joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Erik Enroth

Erik Sigfrid Enroth (11. joulukuuta 1917 Helsinki – 16. huhtikuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.

Enroth opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa 1938–1945, Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa Tukholma 1945–1947, Académie de la Grande Chaumièressa ja Académie André Lhotessa Pariisissa Ranskassa 1955–1956 sekä Accademia di belle arti di Firenzessä Italiassa 1957.

Enroth oli opettajana Taideteollisessa oppilaitoksessa 1951 ja Suomen Taideakatemian koulussa 1965–1968.

Kuvasto on perustanut Erik Enrothin muistopalkinnon, sillä hänen ansiostaan tekijänoikeuslakiin saatiin kuvataiteilijan luoksepääsyoikeus.

Enrothin isä oli tuntematon Donin kasakka, hänen äitinsä oli sairaskuntouttaja Signe Wahlborg Enroth. Enrothin ensimmäinen puoliso vuosina 1949–1962 oli Sara Hildén. Enrothin toinen puoliso oli Sinikka Sanelma Enroth o.s. Summanen.

Enrothin ja Hildénin välistä avioliittoa käsitellään Pia Andellin vuonna 2013 ohjaamassa Hildénin elämästä kertovassa dokumenttielokuvassa Mesenaatti.


Palkinnot ja tunnustukset
Vuoden taiteilija 1971
Valtion taidepalkinto 1970
Pro Finlandia, 1963
Olympia-kultamitali maalaustaiteessa, 1952

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 Kuvataiteilijamatrikkeli.
 
 Korkeimman oikeuden ennakkoratkaisu Enrothin luoksepääsyasiassa (KKO 1976-II-51).

Pro Finlandia -palkitut
Suomalaiset taidemaalarit
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Alvar-Aalto-Kulturhaus

Alvar-Aalto-Kulturhaus on kulttuuritalo saksalaisessa Wolfsburgin kaupungissa Ala-Saksin osavaltiossa. Talon on suunnitellut suomalainen arkkitehti Alvar Aalto. Aalto voitti rakennuksesta järjestetyn suunnittelukilpailun ehdotuksellaan 123451 vuonna 1958 ja rakennus vihittiin käyttöön vuonna 1962. 

Kulttuuritalo on kokonaistaideteos, jossa niin ovenkahvat kuin huonekalutkin ovat Aallon suunnittelemia. Rakennuksen alkuperäinen tarkoitus oli toimia kaupunginkirjastona, kansankorkeakouluna ja nuorisokeskuksena. Näistä kaupunginkirjasto sijaitsee edelleen rakennuksessa. Sen lisäksi siellä toimii kaupungin kulttuurivirasto, kaupungin kulttuuri- ja koulutustoimipiste, italialainen bistro ja kukkakauppa.

Aiheesta muualla 
 Alvar Aalto Zentrum Deutschland e.V. Wolfsburg  
 en.wikiarquitectura: Wolfsburg Cultural Center 
 Wolfsburgin kaupunginkirjasto 
 Designlines: Mit Alvar Aalto in die Volkshochschule 

Alvar Aallon suunnittelemat rakennukset
Saksan rakennukset ja rakennelmat
Wolfsburg
Markkinasosialismi

Markkinasosialismi on lähinnä läntisten marxistien Neuvostoliiton mallin mukaisen suunnitelmatalouden kriisin jälkeen kehittämä oppi, jossa toteutuisi tasa-arvon periaate taloudessa, kuitenkin markkinoiden säädellessä yhteiskuntaa.

Myös Kiinaa, Vietnamia sekä muita on kutsuttu markkinasosialistisiksi maiksi, mutta niitä voidaan pitää kapitalistisina talouksina, joita hallitsevat kommunistiset puolueet. Jugoslaviaa pidettiin pitkään esimerkkinä markkinasosialismista, mutta kommunistinen puolue puuttui voimakkaasti sen talouden toimintaan, eikä esimerkiksi osavaltojen välistä kilpailua sallittu. Lisäksi Jugoslavian talouteen sisältyi markkinoille vieraita ominaisuuksia, kuten työläisten itsehallinto, joka lainasi oppejaan pikemminkin anarkismista kuin markkinoitten soveltamisesta sosialistiseen talouteen.

Varsinaisesti markkinasosialismin isä on Oscar Lange, joka yhdessä kapitalististen vastapuoltensa kanssa kävi väittelyn markkinamekanismien käytöstä sosialismissa 1930-luvulla.

Tästä onkin ottanut esimerkin markkinasosialismin ehkä tärkein edustaja John E. Roemer, joka kirjassaan A Future For Socialism kuvaa markkinoiden hallitsemaa tasa-arvoista yhteiskuntaa nykyaikaisen kansantaloustieteen keinoin.

Markkinasosialismia on haukuttu sekasikiöksi ja toisaalta vain askeleen päässä kapitalismista olevaksi järjestelmäksi. Se muistuttaakin paljon esimerkiksi Pierre-Joseph Proudhonin ajatusta kansanpankista, jota vastaan Karl Marx suuntasi ajatuksensa.

Lähteet 

Sosialismin suuntaukset
Sosialistinen taloussuunnittelu
Jugoslavian politiikka
Fredrik Stenman

Fredrik Stenman (s. 2. kesäkuuta 1983 Munktorp, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.

Stenman edustaa tällä hetkellä Alankomaiden Eredivisien Groningenia. Aiemmin hän on edustanut kotimaassaan Västeråsia, Elfsborgia ja Djurgårdenia sekä Saksassa Leverkusenia.

Stenman on pelannut myös Ruotsin maajoukkueessa. Hän kuului Ruotsin joukkueeseen  vuoden 2006 MM-kisoissa.

Lähteet 

Ruotsalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Pakarinen

Pakarinen on suomenkielinen sukunimi:

Ari Pakarinen (s. 1969), suomalainen keihäänheittäjä
Ari Pakarinen (s. 1968), suomalainen pikajuoksija
Arvi Pakarinen (1895–1925), suomalaissyntyinen Neuvosto-Karjalassa asunut kirjailija, kirjailijanimeltään Arvi Nummi.
Bruno Pakarinen (1880–1955), suomalainen taidemaalari
Eino Pakarinen (1882–1932), suomalainen runoilija
Esa Pakarinen (1911–1989), suomalainen näyttelijä, hanuristi, laulaja ja viihdyttäjä
Esa Pakarinen Junior (s. 1947), suomalainen näyttelijä
Hanna Pakarinen (s. 1981), suomalainen laulaja
Heidi Pakarinen (s. 1976), suomalainen laulaja, vuoden 2013 tangokuningatar
Iiro Pakarinen (s. 1991), suomalainen jääkiekkoilija ja olympiavoittaja
Ilmari Pakarinen (1910–1987), suomalainen voimistelija ja olympiamitalisti
Kaija Pakarinen (s. 1954), suomalainen näyttelijä
Kalevi Pakarinen (1935–1999), suomalainen nykyaikainen viisiottelija, miekkailija, uimari ja vesipalloilija
Kalle Pakarinen (Kerman Kalle) (1904–1981), suomalainen kanavanvartija, sulkumestari ja sääennustaja
Karl Pakarinen (1884–1918), suomalainen jääkäriluutnantti
Laura Pakarinen (s. 2000), salibandyn pelaaja
Liisa Pakarinen (1911–1973), suomalainen näyttelijä
Pentti Pakarinen (1924–2007), suomalainen kansanedustaja (Liberaalinen kansanpuolue), lääketieteen ja kirurgian tohtori, silmälääkäri
Pertti Pakarinen (1931–1998), suomalainen yleislääketieteen ja psykiatrian erikoislääkäri ja kirjailija
Riikka Pakarinen (s. 1981), suomalainen poliitikko ja yleisurheilija
Riikku Pakarinen (1886–1937), suomalainen näyttelijä
Risto Pakarinen, toimittaja ja kirjailija
Tellervo Pakarinen (s. 1959), suomalainen viisiottelija
Terttu Pakarinen (1946–2012), suomalainen arkkitehti ja yhdyskuntasuunnittelun professori
Tomi Pakarinen (s. 1969), suomalainen jalkapalloilija
Weikko Pakarinen (1884–1930), suomalainen oppikoulun opettaja, oppikirjojen tekijä ja suomentaja

Myös seuraavien henkilöiden alkuperäinen sukunimi oli Pakarinen:

Laura Joensuu, o.s. Pakarinen (s. 1987), gospel-laulaja
Maikki Järnefelt, o.s. Pakarinen (1871–1929), oopperalaulaja
Marita Lång, o.s. Pakarinen (s. 1967), korkeushyppääjä
Pia Lamberg, ent. Pakarinen (s. 1990), Miss Suomi 2011
Leo Golowin

Leonid (Leo) Golowin (25. helmikuuta 1903 Pietari, Venäjä – 23. toukokuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.


