaankappaleita. Ne ovat tilavuudeltansa pienikokoisia.

Valkoiset kääpiöt ovat yksi kompaktien tähtien ryhmä. Ne ovat himmeitä ja massaltansa jokseenkin Auringon mittaluokassa. Niiden säde on Maapallon kokoluokkaa. Valkoisten kääpiöiden suuren massan ja pienen koon takia ne ovat pieniä ja kompakteja taivaankappaleita joiden tiheys lähentelee miljoonaa kertaa veden tiheyttä.

Neutronitähdet ja niiden alaluokat esimerkiksi pulsarit ovat kompakteja tähtiä. Neutronitähtien massa vaihtelee 1,4 Auringon massasta kolmeen auringon massaan ja niiden läpimitta on noin 10 km.

Pienimassaiset mustat aukot, jotka ovat muodostuneet tähden luhistuttua tai kahden tähden törmättyä ovat tihein tunnettu kompaktien tähtien tyyppi. Niiden pintaa kutsutaan tapahtumahorisontiksi, jossa vetovoima ylittää valonnopeuden. Hiukkaset, jotka ovat ohittaneet tämän pinnan etenevät vääjäämättä kohti mustan aukon keskustaa. Niiden massa vaihtelee suuresti. Pienehköt mustat aukot ovat noin 3 Auringon massan kokoisia, kun taas supermassiiviset mustat aukot ovat noin 105– kertaa Auringon massa. Supramassiiviset mustat aukot eivät ole suuren kokonsa takia kompakteja tähtiä.

Teoreettiset kvarkkitähdet ovat myös kompakteja tähtiä.

Lähteet 

Tähden kehitys
Seulonnan keskeiset artikkelit
Organometalliyhdisteet

Organometalliyhdisteet ovat  metalliatomin sisältäviä orgaanisia yhdisteitä, joissa metalli on sitoutunut hiileen. Tyypillisiä organometalliyhdisteitä ovat Grignardin reagenssit ja organolitiumyhdisteet. Myös mm. hemoglobiinin hemi on organometalliyhdiste. Ympäristömyrkkyinä organometalliyhdisteet ovat ongelmallisia, koska ne tavallaan kerääntyvät eliöihin niiden omaa rakennetta muistuttaen, kuten tetraetyylilyijy ja metyylielohopea. Yleisimmin näissä myrkyissä on elohopeaa, lyijyä, tinaa tai arseenia.

Aiheesta muualla

 Artikkeli: Environmental bioremediation for organometallic compounds: Microbial growth and arsenic volatillization from soil and retorted shale
 Artikkeli: Bioremediation of Arsenic, Chromium, Lead, and Mercury

Organometalliyhdisteet
Tarkastaja Ankardo

Ankardo () on Benoît Sokalin luoma aikuissarjakuva, jonka päähenkilö on samanniminen yksityisetsivä. Ankardo on ankka, joka pukeutuu pitkään takkiin. Ankardon hahmo viittaa paitsi Aku Ankkaan, myös stereotyyppiseen kovaksikeitetyn dekkarin etsivään. Seikkailut sijoittuvat eläinmaailmaan, joka varhaisissa albumeissa on tarkemmin selittämättä olemassa ihmisten maailman rinnalla ja myöhemmissä itsenäisesti. 

Sarjakuvan muita hahmoja on muun muassa Rasputin, joka on venäläinen kollikissa.

Albumit 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 L'affaire belge (2005) (Ei julkaistu suomeksi)
 
 
 
 
 
 
 
 
 Vihreäsilmäinen kuolema (La mort aux yeux verts 2016) Piirrokset: Pascal Regnauld. Teksti: Benoît ja Hugo Sokal. Suom. Juhani Tolvanen. Jalava 2016.

Aiheesta muualla 
 Luettelo albumeista.
 Antti Leikas: Dekkarilla on pitkä takki ja tupakka. Kaltio 1/2008.
 Vesa Kataisto: Hoitajan veriset kädet. Kvaak.fi 3.1.2004.
 Vesa Vitikainen: Musta meri. Kvaak.fi 1.5.2005.
 Jukka Laine: Valkokaulusjuomari. Kvaak.fi 12.3.2006.
 Jukka Laine: Pedon varjo. Kvaak.fi 10.10.2007.
 Janne Viitala: Porvarisnaisen hillitön charmi. Kvaak.fi 23.11.2008.
 Janne Viitala: Kasvoton nainen. Kvaak.fi 21.11.2009.
 Jukka Laine: Ankardon ensimmäiset tutkimukset albumina ja väreissä. Kvaak.fi 24.8.2011.
 Janne Viitala: Ankardo yllättää. Kvaak.fi 24.8.2011.
 Janne Viitala: Ankkavanhus ja meri. Kvaak.fi 5.6.2014.
 Johannes Valkola: Ankkavanhus ja meri . Keskisuomalainen 8.6.2014.
 Reijo Valta: Ajankohtaista Ankardoa. Kvaak.fi 15.5.2015.

Belgialainen sarjakuva
Sarjakuva-albumisarjat
Sarjakuvahahmot
Kuvitteelliset linnut
Evergrey

Evergrey on progressiivista metallia soittava Göteborgista, Ruotsista kotoisin oleva yhtye, joka perustettiin vuonna 1996. Yhtyeen ensimmäinen albumi The Dark Discovery julkaistiin vuonna 1998.

Evergreyn sanoitukset käsittelevät ihmisen tuskaa ja ahdistusta. Solitude, Dominance, Tragedy -albumin kantava teema on yksinäisyys. Laulaja-kitaristi Tom S. Englund sai inspiraation In Search of Truth -albumin aihepiiriin luettuaan Whitley Strieberin UFO-sieppauskokemuksensa pohjalta kirjoittaman kirjan Communion. Vuonna 2003 ilmestynyt Recreation Day puolestaan kertoo elämän uudelleenrakentamisesta suuren menetyksen tai trauman jälkeen. Vuoden 2004 The Inner Circle -albumin sanoitukset käsittelevät uskontoa ja lasten hyväksikäyttöä.

Toukokuussa 2010 yhtye ilmoitti, että Jari Kainulainen, Jonas Ekdahl sekä Henrik Danhage eroavat bändistä yhteisymmärryksessä jäljelle jääneiden jäsenien kanssa. Tilalle tulivat Marcus Jidell, Johan Niemann sekä Hannes Van Dahl.

Yhtye esiintyi keväällä 2022 Suomessa kolmella keikalla.

Jäsenet 
 Tom S. Englund – laulu, kitara (1995–)
 Henrik Danhage – kitara, taustalaulu (2000–2010, 2014–)
 Rikard Zander – koskettimet, taustalaulu (2002–)
 Jonas Ekdahl – rummut (2003–2010, 2014–)
 Johan Niemann – basso, taustalaulu (2010–)

Entiset jäsenet 
 Dan Bronell – kitara (1996–2000)
 Patrick Carlsson – rummut (1996–2003)
 Will Chandra – koskettimet (1996–1998)
 Michael Håkansson – basso (1999–2006
 Sven Karlsson – koskettimet (1999–2001
 Fredrik Larsson – basso (2007)
 Daniel Nöjd – basso, laulu (1996–1999)
 Christian Rehn – koskettimet (2001–2002)
 Jari Kainulainen – basso (2007–2010)
 Hannes Van Dahl – rummut (2010–2013)
 Marcus Jidell – kitara, taustalaulu (2010–2013)

Diskografia

Studioalbumit

Kokoelma-albumit

Livealbumit

Aiheesta muualla 

 Evergreyn virallinen sivusto

Ruotsalaiset progressiiviset metalliyhtyeet
Ruotsalaiset power metal -yhtyeet
Asterix

Asterix on ranskalaisten käsikirjoittaja René Goscinnyn (1926–1977) ja piirtäjä-käsikirjoittaja Albert Uderzon (1927–2020) luoman Asterix seikkailee ‑sarjakuvan päähenkilö.

