joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hate Crew Deathroll

Hate Crew Deathroll on suomalaisen metalliyhtye Children of Bodomin neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2003. Levy on yhtyeen entisen kitaristin Alexander Kuoppalan viimeinen studioalbumi CoB:in kanssa.  Kappaleesta "You're Better Off Dead" tehtiin myös single. Kappaleista "Needled 24/7" ja "Sixpounder" on tehty myös musiikkivideot.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Alexi Laiho – laulu, kitara
 Alexander Kuoppala – kitara
 Jaska Raatikainen – rummut
 Henkka T. Blacksmith Seppälä – basso
 Janne Wirman – kosketinsoittimet

Arviot 
 Allmusic: 
 Soundi: 
 Nyt.fi: 
 Imperiumi.net: 9/10
 Blabbermouth: 9/10

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2003 albumit
Children of Bodomin albumit
Manduessedum

Manduessedum oli roomalainen linnoitus nykypäivän Warwickshiressä, Englannissa.

Linnoitus perustettiin noin vuosina 50–60 jaa. roomalaisen tien Watling Streetin varrelle. Joidenkin teorioiden mukaan ratkaiseva Watling Streetin taistelu, jossa Suetonius Paullinuksen johtamat roomalaiset löivät Boudiccan johtamat kelttijoukot on saatettu käydä lähellä Manduessedumia. 

Manduessedum kehittyi siviiliasutukseksi ja oli alueen keramiikkatuotannon keskus. Alueelta on löydetty kolmisenkymmentä roomalaisaikakauden polttouunia.

Nykypäivän Mancetterin kylä lähellä Atherstonea on rakennettu paikalle, jossa Manduessedum sijaitsi.

Rooman valtakunnan kaupungit Britanniassa
Warwickshire
Elbonia

Elbonia on Dilbert-sarjakuvassa esiintyvä kuvitteellinen valtio. Elbonian on luonut Dilbert-piirtäjä Scott Adams. 

Elbonia on rutiköyhä entinen kommunistimaa, joka ensiesiintymisensä yhteydessä sijoittui Itä-Eurooppaan, mutta jonka piirteet viittaavat lähinnä Uzbekistanin tai Tadžikistanin kaltaiseen Keski-Aasian entiseen neuvostotasavaltaan. Elbonia on metrisen mutakerroksen peitossa ja siellä vallitsi pitkään sisällissota vasen- ja oikeakätisten kansalaisten välillä. Elbonialaiset – myös naispuoliset – ovat kaikki parrakkaita ja pukeutuvat kaapuun, turbaaniin ja lapasiin. Naisten asema on Elboniassa surkea; siellä on mahdollista tilata postimyyntimorsian. Elbonian lentokoneet on korvattu katapulteilla. 

Dilbertin yhtiö ulkoistaa säännöllisesti Elboniaan erilaisia toimintojaan, koska siellä työ on halpaa (muttei kovin laadukasta) – tämä johtaa yleensä katastrofaalisiin tuloksiin.

Katso myös

 Molvanîa
 Absurdistan

Kuvitteelliset valtiot

en:Dilbert#Elbonia
Vilhelm Tyroslainen

Vilhelm Tyroslainen (Guillaume de Tyre; noin 1130 – 1185) oli Tyroksen arkkipiispa ja historioitsija. Hänen tärkein teoksensa on ensimmäistä ristiretkeä käsittelevä Historia rerum in partibus transmarinis gestarum.

Vilhelm Tyroslainen syntyi Jerusalemissa noin vuonna 1130. Vuoden 1146 tienoilla hän muutti Eurooppaan opiskelemaan ja palasi Jerusalemin kuningaskuntaan vuonna 1165. Vuonna 1170 hänestä tuli kuningas Almaric I:n pojan Baudouinin opettaja. Vilhelm huomasi pian, että nuori prinssi sairasti lepraa. Tripolin kreivistä Raymondista tuli hallitsija nuoren Baudouinin ollessa alaikäinen. Raymond teki Guillaumesta muun muassa Jerusalemin kanslerin. 6. kesäkuuta 1175 hänestä tehtiin myös Tyroksen arkkipiispa. Vuonna 1180 hän oli ehdolla Jerusalemin patriarkaksi.

Kronikoitsijat
Keskiajan katoliset arkkipiispat
1130-luvulla syntyneet
Vuonna 1185 kuolleet
İ

İ (i) on turkkilaisessa aakkostossa esiintyvä latinalaisiin kirjaimiin kuuluva I-kirjaimen variantti, johon on lisätty yläpuolinen piste isoon kirjaimeen pienen kirjaimen tapaan. Kirjainta käytetään turkissa, azerissa, krimintataarissa ja tataarissa.

Ääntämykseltään kirjain on etinen, suppea, lavea vokaali () ja vastaa näin muun muassa suomen /i/-äännettä. Turkkilaisessa aakkostossa esiintyy myös vastaava pisteetön kirjain I eli ı, joka on ääntämykseltään takainen, suppea, lavea vokaali ()

Esimerkiksi Istanbulin turkinkielinen nimi on İstanbul.

I
Seulonnan keskeiset artikkelit
Scott Adams

Scott Adams (s. 8. kesäkuuta 1957 Windham, New York) on yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä ja kirjailija. Erityisesti Adams tunnetaan Dilbert-sarjakuvan luojana.

Adams on suorittanut alemman korkeakoulututkinnon taloustieteissä Hartwick Collegessa vuonna 1979 ja MBA-tutkinnon Kalifornian yliopiston Haas School of Businessissa. Vuosina 1979–1986 Adams työskenteli läheisesti tietoliikenne-insinöörien kanssa Crocker National Bankissa ja vuosina 1986–1995 Pacific Bell -puhelinyhtiössä. Adams käyttää näitä kokemuksia laatiessaan Dilbert-sarjakuvaa.

Adams on kärsinyt kahdenlaisesta dystoniasta. Jo vuonna 1992 ensimmäisen kerran oireilleen kirjoittajankrampin vuoksi hän siirtyi vuonna 2005 piirtämään piirustuslaudan avulla. Alkuvuodesta 2005 Adams menetti normaalin puhekykynsä spasmodisen dysfonian puhjettua. Kesällä 2008 hänet leikattiin Los Angelesissa vaivan korjaamiseksi.

Lähteet

Aiheesta muualla
Scott Adamsin blogi

Yhdysvaltalaiset sarjakuvantekijät
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Feeder

Feeder on Lontoossa vuonna 1992 perustettu rock-yhtye. 

Feederin ensimmäinen levyjulkaisu oli Two Colours (1995), EP, jota tehtiin 1 500 kappaletta. Sitä seurasi Swim vuonna 1996. Yhtyeen ensimmäinen täysimittainen studioalbumi oli toukokuussa 1997 julkaistu Polythene, joka pääsi ilmestymisvuonnaan MetalHammer-lehden julkaiseman 20 parhaan albumin listalla ykköseksi. 

Feederin kuusi ensimmäistä studioalbumia julkaistiin Echo Recordsin kautta, minkä jälkeen yhtye perusti oman levy-yhtiönsä Big Teeth Musicin. Yhtyeen alkuperäinen rumpali Jon Lee teki itsemurhan vuonna 2002, jolloin hänet korvasi Mark Richardson. Richardson jatkoi yhtyeessä vuoteen 2009, jolloin palasi aiempaan yhtyeeseensä Skunk Anansieen. Hänen tilanneen yhtyeen rumpaliksi tuli Karl Brazil.

Feeder esiintyi heinäkuussa 2005 Live 8 -hyväntekeväisyyskonsertissa Edinburghissa.