Henkilöhistoria
Leo Golowinin vanhemmat olivat kenraalimajuri Alexander Golowin ja Elin Weckström ja toinen puoliso vuodesta 1942 Maggie Furuhjelm. Ylioppilaaksi Golowin tuli 1921 ja teki useita teatterialan opintomatkoja Keski-Eurooppaan 1920- ja 1930-luvulla. Näyttelijäntyönsä hän aloitti 1925, näyttelijänä ja ohjaajana hän työskenteli 1931–1937. Golowin oli Åbo Svenska Teaternin johtaja 1937–1945 ja Helsingin Svenska Teaternin johtaja 1945–1952. Hänet palkittiin vuonna 1957 Pro Finlandia -mitalilla.

Filmografia 
 Polyteekkarifilmi, 1924
 Kyllä kaikki selviää..., 1926
 En perfekt gentleman (Todellinen gentlemanni), 1927
 Falskspelare, 1961

Julkaisuja
 Plats så scenen: En skådespelare ser på sin värld. Söderström, 1961.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Pietarinsuomalaiset
Suomalaiset teatterinäyttelijät
Suomalaiset teatterinjohtajat
Suomalaiset teatteriohjaajat
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Valdemar I

Valdemar I Suuri (, 1131–1182) oli Tanskan kuningas 1154–1182. Hänen isänsä oli kuningas Eerik I Ejegodin poika Knut Lavard, joka murhattiin ennen Valdemarin syntymää. Valdemarin äiti oli Kiovan ruhtinaan Mstislav I:n tytär Ingeborg.

Valdemar asui nuorena Asser Rigin luona. Asserin pojista Absalonista ja Esbern Snaresta tuli myöhemmin Valdemarin läheisimpiä ystäviä ja poliittisia liittolaisia. Valdemarin ollessa 16-vuotias kuningas Eerik III Lam luopui kruunusta. Syttyi sisällissota Eerik II Emunen pojan Sven Grathen, Niilo Sveninpojan lapsenlapsen Knuut Maununpojan ja Valdemarin välillä. Valdemar hallitsi tuolloin Jyllantia. Sisällissota jatkui vuoteen 1157, jolloin Sven murhasi Knuutin. Valdemar kukisti tämän jälkeen Svenin Grathe Heden taistelussa. Tämän jälkeen Valdemar oli Tanskan kiistaton hallitsija.

Vuonna 1158 Absalonista tuli Roskilden piispa. Valdemar aloitti Absalonin painostuksesta sodan vendejä vastaan. Vuonna 1168 Valdemar valtasi Arkonan Rügenin saarella. Vendit kääntyivät kristinuskoon, ja Tanskan valta levittäytyi aina Pommeriin asti.

Vaimo ja lapset 
Valdemar oli naimisissa Minskin ruhtinaan Volodarin tyttären Sofian kanssa (noin 1141–1198). He saivat seuraavat lapset:
 Knuut VI (1163–1202)
 Valdemar II Sejr (1170–1241)
 Sofia, (1159–1208), naimisissa Orlamünden kreivin Siegfried III:n kanssa
 Margareta ja Maria, nunnina Roskildessa
 Rikissa (k. 1220), naimisissa Ruotsin kuninkaan Eerik Knuutinpojan kanssa
 Helena (k. 1233), naimisissa Lüneburgin Wilhelmin kanssa
 Ingeborg (1175–1236), naimisissa Ranskan kuninkaan Filip II Augustin kanssa

Aiheesta muualla 

Tanskan kuninkaat
Vuonna 1131 syntyneet
Vuonna 1182 kuolleet
Santiago Cabrera

Santiago Cabrera (s. 5. toukokuuta 1978) on chileläinen näyttelijä. 

Cabrera syntyi isänsä diplomaatintyön johdosta Caracasissa, Venezuelassa. Hän kasvoi Torontossa, Lontoossa, Madridissa ja Romaniassa ennen perheen paluuta Chileen pojan ollessa 15-vuotias. 

Vaikka Cabrera on esiintynyt myös elokuvassa, hänet tunnetaan parhaiten Isaac Mendezin roolista yhdysvaltalaisessa menestyssarjassa Heroes. Hän esiintyy myös Lancelotina televisiosarjassa Merlin. Hän näyttelee Aramista vuonna 2014 alkaneessa televisiosarjassa The Musketeers. Hän oli mukana kahdella ensimmäisellä kaudella ja jatkaa roolissa myös kolmannella kaudella, joka ilmestyy vuonna 2016. Cabrera esitti pääosaa vuonna 2017 alkaneessa scifi-trillerisarjassa Salvation.

Cabrerea on naimisissa teatteriohjaaja Anna Marcean kanssa. Heillä poika, Kilian Emiliano syntyi huhtikuussa 2016.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Chileläiset näyttelijät
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Zoe Caldwell

Zoe Caldwell OBE (14. syyskuuta 1933 Melbourne, Australia – 16. helmikuuta 2020 New York, Yhdysvallat) oli australialaissyntyinen näyttelijä. Hän oli alun perin Ada, mutta vaihtoi etunimen samaksi kuin omalla äidillään.

Caldwell tunnettiin varsinkin näyttämön tähtenä. Hän esiintyi mm. The Prime of Miss Jean Brodiessa ja Master Classissa, ja hänet palkittiin näyttämöansioistaan neljällä Tony-palkinnolla. 

Caldwellilla oli rooleja myös elokuvissa. Hän oli vuodesta 1968 naimisissa tuottaja Robert Whiteheadin kanssa ja sai kaksi poikaa. Hän jäi leskeksi 15. kesäkuuta 2002. Hän oli OBE vuodesta 1970.

Caldwell kuoli Parkinsonin taudin aiheuttamiin komplikaatioihin 86-vuotiaana kotonaan New Yorkissa 16. helmikuuta 2020.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Australialaiset näyttelijät
Australialaiset teatterinäyttelijät
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Tony-palkinnon saajat
Bryan Forbes

Bryan Forbes (oik. John Theobald Clarke, 22. heinäkuuta 1926 Lontoo – 8. toukokuuta 2013 Virginia Water) oli brittiläinen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hän oli vuodesta 1955 naimisissa näyttelijä Nanette Newmanin kanssa. 

Forbes opiskeli Royal Academy of Dramatic Artissa. Hänen varhaisten käsikirjoitustensa joukkoon lukeutuvat Itsemurhapartio (1955) ja Pankkirosvojen kerho (1960), joista viimeksi mainitussa hän myös näytteli. Hän aloitti lisäksi Richard Attenboroughin kanssa yhteistyön, josta syntyi muun muassa elokuva Vihainen hiljaisuus (1960).

Forbesin ensimmäinen ohjaus oli Viattomat vuodelta 1961. Hänen ohjauksensa ja käsikirjoituksensa Lukittujen ovien takana (1964) toi hänelle Edgar-palkinnon. Hän jatkoi uraansa Britanniassa läpi 1960-luvun ja matkusti myös Hollywoodiin, jossa syntyi Kuningasrotta (1965).