Asterix on pienikokoinen ja älykäs gallialainen soturi, joka ystävänsä Obelixin kanssa seikkailee – Rooman valtakunnan hallitsijan Julius Caesarin hallituskaudella – noin vuonna 50 ennen ajanlaskun alkua. Asterix omistaa siivellisen kypärän, joka vaihtaa siipien asentoa omistajan mielialan mukaan. Asterixin kotikylä on Gallian viimeinen maa-alue, jota Rooma ei ole valloittanut. Asterix saa itselleen yli-inhimilliset voimat juomalla tietäjä Akvavitixin tekemää taikajuomaa, jota hän kuljettaa mukanaan pienessä pullossa. Asterixin ja Obelixin lempipuuhiin kuuluu roomalaisten löylyttäminen sekä villisikojen metsästys.

Obelix on Asterixin aisapari, apurihahmo, jonka Uderzo keksi sen jälkeen, kun Goscinny vaati tekemään päähenkilöstä pienikokoisen. Uderzo olisi itse halunnut Asterixin olevan päinvastainen; suuri ja vahva soturi, joten Obelixin liittäminen mukaan tarinoihin oli eräänlainen kompromissi.

Asterix kumppaneineen ilmestyi ensimmäisen kerran 29. lokakuuta 1959, jolloin sarjaa alettiin julkaista ranskalaisessa Pilote-lehdessä. Käsikirjoittajana toimi René Goscinny ja piirtäjänä Albert Uderzo. Goscinnyn kuoltua vuonna 1977 Uderzo jatkoi sarjan tekemistä yksin vuoteen 2009 asti. Vuonna 2012 julkistettiin Uderzon valitsemat uudet tekijät, käsikirjoittaja Jean-Yves Ferri ja kuvittaja Didier Conrad. Heidän ensimmäinen Asterix-albuminsa Asterix ja piktit julkaistiin vuonna 2013.

Asterix on esiintynyt myös kahdeksassa piirroselokuvassa, neljässä näytellyssä elokuvassa ja yhdessä televisioelokuvassa. Sarjakuvan pohjalta on lisäksi julkaistu muun muassa useita video- ja lautapelejä, kuva- ja pelikirjoja sekä lukuisia oheistuotteita. Asterix-teemainen huvipuisto Parc Astérix avattiin Ranskan Plaillyssä vuonna 1989.

Lähteet 
 Asterixin viralliset sivut

Viitteet

Asterix-sarjakuvan hahmot
Seulonnan keskeiset artikkelit

de:Figuren aus Asterix#Asterix
Twilightning

Twilightning oli vuosina 1998–2009 toiminut imatralainen metalliyhtye, jonka tyyli vaihtelee ensimmäisen levyn power metalista myöhempien julkaisujen melodiseen hard rockiin.

Historia 

Twilightning julkaisi ensimmäisen demonsa Change of Scepter vuonna 1999 kokoonpanolla Tommi Sartanen (laulu, kitara), Ville Wallenius (kitara), Jussi Kainulainen (basso), Mikko Naukkarinen (kosketinsoittimet) ja Juha Leskinen (rummut). Tätä seurasivat Affection Seeker vuonna 2000 ja Return to Innocence vuonna 2001, joista jälkimmäisellä kuultiin myös uutta laulajaa Heikki Pöyhiää. Viimeiseltä demolta päätyi kaksi kappaletta myös debyyttialbumi Delirium Veilille, joka julkaistiin vuonna 2003 Spinefarmin kautta.

Toisen, enemmän hard rock -vaikutteisen albuminsa Plague-House Puppet Show’n Twilightning julkaisi vuonna 2004. Tammikuussa 2006 ilmestyi minialbumi Bedlam, joka jäi kosketinsoittaja Naukkarisen viimeiseksi yhtyeessä. Twilightningin kolmas albumi Swinelords julkaistiin maaliskuussa 2007.

Yhtye ilmoitti toimintansa lopettamisesta heinäkuussa 2009.

Kokoonpano 
 Heikki Pöyhiä – laulu (2001–2009)
 Tommi Sartanen – kitara (1998–2009)
 Ville Wallenius – kitara (1998–2009)
 Jussi Kainulainen – basso (1998–2009)
 Mikko Naukkarinen – koskettimet (1999–2006)
 Juha Leskinen – rummut (1998–2009)

Julkaisut

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Twilightningin sivusto 
 Twilightning levy-yhtiö Spinefarmin sivustolla 
 
 
 

Suomalaiset power metal -yhtyeet
Bufoteniini

Bufoteniini (5-HO-DMT) on tryptamiini, joka on sukua välittäjäaine serotoniinille. Se on alkaloidi, jota esiintyy useissa kasveissa, mutta alun perin se eristettiin koloradonkonnasta (Bufo alvarius), josta tämä hallusinogeeninen yhdiste on saanut nimensä.

Bufoteniiniä löytyy merkittävästi muun muassa Anadenanthera colubrina ja A. peregrina -puista.

Alexander Shulginin kirjoittaman TiHKAL-kirjan mukaan annostus on 8–16 milligrammaa verenkiertoon injektoituna ja vaikutusten kesto 1–2 tuntia. Shulgin kuvailee kokemukseensa sisältyneen muun muassa rinnan puristuksen tunteen, kasvojen polttelua sekä kirkkaiden väripilkkujen ja valkoisten viivojen näkemistä mustalla taustalla.

Katso myös 
 2C
 Lysergihapon amidit
 Luettelo YK:n yleissopimusten mukaisista huumeista

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Human Metabolome Database (HMDB): Bufotenin 
 Food Component Database (FooDB): Bufotenin 
 PheroBase: Semiochemical - bufotenine 
 Erowid-portaali 
 TiHKAL-kirja osoitteessa Erowid 
 isomerdesign.com 
 Liber Herbarum II: Luettelo bufoteniinia sisältävistä kasveista
 PubChem: Bufotenin 
 DrugBank: Bufotenine 
 Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Bufotenine 
 Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Bufotenin 

Psykedeeliset tryptamiinit
Sammakoiden myrkyt
Lääkeaineet joilla ei ole ATC-koodia
Ruskeala

Ruskeala on entinen Suomen kunta vuonna 1944 Neuvostoliitolle luovutetussa Laatokan Karjalassa.  Keskusta sijaitsee Petroskoi-Värtsilä-tien varrella.