Kokoonpano

Nykyiset jäsenet
 Grant Nicholas – laulu, kitara
 Taka Hirose – basso
 Karl Brazil – rummut
 Dean Tidey – kitara (esiintyy vain konserteissa)

Entiset jäsenet
 Jon Lee – rummut (1992–2002) 
 Mark Richardson – rummut (2002–2009)

Diskografia

Studioalbumit

EP:t

Kokoelma-albumit

Singlet
 "Stereo World" (1996)
 "Tangerine" (1997)
 "Cement" (1997)
 "Crash" (1997)
 "High" (1997)
 "Suffocate" (1998)
 "Day in Day Out" (1999)
 "Insomnia" (1999)
 "Yesterday Went Too Soon" (1999)
 "Paperfaces" (1999) 
 "Buck Rogers" (2001)
 "Seven Days in the Sun" (2001)
 "Turn" (2001)
 "Piece by Piece" (2001)
 "Just a Day" (2001)
 "Come Back Around" (2002)
 "Just the Way I'm Feeling" (2003)
 "Forget About Tomorrow" (2003)
 "Find the Colour" (2003)
 "Comfort in Sound" (2003)
 "Tumble and Fall" (2005)
 "Feeling a Moment" (2005)
 "Pushing the Senses" (2005)
 "Shatter / Tender" (2005)
 "Lost and Found" (2006)
 "Save Us" (2006)
 "We Are the People" (2008)
 "Tracing Lines" / "Silent Cry" (2008)
 "Call Out" (2010)
 "Renegades" (2010)
 "Down to the River / This Town" (2010)
 "Side By Side" (2011)
 "Borders" (2012)
 "Children of the Sun" (2012)
 "Idaho" (2012)
 "Universe of Life" (2016)
 "Eskimo" (2016)
 "Anither Day on Earth" / ”Paperweight” (2017)
 "Forget About Tomorrow" / ”Just the Way I'm Feeling” (2017)
 "Veins" (2017)
 "Arrow" (2017)
 "Beautiful Boy (Darling Boy)" (2017)
 "Everybody Hurts" (2017)
 "Figure You Out" (2017)
 "Sex Type Drug" (2018)
 "San Diego" (2018)
 "Fly" (2018)
 "Bees" (2018)
 "Bruised" (2018)
 "Victoria" (2018)
 "Purify" (2018)
 "Seven Sleepers" (2018)
 "Dove Grey Sands (Acoustic)" (2018)
 "Waterfall" (2018)
 "Snowblind" (2018)
 "Fear of Flying" (2019)
 "Youth" (2019)
 "Daily Habit" (2019)

Lähteet

Aiheesta muualla
 http://www.feederweb.com/ – Viralliset sivut  

Brittiläiset rockyhtyeet
Mount Sisu

Mount Sisu on vuori Antarktiksella. Veikka Gustafsson ja Patrick Degerman tekivät ensinousun vuorelle vuoden 1997 lopussa ja nimesivät sen (epävirallisesti). 

Gustafsson ja Degerman jättivät nimiehdotuksen hyväksyttäviksi kolmeen kansainväliseen yhteisöön, jotka ovat National Geographic Society, Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskus ja Adventure Networks International. Nimeä ei ole hyväksynyt ainakaan U. S. Geological Survey, koska sitä ei löydy GNIS-järjestelmästä. Nimeämiskäytäntönsä mukaan U. S. Geological Survey nimeää ensisijaisesti paikkoja Etelämantereeseen liittyvien löytöretkeilijöiden, tiedemiesten ja muiden henkilöiden mukaan mutta hyväksyy myös muita kuin henkilönimiä, jos nimi liittyy jotenkin merkittävästi Etelämantereeseen (esimerkiksi tapahtumat, laivat, tieteelliset järjestöt).

Vuori sijaitsee Ellsworth-vuoristossa, jossa sijaitsee myös Antarktiksen korkein huippu Vinsonin massiivi. Noin 4 300 metriä korkean Mount Sisun viereisiä vuoria ovat Mount Bentley ja Mount Anderson

Lähteet

Pata Nepalissa  Oy Perkon sivu
Pyhimys Turun Sanomat

Viitteet

Koordinaatin viite 
 

Kuinka saada LIMA:n sivulla vuorenhuippu näkyviin:
 Napsauta Launch Viewer-linkkiä
 Napsauta Zoom-valikon XY-kuvaketta
 Näytölle avautuu ikkuna jonka tekstikenttään laita koordinaatit seuraavien lainausmerkkien välistä: "LL -86.2388, -78.1311" (koordinaatit ovat pituuspiiri, leveyspiiri-järjestyksessä)
 Napsauttele kartan koordinaattitekstiä, kunnes kartan mittakaava kartan vasemmassa alakulmassa näyttää lukemaa 0–1,5 km (tai lähellä tätä lukemaa)
 Kartan oikealla puolella: napsauta Orthoimagery ja napsauta Topographic maps (DRG maps) -valinta
 Kartalla näkyy nimeämätön huippu Mt. Bentleyn ja Mt. Andersonin välissä

Etelämantereen vuoret
Aarteenmetsästäjä

Aarteenmetsästäjä () on kanadalais-ranskalais-brittiläistä yhteistuotantoa oleva televisiosarja, jota tuotettiin vuosina 1999–2002 kolme kautta, yhteensä 66 jaksoa. Kanadassa kuvatun sarjan pääosissa nähdään Tia Carrere ja Christien Anholt. Foxin sihteeriä esittää kahdella ensimmäisellä kaudella Lindy Booth, ja kolmannella kaudella hänen tilallaan on Tanja Reichert.  

Aarteenmetsästäjällä on monia yhtymäkohtia Tomb Raider -sarjan peleihin ja elokuviin päähenkilön ulkonäöstä ja sarjan alkuperäisestä nimestä Relic Hunter alkaen, joka on käytännössä synonyymi.

Suomessa sarjan on esittänyt televisiokanava Nelonen ja TV5.

Juoni

Aarteenmetsästäjässä seurataan Indiana Jonesin naispuolista vastinetta, yhdysvaltalaista seikkailija-arkeologi Sydney Foxia, joka matkustelee maailmalla aarteita etsien konservatiivisen brittiläisen kollegansa Nigel Baileyn kanssa. Apua matkoillaan he saavat sihteeriltään Claudialta, joka toimittaa heille tietoja yliopistolta käsin. Yliopisto on kuvitteellinen Trinity College, jossa Fox toimii myös professorina. 

Kunkin jakson alussa nähdään takauma, jossa jakson aiheena olevaa muinaisesinettä käytetään ennen sen katoamista, varastamista tai piilotusta. Takaumasta siirrytään nykypäivään ja Foxiin ja Baileyyn, joita keräilijä, museon edustaja tai joku muu taho pyytää etsimään nimenomaisen esineen. Useimmissa jaksoissa kaksikko matkustaa ympäri maailmaa jäljittäen aarre-esinettä. Matkoillaan he kohtaavat kilpailevia aarteenetsijöitä, jotka toisinaan antavat tilaisuuden esitellä Foxin osaamista kamppailulajeissa. Lopulta tehtäväksi jää löytää esine ja palauttaa se oikealle omistajalle tai museoon. Kunkin jakson lopuksi Trinity Collegessa kerrotaan mitä reliikille on tapahtunut.

Aarteenmetsästäjän juonien pohjalle otetaan ripaus aitoa historiaa, joka dramatisoidaan televisiosarjaan sopivaan formaattiin. Sarja esittää historiallisen tutkimuksen ja arkeologian uudessa valossa. Pölyisen toimiston sijaan Fox ja Baily seikkailevat maailmalla ja selviytyvät pahoistakin tilanteista vaarallisia tehtäviä suorittaessaan. Jaksoissa on monesti koomisia tilanteita toiminnan keskellä keventämässä tilannetta. Fox osoittaa pitävänsä puolensa ja selviytyvänsä kiperistä tilanteista, joihin useasti joudutaan. Foxin ja Baileyn välillä ylläpidetään seksuaalista jännitettä, ja vielä lisää mielenkiintoa tuo Foxin ajoittain hyvinkin niukka vaatetus. Foxin ja Baileyn suhde on kuitenkin sarjan juonikuvioissa vain pienenä sivuteemana.

