joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Maija Isola

Maija Sofia Isola (15. maaliskuuta 1927 Riihimäki − 3. maaliskuuta 2001 Riihimäki) oli suomalainen tekstiilisuunnittelija ja taiteilija. Elämäntyönsä pääosan hän teki Marimekon tekstiilien pitkäaikaisena pääsuunnittelijana ja vapaana kuvataiteilijana.

Elämä ja ura 
Isolan kankaat vaikuttivat 1950- ja 1960-luvulla merkittävästi suomalaisten kotien sisustukseen. Isola piirsi ensimmäiset kuvionsa Printex Oy:lle, Marimekon edeltäjälle, vuonna 1949. Hän toimi Marimekon sisustuskankaiden pääsuunnittelijana vuoteen 1987 asti. 

Isola tulkitsi omaperäisesti ja rohkeasti kullekin ajalle ominaisia teemoja ja tyylejä. Hänen painokuosituotantonsa käsittää yli 500 aiheiltaan ja tekniikoiltaan erilaista kuviota. Virikkeitä kangasmalleihinsa Maija Isola sai kansantaiteesta, modernista kuvataiteesta, luonnosta ja matkoiltaan eri puolille maailmaa. 

Maija Isolan tunnetuin kuosi on Unikko. Se lanseerattiin 1964, vaikka Marimekon perustaja Armi Ratia ei halunnut yrityksensä tuottavan kukkakuoseja. 1990–2000-luvulla Kirsti Paakkasen johtama Marimekko lanseerasi hyvin monenlaisia tuotteita, jotka perustuivat Unikko-kuosin erilaisiin väri- ja kokovaihtoehtoihin. Kuviota myös lisensioitiin muiden yritysten valmistamiin tuotteisiin, kuten kävelysauvoihin ja televisioihin.

Kuvataiteilijana
Isola teki taidemaalarina lähes 50-vuotisen uran, mutta hänen maalauksensa ovat paljon tuntemattomampia kuin tekstiilit. Itse Isola oli sitä mieltä, että hän on ennen kaikkea taidemaalari. Hänen maalauksensa olivat 1950-luvulla abstrakteja sommitelmia, joiden värit olivat murrettuja. Kuvissa havaitsee myös ulkomailta vähän aiemmin Suomeen saapuneiden vaikutteiden, kuten konkretismin ja informalismin jäljen. Kirkkaat värit ja paljaat väripinnat tulevat Isolan maalauksiin 1960-luvulta alkaen ja kuva-aiheet ovat usein pelkistettyjä yksityiskohtia ympäristöstä. Isola matkusteli paljon asuen muun muassa Yhdysvalloissa ja 1970-luvun alussa Algeriassa, jossa tehdyt maalaukset uhkuvat elinvoimaa, mikä näkyy esimerkiksi kukka-asetelmissa.

Yksityiselämä
Maija Isolan vanhemmat olivat maanviljelijät Mauno Isola ja Toini Esteri Pätiälä. Maija Isola oli avioliitossa ja erosi kolmesti. Ensimmäinen puoliso oli henkilökuntapäällikkö Georg Leander 1945–1948. Tästä avioliitosta syntyi Maija Isolan ainoa lapsi Kristina Isola 1946. Toinen puoliso oli taidemaalari Jaakko Somersalo 1952–1955 ja kolmas puoliso oli varatuomari Jorma Tissari 1959–1971.

Maija Isola oli maalaistalon tytär Riihimäeltä ja asui myöhempinäkin vuosinaan ateljeeasunnossa lapsuudenkotinsa lähellä. Tytär Kristina työskenteli 1980-luvulta lähtien äitinsä henkilökohtaisena apulaisena ja suunnitteluparina. Maija Isolan kuoltua Kristina Isola jatkoi äitinsä työtä suunnittelemalla uusia värityksiä Maija Isolan kuoseihin.

Maija Isolan kuoseja 

 Unikko
 Primavera
 Kivet
 Kaivo
 Seireeni
 Melooni
 Lokki

 Joonas
 Tulipunainen
 Verso
 Viitta
 Hevosvaras
 Bambu
 Appelsiini

 Tuuli
 Niili
 Pariisin portit
 Pepe
 Tantsu
 Satula
 Vaarallinen Planeetta

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 
 

Suomalaiset muotoilijat
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Suomalaiset tekstiilitaiteilijat
Tapio Hämäläinen

Eemil Tapio Hämäläinen (18. kesäkuuta 1922 Uukuniemi – 28. tammikuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.

Sodankäyneeseen sukupolveen kuulunut Hämäläinen ehti opiskella näyttelijäntyötä Eino Salmelaisen kurssilla välirauhan aikana vuosina 1940-1941.

Hämäläinen työskenteli teatteriurallaan Kansallisteatterissa, Tampereen Työväen Teatterissa ja useissa kaupunginteattereissa.

Hämäläisen merkittäviä elokuvarooleja olivat muun muassa Salo Tuntemattomassa sotilaassa ja vuorineuvos Tuura Uuno Turhapuro -elokuvissa sekä miespääosa elokuvassa Takiaispallo, Hellberg elokuvassa Täällä Pohjantähden alla ja vanha opettaja elokuvassa Lakeuden kutsu. Tapio Hämäläinen näytteli myös monissa televisiosarjoissa, kuten Naapurilähiössä. Televisiosarjassa Yhdeksän miehen saappaat hän näytteli yhtä pääroolia, vääpeli Soroa. Hän teki myös useita äänirooleja muun muassa Muumilaakson tarinoita -sarjaan.

Hämäläinen näytteli Uuno Turhapuron appiukkoa, vuoristoneuvos Tuuraa kaikkiaan 17:ssä Turhapuro-elokuvassa. Elokuvassa Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (1998) Hämäläistä ei nähdä, vaan Tuuran roolin teki Heikki Nousiainen. Hämäläinen oli 1990-luvulla jo täysin kyllästynyt Tuuran rooliin, mihin vaikutti Turhapuro-elokuvan kuvaaminen viitenä peräkkäisenä vuotena (1990–1994) sekä myös suureksi osaksi keväällä 1996 kuvattu 23-osainen televisiosarja Uuno Turhapuro. Hämäläinen vaati uudesta elokuvaroolistaan (1998) tavallista suurempaa korvausta, johon tuotantoyhtiö ei suostunut. Viimeisessä Turhapuro-elokuvassa Uuno Turhapuro – This Is My Life (2004) hän palasi Tuuran rooliin. Rooli oli hänelle jälleen mieluinen, koska elokuva tehtiin Speden muistoksi.

Hämäläisen puoliso, teatterihistorioitsija Aino Räty-Hämäläinen kirjoitti hänen muistelmateoksensa Pohja se on miunkii säkis vuonna 2000. Teoksen nimi pohjautuu Pyynikin kesäteatterin Tuntemattoman sotilaan Hämäläisen esittämän alikersantti Rokan lausahdukseen.

Hämäläiselle myönnettiin teatterineuvoksen arvonimi vuonna 1997.

Hämäläinen sairasti viimeisinä vuosinaan muun muassa keuhkoahtaumatautia ja Alzheimerin tautia. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Dubbaukset

Lähteet

Aiheesta muualla
 Tapio Hämäläisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (arkistoitu linkki)

Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
Suomalaiset näyttelijät
Heinolan maalaiskunta

Heinolan maalaiskunta (lyh. Heinolan mlk, ) oli Päijät-Hämeessä sijainnut Suomen kunta. Se liitettiin Heinolan kaupunkiin vuoden 1997 alussa. Ennen vuoden 1951 osakuntaliitosta Heinolan maalaiskunta oli reikäleipäkunta. Sittemmin kunta käsitti kaksi toisistaan erillistä aluetta, joiden välissä oli Heinolan kaupunki. Entisellä maalaiskunnan alueella sijaitsee muun muassa kouluja, muutama kauppa, huoltoasema, runsaasti muita palveluja ja eri alojen yrityksiä. 1970- ja 1980-lukujen vaihteeseen asti maalaiskunnan hallinto sijaitsi Heinolan kaupungissa, kunnes kunnan omalle alueelle Heinolan kirkonkylään valmistui 1980-luvun alussa uusi kunnanvirasto.