Ruskealan kunta kuului Sortavalan kihlakuntaan ja Viipurin lääniin. Kunnan pinta-ala oli 412,9 km² ja asukasluku 6 602 (1939). Ruskealan alue sijaitsee Jänisjärven länsipuolella vaihtelevassa maisemassa, jonka korkeuserot ovat suuria.
Ruskealan väestö sijoitettiin jatkosodan jälkeen Pohjois-Karjalaan seuraaviin kuntiin: Joensuu, Kontiolahti, Liperi, Pielisensuu, Polvijärvi ja Rääkkylä.<ref>Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1951, s. 129. Otava 1950, Helsinki.</ref>

Marmorilouhos

Ruskeala tunnetaan vanhastaan Otrakkalan marmorilouhimosta, joka avattiin vuonna 1767. Ruskealan marmoria on käytetty muun muassa Pietarin Iisakin kirkossa ja Talvipalatsissa sekä Helsingissä Yleisradion ja Säästöpankin rakennuksissa. Marmorilouhos on lopetettu. Vanhasta, veden täyttämästä kaivoksesta on tullut alueen tärkeimpiä matkailunähtävyyksiä. Se on myös sukeltajien suosima paikka.

Kylät

Haapavaara, Höksölä, Issakanvaara, Kaalamo, Kirkkolahti, Kollitsa, Kontiolahti, Kuljakko, Kumuri, Leppäselkä, Matkaselkä, Mähkönvaara, Otrakkala, Pirttipohja, Rajakylä, Ruisselkä, Särkisyrjä, Uusi-Matkaselkä ja Vahvajärvi.

Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 13 koulupiiriin.

Nykytilanne
Entisen Ruskealan kunnan alue kuuluu nykyisin Karjalan tasavaltaan, missä se kuuluu pääosin Sortavalan piirin Kaalamon maalaiskuntaan. Entisessä kirkonkylässä Ruskealassa toimii aktiivinen luterilainen seurakunta.

 Lähteet 
Ruskeala LuovutettuKarjala.fi

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 
 Ruskealan marmorilouhoksen järveä lennokilla kuvattuna, YouTube

Kirjallisuutta
Partanen, Katimari (toim.): Muistoja Alalammilta : kyläkirja Ruskealan pitäjän Kontiolahden kylästä. Alalammin ystävät -seura, 2002. ISBN 952-91-4868-2.
Rautio, Martta (toim.): Muistoja Alalammilta : kyläkirja Ruskealan pitäjän Kontiolahden kylästä. Osa 2, Evakkokertomuksia.'' Oulu: Alalammin ystävät -seura, 2004. ISBN 952-91-8070-5.

Ruskeala
Jäniksenkäpälä

Jäniksenkäpälä on jäniksen kuivattu jalkaterä. Jäniksenkäpälää on käytetty muun muassa jauhojen levittämiseen ja poispyyhkimiseen leivonta-alustalta. Yleisimmin jäniksenkäpälä tai kaninkäpälä tunnetaan kuitenkin onnenkaluna.

Englannin kuninkaana toimi vuosina 1035–1040 vuonna 1037 kruunattu Harald Jäniksenkäpälä. Liikanimi "Jäniksenkäpälä" tuli hänen metsästystaidoistaan.

Onnenkalut
Korpiklaani

Korpiklaani on suomalainen Lahdesta kotoisin oleva, sekä suomeksi että englanniksi laulava folk metal -yhtye, jonka perusti Jonne Järvelä vuonna 2003. Aikaisemmin yhtyeen sanoitukset olivat saamenkielisiä, jolloin yhtyeen nimi oli Shaman. Yhtye saavutti suuremman yleisön, kun se sai tarjouksen levytyssopimuksesta Nuclear Blastin kanssa. Siitä lähtien Korpiklaani on esiintynyt isoilla festivaaleilla ja ollut niillä pääesiintyjänä.

Yhtyeen sanoitukset liittyvät usein suomalaiseen muinaisuskoon, ja musiikissa sekoitetaan perinteisen suomalaisen kansanmusiikin elementtejä metallimusiikkiin esimerkiksi jouhikolla, viululla, harmonikalla, huilulla ja jopa virolaisella torupill-säkkipillillä. Laulu on matalaa ja käheää vokalisointia, joka muistuttaa kuitenkin myös hyvin paljon yhtyeen Shaman-nimellä toimivan aikaisemman tuotantokauden joikulaulamista.

Aiemmin suomenkielisiä sanoituksia Korpiklaanille kirjoitti mm. kirjailija-muusikko Juha Jyrkäs, (aiemmin nimellä Virva Holtiton), mutta vuodesta 2011 lähtien pääasiallinen sanoittaja on ollut runoilija Tuomas Keskimäki, joka on sanoittanut myös Jonne Järvelän soolotuotantoa. Korpiklaanin suomenkielisissä sanoituksissa on paljon vaikutteita kalevalalaisesta nelipolvitrokeisesta runomitasta.

Manala-albumilla esiintyi myös ensi kertaa yhtyeen uusi viulisti Tuomas Rounakari. 
Haitaristi Juho Kauppisen jätettyä yhtyeen alkuvuodesta 2013, tuli uudeksi jäseneksi Sami Perttula.

Korpiklaani on kasvattanut tasaisesti kansainvälistä suosiotaan esiintymällä säännöllisesti ulkomailla. Korpiklaani haki vuoden 2012 Uuden musiikin kilpailuun Metsälle-kappaleella.

Heinäkuussa 2018 yhtye pääsi esiintymään Gene Simmonsin yhtyeen kanssa Masters of Rockissa sen jälkeen, kun hän lainasi Jarkko Aaltosen bassoa.

Huhtikuussa 2020 ilmestyi Markus Laakson kirjoittama ja Liken kustantama Ensiferumista, Moonsorrow’sta, Finntrollista, Turisaksesta ja Korpiklaanista kertova kirja Folk Metal Big 5.

Kokoonpano 
 Jonne Järvelä – laulu, kitara
 Tuomas Rounakari – viulu
 Samuli Mikkonen – rummut
 Jarkko Aaltonen – basso
 Kalle ”Cane” Savijärvi – kitara, taustalaulu
 Sami Perttula – harmonikka
 Entiset jäsenet
 Jaakko Hittavainen (2003–2012) – viulu
 Juho Kauppinen (2004–2013) – harmonikka
 Matti ”Matson” Johansson (2003–2019) – rummut

Diskografia

Studioalbumit
Nimellä Shaman
  
 
Nimellä Korpiklaani
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Musiikkivideot

 
 

Singlet

Kirjallisuus

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Yhtyeen viralliset kotisivut
 
 Korpiklaani Metallimusiikki.net-sivustolla
 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Hulluna sinuun

Hulluna sinuun (Mad About You) on Paul Reiserin ja Helen Huntin tähdittämä tilannekomediasarja. Tarina kertoi tuoreesta avioparista Paul ja Jamie Buchmanista New Yorkissa. Ohjelmaa tuotettiin NBC:lle vuosina 1992–1999, seitsemän tuotantokauden ajan. Sarja palasi ruutuihin Spectrum Originals -televisioyhtiön listoille 2020, kahdeksannen tuotantokauden merkeissä. Yhdeksännestä kaudesta ei ole tehty vielä päätöstä. Sarjassa näytteli myös Frendeistä tunnettu näyttelijä Lisa Kudrow Ursula Buffayn roolissa.

Sarja on voittanut neljä Golden Globe -palkintoa sekä 32 muuta palkintoa.