Näyttelijät

Aarteenmetsästäjä muilla kielillä ja televisiokanavilla

 Espanja: La Cazatesoros (Telecinco)
 Brasilia: Caçadora de Reliquias (Rede Record)
 Saksa: Relic Hunter - Die Schatzjägerin (Pro7)(ATV+)
 Italia: Relic Hunter (Italia1)
 Ranska: Sydney Fox l’aventurière (M6)
 Slovakia: Lovkyňa Tajomstiev (Markíza sekä Joj)
 Unkari: Az elveszett ereklyék fosztogatói (TV2 sekä AXN)
 Ruotsi:  Kultjägarna (Kanal 5)

Aiheesta muualla 
 
 
 

Yhdysvaltalaiset draamasarjat
1990-luvun televisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
’N Sync

’N Sync (nimi usein myös muodossa *NSYNC) oli viisihenkinen yhdysvaltalainen poikabändi. Ryhmän jäsenistä vahvaan julkisuuteen on jäänyt ainoastaan oman soolouransa aloittanut, ja jo ’N Sync -aikanakin yhtyeen keulahahmona pidetty Justin Timberlake. Yhtye toimi vuosina 1995–2002. ’N Sync laulaa pop- ja dance-musiikkia. Yhtye syntyi Orlandossa, Floridassa, Yhdysvalloissa.

Jäsenet
Justin Timberlake
Lance Bass
JC Chasez
Joey Fatone
Chris Kirkpatrick

Albumit
*NSYNC (1997)
*NSYNC (1998)
Home for Christmas (1998)
The Winter Album (1998)
No Strings Attached (2000)
Celebrity (2001)
Greatest Hits (2005)
The Collection (2010)

KonserttikiertueetFor the Girl Tour (1997) (also known as the "I Want You Back Tour" in the fall of 1997)The Velvet Rope World Tour (supporting Janet Jackson) (1998)*N Sync in Concert (1998–2000) (also known as the "Second II None Tour" in the winter of 1998, "Ain't No Stoppin' Us Now Tour" in the spring of 1999, "Boys of Summer Tour" in the summer of 1999 and "The Winter Shows" in the winter of 1999)No Strings Attached Tour (2000–01)PopOdyssey Tour'' (2001–02) (known as the "Celebrity Tour" in 2002)

Aiheesta muualla
 Website
 Facebook

Yhdysvaltalaiset poikabändit
Yhdysvaltalaiset yhtyeet
Mikko Nousiainen (teatterinjohtaja)

Mikko Nousiainen (2. lokakuuta 1938 Varkaus – 26. tammikuuta 2011 Tampere) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. Ensimmäisen kerran hän näytteli elokuvassa Nuori mylläri. Hänellä oli siinä sivuosa. Nousiaisen vanhemmat olivat Siiri Inkeri Nousiainen (o.s. Männikkö) ja Lauri Nousiainen. 

Nousiainen esiintyi myös tv-sarjassa Valkoinen nainen, jonka ohjasi Janne Kuusi. Nousiainen esiintyi 47 vuoden aikana lukuisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Toinen elokuvaesiintyminen oli jääkärin rooli Sven Tuuva -elokuvassa 1958.

Mikko Nousiainen toimi pitkään Hämeenlinnan Kaupungin Teatterin johtajana. Hän toimi ohjaajana useissa kesäteattereissa, muun muassa Hauhon kesäteatterissa, jossa hän ohjasi Hella Wuolijoen Niskavuori-sarjan näytelmiä, ja harrastajateattereissa (Tervakoski, Elimäki, Loppi jne.). Nousiainen oli myös Topi Tuomaisen ohella pääosassa Rauni Mollbergin elokuvassa Siunattu hulluus, jossa hän esiintyi Ananias Rummukaisen roolissa.

Nousiaisen viimeisiin rooleihin kuuluivat pieni televisiosarja Meidän jengi vuodelta 2005, sekä rooli Timo Koivusalon suurelokuvassa Kaksipäisen kotkan varjossa.

Filmografia

Elokuvat 
 Nuori mylläri (1958)
 Sven Tuuva (1958)
 Siunattu hulluus (1975)
 Manillaköysi (1976)
 Matokuningas (1993)
 Sutki (1993)
 Paratiisin lapset (1994)
 Vaiennut kylä (1997)
 Kaksipäisen kotkan varjossa (2005)

TV-sarjat 
 Eskimoiden elämästä (1986)
 Ilotalo (1989)
 Pakanamaan kartta (1991)
 Kyllä isä osaa (1994)
 Metsolat (1995)
 Elämän suola (1996–1998)
 Trasselirakastaja (2000)
 Kaikki kotona (2000)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset teatteriohjaajat
Suomalaiset teatterinjohtajat
Vuonna 1938 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Huvivero

Huvivero oli 1915–1981  julkisissa näytännöissä ja huvitilaisuuksissa Suomessa kannettu vero. Huvivero perustui vuonna 1914 annettuun Venäjän keisarilliseen säädökseen ”Armollinen asetus julkisista näytännöistä ja huvitilaisuuksista kannettavasta väliaikaisesta verosta” (AsK 59/14). Huviveron piiriin kuuluivat mm. konsertit, lavatanssit, teatterit, elokuvat ja tivolit. Huviveron tarkoitus oli velvoittaa huvitilaisuuksien järjestäjät ja välillisesti myös yleisö osallistumaan yhteiskunnan palvelujen kustannuksiin. Alkuun vero oli 10 % pääsymaksusta. Tämä nousi myöhemmin ollen 1916 20 % ja 1919 jo 25 %. Vuonna 1921 vero määrättiin erisuuruisena eri huveille: elokuvista 40 %, sirkusnäytöksistä, kabaree-esityksistä ja tansseista 50 % ja muista huvitilaisuuksista 10 %. Tämän jälkeen eri tilaisuuksien veroluokat muuttuivat useita kertoja. Huvivero kumottiin 1.1.1981.

Huvivero ei ole aina ollut lakisääteinen, vaan sen periminen on perustunut esimerkiksi lääninhallitusten ohjeisiin. Vuonna 1918 maistraatit velvoitettiin perimään huviveroa köyhäinhoidon rahoittamiseksi.

Huviveroa kutsuttiin osin myös sotaveroksi. Keisarin armollisessa asetuksessa julkisista näytännöistä ja huvitilaisuuksista  kannettavasta  väliaikaisesta  verosta  joulukuussa  1914  säädettiin pääsymaksuista kannettavaksi sodan aikana erityinen valtiolle menevä vero. Vero säädettiin niin sanottuna sotaverona ilman eduskuntamme  myötävaikutusta.  Huvivero  ymmärrettiin  aluksi  lähinnä ylellisyysveroksi.
 
Vuodesta 1915 aina vuoteen 1981 saakka huvivero perittiin pääsylippujen leimaverona. Leimaveron perinnässä käytettiin alkuun tavallisia postimerkkejä, joissa oli ylimääräinen hammaste keskellä vaakasuoraan. Pääsymaksullisen tilaisuuden järjestäjien tuli anoa järjestämislupa ja ostaa näitä merkkejä. Ne kiinnitettiin pääsylippuun siten, että puolet postimerkistä oli pääsylipulla ja puolet sen kantaosalla. Tämä liitettiin poliisille toimitettavaan tilitykseen tilaisuuden jälkeen. Leimaveropostimerkkejä tunnetaan erilaisin arvoin runsaat sata. Ne olivat käytössä kesään 1920 asti.