Forbesin myöhempään tuotantoon kuuluvat muiden muassa Stepfordin naiset (1975), Lasikenkä ja ruusu (1976), Yli esteiden (1978) ja Vakoilupeli (1990). Hän sairasti MS-tautia vuodesta 1975 lähtien. Hänestä tehtiin Brittiläisen imperiumin komentaja (CBE) vuonna 2004.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Brittiläiset elokuvaohjaajat
Brittiläiset elokuvakäsikirjoittajat
Brittiläiset näyttelijät
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Pekka Malinen

Pekka Kullervo Malinen (11. kesäkuuta 1921 Viipuri – 21. syyskuuta 2004) oli suomalainen suurlähettiläs ja ministeri. Hän toimi 1950-luvulla Suomen Kansanpuolueen puoluesihteerinä.

Henkilöhistoria
Malisen vanhemmat olivat maanviljelijä Esko Malinen ja emäntä Hilda Junttu. Toisen maailmansodan aikana Malinen palveli  Natsi-Saksan rekrytoimassa  Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonassa sotilasarvolla SS-Unterscharführer.

Hän valmistui valtiotieteen kandidaatksi 1948. Malinen toimi Oulun kauppakamarin asiamiehenä 1949–1950, oululaisen sanomalehti Kalevan 2. toimittajana 1950–1952 ja Suomen kansanpuolueen puoluesihteerinä 1952–1960.

Suomen Kansanpuoluetta edustanut Malinen oli Sukselaisen I hallituksessa 1957 toisena sosiaaliministerinä 2. syyskuuta 1957 saakka ja sen jälkeen puolustusministerinä sekä toisena valtiovarainministerinä.

Jätettyään politiikan Malinen siirtyi 1960-luvulla ulkoasiainministeriön palvelukseen. Hän oli Suomen konsulina Gdyniassa Puolassa 1960–1961, Suomen Beirutin suurlähetystön kaupallisena sihteerinä 1961–1965, ulkoasiainministeriön jaostopäällikkönä 1965–1967 ja suurlähetystöneuvoksena Washingtonissa 1967–1969.  Malinen toimi ulkoministeriön kehitysyhteistyöosaston johtajana ja suurlähettiläänä viidessä eri maassa: Egyptissä ja Syyriassa vuosina 1969–1974, Suomen pysyvänä edustajana OECD:ssä Pariisissa 1978–1983, Algeriassa    Tunisiassa 1983–1985 ja viimeksi suurlähettiläänä Portugalissa 1985–1988.

Elokuussa 1989 eläkkeellä ollut Malinen herätti keskustelua julkaisemallaan raportilla Kehitysapu täysremonttiin. Siinä hän arvosteli silloista Suomen kehitysapua siitä että se tuotti kohdemaissa vähäisiä kehitystuloksia käytettyihin rahamääriin verrattuna. Malinen ehdotti avun keskittämistä suuriin hankkeisiin sellaisissa maissa joissa taloudellinen kasvu oli mahdollista ja varsinaisen ”köyhäinavun” jättämistä kansalaisjärjestöjen huoleksi. Samoin väestönkasvun hillitsemistä olisi ollut pidettävä Malisen mielestä ensisijaisena tavoitteena.

Teoksia 
 Kehitysapu täysremonttiin : tutkimus kehitysyhteistyön tuloksellisuudesta. Sitra nro 100. Suomen itsenäisyyden juhlavuoden 1967 rahasto, Helsinki 1989
 Ahdinkoon kasvava ihmiskunta.  Sitra nro 113. Suomen itsenäisyyden juhlarahasto, Helsinki 1991
 Väestö ja kehitys : vertaileva tutkimus kahden kehitysmaan, Kenian ja Mauritiuksen, erilaisesta väestönkasvusta ja kehityksestä sekä niiden syistä, Helsingin yliopiston väitöskirja. Helsingin yliopiston sosiaalipolitiikan laitoksen tutkimuksia 1994, 1. Suomen itsenäisyyden juhlarahasto, Helsinki 1994

Lähteet 
 
 
 Juhani Artto: Kohti kumppanuutta – kuinka Suomi oppi tekemään kehitysyhteistyötä osa 2 1965–1978

Viitteet

Suomen Kansanpuolueen poliitikot‎ 
Suomen puolustusministerit
Suomalaiset diplomaatit
Suomalaiset SS-sotilaat
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 2004 kuolleet
Suomen suurlähettiläät
Suomen Rauhanliitto

Suomen Rauhanliitto – Fredsförbundet (aiemmin Suomen Rauhanliitto – YK-yhdistys, Suomen Rauhanliitto – Kansainliittoyhdistys) on suomalainen rauhantyötä tekevä järjestö, joka toimii usean rauhanjärjestön katto-organisaationa. Liitto on uskonnollisesti ja puoluepoliittisesti sitoutumaton ja se on Suomen vanhin rauhanjärjestö. Yhdistykseen kuuluu järjestöjä kristillisestä rauhanliikkeestä aseistakieltäytyjiin. Yhdistys omistaa Pasilassa sijaitsevan Rauhanaseman.

Suomen Rauhanliitto perustettiin ensimmäistä kertaa Tampereella helmikuussa 1907. Autonomian ajan Rauhanliito kiellettiin ensimmäisen maailmansodan alettua. Nykyinen järjestö perustettiin uudestaan keväällä 1920 nimellä Suomen Rauhanliitto – Kansainliittoyhdistys. 

Rauhanliitto on ollut perustamisestaan lähtien International Peace Bureaun jäsen. International Peace Bureau on maailman vanhin rauhanjärjestö; se on perustettu vuonna 1892. IPB palkittiin Nobelin rauhanpalkinnolla vuonna 1910.

Toiminta 
Rauhanliitto tekee vaikuttamistyötä monenlaisissa aseistariisuntaan sekä konfliktien torjumiseen ja ratkaisemiseen liittyvissä kampanjoissa. Sen ajamia aiheita ovat viime vuosina olleet muun muassa ydinaseriisunta ja kansainvälisen asekaupan tiukempi säätely. Lisäksi Rauhanliitto tekee rauhankasvatustyötä Rauhankoulussa.

Suomen Rauhanliitto on saanut vuoteen 2017 asti vuosittain valtionavustusta opetus- ja kulttuuriministeriöltä. Vuonna 2016 avustus oli 140 000 €.

Kirjallisuutta

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yhdistyksen kotisivut
 Rauhanaseman kotisivut
 Pax-lehti

Suomalaiset rauhanjärjestöt
Valencian katurata

Valencian katurata sijaitsee Valenciassa, Espanjassa. Radalla ajettiin ensimmäistä kertaa Formula 1 -luokan osakilpailu F1-kaudella 2008. Tapahtuma järjestetään nimellä Euroopan GP, sillä Espanjan GP -nimi on varattu Barcelonassa ajettavalle F1-kisalle. Kaudesta 2013 eteenpäin radan piti vuorotella Espanjan GP:tä Catalunyan radan kanssa, mutta taloudellisista syistä kilpailua ei ajeta Valenciassa.

Rata kiertää kaupungin sataman ympäri. Radan on suunnitellut saksalainen Hermann Tilke, joka on suunnitellut useimmat viime vuosina käyttöönotetut F1-radat. 

Sopimus kisan järjestämisestä syntyi 1. kesäkuuta 2007, kun Bernie Ecclestone ja järjestäjät tekijät seitsemän vuoden mittaisen sopimuksen . Rataprofiili julkistettiin 19. heinäkuuta 2007. Rata on lähes 5,5 kilometriä pitkä, ja siinä on 25 mutkaa: 11 oikealle ja 14 vasemmalle. Huippunopeus on noin 320 km/h ja keskinopeus noin 200 km/h. Radan virallinen rataennätys on kaudella 2009 kilpailussa sijalle 14 ajaneen Toyotan Timo Glockin nimissä ajalla 1.38,683.