Näyttelijät 
 Paul Reiser (Paul Buchman)
 Helen Hunt (Jamie Stemple Buchman)
 Anne Ramsay (Lisa Stemple)
 Leila Kenzle (Fran Devanow)
 Richard Kind (Dr. Mark Devanow)
 John Pankow (Ira Buchman)
 Abby Quinn (Mabel Buchman)
 Cynthia Harris (Sylvia Buchman)
 Louis Zorich (Burt Buchman)
 Robin Bartlett (Debbie Buchman)
 Tommy Hinkley (Jay Selby)

Lähteet 

Golden Globe -palkitut televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset televisiosarjat
Tilannekomediat
1990-luvun televisiosarjat
SAG-palkitut televisiosarjat
Edel Records Finland

Edel Records Finland on suomalainen levy-yhtiö, joka nykyisin viimeksi uudelleen nimettynä on Playground Music Oy.  Tuotanto on kotimaista musiikkia ja toimintana on ollut monien ulkomaisten levymerkkien edustusta Suomessa. Edel Records Finland Oy toimi myös jo kotimaisten labelien ja myös yhtyeiden omakustanteiden jakelijana. Aiemmin Edel Records Finland Oy toimi nimellä K-tel International (Finland) Oy, mutta yhtiön liityttyä vuonna 1999 yrityskaupan myötä kansainväliseen Edel-konserniin levy-yhtiön nimi muuttui muotoon Edel Records Finland Oy. Edeliin sulautui myös K-telin aiemmin samana vuonna ostama Audiovox Records Oy (AXR).

Ryhmittymä Edel Music AG on yksi Euroopan suurimmista riippumattomista levy-yhtiöistä. Pääkonttori sijaitsee Saksassa.

Vanhastakaupungista Ruotsiin 
Vuonna 2010 Playground Music ja Bonnier Amigo Music Group ostivat Edelin Suomen toiminnot Edel Records Finland Oy:n. Uudelleen nimettyyn yhtiöön Playground Music Bam Oy sulautui myös Oy Bonnier Amigo Music Finland Ab ja Playground Music Finland. Playground myi Edelin kotimaisen katalogin uudelle AXR Musicille.  Helsingin Vanhankaupungin jakeluvarasto siirtyi Ruotsiin.
Vuodesta 2010 alkaen jakeluvarastot ovat ENS Ab:ssa Boråsissa, kuten ovat myös usean muunkin suomalaisen kansainvälisen toimijan varastot.

Edelillä olleita kotimaisia artisteja
 Kari Tapio
 Paula Koivuniemi
 Arja Koriseva
 Jope Ruonansuu
 Jean S.
 Eija Kantola
 Mikko Mäkeläinen
 Humane
 Matti Esko
 Matti Nykänen
 Sheidi
 Anneli Mattila
 Mikko Siltala
 Raaka-Aine
 The Scaramangas
 Tony Halme

Jakelua muun muassa
 Jari Sillanpää
 Ti-Ti Nalle
 Fröbelin Palikat
 A. Aallon Rytmiorkesteri
 Jukka Poika
 Leanaliisa
 Frederik
 Peer Günt
 Los Bastardos Finlandeses
 HattiWatit

Katso myös 
 Playground Music

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kansainvälinen Edel Records

Musiikkikustantamot
Suomalaiset levy-yhtiöt
Suomalaiset rockmusiikin levy-yhtiöt
Suomalaiset yritykset
Bette Midler

Bette Midler (s. 1. joulukuuta 1945 Honolulu, Havaiji, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen laulaja, näyttelijä ja komedienne. Hän opiskeli Havaijin yliopistossa pääaineenaan teatteri, mutta aloitti laulu-uransa New Yorkissa. Siellä hän ystävystyi Barry Manilow'n kanssa, joka tuotti hänen ensimmäisen albuminsa The Divine Miss M. 

Midler esiintyi Viulunsoittaja katolla -musikaalissa, ja vuonna 1974 hän sai Tony-palkinnon työstään Broadwaylla. Vuonna 1979 hän näytteli elokuvassa The Rose, josta hän parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden. Hän on näytellyt myös suosituissa komedioissa muun muassa Pirullisia ihmisiä, Posketonta porukkaa ja Tuplabisnes. Hän voitti neljä Grammy-palkintoa, mm. yhden parhaana uutena artistina (1973) ja vuoden levystä (1989). Vuonna 1993 Midler voitti myös Emmy-palkinnon esiintymisestään The Tonight Show -ohjelmassa. Midler on mezzosopraano, ja hänen äänialansa on kolme oktaavia.

Midler on naimisissa Martin von Haselbergin kanssa. Heillä on yksi tytär (s. 1986).

Filmografia

Elokuvat 
Havaiji (1966) 
Scarecrow in a Garden of Cucumbers (1972) (ääni) 
Jumalainen Mr. J (1974) 
The Rose (1979) 
Divine Madness! (1980) 
Rahan ja rakkauden pelit (1982) 
Beverly Hillsin pummi (1986) 
Pirullisia ihmisiä (1986) 
The Lottery (1987) 
Posketonta porukkaa (1987) 
Tuplabisnes (1988) 
Oliver ja kumppanit (1988) (ääni) 
Ikuiset ystävät (1988) 
Stella (1990) 
Kohtauksia tavaratalossa (1991) 
Eilen, tänään, ikuisesti (1991) 
Hokkus Pokkus (1993) 
A Century of Cinema (1994) (dokumentti) 
Get Shorty - hyvä pätkä (1995) (cameorooli) 
Hylättyjen vaimojen kerho (1996) 
Tuo vanha, tuttu tunne (1997) 
Get Bruce (1999) (dokumentti) 
Fantasia/2000 (1999) 
Kuka hukutti Monan? (2000) 
Isn't She Great (2000) 
Mitä nainen haluaa (2000) 
Stepfordin naiset (2004) 
In the Pink (2007) (esituotannossa) 
Naiset (2008)
Kissat ja koirat: Katti Katalan kosto (2010) (ääni)
Parental Guidance (2012)
''The Addams Family (2019)

Diskografia

Studioalbumit

Aiheesta muualla 

 Viralliset kotisivut 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Yhdysvaltalaiset laulajat
Yhdysvaltalaiset koomikot
Hollywood Walk of Fame
Grammy-palkinnon saajat
Primetime Emmy -palkinnon saajat
Tony-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Raisi

Raisi (, ) on kunta Tromssan läänissä Pohjois-Norjassa. Kunnan keskustaajamana on Hansinkenttä eli Storslett. Kunnan pinta-ala on 3434 km² ja asukkaita tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan 4 850. Kunnan asukkaista merkittävä osa on etniseltä alkuperältään kveenejä tai suomalaisperäisiä. 

Raisia halkoo Raisinvankan laakso, jossa virtaa Raisinjoki (, ). Laakson synkkiä metsiä ympäröivät korkeat vuoret ja ylänköalue. E6-eurooppatie kulkee kunnan läpi ja lentokenttä sijaitsee Rässikäisessä ().

Raisin kunta rajautuu koillisessa Naavuonon kuntaan, kaakossa Finnmarkin läänin Koutokeinoon, etelässä Suomen Enontekiöön, lännessä Kaivuonon kuntaan, sekä luoteessa Yykeänvuonoon ja Jäämereen. Pieni osa kunnasta sijaitsee Uløyan saaren eteläosassa kunnan luoteiskulmassa, jossa kunta rajoittuu pohjoisessa Kieruan kuntaan, joka sijaitsee Raisin kunnan luoteispuolella saaristossa.