Vuonna 1920 käyttöön tulivat tuolloin ilmestyneet pienikokoiset leimamerkit.  Vuoden 1922 alusta tulivat käyttöön huviveroliput, joita käytettiin veron perinnässä aina veron poistumiseen asti 1981. Lippu muodostui kolmesta osasta: kannasta, keskiosasta ja kuittiosasta. Kuittiosalla pääsi tilaisuuteen, keskiosa jäi ostajalle ja kantaosa oli myyjälle jäävä tarkastusosa. Liput painoi Suomen Pankin kirjapaino. Veroluokkia ja huviverolippuja on valmistettu ainakin seuraavia veroluokkia: 5, 10, 15, 20, 25, 30, 35, 45 ja 50 %. Lippuihin oli painettu pääsymaksun ja veron yhteishinta. Elokuvien verotus tapahtui vuoteen 1948 asti huviveron kautta. Tämän jälkeen käyttöön tulivat elokuvaveroliput. Suurimmillaan 1960-luvulla huvivero oli 40 % pääsylipputuotoista.

Lähteet
 B.-E.Saarinen: Suomen ja Ahvenanmaan leimamerkit ja leimapaperit, erikoisluettelo 1998

Viitteet

Aiheesta muualla
 Suomalaisen seuratanssin historiaa / Huvivero

Historialliset verot
Autódromo José Carlos Pace

Autódromo José Carlos Pace on moottorirata Interlagosin lähiössä São Paulossa Brasiliassa. Se tunnetaan laajalti vuoteen 1985 asti olleella nimellä Autódromo de Interlagos.

Moottoriradalla ajetaan yleisestä poiketen vastapäivään. Useimmat nopeavauhtiset mutkat kääntyvät vasemmalle, mikä tuottaa ongelmia kuljettajien siihen tottumattomalle niskalle. Vastapäivään ajetaan muutamilla muillakin moottoriradoilla kuten Imolassa, Kyalamissa ja Istanbulissa.

Formula 1:ä radalla on ajettu ensimmäisen kerran vuonna 1972, jolloin radalla ajettiin MM-sarjan ulkopuolinen kilpailu. Marraskuussa 2020 uutisoitiin, että radalla järjestetään F1-osakilpailuja viisivuotisella sopimuksella vuoteen 2025 asti, koska suunnitelmat kilpailun siirtämisestä Rio de Janeiroon tarvitsevat suunnittelu- ja rakennustyön lisäksi ympäristöluvat paikalliselta hallinnolta.

Voittajat

Formula 1 
Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan.

Lähteet
Autódromo José Carlos Pace Formula1.com 
Rataesittely:Interlagos MTV.fi

Viitteet

Aiheesta muualla

Brasilian moottoriradat
Formula 1 -radat

São Paulon rakennukset ja rakennelmat
São Paulon urheilu
Maria II (Portugali)

Maria II (4. huhtikuuta 1819 – 15. marraskuuta 1853) eli Maria da Glória Joana Carlota Leopoldina da Cruz Francisca Xavier de Paula Isidora Micaela Gabriela Rafaela Gonzaga oli Portugalin ja Algarven hallitseva kuningatar vuosina 1826–1828 ja 1834–1853. Hän oli Portugalin 29. monarkki ja Pedro I:n tytär.

Maria II nousi valtaan jo seitsemänvuotiaana isänsä luopuessa Portugalin kruunusta. Marian isä järjesti hänet samalla naimisiin setänsä Mikaelin kanssa ja asetti tämän valtionhoitajaksi. Mikael anasti vallan itselleen ja hallitsi maata kuninkaana 1828–1834. Sisällissodassa valta palautettiin Marialle ja Marian ja Mikaelin välinen avioliitto mitätöitiin.

Maria II oli naimisissa kahdesti ja sai yksitoista jälkeläistä. Hänen toinen puolisonsa Ferdinand II toimi hänen kanssahallitsijanaan vuosina 1837–1853. Marian kuoltua lapsivuoteeseen vuonna 1853 häntä seurasi valtaistuimelle hänen poikansa Pietari V.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Portugalin hallitsijat
Vuonna 1819 syntyneet
Vuonna 1853 kuolleet
Suuri skisma (katolisuus)

Suuri skisma oli roomalaiskatolisen kirkon hajaannus 1378–1417, jolloin kaksi ja jopa kolmekin paavia hallitsi yhtä aikaa. Hajaannuksen syyt eivät olleet opilliset vaan lähinnä poliittiset. Toinen paavi asui Vatikaanissa, vastapaavi Avignonissa. 

Skisma sai alkunsa sen jälkeen, kun Gregorius XI oli valtakautensa lopulla siirtänyt paavinistuimen Avignonista takaisin Roomaan.  Hänen jälkeensä paaviksi valittiin Urbanus VI, mutta eräät ranskalaiset kardinaalit eivät tätä valintaa hyväksyneet, vaan valitsivat oman paavinsa Klemens VII:n Avignoniin. Kumpikin paavi julisti toisensa kannattajineen pannaan.

Kummallekin paaville ehdittiin valita jo seuraajiakin, ennen kuin Pisassa vuonna 1409 kokoontui kirkolliskokous, joka yritti tehdä skismasta lopun. Kokouksessa valittiin paaviksi Aleksanteri V, mutta kumpikaan entisistä paaveista ei suostunut eroamaan eikä tunnustanut päätöstä päteväksi tai edes tätä kirkolliskokousta lailliseksi. Niinpä tämän jälkeen eri tahoilla paaveina pidettyjä henkilöitä oli kolme. Aleksanteri V:tä seurasi vuotta myöhemmin Johannes XXIII.

Vasta Konstanzin kirkolliskokous (1414–1418) onnistui lopettamaan skisman. Se erotti kaikki kolme silloista paavia ja valitsi uudeksi paaviksi Martinus V:n, jonka lopulta kaikki hyväksyivät.

Myöhempinä aikoina katolinen kirkko on tunnustanut skisman aikaisista paaveista laillisiksi vain ns. Rooman linjan paavit, Urbanus VI:n seuraajineen. Muita samanaikaisia, Avignonin ja Pisan linjan paaveja pidetään vastapaaveina.

Luettelo skisman aikaisista paaveista ja vastapaaveista

Rooman linja 

 1378–1389 Urbanus VI
 1389–1404 Bonifacius IX
 1404–1406 Innocentius VII
 1406–1415 Gregorius XII

Avignonin linja (vastapaavit) 

 1379–1394 Klemens VII
 1394–1418 Benedictus XIII

Pisan linja (vastapaavit) 

 1409–1410 Aleksanteri V
 1410–1415 Johannes XXIII

Katolisen kirkon historia
Keskiaika
Paaviuden historia
Euroopan historia

da:Skisma#Det store skisma / Øst-vest-skismaet
Mirandeesi

Mirandeesi (omakielinen nimi: mirandés) on romaaninen kieli, jota puhutaan lähinnä Miranda do Douron kunnassa Portugalissa. Sillä on ollut vuodesta 1999 lähtien alueellisesti tunnustettu asema. Samana vuonna hyväksyttiin myös suositus mirandeesin oikeinkirjoitussäännöistä. Useimmat heistä osaavat lisäksi portugalia. 

Kieli lasketaan uhanalaiseksi. Sen lähimpiä sukulaiskieliä ovat mm. asturia ja portugali.

Vuonna 2009 mirandeesia puhui arviolta 15 000 ihmistä. Mirandeesiksi ilmestyy jonkin verran lehtijuttuja ja radio-ohjelmaa. Sitä opetetaan joissakin kunnan kouluissa, mutta nuorison asenteet kieltä kohtaan eivät ole positiiviset. Mirandeesia opetetaan mm. Coimbran ja Lissabonin yliopistoissa.

Mirandeesia kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Vuoteen 2014 mennessä vain osia Raamatusta oli käännetty mirandeesiksi.

Fonologia

Konsonantit 

Lähde:

Vokaalit 

Lähde:

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Lhéngua i cultura mirandesa

Portugalin kielet
Romaaniset kielet
Alcobaçan luostari

Santa Maria d'Alcobaçan luostari () on luostari Alcobaçan kunnassa, Leirian piirissä Keski-Portugalissa. Portugalin kuningas Alfonso I perusti sen 1100-luvulla. Se on kuulunut sisterssiläiseen luostarijärjestöön vuodesta 1178. Sen pyhäkkö on Portugalin suurin kirkko.

