joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Nauhaparatiisiharakka

Nauhaparatiisiharakka (Astrapia mayeri) on Papua-Uudessa-Guineassa tavattava paratiisilintuihin kuuluva varpuslintu. IUCN luokittelee nauhaparatiisiharakan silmälläpidettäväksi lajiksi.

Lajin nimeäminen 
Nauhaparatiisiharakka on yksi viimeisimmistä omaksi lajikseen kuvatuista paratiisilinnuista. Ensimmäinen maininta linnusta on vuodelta 1936 kirjasta nimeltään Papuan Wonderland. Selostus lajista oli kuitenkin lyhyt eikä lajia pidetty sen perusteella omanaan. Vuonna 1938 australialainen lintutieteilijä Fred Shaw Mayer lähetti kaksi koiraslinnun pyrstösulkaa British Museum of Natural Historyyn ja laji nimettiin hänen mukaansa vuonna 1939.

Koko ja ulkonäkö 
Nauhaparatiisiharakka on kooltaan 25–32 cm pitkä, koiraiden ollessa naaraita kookkaampia. Koiraan selkä on väritykseltään musta ja hohtaa pronssin tai vihreän värisenä. Pää, kurkku ja rinnan yläosa ovat väriltään hohtavan vihreät ja kurkussa ja rinnassa on myös violetti vivahde. Koiraan posket ja pään takaosa ovat väritykseltään hohtavan violetit. Nauhaparatiisiharakkakoiraan pyrstö on hyvin pitkä, jopa 90 cm. Pyrstö on musta lukuun ottamatta kahta pisintä keskimmäistä pyrstösulkaa, jotka ovat valkoiset ja mustakärkiset. Naaras on väriltään vaatimattomampi. Selkä on sinimusta ja muuttuu ruskeanmustaksi perässä. Pää on vihertävänhohtavan musta ja rinta on ruskea ja voimakkaasti mustan raidoittama. Siivet ovat ruskeat. Myös naaraiden pyrstösulat ovat pitkät, mutta koiraan pyrstö on huomattavasti pidempi.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Nauhaparatiisiharakka elää Papua-Uuden-Guinean keskiosissa Strickland River-joelta Mount Hagenin ja Mount Giluwen läheisyyteen. Linnun elinympäristöä ovat vuoristometsät, jotka sijaitsevat 2 200–3 400 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji tulee toimeen myös hakatuissa metsissä, vaikka laajat hakkuut ovatkin uhka kannalle. Suurin uhka on lajin metsästys sen värikkäiden höyhenten vuoksi.

Elintavat ja ravinto 
Nauhaparatiisiharakkakoirailla voi olla useita naaraita ja koirailla on perinteisiä esiintymisalueita. Koiraat esittelevät naaraille höyhenpukuaan ja houkuttelevat naaraita heiluttelemalla pyrstöään ja siipiään. Pesimäkausi kestää toukokuusta maaliskuulle. Ainoastaan naaras rakentaa kuppimaisen pesän ja munii yhdestä kahteen munaa. Naaras hautoo munia kolmisen viikkoa. Koiras ei osallistu hautomiseen eikä poikasten ruokkimiseen.

Nauhaparatiisiharakan ravinto koostuu pääasiassa hedelmistä ja siemenistä. Laji voi syödä myös selkärangattomia ja pieniä selkärankaisia eläimiä, kuten sammakoita tai liskoja.

Lähteet 

Paratiisilinnut
Matti Särkkä

Matti Juhani Särkkä (s. 23. marraskuuta 1940 Jyväskylä) on Turussa asuva suomalainen kuvataiteilija ja kirjailija.

Särkkä perusti yhdessä Vesa Niinikankaan kanssa 1999 Turkuun runouteen ja matkakirjoihin erikoistuneen pienkustantamon Enostone mutta luopui kustantamon osakkuudesta 2002 ja on sen jälkeen ollut vapaa kirjailija. Toimi myös Kaarinan kansalaisopistossa luovan kirjoittamisen ohjaajana vuosina 2004 -  2013.

Teoksia 
 Tästä kaupungista, runoja. Kirjoittajat Timo Haajanen: Urbaani turbaani, Esko Jämsén: Rakastin sinua ja Mattijuhani Särkkä: Minä kerron sinulle. Gummerus, 1969
 Kaupunki nousee maisemasta, runoja. Gummerus 1972
 Poiskatsova, eli, Kertomus minästä, joka syntyi, runoja, Atena, 1996
 Pojat lennättävät runon leijaa 1997, Atena
Nyt olet hiljaa, runokokoelma, Enos, 1999
 Kevyt alasin, valokuvat Asko Salminen, tekstit Matti Särkkä, Enos, 2000
 Naisten talo. novelleja, Enostone, 2000
 Ota tai jätä. romaani, Enostone, 2001
 Taormina rakastettuni, matkakirja. Enostone, 2001 
 Ei paluuta, romaani. Enostone, 2002
 Poikaveljet : kolme Tourujoen maalaria, romaani. Enostone, 2003 (aiheena jyväskyläläiset taidemaalarit Yrjö Saarinen, Feliks Ojanen ja Matti Särkkä)
 Jättiläinen ja minä : Firenze puolessa päivässä, matkakirja; kuvitus Marja Särkkä. Enostone, 2004
 Michelangelo Buonarroti ja hänen paavinsa, komedia. Enostone, 2005
 Sanoja päin : seitsemän kirjoittajaa, toimittanut Matti Särkkä. Enostone, 2005 
 Murha paviljongissa 2007, Gummerus
Sinappiaurinko, Urho Lehtisen taitijuudesta 2007, Antokon
Ajan muoto, romaani. Enostone, 2008
 Kiinalaiset kädet : proosaa & runoja. Kaarinan-Piikkiön kansalaisopiston kirjoittajakurssin antologia, kirjoittajat Santer Niittyaro ym, toimittanut Matti Särkkä. Enostone, 2008
 Kaikki kuvat, romaani. Enostone,Turku 2010
 Karhu ja metsämökki, antologia (toim.) Enostone, 2011
 Runoja maan alta, runokokoelma, Enostone, 2011
 Hymyilevä mies, runokokoelma, Enostone, 2012
 Vähän paljon, runokokoelma, Enostone, 2013
 Lumeaika, proosaa, Enostone, 2014""
 Bar Mocambo, romaani. Enostone, 2016
 
 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset kirjankustantajat
Vuonna 1940 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomen unkarilaiset

Suomen unkarilaiset ovat Suomessa asuvia unkarilaisia tai heidän jälkeläisiään. Suomessa on arviolta yhteensä noin 1 200 unkarilaista tai unkarinkielistä. Monet heistä ovat tulleet Transilvaniasta eli nykyisestä Romaniasta.

Unkarilaiset Suomessa

Unkarilaiset asuvat etupäässä Suomen eteläosassa, pääkaupunkiseudulla, sekä suuremmissa kaupungeissa (Turussa, Tampereella, Oulussa) ja pienissä kylissä. Unkarilaiset seurat ovat Helsingissä.

Unkarilaisia järjestöjä Suomessa 
Bóbita ry on Suomessa oleva aktiivisin unkarilainen seura Helsingin seudulla. Suomen unkarilainen kristillinen yhteisö ry on ainoa virallinen unkarilainen kristillinen seura Suomessa. Se toimii ekumeenisesti, jäsenet tapaavat säännöllisesti Alppilan evankelis-luterilaisessa kirkossa järjestetyssä jumalanpalveluksessa, kuukauden ensimmäisenä sunnuntaina. Otaniemen kappelissa toimii tiistai iltaisin ekumeenisellä pohjalla unkarinkielinen raamattupiiri. Unkarinkielisia katolisia messuja on harvakseltaan Helsingissä Pyhän Marian tai Pyhän Henrikin kirkossa.

Vuonna 1993 perustettiin Suomenunkarilaisten Seura (FME), jonka puheenjohtaja on tällä hetkellä Árpád Jelinkó. Helsingissä toimii Unkarin Kulttuurikeskus. Samassa osoiteessa on Suomi-Unkari Seuran toimisto.