Historia 

Pääosa asukkaista on peräisin 1700–1800-luvuilta, jolloin alueelle muutti väestöä Suomesta. Nykyään vain harvat osaavat suomea, mutta hiljattain ruijansuomea eli kveeniä on alettu opettaa myös nuoremmille.

Kyliä ja paikkoja 

Hansinkenttä (Storslett), Kauppi (Hallen), Kellari (Kjelderen), Keväsija (Leirbugt), Kuivakoski (Tørfossnes), Lahti (Storvik), Leppiouta (Olderskogen), Lumijänkkä (Snemyren), Matinkenttä (Hysingjorden), Mustaniva (Svartfoss), Nurmi (Kraknes), Paali (Veibakken), Paskapudas (Baskabut), Piltto (Bilto), Riekki (Anebakelv), Roijalus (Røyelelva), Ryssäpahta (Nordkjosen), Rässikäinen (Sørkjosen), Sappi (Sappen), Sokkuvuono (Bakkeby), Varppi (Vinnelys).

Lähteet

Aiheesta muualla
Etelä-Varanki

Etelä-Varanki (, ) on kunta Finnmarkin läänissä Pohjois-Norjassa. Kunta käsittää itäisimmät osat Norjaa ja rajoittuu luoteessa Uuniemeen, pohjoisessa Varanginvuonoon, idässä Venäjän Petsamoon ja lännessä Suomen Inariin. Asukkaista osa on kveenejä tai muita suomalaisperäisiä. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 9 968 asukasta.

Pohjoiselta jäämereltä, Näätämönvuonon perukasta, Uutuanvuonosta on linnuntietä lyhin matka Suomeen, rajapyykkien 352A ja 352B puoliväliin: vajaa 12,5 kilometriä.

Kyliä ja paikkoja
Bjørnevatn, Hakoköngäs (Skogfoss), Kirkkoniemi (Kirkenes), Kiviö (Kjø), Männikkökoski (Skogfoss), Näätämö (Neiden), Pitkävuono (Langfjorden), Praashamina (Brashamn), Pykeija (Bugøynes), Rautavuono (Jarfjorden), Reisivuono (Bugøyfjord), Ristivuono (Korsfjorden), Saalamo (Skogerøya), Taalmain saari (Kjelmøya), Utsavuono (Bøkfjorden), Uutuanvuono (Munkfjorden), Vuoremijoki (Grense Jakobselv)

Urheilu 
Hiihdon moninkertainen olympiavoittaja ja maailmanmestari Vegard Ulvang on kotoisin Kirkkoniemen kylästä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Mika Lahtonen

Mika Tapio Lahtonen (s. 19. toukokuuta 1970 Uusikaupunki)  on suomalainen toimittaja. Hän toimii Alibin ja Hymyn päätoimittajana.

Lahtonen aloitti toimittajana 1980-luvun lopulla kirjoittamalla urheilujuttuja Uudenkaupungin Sanomiin. Myöhemmin hänen artikkeleitaan julkaisivat myös useat muut suomalaiset lehdet. Vuonna 1993 Lahtosesta tuli ammattimainen paparazzi-valokuvaaja. Alibin päätoimittajana hän on ollut vuodesta 1998 lähtien ja Hymyn päätoimittajana vuodesta 2011.

Lahtonen on julkaissut kirjan nimeltä Paparazzin päiväkirja. Siinä hän kertoo toimittamiensa kohujuttujen taustoista, viihde- ja julkisuusbisneksen raadollisuudesta, sensaatiojournalismista sekä siitä millaista on olla paparazzi Suomessa. Lahtonen on toimittanut myös Alibi-lehden tilaajatarjouksena jaettavan kirjan Kohutuimmat rikokset.

Vuonna 1997 Lahtonen julkaisi Hymy-lehdessä artikkelin, joka käsitteli tuottaja Spede Pasasen ja saman vuoden Miss Suomen perintöprinsessan Maria Drockilan suhdetta. Artikkelin mukaan Pasanen ja Drockila seurustelivat keskenään. Juttu sai vakavat mittasuhteet sen vuoksi, että Pasanen oli katkaissut välinsä Hymy-lehteen 1970-luvulla. Pasanen vaati väkivallalla uhkaamalla Lahtosta perumaan juttunsa. Virallisen syyttäjän mukaan Pasasen uhkaus ylitti syytekynnyksen, mutta juttu raukesi juuri ennen oikeudenkäyntiä Pasasen suostuttua maksamaan Lahtoselle tämän vaatiman 15 000 markan summan.

Kesäkuussa 2007 Lahtonen tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa 1200 euron sakkoihin yksityiselämää loukkaavasta tiedon levittämisestä sekä lisäksi maksamaan asianomistajan 6000 euron oikeudenkäyntikulut. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin (EIT) katsoi käräjäoikeuden tuomion loukanneen sananvapautta ja määräsi Suomen maksamaan korvauksia Lahtoselle 7 650 euroa. EIT:n mukaan poliisi oli jo kertonut Alibin julkaisemat tiedot toiselle lehdelle ja tietojen julkaisemisella oli merkitystä yleisen edun kannalta.

Lahtonen on joutunut kokemaan vastustusta työssään ja joutunut pariin otteeseen pahoinpitelyn kohteeksi. Lokakuussa 2007 häntä kuristi Helsingin Kruununhaassa ravintolan ulkopuolella Helvetin enkeleiden liivejä kantanut mies.Tammikuussa 2008 elinkautisvanki pahoinpiteli haastattelun yhteydessä hänet sairaalakuntoon Jokelan vankilassa. 

Marraskuussa 2010 kohuttiin Hymy-lehden verkkosivuilla useassa artikkelissa siitä, että Lahtonen on tehnyt kohublondi Johanna Tukiaisesta rikosilmoituksen, jota tutkitaan törkeänä kunnianloukkauksena. Tukiainen oli Alibi-lehden artikkelin mukaan pahoinpidellyt Lahtosta, jonka jälkeen hän oli levittänyt tästä raskaita syytteitä omassa blogissaan. Juttu jäi sillensä, eikä siitä nostettu syytteitä.

Julkaisut

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset päätoimittajat
Suomalaiset valokuvaajat
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Typologia

Typologia tarkoittaa luokittelujärjestelmää, jonka mukaisesti jonkin tieteenalan ilmiöitä lajitellaan niiden ominaisuuksien perusteella tyypeiksi.