Voittajat

Formula 1

GP2

GP3

Euroopan Formula BMW

Porsche Supercup

Espanjan Formula 3

International GT Open

Lähteet

Aiheesta muualla 

Web Site
ValenciaCircuit.net

Espanjan moottoriradat
Formula 1 -radat

Valencian urheilu
Hamm (Luxemburg)

Hamm on yksi Luxemburgin kaupungin kaupunginosista. Se sijaitsee kaupungin itälaidalla maan eteläosissa. Hamm on tunnettu etenkin Yhdysvalloissa siellä sijaitsevan toisessa maailmansodassa kaatuneiden amerikkalaisten haudan ja muistomerkin vuoksi. Sinne on haudattu 5 000 amerikkalaista sotilasta, muun muassa kenraali George S. Patton. Vuonna 2001 Hammissa asui 1 201 ihmistä.

Hamm oli ennen kunta Luxemburgin kantonissa. Se perustettiin vuonna 1873, kun se erotettiin Sandweilerin kunnasta. Hamm yhdistettiin Luxemburgin kaupunkiin 1920 Hollerichin ja Rollingergrundin kanssa.

Luxemburg (kaupunki)
Luxemburgin maantiede
Laiva (lehti)

Laiva on Suomen suurin laivalehti. Neljä kertaa vuodessa ilmestyvää lehteä julkaisee Suomen Laivahistoriallinen Yhdistys. Ensimmäisen kerran Laiva ilmestyi vuonna 2001.

Laiva toimii alan harrastajien, tutkijoiden ja instituutioiden yhdyssiteenä ja foorumina. Se on ainoa Suomessa ilmestyvä lehti, jonka kiinnostuksen kohteena ovat kaiken kokoiset ja tyyppiset suomalaiset ja Suomessa rakennetut alukset kaikilla vesialueilla, samoin kuin varustamot, telakat ja vesiliikenteeseen liittyvät elinkeinot ja valtionhallinnon osat.

Historiallisten ja tieteellisten artikkelien lisäksi lehti kertoo yleisemmin alan ajankohtaisista ilmiöistä ja selvittää vanhojen suomalaisten ja Suomessa rakennettujen laivojen liikkeitä ja myöhäisempiä vaiheita maailmalla.

Laiva listaa muutokset Suomen kauppalaivastossa ja uutisoi tuoreet tapahtumat merenkulussa, vesiliikenteessä sekä laivanrakennusteollisuudessa. Lisäksi se arvioi tuoreimman merikirjallisuuden.

Aiheesta muualla 

 Laiva-lehden internetsivut
 Suomen Laivahistoriallinen Yhdistys

Suomalaiset harrastelehdet
Oral Hammaslääkärit

Oral Hammaslääkärit Oy on Suomen suurin yksityinen suun terveydenhuollon palveluja tarjoava ketju, jossa työskentelee yli 1600 alan ammattilaista. Oral toimii lähes 70 toimipisteessä ympäri maan ja konserniin kuuluu myös Oral Hammaslaboratorio Oy. Oral on osa kansainvälistä Colosseum Dental Groupia, jonka lopullisena edunsaajana on lasten ja nuorten kehittymistä maailmanlaajuisesti tukeva hyväntekeväisyyssäätiö.

Oral tarjoaa kaikki yleishammaslääkäri- ja erikoishammaslääkäripalvelut sekä suuhygienistipalvelut. Palveluihin kuuluvat esimerkiksi perushammashoito, hammaskivenpoisto, nuorten ja aikuisten oikomishoidot, iensairauksien hoito, juurihoidot, hammasimplanttihoidot, purennan häiriöiden korjaus, röntgentutkimukset, suu- ja leukakirurgian toimenpiteet, esteettinen hammashoito, hampaiden valkaisut, hammashoito nukutuksessa sekä työpaikkahammashoito.

Lähteet 

Entiset suomalaiset pörssiyhtiöt
Terveydenhoitoalan yritykset
Stockholm City

Stockholm City (kutsuttiin usein vain nimellä City) oli ruotsalainen ilmaisjakelulehti. Lehti oli ruotsalaisen viestintäyhtiö Bonnierin omistuksessa ja ilmestyi Suur-Tukholman alueella. Se käsitteli pääosin paikallisuutisia ja se oli yksi suurimmista Suur-Tukholman ilmaisjakelulehdistä. Lehti lopetettiin vuonna 2011.

Stockholm City ilmestyi ensimmäisen kerran vuoden 2002 lokakuussa. Vuoden 2006 alussa ilmaisjakelulehdellä oli noin 601 000 lukijaa. Saman vuoden syyskuussa ilmoitettiin kahden sisarlehden, City Göteborgin ja Skånen alueella ilmestyvän City Malmö Lundin perustamisesta. Molemmista lehdistä kuitenkin luovuttiin vuonna 2007.

Lähteet

Ilmaisjakelulehdet
Tukholman media
Ruotsalaiset lehdet
Angry Machines

Angry Machines on heavy-yhtye Dion vuonna 1996 julkaisema seitsemäs studioalbumi. Dion edellisen albumin Strange Highwaysin tapaan lyriikat ovat enemmän tositarinoita, siinä missä yhtyeen ensimmäisten albumien tekstit olivat täynnä lohikäärmeitä, demoneita ja muita fantasia-aiheita. "Meillä oli paineita jatkaa samalla linjalla, mutta teimme rohkean liikkeen. Aika muuttuu nopeasti ja olen sanoituksien sanoman suhteen tullut tarkkaavaisemmaksi. Todellisuus on lisääntynyt teksteissäni", kommentoi Ronnie James Dio tuolloin.

Kappaleet

Kokoonpano
Ronnie James Dio – laulu
Tracy G – kitara (oikea nimi Tracy Grijalva)
Jeff Pilson – basso
Vinny Appice – rummut
Scott Warren – kosketinsoittimet

Lähteet 

Dion albumit
Vuoden 1996 albumit
Ivan Lebanov

Ivan Lebanov (s. 10. joulukuuta 1957) on bulgarialainen maastohiihtäjä ja olympiamitalisti.

Lebanov saavutti Bulgarian kaikkien aikojen ensimmäisen mitalin talviolympialaisissa sijoituttuaan kolmanneksi 30 kilometrin hiihdossa Lake Placidissa 1980. Hänen edelleen ehtivät Neuvostoliiton Nikolai Zimjatov ja Vasili Rotšev.

Lebanov voitti aikoinaan nuorten maailmanmestaruuden. Hänen paras sijoituksensa maailmancupissa oli kymmenes sija 15 kilometrin kilpailussa Sveitsin Le Brassus'ssa vuonna 1982.

Lähteet

Viitteet

Bulgarialaiset maastohiihtäjät
Bulgarialaiset olympiamitalistit
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Seppo Hänninen

Seppo Juhani Hänninen (s. 11. heinäkuuta 1943 Parikkala) on entinen suomalainen pikaluistelija.

Hänninen kilpaili kolmissa olympialaisissa ja sijoittui parhaimmillaan viidenneksi Sapporon 1972 kisojen 500 metrillä. Sprinttereiden MM-kilpailuissa hänen paras saavutuksensa yksittäisellä matkalla oli neljäs sija 500 metrillä 1972 ja yhteispisteissä neljäs sija 1973. Yleisluistelijoiden MM-kilpailuissa hän sijoittui neljänneksi 500 metrillä 1970.

Vuosina 1973–1974 Hänninen kilpaili ammattilaisena toisena suomalaisena Leo Linkoveden ohella. Ammattilaisten EM-kilpailuissa 1974 Hänninen sijoittui yhteispisteissä neljänneksi.

Seppo Hännisen poika Janne Hänninen oli Suomen paras pikaluistelija 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun ensimmäisinä vuosina.