Heinolan maalaiskunnan asukasluku juuri ennen kuntaliitosta oli noin 6000 henkeä.

Kunnan vaakunassa on tyyliteltynä Tuusjärven kylästä Viikinäisistä vuonna 1934 löydetty reenjalas, joka on tiettävästi maailman vanhin reenjalas yli 9 000 vuoden takaa. Jalas on näytteillä Kansallismuseossa Helsingissä.

Heinolan maalaiskunnan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla tirripaisti, perunatuuvinki, lanttulaatikko, piimäjuusto, kaalinlehdillä paistetut retarieskat sekä rippana.

Katso myös
Heinolan kirkonkylä
Vierumäki (Heinola)

Entisen Heinolan maalaiskunnan nähtävyyksiä
 Ilvesharju 
 Suomen urheiluopisto

Lähteet
Malagassi

Malagassi eli malagasi on Madagaskarilla puhuttava austronesialaisten kielten malaijilais-polynesialaiseen kieliryhmään kuuluva kieli. Se on virallinen kieli Madagaskarilla. Sillä on 19,9 miljoonaa puhujaa.

Malagassin läheisimpiin sukulaiskieliin kuuluu Borneon saarella puhuttava Ma’anyan. Malagassissa on lainasanoja bantukielistä (esimerkiksi omby lehmä, amboa koira vrt. esimerkiksi swahilin ng'ombe, mbwa), arabiasta ja Intian kielistä.

Monet paikalliset sanomalehdet julkaisevat sisältöä sekä ranskaksi että malagassiksi kuten esim. La Gazette de la Grande Isle, Lakroan'i Madigasikara ja Midi Madigasikara. Yksinomaan malagassinkieliä lehtiä ovat mm. Ao Raha, Ino Vaovao ja Triatra..

Fonologia ja oikeinkirjoitus  
Malagassi käyttää latinalaisia aakkosia A, B, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O, P, R, S, T, U, V, Y, Z.

IPA-merkinnöistä poikkeavat oikeinkirjoitusasut on merkitty ⟨⟩ -sulkeisiin.

Konsonantit
Kirjain ⟨s⟩ äännetään [s], mutta [ʃ] on myös vaihtoehto kirjainyhdistelmässä ⟨sy⟩.

Vokaalit 
Malagassi on viisivokaalinen kieli.

Kirjain ⟨o⟩ äännetään aina [u] ja ⟨ô⟩ äännetään [o]. Sanaloppuinen ⟨y⟩ äännetään [i]. Lisäksi yhdistelmät ⟨ay⟩ ja ⟨ai⟩ ääntyvät [aj], ⟨ey⟩ ja ⟨ei⟩ [ej] ja ⟨oy⟩ ja ⟨oi⟩ [uj]..

Kielioppi 
Substantiivi ei taivu suvussa, luvussa tai sijaissa. Määräinen muoto ilmaistaan artikkelilla ny. Verbien taivutus on sen sijaan melko monimutkaista: kolmen aikamuodon lisäksi erilaisilla suffikseilla ilmaistaan mm. tekijää, kokijaa, hyötyjää ja välinettä..

Malagassin sanajärjestys on yleisimmin muotoa verbi-objekti-subjekti. Myös muunlainen sanajärjestys on mahdollinen ja esim. VSO on melko usein käytössä käskyjen yhteydessä..

Lukusanat 1–10 malagassiksi:

Aiheesta muualla 
Malagassi–ranska–malagassi-sanakirja
Pieni malagassi–englanti-sanakirja
Malagasinkielinen Wikipedia

Lähteet 

Madagaskarin kielet
Baritokielet
Maskotti

Maskotti on hahmo, joka esimerkiksi kannustaa urheilujoukkuetta tai on ravintolan vetonaula lapsille. Maskotteja voidaan myös käyttää omana onnenkaluna, esimerkiksi koululuokalla voi olla oma maskotti. Maskotti on yleensä eläin, mutta se voi myös olla mikä tahansa olento. Maskotin tarkoituksena esimerkiksi urheilutapahtumissa (varsinkin Yhdysvalloissa) on yleensä kannustaa joukkueen kannattajia kannatushuutoihin ynnä muuta sellaista. Tällöin maskottina toimii joku maskotin pukuun sonnustautunut henkilö. Maskotin kuvalla ja nimellä voidaan myös myydä erilaisia oheistuotteita. 

Sana maskotti on tullut suomeen ruotsin ja englannin kautta ranskasta – mascotte on deminutiivijohdos provensaalin noitaa tarkoittavasta sanasta masco. Maskotti on tarkoittanut onnenkalua, talismaania tai noidan lumousta. Mahdollisesti sana juontaa juurensa keskiajan latinan sanasta masca ’maski, aave, painajainen’. Käsitteen teki tunnetuksi Edmond Audranin vuoden 1880 komediallinen ooppera La Mascotte, jossa kodissa asuva keiju tuo onnea italialaiselle maanviljelijälle. Ooppera esitettiin seuraavana vuonna englanniksi. Suomen kirjakielessä maskotti on tullut käyttöön 1900-luvun alkupuolella.

Myös monella urheilijalla on maskotti.  Tällaisia maskotteja käytetään usein urheilijoiden kotisivuilla, ja usein t-paitoja ja esimerkiksi matkapuhelimien taustakuvia myydään nimenomaan maskotin eikä itse urheilijan kuvalla.

Tunnettuja maskotteja

McDonald’sin Ronald McDonald -klovni
Linuxin Tux-pingviini
FreeBSD:n BSD-demoni
OpenBSD:n Puffy
Nintendon Mario
Segan Sonic the Hedgehog
Capcom-pelitalon Mega Man
Final Fantasy -pelisarjan chocobo- ja moogle-olennot
Moskovan olympialaisten Miska-karhu

Katso myös
Avatar
Fetissi
Logo
Talismani

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
Symbolit
Martti Haavio

Martti Henrikki Haavio (kirjailijanimi P. Mustapää; 22. tammikuuta 1899 Temmes – 4. helmikuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen kansanrunouden ja mytologian tutkija, runoilija ja akateemikko. Runonsa hän julkaisi nimellä P. Mustapää, jonka hän keksi Tallinnan vanhankaupungin Mustapäiden talon nimen perusteella.

Haavio kuului uransa alkuvaiheessa Tulenkantajat-ryhmään. Suojeluskuntaan Haavio liittyi sisällissodan aikana. Hän toimi aktiivisesti myös Akateemisessa Karjala-Seurassa, josta hän kuitenkin erosi vuonna 1932 yhdessä monien muiden poliittiseen keskustaan suuntautuneiden jäsenten kanssa, kun AKS:n enemmistö ei suostunut tuomitsemaan Mäntsälän kapinaa. Puoluekannaltaan Haavio oli maalaisliittolainen. Myöhemmin Haavio toimi kansanrunoudentutkimuksen professorina Helsingin yliopistossa.

Haavion ensimmäinen vaimo (vuodesta 1929), kansanrunoudentutkimuksen dosentti Elsa Enäjärvi kuoli syöpään 1951. Runoilija Aale Tynnin kanssa Haavio avioitui 1960. Haavioiden tytär Elina Haavio-Mannila on sosiologian täysinpalvellut professori. Toinen tytär Katarina Eskola on kulttuurintutkija. Martti Haavion veli oli pappi ja runoilija Jaakko Haavio.

Martti Haavio vietti osan lapsuudestaan Nokian Tottijärvellä, jossa järjestetään nykyään vuosittain P. Mustapää -päiviä. Tapahtumassa myönnetään myös P. Mustapää -palkinto ansioituneelle runoilijalle hänen elämäntyöstään.