Alcobaçan munkkiluostari liitettiin vuonna 1989 Unescon maailmanperintöluetteloon. Siitä tuli kuudes Portugalissa sijaitseva maailmanperintökohde. Luostari on huolellisesti rakennettu, tyyliltään goottilainen rakennus. Tämän tyylin edustajana se on maan vanhin ja merkitykseltään sen rinnalle nousee vain Coimbran Pyhän ristin luostari. Rakennuksen poikkilaivassa on noin 30 metrin päässä toisistaan kuningas Pietari I ja hänen rakastajattarensa Inês de Castron enkelipatsaiden ympäröimät haudat. Rakastavaisten tarina päättyi Inêksen murhaamiseen Pietarin isän Alfonso IV:n käskystä vuonna 1355. Kuninkaaksi noustuaan Pedro määräsi rakennettavaksi hautamuistomerkin Inêkselle ja itselleen. Napoleonin sotien aikaan 1811 ranskalaissotilaat tärvelivät muistomerkkiä etsiessään luostarin aarteita.

Luostarin niin sanottu hiljaisuuden ristikäytävä on arkkitehtoninen mestariteos, tyyliltään hillityn sopusointuinen. Sen on teettänyt kuningas Dinis I 1300-luvun alussa. Luostarin keittiön valtavat takkajärjestelmät ovat 1700-luvulta. Keittiöjärjestelmään kuului myös juokseva vesi, joka saatiin ohjaamalla joen vettä kanavan avulla luostarin sisätiloihin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Alcobaçan munkkiluostari Unescon maailmanperintöluettelon sivuilla  
 Virtual tour of the Monastery of Alcobaça Photojpl.com

Portugalin luostarit
Sisterssiläiset luostarit
Oeste
Unescon maailmanperintökohteet Portugalissa
Alto Douro

Alto Douro (suom. Ylä-Douro) on maailman ensimmäinen rekisteröity viininviljelyalue Koillis-Portugalissa. Se on osa Região Nortea.

Alto Douron maanviljelysalue on lähes 250 000 hehtaaria suuri, ja viininviljelykseen siitä käytetään 20 prosenttia. Alueella on tuotettu viinejä jo yli 2000 vuoden ajan. Alueen tärkein tuote on nykyään portviini, josta saa elantonsa 9000 tilaa.

Unesco lisäsi kohteen maailmanperintöluetteloon 14. joulukuuta 2001 "kehittyvänä ja elävänä kulttuurimaisemana".

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Alto Douro Unescon maailmanperintöluettelon sivuilla 

Portugalin maantiede
Unescon maailmanperintökohteet Portugalissa
Metacritic

Metacritic on viihdeteollisuuden tuotteita arvioiva verkkosivusto. Sivuston piiriin kuuluvat musiikki, videopelit, elokuvat, televisiosarjat sekä aiemmin kirjat. Metacritic kokoaa monia arvosteluja yhteen ja esittää arvostelujen yhteenvetoja ja keskiarvoja.

Metacritic perustettiin tammikuussa 2001, ja on ollut vuodesta 2005 CNET:n omistuksessa.

Metacritic muuntaa eri arvostelujen pisteet prosenteiksi. Arvostelut, jotka eivät sisällä pisteitä, Metacritic arvioi yksittäin ja niille annetaan pisteet arvostelun sävyn perusteella.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Metacritic 
CNET 

Videopelisivustot
Arviosivustot
Elokuvakritiikki
Južnoje

KB Južnoje () on ukrainalainen kantoraketteja, rakettimoottoreita ja avaruusaluksia suunnitteleva yhtiö, jonka toimitilat sijaitsevat Dniprossa. Se syntyi neuvostoliittolaisena suunnittelutoimistona OKB-586, jonka Mihail Jangel muodosti tehtaan nro. 586 suunnitteluosastosta. Južmaš toimi edelleen pääasiallisena valmistajana.

Tuotteet
R-2, jonka NATO-koodi on SS-2
R-5 eli SS-3
R-36 eli SS-9 Scarp, jonka uudempi versio on SS-18 „Satan“, josta on kehitetty
Dnepr-kantoraketti, johon yhtiö toteutuu myös Kosmotras-yhtiön kautta
Tsiklon-kantoraketti
Zenit-kantoraketti
 MR-UR-100 „Sotka“  (NATO-koodi SS-17 Spanker)

Lähteet

Aiheesta muualla
Yhtiön kotisivu  (englanti ja venäjä)
fas.org: KB Yuzhnoe  (englanti)
Yuzhnoye SDO: General Presentation (pdf, 2014)  (light-tps.eu)

Avaruusteknologiayhtiöt
Ukrainalaiset teollisuusyritykset
Dnipro
Taivaan syvyydet

Taivaan syvyydet () on Vernor Vingen kirjoittama tieteiskirja, joka on voittanut Hugo, Prometheus ja Campbell -palkinnot. Kirjassa hän kertoo enemmän Qeng Ho -kauppajärjestöstä ja Pham Nuvenista, jotka hän esitteli kirjassaan Linnunradan ääret.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Antti Oikarinen: Taivaan syvyydet. Tähtivaeltaja 4/2002.

Yhdysvaltalaiset tieteisromaanit
Vuoden 1999 kirjat
Avaruusoopperaromaanit
Roberto Bartini

Robert Ljudvigovitš Bartini (venäjäksi Роберт Людвигович Бартини; italiaksi Roberto Oros di Bartini; 14. toukokuuta 1897 Fiume, Itävalta-Unkari – 6. joulukuuta 1974 Moskova) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija.

Bartini syntyi Fiumen varakuvernöörin, paroni Ludovico Oros di Bartinin ja 17-vuotiaan köyhän äidin poikana. Avioliitossa tahollaan ollut aatelinen varakuvernööri ei kuitenkaan suostunut tunnustamaan isyyttään, jonka jälkeen Roberton äiti teki itsemurhan hukuttautumalla. Varakuvernööri vaimoineen lopulta adoptoi Roberton antaen tälle aatelisnimensä.

Bartini valmistui vuonna 1916 upseeriksi ja palveli Itävalta-Unkarin joukoissa ensimmäisessä maailmansodassa itärintamalla joutuen sotavangiksi Siperiaan ja siellä kosketuksiin vallankumousta valmistelevien bolševikkien kanssa. Sodan jälkeen hän opetteli lentämään vuonna 1921, jolloin liittyi Italian kommunistiseen puolueeseen. Vuonna 1922 hän alkoi opiskella Milanon polyteknisessä koulussa. 

Kun fasistit nousivat valtaan vuonna 1923, hän muutti Neuvostoliittoon. Syyskuussa hän oli jo toimessa salaisessa kehitysyhtiössä, joka tunnettiin nimellä Postilokero 5. Vuodesta 1928 alkaen hän suunnitteli amfibiokoneita. Vuonna 1930 hänestä tuli oman suunnittelutoimiston pääsuunnittelija. 

Bartini pidätettiin ilman syytettä Stalinin vainoissa vuonna 1938 ja joutui lopulta lentokonesuunnittelijoiden työleirille muun muassa Andrei Tupolevin kanssa. Vapauduttuaan vuonna 1946 hän pääsi jatkamaan uraansa OKB-86:ssa, jota johti Georgi Berijev. Hän suunnitteli nk. ekranoalusta, joka lentää meren pinnan "maavaikutuksessa". 

Johtavana aerodynamiikan asiantuntijana Bartini teki elämänsä aikana lukuisia kirjallisia tutkimuksia aiheeseen liittyen, mutta pyysi testamentissaan ettei niitä julkaistaisi postuumisti.