Tunnettuja suomalaisia, joilla on unkarilaisia sukujuuria 

 Réka Szilvay - viulisti
 Johanna Debreczeni - laulaja
 Aladár Paasonen - sotilas
 Kati Kovács - sarjakuvapiirtäjä
 Sami Garam - kokki
 Károly Garam - sellisti
 Lajos Garam - viulisti
 Tamás Gruborovics - jalkapalloilija
 Nándor Mikola - akvarellitaiteilija
 Paavo von Pandy - sotilas
 Géza Szilvay - viulisti
 Aladár Valmari - kirjailija
 Ville Valo - laulaja
 Benedek Oláh - pöytätennispelaaja
 Harri István Mäki - kirjailija

Lähteet

Aiheesta muualla

 Suomi-Unkari Seura
 Bóbita Egyesület / Bóbita ry
 Suomenunkarilaisten Seura
 Unkarin Kulttuurikeskus
 Suomen unkarilainen kristillinen yhteisö ry

Unkarilaisten diaspora
Ivanov

Ivanov (venäjäksi yleensä Ивано́в, harvemmin Ива́нов), naisilla Ivanova (Ива́но́ва) on yleisimpiä venäläisiä sukunimiä. Sitä esiintyy myös muilla slaavilaisilla kansoilla. Nimi perustuu raamatulliseen Ivan (Ива́н) -etunimeen (suomeksi Johannes ym.). Se voi viitata seuraaviin henkilöihin tai asioihin:

Ivanov
 Aleksandr Andrejevitš Ivanov (1806–1858), venäläinen taidemaalari
 Aleksandr Ivanov (s. 1982), venäläinen keihäänheittäjä
 Aleksandr Ivanov (s. 1993), venäläinen kilpakävelijä
 Aleksandr Ivanov, Ivan (s. 1994), valkovenäläis-venäläinen laulaja
 Eduard Ivanov (1938–2012), neuvostoliittolainen jääkiekkoilija
 Georgi Ivanov (s. 1940), bulgarialainen sotilas ja kosmonautti
 G’orge Ivanov (s. 1960), Makedonian presidentti
 Igor Ivanov (s. 1945), venäläinen poliitikko
 Ivan Ivanov (s. 1971), bulgarialainen painonnostaja
 Ivan Ivanov (s. 1966), bulgarialainen sulkapalloilija
 Ivan Ivanov-Vano (1900–1987), venäläinen animaattori, käsikirjoittaja ja animaatioelokuvaohjaaja
 Kirill Ivanov, Jyvan Kyrla (1909–1943), marilainen näyttelijä ja runoilija
 Leonid Ivanov (1944–2010), neuvostoliittolainen koripalloilija
 Konstantin Ivanov (1890–1915), tšuvassilainen runoilija
 Mihail Ivanov (s. 1977), venäläinen maastohiihtäjä
 Mihail Ippolitov-Ivanov (1859–1935), venäläinen säveltäjä
 Nikolai Ivanov (1949–2012)), neuvostoliittolainen soutaja ja olympiavoittaja
 Nikolai Ivanov (1851–1919), venäläinen kenraali
 Nikolai Ivanov (1896–1956), neuvostoliittolainen puoluevirkailija
 Nikolai Ivanov (s. 1964), venäläinen jalkapalloerotuomari
 Nikolai Ivanov, neuvostoliittolainen yleisurheilija
 Oleg Aleksandrovitš Ivanov (s. 1986), venäläinen jalkapalloilija
 Oleg Viktorovitš Ivanov (s. 1967), venäläinen jalkapalloilija
 Platon Ivanov (1863–1939), venäläinen virkamies
 Robert Ivanov (s. 1993), suomalainen jalkapalloilija
 Sergei Borisovitš Ivanov (s. 1953), venäläinen poliitikko
 Sergei Valerjevitš Ivanov (s. 1975), venäläinen maantiepyöräilijä
 Trifon Ivanov (1965–2016), bulgarialainen jalkapalloilija
 Valentin Kozmitš Ivanov (1934–2011), neuvostoliittolainen jalkapalloilija
 Valentin Valentinovitš Ivanov (s. 1961), venäläinen jalkapallotuomari
 Valeri Ivanov (k. 2002), venäläinen toimittaja
 Vjatšeslav Ivanov (s. 1938), neuvostoliittolainen soutaja
 Vjatšeslav Ivanovitš Ivanov (1866–1949), venäläinen runoilija
 Vsevolod Ivanov (1895–1963), venäläinen neuvostokirjailija

Ivanova
 Alina Ivanova (s. 1969), neuvostoliittolainen kävelijä
 Jekaterina Ivanova (s. 1977), valkovenäläinen ampumahiihtäjä
 Julia Ivanova (s. 1985), venäläinen maastohiihtäjä
 Kira Ivanova (1963–2011), venäläinen taitoluistelija 
 Lidija Kalinina-Ivanova (s. 1937), neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja
 Nastassja Mirontšyk-Ivanova (s. 1989), valkovenäläinen pituushyppääjä
 Olimpiada Ivanova (s. 1970), venäläinen kävelijä

Muita
 Ivanovo, Ivanovon alueen pääkaupunki Venäjällä
Walden

Walden voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

 Walden Pond, järvi Yhdysvaltain Massachusettsissa
 Elämää metsässä (Walden), Henry David Thoreaun kirja, nimetty järven mukaan

Henkilöitä

Walden, Waldén, Wallden tai Walldén on myös seuraavien henkilöiden sukunimi.
Henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita:
 Anni Walden (1885–1962), sotakummivaliokunnan puheenjohtaja, kenraali Rudolf Waldenin puoliso
 Arthur Wallden (1892–1933), punakaartilainen
 Elin Waldén (1873–1945), lastenkirjailija
 Evert Woldemar Walldén (1869–1921), juristi, yritysjohtaja ja virka- ja valtiopäivämies
 Gustaf Waldén (1877–1940), laki- ja liikemies, Alkon toimitusjohtaja
 Heikki Walldén (1914–2006), taidemaalari
 Henry Waldén (1978–2008), rockkitaristi
 Hilja Walldén (1871–1929), kirjallisuuden suomentaja
 Joel Walldén (1894–1972), eversti
 Jouni Waldén (s. 1982), kiekonheittäjä
 Juuso Walden (1907–1972), teollisuusjohtaja, Rudolf Waldenin poika
 Kari Walden (s. 1941), Yhdysvalloissa asuva suomalainen kuvataiteilija ja entinen yritysjohtaja
 Kurt Walldén (1906–1979), juristi ja pianisti
 Liisa Hallamaa-Walden (1925–2008), keraamikko
 Mika Walldén (s. 1972), jalkapalloilija
 Netta Walldén (s. 1972), kirjailija ja opettaja
 Paul Walden, Guru Josh (1964–2015), brittiläinen acid house -muusikko
 Pirkko Walden (Pirkko-Liisa Walden; s. 1948), suomalainen Åbo Akademin liiketaloustieteen professori
 Ricky Walden (s. 1982), englantilainen snooker-ammattilainen
 Rudolf Walden (1878–1946), teollisuusjohtaja ja kenraalimajuri, Yhtyneiden Paperitehtaiden perustaja
 Timo Walden (s. 1966), toimittaja ja jalkapallovaikuttaja
 Väinö Valdemar Waldén (1892–1920), jääkärivääpeli
 Werner Walldén (1906–1989), kenttäratsastaja

Entinen nimi
 Lida Salin, o.s. Wallden (1885–1946), näyttelijä
 J. V. Vakio, vuoteen 1935 Hjalmar Voldemar Walldén (1897–1955), Yleisradion toimitusjohtaja
 Väinö Ventoniemi, vuoteen 1930 Walldén (1906–1997), yrittäjä ja yritysjohtaja, liikennenenuvos
Euklidinen avaruus

Euklidinen avaruus on n-ulotteinen reaalikertoiminen vektoriavaruus, jolle pätevät euklidisen geometrian aksioomat. Euklidista avaruutta voidaan merkitä  tai , missä .