Kansanrunoudesta modernismiin
Haavio teki yliopistouransa kansanrunouden tutkijana ja teki useita runonkeruumatkoja tieteenalan tradition mukaan. Runoilijana hän oli 1920-luvulla lähellä Tulenkantajat-ryhmää, muttei innostunut ryhmän eksotiikan ja koneromantiikan ihailusta, vaan korosti suomalaista perinnetietoisuutta. Toisen maailmansodan ja sen aiheuttaman aatteellisen hämmennyksen jälkeen Haavio korosti runoudessaan vastapareja luonto–ihminen, pysyvä–katoava, ajattomuus–sodan hävitys. Sodanjälkeisessä tuotannossaan hän toimi siltana perinteisen ja modernin lyriikan välillä ja uudisti merkittävällä tavalla runouden rytmiikkaa.

Uskontotieteellisiä ja folkloristisia tutkimuksia

Runoteoksia 
 Nuoret runoilijat. Runoantologiassa mukana Kaarina Vaher, Katri Vala, Onni Halla, Yrjö Jylhä, Arvi Kivimaa, Olavi Lauri (Olavi Paavolainen), Johan Edvard Leppäkoski, P. Mustapää (Martti Haavio) ja Ilmari Pimiä. WSOY 1924
 Laulu ihanista silmistä (1925)
 Laulu vaakalinnusta (1927)
 Jäähyväiset Arkadialle (1945)
 Koiruoho, ruusunkukka (1947)
Ei rantaa ole, oi Thetis (1948)
 Linnustaja (1952)
 
 
 Iloinen lorukirja (1984)

Omaelämäkerrallisia teoksia 
 Me marssimme Aunuksen teitä (1969)
 Nuoruusvuodet (1972)

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Martti Haavio. 375 humanistia 23.2.2015. Helsingin yliopisto.
 

Akateemikot (Suomi)
Suomalaiset runoilijat
Tulenkantajat
Pakinoitsijat
Suomalaiset folkloristit
Suomalaiset professorit
Helsingin yliopiston professorit
Aleksis Kiven palkinnon saajat
Suomen sisällissodan valkoiset
Vuonna 1899 syntyneet
Vuonna 1973 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Poronkusema

Poronkusema on vanha porolla liikuttaessa käytetty pituuden mittayksikkö. Poronkusema on se matka, jonka ajoporoa voi ajaa (poron) virtsaamistaukojen välillä. Poro ei pysty virtsaamaan juostessaan, ja liian pitkä juoksuttaminen voi aiheuttaa sille halvaustilan. Maksimissaan poronkusema voi olla jopa 7,5 kilometriä.

Katso myös
Vanhat suomalaiset mittayksiköt

Lähteet

Pituusyksiköt
Poronhoito
Rastilankallio

Rastilankallio () on korttelimainen asuinalue Vuosaaren Rastilassa. Asuinalue on rakennettu 2000-luvun alussa Rastilan eteläosaan. Rastilankallion alueella samoille tonteille on sijoitettu kerros- ja rivitaloja. Aivan Rastilankallion eteläpuolella on Rastilan metroasema. Muissa suunnissa alue rajautuu pientaloalueeseen sekä leirintäalueeseen.

Asuinalueen keskellä sijaitsee päiväkoti Vankkuri, asukastalo Kulkuri ja puisto. Pysäköinti on keskitetty pysäköintilaitokseen ja teiden vieressä oleville parkkipaikoille alueen ulkopuolelle. Rastilankallion eteläosaa täydennettiin 2010-luvun alussa. Koulu sijaitsee kerrostaloalueen ja Rastilan pientaloalueen välissä. Alue oli aiemmin leirintäalueen telttailualueena ja nykyisen puiston kohdalla sijaitsi grillipaikka.

Lähteet 

Vuosaari
Hypocrisy

Hypocrisy on ruotsalainen death metal -yhtye. Sen perusti Peter Tägtgren Ludvikassa vuonna 1990. Alkuaikoina Hypocrisyn musiikki oli perinteistä  death metalia, mutta on The Fourth Dimension -albumista lähtien muuttunut melodisempaan suuntaan. Laulaja Masse Brobergin tekemät sanoitukset olivat antikristillisiä ja saatanallisia, mutta tämän lähdettyä yhtyeestä vuonna 1993, sanoitusten teemaksi otettiin paranormaalit ilmiöt ja avaruusolennot.

Vuonna 1997 ilmestyneen The Final Chapterin huhuttiin jäävän yhtyeen viimeiseksi levyksi, koska Peter halusi keskittyä enemmän omistamansa Abyss Studion johtamiseen, mutta fanien ympäri maailmaa lähettämä anomusten tulva yhtyeen paluulle tuotti tulosta, eikä Hypocrisyn taru loppunut The Final Chapteriin.

Yhtyeen toistaiseksi viimeisin albumi on Worship, joka julkaistiin 26. marraskuuta 2021.

Huhtikuussa 2022 yhtye tiedotti, että Horgh ei jatka yhtyeen rumpalina.

Jäsenet 
 Peter Tägtgren – laulu, kitara, koskettimet (1990–)
 Mikael Hedlund – basso (1992–)

Entiset jäsenet 
 Lars Szöke – rummut (1990–2004)
 Magnus "Masse" Broberg – laulu (1992–1993)
 Jonas Österberg – kitara (1992–1995)
 Andreas Holma – kitara (2000–2006)
 Horgh (Reidar Horghagen) – rummut (2004–2022)

Livemuusikot 
 Mathias Kamijo – kitara (1995–2000)
 Klas Ideberg – kitara (2006)
 Tomas Elofsson – kitara (2010–)

Diskografia

Studioalbumit

Aiheesta muualla 
 http://www.hypocrisy.cc/
 

Ruotsalaiset death metal -yhtyeet
Ruotsalaiset melodiset death metal -yhtyeet
M/S Viking 5

M/S Viking 5 oli suomalaisen Viking Line -laivanvarustamon omistama autolautta, joka liikennöi Suomen ja Ruotsin välillä 1970-luvulla.

Tilaus
Viking 5 tilattiin Rederi AB Sallylle saksalaiselta Meyer Werftin telakalta. Saman tyyppisiä aluksia oli ennen Viking 5:n toimitusta tilattu Viking Linen kahdelle osakasvarustamolle viisi kappaletta. Aluksen valmistenumero oli 573 ja se luovutettiin tilaajalleen heinäkuun alussa 1974. Alus oli suunniteltu asetettavaksi Helsinki – Tukholma reitille, joten siihen tehtiin jo tilausvaiheessa huomattavasti suurempia muutoksia aiempiin "Papenburgin sisariin" verrattuna. Muun muassa hyttikapasiteettia lisättiin huomattavasti, samoin autopaikkoja. Myös muita matkustajatiloja muutettiin vastaamaan paremmin tarkoitustaan.

Reitit
Viking 5 liikennöi Helsinki–Tukholma-reitillä aina vuoden 1980 kevään loppuun, jonka jälkeen se asetettiin Turku–Maarianhamina–Tukholma-reitille. Tämän jälkeen sitä käytettiin vielä jonkin aikaa Naantali – Maarianhamina – Kapellskär liikenteessä ja vuoden 1981 toukokuussa se siirtyi edelleen Rederi AB Sally:n omistuksessa, mutta The Viking -nimisenä Englannin kanaalin liikenteeseen.

Tämän jälkeen alus tuli vielä kerran käymään Suomen liikenteessä, mutta nyt Vaasalaivojen operoimana Sally Express nimisenä, välillä Vaasa–Sundsvall/Uumaja. Tätä liikennettä kesti keväästä 1983 saman vuoden loppupuolelle.

Tämän jälkeen alusta on käytetty varsin monipuolisesti eri puolilla Euroopan merialueita. Vuonna 2012 laiva  oli liikenteessä Gibraltarin alueella.. Heinäkuussa 2015 laiva lähti romutettavaksi Turkkiin.

