joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hakassin kieli

Hakassin kieli on turkkilaiseen kielikuntaan kuuluva kieli. Hakassia puhuu äidinkielenään noin 60 200 ihmistä, joista suurin osa asuu Hakassiassa, jonka toinen virallinen kieli hakassi myös on. Lisäksi hakassin kielen puhujia asuu jonkin verran ympäröivillä alueilla, kuten Tuvassa, Kemerovon alueella ja Evenkiassa.
Vuonna 1989 76,1 prosenttia hakasseista ilmoitti äidinkielekseen hakassin.

Hakassin lähimmät sukukielet ovat muut pohjoisturkkilaiset kielet: šoori, tšulym, tuva, tofa, jakuutti ja dolgaani.

Hakassin kielessä on vaikutteita mongolin ja venäjän kielistä sekä jonkin verran myös arabiasta ja persiasta.
__notoc__

Murteet 
Hakassin kieli jakaantuu useaan toisiaan lähellä olevaan murteeseen. Murteita ovat sagai, katša, koibal, beltir ja kyzyl ja niiden nimet tulevat eri hakassiheimojen nimistä. Oikeastaan nämä murteiden ja heimojen nimet edustavat hakassien vanhoja hallintoyksikköjen nimiä eivätkä niinkään murreryhmiä tai heimoja. Kaikkien näiden murteiden puhujat käyttävät murreryhmien yhteisnimenä sanaa tadar tili, mikä tarkoittaa tataarin kieltä. Nykyisen Kemerovon alueella sijaitsevan Šorian alkuperäisten asukkaiden puhuma šoorin kieli, luetaan toisinaan yhdeksi hakassin kielen murteeksi.

Kielen tutkiminen 
Hakassin kielen tutkiminen ja tallentaminen aloitettiin 1800-luvun puolivälissä. Suomalainen kielitieteilijä M. A. Castrén oli yksi ensimmäinen hakassin kielen tutkijoista. Matkallaan Keski-Aasian pohjoisosaan 1845–1849 Castrén kirjoitti tutkielman koibaalin murteesta ja tallensi kansanrunoutta. Wilhelm Radloff matkusteli Etelä-Siperian alueella erityisesti 1859–1870 välisenä aikana. Hän puolestaan julkaisi yhdessä eräiden muiden tutkijoiden kanssa neljäosaisen sanakirjan ja kymmenosaisen sarjan turkkilaisia kieliä käsitteleviä tekstejä. Sarjan toinen osa käsitteli Radloffin keräämää hakassimateriaalia, jotka oli käännetty saksaksi. Sarjan yhdeksäs osa käsitteli myös hakassin kieltä ja se oli Radloffin oppilaan Katanovin tekemä. Katanov itse oli hakassi ja kuului sagai-murreryhmään.

Kirjakieli 
Hakassin kirjakieli kehitettiin vasta Venäjän vallankumouksen jälkeen Neuvostoliitossa. Kirjakieli pohjautuu keskisiin sagain ja katšan murteisiin. Beltirin murre on omaksunut paljon vaikutteita sagain murteesta ja koibaalin murre puolestaan katšan murteesta. Hakassille kehitettiin kyrillinen kirjaimisto vuonna 1924, johon lisättiin joitain lisäkirjaimia. Kyrillinen kirjaimisto korvattiin latinalaisella kirjaimistolla vuonna 1929, mutta vuonna 1939 siirryttiin takaisin kyrilliseen kirjaimistoon. Hakassien suunnitelman mukaan hakassin kieltä olisi tarkoitus siirtyä kirjoittamaan uusilla turkin kielen kirjaimistoon perustuvalla latinalaisella kirjaimistolla vuonna 2010.

Aiheesta muualla 
 Hakassin kielen aakkoset

Turkkilaiset kielet
Hakassian kielet
Tuvan kielet
Antti Sarpila

Antti Juhani Sarpila (s. 11. kesäkuuta 1964 Helsinki) on suomalainen jazzmuusikko. Hänen soittimiinsa kuuluvat saksofonit ja klarinetti. Sarpila harjoittaa myös musiikkikustannustoimintaa.

Oman tuotantonsa lisäksi Antti Sarpila esiintyy lukuisissa levyttäneissä kokoonpanoissa, kuten Swedish Swing Society.

Sarpilalle myönnettiin vuonna 1996 suomalaisen Classic Jazz ry:n Louis Armstrong -palkinto ja vuonna 1997 Suomen Jazzliiton Yrjö-palkinto.


Albumit 
 
 
 Happy Jazz Trio: 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 & Johanna Iivanainen: 
 
 
 
 & Bob Barnard: 
 & Eino Grön: 
 & Einö Grön: 
 
 & Seppo Hovi: 
 & Johanna Iivanainen:

Videot 
 Antti Sarpila Swing Band 15th Anniversary ASV-101
 Antti Sarpila Swing Band 20th Anniversary Concert Live At Finlandia Hall ASDVD-201

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Antti Sarpilan kotisivut.
 

Suomalaiset jazzsaksofonistit
Suomalaiset klarinetistit
Musiikkikustantamot
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Pieni suklaapuoti (elokuva)

Pieni suklaapuoti (Chocolat) on Joanne Harrisin samannimiseen kirjaan perustuva elokuva. Vuonna 2000 ensi-illan saaneen elokuvan on ohjannut Lasse Hallström, ja pääosia näyttelevät Juliette Binoche, Judi Dench, Alfred Molina, Lena Olin ja Johnny Depp. Elokuva sai viisi Oscar-ehdokkuutta.

Juoni 
Vianne Rocher (Juliette Binoche) vaeltelee esi-isiensä tavoin ympäri Ranskaa. Vuoden 1959 talvena hän saapuu erääseen rauhalliseen ranskalaiseen kylään, missä hän ja hänen tyttärensä Anouk (Victoire Thivisol) avaavat pienen suklaapuodin. Puoti herättää perinteisiä tapoja noudattavissa kyläläisissä sekä ihmetystä että ahdistusta, sillä se avautuu juuri pääsiäispaaston aikaan.

Viannen vetovoima ja makeiset alkavat piakkoin elvyttää erään pariskunnan (Antonio Gil Martinez ja Helene Cardona) seksielämää, rohkaista erästä vanhaa miehestä (John Wood) tunnustamaan salainen rakkautensa ja lohduttaa piinattua naista (Lena Olin), joka tahtoisi jättää juopon ja väkivaltaisen aviomiehensä (Peter Stormare). Vianne  ystävystyy vahvatahtoisen diabeetikon (Judi Dench) kanssa. Kylän hurskas pormestari Comte Paul de Reynaud (Alfred Molina) pitää Viannea kuitenkin moraalittomana kiihottajana ja vastustaa häntä hiljaisesti. Kamppailu huipentuu, kun ryhmä jokimustalaisia leiriytyy kylän laitamille ja Vianne alkaa tuntea vetoa manushromani Rouxiin (Johnny Depp).

Näyttelijät

Aiheesta muualla 
 

Lasse Hallströmin ohjaamat elokuvat
SAG-palkitut elokuvat
Vuoden 2000 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset romanttiset komediat
Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Vuoden 2000 brittiläiset elokuvat
Brittiläiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Perjantai 14. päivä

Perjantai 14. päivä on Leevi and the Leavings -yhtyeen viides albumi, ja se julkaistiin vuonna 1986. Levy tehtiin ilman rumpalia Markku Mattilan erottua yhtyeestä. Tämän vuoksi levyllä ei kuulla juuri vankempaa rummun soittoa levyn suurinta hittiä ”Pohjois-Karjala” lukuun ottamatta, jonka hoitaa yhtyeen basisti Risto Paananen. Kuitenkin Risto Paanasen mukaan juuri tämä levy loi pohjan yhtyeen tulevalle, yhä suuremmalle menestykselle: onhan ”Pohjois-Karjala” yhtyeen suurimpia hittejä ja seuraava levy, Häntä koipien välissä, myi jo kultaa. Levy on voimakkaasti akustinen ja klassinen muuhun yhtyeen tuotantoon verrattuna sekä mollivoittoiselle tyylille ja ironiattomasti kauniille sanoituksille painottunut.