Tunnetuin euklidinen avaruus on  eli reaaliluvut. Lisäksi matematiikassa tulevat usein vastaan euklidinen taso  ja kolmiulotteinen avaruus . 

Nykyisen käsityksen mukaan maailmankaikkeus ei ole euklidinen avaruus, sillä suhteellisuusteorian mukaisesti avaruuden rakenne taipuu suurten massojen vaikutuksesta. Suhteellisen pienillä nopeuksilla tilannetta voi hyvin kuvata euklidisen avaruuden rakenteilla.

Johdanto 

Esimerkiksi vektoriavaruuden  alkioita eli vektoreita ovat reaalilukukolmikot . Kahden tällaisen summa lasketaan koordinaateittain: . 

Skalaarilla eli reaaliluvulla kerrottaessa jokainen vektorin koordinaatti kerrotaan annetulla reaaliluvulla, esim. . Tämä siis tuottaa skalaarista ja vektorista vektorin.

Skalaaritulossa eli pistetulossa sen sijaan lasketaan kahdesta vektorista skalaari, esim. . Tämän skalaaritulon avulla voidaan määrittää avaruuteen  normi eli pituusmitta: . Tämä vastaa Pythagoraan lausetta. Kahden vektorin  etäisyys määritellään niiden erotuksen normiksi: .

Vastaavat säännöt pätevät kaikissa vektoriavaruuksissa , kuten alla täsmennetään.

Määritelmiä 

Euklidinen avaruus määritellään topologisesti tuloavaruutena, eli :n karteesisena tulona itsensä kanssa n kertaa. Tätä voidaan merkitä lyhyesti
, jossa 

Tuloavaruuden pisteet ovat järjestettyjä n-jonoja, eli niissä on n kappaletta alkioita. Esimerkiksi

Sen voi määritellä myös lineaarialgebran tapaan vektoriavaruutena, jolloin avaruuden kannan muodostavat n kappaletta kohtisuorasti toisiaan vastaan olevaa yksikkövektoria:

:n mielivaltainen vektori merkitään

missä :t ovat vektorin koordinaatit. Vektori voidaan esittää myös yksikkövektoreiden avulla summana:

Lukua 0 vastaa nollavektori

Kahden : vektorin summa on määritelty laskemalla vektorit koordinaateittain yhteen:

Vakiolla kerrottaessa jokainen vektorin koordinaateista kerrotaan erikseen:

Laskusääntöjä 

Vektorin pituuden ja vektoreiden välisen kulman laskemiseksi tarvitsee määritellä pistetulo. :n vektoreille  ja  se on

Vektorin pituus eli euklidinen normi on neliöjuuri sen sisätulosta itsensä kanssa:

Euklidinen metriikka määrittää kahden pisteen etäisyyden euklidisessa avaruudessa. Sitä kutsutaan myös etäisyysfunktioksi, ja se on oikeastaan yksi pythagoraan lauseen muoto. Pisteille  ja  se on

Kulma vektoreiden  ja  välillä lasketaan pistetulon ja normin avulla:

Katso myös 
 Eukleides

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta
 
 
 

Lineaarialgebra
Euklidinen geometria
Seulonnan keskeiset artikkelit
Vjatšeslav Zudov

Vjatšeslav Zudov (, s. 8. tammikuuta 1942 Bor, Venäjän neuvostotasavalta) on entinen neuvostoliittolainen kosmonautti.

Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen 23. lokakuuta 1965. Hän toimi Sojuz 23 -lennon päällikkönä 14.–16. lokakuuta 1976. Hän siirtyi eläkkeelle 14. toukokuuta 1987.

Hän on naimisissa ja perheessä on kaksi lasta.

Neuvostoliittolaiset avaruuslentäjät
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Pohjoismainen taidekoulu

Pohjoismainen taidekoulu, myös Nordiska konstskolan oli Kokkolassa toiminut vuonna 1984 perustettu oppilaitos, joka valmensi taiteen korkeakouluopintoihin. Pohjoismaista taidekoulua ylläpitävä kuntayhtymä Kvarnen päätti kesällä 2018 lopettaa koulun ylläpidon, koska oppilaita ei tullut riittävästi.

Opiskelu Pohjoismaisessa taidekoulussa oli kokopäiväistä, lisäksi opetusta oli kahtena iltana viikossa. Opiskelijat opiskelivat 1–2 vuotta. Koulun opetus ja opettajakunta oli kansainvälistä, ja  myös opiskelijoita oli eri pohjoismaista. Vierailevat opettajat pitivät parin viikon intensiivikursseja ja opetusjaksoja taiteen eri alueista kuten piirustus, maalaus, grafiikka, audio-visuaaliset projektit, tilateokset ja valokuvaus. Myös piirustus oli koulussa tärkeällä sijalla. 
Koulun opettajina on ollut nykytaiteen kentällä aktiivisesti toimivia taiteilijoita. Suuri osa opetuksesta tapahtui työskentelyn ja omien taideprojektien ohjauksena. Opiskelijat työskentelivät koulussa ateljeetiloissaan, joissa opettajat vierailivat antamassa henkilökohtaista palautetta. 

Koulu teki yhteistyötä Kuninkaallisen taidekorkeakoulun (Tukholma), Taikin, Valandin taidekoulun (Göteborg) ja Bergenin taidekorkeakoulun kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Pohjoismaisen taidekoulun kotisivu

Entiset suomalaiset kuvataideoppilaitokset
Marmorisorsa

Marmorisorsa (Marmaronetta angustirostris) on pienikokoinen sorsalintujen (Anseriformes) lahkoon kuuluva lintu.

Koko ja ulkonäkö 

Linnun pituus on 39–42 senttimetriä ja siivenkärkien väli 63–70 cm. Marmorisorsa on hoikka, pienikokoinen sorsalintu, jolla on pitkät siivet ja pyrstö. Sen kapea ja tumma nokka muistuttaa naaras jouhisorsaan (Anas acuta) nokkaa. Pää suhteessa ruumiiseen vaikuttaa suurelta ja pitkältä niskatöyhdön takia. Silmänalue on tumma. Linnun puku on hiekanruskean vaalea, ja sitä täplittävät likaisenvalkoiset pallukat. Siiven alapinnat on vaaleat, mutta päälipuolen kyynärsulat ovat vaaleimmat ja linnun ollessa lennossa edestäpäin katsottuna siiventaipeessa näkyy kaksi vaaleaa täplää. Marmorisorsan sukupuolet ja ikäluokat ovat samannäköisiä, mutta koirailla saattaa olla täyteläisempi niska ja tummempi nokka, sekä nuorilla vaalea täplitys epäselvempää ja beigensävyistä.

Marmorisora on hiljainen, mutta soitimella naaras ääntelee kirkasta vihellystä ”vii-vih”.

Levinneisyys 

Ennen vuotta 1991 lajin maailmanlaajuiseksi yksilömääräksi arvioitiin 34 000–40 000 lintua. Vaikka aineistoa on vähän, nykyiseksi yksilömääräksi on arvioitu 14 000–26 000 lintua, mikä osoittaa kannan nopean heikkenemisen.

Nykyinen kanta on 3 000–5 000 lintua läntisellä Välimerellä, 1 000 lintua itäisellä Välimerellä, 5 000–15 000 lintua Lounais-Aasiassa ja 5 000 lintua Etelä-Aasiassa.

Talvehtimismäärät Iranissa ovat tippuneet vuosien 1985–1992 25 000–30 000 linnusta vuoden 1993 5 000 lintuun ja vuoden 1995 vain 3 700 lintuun. Arvioitu 3 000 linnun talvehtimispopulaatio vuonna 1997 ja 4 250 linnun määrä Tunisiassa näyttävät, että läntisen Välimeren populaatio on suurempi kuin aikaisemmin luultiin.