Saavutukset

 Innsbruckin 1964 olympialaisissa 23:s 1 500 metrillä
 Grenoblen 1968 olympialaisissa kahdeksas 500 metrillä
 Sapporon 1972 olympialaisissa viides 500 metrillä ja 28:s 1 500 metrillä
 Sprinttereiden MM-kilpailuissa yhteispisteissä 12:s 1972 ja neljäs 1973

Henkilökohtaiset ennätykset

 500 metriä 38,20
 1 000 metriä 1.19,3
 1 500 metriä 2.09,3
 3 000 metriä 4.44,1
 5 000 metriä 8.08,5
 10 000 metriä 16.44,1

Lähteet

 

Suomalaiset pikaluistelijat
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Ted McGinley

Theodore Martin "Ted" McGinley (s. 30. toukokuuta 1958) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan rooleistaan Jefferson D'Arcyna sarjasta Pulmuset vuodesta 1989 sarjan päätösjaksoon vuonna 1997 asti sekä Charley Shanowskina sarjassa Hope & Faith (2003–2006). Lisäksi hän esiintyi mm. Onnen päivissä vuosina 1980–1984 ja sen jälkeen Lemmenlaiva-sarjassa vuoteen 1986. 

McGinley syntyi Newport Beachissä, Kaliforniassa, ja pääsi Newport Harbor High Schoolista vuonna 1976. Hänet tunnetaan television ohella elokuvista, kuten pienestä roolista Pearl Harborissa (2001).

McGinley on ollut 21. kesäkuuta 1991 alkaen naimisissa Gigi Ricen kanssa. Parilla on yhdessä kaksi lasta. 

Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Britannian Grand Prix 2001

Britannian Grand Prix 2001 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 15. heinäkuuta 2001 Silverstonen radalla Britanniassa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Mika Häkkinen, jolle voitto oli kauden ensimmäinen. Häkkinen ajoi myös kilpailun nopeimman kierroksen ajalla 1.23,405 (kierroksella 34) sekä ylitti urallaan yli 400 pisteen rajan.

Tulokset

Muuta 

Paalupaikka: Michael Schumacher – 1.20,447
Michael Schumacherin uran 40:s paalupaikka

Lähteet 

Britannian Grand Prix
Paulina Porizkova

Paulina Porizkova (s. 9. huhtikuuta 1965 Prostějov) on tšekkoslovakialaissyntyinen näyttelijätär ja supermalli. Hänellä on Ruotsin ja Yhdysvaltain kansalaisuudet.

Ura 
Porizkova syntyi Prostějovissa, mutta jätti synnyinmaansa jo ensimmäisten elinvuosiensa aikana muuttaakseen Lundiin, Ruotsiin. Hän lähetti kuviaan Elitelle ensimmäistä kertaa jo vuonna 1980. Hän pääsi Pariisiin ja Yhdysvaltoihin esiintyen jo pian Sports Illustratedin vuosittaisen Swimsuit Issuen kansissa (1984 ja 1985). Hän oli myös Estée Lauder -kosmetiikkayhtiön keulakuvana 1980-luvun lopulla.

Porizkova esiintyi Gentlemen's Quarterlyssa ja elokuussa 1987 Playboyn kannessa; tähän mennessä hänet on nähty mm. Voguessa, Ellessä, Harper's Bazaarissa, Selfissä, Cosmopolitanissa ja Glamourissa. Hän teki näyttelijändebyyttinsä vuonna 1983.

Porizkova on myöhemmällä urallaan keskittynyt entistä enemmän elokuviin. Hänelle kaavailtiin vuonna 1989 Robert De Niron kanssa jaettua pääroolia Sergio Leonen seuraavaan elokuvaan, mutta hanke jäi suunnitelmaksi ohjaajan kuoltua sydänkohtaukseen. Hänellä oli muita rooleja muiden muassa elokuvissa Arizona Dream (1993) ja Tuomion torstai (1998). Päärooli hänellä oli esimerkiksi Ninan alibissa (1989). 

Porizkova on myös kirjoittanut romaanin A Model Summer (2007). Se on käännetty muun muassa ruotsiksi nimellä Modellsommar (2009).

Yksityiselämä 
Porizkova oli vuodesta 1989 alkaen naimisissa The Cars -yhtyeen laulajan Ric Ocasekin kanssa. Parilla on kaksi poikaa: Jonathan (s. 1993) ja Oliver (s. 1998).

Porizkova ja Ocasek erosivat toukokuussa 2018, mutta avioeroprosessi oli yhä kesken Ocasekin kuollessa syyskuussa 2019. Ocasek jätti Porizkovan testamenttinsa ulkopuolelle.

Lähteet 

Tšekkiläiset näyttelijät
Tšekkiläiset mallit
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Yhdysvaltalaiset mallit
Ruotsalaiset näyttelijät
Ruotsalaiset mallit
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Pink Bubbles Go Ape

Pink Bubbles Go Ape on saksalaisen power metal -yhtye Helloweenin neljäs studioalbumi. Ennen albumin nauhoituksia kitaristi Kai Hansen lähti yhtyeestä ja hänen tilalleen otettiin Roland Grapow. Musiikillisesti albumi on eeppisiä Keeper of the Seven Keys- albumeita kevyemmällä ja humoristisemmalla otteella tehty.

Kappaleet
 "Pink Bubbles Go Ape" (Kiske)  – 0:36
 "Kids of the Century" (Kiske) – 3:51
 "Back On The Streets" (Grapow/Kiske)  – 3:23
 "Number One" (Weikath)  – 5:13
 "Heavy Metal Hamsters" (Weikath/Kiske)  – 3:28
 "Goin' Home" (Kiske) – 3:51
 "Someone's Crying" (Grapow) – 4:18
 "Mankind" (Grapow/Kiske)  – 6:18
 "I'm Doin' Fine, Crazy Man" (Grosskopf/Grapow) – 3:39
 "The Chance" (Grapow)  – 3:47
 "Your Turn" (Kiske)  – 5:38

Laajennetun version bonuskappaleet
 "Blue Suede Shoes" (Carl Perkins) – 2:36
"Shit And Lobster" (Weikath) – 4:08
"Les Hambourgeois Walkways" (Weikath) – 5:47
 "You Run With The Pack" (Grosskopf) – 3:54

Kokoonpano
 Michael Kiske – laulu
 Michael Weikath – kitara
 Roland Grapow – kitara
 Markus Grosskopf – basso
 Ingo Schwichtenberg – rummut

Arvostelut 
 Allmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Vuoden 1991 albumit
Helloweenin albumit
Markku Rokala

Markku Henrik Rokala (s. 25. huhtikuuta 1960 Vantaa) on suomalainen kolmiloikkaaja, joka voitti lajin Suomen-mestaruuden kolme kertaa ulkoradoilla ja neljä kertaa sisäradoilla. Koko aktiiviuransa hän edusti vantaalaista yleisurheiluseuraa Kenttäurheilijat-58. Hänen valmentajinaan ovat olleet hänen isänsä Kauko Rokala, Esa Rinne ja Tuomas Sallinen. Markku Rokala on toiminut urheiluhierojana vuodesta 1985, urheilu-uransa jälkeen usein myös Suomen yleisurheilumaajoukkueen kilpailu- ja leirimatkoilla.

Rokalan urheilu-uran kohokohta oli sijoittuminen 22-vuotiaana seitsemänneksi Euroopan-mestaruuskilpailuissa Ateenassa syyskuussa 1982 tuloksella 16,32. Kisan voitti Ison-Britannian Keith Connor tuloksella 17,29. Vajaa kuukausi aiemmin, 15. elokuuta, Rokala oli hypännyt ennätyksekseen Kouvolan Kalevan kisoissa 16,61, jolla hän voitti ensimmäisen aikuisten Suomen-mestaruutensa. Ennätyksellään hän on seitsemäntenä Suomen kaikkien aikojen kolmiloikkatilastossa. Miesten SM-mitaleita Rokalalla on 11 kappaletta. Vuosina 1981–1994 hän saavutti kolmesti SM-kultaa (1982, 1991 ja 1992) sekä kolme hopea- ja viisi pronssimitalia. Tuon 14 vuoden aikana hän jäi vain kolme kertaa mitalitta Kalevan kisoissa. SM-hallikisoista Rokalalla on kuusi kultaa (1982–1985, 1987 ja 1992), kolme hopeaa ja yksi pronssi. Aikuisten maaotteluedustuksia Rokalalla on 24, joista 11 Suomi–Ruotsi-maaottelua.