Kappaleet

Vastaanotto 
NRGM-verkkomedian Janne Siirosen mukaan Perjantai 14. päivä on yhtyeen levyistä kenties ”suoraviivaisinta pop-musiikkia”, sillä se välttelee ”bändille tyypillistä ironiaa ja huumoria”.

Kokoonpano 

 Gösta Sundqvist – laulu, kitara, huilu, rummut, lyömäsoittimet
 Risto Paananen – basso, kitara, laulu, rummut, lyömäsoittimet, koskettimet
 Juha Karastie – kitara, mandoliini, koskettimet
 Haije Sundqvist – taustalaulu

Kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut Gösta Sundqvist. Kappaleita 8 ja 14 on sanoittanut myös Ahti Marja-aho, ja sovituksista vastaa myös muu yhtye. Jousisovitukset ovat Marja-ahon tekemiä.

Lähteet

Viitteet 

Leevi and the Leavingsin albumit
Vuoden 1986 albumit
Susanoo

Susanoo (須佐之男命, Susanoo-no-mikoto) on šintolainen myrskyn ja meren jumala. Susanoo on auringonjumalan Amaterasun ja kuun jumalan Tsukuyomin veli. Kaikki kolme jumalaa syntyivät, kun Izanagi pesi kasvonsa puhtaaksi Yomin saasteista.

Amaterasu ja hänen veljensä olivat jo pitkään kilpailleet keskenään. Kun Susanoo oli lähdössä isänsä käskemänä matkalle, hän meni toivottamaan sisarelleen hyvästit. Epäileväinen Amaterasu haastoi veljensä otteluun, missä heidän piti luoda jostain toistensa esineestä ihmisiä. Amaterasu loi kolme naista Susanoon miekasta, ja hänen veljensä puolestaan loi viisi miestä sisarensa kaulakorusta. Myöhemmin Amaterasu väitti miesten olevan hänen, koska heidät luotiin hänen korustaan. Susanoo raivostui ja tuhosi sisarensa riisipellot ja tappoi yhden hänen palvelijoistaan. Surun murtama ja raivostunut Amaterasu pakeni Amano-Iwaton (taivaallinen luola) sisään ja piilotti näin auringon pitkäksi aikaa.

Seindan maanjäristys sanotaan olevan Susanoon aiheuttama, koska tämä oli kateellinen Amaterasulle, jota palvottiin enemmän kuin Susanoota. 

Japanilaiset jumalat
Šintolaisuus
Meren jumalat
Myrskyn jumalat
The Games Factory

The Games Factory (lyhyemmin TGF) on Clickteamin vuonna 1996 kehittämä maksullinen pelinteko-ohjelma, mutta se on saatavana myös maksuttomana 30 päivän kokeiluversiona. Clickteamin kanssa on yhteistyössä ollut Europress Software. TGF:llä on  multimediaominaisuuksia - sillä voi tehdä tietokoneohjelmia ja pelejä. Pelinteon aloittaminen ohjelmalla on helppoa, mutta kaikkien ominaisuuksien ymmärtäminen ja tehokas käyttäminen vaatii taitoa ja kokemusta.

Ohjelman uusin versio on The Games Factory 2.

The Games Factory on suunniteltu aloittajille. Multimedia Fusion on samaa tuoteperhettä, mutta sillä voidaan kehittää monimuotoisempia sovelluksia useille eri alustoille.

Muuta 

TGF on vanhempi versio, lähes samankaltaisesta pelinteko-ohjelmasta, Click & Createsta (CNC). Se on myös päivitetty versio Klik & Playsta (KNP). TGF:ää uudempi versio taas on Multimedia Fusion (MMF), jossa laajennetut multimediatoiminnot.

Aiheesta muualla 
 Clickteamin kotisivu

Pelinteko-ohjelmat
Izanaki

Izanaki (Katakana: イザナキノミコト, Kanji: (Kojikissa) 伊邪那岐命, (Nihon-shokissa) 伊弉諾神; joskus myös 伊弉諾尊, Izanaki-no-mikoto) tai Izanagi () on japanilaisessa šintouskonnossa ensimmäinen jumala, joka loi maan. Hän on Amaterasun, auringonjumalan, Tsukuyomin, kuun jumalan, ja pahansuovan Susanoon isä.

Tarina kertoo, että hän ja hänen vaimonsa Izanami synnyttivät monia saaria, jumaluuksia ja japanilaisten esi-isiä. Kun Izanami kuoli synnytyksessä, Izanaki yritti hakea hänet takaisin Yomista eli kuolleiden valtakunnasta, mutta epäonnistui. Izanaki katsoi vaimoaan ennenaikaisesti ja näki vaimonsa hirviömäisen ja helvetillisen olomuodon. Izanami häpesi ja raivostui miehelleen uhaten tappaa hänet. Kun tappoyritys epäonnistui, hän lupasi surmata tuhat Izanakin kansan jäsentä joka päivä. Tähän jumala vastasi, että heitä vastaavati syntyisi 1 500 joka päivä. Kun jumala palasi, ja hänelle suoritettiin puhdistava rituaali, syntyi Amaterasu hänen vasemmasta silmästään, Tsukuyomi oikeasta ja Susanoo hänen nenästään.

Japanilaiset jumalat
Japanilainen mytologia
Šintolaisuus
Luomistarut
Luojajumalat
Thala

Thala on 4 000 asukkaan kylä Tunisiassa. Thala sijaitsee kukkulan rinteellä noin 1 000 metrin korkeudessa. Kylässä on säilynyt monia vanhoja siirtomaa-ajan taloja. Haïdran raunioalueelle matkaa on noin 30 km. Kylän tarkka sijainti on .

Aiheesta muualla 

Tunisian kaupungit
Bertel Storskrubb

Alf Bertel "Bebbe" Storskrubb (s. 24. huhtikuuta 1917 Pietarsaari – 21. huhtikuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen yleisurheilija. Hän oli monipuolinen urheilija, mutta suurimmat menestyksensä hän saavutti 400 metrin aitajuoksussa sekä 400 ja 800 metrin juoksussa. Storskrubb voitti 24 henkilökohtaista Suomen mestaruutta ja lisäksi kymmenen viestimestaruutta seuransa HIFK:n riveissä.

Storskrubb voitti Oslossa 1946 EM-kultaa 400 metrin aidoissa ajalla 52,2, joka jäi hänen uransa parhaaksi tulokseksi tällä matkalla; se oli myös Suomen ennätys ja sen vuoden maailman kärkitulos. Vuonna 1945 Storskrubb juoksi ajan 52,9, joka sekin oli maailmantilaston kärkitulos. Lontoon 1948 olympialaisissa hän karsiutui 400 metrin aitojen välierissä ja sijoittui Suomen viestijoukkueessa ankkurina neljänneksi 4 × 400 metrin viestijuoksussa.

Storskrubb oli myös hyvä 800 metrin juoksija. Hän juoksi ennätyksensä 1.49,3 Malmössa vuonna 1945. Se oli kauden kärkitulos maailmassa ja pysyi Suomen ennätyksenä kymmenen vuotta. Kalevan kisoissa 1948 Storskrubb sijoittui 800 metrillä hopealle.

Bertel Storskrubb voitti käsipallon Suomen-mestaruuden vuonna 1945. Hänen poikansa Björn Storskrubb oli käsipallon Suomen-mestari ja maajoukkuepelaaja. Hänen serkkunsa Börje Strandvall oli 1930-luvulla Suomen parhaita pikajuoksijoita.

Reservin luutnantti Storskrubb taisteli joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä talvi- ja jatkosodassa. Jatkosodassa hänelle määrättiin oma iskujoukko. Hän osallistui taisteluihin Karjalan kannaksella sekä Viipurinlahden saaristossa Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikana 1944. Teikarin saarella hänen osastonsa tuhosi ylivoimaisen vihollispataljoonan, mutta käskyn saatuaan oli osaston vetäydyttävä mantereelle. Osalle miehistä riitti veneitä, mutta Storskrubb ui kolmen kilometrin matkan.