Marmorisorsan levinneisyys on hajanaista. Sitä esiintyy läntisellä Välimerellä Espanjassa, Marokossa, Algeriassa, Tunisiassa ja talvehtimisalueilla Pohjois-Afrikassa ja Saharan eteläpuolisen Afrikan länsiosissa. Itäisen Välimeren maista se esiintyy Turkissa, Israelissa, Jordaniassa, Syyriassa ja talvehtimisalueella Egyptin eteläpuolella. Lähi-idässä ja Etelä-Aasiassa se esiintyy Azerbaidžanissa, Armeniassa, Venäjällä, Turkmenistanissa, Uzbekistanissa, Tadžikistanissa, Kazakstanissa, Irakissa, Iranissa, Afganistanissa, Pakistanissa, Intiassa ja Kiinassa, sekä talvehtivana Iranissa, Pakistanissa ja Luoteis-Intiassa.

Laji on hävinnyt Kap Verdeltä, Kyprokselta ja Pohjois-Makedoniasta

Elinympäristö 

Marmorisorsa pesii paikallisena reheväkasvuisissa, matalissa alankojärvissä.

Uhat 

Yli 50 % marmorisorsalle sopivista elinympäristöistä on tuhoutunut 1900-luvulla. Ihmisen tekemät hydrologiset muutokset ovat vaikuttaneet vakavasti pesimäpaikoilla Tunisiassa, Turkissa, Marokossa ja Espanjassa.

Marmorisorsan kanta on vähentynyt nopeasti, koska sen talvehtimisalueita on tuhoutunut. Aineistoa on kuitenkin niukasti ja saattaa olla, että jotkut linnut ovat siirtyneet uusille talvehtimisalueille. Läntisen Välimeren alueelta on löytynyt lisää yksilöitä, mutta tämä johtuu todennäköisesti parantuneista tarkkailujärjestelmistä. Tämä populaatio on kärsinyt elinympäristöjen häviämisestä.

Lähteet 

Sorsat
Uhanalaiset linnut
Labello

Labello on huulirasvapuikko, jota valmistaa Beiersdorf Saksassa ja Itävallassa. Labelloa myydään myös muualla Euroopassa kuin Saksassa, Suomi mukaan lukien.

Labello huulirasvapuikkoa on valmistettu vuodesta 1909 lähtien. Tätä ennen huulirasva oli ollut tarjolla erinäisinä salvoina tai paperiin pakattuna. Alkuun huulirasvapuikko oli pakattu tina- ja myöhemmin alumiiniputkiloon. Vuonna 1953 yritys esitteli muovisen putkilon. Vuonna 1973 julkaisiin nykyinen "klassinen" sininen Labello.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Tuotteen kotisivut

Kosmetiikkamerkit
Beiersdorfin tuotemerkit
Imatran taidekoulu

Imatran taidekoulu (tunnettiin myös nimillä Imatran taideoppilaitos ja Imatran kuvataideoppilaitos) oli suomalainen ammattikorkeakoulutasoinen kuvataiteilijoita kouluttava oppilaitos. Koulu toimi Saimaan ammattikorkeakoulun kuvataiteen koulutusohjelmana. Lahden ja Saimaan ammattikorkeakoulut yhdistyivät uudeksi LAB-ammattikorkeakouluksi 1.1.2020.

LAB-ammattikorkeakoulun muotoilun, kuvataiteen ja visuaalisen viestinnän koulutukset jatkavat Lahden Muotoiluinstituutin ja Imatran taidekoulun pitkiä perinteitä LABin Muotoiluinstituuttina (engl. Institute of Design and Fine Arts).

Historia 
Imatran taidekoulu jatkoi vuonna 1952 perustetun Imatran taideyhdistyksen piirustuskoulun seuraajana. Koulun erikoisuutena oli etenkin kansainvälinen yhteistyö Venäjän kanssa. Pietarin taideakatemian professorit toimivat anatomiapiirustuksen ja muotokuvamaalauksen opettajina sekä yhteistyötä oli myös venäläisten nykytaiteilijoiden kanssa.

Imatran taidekoulussa opiskeli muun muassa Anni Rapinoja.

Lähteet

Aiheesta muualla
 LAB-ammattikorkeakoulu

Entiset suomalaiset kuvataideoppilaitokset
Sikunaöljy

Sikuna- eli finkkeliöljy (ruots. finkelolja) tarkoittaa käymisessä muodostuvia korkeampia alkoholeja (enemmän kuin kaksi hiiliatomia), joita esiintyy vaihtelevissa määrin siiderissä, simassa, oluessa, viinissä ja tisleissä kuten pontikassa.

Koostumus ja maku

Sikunaöljyn käsittämät yhdisteet ovat pääasiassa:
1-propanoli
2-propanoli
butanolit
1-pentanoli
furfuraali

Liialliset pitoisuudet näitä jakeita saattavat aiheuttaa sivumakuja, joita toisinaan kuvaillaan sanoin ”mausteinen”, ”tulinen” tai ”liuotinmainen”. Joidenkin juomien, kuten viskin, siwuchan ja perinteisten alejen ja siiderien odotetaan sisältävän suhteellisen suuria pitoisuuksia sikunaöljyjä osana niiden makuprofiilia. Toisissa juomissa, kuten vodkassa ja lagereissa, sikunaöljyjen esiintyminen katsotaan virheeksi. Tutkimusten mukaan sikunaöljyt eivät aiheuta etanoliin verrattuna merkitsevästi enempää sivuvaikutuksia, kuten päänsärkyä, pahoinvointia tai oksentelua.

Muodostuminen ja poistaminen
Sikunaöljyjä muodostuu käymisen tapahtuessa:
 korkeammissa lämpötiloissa
 happamammissa olosuhteissa
 kun hiivan toimintaa rajoittaa matala typen määrä

Tislauksen aikana sikunaöljyt tiivistyvät tislauksen loppuvaiheeseen. Niillä on öljymäinen koostumus, joka on tislauksen suorittajan havaittavissa, ja josta nimikin juontuu. Niin haluttaessa nämä raskaammat alkoholit voidaan miltei kokonaan erottaa refluksikolonnia käyttämällä. Sen sijaan kylmätislaus ei poista sikunaöljyjä.

Lähteet 

Alkoholit
Alkoholi
Istituto Nazionale di Fisica Nucleare

Istituto Nazionale di Fisica Nucleare (INFN) () on Italian ydin-, hiukkas- ja astrofysiikan tutkimusta koordinoiva tutkimuslaitos. Sen perustivat 8. elokuuta 1951 Milanon, Torinon, Padovan ja Rooman Sapienza-yliopisto edistämään Enrico Fermin 1930-luvulla Roomassa aloittamaa ydinfysiikan tutkimusta. INFN tekee läheistä yhteistyötä CERNin, Fermilabin, Max Planck -instituutin ja muiden kansainvälisten tutkimuslaitosten kanssa.

1950-luvun jälkipuoliskolla Istituto Nazionale di Fisica Nucleare suunnitteli ja rakennutti ensimmäisen italialaisen hiukkaskiihdyttimen - Frascatin elektronisynkrotronin. 1960-luvun alkupuoliskolla Frascatissa rakennettiin Bruno Touschekin johdolla lisäksi maailman ensimmäinen elektroni-positronitörmäytin (ADA - Anello Di Accumulazione). Vuonna 1968 Frascatin kansallinen laboratorio otti käyttöön ADONE:n (suurempi ADA), joka oli ensimmäinen korkeaenergiahiukkastörmäytin. Sen säteen energia oli 1,5 GeV. Samoihin aikoihin INFN liittyi mukaan tutkimuksiin CERN:iin sijoitettavien, entistä tehokkaampien hiukkaskiihdyttimien rakentamiseksi. Viime vuosina INFN:llä on ollut merkittävä osa grid-laskennan kehityksessä.

INFN:llä on yhteensä 19 osastoa () useimmissa suurissa italialaisyliopistoissa (esim. The Galileo Galilei Institute for Theoretical Physics (GGI), jota rahoittavat INFN ja Firenzen yliopisto), sekä neljä kansallislaboratoriota. INFN:llä on omaa henkilöstöä noin 2 000, mutta se on ensisijaisesti korkeaenergiafysiikan päärahoittajataho Italiassa. Tutkijat ovat usein samanaikaisesti yliopiston sekä INFN:n kirjoilla, ja saavat jälkimmäisestä kohdennettua tutkimusrahoitusta. INFN toimii ulkopuolisena rahoittajana noin 2 000 vanhemmalle ja 1 300 nuoremmalle tutkijalle.

