joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pertti Purhonen

Pertti Ilmari ”Purtsi” Purhonen (14. kesäkuuta 1942 Helsinki – 5. helmikuuta 2011 Porvoo) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Urheilu-uransa jälkeen hän toimi muun muassa vuonna 1978 perustetun Kriisipalveluyhdistys ry:n toiminnanjohtajana.

Pertti Purhosen puoliso vuosina 1970–1974 oli häntä yhdeksän vuotta vanhempi TV-juontaja Teija Sopanen.

Urheilu-ura 
Purhosen nyrkkeilyuran paras saavutus on olympiapronssi Tokiosta 1964. Hän otteli välisarjassa (alle 67 kg) ja voitti australialaisen Francis Robertsin tuomariäänin 5–0, tšekkoslovakialaisen Bohumil Němečekin kehätuomarin keskeytyksellä kolmannessa erässä sekä nigeriläisen Issaka Daboren pistein 3–2. Välierässään hän hävisi Neuvostoliiton Ričardas Tamulisille pistein 0–5.

Purhonen otteli kolmissa EM-kilpailuissa. Belgradissa 1961 hän hävisi 60 kilogramman sarjan avausottelussaan tuomariäänin 0–5 skotlantilaiselle Richard McTaggartille, joka sittemmin voitti kultaa. Moskovassa 1963 Purhonen hävisi 67-kiloisissa Ričardas Tamulisille pistein 0–5, ja Tamulis kukisti seuraavatkin vastustajansa ja voitti kultaa. Rooman EM-kilpailuissa 1967 Purhonen hävisi 67 kilogramman sarjassa tanskalaiselle Jörgen Hansenille kehätuomarin keskeytyksellä ensimmäisessä erässä.

Purhonen voitti Pohjoismaiden mestaruuden 60 kilogramman sarjassa vuonna 1961  sekä 67-kiloisissa vuosina 1963 ja 1967. Hän voitti Suomen mestaruuden 60-kiloisissa vuosina 1960 ja 1961, 63,5-kiloisissa vuonna 1962 sekä 67-kiloisissa vuosina 1963–1968. Hän edusti tuolloin Viipurin Nyrkkeilijöitä.

Viimeiset vaiheet 
Purhonen kuoli helmikuussa 2011 pitkällisen sairauden jälkeen. Hän vietti viimeiset elinvuotensa Porvoossa, Näsin sairaalan dementiayksikössä. Hän sairasti Alzheimerin tautia.

Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle (40-6-132).

Urheilusaavutuksia 
 Olympiapronssia Tokio 1964 (nyrkkeily, sarja 67 kg)
 PM-kultaa 1961 (60 kg), 1963, 1967 (67 kg)
 SM-kultaa 1960–1961 (60 kg), 1962 (63,5 kg), 1963–1968

Teoksia
Purhonen, Pertti: Purtsin stoori. Weilin+Göös 1970.
Mustonen, Pertti  (toim.): Pertti Purhonen: Mitä nyt, Purtsi? Weilin+Göös 1972.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Pertti Purhosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
 Purtsi nyrkkeili olympiapronssia ja auttoi alkoholin viemiä. Ylen Elävä arkisto.

Suomalaiset nyrkkeilijät
Suomalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1942 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Sanna Saarijärvi

Sanna Miira Saarijärvi (s. 10. helmikuuta 1970 Viiala) on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt sekä teatterissa että televisiossa. Ennen näyttelijänuraansa hän tuli tunnetuksi kilpajuoksijana 400 ja 800 metrin matkoilla, joita juoksi nuorten maajoukkuetasolle saakka.

Ura ja elämä

Teatteri
Sanna Saarijärvi syntyi Helge ja Tuulikki Saarijärven perheeseen. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1988 ja Teatterikorkeakoulusta teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1992. Hän suoritti opintoja myös Yhdysvalloissa vuosina 1999–2001. Saarijärvi kiinnitettiin Helsingin kaupunginteatteriin vuonna 1993. Hänen näyttämötaiteellisiin tulkintoihinsa lukeutuvat muun muassa roolit teoksissa Oopperan kummitus (Christine), Hukkasaaren salaisuus (Rosalda) ja Mambo Kings (Lydia). Suomalaisessa klassikkonäytelmässä Pohjalaisia Saarijärvi tulkitsi Liisan osan. Hän on näytellyt niin ikään kesäteattereissa, kuten Pyynikin kesäteatterissa (Akseli ja Elina, 1994), Mustion linnan kesäteatterissa (Parittain, 2008) ja Krapin kesäteatterissa Tuusulassa (Voi veljet, 2022).

Televisio- ja elokuvatyöt
Saarijärvi esiintyi 1990-luvun alussa sivuosassa elokuvissa Iskelmäprinssi ja Akvaariorakkaus. Televisiossa hän on esiintynyt muun muassa rikossarjassa Rikospoliisi Maria Kallio. MTV:n draamakomediassa Kuumia aaltoja (2003) Saarijärvi näytteli keskushenkilön Jutta Kinnusen (Hannele Lauri) ystävätärtä ja työtoveria Siiri Lukkarista. Saarijärven televisiotöihin kuuluu myös rooli Helppo elämä -sarjassa (2010). Hän oli myös Suomen Nelosella pyörineen Unelmakämpän juontajana.

Saarijärven tunnetuin televisiotyö lienee Piia Tyrjälän rooli TV2:n draamasarjassa Pirunpelto vuosina 2009–2013.

Yksityiselämä

Sanna Saarijärvi avioitui Bauer Median sisältöjohtajan Hermanni Seppälän kanssa 8. heinäkuuta 2017 Tuusulassa, heidän seurusteltua sitä ennen 11 vuotta. Heillä on yksi yhteinen lapsi, tammikuussa 2007 syntynyt Fanny-tytär, joka myös jo näyttelee. Saarijärvi harrastaa muun muassa lenkkeilyä ja golfia.

