Jouko Kajanoja

Jouko Kajanoja (s. 23. joulukuuta 1942 Tammela) on suomalainen poliitikko ja tutkija. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden tohtori ja ekonomi. Kajanoja on toiminut muun muassa työvoimaministerinä, Suomen kommunistisen puolueen puheenjohtajana (1982–1984) ja Kansaneläkelaitoksen yhteiskuntatutkimuksen päällikkönä (2003–2008). Hän kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon vuosina 1985–1992. Vuonna 2000 hän sai sosiaalipolitiikan dosentin arvon Helsingin yliopistosta.

Elämä

Politiikkaan ja ministeriksi 
Jouko Kajanojan isä oli maataloustieteilijä ja professori Paavo Kajanoja. Jouko Kajanoja kirjoitti ylioppilaaksi Tehtaanpuiston yhteiskoulusta Helsingistä vuonna 1961 ja suoritti sen jälkeen Reserviupseerikoulun Haminassa. Sotilasarvoltaan hän on reservin vänrikki. Koti oli porvarillinen, mutta yliopistovuosina Helsingissä Jouko Kajanoja omaksui vasemmistolaista Marxiin nojautuvaa maailmankatsomusta. Helsingin kaupungin suunnitteluvirastossa vuodesta 1966 työskennellyt Kajanoja liittyi vuonna 1968 Suomen kansan demokraattiseen liittoon (SKDL) ja kolme vuotta myöhemmin Suomen kommunistiseen puolueeseen (SKP). Kunnallisvaaleissa 1972 Kajanoja sai 250 ääntä SKDL:n listalla. SKP:n 17. edustajakokouksessa 1975 hän nousi puolueen keskuskomiteaan saarislaisen enemmistön edustajana.

Suunnitteluviraston jälkeen Kajanojan työskenteli 1970-luvulla sisäministeriössä ja valtioneuvoston kansliassa väestö- ja työvoimapolitiikan parissa. Vuonna 1976 hän siirtyi SKDL:n kiintiöpaikalle Kehitysaluerahaston varatoimitusjohtajaksi Taisto Heikkilän tilalle. Vuosina 1979-1981 Kajanoja toimi Asuntohallituksen rahoitusjohtajana. Kajanoja teki 1970-luvun loppupuolella läheistä yhteistyötä SKP:n pääsihteerinä ja työvoimaministerinä toimineen Arvo Aallon kanssa. Kajanoja piti kuitenkin yhteyksiä myös SKP:n vähemmistöön, jonka edustajien kanssa hän oli yhdessä mukana Vamokap-tutkimushankkeessa. Kajanoja oli yksi puolueensa keskeisimmistä talousasiantuntijoista. Kun Aalto jätti tehtävänsä työministeriössä, nostettiin Kajanoja hänen tilalleen työvoimaministeriksi Mauno Koiviston II hallitukseen. Kajanoja oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1982 vaalissa.

SKP:n johdossa 
Kajanoja tuli tunnetuksi lyhyestä ja myrskyisästä kaudestaan SKP:n puheenjohtajana vuosina 1982–1984. Kajanoja valittiin tehtävään ns. kolmaslinjalaisten tukemana kompromissiehdokkaana SKP:n ylimääräisessä edustajakokouksessa 1982, kun vuodesta 1966 puheenjohtajana ollut Aarne Saarinen jätti paikkansa. Puheenjohtajana Kajanoja pyrki yhdistämään puolueensa hajaantuneet rivit, mutta varsin laihoin tuloksin. Sorsan III hallitus oli vähällä kaatua marraskuussa 1982, kun Kajanoja sanoutui irti devalvaatiopäätöksestä. SKDL lähti lopulta hallituksesta vuoden lopussa Kajanojan ajamana puolueen eduskuntaryhmän äänestettyä muiden hallituspuolueiden esittämää puolustusmäärärahojen lisäämistä vastaan. Puheenjohtajan välit pääsihteeri Aaltoon alkoivat näiden toimenpiteiden seurauksena heiketä.