Haverit
Konerikko 21. elokuuta 1981 matkalla Ramsgateen. Palasi yhdellä koneella takaisin Dunkerqueen korjattavaksi.
Konerikko kesäkuussa 1982, aluksen koneet vaihdettiin Deutz -dieseleihin ja se palasi liikenteeseen saman vuoden syyskuussa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Viking Linen entiset alukset
Ossetia

Ossetia on alue Kaukasiassa. Alueen väestöä ovat osseetit. Hallinnollisesti Ossetia on jaettu Venäjään kuuluvaan Pohjois-Ossetia-Alanian tasavaltaan sekä virallisesti Georgiaan kuuluvaan, mutta de facto itsenäiseen Etelä-Ossetiaan.

Katso myös
Osseetin kieli
Epimetheus

Epimetheus () oli kreikkalaisessa mytologiassa Prometheuksen veli. He olivat Iapetoksen lapsia ja titaaneita. 

Epimetheus, jonka nimi tarkoittaa "jälkeenpäin ajattelevaa" (Prometheus "etukäteen ajattelevaa") nai varoituksista huolimatta Zeuksen lähettämän Pandoran. Pandora avasi lippaansa, mikä aiheutti maailman vitsaukset. Epimetheuksen ja Pandoran tytär oli Pyrrha.

Kreikkalainen mytologia
Äänen masterointi

Äänen masterointi on musiikkituotannon jälkiprosessi, jossa nauhoitetusta äänimateriaalista luodaan masternauha kopiointiprosessia varten.

Äänen masterointi on tärkeä osa kaupallisen äänitteen tuottamista. Tässä prosessissa raitojen eli musiikkikappaleiden äänimaailmaa tasapainotetaan, yhtenäistetään ja jopa korjataan sekä saatetaan äänenvoimakkuus nykystandardien mukaiselle kaupalliselle tasolle. Näiden toimenpiteiden jälkeen luodaan mastertiedosto tai masternauha.

Remasterointi 
Remasterointi tai uudelleenmasterointi voi elokuvateollisuudessa tarkoittaa monia asioita visuaalisten tehosteiden parantamisesta suuriin muutoksiin elokuvan leikkauksessa. Eräät filmille tallennetut elokuvat muuttuvat ajan myötä vaaleanpunaisiksi ja muita virheitä ilmenee, joista johtuen remasterointi on tapauskohtaista.

Masternauha 
Masternauha on ääni- tai videomedian tuotantoon liittyvä ensimmäinen lopulliseen muotoonsa saatettu ääni- tai kuvatallenne, josta tehdään kopioita. Tallennusmuotona voi olla esimerkiksi CD-levy, C-kasetti tai DigiBeta.

Masternauha liittyy analogiseen musiikin tuottamiseen, jota ei tehdä enää kovin paljon, koska mekaanisen pyörivän magneettinauhan tilalla käytetään digitaalista tekniikkaa ja laitteistoja. Masteroinnin lopputulos on siis tietokoneella luotava ja luettava mastertiedosto.

Kultamasteri 
Kultamasteri () tarkoittaa tietokoneohjelmiston julkaisuelinkaaressa versiota, joka on kokonainen ja viimeisessä kehitysvaiheessa, sekä valmis toimitettavaksi asiakkaalle tai julkaistavissa kaupallisesti. Termiä käytetään muun muassa videopeliteollisuudessa kun voidaan prässätä master-levy, jota monistetaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
JAMin – Avoimeen lähdekoodiin pohjautuva masterointiohjelmisto
Har-Bal – Äänen taajuusspektriä analysoiva ohjelmisto
 

Musiikkituotanto
Erik Wilén

Erik Wilhelm ”Erkka” Wilén (15. heinäkuuta 1898 Helsinki – 23. heinäkuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti. Wilén edusti Suomea kolmissa olympiakisoissa, 1920, 1924 ja 1928. Hän voitti 400 metrin aitajuoksussa hopeaa Pariisin kisoissa 7. heinäkuuta 1924. 

Suomen kansallisena tasolla Wilén menestyi kaikilla juoksumatkoilla 100 metriä – 800 metriä mukaan lukien 110 metrin ja 400 metrin aidat voittaen kaikilla Suomen mestaruuksia. 400 metrillä hän juoksi parhaan aikansa 49,0 vuonna 1923. Se säilyi Suomen ennätyksenä 10 vuotta.

Seuratasolla Wilén edusti helsinkiläistä HIFK:ta.

Uransa jälkeen Wilén toimi Berliinin 1936 olympialaisiin valmistautuvien suomalaisten pikajuoksijoiden valmentajana.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Suomalaiset 400 metrin aitajuoksijat
Suomalaiset olympiamitalistit
Suomalaiset pika-aitajuoksijat
Suomalaiset pikajuoksijat
Suomalaiset yleisurheiluvalmentajat
Vuonna 1898 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Ginseng

Ginseng (Panax ginseng, nähdään myös virheellisessä kirjoitusasussa gingseng), on viime vuosina länsimaissakin suosiota saanut aasialainen rohdoskasvi. Kasvin täsmällisiä suomenkielisiä nimiä ovat kiinanginseng ja kiinanginsengjuuri.

Ginsengiä käytetään yleiskuntoa vahvistavana luontaislääkkeenä eli adaptogeenina. Perinteisen kiinalaisen lääketieteen mukaan ginsengjuurta käytetään muun muassa lisäämään Jing-energian kiertoa kehossa, parantamaan mieskuntoa sekä sairauden jälkeistä heikkoutta ja estämään vanhuudenheikkoutta.

Panax ginseng -juurta on kahdenlaista:

Valkoista ginsengiä kasvatetaan neljästä kuuteen vuoteen, sitten juuri kuoritaan ja kuivatetaan auringossa, jolloin vesipitoisuus laskee 12 prosenttiin tai alemmaksi.Valkoisessa ginsengissä on käsittelyn johdosta luultavasti vähemmän lääkeaineellista sisältöä. Auringossa kuivattaminen muuttaa juuren värin kelta-valkoiseksi.

Punainen ginseng poimitaan kuusivuotiaana. Sitä ei kuorita, ja se keitetään. Keittäminen antaa juurelle punertavan värin, josta nimi johtuu. Keittäminen ei vahingoita niin paljoa ginsengin parantavia ainesosia. Keittämisen jälkeen juuri kuivatetaan.

Ginsengjuuren kuljettaminen Suomeen on kiellettyä, koska se luokitellaan vahvaksi lääkeaineeksi, mutta uutteena tai jauheena kuljettaminen on sallittua, ja sitä käytetäänkin esimerkiksi piristävänä ainesosana teessä, virvoitus- ja energiajuomissa sekä myös joissain suihkugeeleissä.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
ITIS: Panax ginseng 
United States Department of Agriculture (USDA): Panax ginseng 
Flora of China: Panax ginseng 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Panax ginseng 

Araliakasvit
Lääkekasvit
Yrtit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Likainen Harry

Likainen Harry () on Don Siegelin ohjaama vuonna 1971 valmistunut kiistelty rikoselokuva, jonka pääosaa näyttelee  Clint Eastwood. Se oli Siegelin ja Eastwoodin neljäs yhteistyö (aiemmat olivat Rautainen Coogan (1968), Kourallinen dynamiittia (1970) ja Korpraali John McB (1971)). Elokuva kertoo kovaotteisesta, säännöistä piittaamattomasta poliisietsivästä ”Likainen” Harry Callahanista, joka yrittää saada kiinni psykopaattista, Scorpio-salanimeä käyttävää sarjamurhaajaa San Franciscossa. Elokuva perustuu osittain todelliseen, selvittämättömäksi jääneeseen sarjamurhaajatapaukseen, jossa Zodiac Killer -nimeä käyttänyt mies murhasi Kaliforniassa vuosina 1968–1969 viisi ihmistä. 

