Dino Zoff

Dino Zoff (s. 28. helmikuuta 1942) on italialainen pelaajauransa lopettanut jalkapallomaalivahti, ja myöhemmin valmentaja. 

Zoff on yksi kaikkien aikojen parhaista maalivahdeista, ja hänet on valittu 1900-luvun kolmanneksi parhaimmaksi maalivahdiksi maailmassa Lev Jashinin ja Gordon Banksin jälkeen.

Ura pelaajana 

Zoff aloitti huippu-uransa 19-vuotiaana Serie A:ssa Udinesen joukkueessa. Seria A -urallaan hän pelasi 570 peliä ja oli Italian pääsarjassa  eniten pelejä pelannut maalivahti syyskuuhun 2006 saakka, jolloin hänen edelleen tilastoissa meni Gianluca Pagliuca.

Zoff voitti pitkän seurajoukkueuransa aikana kaikkiaan kuusi Italian mestaruutta ja kaksi cupia. Eurokentillä Zoffin ainoaksi pokaaliksi jäi UEFA Cupin voitto 1976–77 Juventuksen tolppien välissä.

Italian maajoukkueessa Zoff pelasi kaikkiaan 112 A-maaottelua. Hän oli mukana neljissä MM-kisoissa, joista tuli maailmanmestaruus 1982 ja hopeaa 1970. Zoff oli myös mukana Italian Euroopan mestaruuden 1968 voittaneessa joukkueessa. 1982 40-vuotiaasta Zoffista tuli kaikkien aikojen vanhin maailmanmestaruuden voittanut pelaaja. Zoff on ainoa italialainen sekä Euroopan-mestaruuden että maailmanmestaruuden voittanut pelaaja. Hän on myös maanmiehensä Gianpiero Combin ohella ainoa maalivahti, joka on toiminut maajoukkueensa kapteenina MM-kultaa voittaneessa joukkueessa. Lisäksi Zoff on 1142 minuutillaan pisimpään maalinsa puhtaana maajoukkuetasolla pitänyt maalivahti.

Meriitit pelaajana 

 Maailmanmestaruus: 1982
 MM-hopeaa: 1970
 Neljäs: 1978
 1.kierros: 1974
 Euroopan mestaruus: 1968

 Italian-mestaruus (6): 1973, 1975, 1977, 1978, 1981, 1982
 Coppa Italia (2): 1979, 1983
 UEFA Cup: 1977

Ura valmentajana 

Pelaajauransa jälkeen Zoff on kokeillut siipiään myös valmentajana, mutta huomattavasti vaisummalla menestyksellä. Zoff aloitti huipulla korvaten Rino Marchesin Juventuksen peräsimessä 1988. Zoffin johdolla Vanha Rouva voitti kaudella 1989–1990 Italian cupin sekä UEFA Cupin mestaruuden.

Menestyskausi poiki Zoffin valmennusuralle jatkoa SS Laziossa. Menestystä roomalaisseurassa ei kuitenkaan tullut toivotulla tavalla ja Zoff sai lähteä kauden 1993–94 jälkeen. Hän oli sivussa valmennustyöstä kolmisen vuotta, kunnes korvasi erotetun Zdeněk Zemanin Lazio-luotsina tammikuussa 1997. Hän toimi päävalmentajana kauden loppuun tehden kesällä tilaa ruotsalaiselle Sven-Göran Erikssonille. 

1998 Zoff nousi Italian maajoukkueen päävalmentajaksi kokeneen Cesare Maldinin seuraajaksi. Zoffin johdolla Italia eteni EM-kisoihin 2000. Belgian ja Hollannin viheriöillä Zoffin epäitalialainen hyökkäävä pelityyli tuotti tulosta ja Italia eteni aina loppuotteluun saakka. Zoffin ja Italian suuri unelma kariutui kuitenkin dramaattisesti, kun Sylvain Wiltord toi Ranskan tasoihin aivan ottelun loppuhetkillä. Jatkoajalla David Trézéguet upotti maalillaan Zoffin haaveet Euroopan mestaruudesta. Maalivahtilegenda erosi kisojen jälkeen saatuaan kovaa kritiikkiä muun muassa AC Milanin presidentti Silvio Berlusconiilta.

Zoff palasi kolmannen kerran Lazioon keväällä 2001, kun hän korvasi Englannin maajoukkueluotsiksi siirtyneen Sven-Göran Erikssonin seuran peräsimessä. Kehnosti alkaneen kauden 2001–02 takia Zoff erosi tehtävistään vuodenvaihteessa.

Kolmisen vuotta Lazio-pestinsä jälkeen Zoff yritti vielä palata valmentajaksi ACF Fiorentinassa. Hän pelasti seuran putoamiselta, mutta sai lähteä kauden jälkeen.

Meriitit valmentajana 

 EM-hopeaa: 2000
 UEFA Cup: 1990
 Coppa Italia: 1990

Lähteet

Aiheesta muualla 

Italialaiset jalkapallomaalivahdit
Italialaiset jalkapallovalmentajat
Jalkapallon maailmanmestarit
FIFA 100
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Jalkapallon Euroopan mestarit