Neuvostoliittolaiset lentokonesuunnittelijat
Italialaiset henkilöt
Vuonna 1897 syntyneet
Vuonna 1974 kuolleet
Porton kansallinen orkesteri

Porton kansallinen orkesteri () on Porton kaupungissa Portugalissa toimiva sinfoniaorkesteri. Sen juuret ovat vuonna 1947 perustetussa Porton musiikkikonservatorion sinfoniaorkesterissa. Orkesteri syntyi nykyisellään syyskuussa 1997. 

Porton kansallisen orkesterin ylikapellimestarina toimii Robin Ticciati.

Aiheesta muualla 
 Tietoa orkesterista, mm. historia ja kokoonpano 

 
Porto
Portugalilaiset sinfoniaorkesterit
Tyrkisk Peber

Tyrkisk Peber ('turkinpippuri') on Fazerin makeistehtaan valmistama makeinen, jossa on paksu ja kova musta kuori ja sisällä salmiakkijauhetta.

Historiaa 
Tyrkisk Peberin keksi vuonna 1976 tanskalainen makeismestari Per Fjelsten, ja seuraavana vuonna sitä alettiin valmistaa hänen perheyhtiössään Perellyssä (Fjelstenin vaimon nimi oli Elly, ja yhtiön nimi oli heidän etunimiensä yhdistelmä). Valmistus jatkui Perellyssä aina 1990-luvulle saakka, jolloin yritys siirtyi Fazerin omistukseen. Lappeenrannassa Turkinpippuria alettiin valmistaa vuonna 1996.

Suomen Salmiakkiyhdistys palkitsi Turkinpippureiden keksijän Per Fjelstenin hänen elämäntyöstään Salmiakki Finlandia 2007 -palkinnolla.

Tuoteperhe 
Tyrkisk Peber -tuoteperheeseen kuuluu makeisten lisäksi muun muassa tikkareita,  lakritsitankoja ja täysksylitolipurukumia. Makeisesta on myös miedompia vaihtoehtoja, joiden väri poikkeaa alkuperäisestä.

Perelly valmisti aikoinaan Turkinpippuria myös jauheena.

Alkolla on valikoimassaan Turkinpippurilla maustettu Hot Shot -votka. Turkinpippuria käytetään toisinaan myös salmiakkikoskenkorvan raaka-aineena.

Kemialliset ominaisuudet 

Turkinpippuri-makeiset ovat hygroskooppisia, minkä takia ne avonaiseen pussiin jätettyinä imevät itseensä kosteutta ilmasta ja liimaantuvat parin päivän aikana toisiinsa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Tyrkisk Peber

Fazerin makeiset
Mjasištšev

V. M. Mjasištševin kokeellinen suunnittelutoimisto () oli neuvostoliittolainen ja on nykyisin venäläinen sotilaslentokoneita suunnitteleva ja valmistava yhtiö. Sen perusti Vladimir Mjasištšev. Vuonna 2003 yhtiössä toimi noin tuhat työntekijää.

Lentokoneita 

 
 Mjasištšev M-4
 Mjasištšev M-50
 Mjasištšev  M-103
 Buran-sukkulan ohjaamo ja sitä kuljettava lentokone

2000-luvun hankkeita 

Yhtiön tuotekehitysprojekteja ovat mm.:

 Mjasištšev M-101T Gzhel
 Mjasištšev M-500
 Mjasištšev M-112
 Mjasištšev M-150
 Cosmopolis XXI rakettilentokone, jota markkinoi erillinen Cosmopolis XXI Suborbital Corporation-yhtiö.

Aiheesta muualla 

 Yhtiön kotisivu englanniksi ja venäjäksi
 globalsecurity.org
 Encyclopædia Astronautix

Mjasištšev
Vladimir Mjasištšev

Vladimir Mihailovitš Mjasištšev  (, 1902–1978) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija. 

Hän valmistui insinööriksi Moskovan teknillisestä valtionyliopistosta vuonna 1926. Hän työskenteli Tupolevin suunnittelutoimistossa ja osallistui muun muassa TB-1, TB-3 ja Tupolev ANT-20-lentokoneiden suunnitteluun. 

Vuonna 1938 hänet pidätettiin ja hän siirrettiin toimimaan NKVD:n alaisessa suunnittelutoimisto 29:ssä Moskovassa Ulitsa Radiolla. Kyseisessä suunnittelutoimistossa oli vanki-statuksella työskentelemässä myös muita johtavia neuvostoliittolaisia lentokonesuunnittelijoita, mm. Tupolev.

Hän työskenteli Vladimir Petljakovin alaisuudessa osallistuen Petljakov Pe-2-pommittajan suunnitteluun. Vuonna 1940 hän vapautui työleiriltä ja sai oman suunnittelutoimiston johdettavakseen. Hän suunnitteli pitkän kantaman pommikonetta Mjasištšev DVB-102. 

Vuosina 1946–1951 hän johti Moskovan ilmailuinstituutin lentotekniikan osastoa. Vuonna 1956 hänet nimettiin pääsuunnittelijaksi. Vuosina 1960–1967 hän johti TsAGI-tutkimuslaitosta. Vuosina 1967–1978 hän oli pääsuunnittelijana kokeellisessa lentokonetehtaassa, joka sai hänen nimensä vuonna 1981.

Vuonna 1957 hän sai Lenin-palkinnon. Hänellä oli kenraalimajurin arvo vuodelta 1944.  

Myasištšev suunnitteli mm. 
 Petljakov Pe-2
 Mjasištšev M-4
 Mjasištšev 3M
 Mjasištšev M-50
 Mjasištšev VM-T Atlant 
 M-17 Stratosfera.

Katso myös 
 Mjasištšev (suunnittelutoimisto)

Aiheesta muualla 
 Encyclopædia Astronautix entry

Neuvostoliittolaiset lentokonesuunnittelijat
Vuonna 1902 syntyneet
Vuonna 1978 kuolleet
Imago

Imago (, kuva) on henkilön tai yrityksen itsestään antama kuva tai vaikutelma. Termillä voidaan viitata myös henkilöä tai yritystä havainnoivien ihmisten näistä muodostamaan mielikuvaan. Imagon synonyymina on käytetty myös sanaparia julkinen kuva. Imagon käsitteellä kuvataan samantapaista ilmiöitä kuin brändi, jonka yritys pyrkii luomaan tuotteelleen, jotta se erotetaan toisista tuotteista ja siihen voidaan liittää joitakin ennakko-odotuksia kuten esimerkiksi korkea laatu. Maine on myös imagon lähikäsite. Sillä viitataan kokonaisvaltaiseen arvioon minkä yritys toimintoineen tai tuotteineen herättää ihmisten keskuudessa

Kirjallisuutta 
 
 
 
 
 Brändeistä kriittisesti esimerkiksi Naomi Klein: No Logo (2001).

Markkinointi
Albertan provinssin dinosauruspuisto

Albertan provinssin dinosauruspuisto sijaitsee Albertassa noin kahden tunnin automatkan päässä Calgarystä itään.

Puisto sijaitsee Red Deer -joen laaksossa huomioita herättävässä maastossa. Alue tunnetaan yhtenä maailman parhaista dinosaurusten fossiililöydöspaikkana. Puistosta on löydetty 39 dinosauruslajin jäänteitä ja yli 500 näytettä on esillä museoissa ympäri maailman. Merkityksensä takia se on myös listattu UNESCOn maailmanperintöluetteloon.

Paleontologia 
Dinosauruspuistossa on säilynyt monipuolisesti sekä makean veden selkärangaisiä että dinosauruksia. Alueelta löydettyihin vesieläimiin kuuluu mm. haita, rauskuja, lapasampeja ja luuhaukia. Matelijoista alueella on esiintynyt kilpikonnia, krokotiileja ja kaloja syönyt Champsosaurus.