Vuosittainen kehitys 

w = myötätuulitulos
i = hallitulos

Aiheesta muualla  
 

Suomalaiset kolmiloikkaajat
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Sixx: A.M.

Sixx:A.M. on Nikki Sixxin perustama yhtye. Sixx tunnetaan glam metal -yhtye Mötley Crüen basistina. Sixx:A.M. on julkaissut neljä albumia, The Heroin Diariesin, This Is Gonna Hurtin, Modern Vintagen ja Prayers For The Damned. Ensimmäinen albumi toimii soundtrackina Sixxin kirjalle The Heroin Diaries ja toinen albumi toimii soundtrackina Sixxin kirjalle This is gonna hurt (suom. Nikki Sixxin Maailma).

Yhtyeen livedebyytti tapahtui Crash Mansionissa 16. heinäkuuta 2007. He soittivat viisi kappaletta uudelta albumiltaan.

Kokoonpano

Nykyiset jäsenet

Nikki Sixx - Basso, taustalaulu
James Michael - Laulu, kitara
DJ Ashba - Kitara, taustalaulu
Dustin Steinke - Rummut

Taustayhtyeen entiset jäsenet
Tony Palermo - Rummut, lyömäsoittimet
Glen Sobel –  Rummut, lyömäsoittimet

Diskografia

Studioalbumit 

 The Heroin Diaries  (2007)
 This Is Gonna Hurt (2011)
 Modern Vintage (2014)
 Prayers For The Damned (2016)
 Prayers for the Blessed (2016)

EP:t 
 X-Mas in Hell (2008)
 Live is Beautiful (2008)
 7 (2011)

Singlet 
 "Life Is Beautiful" (2007)
 "Pray for Me" (2008)
 "Tomorrow" (2008)
 "Accidents Can Happen" (2008)
 "Lies of the Beautiful People" (2011)
 "This Is Gonna Hurt" (2011)
 "Are You with Me Now" (2012)
 "Gotta Get It Right" (2014)
 "Stars" (2014)
 "Drive" (2015)
 "Rise" (2016)
 "You Have Come To The Rigth Place" (2016)
 "We Will Not Go Quietly" (2016)
 "Talk to Me" (2019)
 "Maybe It's Time" (feat. Joe Elliott, Brantley Gilbert, Ivan Moody, Slash, Corey Taylor, Awolnation ja Tommy Vext) (2020)
 "The First 21" (2021)

Aiheesta muualla 
Heroin Diaries Soundtrackin virallinen MySpace-sivu
Sixx: A.M.:n viralliset sivut
Nikki Sixxin viralliset sivut
DJ Ashban viralliset sivut
James Michaelin viralliset sivut
Nikki Sixxin virallinen MySpace-sivu
DJ Ashban virallinen MySpace-sivu
James Michaelin virallinen MySpace-sivu

Yhdysvaltalaiset hard rock -yhtyeet
Tapio Laakso (aktivisti)

Tapio Laakso (s. 3. kesäkuuta 1981 Vantaa) on suomalainen kansalaisaktivisti ja poliitikko. Laakso on työskennellyt Suomen Greenpeacen ohjelmajohtajana tammikuusta 2011 ja Pohjoismaiden Greenpeacen Arktis-kampanjavastaavana marraskuusta 2013. Greenpeacen jälkeen Laakso on toiminut Pelastakaa Lapset -yhdistyksen vaikuttamisen asiantuntijana ja Kirkon ulkomaanavun vaikuttamispäällikkönä.

Laakso toimi Vihreiden nuorten ja opiskelijoiden liiton puheenjohtajana vuosina 2006–2007 ja työministeri Anni Sinnemäen erityisavustajana vuonna 2010.

Laakson poliittinen tausta on globalisaatiokriittisessä liikkeessä. Hän on toiminut aktiivisesti myös siirtolaisten oikeuksia ja vapaata liikkumista puolustavissa kampanjoissa ja oli tuomassa prekariaattiliikettä Suomeen. Laakso oli myös perustamassa Independent Media Centerin suomalaisversiota Vaikuttava tietotoimisto. Laakso on opiskellut Helsingin yliopistossa talous- ja sosiaalihistoriaa.

Vihreissä nuorissa ja opiskelijoissa Laakso on ollut mukana vuodesta 2001. Laakso on ollut myös vihreiden puoluevaltuuskunnan jäsen. Lisäksi hän on toiminut muun muassa puolueen perustulotyöryhmässä ja ollut ehdolla eduskuntavaaleissa 2007. Helsingin kaupunginhallituksen varajäsen Laakso oli 2007–2011, sitä ennen hän oli toiminut Maahanmuutto- ja kotoutumisasioiden neuvottelukunnassa. Kunnallisvaaleissa 2008 hänet valittiin kaupunginvaltuuston varajäseneksi, mutta erosi tehtävästä vuonna 2011.

Vasemmistoliiton entinen kansanedustaja Jaakko Laakso on Tapio Laakson isä. Vihreiden kansanedustaja Emma Kari on Laakson puoliso.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Erityisavustajat
Suomalaiset kansalaisaktivistit
Suomalaiset ympäristöaktivistit
Vihreiden nuorten puheenjohtajat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Hans Ruin

Hans Waldemar Ruin (18. kesäkuuta 1891 Helsinki – 3. marraskuuta 1980 Tukholma) oli suomenruotsalainen esteetikko ja kirjailija. Ruin toimi Åbo Akademin filosofian professorina vuosina 1945–1946 ja Lundin yliopiston estetiikan dosenttina 1947–1957.

Ruin oli Ruotsin kansalainen vuodesta 1947. Ruinin isä oli kasvatustieteilijä, mm. Helsingin yliopiston rehtorina toiminut Waldemar Ruin. Kirjailija David Lagercrantz on Hans Ruinin tyttärenpoika.

Bibliografia 
 Krigets anlete 1919
 Nutidskonst i psykologisk belysning 1923
 Själens försvarsproblem 1929
 Gycklare och apostlar 1934
 Poesiens mystik 1935
 Väl mött, Europa! 1938
 Rummet med de fyra fönstren 1940
 Makt och vanmakt 1940
 Ett land stiger fram 1941
 Det finns ett leende 1943
 Arvid Mörne 1946
 Ibsens förvandling efter "Brand" 1946
 Jarl Hemmer 1946
 Finlandssvensk modernism 1947
 Huru ett land återspeglas i konsten 1947
 Hur skapar skalderna? 1948
 Två världar 1948
 I konstens brännspegel 1949
 Föränderligt och oföränderligt i de estetiska begreppen 1951
 Sju ögonblick och några reflexioner 1952
 Estetisk upplevelse och esteticism 1953
 Värdighet och behag bland akademiskt folk 1953
 Yrjö Hirn 1953
 Den poetiska visionen och verklighetsbilden 1954
 Nytt och gammalt i ny lyrik 1955
 Det sjunkna hornet 1956
 Hem till sommaren 1960
 Det skönas förvandlingar 1962
 Konsten att läsa och konsten att dikta 1966
 Den mångtydiga människan 1966
 Världen i min fickspegel 1969
 Höjder och stup hos Ibsen och några andra 1971
 Uppbrott och återkomst 1977

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 http://www.immi.se/kultur/authors/finnar/ruin.htm  (ruotsiksi)

Åbo Akademin professorit
Suomenruotsalaiset kirjailijat
Suomalaiset professorit
Vuonna 1891 syntyneet
Vuonna 1980 kuolleet
Leikari

Leikari () on keskiajalla suomenkielisellä alueella käytetty nimitys henkilöstä, jota myöhäisantiikin aikana nimitettiin ilveilijäksi ja näyttelijäksi. Pohjoismaihin leikareita tuli kristinuskon mukana, ja heitä tavataan ainakin jo ennen vuotta 1000.