Elokuva menestyi hyvin, mutta sai kritiikkiä väkivaltaisuudestaan. Elokuva tunnetaan edelleen parhaiten San Franciscoon sijoittuvista kohtauspaikoistaan, Harryn virka-aseesta Smith & Wesson 29 .44 Magnumista ja repliikistä "You've got to ask yourself one question: 'Do I feel lucky?' Well, do ya, punk?"

Roolit

Kohtelu Suomessa 
Valtion elokuvatarkastamo antoi helmikuussa 1972 elokuvalle raaistavana ja mielenterveydelle vahingollisena ikärajan KK (Kokonaan kielletty), joten sitä ei saanut Suomessa esittää eikä levittää. Kuukausien valituskierrosten ja oikeusasteiden jälkeen Likainen Harry -elokuvan noin kolme minuuttia leikattu versio hyväksyttiin korkeimman hallinto-oikeuden päätöksen jälkeen ikärajamerkinnällä K-16 ja se sai valkokangasensi-iltansa tammikuussa 1973. Nykyisin ikäraja on 16. Sittemmin elokuvaa on esitetty Suomessa televisiossakin, viimeksi vuonna 2009.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset rikoselokuvat
Vuoden 1971 yhdysvaltalaiset elokuvat
Don Siegelin ohjaamat elokuvat
Sarjamurhaajaelokuvat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kokonaan kielletyt elokuvat Suomessa
Warner Brosin elokuvat
Psyko (romaani)

Psyko on Robert Blochin kirjoittama psykologinen kauhuromaani, joka julkaistiin vuonna 1959. Romaani kertoo henkisesti sairaasta Norman Batesista ja hänen elämästään ja tekemistään henkirikoksista pienessä Fairvale-nimisessä kaupungissa. Vuosi kirjan ilmestymisen jälkeen Alfred Hitchcock ohjasi samannimisen kirjaan pohjautuvan elokuvan, joka sai myös ajan mittaan kolme jatko-osaa. 

Yhdysvaltalaiset kauhuromaanit
Jännitysromaanit
Vuoden 1959 kirjat
Baba Jaga

Baba Jaga on slaavilaisen mytologian noita-akka. Puolaksi hänen nimensä on Baba Jaga, sloveniaksi Jaga baba, serbiaksi Баба рога (Baba roga), venäjäksi Бáба-Ягá, bulgariaksi Баба Яга ja ukrainaksi Баба Яґа. Sana baba merkitsee useimmissa slaavilaisissa kielissä vanhempaa tai naimisissa olevaa alempiin sosiaaliluokkiin kuuluvaa naishenkilöä eli akkaa.

Baba Jaga kuvataan usein metsässä eläväksi noidaksi tai syöjättäreksi, joka lentää huhmarella käyttäen survinta peräsimenä. Hän asuu hirsimökissä, joka seisoo kanan jaloilla ja voi siten liikkua ympäriinsä. Puutarhaa ympäröivä aita on tehty ihmisen luista ja pääkalloista, ja ulko-oven avaimenreikä on terävähampainen suu. Joidenkin tarinoiden mukaan talo ei paljasta sisäänkäyntiään ennen kuin sille sanoo taikalauseen: käänny selkä metsään, kasvot minuun päin.

Baba Jaga auttaa kilttejä ja puhdassydämisiä mutta syö pahoja aikeita hautovat. Hänen sanotaan vartioivan elämän veden lähdettä. Tarinan kananjalkaisesta mökistä on ounasteltu saaneen alkunsa Siperian metsästäjien ja suomalais-ugrilaisten heimojen tolpan päähän rakennetuista riista-aitoista, jotka suojelivat ruokatarpeita villieläimiltä.

Venäläinen noita-akka esiintyy paitsi venäläisissä kansantarinoissa, myös niiden innoittamissa kirjoissa, elokuvissa, kuvataiteessa, musiikkiteoksissa ja sarjakuvissa. Modest Musorgski sävelsi osan teoksestaan Näyttelykuvia Viktor Hartmannin piirrokseen Baba Jaga. Eduard Uspenskin lastenkirja Alas taikavirtaa (Vniz po volšebnoi reke 1971, suom. Martti Anhava 1980) perustuu venäläisiin kansantarinoihin ja siinä seikkailee Baba Jagan hahmo, vaikkakin eri nimellä. Guido Crepax piirsi Baba Yaga -teemaisia Valentina-sarjakuvia, joiden pohjalta Corrado Farina ohjasi vuonna 1973 Baba Yaga -nimisen elokuvan. Myös Neil Gaiman on saanut noidasta innoitusta sarjakuviinsa. Baba Jaga esiintyy ainakin Gaimanin käsikirjoittaman Books of Magic -sarjan kolmannessa osassa, joka on suomeksi julkaistu Magic Fantasy -lehden toisessa numerossa (Egmont-kustannus 2002, ISBN 951-876-928-1). Lisäksi noita esittää sivuosaa Mike Mignolan Hellboy-sarjakuvissa. Baba Jagaan perustuva hahmo esiintyy myös Patricia A. McKillipin romaanissa Serren metsissä. Fantasiakirjailija Naomi Novik on maininnut erääksi innoituksen lähteekseen isoäitinsä kertomat Baba Jaga -tarinat, ja Novikin romaani Uprooted (2015) kirjoittaa Baba Jagan hahmoa uudelleen tuoreesta näkökulmasta. The Witcher -pelisarjassa on Baba Jagaan perustava hahmo.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 http://www.endicott-studio.com/rdrm/rrBabaYaga.html Russian fairy tales 

Slaavilainen mytologia
Venäläinen kansanperinne
Pekka ja susi

Pekka ja susi op. 67 () on Sergei Prokofjevin laatima lastensatu ja sen pohjalta säveltämä musiikkiteos. Teos syntyi vuonna 1936 säveltäjän palattua Venäjälle. Teos on sävelletty kertojalle ja orkesterille. Teoksesta on tullut kansainvälisesti hyvin suosittu sekä lasten että aikuisten keskuudessa. Prokofjev kirjoitti teoksen pianolle neljässä päivässä, ja soitinnus valmistui viikkoa myöhemmin.

Teos on kolmitaitteinen ja sen rakenne noudattaa löyhästi sonaattimuotoa, mutta siitä poiketaan monin paikoin ja teemoja kehitellään vapaasti. Alkujakso esittelee päähenkilöt ja valmistaa yleisöä tulossa olevaan toimintaan. Keskimmäinen taite (kehittelytaite) sisältää eniten toimintaa. Alussa susi tulee ja syö ankan. Lopulta Pekka saa suden kiinni. Viimeisessä taitteessa päähenkilöt palaavat kotiin ja Pekan teema palaa voitonmarssina.

Teosta hallitsee Pekan teema, ja se kuullaan heti alussa. Teema liittyy myöhemmin muihin sille "alisteisiin" teemoihin. Teemat seuraavat sadun tapahtumia. Harmonisesti teos alkaa ja loppuu C-duurissa, mutta välillä moduloidaan.

Soittimet
Pekka ja Susi on sävelletty huilulle, oboelle, klarinetille, fagotille, kolmelle käyrätorvelle, trumpetille, pasuunalle, patarummulle, triangelille, tamburiinille, symbaaleille, kastanjeteille, virvelille, bassorummulle sekä jousille. Kullakin tarinan hahmolla on sävellyksessä oma instrumenttinsa sekä teemansa.