Saavutukset 
 Olympialaisissa 4. sija 4 × 400 metrin viestijuoksussa 1948
 EM-kultaa 400 metrin aitajuoksussa 1946
 SM-kultaa 200 metrillä 1943, 1944
 SM-kultaa 400 metrillä 1936, 1942, 1943, 1944, 1945, 1946, 1947
 SM-kultaa 200 metrin aitajuoksussa 1937, 1938, 1939 1940, 1943, 1946, 1947
 SM-kultaa 400 metrin aitajuoksussa 1937, 1940, 1942, 1943, 1944, 1945, 1946, 1947
 SM-kultaa käsipallossa 1945

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 http://www.kolumbus.fi/geodun/legsto.htm

Suomalaiset 400 metrin aitajuoksijat
Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Suomalaiset pikajuoksijat
Suomalaiset käsipalloilijat
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 1996 kuolleet
Toni Koskela

Toni Koskela (s. 16. helmikuuta 1983 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän on toiminut toukokuusta 2019 alkaen Helsingin Jalkapalloklubin päävalmentajana. Syksystä 2017 toukokuuhun 2019 hän oli Rovaniemen Palloseuran päävalmentaja. Pelaajauransa hän lopetti vain 26-vuotiaana polvivamman takia.

Koskela oli alun perin Puotinkylän Valtin kasvatteja, minkä lisäksi hän edusti juniorina myös HJK:ta. Aikuisten tasolla Koskela debytoi FC Jokereiden reservijoukkue Jokruissa nousten myöhemmin seuran edustusjoukkueeseenkin kaudella 2001. Heinäkuussa 2003 Koskela puolestaan vuokrattiin toiseen liigaseuraan FC Hämeenlinnaan loppukaudeksi Jokereiden hankittua tuolloin Sami Ylä-Jussilan keskikentälleen. Huhtikuussa 2004 Koskela siirtyi Kotkaan FC KooTeePeehen.

Tammikuussa 2005 Koskela vaihtoi ulkomaiden kentille Englannin mestaruussarjassa pelanneeseen Cardiff Cityyn. Hän esiintyi siellä kuitenkin ainoastaan kahdessa sarjaottelussa sekä yhdessä FA Cupin ottelussa. Cardiffista Koskela jatkoikin tammikuussa 2006 matkaansa Kreikkaan solmittuaan sopimuksen Ilisiakosin kanssa. Saman vuoden heinäkuussa hän palasi kuitenkin taas Kotkaan KooTeePeehen. Tämän jälkeen Koskela edusti vielä norjalaista Moldea ja Veikkausliigan Jyväskylän Jalkapalloklubia. Hän joutui lopettamaan uransa kauden 2009 jälkeen kärsittyään polvivammasta.

Koskela edusti Suomen alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta viidessä ottelussa. Hän sai myös kyseenalaista huomiota huhtikuussa 2005, kun Suomen Palloliitto asetti hänet ja Njazi Kuqin väliaikaiseen maajoukkuepelikieltoon pelaajien lähdettyä omin luvin joukkueen majapaikasta.

Pelaajauransa jälkeen Koskela toimi juniorivalmentajana PK-35:ssä ja HJK:ssa, jossa hän toimi muun muassa B-juniorien valmentajana. Heinäkuussa 2013 Koskela nostettiin HJK:n edustuksen apuvalmentajaksi Juho Rantalan siirryttyä Valkeakosken Hakan päävalmentajaksi. Neljä vuotta myöhemmin hän siirtyi RoPSin päävalmentajaksi. 2018 Koskela valmensi RoPSin toiseksi Veikkausliigassa.

Muuta
Toni Koskelan äiti on uransa lopettanut koripalloilija ja käsipalloilija Kristiina Koskela ja isoisä oli erotuomari Fjalar Åsten. Koskelan serkku on jääkiekkoilija Micke-Max Åsten.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset jalkapalloilijat
Suomalaiset jalkapallovalmentajat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Valdemar Rautio

Karl Johan Valdemar "Valle" Rautio (4. marraskuuta 1921 Vaasa - 5. syyskuuta 1973 Nurmijärvi) oli suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kolmiloikka.

Rautio voitti EM-kultaa Oslossa 1946 tuloksella 15,17 m. Brysselin EM-kisoissa 1950 hän oli hopealla (14,96) ja Lontoon olympialaisissa 1948 kuudes (14,70). Helsingin olympialaisissa 1952 hän jäi karsinnassa sijalle 23 tuloksella 14,14.

Rautio on viimeisin suomalainen miesten arvokisamitalisti kolmiloikassa. Hän kuului maailman kymmenen parhaan kolmiloikkaajan joukkoon koko 1940-luvun jälkipuoliskon. Ennätyksellään 15,17 m hän oli vuoden 1946 maailmantilaston ykkönen. Vuonna 1945 hän hyppäsi myötätuulituloksen 15,48 m.

Seuratasolla Rautio edusti Vaasan Vasamaa. Hän saavutti kolmiloikassa ja pituushypyssä yhteensä yhdeksän SM-mitalia. Hänen paras tuloksensa pituushypyssä oli 722 cm.

Saavutukset 
 Kolmiloikassa
 EM-kultaa Oslossa 1946
 EM-hopeaa Brysselissä 1950
 Kuudes sija Lontoon olympialaisissa 1948
 SM-kultaa 1944, 1946, 1947, 1950
 SM-hopeaa 1948
 SM-pronssia 1952
 Pituushypyssä
 SM-hopeaa 1947, 1948
 SM-pronssia 1944

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset kolmiloikkaajat
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 1973 kuolleet
Kati Nappa

Heli Katriina (Kati) Nappa (o.s. Punta; 31. elokuuta 1947 – 14. tammikuuta 2022) oli suomalainen kotitalousopettaja, ruokatoimittaja ja ruokakulttuurin edistäjä.

Nappa aloitti työt Mainostelevisiossa vuonna 1976 Tänään kotona -ohjelmassa. Hän  työskenteli toimittajana lisäksi ohjelmissa Katin kanssa keittiössä, Tänä torstaina ja Keventäjät sekä vuosina 1989–2003 Huomenta Suomessa ensin Kolmoskanavalla ja myöhemmin MTV3-kanavalla. Nappa laati lukuisia ruokareseptejä. Hänen sieni- ja marjaresepteistään on muun muassa julkaistu kirja Metsän makuja. Nappa kuoli 74-vuotiaana tammikuussa 2022, jota ennen hän sairasti dementiaa. Napalla oli kaksi tytärtä ja seitsemän lastenlasta.

Lähteet

Aiheesta muualla
Kati Napan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset toimittajat
Suomalaiset kokit
Suomalaiset opettajat
Vuonna 1947 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Sirt

Sirt (joskus myös Sirte, Syrt,  ) on Ison-Syrtin rannalla sijaitseva kaupunki Libyassa. Sirtissä on noin 170 000 asukasta. Libyan pääkaupunkia kaavailtiin aikoinaan siirrettäväksi sinne. Sirt on uudenaikainen kaupunki, mutta erottuu muista, sillä sillä ei ole erityistä keskustaa. Sirtistä on hyvät liikenneyhteydet muualle Libyaan. Tripolin ja Bengasin välinen moottoritie kulkee kaupungin poikki, ja kaupungista kääntyy myös tie etelään Saharaan. Muammar Gaddafi syntyi ja kuoli Sirtessä.

Gaddafin syrjäyttämisen jälkeen kaupungista muodostui islamistiryhmien turvasatama. Alkuvuodesta 2015 alueella vaikuttavia ryhmiä olivat Libyan Aamukoitto, Ansar al-Sharia ja Isis.

Lähteet

Libyan kaupungit
Kärpäsloukku

Kärpäsloukku (Dionaea muscipula) on lihansyöjäkasvi. Se on ainoa Dionaea-suvun ainoa laji kihokkikasvien heimossa. Jotkut tutkijat ovat pitäneet lajia omaan heimoonsa, Dionaeaceae, kuuluvana, koska sen emiön ja hetiön ominaisuudet poikkeavat muiden kihokkikasvien vastaavista. Kärpäsloukku kasvaa luonnonvaraisesti vain melko suppealla alueella Pohjois- ja Etelä-Carolinassa Yhdysvalloissa. Kärpäsloukku kuuluu yhdessä muun muassa mimosien kanssa niihin harvoihin kasveihin, jotka pystyvät nopeisiin liikkeisiin.