Seuraavassa lueteltu puistosta löydettyjen dinosaurusten fossiileja:

Ceratopsia
 ?Leptoceratops
 Centrosaurus apertus,C. brinkmani
 Styracosaurus albertensis
 (?)Pachyrhinosaurus
 Chasmosaurus belli, C. russeli, C. irvinensis

Hadrosauridae
Corythosaurus casuarius
Gryposaurus notabilis, G. incurvimanus
Lambeosaurus lambei,L. magnicristatus
Prosaurolophus
Parasaurolophus walkeri

Ankylosauria
 Panoplosaurus
 Edmontonia
 Euoplocephalus

Hypsilophodontidae
?Orodromeus
Pachycephalosauria
Stegoceras

Tyrannosauridae
 Daspletosaurus sp.
 Gorgosaurus libratus

Ornithomimidae

Ornithomimus
Struthiomimus
 uusi laji A

Chirostenotes pergracilis
Chirostenotes elegans
 Chirostenotes collinsi

Dromaeosauridae
Dromaeosaurus
Saurornitholestes
 ?uusi laji A
 ?uusi laji B

Troodontidae
Troodon
 uusi laji A

Luokittelu epävarma
Ricardoestesia gilmorei

Luonto 
Puisto suojelee Red Deer -joen hiekka- ja savikiveen uurtamia muodostumia sekä joen varrella esiintyviä luonnontilaisia amerikanmustapoppelimetsiköitä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Viralliset sivut  
Report on the State of Conservation of Dinosaur Provincial Park 
Protected Areas Programme  
Albertan provinssin dinosauruspuisto UNESCOn sivuilla  

Albertan maantiede
Unescon maailmanperintökohteet Kanadassa
ATR

ATR (, ) on italialais-ranskalainen syöttöliikennelentokoneita valmistava yhteenliittymä.

Ranskalainen Aérospatiale (nykyisin osa EADS:ia) ja italialainen Aeritalia (nykyisin Finmeccanican tytäryhtiö Alenia Aeronautica) perustivat yhteenliittymän vuonna 1981. Sen tehtaat sijaitsevat Napolin lähellä, jossa tehdään runko ja pyrstö ja Bordeaux’ssa, jossa EADS Sogerma Services valmistaa siivet sekä Toulousessa, missä tapahtuu kokoonpano. Joitakin osia rungosta valmistetaan Xianissa, Kiinan kansantasavallassa.

ATR on Euroopan alueellisten lentoyhtiöiden liiton jäsen ja edustettuna tämän johtokunnassa. 2020-luvulla ATR-koneilla on tehty koelentoja, joiden tavoitteena on saada koneille hyväksyntä, joka mahdollistaisi lennot pelkästään uusiutuvilla lentopolttoaineilla (Sustainable Aviation Fuel, SAF).Nykyisten määräysten mukaan on käytettävä seosta, jonka SAF-pitoisuus saa olla korkeintaan 50 prosenttia. Koelennot johtivat ATR Evo-ohjelman aloitukseen.

Lentokoneet
ATR-yhteenliittymä on suunnitellut ja valmistaa kahta suosittua syöttöliikennekonetta, jotka ovat ATR 42 (vuodelta 1981, sertifiointi 1985) ja ATR 72 (vuodelta 1988). Molemmat ovat yläsiipisiä potkuriturbiinikoneita. Koneiden tyyppinumero kertoo matkustajakapasiteetin. ATR 72:n ensiasiakas oli suomalainen Karair. Koneita on tehty noin 600 kappaletta.

78-paikkaisen ATR 82 -koneen suunnittelu keskeytettiin vuonna 1996.

Lähteet 
Italialaiset lentokonevalmistajat
Ranskalaiset lentokonevalmistajat
Kristuksen luostari

Kristuksen luostari () on luostari Tomarissa, Portugalissa. Se rakennettiin alun perin 1100-luvulla. Luostari liitettiin vuonna 1983 Unescon maailmanperintöluetteloon.

Luostari rakennettiin Reconquistan eli muslimien karkotuksen muistoksi, mutta siitä kehittyi Emanuelintyyliä edustava Portugalin avautumisen symboli. 1100-luvulla Temppeliherrain ritarikunta kutsuttiin Portugaliin auttamaan Reconquistassa, ja Tomar oli heidän ensimmäinen ja tärkein linnoituksensa. Kun Temppeliherrojen ritarikunta hajotettiin 1314–1315, Portugaliin perustettiin Kristuksen veljeskunta ja Tomarin luostari siirtyi heille.

Luostarin keskeisen kirkon rakennutti 1100-luvun lopulla temppeliherrain ensimmäinen suurmestari Gualdim Pais. Se on temppeliherroille tyypillinen rotunda. Muita rakennuksia ristikäytävineen lisättiin seuraavien vuosisatojen aikana, ja niissä näkyy goottilaisia ja emanuelintyylin piirteitä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kuvaus maailmanperintöluettelon sivuilla 

Portugalin luostarit
Unescon maailmanperintökohteet Portugalissa
Kristilliset luostarit
Belém (Lissabon)

Belém (viralliselta nimeltään Santa Maria de Belém) on yksi Lissabonin kaupunginosista. Se sijaitsee kaupungin keskustasta kuusi kilometriä länteen. Paikka on nimetty Betlehemin portugalinkielisen nimen mukaan. 

Belémin pinta-ala on 3,39 km² ja väkiluku 9 752 (2001). Yksi sen tunnetuimmista nähtävyyksistä on 1500-luvulla rakennettu Belémin torni, joka selvisi Lissabonin maanjäristyksestä 1755.

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut 

Lissabon
Kaupunginosat
Tomar

Tomar on kunta ja kaupunki Santarémin piirissä, Portugalissa. Kunnan pinta-ala on 351,2 km² ja väkiluku noin 41 700. 

Tomarissa sijaitseva Kristuksen luostari on Unescon maailmanperintöluettelon kohde. 1100-luvulla Temppeliherrain ritarikunta kutsuttiin Portugaliin auttamaan Reconquistassa, ja Tomar oli heidän ensimmäinen ja tärkein linnoituksensa. Kun Temppeliherrojen ritarikunta hajotettiin 1314–1315, Portugaliin perustettiin Kristuksen ritarikunta ja Tomarin luostari siirtyi heille.

Kaupungin virallinen juhlapäivä on 1. maaliskuuta. Nykyisenä pormestarina toimii Anabela Freitas.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Tietoa Tomarista 

Portugalin kaupungit
Região Centro
Andrei Silnov

Andrei Silnov (s. 9. syyskuuta 1984) on venäläinen korkeushyppääjä, olympiavoittaja ja Euroopan-mestari. Hän on hypännyt ulkoradoilla 238 cm ja sisäradoilla 237 cm.

Vuonna 2005 Silnov voitti Venäjän alle 23-vuotiaiden hallimestaruuden tuloksella 224 cm, mutta jäi ulkoradoilla alle 23-vuotiaiden Venäjän mestaruuskisoissa kuudenneksi tuloksella 218 cm. Alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa saman vuoden elokuussa Erfurtissa hän oli yhdeksäs tuloksella 223 cm.

Lopullisen läpimurtonsa kansainväliselle huipulle Silnov teki vuonna 2006. 7. tammikuuta hallikauden avauksessa Jekaterinburgin joulukisoissa hän ponnisti neljänneksi tuloksella 228 cm. Helmikuun alussa Saksan Arnstadtissa hän hyppäsi silloisen halliennätyksensä 235 cm. Venäjän hallimestaruuskilpailuissa hän sai pronssia. Kesäkuussa hän voitti Venäjän-mestaruuden sekä Eurooppa-cupin superliigan kisan Malagassa tuloksella 231 cm, ja 25. heinäkuuta Tukholman DN-gaalassa paransi ennätyksensä lukemiin 232 cm. Elokuussa Göteborgin EM-kisoissa hän voitti kultamitalin silloisella ennätystuloksellaan ja EM-kisaennätyksellä 236 cm. Hän paransi ennätyksensä 20. elokuuta Monacossa lukemiin 237. Hän sijoittui toiseksi sekä IAAF:n yleisurheilufinaalissa että maailmancupissa.