Elokuvat ja TV-sarjat

Dubbaukset

Lähteet
 Teatterit ja teatterintekijät 2005, ISBN 952-471-629-1, kirjastoluokka 77.1
 Filebank.visualweb.fi 
 Ilta-Sanomat.fi

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset ääninäyttelijät
Suomalaiset juontajat
Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Porolahden peruskoulu

Porolahden yhtenäinen peruskoulu (arkikielessä Poris) on koulu Roihuvuoressa ja Tammisalossa Helsingissä. Vuosina 1959–1977 toimi yksityinen oppikoulu Roihuvuoren yhteiskoulu sekä vuosina 1965–1977 Porolahden kansa- ja kansalaiskoulu, jotka yhdistettiin 1977. Kokonaisuuden nimeksi tuli Porolahden ala-aste, yläaste ja Roihuvuoren lukio. Lukion toiminta Roihuvuoressa päättyi 1990, kun lukio yhdistettiin Laajasalon lukioon. Koulu toimii nykyään neljässä rakennuksessa: ala-aste, yläaste, musiikkikoulu sekä Tammisalon koulu, jossa ovat luokat 1–2.  Roihuvuoren rakennuksista toisessa (punaisessa) on pääosin luokkien 1–6 tunteja ja toisessa (valkoisessa) luokkien 7–9 tunteja. Tammisalon osassa ovat luokat 1T ja 2T. Valkoinen rakennus remontoitiin vuonna 2004 ja punaisessa rakennuksessa oli käynnissä piharemontti vuoden 2021 kesällä. Koulun rehtori on Mari Heikkinen ja virka-apulaisrehtori Markku Keijonen. Ala-asteen virka-apulaisrehtori on Janne-Pekka Nurmi.

Aiheesta muualla 
Porolahden koulun verkkosivut

Tammisalo
Helsingin peruskoulut
Roihuvuori
Vossikka

Vossikka eli henkilöliikennettä hevosvaunuilla ja talvella reellä hoitava vuokra-ajuri on historiallinen henkilökuljetuksen muoto, autoja käyttävän taksiliikenteen edeltäjä. Kaupungeissa vossikat palvelivat erityisiltä vossikka-asemilta (vrt. taksiasema). Vuokra-ajureita on suomeksi kutsuttu nimillä vossikka,  issikka ja isvossikka, jotka on johdettu venäjän sanasta izvoztshik. 

Esimerkiksi Turun kaupungissa toimi 1800-luvun lopulla yli 150 vuokra-ajuria. Kuopiossa vossikoiden luku oli suurimmillaan vuonna 1913, jolloin kaupungissa toimi 107 vossikkaa. 

Henkilöitä kuljettavia ajureita nimitettiin virallisesti pika-ajureiksi erotuksena tavaroita kuljettavista kuorma-ajureista. Vossikoiden virka-asu ja lakki olivat tummansiniset ja napit hopeanväriset. Hevosen ja varusteiden kunto tarkastettiin säännöllisesti.

Viime vuosikymmeninä Suomessa on ollut yksittäisiä vossikoita ainakin Helsingissä, Turussa ja Kuopiossa.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

 
 Kuopion Vossikka

Taksi- ja tilausliikenne
Hevosajoneuvot
Ankkuri

Ankkuri on tavallisesti rautainen väline, jolla esimerkiksi laiva, vene, poiju tai pyydys kiinnitetään väliaikaisesti tai pysyvästi paikalleen. Suurissa aluksissa käytetään tavallisesti tukittomia ankkureita. Näissä ankkureissa kourat ovat rinnakkain ja ne on nivelletty siten, että ne kääntyvät kohti pohjaa ja pääsevät pureutumaan sen kerrostumiin. Erityistarkoituksiin on lukuisia ankkureita, esimerkiksi naarausankkuri, heittoankkuri ja kallioankkuri. Ankkuri on myös toivon ja uuden alun symboli, ja erityisesti merimiehet ovat suosineet sitä tatuoinneissa.

Ankkurin pitoon voidaan vaikuttaa sen painolla ja muodolla. Pitoa voidaan lisätä käyttämällä ankkurikettinkiä, jonka paino voi suurissa aluksissa olla useita tonnejakin. Sen lisäksi, että ankkurikettinki tuo lisää painoa, se myös kääntää vedon suunnan optimaaliseksi ankkurin pitokulmaan nähden. Ankkuri pitää sitä paremmin, mitä lähempänä veto on vaakatasoa. Nykyiset ankkurit muistuttavat perinteistä ankkuria enää vähän.

Materiaalien kehittyminen ja fysiikan tuntemus ovat vieneet ankkureiden ulkomuotoa melkoisen kauas vanhasta mallista, tukkiankkurista. Tukkiankkurissa tukin tehtävänä on kääntää ankkuri oikeaan asentoon. Tukki on sijoitettu ankkurin varren veneen puoleiseen päähän, ja se on suorassa kulmassa kouriin nähden. Tukin tehtävänä on kääntää ankkuri oikeaan asentoon, jotta kourat pääsevät pureutumaan pohjaan tai sen muotoihin.

Ankkuri oli Välimeren seudulla antiikin aikoina meren jumalien symboli, joka ilmaisi lujuutta, turvallisuutta ja rohkeutta. Esikristillisissä hautakuvissa se kertoi merimiehen ammatin. Ankkurista tuli varhaiskristillisyydessä ristinmuotonsa takia lunastuksen ja toivon vertauskuva. Hautakuvissa siihen yhdistettiin usein kala ja delfiini. Ankkuri on myös joidenkin pyhimysten - kuten Clemens Roomalaisen (legendassa hänet hukutettiin ankkuri kaulassaan) ja merenkulkijoiden suojeluspyhimyksen Nikolauksen - tunnus. Ankkuri nähdään myös monien merenrantakaupunkien vaakunoissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vesiliikenne
Kiinnitystarvikkeet
Pariisin rauha (1856)

Pariisin rauha allekirjoittiin 30. maaliskuuta 1856. Se päätti Krimin sodan Venäjän keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan ja sen liittolaisten Ranskan ja Ison-Britannian välillä. Rauhansopimuksen 23. artikla velvoitti kaikki valtiot ennen sotatoimiin ryhtymistä käyttämään ystävällismielisten valtioiden välitystä, mitä on pidetty ensimmäisenä rauhanaatteen saavutuksena kansainvälisessä diplomatiassa.

Sopimuksen nojalla Sevastopol palautettiin Venäjälle, joka luopui vaatimuksista että Osmanien valtakunnan tulisi tunnustaa Venäjän keisari kaikkien kristittyjen suojelijaksi Osmanien valtakunnassa, Moldova ja Valakia jäivät autonomisina osmanien alaisiksi valtioiksi, Mustameri ja Ahvenanmaa demilitarisoitiin. Käytännössä tämä tarkoitti kieltoa korvata brittilaivaston tykeillään hajottama Bomarsundin linnoitus uudella linnoituksella. Venäjä kuitenkin rikkoi sopimusta rakentamalla saarille 17 uutta linnoitetta vuoteen 1918 mennessä.