Kärpäsloukun saalistus perustuu lehtiin, jotka muistuttavat sekä ulkonäöltään että toiminnaltaan karhunrautoja. Lehden sisällä on 3–6 aistikarvaa. Kun hyönteinen tutkiessaan lehden sisäpuolta koskettaa kahteen kertaan karvaa kahdenkymmenen sekunnin aikana, loukku sulkeutuu hyönteisen ympärille 1–3 sekunnissa lämmön määrästä riippuen. Mikäli hyönteinen on turhan pieni sulatettavaksi, se voi paeta loukun reunapiikkien väliin jäävistä raoista, mutta muutoin loukku sulkeutuu pian tiiviisti ja alkaa erittää ruoansulatusentsyymejä sisältävää nestettä. Muutaman päivän tai viikon kuluttua saaliinsa hyödyntänyt loukku aukeaa, ja tuuli puhaltaa loukkuun jääneet, sulamattomat osat pois. Loukku pystyy sulkeutumaan noin seitsemän kertaa ennen kuin se kuolee. Kärpäsloukun tiedetään syöneen myös nuoria sammakoita. Kärpäsloukun kasvattamista suositellaan vain kokeneemmille kasvattajille sen vaikean talvilevon takia. Kasvi vaatii kolmen kuukauden levon 0–8 celsiusasteen lämpötilassa. Tänä aikana kasvualusta on pidettävä riittävän kosteana varoen kuitenkin homeen ilmestymistä kasvualustaan tai talvehtivan kasvin osiin. Usein talvehtiminen epäonnistuu huolellisesta hoidosta huolimatta.

Kärpäsloukusta on jalostettu erilaisia lajikkeita kaupalliseen käyttöön, kuten esimerkiksi isoloukku, nopeasti sulkeutuva, kokonaan punainen tai vihreä ja lukuisia muita versioita.

Lähteet 
 Huonekasvit.fi: Kärpäsloukku (Dionaea muscipula) 
 Lihikset.net (Archive.org)

Viitteet

Aiheesta muualla 
ITIS: Dionaea muscipula 
United States Department of Agriculture (USDA): Dionaea muscipula 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Dionaea muscipula 
Dionaea muscipula vs Caterpillar (toukka) Youtube.
Kasvi syö sammakon ja perhosen Youtube. 

Kihokkikasvit
Uhanalaiset kasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ratsuponi

Ratsuponi on ponityyppi, joka alun perin kehitettiin Isossa-Britanniassa ja jota nykyään jalostetaan eri puolilla maailmaa, muun muassa Yhdysvalloissa, Ranskassa, Saksassa ja Australiassa. Tavoitteena on hyväluonteinen, hyvärakenteinen ja kaunis poni, joka menestyy ratsastuskilpailuissa. Tähän pyritään risteyttämällä keskenään paitsi eri ponirotujen edustajia myös poneja ja hevosia (erityisesti täysiverisiä). Jalostus on hyvin tavoitteellista, harkittua ja säänneltyäkin, sillä ratsuponeilla on omat kantakirjansa ja hyväksytyllä ratsuponilla edellytetään muun muassa olevan tietty osuus poniverta suvussaan. Ratsuponi näyttää yleensä enemmän pienikokoiselta ja sirolta hevoselta kuin tyypilliseltä ponilta.

Suomalainen ratsuponi on Suomessa jalostettava ratsuponirotu. Rotua jalostetaan Suomen Hippoksen hyväksymän jalostusohjesäännön mukaan. Ratsuponijalostukseen hyväksyttävillä oreilla ei ole säkäkorkeusrajaa, ja yli 148 cm korkeat tammat voidaan esikantakirjata.

Ratsuponijalostukseen hyväksytyt rodut:
täysiveriset
puoliveriset
newforestinponi
connemaranponi
welsh-poni
gotlanninruss
ulkomaiset ratsuponit

Ratsuponiohjelman mukaisessa jalostuksessa ensimmäisen polven risteytyksessä yhdistetään jalostusohjesäännön mukainen poni ja hevonen. Toisen polven risteytyksessä käytetään edellä mainittua risteytystä ja rotuponia, hevosta tai ratsuponia. Kolmannen polven risteytyksessä on oltava vähintään 25 prosenttia poniverta.

Ratsuponien värejä ei rajoiteta, eikä niille ole määrätty tarkkaa mittarajaa, mieluiten niiden tulisi kuitenkin olla säkäkorkeudeltaan lähelle 148 cm eli juuri hevos- ja ponikoon väliltä.

Ratsuponien tulee olla rakenteeltaan jaloja, sopusuhtaisia ja ryhdikkäitä. Askelten tulisi olla tarmokkaat, tahdikkaat, irtonaiset ja kevyet. Ratsuponit ovat luonteeltaan helposti käsiteltäviä, luotettavia ja yhteistyöhaluisia. Suorituskykyyn kiinnitetään jalostuksessa erityistä huomiota.

Katso myös
Saksalainen ratsuponi
Risteytysponi

Aiheesta muualla
Suomalainen ratsuponi Suomen Hippos ry:n verkkosivuilla
Ratsuponeista Hevosmaailma.netissä

Hevostyypit
George Ignatieff

George Ignatieff, CC, (16. tammikuuta 1913 – 10. elokuuta 1989) oli kanadalainen diplomaatti, joka sai vuonna 1984 Pearsonin rauhanmitalin. 

Ignatieff syntyi Venäjällä Pietarissa. Hänen äitinsä oli Natalja Meštšerskaja ja isä Nikolai II:n opetusministeri ja neuvonantaja kreivi Pavel Ignatjev. Hänen isoisänsä oli keisari Aleksanteri III:n aikainen sisäministeri Nikolai Ignatjev. Venäjän vallankumouksen aikana perhe muutti länteen ja vuonna 1925 Kanadaan. 

Ignatieff opiskeli kanadalaisissa yliopistoissa ja Oxfordissa. Vuonna 1940 hän meni Kanadan ulkoministeriöön palvelukseen. Ignatieff oli vuosina 1956–1958 Kanadan suurlähettiläs Jugoslaviassa, Naton edustajana vuosina 1963–1966 ja Kanadan YK:n suurlähettiläs vuosina 1966–1969. YK:n turvallisuusneuvoston puheenjohtaja hän oli vuosina 1968–1969. Ignatieff työskenteli Toronton yliopistossa vuosina 1980–1986.

Ignatieff sai Order of Canada -kunniamerkin vuonna 1973.

Ignatieffin poika Michael Ignatieff on merkittävä kanadalainen kirjailija ja Harvardin yliopiston professori sekä helmikuusta 2006 lähtien Kanadan parlamentin jäsen.

Kanadalaiset poliitikot
Companion of the Order of Canada
Rhodes-stipendin saajat
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Häntä koipien välissä

Häntä koipien välissä on Leevi and the Leavings -yhtyeen kuudes albumi. Se julkaistiin vuonna 1988. Levy on yhtyeen myydyin 50 905 kappaleella, jos kokoelmat jätetään pois laskusta, ja se palkittiin platinalevyllä vuonna 1991. Sen tunnetuimpia kappaleita ovat ”Teuvo, maanteiden kuningas”, ”Rin Tin Tin”, ”Sopivasti lihava” ja ”Elina, mitä mä teen?”.

Häntä koipien välissä valittiin 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään -kirjan suomalaisen painoksen 80 suomalaisen albumin joukkoon. Musiikkiverkkomedia NRGM:n artikkelissa Tommi Forsström kutsui levyä yhtyeen kulta-ajan ”kruununjalokiveksi”, ja sanoi, että levy ”voisi olla minkä tahansa vuosikymmeniä toimineen bändin hittikokoelma tai Suomen kansan virallinen ääniraita”. Levy pääsi myös Helsingin Sanomien ”Viisikymmentä vedenjakajaa suomirockin historiasta” -listalle. Jarkko Jokelaisen mukaan Gösta Sundqvistin arkirealistiset tarinat muistuttivat pahimman ”juppikauden” aikana suomalaisten juurista maaseudulla.