Leikarit esittivät yleensä maallista soitinmusiikkia, ja siksi kristillinen kirkko vainosi heitä. Kirkko kielsi heiltä sakramentit ja muut pyhät toimitukset, joihin kuului myös avioliitto. Siksi leikarit elivät yleensä yhteiskunnan ulkopuolella ja heidän sosiaalinen arvostuksensa oli hyvin alhainen.

Leikareilla on kuitenkin sijansa keskiajan musiikkikulttuurissa, ja myös kirkko käytti heidän palveluksiaan, vaikka heitä työllistivät lähinnä hovit ja ylhäiset ja varakkaat henkilöt. Yleensä leikarit viettivät kuljeskelevaa elämää, mutta jotkut saivat kuitenkin vakinaisen toimeentulon juuri hovien ja muiden varakkaiden palveluksessa.

Keskiajalla leikari-käsite ei ollut vakiintunut aina käsittämään samalla tavoin esiintyviä henkilöitä, ja siksi heidät usein sekoitettiin trubaduureihin, jonglööreihin ja narreihin. Aikakauden kuvissa leikarit esitetäänkin usein nykyisen näkemyksen mukaan narrin asuisina.

Lähteet
Martti Haavio: Leikarit, 1932.
Otavan iso musiikkitietosanakirja. T. 4. Otava. Helsinki. 1978. s. 37–38.

Aiheesta muualla 

Keskiajan musiikki
Muusikot
Elbe Nissinen

Elbe Maria Nissinen (25. toukokuuta 1893 Leppävirta – 23. lokakuuta 1984) oli suomalainen laulunopettaja ja oopperalaulaja, jonka ääniala oli altto.

Ura 
Nissinen opiskeli nuorena laulua Alma Fohströmin johdolla Pietarin keisarillisessa konservatoriossa. Sen jälkeen hän opiskeli Helsingissä Maikki Järnefelt-Palmgrenin johdolla ja teki opintomatkoja Italiaan, jossa opiskeli äänifysiologiaa Anna Petrellan johdolla sekä oopperataidetta Giannia Russin johdolla. Äänifysiologian loppututkinnon Nissinen suoritti vuonna 1962 Sveitsin Bernissä. Sitä ennen hän oli täydentänyt alan opintojaan Tukholmassa ja Kööpenhaminassa vuosina 1946–1954.

Opettajana Nissinen suoritti merkittävän päivätyön. Hän aloitti opettajana Pietarin suomalaisessa yhteiskoulussa 1914–1917 ja Helsingin kansankonservatoriossa vuosina 1919–1932. Lisäksi hän opetti sekä Lahden että Kuopion musiikkiopistoissa ja useissa kansalaisopistoissa kautta maan. Muutettuaan Leppävirralle hän jatkoi sieltä käsin laulun ja äänifysiologisen terapian opetusta. Nissinen palkattiin vuonna 1917 Kuopion teatteriin, ja hän oli teatterin ensimmäinen palkattu näyttelijä. Hän näytteli vuonna 1937 kuvatussa Tukkijoella-elokuvassa Maijaa vastanäyttelijänään Toppo Elonperä.

Yleisradion aloittaessa radiotoiminnan 9. syyskuuta 1926 Nissinen esiintyi sen ensimmäisessä lähetyksessä Alexis af Enehjelmin kanssa, ja hän oli ensimmäinen suomalainen radiolaulaja. Nissinen jatkoi radioesiintymisiään viikoittain aina vuoteen 1932. Vuodet 1919–1931 hän oli kiinnitettynä Suomalaisen oopperan vakituiseen henkilökuntaan. Nissinen lauloi yli 40 roolia, niin kotimaisissa kuin ulkomaisissakin oopperoissa ja antoi laulu- ja lausuntaopetusta lukuisille suomalaisille laulajille sekä näyttelijöille. Hänen tunnetuimpia oppilaitaan olivat muun muassa Jorma Huttunen, Matti Lehtinen, Vieno Kekkonen, Eino Grön, Pärre Förars, Kalle Juurela, Matti Heinivaho sekä Ansa Ikonen. Oppilaista läheisin suhde Nissisellä oli perhetuttuun Ikoseen, joka oli tuttu jo Venäjän vuosilta. Ikosesta piti alun perin tullakin oopperalaulaja, mutta Nissinen kannusti häntä näyttämölle ja järjestikin hänelle ensimmäisen näyttelijän paikan Koiton Näyttämölle. Ikonen kertoo muistelmateoksessaan hyvin lämpimästi Nissisestä ja siitä kuinka tämä auttoi Ikosen näyttelijänuralle.

Presidentti Urho Kekkonen myönsi Nissiselle professorin arvonimen vuonna 1976.

Lähteet 
 Otavan iso musiikkitietosanakirja. T. 4. Otava. Helsinki. 1978. s. 433.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Yle Elävä arkisto 5.9.2016 : Elbe Nissinen lauloi Yleisradion ensimmäisessä lähetyksessä

Suomalaiset altot
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1893 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
Esa Orjatsalo

Esa Olavi Orjatsalo (s. 20. syyskuuta 1979 Hanko) on suomalainen muusikko, ääniteknikko ja tuottaja.

Orjatsalo soitti kitaraa power metal -yhtye Dreamtalen kolmella ensimmäisellä albumilla. Tammi–helmikuussa 2004 hän esiintyi ruotsalaisen Amaranin Euroopan-kiertueella. Lähdettyään Dreamtalesta Orjatsalo perusti vuonna 2005 uuden yhtyeen nimeltä Kiira, jossa hän laulaa ja soittaa kitaraa. Hän soittaa kitaraa myös Royal Cojones -yhtyeessä, joka esittää cover-versioita heviklassikoista.

Orjatsalo on valmistunut Orimattila-instituutista musiikkiteknologiksi. Hän työskentelee ääniteknikkona Turussa Noise Camp -studioilla, ja aikaisemmin hän on toiminut muun muassa Teräsbetoni-yhtyeen saliäänentoistosta vastaavana teknikkona. 

Orjatsalo perusti Metal de Facto -yhtyeen vuonna 2018 laulaja Mikael Salon ja basisti Sami Hinkan (Ensiferum) kanssa. Ennen yhtyeen debyyttialbumin äänitysten alkua mainittu kolmen hengen kokoonpano esiintyi akustisesti nimellä Trio de Facto.

Diskografia

Kitaristina 

 Dreamtale: 
 Dreamtale: 
 Dreamtale:

Äänittäjänä, miksaajana ja tuottajana (valikoitu) 
 Altaria: 
 Blind Stare: 
 Cardiant: 
 Moottörin Jyrinä: 
 Twilight Guardians:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Esa Orjatsalon sivusto

Suomalaiset kitaristit
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Kroatian kuna

Kroatian kuna on Kroatian rahayksikkö. Kunan ISO 4217 lyhenne on HRK. Yksi kuna jakautuu sataan lipaan. Kuna on ollut Kroatian rahayksikkönä vuodesta 1994 lähtien.

Vuoden 2023 alusta Kroatia on liittymässä euroalueeseen, minkä myötä kunan tilalle tulee euro.

Käteisrahojen nimellisarvot 
Setelit: 10, 20, 50, 100, 200, 500 ja 1000 kunaa.