Vuonna 2007 Silnov sai pronssia Venäjän-mestaruuskilpailuissa ja sijoittui 11:nneksi Osakan MM-kilpailuissa 2007 tuloksella 221 cm. Hän hyppäsi seuraavana talvena Arnstadtissa halliennätyksensä 237 ja sijoittui kolmanneksi kotimaansa hallimestaruuskisoissa. 

Kesällä 2008 Silnov voitti Euroopan cupin. Hän jäi Venäjän mestaruuskisoissa neljänneksi, eikä häntä valittu Pekingin olympialaisten kisajoukkueeseen. Vajaata viikkoa myöhemmin hän hyppäsi Lontoon Super GP-kisassa omaksi ennätyksekseen 238 cm ja myöhemmin Monacossa 233 cm. Tämän jälkeen Venäjän Olympiakomitea nosti hänet Pekingin kisajoukkueeseen Andrei Terešinin tilalle. Pekingissä hän voitti olympiakultaa. Hän hyppäsi jokaisesta korkeudesta ensimmäisellään yli, mukaan lukien voittokorkeus 236 cm, jonka hän ylitti ainoana kilpailijana. Varmistettuaan voittonsa hän yritti uudesta olympiaennätyksestä 242 cm. Kauden lopussa hän voitti IAAF:n yleisurheilufinaalin.

Silnov sai Venäjän hallimestaruuskilpailuissa pronssia 2011 ja hopeaa 2012. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän sijoittui toiseksi tuloksella 233 cm. Hän sai hopeaa myös ulkoratojen Venäjän-mestaruuskilpailuissa. Lontoon olympialaisissa hän oli kahdestoista.

Huhtikuussa 2021 Urheilun kansainvälinen vetoomustuomioistuin CAS määräsi hänelle neljän vuoden kilpailukiellon alkaen 7.4.2021.

Lähteet

 
 Silnov Venäjän yleisurheiluliiton sivuilla

Viitteet

Venäläiset korkeushyppääjät
Venäläiset olympiavoittajat
Dopingrikkomuksesta tuomitut venäläiset
Dopingrikkomuksesta tuomitut yleisurheilijat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Jon Voight

Jonathan Vincent ”Jon” Voight (s. 29. joulukuuta 1938 Yonkers, New York Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hänen isänsä on sukutaustaltaan slovakialainen ja äitinsä saksalainen. Hän valmistui vuonna 1960 Amerikan katolisesta yliopistosta opiskeltuaan taidetta. 

Voight sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon vuonna 1978 roolistaan elokuvassa Katkera paluu (1978). Hän on myös saanut Oscar-ehdokkuudet elokuvista Keskiyön cowboy (1969), Pakojuna (1985) ja Ali (2001). Voight on näytellyt myös useissa muissa menestyneissä elokuvissa, kuten Syvä joki (1972), Heat – ajojahti (1995), Vaarallinen tehtävä (1996), Anakonda (1997), Pearl Harbor (2001), Tomb Raider, National Treasure – kansallisaarre (2004), Transformers (2007) ja Ihmeotukset ja niiden olinpaikat (2016).

Voight esiintyi 24-televisiosarjan seitsemännellä tuotantokaudella (2008–2009) Jack Bauerin päävastustajana. Se oli hänen ensimmäinen roolinsa televisiosarjassa 40 vuoteen. 1960-luvulla hän näytteli muutamissa televisiosarjoissa, esimerkiksi kolmessa Gunsmoken jaksossa, kunnes elokuvaura pääsi vauhtiin Keskiyön cowboyn myötä. Televisioelokuvissa ja minisarjoissa Voight tosin esiintyi sittemminkin, kuten paavi Johannes Paavali II:na minisarjassa Pope John Paul II (2005).

Yksityiselämä 
Voightilla on kaksi lasta avioliitostaan ranskalais-kanadalaisen näyttelijän Marcheline Bertrandin kanssa: näyttelijä Angelina Jolie ja näyttelijä-tuottaja James Haven. Voight nai Bertrandin 12. joulukuuta 1971, mutta pari otti asumuseron vuonna 1976 ja erosi vuonna 1978. Lisäksi Voight on ollut naimisissa näyttelijä Lauri Petersin kanssa vuosina 1962–1967. Voightin veljiä ovat vuoden vanhempi tutkija Barry Voight ja kaksi vuotta nuorempi laulaja-lauluntekijä Chip Taylor.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Parhaan miespääosan Oscar-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
BAFTA-palkinnon saajat
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pukkilan Liikenne

Pukkilan liikenne on Arvid Lehtisen vuonna 1923 perustama perheyritys ja on yksi kolmesta Suomen vanhimmasta yhä toimivasta autoliikennöitsijästä. Pukkilan Liikenne hoitaa päivittäistä linjaliikennettä useilla linjoilla. Yrityksen pääreitti on Porvoo–Askola–Pukkila. Tilausajoja Pukkilan Liikenne ajaa sekä pääkaupunkiseudulta että muualta Uudeltamaalta kuuden bussin kalustollaan.

Tietoja yrityksestä 
Arvid (Arvi) Lehtinen (1897–1984) aloitti linjaliikenteen vuonna 1923 linjalla Pukkila–Askola–Porvoo 14-paikkaisella Ford T -linja-autolla, jonka kori oli kotitekoinen. Myöhemmin mukaan toimintaan tuli veli Viljo Lehtinen, ja yhtiö toimi nimellä Veljekset Lehtinen. Vuonna 1961 yhtiö muutettiin osakeyhtiöksi nimellä Pukkilan Liikenne. Arvid Lehtisen pojan Arto Lehtisen toimitusjohtaja-aikana yhtiön liikennealue laajeni linjoille Helsinki–Porvoo–Pukkila–Orimattila–Lahti ja Porvoo–Myrskylä–Orimattila–Lahti. Vuonna 1998 Arto Lehtinen luovutti toimitusjohtajan tehtävät tyttärelleen Erja Lehtiselle. Tällöin yhtiöllä oli 15 linja-autoa ja siinä työskenteli 16 henkilöä.
 
Pukkilan liikenteen koko 14-66-paikkainen bussikalusto on maan nuorinta keski-iältään. Kaikissa busseissa on myös jäähdytysilmastointi ja turvavyöt. Vuonna 2007 yhtiö hankki kaksi pyörätuolinostimella varustettua linja-autoa palvelemaan liikuntarajoitteisia. Pyörätuoleja autoihin mahtuu 8 kpl ja istumapaikkoja jää vielä 20 kpl. Vuonna 2012 ja 2013 Pukkilan Liikenne on mukana jääkiekon MM-kisoissa hankkimalla yhden kahdeksasta kisabussista. Kuljetettava on Kanadan joukkue.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Maailman ensimmäinen ekobussi Pukkilaan, Etelä-Suomen Sanomat 17.2.2006
 Suomen linja-autoliikenne täyttää sata vuotta, Itäväylä 15.6.2005
Miskan kalustolista päivitetty 22.2.2012
 Scania Suomi

Suomalaiset linja-autoyhtiöt
Suomalaiset perheyritykset
Pukkila
Público

Público on Portugalissa ilmestyvä päivittäinen ja koko maanlaajuinen sanomalehti, joka on perustettu vuonna 1990. Sen omistaa sataprosenttisesti Sonae Group. Lehden katsotaan olevan kallellaan liberalismia kohden. Lehden päätoimitus sijaitsee Lissabonissa. 

Lehti julkaistaan tabloidina, ja sen nykyisenä päätoimittajana toimii José Manuel Fernandes.

Vuonna 2019 Públicon levikki oli 16 761.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut 

Portugalilaiset sanomalehdet