Kappaleet

Kokoonpano 

 Gösta Sundqvist – laulu, kitara, huilu
 Risto Paananen – basso, kitara, kosketinsoittimet
 Niklas Nylund – rummut
 Juha Karastie – kitara, mandoliini, kosketinsoittimet

Kappaleet on säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut Gösta Sundqvist.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 

Leevi and the Leavingsin albumit
Vuoden 1988 albumit
Cyclomania

Cyclomania on Simo Halisen käsikirjoittama ja ohjaama romanttinen draamaelokuva vuodelta 2001. Elokuvan päähenkilöinä on kolme nuorta, jotka työskentelevät polkupyörälähetteinä. Kaverukset K (Lauri Nurkse) ja Eetu (Tommi Mujunen) harrastavat kilpapyöräilyä ja kumpikin tavoittelee maajoukkuepaikkaa. Kolmiodraama syntyy, kun kuvioihin mukaan tulee Oona (Elena Leeve). Elokuva voitti parhaan Jussi-palkinnon musiikista.

Cyclomania on esitetty televisiossa Yle TV1 -kanavalla 29. syyskuuta 2003, 11. huhtikuuta 2005, 3. elokuuta 2009, 5. elokuuta 2009, 10. syyskuuta 2012 ja Yle TV2 -kanavalla 15. heinäkuuta 2016. Elokuva on julkaistu myös videokasettina sekä DVD:nä, joka sisältää ohjaajan kommenttiraidan ja muuta taustamateriaalia.

Rooleissa

Vastaanotto
Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Juha Rosenqvist piti uutuuselokuvaa tuoreeltaan hieman haparoivana, mutta pirteänä ja kesäisen lämpimänä urheiluelokuvana, joka sattumalta tuotiin ensi-iltaan suuren hiihtodopingskandaalin aikoihin maaliskuussa 2001.

Lähteet

Vuoden 2001 suomalaiset elokuvat
Jussi-palkitut elokuvat
Suomalaiset romanttiset draamaelokuvat
Suomalaiset urheiluelokuvat
Suomalaiset nuortenelokuvat
Federico Consolo

Federico Consolo (1841, Ancona – 1906, Firenze) oli italialainen säveltäjä, viulisti ja musiikintutkija. Hänen isänsä oli hepreantutkija Benjamin Consolo. 

Consolo syntyi Anconassa ja opiskeli viulunsoittoa Firenzessä ja Brysselissä. Vuonna 1884 hän muutti Firenzeen ja omistautui sävellykselle. Consolon tuotantoon kuuluu San Marinon kansallislaulu (Inno Nazionale, 1894). Lisäksi hän julkaisi muun muassa konserttoja ja liturgisia teoksia.

Italialaiset säveltäjät
Italialaiset viulistit
Kansallislaulujen säveltäjät
Vuonna 1841 syntyneet
Vuonna 1906 kuolleet
Massimo De Vita

Massimo De Vita (s. 29. toukokuuta 1941 Milano) on italialainen Disney-sarjakuvapiirtäjä, Pier Lorenzo De Vitan poika. Tunnetuinta De Vitan tuotantoa ovat olleet hänen Taikaviitta-tarinansa ja Indiana Hopo -sarjat. Hän aloitti ensin isänsä sarjojen tussaajana, mutta pääsi pari vuotta myöhemmin Topolino-lehteen töihin. Aluksi hän suunnitteli ulkomaisten sarjojen taittoa, mutta sai pian piirrettäväksi ensimmäisen tarinansa.

Ura piirtäjänä

Massimo aloitti Disney-uransa 1960-luvun alussa, tussaamalla isänsä sarjoja. Hänen ensimmäinen tarinansa oli Paperon de Paperoni contro Mandracchio vuodelta 1962. Hän on tunnettu sarjasta Olipa kerran... Amerikka, jossa Mikki Hiiri seikkaili Yhdysvaltain historian käännekohdissa. Näyte De Vitan varhaisimmasta tyylistä on tarina Roope setä näkee kaiken (vuodelta 1963) taskukirjassa Rohkea rokan syö. Ensimmäinen Suomessa julkaistu De Vitan tarina on Voitto kotiin (Aku Ankan naurupommi). 

1970-luvulle tultaessa De Vita omaksui tyylin, joka oli hyvin lähellä Romano Scarpaa. 1970-luvun Scarpaa ja De Vitaa voi olla vaikea erottaa. Tärkeimmät erot ovat, että De Vitan viiva on paksumpi ja pehmeämpi ja hahmot hieman pyöreämpiä ja staattisempia kuin Scarpalla. Tällä tyylillä on piirretty suurin osa De Vitan klassisista Taikaviitoista.

1980-luvulla De Vita omaksui tyylin, joka oli lähempänä Giorgio Cavazzanoa. Indiana Hopo -tarinat edustavat tätä tyyliä. 1980-luvulla hän loi myös Taikamiekka -tarinasarjan. De Vita on luonut muun muassa Professori Zapotekin ja Marlinin. 1990-luvulla on julkaistu paljon hänen klassisia taikaviitta tarinoita ja hän on muutenkin ollut melkein alusta saakka Aku Ankan Taskukirjan kantava voima.

2000-luvulla on julkaistu paljon hänen Mikki Hiiri ja Mik de Hiir tarinoita. Hän ei ole piirtänyt 2000-luvulla yhtään Ankkatarinaa. Nykyään hän piirtää enemmän Mikki Hiiri -tarinoita, mutta hänet tunnetaan paremmin Ankoistaan.
Tänä vuonna internetissä on ollut adressi, jossa vaaditaan, että De Vitan pitäisi alkaa taas piirtämään ankka-sarjoja. Tähän mennessä taiteilija ei ole itse kommentoinut asiaa.

Aiheesta muualla 
 Esittely Comic creator -sivulla
 Massimo De Vita Inducksissa

Disneyn sarjakuvien tekijät
Italialaiset sarjakuvantekijät
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Eckerö Line

Eckerö Line on suomalainen Eckerö-konserniin kuuluva vuonna 1994 perustettu yhtiö. Varustamo liikennöi pitkään yhdellä aluksella Helsingin ja Tallinnan välistä reittiä. Keväällä 2019 yhtiö ilmoitti uudesta kesäkuussa 2019 avattavasta reitistä Helsingin Vuosaaresta Tallinnaan.

M/S Finlandia on ainoa Suomen lipun alla Tallinnaan liikennöivä matkustajalaiva ja M/S Finbo Cargo on ainoa Tallinnaan liikennöivä ro-ro-alus Suomen lipun alla.

Taustaa 
Rederiaktiebolaget Eckerö perustettiin vuonna 1961 hoitamaan Ruotsin, Suomen ja Ahvenanmaan välistä autolauttaliikennettä. Nykyään yritys toimii emoyhtiönä Eckerö-konsernissa, johon kuuluu yhteensä viisi yritystä: varustamot Eckerö Line, Eckerö Linjen, Birka Cruises ja Eckerö Shipping sekä linja-autoyhtiö Williams Buss. Ålandsresor on Eckerö Linjenin matkatoimiston nimi.

Historia 
Eckerö Linenä tunnetun laivayhtiön historia alkaa vuodesta 1994. Tuolloin Rederiaktiebolaget Eckerö ja ahvenanmaalainen Birka Line perustivat yhteisen yhtiön liikennöimään Helsingin ja Tallinnan välille nimellä Eestin Linjat. Syyskuussa 1994 linjalle bareboat-rahdattiin M/S Alandia, ja myöhemmin toukokuussa 1995 linjalle tuotiin myös M/S Apollo.

Vuoden 1998 alussa Oy Eestin Linjat Ab Ltd vaihtoi nimensä Oy Eckerö Line Ab Ltd:ksi. Rederiaktiebolaget Eckerö osti Birka Linen osakkeet yhteistyöyrityksestä. Linjalla liikennöi M/S Alandia siihen asti, kunnes uusi Gotlandslinjeniltä ostettu Nord Gotlandia telakoitiin ja muutettiin M/S Nordlandiaksi. 10. helmikuuta 1998 uusi Nordlandia aloitti liikenteen Helsinki–Tallinna-linjalla.