Suomi noudattaa edelleen kansainvälistä sopimusta Ahvenanmaan demilitarisoinnista, vaikka Venäjä ilmoitti jo 1870, ettei Mustanmeren demilitarisoiminen sitonut enää Venäjää. Ahvenanmaan demilitarisoitu asema perustuu Suomen tasavallan solmimiin myöhempiin valtiosopimuksiin, mihin Venäjältä periytyvä Pariisin rauhan vaatimus periytynyt.

Kokonaisuudessaan rauha ei ratkaissut alueen kohtaloa ja parhaimmillaankin onnistui vain vahvistamaan Venäjällä vallinnutta panslavistista liikettä. Aleksanteri II vakuuttui kuitenkin siitä että sota oli paljastanut perusheikkouksia Venäjän valtiossa, mitkä osaltaan johtivat uudistuksiin Venäjällä. Ennen kuin 20 vuotta oli kulunut Pariisin rauhasta, kävi kaikille kuitenkin selväksi, ettei Krimin sota ollut ratkaissut alueen ongelmia.

Katso myös
Muut Pariisiin rauhat (täsmennyssivu)

Lähteet 

Rauhansopimukset
Krimin sota
1856
Ahvenanmaan historia
Anu Kantola

Anu Kantola (s. 1964) on viestinnän professori Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa . Hän on tutkinut politiikkaa, valtaa, mediaa, journalismia ja globalisaatiota. Väitöskirjassaan Markkinakuri ja managerivalta (2002) Kantola tutkii suomalaista talouspolitiikkaa 1990-luvun lamassa. Kantola aloitti uransa 1990-luvulla journalistina ja kirjoitti kymmenen vuoden ajan eri joukkoviestimiin politiikasta, taloudesta ja mediasta. 

Kirja Maailman tila ja Suomi (1999) toi Kantolalle ja hänen tutkijaryhmälleen vuoden 2000 Tieto-Finlandian . Kirjassa selvitellään globalisaation haasteita Suomelle. 

Kantola julkaisi yhdessä Hanna Kuuselan kanssa vertaisarvioidun teoksen Huipputuloiset (2019), joka käsittelee 2000-luvun vaurasta eliittiä Suomessa. Kirja oli vuoden 2019 tietokirjallisuuden Finlandia-ehdokas . Myös Kantolan työryhmänsä kanssa tekemä tietokirja Kahdeksan kuplan Suomi (2022) valittiin tietokirjallisuuden Finlandia-ehdokkaaksi.

Teoksia 
 Kantola, Anu et al.  Maailman tila ja Suomi. (State of the world and Finland.) Helsinki: Gaudeamus. 1999.
 Kantola, Anu: Freedom of Speech at Stake. Media Developments and Democracy in Central  Asia. SSKH Meddelanden, Nr 55, Swedish School of Social Science, University of Helsinki. Helsinki: University Press. 2000.
 Kantola, Anu & Kautto, Mikko: Hyvinvoinnin valinnat. Suomen malli 2000-luvulla. (Choices of welfare. Finland’s model beyond 2000.) Helsinki: Edita. 2002
 Kantola, Anu: Markkinakuri ja managerivalta. Suomen 1990-luvun talouskriisin poliittinen hallinta. (Market discipline and managerial power. Governing the Finnish financial crisis in the 1990s.) Helsinki: Loki. 2002.
 
 Kantola, Anu: Matala valta. Tampere: Vastapaino. 2014.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Anu Kantolan kotisivut

Suomalaiset yhteiskuntatieteilijät
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Venäjän lippu

Venäjän lippu (, Flag Rossii, tai , Trikolor eli trikolori) on Venäjän federaation kansallinen tunnus vaakunan ja hymnin ohella. Se otettiin käyttöön Pietari Suuren hallintoaikana vuonna 1699, mutta sen nykyinen versio hyväksyttiin 11. joulukuuta 1993. Lipussa on kolme vaakasuoraa ja yhtä paksua palkkia; ylimpänä valkoinen, keskimmäisenä sininen ja alimpana punainen. Värien oletetaan tulevan Moskovan vaakunasta, jossa punaisella taustalla siniviittainen Pyhä Yrjö ratsastaa valkoisella ratsulla. Muiden tulkintojen mukaan värit symboloivat tsaristisen Venäjän rakennetta; valkoinen symboloi Jumalaa, sininen Tsaaria ja punainen talonpoikia. Toisen tavallisen tulkinnan mukaan värit symboloisivat Venäjän keisarikunnan osia: valkoinen symboloi Valko-Venäjää, sininen Vähä-Venäjää eli Ukrainaa ja punainen Iso-Venäjää eli Venäjää.

Lipun käyttö liittyy Venäjän sotalaivaston perustamiseen. Ensimmäisen sotalaivan Orjolin valmistuttua 1668 hollantilainen ehdotti tuolloin maata hallinneelle tsaari Aleksei I:lle laivan varustamista lipulla, kuten Alankomaissakin oli tapana. Värit ovatkin samat kuin Alankomaiden lipussa. Pietari I:n aikana se sai virallisen aseman Venäjän laivaston tunnuksena.

Vuonna 1858 Aleksanteri II otti käyttöön uudenlaisen lipun, jossa väreinä olivat tavan mukaan imperiumin virallisen vaakunan värit. Ylimpänä oli keisarilliset värit musta ja keltainen viiva ja alimpana valkoinen, autokratian ja Katariina Suuren väri. Erään tulkinnan mukaan tuo lippu poistui valtion käytöstä vuonna 1883 ja palautui Pietari Suuren lippuun Aleksanteri III:n asetuksella, jolloin musta-kelta-valkoinen lippu olisi jäänyt Romanovin hallitsijasuvun käyttöön. Nikolai II korjasi epäselvyyden vuonna 1896, kun hän määräsi valko-sini-punaisen trikolorin Venäjän ainoaksi viralliseksi valtiolipuksi.

Vuonna 1914 Nikolai II lisäsi lippuun keisarillisen vaakunan eli kaksipäisen kotkan. Hän halusi tällä osoittaa hallitsijan ja kansan yhteenkuuluvuutta. Tämä lippu poistui käytöstä vuonna 1917, jolloin Venäjän keisarikunta hajosi. Ennen kuin Neuvosto-Venäjän punaliput yleistyivät, otti Venäjän väliaikainen hallitus käyttöön vielä perinteisen trikolorin ilman keisarillista vaakunaa. 

Vuosina 1918–23 Venäjän neuvostotasavallan lippuna oli punainen lippu, jossa oli kirjainlyhenne РСФСР, RSFSR. Neuvostoliitossa sama lippu palasi vuosiksi 1937–54. Venäjän neuvostotasavalta sai 1954 kokonaan uudenlaisen lipun, joka pohjautui Neuvostoliiton lippuun.