 Lintu – huilu
 Ankka – oboe
 Kissa – klarinetti
 Isoisä – fagotti
 Susi – kolme käyrätorvea
 Metsästäjät – patarumpu ja bassorumpu (laukaukset); puupuhaltimet ja trumpetti (teema)
 Pekka – jouset

Levytyksiä

 Vuonna 1946 Walt Disney tuotti teoksesta piirrosversion, joka sisältyy elokuvaan Iskelmäparaati (Make Mine Music). Tässä versiossa tarinaa on hieman muutettu ja sivuhahmoille on annettu nimet. 
 Allan Sherman teki vuonna 1964 Peter and the Commissar -nimisen parodian teoksesta
 Wendy Carlos ja "Weird Al" Yankovic levyttivät teoksesta humoristisen version vuonna 1988. Tässä levytyksessä orkesteri on toteutettu syntetisaattorilla ja tarinaan ja sävellykseen on tehty monia lisäyksiä.
 Helmikuussa 2004 Bill Clinton, Mihail Gorbatšov ja Sophia Loren saivat Grammy-palkinnon parhaan lapsille tarkoitetun luetun albumin sarjassa Pekka ja susi -levytyksestään, jonka he tekivät Venäjän kansallisorkesterin kanssa.
 Gramophone-lehden verkkosivujen suosittelema levytys teoksesta on Claudio Abbadon ja Euroopan kamariorkesterin tekemä taltiointi vuodelta 1991 (Deutsche Grammophone 429 396-2GH)
 Lasse Pöysti on toiminut kertojana useissa suomalaisissa orkesteriesityksissä sekä ainakin yhdellä levyllä (Radion sinfoniaorkesteri, johtajana Jukka-Pekka Saraste). Turun filharmoninen orkesteri julkaisi teoksen vuonna 2008 levyllä Pekka ja susi ja muit turkulaissi tarinoi, Turun murteisena kertojana radiopersoona Markku Heikkilä, kapellimestarina Tibor Bogányi. Heikkilä esiintyi orkesterin kertojana Turun lastenmusiikkijuhlien konserteissa huhtikuussa 2008.
 Retuperän WBK on levyttänyt teoksesta oman versionsa vuonna 2003 ilmestyneelle Retuperän 9. "Uudemmasta ranskalaisesta torvimusiikista" -äänitteelle.

Sergei Prokofjevin teokset
Sadut
1930-luvun musiikkiteokset
Oliviini

Oliviini on silikaattimineraali, jonka kemiallinen kaava on (Mg,Fe)2SiO4. Sitä esiintyy yleensä tummissa magmakivilajeissa. Magnesiumin ja raudan suhde vaihtelee magnesiumpitoisesta forsteriitista (Mg2SiO4) rautapitoiseen fayaliittiin (Fe2SiO4).

Oliviini on lasikiiltoinen, läpinäkyvä tai samea ja sen väri vaihtelee vihreän eri sävyissä. Korukivenä käytetty oliviini on väriltään kirkkaan vihreä. Oliviinista käytetään myös nimeä peridootti. Peridootti-nimeä käytetään myös oliviinin korukivimuodosta, jota puolestaan toisinaan kutsutaan krysoliitiksi. Oliviinin kovuus on 6,5–7, ominaispaino 3,27–3,37. Forsteriitti Fo sulaa vasta epätavallisen korkeassa lämpötilassa, 1 900 asteessa, mutta fayaliitti Fa 1 200 asteessa. Oliviinia käytetään kiuaskivenä. Suomessa oliviinia louhitaan yhdestä Mäntyharjulla sijaitsevasta esiintymästä.

Oliviini kiuaskivenä 
Geologian tutkimuskeskus on suorittanut erittäin perusteellisen tutkimuksen Mäntyharjun oliviiniesiintymästä. Kivi todettiin kemialliselta ja mineraaliselta koostumukseltaan varsin poikkeukselliseksi. Tällaista ei ole Suomesta muualta löydetty. Tutkimuskeskus on testannut kiven saunakiukaissa ja toteaa sen varsin sopivaksi kiuaskivimateriaaliksi.

Teknillisen korkeakoulun taloudellisen geologian laboratoriossa suoritettujen tutkimusten mukaan (prof. Heikki Niini) oliviinikivi on tasalaatuista ja lujaa ja sen päämassan muodostaa harvinainen, poikkeuksellisen terve, kova ja erittäin hyvin kuumuutta kestävä oliviini. Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen geotekniikan laboratorion kehittämän kivilaatuluokituksen mukaisesti arvioiden Mäntyharjun oliviinikivi on rapautuneisuudeltaan Rp0 (rapautumaton). Itse oliviiniesiintymässä on tiheässä mikroskooppisen ohuita kloriitti-serpentiinijuonia. Kiveä on siksi helppo murskata sopivankokoisiksi kiuaskiviksi. Kiven erityisen korkean ominaispainon sekä sen hyvän ominaislämpökapasiteetin ja lämmönjohtavuuden ansiosta kivi sitoo ja luovuttaa lämpöä tasaisesti ja pitkään. Tasainen lämpölaajeneminen hidastaa kaikille kiville ominaista rapautumista saunan lämpötilavaihteluissa. Oliviinikivestä ei aiheudu terveydelle haittaa sen rikittömyyden ja kivipölyttömyyden vuoksi, mutta myös siksi, että sen uraanipitoisuus on äärimmäisen vähäinen, toisin sanoen kivestä ei vapaudu syöpää aiheuttavaa radonkaasua, niin kuin tavanomaisesta kivestä, ennen kaikkea graniiteista ja gneisseistä.

Ominaisuudet 
 Kovuus 6,5
 Puristuslujuus 240,0 MN/m2
 Vetolujuus 23,6 MN/m2 
 Kimmoisuus 122 500 MN/m2
 Lämpökapasiteetti 2 760–3 050 kJ/m3

Lähteet

Aiheesta muualla 

Silikaattimineraalit
M/S Viking Saga

M/S Viking Saga oli Rederi AB Sallyn Wärtsilältä tilaama matkustaja-autolautta. Se liikennöi aluksi Viking Linen väreissä, mutta sai myöhemmin nimen M/S Sally Albatross. Alus tuhoutui tulipalossa vuonna 1990, ja sen rungon vedenalainen osa käytettiin uuden Sally Albatrossin (nyk. M/S Celestyal Crystal) rakentamiseen.

Laivan sisaralus on alun perin Viking Song -nimisenä valmistunut M/S Regina Baltica.

Kansikuvaus 
Tiedot ovat Viking Linen ajoilta.
 Kansi 10: komentosilta. 
 Kansi 9: aurinkokansi, miehistön tiloja. 
 Kansi 8: kokoustilat, auditorio, yökerho, miehistön hyttejä ja tiloja. 
 Kansi 7: hyttejä, ravintoloita, baari. 
 Kansi 6: hyttejä, ravintoloita, kahvila, baari, disko, tax-free-myymälä, neuvonta, lepotuoliosasto, pelihuone, maihin- ja laivaannousu. 
 Kansi 5: autokansi (nostettava henkilöautokansi), hyttejä, pelastusveneet. 
 Kansi 4: ylempi autokansi, hyttejä. 
 Kansi 3: autokansi (nostettava henkilöautokansi), hyttejä. 
 Kansi 2: alempi autokansi, hyttejä. 
 Kansi 1: hyttejä, sauna- ja uima-allasosasto, konehuoneiden ylätasot ja konevalvomo. 
 Kansi 0: pää- ja apukonehuoneet, makeavesi-, harmaavesi- ja painolastitankit.

Käyttöhistoria
M/S Viking Saga toimitettiin telakalta vuoden 1980 kesäliikenteeseen. Alus asetettiin Helsinki–Tukholma-reitille, korvaamaan saman osakasvarustamon vanhempi alus. Tässä tehtävässä Viking Linen markkinoimana Viking Saga palveli aina vuoden 1986 keväälle asti, jolloin Rederi AB Sliten M/S Olympia (nyk. M/S SPL Princess Anastasia) korvasi sen Helsinki–Tukholma-reitillä.

Aluksen poistuttua Helsinki–Tukholma-reittiliikenteestä se nimettiin uudelleen M/S Sally Albatrossiksi ja sitä käytettiin risteilyliikenteessä Itämerellä.