2. helmikuuta 2004 Rederi Ab Eckerö osti M/S Transparadenin Rederi Ab Engshipiltä. Alus sai nimekseen M/S Translandia ja aloitti toukokuussa 2004 liikennöimään M/S Nordlandian parina palvellen lähinnä rahtiasiakkaita. Maaliskuusta 2009 alkaen rahtialus M/S Translandia liikennöi uudesta Vuosaaren satamasta Tallinnaan. Yhtiön matkustaja-alus Nordlandia jatkoi liikennöintiä Länsisatamasta Tallinnan A-terminaaliin.

Helmikuussa 2012 varustamo ilmoitti ostaneensa Italiasta M/S Moby Freedom -nimisen laivan asettaakseen sen uudelleen nimettynä Helsinki–Tallinna-reitille. Alukselle järjestettiin nimikilpailu, jossa sen nimeksi valittiin M/S Finlandia. Se korvasi M/S Nordlandian joulukuussa 2012.

Finlandian tultua liikenteeseen Eckerö Line ilmoitti myyneensä M/S Translandian ja asettavansa M/S Nordlandian rahtiliikenteeseen Vuosaaresta Tallinnaan. Kesäkuussa 2013 varustamo ilmoitti myyneensä M/S Nordlandian Belizeen Isabella Cruise Companylle.

Laivat

M/S Finlandia 

Laivan perustiedot:
 reitti: Helsinki–Tallinna
 Valmistumisvuosi 2001, uudistettu vuonna 2012
 Teho 50 400 kW
 Autokansi 1 900 m 
 Pituus 175 m
 Leveys 27,6 m
 Huippunopeus 27 solmua
 Matkustajamäärä 2 080
 Hyttejä 250
 Autoja 665

M/S Finbo Cargo

Laivan perustiedot:
 reitti Helsinki-Vuosaari–Muuga
 Valmistusvuosi 2000
 Pituus 180 m
 Leveys 25 m
 Huippunopeus 24 solmua
 Matkustajamäärä 366

Entiset laivat 

M/S Alandia
M/S Apollo
M/S Nordlandia
M/S Translandia

Lähteet 
 Eckerö Line
 Muuta tietoa Eckerö Linestä

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Eckerö Linen kotisivu 

Eckerö-konserni
Seulonnan keskeiset artikkelit
José Carioca

José Carioca on Disneyn sarjakuvissa ja animaatioissa esiintyvä brasilialainen papukaija. Hänen ensiesiintymisensä oli vuonna 1942 elokuvassa Oppitunti. Hän esiintyi myös elokuvassa Kolme caballeroa vuonna 1944. Samanniminen sarjakuvakin on Aku Ankka-lehdessä nähty. 

José Cariocan ystäviä ovat Panchito, Aku Ankka, Nestor ja Pedro. Brasiliassa Josè Carioca on hyvin suosittu sarjakuvahahmo ja hänet tunnetaan tavallisesti nimellä Zé Carioca. Hän syö mielellään yltäkylläisesti ravintoloissa, maksamatta laskuaan. Tarinassa Vettä, leipää ja lasku José otti ystävänsäkin mukaan. Hän on myös useasti joutunut vankilaan.

Vuonna 1989 julkaistu Aku Ankan taskukirjan erikoisnumero José Carioca on omistettu José Carioca -sarjakuville. 

José Cariocan suomenkielisinä ääninä ovat toimineet Seppo Pääkkönen (Akun tehdas), Petrus Kähkönen (Mikki Hiiri, Mikki ja ralliryhmä) ja Arttu Kapulainen (Kolmen caballeron legenda).  

Aku Ankka -sarjakuvan hahmot
Disneyn animaatioiden hahmot
Kuvitteelliset linnut
Beniamino Cesi

Beniamino Cesi (1845–1907) oli italialainen pianisti ja pedagogi. Hän oli alun perin kotoisin Napolista ja opiskeli S. Thalbergin johdolla. 

Cesi julkaisi useita pianonsoiton oppikirjoja. Hän toimi myös pianonsoiton opettajana. Hänen oppilaisiinsa kuului muun muassa säveltäjä Ruggero Leoncavallo.

Italialaiset pianistit
Vuonna 1845 syntyneet
Vuonna 1907 kuolleet
Hôtel Ritz Paris

Hôtel Ritz Paris on luksushotelli Place Vendômella Pariisissa Ranskassa.  Sveitsiläinen César Ritz avasi hotellin 1. kesäkuuta vuonna 1898. Sen julkisivun on suunnitellut arkkitehti Jules Hardouin Mansart. Hotelli oli 2010-luvun alussa suljettuna restauroinnin vuoksi ja avattiin jälleen vuonna 2014.

Hotellista on muodostunut useiden varakkaiden ja kuuluisten ihmisten suosikkihotelli. Esimerkiksi Greta Garbo, Ernest Hemingway, kuningas Edvard VIII, Marcel Proust ja Charlie Chaplin ihastuivat siihen. Ranskalainen muotikuningatar Coco Chanel taas asui hotellissa jopa yli 30 vuoden ajan, ja hänen muistokseen yksi hotellin sviiteistä on nimetty hänen mukaansa. Nimikkosviitin ovat Cocon lisäksi saaneet Ernest Hemingway, F. Scott Fitzgerald sekä Elton John.

Vuonna 1979 hotelli myytiin egyptiläiselle liikemiehelle Mohamed Al-Fayedille. Hotelli oli myös se paikka, josta Walesin prinsessa Diana ja hänen miesystävänsä Dodi Al-Fayed, hotellin omistajan poika, lähtivät autonkuljettaja Henri Paulin johdolla automatkalle, joka päättyi pariskunnan kuolemaan.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Hôtel Ritz Parisin viralliset websivut

Pariisin hotellit
Medenine

Medenine (arabiaksi: مدنين) on suurehko kaakkoistunisialainen kaupunki, joka sijaitsee Gabèsin keidaskaupungista ja Djerban saaresta noin 77 km etelään, Libyaan johtavan päätien varrella. Medenine on myös Medeninen Kuvernoraatin pääkaupunki.

Ranskalaisten valtaan joutumista edeltävinä aikoina Medenine oli Tunisian seudun eteläosan tärkein kauppapaikka. Se houkutteli kauppiaita eri puolilta Pohjois-Afrikkaa ja jopa Bornusta Saharan eteläpuolelta. Ksarissa sijaitsi eri Berber -heimojen aitat.

Alueella tapahtui toisen maailmansodan aikaan maaliskuussa 1943 kenraali Erwin Rommelin epäonninen vastahyökkäys kohti Brittiläistä 8. armeijaa osana operaatio Capria. Operaatio Capri oli viimeinen Rommelin taistelu Afrikassa ennen kuin Afrikakorpsin johtajaksi nimitettiin Hans-Jürgen von Arnim.

Kaupungissa kuvattiin on kuvattu elokuvasta Tähtien sota: Episodi I – Pimeä uhka.

Aiheesta muualla 

Tunisian kaupungit
Eckerö-konserni

Eckerö-konserni perustettiin vuonna 1961 vastaamaan Ahvenanmaan matkustusliikenteestä. Konsernin pääkonttori sijaitsee Maarianhaminassa.

Konserniyhtiöt

 Rederiaktiebolaget Eckerö (konsernin emoyhtiö)
 Eckerö Linjen (laivayhtiö)
 Eckerö Line (laivayhtiö)
 Birka Line (laivayhtiö)
 Ålandsresor (matkatoimisto)
 Williamsbuss (linja-autoyhtiö)
 Algots varv (telakka)
Eino Uusitalo

Eino Oskari Uusitalo (1. joulukuuta 1924 Soini – 19. maaliskuuta 2015 Ähtäri) oli suomalainen keskustalainen poliitikko, koulutukseltaan agrologi. Hän toimi pääministerin sijaisena Urho Kekkosen sairastuttua ja pääministeri Mauno Koiviston hoitaessa presidentin tehtäviä 1981–1982.