Laboratoriot
 LNGS (Laboratori Nazionali del Gran Sasso)
 LNL (Laboratori Nazionale di Legnaro)
 LNF (Laboratori Nazionali di Frascati)
 LNS (Laboratori Nazionali del Sud, Catania)

Osastojen sijainnit
Bari, Bologna, Bologna - CNAF, Cagliari, Catania, Ferrara, Firenze, Genova, Lecce, Milano, Milano - Bicocca, Napoli, Padova, Pavia, Perugia, Pisa, Rooma - I, Rooma - II, Rooma - III, Torino, Trieste

INFN:n johtajat
 1954–1959 Gilberto Bernardini
 1960–1965 Edoardo Amaldi
 1966–1970 Giorgio Salvini
 1970–1975 Claudio Villi
 1976–1977 Alberto Gigli Berzolari
 1977–1983 Antonino Zichichi
 1983–1992 Nicola Cabibbo
 1993–1998 Luciano Maiani
 1998–2004 Enzo Iarocci
 2004– Roberto Petronzio

Katso myös
Fysiikan tutkimus

Lähteet

Aiheesta muualla
INFN:n nettisivut

Tutkimuslaitokset
Italian tiede ja tekniikka
Mikael Jansson

Lars-Olof Mikael Jansson (s. 4. syyskuuta 1965 Uumaja) on ruotsalainen kansallismielinen poliitikko, joka toimi Ruotsidemokraattien johdossa vuosina 1995–2005. Hänet korvasi Jimmie Åkesson. Hän oli ehdolla Euroopan parlamentin jäseneksi vuoden 2009 vaaleissa.

Jansson syntyi Uumajassa, mutta kasvoi Kopparbergissa, Ljusnarsbergin kunnan pääpaikassa Västmanlandissa. Hän on asunut vuodesta 1985 Örebrossa. Hänellä on kaksi poikaa. Hän meni vuonna 2006 kihloihin Liselott Löfgrenin kanssa. 

Jansson kouluttautui opistoinsinööriksi ja suoritti pakollisen asepalveluksensa. Poliittisen uransa hän aloitti keskustapuolueessa vuonna 1990. Hän eteni Örebron paikallisjärjestön toiseksi varapuheenjohtajaksi ja Örebron Vasan kunnanosalautakunnan varajäseneksi. Vuonna 1993 hän siirtyi Ruotsidemokraatteihin, jossa hänestä tuli toinen varapuheenjohtaja vuonna 1994 ja puheenjohtaja vuonna 1995. Hän pyrki epäonnistuneesti vielä uudelle puheenjohtajakaudelle vuonna 2005. 

Jansson on tehnyt myös muita töitä samanaikaisesti politiikassa toimimisen ohella.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut  

Ruotsidemokraattien poliitikot
Ruotsalaisten puolueiden puheenjohtajat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Tiedekirjasto Tritonia

Tiedekirjasto Tritonia on kaikille avoin tieteellinen yhteiskirjasto, jonka kehysorganisaatiot ovat Vaasan korkeakoulut.

Kehysorganisaatiot:
 Vaasan yliopisto, 
 Vaasan ammattikorkeakoulu, 
 Yrkeshögskolan Novia
Tritonia tukee korkeakoulujensa opiskelua, opetusta ja tutkimusta, tarjoamalla tiedekirjastopalveluja (mm. tietoaineisto- ja ohjauspalveluja) suomen, ruotsin ja englannin kielellä. Palveluja voi käyttää sekä Tritonian tiloissa että tietoverkkojen välityksellä.Tritonia välittää Suomen kirjastoverkon yhteisiä palveluja, kansallisen digitaalisen kirjaston käyttöliittymä on nimeltään Finna.  

Tritonian päätoimipisteessä Vaasan yliopiston kampusalueella Palosaarella sijaitsee myös Juveneksen kahvila Café Oskar. Päätoimipisteen lisäksi Tritonialla on toimipiste Pietarsaaressa Campus Allegron yhteydessä.

Historia 

Ensimmäiset maininnat Vaasan yhteisestä korkeakoulukirjastosta ovat jo vuodelta 1969. Arkkitehtuuritoimisto Käpy ja Simo Paavilaisen suunnitteleman kirjastorakennuksen virallisia avajaisia vietettiin kuitenkin vasta 20.8.2001. Vaasan yliopiston, Hanken Vasan ja Åbo Akademi Vasan yhteisen kirjaston lisäksi  Tritoniassa aloitti toimintansa oppimiskeskusprojekti.

Tritonian, Vaasan ammattikorkeakoulun ja Yrkeshögskolan Novian tietokannat yhdistettiin ja tekniikan yksiköiden muutto Tritoniaan tapahtui marraskuussa 2009 ja viiden korkeakoulun omistama Tritonia avattiin virallisesti 7.1.2010. 

Viimeisin muutto oli vuoden 2016 lopussa, kun Novian ja Vaasan ammattikorkeakoulun sosiaali- ja terveysalan opetus siirtyi Palosaarelle uuteen Alere-kiinteistöön ja toiminta Tritonian Raastuvankadun ja Sarjakadun yksiköissä päättyi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Tritonian kotisivut
Tritonian Finna

Vaasan yliopisto
Vaasan kirjastot
Suomen yliopistojen kirjastot
Yliopisto (Vaasa)
Valto Maunula

Valto Maunula (s. 15. helmikuuta 1936 Kittilä) on suomalainen sähköteknikko ja kirjailija, joka asuu nykyisin Sodankylän Sattasessa.

Maunulan romaaneissa Kannattaa varoa ja Ei sorru kuvataan Kolarin ja Kittilän alueella jatkosodan aikana toimineita metsäkaartilaisia. Romaanissa Kahdeksanvuotiaan sota käsitellään lappilaisten Ruotsiin evakkoon joutumista Lapin sodan aikana syksyllä 1944.

Teoksia 
 Kannattaa varoa, romaani.  OK-kirjat, Tornio 1973
 Ei sorru.  Pohjoiset kirjailijat, Rovaniemi 1980
 Kahdeksanvuotiaan sota, romaani.   Tekijä, Rovaniemi 1984

Lähteet 
 
 Lapin kirjailijat : Valto Maunula

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1936 syntyneet
Elävät henkilöt
Lebedev

Lebedev (), naisilla Lebedeva (Ле́бедева) on yleisimpiä venäläisiä sukunimiä. Se perustuu ’joutsenta’ tarkoittavaan liikanimeen Lebed (Ле́бедь). Nimi voi viitata seuraaviin henkilöihin tai asioihin:

Lebedev
 Aleksandr Lebedev (s. 1959), venäläinen liikemies
 Jevgeni Aleksandrovitš Lebedev (s. 1980), venäläis-brittiläinen liikemies
 Jevgeni Andrejevitš Lebedev (s. 1981), venäläinen pikajuoksija
 Juri Lebedev (s. 1957), neuvostoliittolainen jääkiekkoilija
 Konstantin Lebedev (s. 1918), venäläinen kommunistipoliitikko, Viron kommunistisen puolueen toinen sihteeri 1971–1982
 Mihail Ivanovitš Lebedev (1812–1837), venäläinen taidemaalari
 Mihail Nikolajevitš Lebedev (1877–1951), komilainen kirjailija
 Nikolai Lebedev (1921–2022), venäläinen näyttelijä
 Nikolai Lebedev (s. 1966), venäläinen elokuvaohjaaja
 Nikolai Lebedev (1919–1982), neuvostoliittolainen matemaatikko
 Nikolai Lebedev (1901–1992), neuvostoliittolainen kenraalimajuri
 Nikolai Lebedev (1914–1942), Neuvostoliiton sankari
 Nikolai Lebedev (1846–1888), venäläinen kirjailija
 Pjotr Nikolajevitš Lebedev (1866-1912), venäläinen fyysikko
 Sergei Aleksejevitš Lebedev (1902–1974), neuvostoliittolainen sähkötekniikan ja tietojenkäsittelyn tutkija
 Sergei Nikolajevitš Lebedev (s. 1948), venäläinen kenraali
 Valentin Lebedev (s. 1942), neuvostoliittolainen kosmonautti
 Viktor Lebedev (1900–1968), neuvostoliittolainen diplomaatti
 Viktor Lebedev (s. 1988), venäläinen vapaapainija
 Vladimir Lebedev (1869–1939), venäläinen kirjailija ja toimittaja