22. elokuuta 1991 Neuvostoliiton hajottua otettiin uudelleen käyttöön Pietari Suuren käyttöön ottama trikolori; tosin leveämpänä, kuten neuvostoaikaisilla lipuilla oli ollut tapana. Lisäksi sininen väri oli hiukan vaaleampi. Trikolorin alkuperäiset mittasuhteet ja värit palautettiin 1993.

Katso myös 
Luettelo Venäjän liittovaltiosubjektien lipuista
Luettelo valtioiden historiallisista lipuista
Valko-sini-valkoinen lippu 
Neuvostoliiton lippu (1922-1991)

Lähteet 

Valtioiden liput
Venäjän liput
Seulonnan keskeiset artikkelit
Lihapiirakka

Lihapiirakka on lihatäytteinen piirakka. Se tehdään yleensä tavallisesta munkkitaikinasta ja täytetään jauhelihan ja riisin sekoituksella. Lihapiirakkaa ja siitä tehtyjä nakki- ja grillikioskeilla valmistettuja ruokia on kutsuttu monilla eri nimillä. Muun muassa lihis, vety, möttönen, atomi, riihimäkeläinen. Markkinoilla on myös myytävänä lihapiirakoita, jotka on valmistettu grahamjauhoista.

Uudehkon tradition mukaan lihapiirakka halkaistaan kahtia ja sen väliin laitetaan esimerkiksi nakkeja, lenkkimakkaraa, kebabia tai jauhelihapihvi. Yleisimpinä mausteina käytetään ketsuppia, sinappia ja kurkkusalaattia. Lihapiirakkaa, jonka väliin laitetaan paistettua lenkkimakkaraa ja sipulia, kutsutaan lenkkisämpyläksi.

Lappeenrannasta ovat peräisin kaksi nimettyä täytettyä lihapiirakkaa: vety ja atomi. Vedyn täytteenä on keitetty kananmuna ja kinkkua, atomissa vain toista. Kinkku on perinteisesti joko keitto- tai savukinkkua.

Monen paikkakunnan grilleillä on saatavilla myös paikkakunnan mukaan nimetty erikoislihapiirakka. Esimerkiksi riihimäkeläinen on lihapiirakka, joka sisältää perusmausteiden lisäksi jauhelihapihvin ja paistetun kananmunan. Rovaniemellä vastaava on Rovaniemen palloseuran mukaan nimetty ropsilainen.

Levylihapiirakka tehdään voitaikinakuoreen, jossa täytteenä on jauhelihaa, sipulia ja keitettyä riisiä. Piirakka on saanut nimensä matalasta levymuodostaan ja kuuluu lihapiirakoiden ryhmään. Joskus piirakkaa kutsutaan myös peltipiirakaksi.

Katso myös 
 Hotsi
 Lörtsy
 Australialainen lihapiirakka

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suolaiset leivonnaiset
Pikaruoka
Suomalainen keittiö
Venäjän vaakuna

Venäjän vaakuna () on Venäjän tunnus lipun ja kansallishymnin ohella. Se otettiin käyttöön vuonna 1993 Venäjän itsenäistyttyä Neuvostoliitosta ja se pohjautuu Venäjän keisarikunnan aikaiseen vaakunaan. Vaakuna on väriltään punainen ja sen keskellä on kaksipäinen kotka. Kaksipäisen kotkan rinnassa on Moskovan vaakuna, jossa Pyhä Yrjö ratsastaa valkoisella ratsulla ja surmaa lohikäärmeen. Venäjän keisarikunnan aikaisessa vaakunassa tausta oli kellertävä ja kaksipäisen kotkan kruunu oli huomattavasti suurempi. Kynsissään kotka pitää valtikkaa ja valtakunnanomenaa.

Vaakunan kaksipäinen kotka tuli käyttöön Venäjällä, kun tsaari Iivana III nai Bysantin keisarin Tuomas Palaiologosin tyttären Zoe Palaiologinan.

Pietari Suuri otti vuonna 1710 käyttöön vaakunan, jossa on kaksipäinen kotka kruunu päässään. Vuonna 1726 vaakunan ulkoasua muutettiin siten, että kotkan siipiin lisättiin Venäjän eri osien omat vaakunat. Tämä vaakuna poistui käytöstä vuonna 1882, jolloin otettiin käyttöön vaakuna, jossa kaksipäisen kotkan tausta on kellertävä. Tämä vaakuna oli käytössä vuoteen 1917. 

Vuonna 1917 Venäjän keisarikunnan hajottua muodostettiin Neuvosto-Venäjä, josta muodostui myöhemmin Neuvostoliiton osa, Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta. Venäjän vaakuna uudistettiin täysin ja käyttöön tuli Neuvostoliiton vaakunaa muistuttava sirppi ja vasara -aiheinen vaakuna. 

Neuvostoliiton hajottua otettiin vuonna 1992 käyttöön väliaikainen vaakuna, joka oli muutoin identtinen aiemman kanssa, mutta ylhäällä oleva neuvostotasavaltaan viittaava teksti oli muutettu muotoon Российская Федератсия (). Vuonna 1993 otettiin käyttöön nykyinen vaakuna, joka pohjautuu Venäjän keisarikunnan aikaiseen vaakunaan.

Kotkan kaksi päätä symboloivat valtakunnan ulottumista itään ja länteen. Kotkan päällä olevat kolme kruunua symboloivat Kazanin, Astrahanin ja Siperian kaanikuntien liittämistä Venäjään. Vaihtoehtoisen teorian mukaan kruunut symbolovat rakkautta, uskoa ja toivoa.

Venäjän vaakunan kronologia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Venäjän vaakunat
Valtioiden vaakunat
Ompeluseurat

Ompeluseurat on  hengellinen tilaisuus, jonka hengellinen ohjelma on samatyyppinen kuin seuroissa: Raamatun lukemista ja selittämistä sekä hengellisten laulujen laulamista. Laulamisen ja puheen kuuntelun ohessa tehdään yhdessä käsitöitä myyjäisiin ja arpajaisiin. Käsityöt myydään ja tuotto käytetään hyväntekeväisyyteen.

Myös muut kuin kristilliset järjestöt, esimerkiksi vapaapalokunnat ja Punainen risti, ovat järjestäneet ompeluseuroja.