Eri tieteenalojen typologioita 

Esimerkiksi seuraavilla tieteenaloilla on käytössä omia typologioitaan:

 Antropologiassa on käytetty typologioita, joilla ihmiset luokitellaan rotuihin esimerkiksi ihonvärin, hiusten muodon tai ruumiinrakenteen perusteella. Sosiaaliantropologiassa on myös toisinaan pyritty luomaan yhteiskuntatypologioita sosiaalisten instituutioiden perusteella.
 Arkeologiassa esineitä voidaan luokitella eri tyypeiksi esimerkiksi niiden valmistustavan, muodon tai koristelun perusteella. Typologiaa voidaan arkeologiassa käyttää myös arkeologisoituneen jäännöksen, ekofaktin tai artefaktin absoluuttisen tai suhteellisen iän selvittämiseksi.
 Lingvistiikassa kieliä voidaan luokitella eri tyypeiksi niiden ominaisuuksien perusteella riippumatta kielen alkuperästä. Katso lingvistinen typologia ja morfologinen typologia.
 Psykologiassa Carl Gustav Jung kehitti arkkityyppeihin perustuvan typologian. Myers-Briggsin testillä puolestaan voidaan luokitella ihmisiä persoonallisuustyyppeihin.
 Max Weberin sosiologisessa typologiassa ideaalityypin tarkoitus on tuoda ilmiöjoukon keskeiset piirteet esille huolimatta kohteiden välisistä mahdollisista pienemmistä eroista.
 Kristillisessä teologiassa tyyppejä ovat Vanhan testamentin hahmot ja tapahtumat, joilla on antityyppi Uudessa testamentissa. Esimerkiksi Aatami on tyyppi, koska hänen tekonsa aiheuttivat kaikki ihmiset tuomittavaksi kadotukseen, ja Jeesus hänen antityyppinsä, koska Jeesuksen toiminta pelasti ihmiset. 
 Asemakaavan kehittämisessä voidaan typologiaa käyttää apuna tehtäessä ratkaisuja alueiden tavoitteellisesta mittakaavasta, suunnittelun apuvälineenä taajamaosayleiskaavan ja tulevien asemakaavojen tai asemakaavamuutosten laadinnassa.

Lähteet

Aiheesta muualla  
 Hämeen-Anttila, Jaakko Uskonnon kehittyminen historiallisena aikana Lähi-idässä

Luokittelujärjestelmät
Estejuoksu

Estejuoksu on yleisurheilun juoksulaji, jossa ylitetään esteitä. Nykyaikana aikuisten sarjoissa estejuoksussa kilpaillaan useimmiten 3 000 metrin matkalla, joka on runsas seitsemän kierrosta 400 metrin mittaisella juoksuradalla.

Säännöt
Kierroksen pituuteen vaikuttaa vesieste, joka radasta riippuen on joko radan sisäpuolella tai ulkopuolella. Kansainvälisen yleisurheiluliiton IAAF:n sääntöjen mukaan esteen korkeus on miehillä 91,4 senttimetriä ja naisilla 76,2 senttimetriä. Toisin kuin aitajuoksussa, estejuoksun esteet ovat kiinteitä, eivätkä ne kaadu juoksijan osumasta tai törmäyksestä. Joillakin juoksijoilla on tapana jopa astua esteen päälle. Esteiden leveys on 3,96 metriä ja esteiden päällä olevan neliönmuotoisen palkin halkaisija on 12,7 senttimetriä.

Neljä esteistä on kuivaesteitä, jotka on sijoiteltu eri puolille juoksurataa. Viides, juoksuradan toisessa päädyssä sijaitseva este on vesieste, jossa välittömästi esteen takana sijaitsee vedellä täytetty kalteva syvennys, vesihauta, joka on syvimmästä kohdastaan 50–70 senttimetriä, ja syvyys vähenee radalla eteenpäin mentäessä 3,66 metrin matkalla. Mitä pitemmälle vesihautaan juoksija esteen yli hyppää, sitä vähemmän hän uppoaa jaloistaan veteen.

Historia

Estejuoksua on juostu erimittaisilla matkoilla olympiakisoissa vuoden 1896 ensimmäisistä nykyaikaisista olympialaisista lähtien. Antwerpenin olympialaisissa vuonna 1920 estejuoksun viralliseksi kilpailumatkaksi vakiintui 3 000 metriä.

Naisten estejuoksulla on huomattavasti lyhyemmät perinteet. IAAF otti sen viralliseksi lajikseen vasta vuonna 1997, ja ensimmäistä kertaa arvokisojen ohjelmassa naisten 3 000 metrin estejuoksu oli 2005 yleisurheilun MM-kisoissa Helsingissä.

Miesten estejuoksua ovat koko 1990- ja 2000-luvun hallinneet ylivoimaisesti Kenian itäosissa elävän kalenjin-heimon juoksijat.

Estejuoksu arvokilpailuissa 

Estejuoksu on ollut olympialaisissa yleisurheilun kilpailutapahtumana miehillä vuodesta 1920 ja naisilla vuodesta 2008. Yleisurheilun MM-kilpailuissa estejuoksu ollut kisahistorian alusta alkaen, vuodesta 1983. Juoksumatkan menestynein maa arvokilpailuissa on Kenia.

Ennätykset
Miesten 3 000 metrin esteiden maailmanennätystä pitää hallussaan Qataria edustava Saif Saaeed Shaheen (tunnettiin aiemmin Kenian väreissä nimellä Stephen Cherono) ajalla 7.53,63. Hän juoksi ennätyksen 3. syyskuuta vuonna 2004 Brysselissä. Matkan Suomen ennätys on 8.10,67 ja se on Jukka Keskisalon nimissä. Hän juoksi ennätyksen Zürichissä vuonna 2009. Euroopan ennätys on Ranskan Mahiedine Mekhissi-Benabbadin Timanttiliigan kilpailussa Pariisissa 6. heinäkuuta 2013 juoksema 8.00,09. Ensimmäisenä kahdeksan minuutin haamurajan alitti Kenian kalenjin-heimoon kuuluva Moses Kiptanui vuonna 1995 Zürichin GP-kilpailussa.

Naisten maailmanennätystä pitää hallussaan kenialainen Beatrice Chepkoech, joka juoksi 20. heinäkuuta 2018 ajan 8.44,32.

3 000 metrin estejuoksun maailmanennätyksen kehitys
IAAF laati estejuoksun säännöt virallisesti vasta vuonna 1953, ja tuolloin alettiin pitää kirjaa virallisista maailmanennätyksistä. Parhaita aikoja on tilastoitu kuitenkin jo vuodesta 1933.

Miehet

Naiset

Lähteet
800 metrin juoksu

800 metrin juoksu on yleisurheilun keskipitkä juoksulaji. 400 metrin juoksuradalla rata kierretään kaksi kertaa. Laji on ollut nykyaikaisten olympiakisojen ohjelmassa ensimmäisistä, vuoden 1896 kisoista lähtien. Naisten 800 metrin kilpailu oli ensimmäistä kertaa ohjelmassa jo vuoden 1928 kisoissa, mutta hengästyneet naiset aiheuttivat IAAF:n urheilujohtajissa reaktion, joka lopulta johti yli 200 metrin juoksumatkojen kieltämiseen naisilta. Olympiakisojen naisten ohjelmaan laji palasi vasta 1960 kisoissa.

Nykyaikana 800 metrin kilpailun ensimmäisen sadan metrin aikana kullakin kilpailijalla on oma rata, jota pitkin edetä. Tämän jälkeen saa siirtyä sisäradalle.

800 metrin juoksijat juoksevat usein myös muita matkoja, pääasiassa 1 500 ja 400 metriä. Malliesimerkki tästä on Jarmila Kratochvílová. Pääasiassa nykyaikana 800 metrin juoksijat juoksevat kuitenkin ratakierrosta lähinnä viestijoukkueissa.

800 metrin juoksu arvokilpailuissa

800 metrin juoksu olympialaisissa 

800 metrin juoksu on ollut olympialaisten lajivalikoimaan ensimmäisistä nykyaikaisista olympialaisista lähtien, vuodesta 1896. Menestyneimmät maat olympiakilpailuissa ovat olleet Yhdysvallat, Iso-Britannia ja Kenia.