Kolikot: 1, 2, 5, 10, 20 ja 50 lipaa sekä 1, 2, ja 5 kunaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Luettelon modernin Kroatian kolikoita 

Euroopan rahayksiköt
Kroatian talous
Robert Blake

Robert Blake (s. 18. syyskuuta 1933) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli Baretta-sarjan pääosan esittäjä vuosina 1975–1978. Hän joutui vuonna 2002 pidätetyksi epäiltynä vaimonsa Bonnie Lee Bakleyn 4. toukokuuta 2001 tehdystä murhasta, mutta sai vapauttavan tuomion 16. maaliskuuta 2005. 

Blakella, joka on myös entinen lapsinäyttelijä, on ollut televisiouransa ohella useita elokuvarooleja, kuten elokuvissa Kuoleman kukkula (1959) ja Mies Nasaretista (1965) sekä Golden Globe -ehdokkuuden saanut pääosa elokuvassa Moottoripyöräcowboy (1973).

Lähteet

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Golden Globe -palkinnon saajat
Primetime Emmy -palkinnon saajat
Syytteistä vapautetut
Vuonna 1933 syntyneet
Elävät henkilöt
Yhdysvaltalaiset lapsinäyttelijät
Japanin Grand Prix 2001

Japanin Grand Prix 2001 oli Formula 1 -sarjan  kauden  päätösosakilpailu, joka ajettiin 14. lokakuuta 2001 Suzukan radalla Japanissa. Kilpailun voitti Ferrarilla ajanut Michael Schumacher, jolle voitto oli kauden yhdeksäs. Voitollaan Schumacher nousi Alain Prostin ohi kaikkien aikojen eniten pisteitä keränneeksi F1-kuljettajaksi. Jean Alesi ja Kimi Räikkönen kolaroivat kilpailussa.

Aika-ajot

Tulokset

Johtokierrokset

Muuta 

Paalupaikka: Michael Schumacher – 1.32,484
Nopein kierros: Ralf Schumacher – 1.36,944 (kierroksella 46)
Juan Pablo Montoyan paras kierrosaika (1.36,450) hylättiin oikaisun takia.
BAR-tallin 50:s Grand Prix.
Enrique Bernoldi ja Alex Yoong lähtivät kilpailuun varikolta.
Ralf Schumacher ja Enrique Bernoldi saivat 10 sekunnin stop-go rangaistuksen oikaisun takia.
Jos Verstappen sai 10 sekunnin stop-go rangaistuksen ohitettuaan keltaisten lippujen alueella.
Häkkinen oli kisassa kolmantena, mutta päästi Coulthardin edelleen ennen kisan loppua.
 Mika Häkkisen, Jean Alesin ja Tomáš Engen uran viimeinen F1-kilpailu.
 Kimi Räikkösen viimeinen kilpailu Sauberilla.
 Jarno Trullin viimeinen kilpailu Jordanilla.
 Giancarlo Fisichellan viimeinen kilpailu Benettonilla.
 Heinz-Harald Frentzenin viimeinen kilpailu Prostilla.
 Jos Verstappenin viimeinen kilpailu Arrowsilla.
 Fernando Alonson viimeinen kilpailu Minardilla, siirtyi kaudeksi 2002 Renaultin testikuskiksi.
 Mclarenin viimeinen kilpailu Bridgestonen renkailla, talli siirtyi käyttämään rengasvalmistaja Michelinin renkaita kaudella 2002.
 Benetton- ja Prost-tallin viimeinen kilpailu. Benetton-tallin nimi muuttui vuodeksi 2002 Renaultiksi.

Lähteet 

Japanin Grand Prix
Lillo Brancato

Lillo Brancato Jr. (s. 30. elokuuta 1976) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan rooleistaan muiden muassa elokuvissa Jäähyväiset kummisedälle (1993), Päätään pidempi (1994) ja Purppuravyöhyke (1995). Brancato on esiintynyt myös televisiosarjassa Sopranos. 

Brancato pidätettiin 10. kesäkuuta 2005, kun Yonkersin poliisi oli löytänyt hänen hallustaan heroiinia. Vuonna 2009 hänet tuomittiin vankilaan murron yrityksestä, ja hän pääsi ehdonalaiseen vapauteen vuonna 2013. Vapautumisen jälkeen hän on palannut näyttelemisen pariin.

Varhainen elämä 
Brancato syntyi Bogotássa Kolumbiassa. Hänet adoptoitiin hänen ollessaan neljän kuukauden ikäinen, ja hän kasvoi Yonkersissa New Yorkissa. Hänen huoltajansa olivat amerikanitalialaisia, ja hän on kertonut pitävänsä itseään italialaisena.

Murhaepäily 
Brancato pidätettiin jälleen Bronxissa 10. joulukuuta 2005. Hän ja hänen 48-vuotias rikostoverinsa Steven Armento olivat ampuneet murtoyrityksen yhteydessä poliisi Daniel Enchauteguita (virantoimituksen ulkopuolella), joka joutui sairaalaan ja menehtyi vammoihinsa. Armentoa syytettiin ensimmäisen ja Brancatoa toisen asteen murhasta. Armento on näyttelijän tyttöystävän isä. 

Brancato esitti julkisesti pahoittelunsa Enchauteguin omaisille, mutta anteeksipyyntö aiheutti suuttumusta, ja uhrin sisko nimitti näyttelijän katumusta "Oscar-palkinnon arvoiseksi". Brancato on ilmoittanut New York Magazinen haastattelussa, että hänen elämäntarinassaan olisi ainesta elokuvaksi.

Armento tuomittiin marraskuussa 2008 elinkautiseen vankeuteen ilman ehdonalaisen mahdollisuutta. Oikeus hylkäsi Brancatoa vastaan nostetun murhasyytteen joulukuussa 2008. Hänet todettiin kuitenkin syylliseksi murron yritykseen, josta hänelle langetettiin 10 vuotta vankeutta 9. tammikuuta 2009.

Brancato pääsi ehdonalainen vapauteen vuonna 2013.

Yksityiselämä 
Brancato on kertonut olleensa riippuvainen kokaiinista ja heroiinista. Vankilassa ollessaan Brancato päätti lopettaa päihteiden käytön.

Lähteet
 Helsingin Sanomat 23.12.2008: Sopranos-näyttelijä vapautettiin murhasyytteistä
 New York Times 22.12.2008: Former ‘Sopranos’ Actor Clear in Officer’s Killing
 New York Times 9.1.2009: 10-Year Sentence for ‘Sopranos’ Actor

Viitteet 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Yhdysvaltalaiset rikolliset
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Ban Chiang

Ban Chiang oli muinainen pronssikautinen asuinpaikka Koillis-Thaimaassa. Siellä asuttiin neoliittisesta kivikaudesta rautakauteen. Sen haudat ovat ajalta 2100 eaa. – 200 jaa. Pronssi tuli tänne noin 2000 eaa. Ensimmäiset ajoitukset, joiden mukaan pronssiesineet ovat ajalta 4420–3400 eaa. ovat nykynäkemyksen mukaan vääriä.

Aiheesta muualla

Higham, Charles, Prehistoric Thailand, ISBN 974-8225-30-5, pp 84–88
The Ban Chiang project at the University of Pennsylvania
Ban Chiang gallery at the University of Hawai'i
UNESCO world heritage listing

 Thaimaan historia
 Pronssikausi
Arto Tuominen

Arto Tuominen (4. heinäkuuta 1941 Lempäälä – 6. joulukuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.

Tuomisella oli päärooli Risto Jarvan elokuvassa Ruusujen aika (1969). Hän näytteli myös Jarvan elokuvissa Jäniksen vuosi (1977) ja Loma (1976) sekä muissa elokuvarooleissa.

Yksityiselämä 

Hän oli naimisissa vuosina 1963–1973 näyttelijä Marjatta Raidan kanssa. Heille syntyi kaksi lasta, mutta liitto päättyi avioeroon.

Lähteet 
 Arto Tuomisen tiedot Elonetissä
 Imdb.com: Arto Tuomisen elokuvaroolit

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1941 syntyneet
Vuonna 1986 kuolleet