Perinteisesti ovat ompeluseuroissa kylän naiset kokoontuneet ompelemaan, mutta nykyään ompeluseuroissa ei välttämättä ommella ollenkaan, vaan harrastetaan muunlaista yhdessä oloa, muun muassa kahvittelua, keskustelua ja laulua. Tavallisesti ompeluseurat ovat liittyneet voimakkaasti herätyskristillisyyteen, ja seuroissa on laulettu virsiä ja pidetty uskonnollisia puheita. Perinteisesti ompeluseuroissa tehdyt vaatteet lahjoitettiin vähäosaisille, tai ne myytiin ja rahat lahjoitettiin hyväntekeväisyyteen.

Ompeluseurat pidetään usein jonkun ihmisen kotona tietyin väliajoin, esimerkiksi viikon välein. Nykyään Suomessa väen vähetessä maaseudulla, ovat ompeluseurat eräs lähialueen ihmisten viimeisimpiä yhteistoiminnan muotoja.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Porin rauhanyhdistys

Kansatiede
Pääjärvi (taajama)

Pääjärvi (; ) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Karjalan tasavallan Louhen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Koutajoen vesistöön kuuluvan Pääjärven eteläpuolella 112 kilometriä Louhesta maanteitse länteen. Taajamassa on 2 400 asukasta (vuonna 2011).

Maantiede ja asutus
Pääjärven kunnan pinta-ala on 53,29 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Louhen piirin Ambarnyin ja muissa ilmansuunnissa Kiestingin kuntaan. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja vesialuetta

Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön. Kunnan alueella virtaavat Pontselenjoki (ven. Pontša) ja Korpijoki (Tuhkapaduk). Järviä ovat Kalladijärvi, Tuhka, Kollat ja Ruokonjärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka ja sora.

Pääjärven taajama on kunnan ainoa asutuskeskus. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan sen asukkaista 67 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 19 % karjalaisia, 7 % valkovenäläisiä, 3 % ukrainalaisia ja 1 % suomalaisia.

Historia
Suomalaisten rakentama Pääjärven taajama on perustettu vuonna 1973.

Liikenne, talous ja palvelut
Pääjärven kautta kulkee Louhen ja Suoperän rajanylityspaikan välinen päällystetty maantie A136, josta haarautuu soratie Paanajärven kansallispuistoon. Taajamasta on linja-autoyhteydet Louheen ja Petroskoihin. Sen luoteis- ja pohjoispuolella on kaksi huoltoasemaa. Muurmannin radalta Louhessa Pääjärvelle haarautuvalla sivuradalla on vain tavaraliikennettä. Taajaman länsipuolella sijaitsee käytöstä poistettu lentokenttä.

Seudun pääelinkeino on metsäteollisuus. Pääjärvellä toimii puunhankintaa ja sahateollisuutta harjoittava Pääjärven metsäteollisuuspiiri sekä Paanajärvi-niminen yhteisyritys. Taajamassa on metsänhoitoalueen ja valtion metsätaloudet konttorit, Paanajärven kansallispuiston hallinto sekä tulliasema.

Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, lastenkoti, kulttuuritalo, kotiseutumuseo, poliklinikka, sairaala, posti, pankki ja joukko kauppoja. Taajamassa on ortodoksinen kirkko.

Matkailu
Pääjärvellä toimii kaksi hotellia: 70-paikkainen Bolšaja Medveditsa ja 15-paikkainen Solo. Tuhkajärven rannalla on lomakylä.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Pääjärven kunnan sivusto 
 Pääjärvi Karjalan tasavallan matkailusivustolla 

Karjalan tasavallan kaupunkityyppiset taajamat
Louhen piirin kunnat
Louhen piirin asutut paikat
Irlannin sisällissota

Irlannin sisällissota käytiin 28. kesäkuuta 1922 – 24. toukokuuta 1923 vasta muodostetussa Irlannin vapaavaltiossa. Sodassa olivat vastakkain Michael Collinsin johtama vapaavaltion hallitus ja Britannian kanssa solmitun vapaavaltiosopimuksen vastustajat, joita johti Éamon de Valera. Viimeksimainitut eivät hyväksyneet Ulsterin jäämistä Britannian hallintaan eivätkä vapaavaltion muodollista sidettä Britanniaan. Sodassa kuoli enemmän ihmisiä kuin sitä edeltäneissä Irlannin itsenäisyystaisteluissa.

Sodan kulku
Itsenäisyystaisteluiden rauhansopimuksen mukaan Irlannin vapaavaltio, jonka muodostivat eteläiset 26 kreivikuntaa, sai samantasoisen itsenäisyyden kuin Australia ja Kanada. Parlamentin piti edelleen vannoa uskollisuutta Britannian monarkille, ja britit saivat pitää kolme laivastotukikohtaa Irlannin vapaavaltion alueella. Sopimus hyväksyttiin täpärästi parlamentissa, mutta presidentti de Valera ja kaksi ministeriä erosivat protestiksi. Sopimuksen allekirjoittajat perustivat väliaikaishallituksen Michael Collinsin ja Arthur Griffithin johdolla.

Sotaan johti IRA:n hajoaminen sopimuksen puolustajiin (pro-treaty) ja vastustajiin (anti-treaty) eli tasavaltalaisiin. Vastustajat valtasivat huhtikuussa 1922 Dublinissa sijaitsevan Four Courts -oikeustalon. Kymmenen päivää myöhemmin IRA surmasi brittiläisen sotamarsalkka Henry Wilsonin Lontoossa. Britit syyttivät teosta Four Courtsin valtaajia ja uhkasivat käyttävänsä Irlannissa olevia brittisotilaita. Collins määräsi tämän jälkeen joukot antautumaan, mutta nämä eivät suostuneet. Collins hyökkäsi Four Courtsiin briteiltä lainaamallaan tykistöllä, mistä alkoi Dublinin taistelu. Tämän jälkeen kaikki IRA:n joukot joutuivat valitsemaan puolensa.

Sopimuksen puolustajat katsoivat tukevansa parlamentin hyväksymää laillista sopimusta ja pitivät vastustajia kapinallisina, ”irregulars”. Vastustajat sanoivat sopimuksen olevan brittien sanelua ja kutsuivat puolustajia miehittäjiä mielisteleväksi sotilasjuntaksi. Éamon de Valera liittyi vastustajiin aluksi tavallisena vapaaehtoisena, mutta perusti lokakuussa 1922 tasavallan hallituksen vaihtoehtona vapaavaltiolle.

Collinsin johtamat sopimusta tukevat joukot valtasivat Dublinin viikon kestäneiden taisteluiden jälkeen ja etenivät myös muualla Irlannissa briteiltä saatujen aseiden turvin. Elokuussa 1922 sopimuksen puolustajat olivat voittaneet varsinaisen sisällissodan. Vihamielisyydet kuitenkin jatkuivat sissisodan muodossa. Sopimusta vastustanut IRA:n osa ei luovuttanut aseitaan eikä hajonnut. Osa sopimuksen vastustajista liittyi De Valeran muodostamaan Fianna Fáil -puolueeseen ja lähti politiikkaan.