Alus lähti loppuvuodesta 1987 Saksaan Schichau-Seebeck Werftin telakalle saneerattavaksi. Vuoden 1988 alkupuolella M/S Sally Albatross otettiin uudistettuna takaisin risteilyliikenteeseen. Tammikuussa 1990 aluksen ollessa vuosihuollossa Finnbodan telakalla Nackassa Tukholmassa aluksella syttyi tulipalo, jonka seurauksena se tuhoutui lähes täydellisesti. 

Alus hinattiin myöhemmin samana vuonna Poriin Mäntyluodon telakalle, jossa aluksen kaikki vesirajan yläpuoliset osat riisuttiin ja rungon vedenalainen osa siirrettiin Finnyardsin Rauman telakalle, jossa se käytettiin uuden Sally Albatrossin (nyk. M/S Celestyal Crystal) rakentamiseen.

Lähteet

Aiheesta muualla

Viking Saga
Venla (nimi)

Venla on suomalainen naisen etunimi. Venla viettää nimipäiväänsä 2. kesäkuuta. Almanakassa Venla on ollut vuodesta 1908 lähtien. 

Venla on ilmeisesti muunnos ruotsin kielessä esiintyvistä etunimistä Vendla ja Vendela, jotka juontavat juurensa germaanien slaaveista käyttämästä nimityksestä vendi. Alkujaan nimi on esiintynyt miehennimenä muodossa Wendel tai Wendelin. Nimen lähteenä voi olla myös paikannimi Wendelburga.

Suomessa nimi Venla on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 9 791 ja Vendla noin 1 200 henkilölle. Venla oli 1970-luvulle saakka varsin harvinainen nimi, mutta 1980-luvulla sen suosio alkoi kasvaa selvästi. 1990-luvulla syntyneiden joukossa Venla oli jo 79. suosituin tytönnimi ja 2000-luvun ensimmäisinä vuosina (2000–2004) yhdeksänneksi suosituin. Suosio saavutti huippunsa vuonna 2015, kun Venla oli Suomessa syntyneiden tyttöjen yleisin nimi.

Tunnettuja Venloja, Vendloja ja Wendloja

 Wendla Katrina Aaltola, Katri Rautio (1864−1952), näyttelijä
 Venla Haikala (s. 2003), jalkapalloilija‎ ‎
 Venla Harju, o.s. Niemi (s. 1990), suunnistaja
 Venla Hiidensalo (s. 1975), suomalainen kirjailija, toimittaja, kriitikko ja kolumnisti
 Venla Hovi, o.s Heikkilä (s. 1987), jääkiekkoilija
 Venla Huurne (s. 1997), lentopalloilija
 Venla Hyttinen (s. 1994), lentopalloilija
 Venla Karttunen (s. 2002), pesäpalloilija
 Venla Kokkonen (s. 1983), toimittaja
 Venla Kotkaslahti (s. 1995), jääkiekkoilija
 Venla Laiho (s. 1995), kilpakävelijä
 Venla Lamberg (s. 2003), jalkapalloilija
 Venla Lampén (s. 1974), keskimatkojen juoksija
 Venla Lehtonen (s. 1995), ampumahiihtäjä
 Vendla Luja (1889–1949), kirjailija
 Vendla Lundelin (1862–1949), kirjaltaja, kuoronjohtaja ja työväenliikkeen vaikuttaja
 Vendla Sofia Mannerheim, (o.s. Willebrand, 1779–1863), kreivitär
 Venla Mäkelä, käsikirjoittaja
 Venla Mäkelä (s. 2001), jalkapalloilija
 Venla Paunonen (s. 1990), pika- ja aitajuoksija
 Vendla Pohjanheimo (1904–1988), tekstiilitaiteilija
 Venla Raittinen (s. 2002), lentopalloilija
 Wendla Randelin (1823–1906), kirjailija
 Vendla Rautio (1864–1952), näyttelijä
 Venla Ronkainen (s. 2010), lapsinäyttelijä
 Venla Saartamo (s. 1981), näyttelijä
 Venla Sainio, o.s. Kiiski (s. 1937), historiantutkija ja lastenkirjailija
 Wendla Salokas, o.s. Ivaska (1889–1969), teologi ja opettaja, Suomen ensimmäinen teologian loppututkinnon suorittanut nainen
 Venla Savikuja (s. 1990), näyttelijä
 Venla Tanhua, pesäpalloilija

Kuvitteellisia Venloja
 Männistön Venla, Jukolan Juhanin puoliso Aleksis Kiven Seitsemässä veljeksessä (1870)
 Venla, Sinikka Luja-Penttilän samannimisen romaanin (1983) hahmo
 Venla Horsmaniemi, Mari Rantasilan elokuvassa Risto Räppääjä ja viileä Venla (2012)
 Wenla Männistö, päähenkilö Riina Katajavuoren samannimisessä romaanissa vuodelta 2014
 Venla Salo, tv-sarjassa Salatut elämät

Lähteet

Viitteet 

Etunimet
Dodgeball – boltsit pelissä

Dodgeball – boltsit pelissä on yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 2004. Elokuvan ohjasi Rawson Marshall Thurber, ja sen pääosissa esiintyvät Vince Vaughn ja Ben Stiller. Stiller ja  Christine Taylor ovat naimisissa ja heillä on kaksi lasta, Dodgeball oli heidän toinen yhteinen elokuvansa, jota ennen he esiintyivät elokuvassa Zoolander. 

Lance Armstrong, Chuck Norris, David Hasselhoff ja William Shatner esiintyvät elokuvassa cameorooleissa.

Juoni

Elokuva kertoo Peter LaFleurista joka omistaa pienen kuntosalin. LaFleurin kuntosalin vieressä on White Goodmanin omistama suosittu sekä arvostettu huippukuntosali joka vetää Peteriltä asiakkaat. Peter elää velkakierteessä ja jos hän ei pysty maksamaan laskujaan hänen salinsa ulosotetaan ja salin oikeudet siirtyisivät lopulta Goodmanille. Peterillä on kuitenkin apunaan pieni ryhmä salinsa asiakkaita jotka ovat valmiita auttamaan Peteriä laskujen maksamisessa. He huomaavat lehdestä ilmoituksen polttopalloturnauksesta, jonka pääpalkintona on 50 000 dollaria. Voittosummalla he pystyisivät kuittamaan laskut ja pelastamaan salin. He ilmoittautuvat mukaan, mutta myös Goodman kuulee tästä ja ilmoittautuu omien miehiensä kanssa kisaan mukaan.

Näyttelijät

Arvioita 
Turun Sanomien Päivi Valotien mukaan Dodgeball on typerä ja toteutukseltaan televisiomainen pölhökomedia, jonka juoni on sekä ennakoitava, pitkästyttävä että piinallisen lapsellinen. Hänestä sen juonikuviot ovat urheiluelokuvasta, mutta ne on istutettu ääliökomedian formaattiin jotta mukaan on voitu ympätä alapäähuumoria, aivan tarpeetonta mäiskintää ja liioiteltuja karikatyyrihahmoja.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Yhdysvaltalaiset komediaelokuvat
Vuoden 2004 yhdysvaltalaiset elokuvat
Minangkabaut

Minangkabaut ovat eräs Indonesiasta lähtöisin oleva etninen ryhmä. Länsi-Sumatralla elää noin neljä miljoonaa minangkabauta ja muualla Indonesiassa noin kolme miljoonaa lisää. 

Minangkabaut puhuvat minangkabaun kieltä ja ovat suurimmilta osin muslimeja. Heidän kielensä kuuluu austronesialaisiin kieliin.

Indonesian etniset ryhmät
Austronesialaiset kansat
Esa Pakarinen Junior

Esa Pakarinen junior (s. 12. joulukuuta 1947 Varkaus) on suomalainen näyttelijä. Hän on Pekka Puupää -rooleistaan tunnetun näyttelijä Esa Pakarisen poika. Isänsä tavoin Esa Pakarinen junior on näytellyt kotimaisissa elokuvissa. Pakarinen on vaikuttanut erityisesti suomalaisen nukketeatterin kehitykseen sekä näyttelijänä että ohjaajana.