Olympiamitalistit

800 metrin juoksu yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 

Yleisurheilun MM-kilpailuissa 800 metrin juoksu on ollut kisahistorian alusta alkaen, vuodesta 1983. MM-kilpailuissa ovat parhaiten menestyneet miesten kilpailuissa Kenia ja naisten kilpailuissa Mosambik Maria Mutolan menestyksen ansiosta.

Maailmantilasto

Miesten kaikkien aikojen kymmenen parasta 
Lähde: IAAF (Päivitetty 29. elokuuta 2018)

Ennätykset

Maanosien ennätykset 
Lähde: IAAF
Miehet

Naiset

Euroopan maiden miesten ennätyksiä

Lähteet

Keskimatkan juoksu
Yleisurheilun olympialajit
Paralympialaiset

Paralympialaiset ovat kansainväliset vammaisurheilukilpailut, jotka järjestetään kahden vuoden välein vuorotellen kesäisin ja talvisin. Paralympialaisten järjestämistä hallinnoi Kansainvälinen Paralympiakomitea (IPC).

Paralympialaisia edelsivät Englannissa vuodesta 1948 järjestetyt selkäydinvammaisten Stoke Mandeville Games -kilpailut, joita järjesti Sir Ludwig Guttmann.

Nykyisin paralympialaiset järjestetään sekä kesä- että talviolympialaisten jälkeen samoja suorituspaikkoja hyödyntäen. Nimi on johdettu kreikan kielen prepositiosta παρά, pará (), joka viittaa paralympialaisten järjestämiseen rinnakkain olympialaisten kanssa. Paralympialaiset järjestetään noin kuukauden kuluttua olympialaisten päättäjäisistä.

Urheilulajit

Kesäparalympialaiset

Talviparalympialaiset

Vammaluokat 
Kansainvälinen paralympiakomitea on laatinut kymmenen vammaluokkaa. Urheilijat luokitellaan vamman tason mukaan vajaatoiminta. Luokitus vaihtelee lajeittain.

Luokitus

Fyysinen vajaatoiminta 
Heikentynyt lihasvoima
Heikentynyt passiivinen liikealue
Raajan/raajojen puute
Jalkojen pituusero
Lyhytkasvuisuus
Hypertonia
Ataksia
Atetoosi

Näkövamma

Älyllinen vamma 
 Special Olympics

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Official website of the Paralympic Movement 
 Suomen paralympiakomitea

Seulonnan keskeiset artikkelit
Luettelo yleisurheilulajeista

Tämä on luettelo yleisurheilun lajeista.

Arvokisojen ohjelmassa nykyisin olevat lajit

Juoksu- ja kävelylajit
100 metrin juoksu
200 metrin juoksu
400 metrin juoksu
800 metrin juoksu
1 500 metrin juoksu
5 000 metrin juoksu
10 000 metrin juoksu
4 × 100 metrin viestijuoksu
4 × 400 metrin viestijuoksu
pika-aidat 110 m/100 m
400 metrin aitajuoksu
3 000 metrin estejuoksu
Maraton
Kävely

Hyppylajit
Korkeushyppy
Seiväshyppy
Pituushyppy
Kolmiloikka

Heittolajit
Kuulantyöntö 
Kiekonheitto 
Moukarinheitto 
Keihäänheitto

Moniottelut
Kymmenottelu
Seitsenottelu

Aiemmin olympialaisten ohjelmassa olleet lajit

Miehet
 60 metrin juoksu
 200 metrin aitajuoksu
 4000 metrin estejuoksu
 Viiden mailin juoksu
 Joukkuejuoksut (eri matkoja)
 Maastojuoksu
 Kahden käden kuulantyöntö (yhteistulos)
 Kahden käden keihäänheitto (yhteistulos)
 Vapaan tyylin keihäänheitto
 Kahden käden kiekonheitto (yhteistulos)
 Kiventyöntö
 Antiikkinen kiekonheitto
 Painonheitto
 Vauhditon pituushyppy
 Vauhditon korkeushyppy
 Vauhditon kolmiloikka
 1500 metrin kävely
 3000 metrin kävely
 3500 metrin kävely
 10 000 metrin kävely
 10  mailin kävely
 Kolmiottelu
 Viisiottelu
 Köydenveto

Naiset
 80 metrin aitajuoksu
 3000 metrin juoksu
 10 kilometrin kävely
 Viisiottelu

Muita lajeja
1 000 metrin juoksu
mailin juoksu
ruotsalaisviesti
puolimaraton

Lähteet

Lajit
Haamuvalo

Haamuvalo tarkoittaa väitettyä maanpäällistä tai taivaalla näkyvää valoilmiötä, jolle ei nykyisin tunneta kattavaa tieteellistä selitystä. Useita maanpinnalla tai sen lähellä näkyviä haamuvaloja kutsutaan kansanperinteessä esimerkiksi virvatuliksi, mutta tunnetaan myös korkeammalla esiintyviä valoja, kuten maavalot tai maanjäristysvalot. 

Haamuvalot ovat innoittaneet monenlaisia uskomuksia. Maan lähellä nähtyjen haamuvalojen kuvitellaan olevan aaveita tai aaveiden tai muiden olentojen kantamia lyhtyjä. Taivaalla nähtyjä valoilmiöitä on saatettu pitää vaikkapa lohikäärmeinä. Nykyisin taivaalla nähtyjä tunnistamattomia valoja saatetaan pitää maapallon ulkopuolisen elämän aluksina. 

Mytologia
Näennäistiede
Valoilmiöt
Alan Smithee

Alan Smithee sekä Allen Smithee tai Adam Smithee ovat pseudonyymejä, joita Hollywoodin elokuvaohjaajat käyttivät vuodesta 1968 vuoteen 1999 sellaisissa tapauksissa, joissa he eivät halunneet omaa nimeään liitettävän elokuvaan. 

Jos ohjaaja pystyi todistamaan Directors Guild of American ja Association of Motion Picture and Television Producersin jäsenistä koostuvalle paneelille, että elokuva ei ollut enää taiteellisesti hänen käsissään, hän sai käyttää nimeä. Sopimus täytyi pitää salaisena. Pseudonyymiä ei voinut kuitenkaan käyttää virheidensä peittelemiseen.

Vuonna 1997 sai ensi-iltansa Arthur Hillerin ohjaama komedia An Alan Smithee Film: Burn Hollywood Burn, joka kertoo ohjaajasta, jonka oikea nimi on Alan Smithee, minkä vuoksi hän ei voi käyttää salanimeä. Ironiaa lisäsi se, ettei Arthur Hiller ollut tyytyväinen elokuvan leikkaukseen, joten hän halusi ja sai elokuvalleen luvan käyttää Alan Smitheetä ohjaajanimenä. Julkisuus elokuvan ympärillä johti siihen, että Directors Guild lopetti Alan Smithee -nimen käytön.

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Salanimet
Sisäpiirivitsit
Kimmo Pohjonen

Kimmo Pohjonen (16. elokuuta 1964 Viiala) on suomalainen harmonikkataiteilija ja säveltäjä. Pohjonen on esiintynyt uransa aikana yli 600 kansainvälisellä festivaalilla ja konserttitaloissa. Pohjosen musiikkia on kuultu improvisaation, rockin, kansanmusiikin, avantgarden ja klassisen musiikin sekä tanssin ja mediataiteen yhteyksissä. 