Sodassa kuolleiden lukumäärästä on ollut monenlaisia arvioita. Sopimuksen puolustajia kuoli eri arvioiden mukaan 540–800, tasavaltalaisia ”paljon enemmän”. Lisäksi tuhansia tasavaltalaisia oli pidätettyinä ja vangittuina.

Lähteet

Aiheesta muualla 

1900-luvun sodat
Sisällissota
Euroopan valtioiden sisällissodat
Eurovision laulukilpailu 1973

Eurovision laulukilpailu 1973 pidettiin 7. huhtikuuta 1973 Luxemburgissa. Kilpailun juonsi Helga Guitton. 18. Euroviisut voitti Luxemburgin edustaja Anne-Marie David kappaleella "Tu te reconnaîtras". Israel osallistui kilpailuun ensimmäistä kertaa. Kun sääntö, joka oli velvoittanut maat laulamaan omalla kielellään, nyt poistettiin, muutama maa esitti kappaleensa englanniksi. Kilpailussa toiseksi sijoittui Espanjan edustaja Mocedades kappaleella "Eres tú", josta tuli myöhemmin suurmenestys muun muassa Yhdysvalloissa. Marion Rung saavutti kappaleella "Tom tom tom" kuudennen sijan, joka on Suomen kaikkien aikojen neljänneksi paras. Suomen parhaana se säilyi vuoteen 2006 saakka.

Sijoitukset

Kapellimestarit
Jokainen maa valitsi oman kapellimestarin johtamaan maansa kappale.
  - Ossi Runne
  - Francis Bay
  - Jorge Costa Pinto
  - Günther-Eric Thöner
  - Carsten Klouman
  - Jean-Claude Vannier
  - Juan Carlos Calderón
  - Hervé Roy
  - Esad Arnautalić
  - Enrico Polito
  - Pierre Cao
  - Monica Dominique
  - Harry van Hoof
  - Colman Pearce
  - David Mackay
  - Jean Claudric
  - Nurit Hirsh

Pistetaulukko

Katso myös
Suomen euroviisukarsinta 1973

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Eurovision laulukilpailu 1973
Tšalna

Tšalna () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Prääsän piirissä Venäjällä. Se sijaitsee samannimisen joen varrella 23 kilometriä Petroskoista maanteitse luoteeseen. Taajamassa on 2 400 ja kunnassa 3 200 asukasta (vuonna 2012).

Maantiede ja asutus
Tšalnan kunnan pinta-ala on 883,4 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Prääsän piirin Matroosan ja Prääsän ja lännessä Essoilan kuntiin sekä pohjoisessa Kontupohjan ja idässä Äänisenrannan piireihin. Pinta-alasta 92,9 % on metsää ja 4,7 % vesistöjä.

Kunnan alueella virtaavat Suojoki, Tšalna, Takajoki (ven. Zadnjaja) ja Kutismonjoki (Kutižma). Järviä ovat Ylä-Paatjärvi (Verhneje Padozero), Ala-Paatjärvi, Tervalampi, Tsoptsomanjärvi (Tšoptšem), Nimijärvi (Nimozero) ja Liptsakanjärvi (Liptšagskoje). Hyötykaivannaisiin kuuluvat rakennuskivi ja sora. Luonnonsuojelualueita ovat Uutjärvi (Urozero) ja Kutisman lähellä sijaitseva Tšuunoisuo.

Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Viitanan, Ala-Viitanan (ven. Nižnije Vidany) ja Paadjärven kylät, Kutisman (Kutižma) ja Villavaaran (Villagora) asutukset sekä Kutisman, Paadjärven ja Villavaaran rautatieasemat. Toiseksi suurin asutuskeskus on yli 300 asukkaan Viitana. Kesäaikaan väestö kolminkertaistuu lomanviettäjien ansiosta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 67 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 13 % suomalaisia, 8 % karjalaisia, 5 % valkovenäläisiä ja 2 % ukrainalaisia.

Historia
Tšalnan taajama on perustettu vuonna 1949 Suojun ja Viitanan metsäteollisuuspiirin työläisasutukseksi. Sen asukkaista suuri osa oli inkerinsuomalaisia. Vuodesta 1950 lähtien Tšalnalla oli kaupunkimaisen taajaman status.

Liikenne, talous ja palvelut
Tšalnan kautta kulkee Petroskoin ja Suojärven välinen rautatie ja maantie. Rautatiellä on Tšalnan asema sekä Tšalna-Onežskajan, Paadjärven, Villavaaran ja Kutisman pysäkit. Taajaman lähellä sijaitsee Petroskoin lentoasema.

Seudun pääelinkeino on puunhankinta. Tšalnassa toimii metsäteollisuusyritys Šujales. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, musiikkikoulu, metsäoppilaitos, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka ja sairaala. Taajamassa on luterilainen kirkko.

Nähtävyydet ja matkailu
Paadjärvien rannoilta on löydetty useita kivikautisia asuinpaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Lukinin talo ja aitta entisessä Markelitsan kylässä. Tšalnassa on toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikka ja Paadjärvellä saksalaisten sotavankien hautausmaa.

Kunnan matkailupotentiaali perustuu sen luontoon, vesistöihin ja kulttuuriperintöön. Ala-Viitanan kylässä järjestetään helluntaisin suomalais-ugrilainen kulttuurijuhla Suguvastavundu.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Tšalnan kunta Prääsän piirin sivustolla  
 Tšalna Karjalan matkailusivustolla 
 Tšalnan keskikoulun sivusto 

Prääsän kansallisen piirin kunnat
Prääsän piirin asutut paikat
Matroosa

Matroosa (myös Matrossa, Matrosi, Matruusi; ; ) on maaseututaajama ja maalaiskunta Karjalan tasavallan Prääsän piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Suojoen rannalla 16 kilometriä Prääsästä koilliseen ja 28 kilometriä Petroskoista länteen. Asukkaita on 1 400 henkeä (vuonna 2013).

Maantiede ja asutus
Matroosan kunnan pinta-ala on 74,75 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Prääsän piirin Tšalnan ja etelässä Prääsän kuntiin sekä idässä Äänisenrannan piirin Uuden-Vilkan kuntaan. Pinta-alasta 90,3 % on metsää, 2,7 % vesistöjä, 2,5 % asuinaluetta ja 1,6 % maatalousmaata.