Nuoruus 
Uusitalo syntyi maanviljelijäperheen lapsena Soinissa, jossa hän kävi kansakoulun. Uusitalo osallistui jatkosotaan Karjalankannaksella. Sodan jälkeen hän kävi maamieskoulun ja pienviljelysneuvojaopiston ja valmistui agrologiksi 1949. Ennen eduskuntaan valitsemistaan hän toimi maanviljelijänä ja Etelä-Pohjanmaan maanviljelysseuran maatalousneuvojana Lehtimäen, Soinin ja Töysän kunnissa.

Poliittinen ura 
Eino Uusitalo oli Maalaisliiton (vuodesta 1967 Keskustapuolueen) kansanedustajana Vaasan vaalipiiristä 1955–1983. Hän toimi sisäasiainministerinä 1971 (Karjalainen II) sekä vuosina 1976–1982 (Miettunen III, Sorsa II, Koivisto II).

Koiviston II hallituksessa 1979–1982 hän oli myös pääministerin sijainen. Presidentti Urho Kekkosen jäätyä sairauslomalle syksyllä 1981 pääministeri Mauno Koivisto tuli hoitamaan presidentin tehtäviä ja Eino Uusitalo toimi pääministerin sijaisena helmikuuhun 1982. Tässä asemassa Uusitalo isännöi Finlandia-talossa järjestettyä vuoden 1981 itsenäisyyspäivän vastaanottoa.

Uusitalo oli presidentin valitsijamiehenä viisi kertaa (1956, 1962, 1968, 1978, 1982).

Vuoden 1982 presidentinvaalissa Uusitalo toimi pääministerin tehtäviä hoitavana puheenjohtajana eduskunnan suuressa salissa pidetyssä varsinaisessa vaalitoimituksessa, joskin äänten julkilukijana toimi ääntenlaskijoina toimineiden puolueiden puheenjohtajien keskuudestaan valitsema kokoomuksen puheenjohtaja Ilkka Suominen.

Presidentin astuttua toimeensa Uusitalo palasi rivikansanedustajaksi. Seuraavissa vaaleissa keväällä 1983 hän ei enää asettunut ehdolle.

Ollessaan Keskustapuolueen eduskuntaryhmän puheenjohtaja Uusitalo esitti vuonna 1974 Suomelle toista itsenäisyyspäivää jatkosodan päättäneen Moskovan välirauhan päivämäärälle 19. syyskuuta. Myöhemmin hän perusteli esitystään sillä, että halusi tällä korostaa rauhanomaisen rinnakkainelon merkitystä. Hän osallistui itsekin jatkosotaan 1942–1944 Kannaksen Metsäpirtissä.

Yksityiselämä 
Uusitalo syntyi Soinissa mutta asui ja vaikutti sittemmin pitkään Lehtimäellä muun muassa kunnanhallituksen pitkäaikaisena puheenjohtajana. Lehtimäeltä Soiniin johtava seututie 697, jonka varrella hänen kotinsakin sijaitsi, on hänen kunniakseen nimetty Eino Uusitalontieksi.

Uusitalo oli naimisissa Irma Helena Lehtolan kanssa vuodesta 1947. Pariskunnalla oli neljä lasta.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 
 
 Yle Elävä arkisto: Kekkonen eroaa
 Eino Uusitalon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Internet Archive 11.10.2015)

Kansanedustajat
Suomen Keskustan poliitikot
Suomen sisäministerit
Lehtimäen kunnanvaltuutetut
Vaasan vaalipiiri
Vaasan läänin itäinen vaalipiiri
Suomalaiset ministerin arvonimen saaneet
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2015 kuolleet
M/S Rahal

M/S Rahal on alun perin Viking Linen osakasvarustamo Slitelle nimellä M/S Diana vuonna 1972 valmistunut autolautta. Myöhemmin se liikennöi Vaasanlaivojen ja Eckerö Linen omistuksessa. Suomen vesillä se liikennöi viimeksi reitillä Eckerö–Grisslehamn. Valmistuttuaan alus oli Viking Linen ruotsalaisen osakasvarustamon – järjestyksessään toinen niin sanottuihin Papenburgin sisaruksiin kuuluva alus. Aluksen valmistusnumero oli 566. Ennen Dianaa myös Viking Linen toinen suomalaisvarustamo eli Rederi AB Sally oli saanut vuonna 1970 samaan sarjaan kuuluvan Viking 1 -aluksensa. Näin ollen Diana oli jo kolmas saksalaisen Meyer Werft -telakan lähes samoin piirustuksin ja tilauserittelyin valmistettu autolautta.

Muutoshistoria 
 Leveys: 18,9 m
 Matkustajakapasiteetti: 1 320 henkeä
 Rahtitilat: 220 henkilöautoa

Historia 
Diana valmistui 1972, ja se asetettiin Naantali–Maarianhamina–Kapellskär-reitille. Tämän jälkeen sitä käytettiin muun muassa Turku–Maarianhamina–Tukholma-reitillä. Myöhemmin se palveli vielä kummallakin edellä mainituista reiteistä. Diana palveli Viking Lineä aina vuoteen 1979 asti, jonka jälkeen se siirtyi Oy Vaasa-Umeån omistukseen ja asetettiin Vaasanlaivojen liikenteeseen Botnia Express -nimisenä.

Eckerö Linjen osti Botnia Expressin vuonna 1992 ja asetti sen liikenteeseen Ahvenanmerelle M/S Alandia -nimellä. Vuonna 1994 alus aloitti varustamon liikenteen Helsingin ja Tallinnan välillä.

Alus myytiin Punaisellemerelle vuonna 2006.

Vuosien varrella alus on kokenut joitakin teknisiä sekä sisustuksellisia uudistuksia. Ulkoisesti niistä selvimmin on havaittavissa ravintolalaajennus 5. kannen perässä vuonna 1980 sekä peräsponsonien rakentaminen vuonna 2001.

Aiheesta muualla 

Autolautat
Viking Linen entiset alukset
Mercosur

Mercosur tai Mercosul (, , gua. Ñemby Ñemuha) on vuonna 1991 perustettu kauppavyöhyke Argentiinan, Brasilian, Paraguayn ja Uruguayn välillä. Vuonna 2006 Venezuela liittyi järjestöön mutta se erotettiin vuonna 2016. Vuonna 1991 solmittua Asunciónin sopimusta paranneltiin ja päivitettiin vuonna 1994 Ouro Preton sopimuksella. Sopimuksen tarkoitus on edistää vapaakauppaa ja valuutan, ihmisten ja hyödykkeiden vapaata liikkumista.

Bolivialla, Chilellä, Kolumbialla, Ecuadorilla ja Perulla on yhteistyökumppanuuden asema Mercosurissa. 30. joulukuuta 2005 julistettiin, että Bolivia saa Mercosurin täysjäsenyyden.

Mercosurin alueella on yli 220 miljoonaa henkilöä ja yhteensä alueen valtioiden bruttokansantuote ylittää vuodessa biljoona Yhdysvaltain dollaria.

Jäsenvaltiot

Täysjäsenet

 Argentiina
 Brasilia
 Paraguay
 Uruguay

Erotetut jäsenet 

 Venezuela

Liitännäisjäsenet

 Bolivia 
 Chile
 Kolumbia
 Ecuador
 Guyana
 Peru
 Suriname

Tarkkailijajäsenet 

 Uusi-Seelanti
 Meksiko

Lähteet

Aiheesta muualla

 Mercosurin kotisivu  

Etelä-Amerikan valtiot
Kansainväliset järjestöt
Vapaakauppa-alueet
Kauppaliitot
Tulliliitot
Lasse Hallström

Lars Sven ”Lasse” Hallström (s. 2. kesäkuuta 1946 Tukholma) on ruotsalainen elokuvaohjaaja.