Lebedeva
 Natalja Lebedeva (s. 1949), neuvostoliittolainen pika-aitajuoksija
 Tatjana Lebedeva (s. 1976), venäläinen pituushyppääjä ja kolmiloikkaaja

Muita
 Lebedev-instituutti, venäläinen fysiikan tutkimuslaitos

Sukunimet
Jääkiekon SM-sarjakausi 1974–1975

Jääkiekon SM-sarjakaudella 1974–1975 mestaruus ratkaistiin kymmenen joukkueen nelinkertaisena sarjana. Kaksi viimeistä joukkuetta putosivat sarjasta. Kausi oli viimeinen jolloin jääkiekon Suomen mestaruus ratkaistiin suoraan sarjamuotoisesti. Seuraavalla kaudella SM-sarjan nimi vaihtui SM-liigaksi ja suuri uudistus oli pudotuspelien mukaan tuleminen. Mestaruuden voitti Tappara, selvällä 11 pisteen erolla hopealle tulleeseen HIFK:hon.

SM-sarja 

SaiPa ja TuTo putosivat I-divisioonaan. Sarjaan nousivat Vaasan Sport ja Forssan Palloseura.

Palkinnot
Timo Sutinen, Jokerit voitti pistepörssin 26+28 = 54. Seppo Repo oli paras maalintekijä 37 osumallaan. Juhani Tamminen, HIFK oli paras syöttäjä – 36.

Yleisömäärät

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Jääkiekon SM-sarja
Vuoden 1974 jääkiekko
Vuoden 1975 jääkiekko
Petrov

Petrov, naisilla Petrova () on yksi yleisimmistä venäläisistä ja bulgarialaisista sukunimistä. Se perustuu raamatulliseen etunimeen (ven. Пётр, Pjotr; bulgarian Petăr, Петър), jota suomessa vastaavat Pietari, Petri ym. Tunnettuja Petrov- ja Petrova-nimisiä henkilöitä ovat:

Petrov
 Aleksandr Petrov (1939–2001), neuvostoliittolainen koripalloilija ja olympiamitalisti
 Aleksandr Petrov (1794–1867), venäläinen shakinpelaaja
 Aleksandr Petrov (1876–1941), venäläinen painija ja olympiamitalisti
 Aleksandr Petrov (1925–1972), neuvostoliittolainen jalkapalloilija
 Aleksandr Petrov (s. 1983), virolainen jääkiekkoilija
 Aleksandr Petrov (s. 1986), venäläinen pituushyppääjä
 Daniel Petrov (s. 1971), bulgarialainen nyrkkeilijä, olympiavoittaja ja maailmanmestari
 Dmitri Petrov (s. 1982), venäläinen pikajuoksija
 Grigori Petrov (1866–1925), venäläinen pappi, poliitikko ja kirjailija
 Ivan Petrov (1914–1985), neuvostoliittolainen poliitikko ja kirjastonjohtaja
 Jevgeni Petrov (s. 1978), venäläinen maantiepyöräilijä
 Kirill Petrov (s. 1990), venäläinen jääkiekkoilija
 Lars-Göran Petrov (1972–2021), ruotsalainen rockmuusikko ja metalliyhtye Entombedin vokalisti
 Martin Petrov (s. 1979), bulgarialainen jalkapalloilija
 Mihail Petrov (s. 1965), bulgarialainen painonnostaja
 Mihail Petrov (1905–1955), udmurttilainen neuvostokirjailija
 Nikolai Petrov (1943–2011), venäläinen pianisti
 Oleg Petrov (s. 1971), venäläinen jääkiekkoilija
 Petăr Petrov (s. 1955), bulgarialainen pikajuoksija
 Stanislav Petrov (1939–2017), neuvostoliittolainen upseeri
 Stepan Petrov, Skitalets (1869–1941), venäläinen kirjailija
 Stilijan Petrov (s. 1979), bulgarialainen jalkapalloilija
 Viktor Petrov (1894–1969), ukrainalainen kirjailija, kirjallisuudentutkija, arkeologi ja etnografi
 Vitali Petrov (s. 1984), venäläinen kilpa-autonkuljettaja
 Vladimir Petrov (1947–2017), neuvostoliittolainen jääkiekkoilija

Petrova
 Gabriela Petrova (s. 1992), bulgarialainen kolmiloikkaaja
 Ksenija Petrova, Pyhä autuas Ksenia Pietarilainen (k. 1803), venäläinen ortodoksinen pyhimys
 Nadežda Petrova, Nadja Petrova (s. 1982), venäläinen tennispelaaja
 Olena Petrova (s. 1972), ukrainalainen ampumahiihtäjä
 Tatjana Arhipova, o.s. Petrova (s. 1983), venäläinen estejuoksija
 Tonka Petrova (s. 1947), bulgarialainen keskimatkojen juoksija

Yhdysnimiä
 Kuzma Petrov-Vodkin (1878–1939), venäläinen taiteilija

Petrov salanimenä
 Ilf i Petrov, venäläisten kirjailijoiden Ilja Fainzilberin (1897–1937) ja Jevgeni Katajevin (1903–1942) yhteinen salanimi.
Krog

Krog on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Antjie Krog, myös: Antijie Samuel (s. 1952), eteläafrikkalainen runoilija, kirjailija ja kääntäjä
 Georg Krog (1915–1991), norjalainen pikaluistelija 
 Helge Krog (1889–1962), norjalainen kirjailija ja toimittaja 
 Jason Krog (s. 1975), kanadalainen jääkiekkoilija
 Karin Krog (s. 1937), norjalainen jazzlaulaja
 Magnus Krog (s.  1987), norjalainen yhdistetyn hiihtäjä.

Katso myös 

 Krogh
 Kröger

Sukunimet
Viljelykasvi

Viljelykasvi on kasvi, jota ihminen viljelee omaa tarkoitustaan varten. Erilaisia hyötykasveja ryhmittäin ovat ravintokasvit, raaka-ainekasvit ja koristekasvit.

Suomessa tärkeitä viljelykasveja ovat ruis, ohra, timotei, kaura, vehnä, puna-apila, peruna, sokerijuurikas ja rypsi.

Katso myös 
 Luettelo maailman tärkeimmistä viljelyskasveista
 vilja
 viljelykarkulainen

Lähteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Sokolov

Sokolov voi tarkoittaa seuraavia:

Maantiede
 Sokolov, kaupunki Tšekissä
 Sokołów Podlaski, kaupunki Puolassa

Sukunimenä
Sokolov, naisilla Sokolova () on yksi yleisimmistä venäläisistä sukunimistä. Se perustuu ’haukkaa’ tarkoittavaan lisänimeen Sokol (Со́кол). Nimi voi viitata seuraaviin henkilöihin:

 Aleksandr A. Sokolov, venäläinen eversti, Sokolov-konekiväärijalustan kehittäjä
 Dmitri Sokolov (1924–2009), neuvostoliittolainen ampumahiihtäjä
 Dmitri Sokolov (s. 1988), venäläinen jalkapalloilija
 Dmitri Sokolov (s. 1997), venäläinen jalkapalloilija
 Dmitri Sokolov (s. 1998), venäläinen jääkiekkoilija
 Dmitri Sokolov (s. 1985), venäläinen koripalloilija
 Dmitri Sokolov (1788–1852), venäläinen mineralogi ja geologi
 Dmitri Sokolov (s. 1988), venäläinen pyöräilijä
 Grigori Sokolov (s. 1950), venäläinen pianisti
 Ivan Sokolov-Mikitov (1892–1975), venäläinen neuvostokirjailija
 Jelena Sokolova (s. 1979), venäläinen kestävyysjuoksija
 Jelena Sokolova (s. 1980), venäläinen taitoluistelija
 Jelena Sokolova (s. 1979), venäläinen pituushyppääjä
 Jelena Sokolova (s. 1991), venäläinen uimari.
 Juri Sokolov (s. 1947), venäläinen fyysikko
 Kateřina Sokolová (s. 1989), Miss Tšekki 2007
 Maksim Sokolov (s. 1972), venäläinen jääkiekkomaalivahti
 Mihail Sokolov (1880–1906), venäläinen vallankumouksellinen
 Natalja Sokolova (s. 1949), neuvostoliittolainen pikajuoksija
 Nikolai Sokolov (1930–2009), neuvostoliittolainen estejuoksija
 Oleg Sokolov (s. 1956), venäläinen historioitsija ja murhaaja
 Pjotr Sokolov (1791–1848), venäläinen akvarellimaalari
 Pjotr Sokolov (1890–1971), venäläinen jalkapalloilija
 Sergei Sokolov (1911–2012), Neuvostoliiton marsalkka
 Valeri Sokolov (s. 1946), neuvostoliittolainen nyrkkeilijä
 Vera Sokolova (s. 1987), venäläinen kävelijä

Muita merkityksiä 

 Sokolov m/1910, konekiväärin jalusta
Convolutriloba retrogemma

Convolutriloba retrogemma on litteä punainen mato, joka elää kivikorallien pinnalla.

Madot saavat ravintoa sekä syömällä mikro-organismeja että elimistössään elävien yhteyttävien levien avulla. Siksi ne hakeutuvat mahdollisimman valoisiin paikkoihin.

Näitä matoja on syytetty korallien tuhoamisesta, vaikka ne eivät syö varsinaista korallin kudosta, vaan korallien pinnalla eläviä rataseläimiä ja vastaavia pieneliöitä. Nämä madot kuitenkin saattavat lisääntyä hillittömästi, ja pelkällä massallaan tukahduttaa korallin. Häiriintynyt koralli ei työnnä pyyntilonkeroitaan esille, ja silloin se voi nälkiintyä hengiltä. Madot ovat myös myrkyllisiä, ja matojen joukkokuolema voi myrkyttää muita eliöitä.
Akvaarioista, joissa on pelkkiä kaloja, madot voi myrkyttää, mutta korallien ja selkärangattomien joukossa se ei käy. Myrkyttömiä tapoja ovat mekaaninen poisto ja matoja syövät pedot: Pyjamahuulikala sukulaisineen,  Macropharyngodon-suvun huulikalat, huumekala  ja muut merikokit sekä Chelidonura varians -vapaakiduskotilo.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Määritysopas tälle ja lähilajeille 

Eläinkunta
Aleksandr Aleksandrov (kosmonautti)

Aleksandr Pavlovitš Aleksandrov (, s. 20. helmikuuta 1943) on entinen neuvostoliittolainen kosmonautti.

Aleksandrov syntyi Moskovassa ja väitteli tekniikan tohtoriksi Moskovan Bauman-instituutista vuonna 1969 erikoistuen avaruusalusten asennonsäätöjärjestelmiin. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen 1. joulukuuta 1978. Hän lensi Sojuz T-9- ja Sojuz TM-3 -avaruusaluksilla. Hän vietti avaruudessa liki 310 vuorokautta. Aleksandrov erosi kosmonauttijoukoista 26. lokakuuta 1993. Hän jatkoi vastaavissa tehtävissä yrityksissä.

Aleksandrov on naimisissa ja perheessä on kaksi lasta.

Neuvostoliittolaiset avaruuslentäjät
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Jorma Silvasti

Jorma Tapio Silvasti (s. 9. maaliskuuta 1959 Leppävirta) on suomalainen oopperalaulaja, ääneltään tenori.

Jorma Silvasti on opiskellut laulua Savonlinnan musiikkiopistossa, Sibelius-Akatemiassa Ritva Auvisen ja Mikko Pasasen johdolla sekä Frankfurt am Mainissa Karl-Heinz Jariuksen oppilaana. Ennen soolouraansa hän lauloi Savonlinnan Oopperajuhlien ja Suomen Kansallisoopperan kuoroissa.

Silvasti on ollut kiinnitettynä Krefeld-Mönchengladbachin oopperan ja Badenin valtionoopperan solistikuntaan. Suomen kansallisoopperan solistikuntaan hän on kuulunut vuodesta 1991. Hän on vieraillut muun muassa New Yorkin Metropolitan-oopperassa, Wienin valtionoopperassa, Berliinin valtionoopperassa ja Deutsche Operissa sekä Bayreuthin musiikkijuhlilla.

Silvastin laulamia rooleja ovat muun muassa Tamino (Taikahuilu), Max (Taika-ampuja), Loge (Reininkulta), Lenski (Jevgeni Onegin), Parsifal (Parsifal) ja Laca (Jenůfa).

Silvasti voitti Timo Mustakallio -laulukilpailun 1982. Hän on mukana Leoš Janáčekin oopperan Jenůfa levytyksessä, joka sai parhaan oopperalevytyksen Grammy-palkinnon 2004. Vuonna 2009 hän oli Mirjam Helin -laulukilpailun tuomariston puheenjohtaja.

Levytyksiä
Der fliegende Holländer (Wagner), 1989
Kullervo (Sallinen), 1992 
Palatsi (Sallinen), 1995
Der Freischütz (Weber), 1998
Jenůfa (Janáček), 2001
Jenůfa (Janáček), 2005

Lähteet

Suomalaiset tenorit
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Savonlinnan kaupunginvaltuutetut
Brookhaven National Laboratory

Brookhaven National Laboratory (BNL) on vuonna 1947 perustettu moniohjelmallinen valtiollinen laboratorio Long Islandilla, New Yorkissa. Sitä johtaa Brookhaven Science Associates. Henkilökuntaa BNL:llä on noin 3000 ja laitoksen päärahoittajana toimii Yhdysvaltain energiaministeriö DoE (Department of Energy).

Laitoksen tutkimusaloja ovat nanoteknologia, biotieteet, korkeaenergia-/ydinfysiikka, avaruussäteily, riippuvaisuustutkimus ja kotimaan (USA) turvallisuusratkaisut.

BNL:n suurimpiin projekteihin kuuluvat mm. raskasionitörmäytin Relativistic Heavy Ion Collider, nanomateriaaleja tutkiva Center for Functional Nanomaterials ja hiukkaskiihdytin National Synchrotron Light Source.

Alkutaipale

BNL sai alkunsa, kun vuonna 1946 yhdeksän eri yliopiston edustajat muodostivat voittoa tavoittelemattoman yhtiön perustaakseen ydinfysiikan laitoksen. Vuonna 1947 BNL:n nykyinen alue siirrettiin laitoksen perustamista valvoneelle energiaministeriön edeltäjälle Atomic Energy Commissionille, joka myös antoi laitokselle alkupääoman. BNL perustettiin edistämään perustutkimusta fysiikassa, kemiassa, biologiassa sekä atomitieteissä.

Nobel-palkinnot

BNL:ssä tuotetusta tutkimuksesta on tullut seitsemän Nobel-palkintoa:

 Chen Ning Yang ja Tsung-Dao Lee, Nobelin fysiikanpalkinto, pariteettin tutkiminen (1957)
 Samuel Chao Chung Ting, Nobelin fysiikanpalkinto, ψ-hiukkasen löytö (1976)
 James Watson Cronin ja Val Logsdon Fitch, Nobelin fysiikanpalkinto, mesonien tutkiminen (1980)
 Leon Lederman, Melvin Schwartz ja Jack Steinberger, Nobelin fysiikanpalkinto, neutriinojen tutkiminen (1988)
 Raymond Davis, Nobelin fysiikanpalkinto, kosmisten neutriinoiden tutkiminen (2002)
 Roderick MacKinnon, Nobelin kemianpalkinto, kaliumionikanavien tutkiminen (2003)
 Venkatraman Ramakrishnan ja Thomas A. Steitz, Nobelin kemianpalkinto, ribosomit (2009)

Lähteet  

Yhdysvaltain tutkimuslaitokset
BigDog

BigDog on nelijalkainen kuljetusrobotti, joka pystyy kantamaan 150 kg:n kuormaa ja liikkumaan epätasaisessa maastossa. Robotin kehitystyöhön ovat osallistuneet Boston Dynamics, Foster-Miller, Jet Propulsion Laboratory ja Harvardin yliopisto.