Matroosa on kunnan ainoa asutuskeskus. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaista 65 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 18 % karjalaisia, 6 % suomalaisia, 4 % valkovenäläisiä ja 2 % ukrainalaisia. Kesäaikaan väestö kolminkertaistuu lomanviettäjien ansiosta.

Historia
Yksitaloinen Matroosan (ven. Matros) kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1873 asutusluettelossa. Sen nimeä on selitetty tarinalla, jonka mukaan vuonna 1905 kylään ilmestyi panssarilaiva Potjomkinin matruuseja, jotka rakensivat tsasounan ja joista osa jäi sinne asumaan. Kylän kanta-asukkaat olivat lyydiläisiä.

Nykyinen taajama on syntynyt vuonna 1929 perustetun koneellistetun metsätyökeskuksen yhteyteen. Aluksi sen väestö koostui Kanadasta muuttaneista suomalaisista metsätyöläisistä. 1930-luvulla Matroosaan perustettiin metsurien koulutuskeskus. Vuonna 1933 taajamassa oli 582 asukasta, joista 480 oli suomalaisia, 66 karjalaisia ja 35 venäläisiä. Matroosan kyläneuvostoon kuuluivat myös Puolivälin (ven. Polovina) ja Vilkan (Vilga) kylät. 1930-luvun lopussa monet asukkaat joutuivat Stalinin vainojen uhreiksi. Jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä. Metsätyömaa lakkautettiin 1990-luvulla raaka-ainevarojen ehtymisen takia.

Liikenne, talous ja palvelut
Matroosan kautta kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie. Sen kautta kulkee myös Norjasta Ruotsin ja Suomen kautta Äänisen rannalle johtava kansainvälinen matkailutie Sininen tie.

Taajamassa toimii puunjalostuslaitos. Tärkeimmät työnantajat ovat Matroosan lähelle vuonna 1986 rakennettu Karjalan tasavallan psykiatrinen sairaala sekä muut julkiset palvelut. Palveluihin kuuluvat lastentarha, koulu, kirjasto, lääkintäasema ja posti.

Kyläkuva ja matkailu
Taajama koostuu Prääsän maantien varrella sijaitsevista matalista kerrostaloista sekä Suojoen rantaan ja maantien eteläpuolelle rakennetuista puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Sairaalan eteläpuolelle on rakenteilla kolme viisikerroksista asuintaloa. 

Matkailijoita houkuttelee Matroosan ohi virtaava Suojoki, jossa on 2,5 metriä korkea ja 30 metriä leveä Tollikoski. Majoitusta tarjoaa kaksi retkeilymajaa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Matroosan kunta Prääsän piirin sivustolla  
 Matroosa Karjalan tasavallan matkailusivustolla 

Prääsän kansallisen piirin kunnat
Prääsän piirin asutut paikat
Nuosjärvi

Nuosjärvi eli Krošnajärvi (; ) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Prääsän piirissä Venäjällä. Se sijaitsee samannimisen järven rannalla 23 kilometriä maanteitse Prääsästä länteen. Kunnassa on 385 asukasta (vuonna 2013).

Maantiede ja asutus
Nuosjärven kunnan pinta-ala on 315,5 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Prääsän piirin Vieljärven, pohjoisessa Essoilan, koillisessa Prääsän ja kaakossa Pyhäjärven kuntiin sekä etelässä Aunuksen piiriin. Pinta-alasta 73,2 % on metsää ja 25,5 % vesistöjä.

Kunnan alueella virtaavat Mattšelitsa, Makkelskaja ja Manganjoki (ven. Manga). Järviä ovat Nuosjärvi, Mikkilänjärvi, Sokajärvi (Šogarvi), Kaskesnavolok, Topasjärvi (Topozero) ja Nikonovo.

Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu viisi kylää: Honganalusta (ven. Gongonalitsa), Kaskesniemi (Kaskesnavolok), Kiiskoiniemi (Jeršnavolok), Kokkoila ja Kotsuri (Kottšura). Kesäaikaan väestö kaksinkertaistuu lomanviettäjien ansiosta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 51 % on kansallisuudeltaan karjalaisia, 43 % venäläisiä, 2 % ukrainalaisia ja 2 % valkovenäläisiä.

Historia
Nuosjärven kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1563. 1900-luvun alussa Nuosjärven rannalla sijainneet Holman, Kiiskoiniemen, Kotsurin ja Pirdoiniemen kylät sekä Rodinjärvi muodostivat Vieljärven volostiin kuuluneen Nuosjärven kyläkunnan. Vuonna 1905 siinä oli 710 asukasta. 1920-luvulla perustettiin Prääsän piiriin kuulunut Nuosjärven kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen kahdeksassa asutuksessa oli 908 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Lamminkankaan ja Pirdoiniemen kylät liitettiin Nuosjärveen virallisesti vuonna 1957.

Liikenne, talous ja palvelut
Nuosjärven kautta kulkee Sortavalan, Lemetin ja Prääsän välinen maantie. Seudun pääelinkeino on maatalous. Tärkeimpiä työnantajia ovat julkiset palvelut, kalanviljelylaitokset ja asukkaiden palstaviljelmät. Palveluihin kuuluvat peruskoulu, kulttuuritalo ja lääkintäasema.

Nähtävyydet ja matkailu
Huomattavin nähtävyys on 1800-luvulla rakennettu Kokkoilan tsasouna, joka on valtakunnallinen suojelukohde. Vanhoja tsasounoja on myös Honganalustassa ja Kotsurissa sekä autioituneissa Ahpoiselän (ven. Afanasjeva Selga) ja Terunselän (Teruselga) kylissä. Historiallisiin kohteisiin kuuluvat Topasjärven (Topozero) rautatehtaan rauniot.

Kunnan matkailupotentiaali perustuu sen luontoon ja kulttuurinähtävyyksiin. Majoitusta tarjoaa Honganaluksen vierasmaja. Nuosjärven rannalle suunnitellaan lomakylää.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Nuosjärven kunta Prääsän piirin sivustolla  
 Nuosjärvi Karjalan tasavallan matkailusivustolla 
 Nuosjärven koulun sivusto 

Prääsän kansallisen piirin kunnat
Prääsän piirin asutut paikat
Michel van der Aa

Michel van der Aa (s. 10. marraskuuta 1970) on alankomaalainen klassisen musiikin säveltäjä.

Alkutaival 
Michel van der Aa opiskeli ääniteknikoksi Haagin Royal Conversatoryssa. Hän opiskeli sävellystä yhdessä Diderik Wagenaarin, Gilius van Bergeijkin ja Louis Andriessenin kanssa.