Hallström aloitti uransa 1977 Ruotsissa ohjaamalla elokuvan Abbasta. Nuoren pojan kasvukuvaus Elämäni koirana (1985) sai kaksi Oscar-ehdokkuutta, ja Hallström pääsi tekemään elokuvia Hollywoodiin. Siellä hän käytti melkein kaksi vuotta toteutumatta jääneeseen Peter Pan -elokuvahankkeeseen. Hallströmin Yhdysvalloissa sittemmin tekemiä elokuvia ovat Gilbert Grape, John Irvingin romaaniin perustuva Oman elämänsä sankari sekä Laivauutisia, Pieni suklaapuoti, Casanova ja Haikein terveisin.

Hallström on naimisissa näyttelijä Lena Olinin kanssa, jonka kanssa hänellä on tytär. He asuvat New Yorkin lähellä.

Filmografia 
 Kahden kauppa (En kille och en tjej, 1975)
 Abba – elokuva (ABBA: The Movie, 1977)
 Vauvakuume (Jag är med barn, 1979)
 Två killar och en tjej (1983)
 Elämäni koirana (Mitt liv som hund, 1985)
 Melukylän lapset (Alla vi barn i Bullerby, 1986)
 Melukylässä tapahtuu (Mer om oss barn i Bullerbyn, 1987)
 Kerran vielä (Once Around, 1991)
 Gilbert Grape (What’s Eating Gilbert Grape, 1993)
 Uskottomasti sinun (Something to Talk About, 1995)
 Oman elämänsä sankari (The Cider House Rules, 1999)
 Pieni suklaapuoti (Chocolat, 2000)
 Laivauutisia (The Shipping News, 2001)
 Kesken jäänyt elämä (An Unfinished Life, 2005)
 Casanova (2005)
 Vedätys (The Hoax, 2006)
 Hachiko – tarina uskollisuudesta (Hachiko: A Dog’s Story, 2009)
 Haikein terveisin (Dear John, 2010)
 Rakkaudesta, unelmista ja kaloista (Salmon Fishing in the Yemen, 2011)
 Hypnotisoija (Hypnotisören, 2012)
 Herkullinen elämä (The Hundred-Foot Journey, 2014)
 A Dog’s Purpose (2017)
 Pähkinänsärkijä ja neljä valtakuntaa (The Nutcracker and the Four Realms, 2018, ohjattu Joe Johnstonin kanssa)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ruotsalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Santa Cruz de la Sierra

Santa Cruz de La Sierra, lyhyesti usein vain Santa Cruz, on Bolivian asukasluvultaan suurin kaupunki ja Santa Cruzin departementin pääkaupunki. Kaupungin nimi merkitsee ’vuoriston pyhää ristiä’. Sen väkiluku on yli 1,3 miljoonaa (2001).

Santa Cruzista on rautatieyhteydet Argentiinaan ja Brasiliaan ja siellä sijaitsee Viru Virun kansainvälinen lentoasema, joka on Bolivian suurimpia lentoasemia.

Maantiede ja ilmasto 
Santa Cruz de la Sierra sijaitsee Itä-Boliviassa yli 400 metriä merenpinnan yläpuolella. Kaupunki on osa Andres Ibañezin provinssia ja Santa Cruzin maakunnan pääkaupunki.

Kaupungin ilmasto on subtrooppinen ja aurinkoinen. Ilman keskilämpötila on noin 24 °C. Vaikka kaupungissa on yleensä lämmintä, sinne puhaltaa Argentiinan pampalta viileitä tuulia, joita kutsutaan surazosoiksi.

Historia 
Ñuflo de Chávez perusti Santa Cruzin 26. helmikuuta 1561 ja nimesi sen Espanjan Extremadurassa sijaitsevan kotikaupunkinsa kunniaksi. Alkuperäinen siirtokunta sijaitsi 220 kilometriä idempänä nykyisen San José de Chiquitosin kaupungin eteläpuolella. Kaupunki muutti nykyiselle paikalleen Piraíjoen rannalle 1592 intiaanien tekemien hyökkäysten seurauksena. 

Rautateitse Santa Cruzista voi matkustaa Argentinaan ja Brasiliaan. Lisäksi kaupungista voi matkustaa 1950-luvulla rakennettua tietä pitkin Trinidadin, Cochabambaan sekä Paraguayhin. 

Kaupungin pysyessä melko eristyneenä 1900-luvulle saakka, Santa Cruzista on löydetävissä runsaasti kolonialistista arkkitehtuuria kuten 1500-luvulta olevan katedraalin sekä lukuisia jesuiittalähetystöjä.

Kaupunki kasvoi voimakkaasti 1900-luvun lopulla maataloustuotteiden jalostuksen ja petrokemian teollisuuden nousun myötä. Siitä tuli Bolivian suurin kaupunki 2000-luvun alussa.

Talous 
Santa Cruzissa tuotetaan soijaöljyä, maito- ja lihatuotteita, sokeria, puutavaraa, nahkatuotteita ja alkoholia, ja jalostetaan öljyä.
Bolivian kansallisen öljy-yhtiö YPFB:n Guillermo Elder Bellin jalostamo valmistui vuonna 1979 ja tuottaa bensiiniä ja dieseliä. Sen kapasiteetti on 24000 barrelia raakaöljyä päivässä. Vuonna 2021 YPFB aloitti valmistelut Etelä-Amerikan ensimmäisen biodiesel-jalostamon rakentamiseksi alueelle.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Bolivian kaupungit
Andrés Escobar

Andrés Escobar Saldarriaga (13. maaliskuuta 1967 Medellín, Kolumbia – 2. heinäkuuta 1994 Medellín, Kolumbia) oli kolumbialainen jalkapalloilija.

Escobar teki Kolumbian paidassa oman maalin tärkeässä 1994 MM-kilpailujen ottelussa. Hänet murhattiin kotimaassaan kymmenen päivää myöhemmin.

Ura
Escobaria pidettiin yhtenä sukupolvensa parhaista kolumbialaisista pelaajista. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja.

Escobar edusti seuratasolla kotimaassaan Atlético Nacionalia vuosina 1987–1989 ja 1990–1994 sekä Sveitsissä Young Boysia vuosina 1989–1990. Hän voitti Atlético Nacionalin riveissä Copa Libertadoresin vuonna 1989 ja Kolumbian-mestaruuden vuonna 1991. Kolumbian maajoukkueessa Escobar pelasi vuosina 1988–1994 50 ottelua ja teki niissä yhden maalin. Hän edusti Kolumbiaa MM-kilpailuissa vuosina 1990 ja 1994 sekä Copa Américassa vuosina 1989 ja 1991.

Kuuluisan oman maalinsa Escobar teki 22. kesäkuuta 1994 alkulohkovaiheen toisen kierroksen ottelussa isäntäjoukkue Yhdysvaltoja vastaan. Hän yritti katkaista Yhdysvaltain John Harkesin keskityksen ja ohjasi pallon omaan maaliin. Maali oli Yhdysvaltain 2–1-voittoon päättyneen ottelun avausmaali. Tappion seurauksena Kolumbia jäi turnauksessa alkulohkoonsa.

Murha
Escobar murhattiin 2. heinäkuuta 1994 baarin edustalla kotikaupungissaan Medellínissä. Hänet ampui Humberto Muñoz Castro. Castro sai teostaan alun perin 43 vuoden vankeustuomion vuonna 1995. Hän kuitenkin vapautui hyvän käytöksen vuoksi jo vuonna 2005.

Murhan tarkka motiivi on jäänyt epäselväksi. Joidenkin arvioiden mukaan murha oli kosto omasta maalista. Toisten arvioiden mukaan taas se oli vain seurausta baarin ulkopuolella sattuneesta sanaharkasta. Medellín tunnetaan väkivaltaisena kaupunkina. Escobarin ampuja oli hävinnyt rahaa vedonlyönnissä oman maalin vuoksi. Ampuja oli huutanut jokaisen ampumansa laukauksen jälkeen: Maali!. Myös huumekartellien arvellaan veikanneen suurilla summilla Kolumbian menestyksen puolesta. Keskikenttäpelaaja Gabriel Gómez oli lähtenyt turnauksesta jo aiemmin, kun hänen perhettään oli uhkailtu.

Lähteet

Kolumbialaiset jalkapalloilijat
Escobar|Andres
Vuonna 1967 syntyneet
Vuonna 1994 kuolleet