Pohjosen yhteistyökumppaneita ovat olleet muun muassa Kronos-kvartetti, Pat Mastelotto (King Crimson), Trey Gunn, Samuli Kosminen, Sami Kuoppamäki, Timo Kämäräinen, tanssija Minna Tervamäki, Helsinki Nelson -painiryhmä ja ukrainalainen lauluyhtye DakhaBrakha.

Pohjonen aloitti uransa kansanmusiikin parissa mutta on soittanut myös iskelmä- ja rockmusiikkia. Hän on julkaissut lukuisia albumeita. Vuonna 2011 Kronos-kvaretin ja Samuli Kosmisen kanssa yhdessä julkaistu Uniko valittiin Top of the World -albumiksi arvostetussa Songlines Magazinessa. Pohjonen on säveltänyt myös elokuvamusiikkia, tunnetuimpana musiikki elokuvaan Jadesoturi, josta hän sai Samuli Kosmisen kanssa parhaan musiikin Jussin vuonna 2005. Vuonna 2012 Kimmo Pohjosesta julkaistu dokumenttielokuva Soundbreaker on palkittu lukuisilla festivaaleilla, ja sitä on esitetty yli 30 maassa.

Pohjonen on saanut useita tunnustuksia ja palkintoja. Vuosina 1996–1998 Pohjonen oli vuoden kansanmuusikko. Hän on ollut ehdolla muun muassa BBC Radio 3 Music Awardsissa kolmessa eri kategoriassa vuosina 2002, 2005 ja 2012. Vuonna 2012 Pohjoselle myönnettiin Pro Finlandia -mitali ja Vuoden esteettinen teko -palkinto konsertista romanikatusoittajien kanssa. Pohjonen on ollut ehdolla Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinnon saajaksi 2013 ja 2015. Vuonna 2016 Pohjonen sai monialaisen taiteen valtionpalkinnon ja Emma-palkinnon.

Diskografia

Studioalbumit
 Kielo (1999)
 Kalmuk (2002)
 Kluster (2002) (Kimmo Pohjonen/Samuli Kosminen Kluster)
 Iron Lung (2004)
 Uumen (2005) (Kimmo Pohjonen / Eric Echampard)
 8 Armed Monkey (2005) (KTU)
 Keskusteluja (2006) (Kimmo Pohjonen/Samuli Kosminen Kluster)
 Quiver (2008) (KTU)
 Uniko (2011) (Kronos Quartet/Kimmo Pohjonen/Samuli Kosminen)
 Murhaballadeja (2012) (Heikki Laitinen/Kimmo Pohjonen)
 Sensitive Skin (2015)

Vierailut
 Ismo Alanko Säätiö, Pulu (1998)
 Ismo Alanko Säätiö, Luonnossa (1999)
 Ismo Alanko Säätiö, Sisäinen solarium (2000)
 Pinnin Pojat (1992)
 Pinnin Pojat, Gogo 4 (1994)
 Pinnin Pojat, Hala Hoa Hi! (1994)
 Erkki Rankaviita ja Pinnin Pojat (1996)
 Ottopasuuna (1992)
 Ottopasuuna (1993)
 Ottopasuuna, Suokaasua "Swampgas" (1996)
 Eric Peltoniemi, Suomi (1993)
 Suomen miesorkesteri (1993)
 Suomen miesorkesteri, Kide (1995)
 Suomen miesorkesteri ja Heikki Laitinen (1997)
 Toni Rossi & Sinitaivas (1990)
 Toni Rossi & Sinitaivas (1992)
 Toni Rossi & Sinitaivas (1994)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset kotisivut
 Yle Elävä arkisto: Pinnin Pojat 1996
 Haitarin Hendrix, Yle.fi
 Kimmo Pohjonen säveltäjänä, Fono.fi

Suomalaiset elokuvasäveltäjät
Suomalaiset harmonikansoittajat
Suomalaiset kansanmuusikot
Suomalaiset taidemusiikin säveltäjät
Emma-palkinnon saajat
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Jussi-palkinnon saajat
Unikot

Unikot eli tähtiunikot (Papaver) eli valmut on unikkokasveihin (Papaveraceae) kuuluva kasvisuku, johon kuuluu noin 200 lajia. Monia lajeja kasvatetaan koristekasveina.

Unikkoja kasvatetaan Suomessakin yleisesti kesäkukkina. Niitä voidaan käyttää myös mausteena. Unikonsiemeniä käytetään sämpylöiden koristeena ja vehnäleivän täytteenä. Lisäksi niitä voi ripotella salaatin mausteeksi ja viilin sekä jogurtin pinnalle..

Unikkolajeja 
Suomessa viljeltyjä tai luonnonvaraisena tavattuja unikoita:
 alppiunikko (Papaver alpinum)
 amurinunikko (Papaver amurense)
 atlasunikko (Papaver atlanticum)
 kaukasianunikko (Papaver bracteatum)
 englanninunikko (Papaver cambricum) (aiemmin keltavaleunikko Meconopsis cambrica)
 turkinunikko (Papaver commutatum)
 siperianunikko (Papaver croceum)
 ruisunikko (Papaver dubium)
 tulppaaniunikko (Papaver glaucum)
 harjasunikko (Papaver hybridum)
 lapinunikko eli kuolanunikko (Papaver lapponicum)
 hurmeunikko (Papaver lecoqii) (syn. hurmeruisunikko Papaver dubium ssp. lecoqii)
 japaninunikko (Papaver miyabeanum)
 idänunikko (Papaver orientale)
 jättiunikko eli isoidänunikko (Papaver pseudo-orientale)
 tunturiunikko (Papaver radicatum)
 vuoriunikko (Papaver rhaeticum)
 silkkiunikko (Papaver rhoeas)
 espanjanunikko (Papaver rupifragum)
 oopiumiunikko (Papaver somniferum)
 pioniunikko (Papaver somniferum Paeoniflorum-ryhmä)
 lyydianunikko (Papaver spicatum)

Muita unikoita:
 Papaver alboroseum – alaskanunikko
 Papaver chionophilum
 Papaver dahlianum – napaunikko
 Papaver dahlianum subsp. dahlianum – tenonnapaunikko
 Papaver dahlianum subsp. polare – huippuvuortennapaunikko eli huippuvuortenunikko
 Papaver multiradiatum
 Papaver nudicaule – helounikko
 Papaver pavoninum – riikinkukkounikko eli turkestaninunikko
 Papaver radicatum – tunturiunikko
 Papaver radicatum subsp. laestadianum – tromssantunturiunikko
 Papaver umbonatum – syyrianunikko

Aiempia lajeja 
Unikoihin vielä äskettäin luokiteltuja lajeja, jotka uusimmassa luokittelussa siirretään puikkounikoihin (Roemeria).
 hietaunikko (Roemeria argemone, syn. Papaver argemone)
 purppuraunikko eli saksanunikko (Roemeria hybrida, syn. Papaver bivalve, P. bivalve subsp. hybridum)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Unikot (Papaver)
 Suomen Lajitietokeskus: Unikot (tähtiunikot) – Papaver
 Den virtuella floran: Papaver 
 ITIS: Papaver 
 United States Department of Agriculture (USDA): Papaver 
 Flora of China: Papaver 

 
Seulonnan keskeiset artikkelit