BigDog painaa 110 kiloa ja on noin metrin korkuinen. Sen etenemisvauhti on enimmillään noin kuusi kilometriä tunnissa ja se selviää 35 asteen noususta. Robotissa on 50 anturia ja lasergyroskooppi, joka huolehtii tasapainosta. BigDog pystyy kävelemään myös jäällä tai kivikossa, eikä se kaadu vaikka sitä potkaisee kylkeen. Robotin voimanlähteenä toimii kaksitahtinen polttomoottori.

Lähteet
 Tieteen Kuvalehti 14/2009
 http://www.bostondynamics.com/robot_bigdog.html

Viitteet

Aiheesta muualla
 BigDog - The Most Advanced Rough-Terrain Robot on Earth
 Bigdogrobotvideos.com 

Robotit
Leonid Sobolev

Leonid Sergejevitš Sobolev (, 21. heinäkuuta (J: 9. heinäkuuta) 1898 Irkutsk – 17. helmikuuta 1971 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija ja Neuvostoliiton kirjailijaliiton toimihenkilö.

Leonid Sobolev syntyi entisen upseerin ja virkamiehen perheeseen. Hän opiskeli Pietarin merisotakoulussa ja palveli upseerina laivastossa vuoteen 1931 saakka. Vuonna 1930 hän liittyi puna-armeijan ja laivaston kirjailijayhdistykseen ja toimi sen Leningradin osaston sihteerinä. Vuodesta 1934 lähtien hän kuului Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallitukseen.

Toisen maailmansodan aikana Sobolev toimi Pravdan kirjeenvaihtajana. Vuonna 1957 hän oli perustamassa Venäjän SFNT:n kirjailijaliittoa, jonka johtajana hän työskenteli kuolemaansa saakka. Hänet tunnettiin Neuvostoliiton kirjallisuuselämän vapautumisen jyrkkänä vastustajana. Vuodesta 1958 lähtien Sobolev toimi Neuvostoliiton korkeimman neuvoston jäsenenä ja vuonna 1970 hänet valittiin sen puhemiehistöön. Vuonna 1968 hän sai sosialistisen työn sankarin arvonimen. Hänet on palkittu kolmesti Leninin kunniamerkillä.

Sobolev kuvaa teoksissaan sotalaivastoa ja sen upseeristoa. Suurta huomiota herätti lokakuun vallankumouksen jälkeistä laivaston uudistamista käsittelevä romaani ”Kapitaaliremontti” (oik. ”Peruskorjaus”, Kapitalnyi remont, 1932). Vuonna 1943 kirjailija sai Stalin-palkinnon toisen maailmansodan aikaisia sankaritarinoita sisältävästä novellikokoelmasta ”Merisielu” (Morskaja duša, 1942). Romanttista laivaston kuvausta jatkoi pienoisromaani ”Vihreä säde” (Zeljonyi lutš, 1954). Sobolev tunnetaan myös kazakstanilaisen kirjallisuuden kääntäjänä ja popularisoijana.

Suomennettuja teoksia
 Kapitaaliremontti. Suom. Lea Helo. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1935.
 Merisielu: kertomuksia. Suom. Lea Helo. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1947.
 Neljän miehen pataljoona. Suom. Lea Helo. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1956.
 Vihreä säde. Suom. Inkeri Letonmäki. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1959.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Leonid Sobolev 

Neuvostoliittolaiset kirjailijat
Venäläiset kirjailijat
Vuonna 1898 syntyneet
Vuonna 1971 kuolleet
André Sicre

André Sicre (k. 1733 Pariisi) oli ranskalainen pioneeriupseeri. Erään teorian mukaan hän murhasi Ruotsin kuninkaan Kaarle XII:n vuonna 1718.

Elämäkerta
Sicreä kuljettanut laiva haaksirikkoutui Kreikan saaristossa vuonna 1712. Tämän jälkeen hän liittyi osmanien valtakunnassa oleskelleen Ruotsin kuninkaan Kaarle XII:n armeijaan, jossa hän sai kapteenin arvon. Hän seurasi Kaarlea Stralsundiin, jonne Kaarlen pieni armeija saapui vuonna 1715. Sicre osallistui Stralsundin puolustukseen kaupungin piirityksen aikana. Piirityksen aikana hän jäi piirittäjien vangiksi, mutta onnistui pakenemaan vuonna 1716 Ruotsiin. Hessenin Fredrik järjesti Sicrelle palveluspaikaksi Etelä-Skoonen ratsuväkirykmentin. Ruotsissa Sicre eteni nopeasti: ensin hänestä tuli yliadjutantti ja myöhemmin kenraaliadjutantti, joka oli suoraan Fredrikin alainen.

Sicre osallistui Kaarle XII:n vuoden 1718 Norjan-sotaretkeen. Kaarle kuitenkin kaatui kesken sotaretken ja armeija vetäytyi Norjasta. Kaarlea seurasi valtaistuimelle Ulriika Eleonoora ja häntä vuonna 1720 Hessenin Fredrik. Sicre nimitettiin henkirakuunoiden everstiluutnantiksi. Pian kuitenkin alkoi kiertää huhu, jonka mukaan Sicre olisi murhannut Kaarlen. Sicre osasi kuitenkin hillitä itsensä hyvin ja käyttäytyi huhuista huolimatta rauhallisesti. Fredrik lähetti Sicren ulkomaille ja tämä palasi Tukholmaan syksyllä 1722. Sicre oli sairastunut ulkomailla kuumetautiin ja Tukholmassa hän sairastui ilmeisesti murhasyytösten vuoksi myös henkisesti. Hovikonsistorin pöytäkirjan mukaan Sicre oli menettänyt ”täysin järkensä”. Kesällä 1723 Sicre avasi eräänä päivänä huoneensa ikkunan ja huusi Tukholman kadulle, että hän oli Kaarle XII:n murhaaja. Ruotsin valtiovalta yritti vaimentaa tunnustuksen. Sicre parantui ja perui tunnustuksen, mutta huhut levisivät edelleen. Samaan aikaan julkisuuteen astui entinen ruotsalainen luutnantti Schultz, joka väitti Sicren saaneen murhasta palkkioksi 3 000 tai 5 000 dukaattia. Fredrik yritti edelleenkin vaimentaa huhut, mutta epäonnistui.

Sicre oleskeli Tukholmassa vielä muutaman vuoden, jona aikana hänen palvelijansa hoiti mielisairasta isäntäänsä. Sicre parantui 1728 ja matkusti Ranskaan. Vaikka hän oli saanut sairasaikansa palkan Ruotsissa, oli hänen taloudellinen tilanteensa heikko. Sicre kijoitti useita kertoja Fredrikille, joka lähetti aina lisää rahaa. Sicre kuoli köyhänä Pariisissa vuonna 1733.

Kaarle XII:n kuolema
Bengt Liljegrenin mukaan Kaarle XII murhattiin 30. marraskuuta 1718. Sicre oli mahdollinen murhaaja, koska hän oli 30. marraskuuta yhdeksän aikaan illalla piirityskaivannoissa olleen Kaarle XII:n lähistöllä. Liljegrenin teorian mukaan Sicre olisi tällöin ampunut Kaarlen Hessenin Fredrikin toimeksiannosta. Liljegrenin mukaan varmaa näyttöä asiasta ei luultavasti saada koskaan.

Lähteet

Ranskalaiset sotilaat
Syntymävuosi tuntematon
Vuonna 1733 kuolleet