Valmistuttuaan Teatterikoulusta Pakarinen työskenteli ensin Joensuun kaupunginteatterissa, jonka johtajana oli tuolloin Jouko Turkka. Sen jälkeen hän siirtyi KOM-teatteriin ja myöhemmin Kotkan ja Helsingin kaupunginteattereihin. Draamateatterikauden jälkeen Pakarinen suuntautui nukketeatteriin. Hän oli vakituinen vierailija nukketeatteri Vihreässä Omenassa, jonka mukana hän kierteli myös ulkomailla. Vuonna 1989 Pakarinen muutti takaisin Varkauteen, jossa hän esitti itse soolonukketeatteria mutta teki nukketeatteria myös vierailuohjauksina muun muassa Jyväskylän Huoneteatterille. Sittemmin hän kuitenkin palasi Helsinkiin, jossa on vieraillut muun muassa Unga Teaternissa. Pakarinen on myös opiskellut vyöhyketerapeutiksi.

Pakarinen on ollut myös tekemässä useita lastenohjelmia kuten Hapsiaista. Hän on ollut Ristijärven Nuori Teatteri -teatterikoulutustapahtuman ohjaajana lähes joka vuosi.

Pakariselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.

Filmografia
 Niilon oppivuodet (1971)
 Kukkaisvalta (1972)
 Villahousupakko (1977)
 Ottakaa varas kiinni! (1977)
 Jäniksen vuosi (1977)
 Runoilija ja muusa (1978)
 Koeputkiaikuinen ja Simon enkelit (1979)
 Miesten koulu (1980)
 Pedon merkki (1981)
 Kiljusen herrasväki (1981)
 Jon (1983)
 Hapsiainen (1987–1992)
 Petos (1988)
 Histamiini ja merenneidon aarre (1989)
 Pieni pala Jumalaa (1999)
 Kotikatu (2000)

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset koomikot
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Hurme

Hurme voi tarkoittaa seuraavia asioita:

hurme, suomen kielen veri-sanan synonyymi

Sukunimi  

 Annikka Hurme (s. 1964), Valion toimitusjohtaja
 Harri Hurme (1945–2019), shakkimestari ja diplomi-insinööri
 Heikki Hurme (s. 1948), jääkiekkoilija
 Jani Hurme (s. 1975), jääkiekkomaalivahti
 Janne Hurme (s. 1973), laulaja
 Jarkko Hurme (s. 1986), jalkapalloilija
 Jorma Hurme (s. 1946), soutaja
 Juha Hurme (s. 1959), ohjaaja ja kirjailija
 Juhani Hurme, elokuvaohjaaja Peter Lindholmin (s. 1960) salanimi
 Kaarlo Hurme (1883–1950), kansanedustaja (Maalaisliitto)
 Kati Hurme (s. 1968), esteratsastaja, valmentaja ja urheilutoimittaja
 Kirsti Hurme (1916–1988), näyttelijä
 Maija Hurme (s. 1976), kuvittaja ja graafikko
 Markku Hurme (s. 1972), jääkiekkoilija
 Markus Hurme (s. 1978), lumilautailija
 Matti Hurme (1865–1947), kruununvouti
 Mauno Hurme (1912–1990), seiväshyppääjä
 Niko Hurme (s. 1974), muusikko
 Oiva Hurme (1912–1974), taiteilija, graafikko ja mainospiirtäjä
 Pertti Hurme (s. 1945), viestinnän tutkija ja opettaja
 Risto Hurme (s. 1950), nykyaikainen viisiottelija
 Suvi Hurme (s. 1991), näyttelijä
 Tarja Hurme (s. 1956), päätoimittaja
 Vilho Hurme (1890–1919), jääkärivänrikki
 Viljo Hurme (1893–1987), taidemaalari
 Vuokko Hurme (s. 1979), lastenkirjailija

Kuvitteellisia henkilöitä
 Virpi Hurme, tv-sarjassa Salatut elämät
Festivaali

Festivaali on yleensä säännöllisesti pidettävä juhla, kuten elokuva- tai musiikkifestivaali. Sana on peräisin latinan sanasta festīvus, joka tarkoittaa ”juhlallinen”.

Tunnettuja festivaaleja Suomessa ovat esimerkiksi Ankkarock, Down by the Laituri, Flow Festival, Helsingin juhlaviikot, Himos Festival, Ilosaarirock, Imatra Big Band Festival, Kotkan meripäivät, Maata näkyvissä -festarit, Nummirock, Pori Jazz, Provinssirock, Qstock, Raumanmeren juhannus, Rock the Beach, Ruisrock, Sauna Open Air Metal Festival, Savonlinnan oopperajuhlat, Simerock, Tuska Open Air Metal Festival, Weekend Festival, Karjurock ja Blockfest.

Kirjallisuutta

Katso myös 
 Karnevaali

Lähteet

Aiheesta muualla 

Tapahtumat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Katsastus (elokuva)

Katsastus on Matti Ijäksen ohjaama, vuonna 1988 valmistunut tv-elokuva, joka perustuu Joni Skiftesvikin novelleihin Vanha mies, Näprääjä ja Katsastus. Kaksi ensiksi mainittua novellia on julkaistu kokoelmassa Puhalluskukkapoika ja taivaankorjaaja (1983) ja viimeinen kokoelmassa Tuulen poika (1985). Kaikki novellit on julkaistu yhteiskokoelmissa Viltteri ja Mallu (2003) ja Katsastus (2010).

Elokuvan päähenkilöitä ovat pohjoissuomalaiset kaverukset, kolmekymppinen Viltteri (Vesa Vierikko) ja nelikymppinen Öövini (Sulevi Peltola), sekä Viltterin vaimo Mallu (Kaija Pakarinen) ja Mallun veli Junnu (Markku Maalismaa). Elokuvan alussa Viltteri ja Mallu menevät naimisiin ja saavat lapsen, ja Öövinikin joutuu kohtaamaan keski-ikäistymisensä. Viltterin auton katsastusreissusta kehittyy pienimuotoinen road movie Ruotsiin ja takaisin. Elokuva on kuvattu Torniojokilaaksossa ja Helsingin seudulla.

Katsastus on noussut harvojen suomalaisten kulttielokuvien joukkoon. Elokuvan varsinainen teema on vanheneminen, mutta sen käsitteleminen poikamaisen uhon kautta on tuonut elokuvalle ystäviä erityisesti nuorten miesten joukosta.

Teema-kanavan yleisöäänestyksessä marraskuussa 2008 Katsastus valittiin 1980-luvun suosituimmaksi tv-ohjelmaksi. Elokuvan kaupallinen DVD-tallenne tuli myyntiin helmikuussa 2010. Skiftesvik on kirjoittanut Katsastuksen myös näytelmäksi. Sen kantaesitys oli Oulun kaupunginteatterissa syksyllä 2010 Tuomo Aitan ohjaamana. Näytelmä on sisällöltään laajempi kuin tv-elokuva. Oulun jälkeen näytelmää on esitetty mm. Lahden kaupunginteatterissa, Haminan teatterissa, Kuusankosken teatterissa ja  Ykspihlajan Työväen Näyttämöllä Kokkolassa. Kesäteatterit mukaan lukien näytelmää on esitetty yli kymmenessä teatterissa.

Lähteet 
 
 Joni Skiftesvik: "Valkoinen Toyota vei vaimoni" (WSOY 2014)

Aiheesta muualla 
 
 Katsastus Ylen Elävässä arkistossa
 Katsastus Yle Areenassa

Vuoden 1988 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Matti Ijäksen ohjaamat elokuvat
Suomalaiset televisioelokuvat