Vuoden 1983 eduskuntavaaleissa SKDL kärsi tappion eikä (hieman alle 4 000 ääntä saanut) Kajanoja itsekään onnistunut pääsemään läpi. SKP:n enemmistö koki Kajanojan myötäilevän liiaksi oppositiota. Puolueen 20. edustajakokouksessa puheenjohtajaksi valittiin 11 äänen erolla Arvo Aalto. Kajanoja totesi loppulausunnossaan: "Alistavat ja pakottavat valtarakenteet jyräsivät alleen orastavan yhteistyön." Kajanojalle tarjottiin töitä kustannusyhtiö Yhteistyön toimitusjohtajana, mutta hän kieltäytyi.

Uusi puolue 
Aaltolaisten kirveslinjaa vastustanut Kajanoja lähti opposition mukana SKP:stä, kun hänen puolueosastonsa kesäkuussa 1985 erotettiin puolueesta satojen muiden tavoin. Kajanoja valittiin Suomen kommunistisen puolueen (yhtenäisyys) (SKPy) pääsihteeriksi 1986. Presidentinvaaleissa 1988 SKPy:n yhteistyöpuolue Demokraattinen Vaihtoehto (Deva) asetti Kajanojan ehdokkaakseen ja hän sai 44 428 ääntä (1,4 %) suorassa kansanvaalissa. Devan valitsijamiesehdokkaat saivat 56 528 ääntä, mutta puolue jäi ilman valitsijamiehiä.

Kajanoja toimi SKPy:n puheenjohtajana 1988–1989. Hän erosi tehtävästä lokakuussa 1989 riitaannuttuaan puoluetovereidensa kanssa SKP:n toiminnan jatkamisesta. Kajanojan kannatti vähemmistöön jäänyttä kantaa, jonka mukaan kommunistisen puolueen toiminta voitiin lakkauttaa Vasemmistoliiton perustamisen myötä. Kajanojan ja SKPy:n enemmistön välit katkesivat täysin. Tilalle valittiin Esko-Juhani Tennilä.

Pois politiikasta 
Kajanoja jätti puoluepolitiikan 1990-luvulle tultaessa. Hän on kuitenkin osallistunut aktiivisesti yhteiskuntapoliittiseen keskusteluun. Vuonna 1996 Kajanoja väitteli tohtoriksi sosiaalipolitiikasta.

Syksyn 2008 kunnallisvaaleissa helsinkiläinen Kajanoja oli Vasemmistoliiton ehdokkaana, mutta hän jäi valtuuston ulkopuolelle 307 äänellään. Kajanoja valittiin kuitenkin puolueen edustajaksi sosiaalilautakuntaan.

Kajanoja kuuluu Hyvinvointivaltion vaalijat -yhdistyksen hallitukseen.

Kajanoja oli vuodet 1964-1985 naimissa Etelka Vihman kanssa ja vuodet 1985–1996 kansanedustaja Pirkko Turpeisen kanssa. Hänen nykyinen puolisonsa on kauppatieteiden maisteri Anna-Maija Kajanoja. Suomen Pankin johtokunnan neuvonantaja Lauri Kajanoja on Jouko Kajanojan poika.

Julkaisut 
 
 
 
 
 
 Kajanoja, Jouko & Taipale, Kaarin (toim.): Euroopan mahdollisuus. Helsinki: Into Kustannus, 2014. ISBN 978-952-264-295-0.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 
 Kannustavan sosiaaliturvan haaste Jouko Kajanoja 2003
 Kommentteja ja keskustelua Jouko Kajanojan julkaisusta Hyvinvointivaltio investointina inhimilliseen ja sosiaaliseen pääomaan

Demokraattisessa Vaihtoehdossa vaikuttaneet henkilöt
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Suomen työministerit
SKDL:ssä vaikuttaneet henkilöt
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Suomalaiset virkamiehet
Suomen Kommunistisen Puolueen (1994) puheenjohtajat
Suomen Kommunistisen Puolueen (1994) pääsihteerit
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
99.3 Yhteiskuntaelämän edustajat
Suomen Kommunistisen Puolueen (1918–1990) puheenjohtajat
Suomalaiset sosiaalipoliitikot