Ura 
Eri orkesterit ovat esittäneet Van der Aan musiikkia kansainvälisesti. Muun muassa seuraavat orkesterit ja yhtyeet ovat esittäneet Van der Aan musiikkia: Asko/Schönberg Ensemble, Freiburger Barockorchester, Melbournen sinfoniaorkesteri, Alankomaan ooppera, Mozarteum Orchestra of Salzburg, Seattle Chamber Players, Ensemble Nomad Tokyo, musikFabrik, Continuum Ensemble Toronto, SWR Orchestra Baden-Baden & Freiburg, Netherlands Radio Orchestras, Norrköpingin sinfoniaorkesteri, Orchestra Sweden js Helsinki Avanti.

Van der Aa valmisti lyhytelokuvan elokuvaohjauksesta New Yorkin elokuva-akatemiaan vuonna 2002. Vuonna 2007 hän osallistui myös lyhyelle intensiivikurssille lavaohjauksesta.

Michel van der Aan musiikkityöt, kuten kamariooppera One (2002) sekä ooppera After Life (2006), ovat saaneet kansainvälistä kritiikkiä sekä toisaalta myös julkista suosiota. 

Van der Aa ohjasi televisioversion One:sta Hollannin kansalliselle televisioyhtiö NPS:lle. van der Aan lyhytelokuva, Passage (2004) on näytetty lukuisia kertoja kansainvälisillä juhlilla ja se on esitetty myös Hollannin televisiossa.

Palkinnot 
Van der Aa sai vuonna 1999 Gaudeamus International Composers -palkinnon. Hän vastaanotti myös arvostetun Matthijs Vermeulen -palkinnon vuonna 2004. Vuonna 2005 van der Aa palkittiin Siemens Composers -palkinnolla. Charlotte Köhler palkinnolla hänet puolestaan palkittiin vuonna 2005 ohjaustyöstään sekä tieteidenvälisestä luonteesta teoksissaan. Vuonna 2006 van der Aa nappasi Paul Hindemith -palkinnon.

Nykyiset projektit 
Michel van der Aan nykyiset projektit sisältävät uusia kappaleita mezzosopraano Christiane Stotijnille. Royal Concertgebouw orkesteri,  Ranskan kansallisooppera sekä NDR-orkesteri ovat myös tilanneet van der Aalta kappaleita. Näiden teosten ensi-ilta tulee olemaan vuosina 2008–2009.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Michel van der Aa – Viralliset kotisivut
 Michel van der Aa – Boosey & Hakwes
 Michel van der Aa – Virtual International Philharmonic

Alankomaalaiset säveltäjät
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Logo (ohjelmointikieli)

Logo on opetukseen suunniteltu ohjelmointikieli, joka on Lisp-kielen murre. Vaikka kielestä on käännettäviä versioita se on yleisesti toteutettu tulkattavana kielenä.

Kielen kehittivät Wally Feurzeig ja Seymour Papert. Nykyään kieli tunnetaan pääasiassa kilpikonnagrafiikasta ja sitä käytetään tietojenkäsittelytieteiden peruskäsitteiden opettamisessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ohjelmointikielet
Täsmäkielet
Kuskokwimjoki

Kuskokwimjoki () on noin 1 165 kilometriä pitkä joki Lounais-Alaskassa. 

Se virtaa enimmäkseen Kuskokwim-vuorilla ja laskee Kuskokwimlahteen Beringininmereen. Kuskokwim on englanninkielinen väännös jupikkielisestä sanasta, joka tarkoittaa "isoa hidasta liikkuvaa asiaa".

Lähteet

Aiheesta muualla 

Alaskan joet
Beringinmereen laskevat vesistöt
Raamattu Kansalle

Raamattu Kansalle on suomalainen raamatunkäännös, jonka on tarkoitus olla mahdollisimman uskollinen Raamatun alkuteksteille. Käännöstä toimittava yhdistys on samanniminen. Yhdistys perustettiin vuonna 1987.

Raamattu Kansalle on syntynyt eräänlaisena vastalauseena Uuden kirkkoraamatun käännöstyölle, jonka monet piirit ovat katsoneet olevan liian epäuskollinen alkuteksteille. Raamatun käännöstyö tapahtuu noin 60 eri kristillisiin suuntauksiin kuuluvan kääntäjän talkootoiminnalla.

Uuden testamentin käännös valmistui vuonna 1999. Vanhan testamentin puolelta Psalmien kirjan käännös valmistui vuonna 2002. Tarkistettu Uusi testamentti ja Psalmit ilmestyi vuonna 2009 ja nuorten pokkariversio vuonna 2010. Raamattu Kansalle Uusi testamentti ja Psalmit on julkaistu myös äänikirjana sekä sähköisiin lukulaitteisiin sopivana 
e-kirjana. Lopullinen koko Raamatun kattava käännös ilmestyi 26. kesäkuuta 2012.

Dosentti Kari Latvuksen mukaan käännös ei noudata asetettua tavoitetta, sillä se ei ole uskollinen alkutekstille, mutta on valtaosin hyvää työtä tehtävänasettelunsa antamissa rajoissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Raamattu Kansalle

Suomalaiset raamatunkäännökset
Glenn Hughes

Glenn Hughes (s. 21. elokuuta 1951 Staffordshire, Englanti) on brittiläinen muusikko. Hän aloitti uransa funkyhtye Trapezessa, jossa hän lauloi ja soitti bassoa ollen samalla keulahahmo. Vuonna 1973 Hughes liittyi Deep Purplen basistiksi, mutta hän myös lauloi yhtyeessä David Coverdalen ohella. Hughes oli mukana kolmella Deep Purplen albumilla: Burn, Stormbringer ja Come Taste the Band (kokoonpanot Mk3 ja Mk4). 

Deep Purplen neljännen kokoonpanon hajottua vuonna 1976 Hughes aloitti soolouran. Deep Purplen ajoilta hänelle jäi huumeriippuvuus, josta hän pääsi eroon vasta 1990-luvulla. Hughesin vahva lauluääni oli huomattu jo kauan sitten, ja Tony Iommi otti hänet Black Sabbathin laulajaksi vuonna 1986. Päihdeongelmat pakottivat hänet kuitenkin lähtemään yhtyeestä. Hughes ehti levyttää Black Sabbathin kanssa albumin Seventh Star.

Hughes lauloi KLF:n vuonna 1992 julkaistulla America: What Time Is Love? -singlellä.

Päästyään eroon huumeriippuvuudesta Hughes on jatkanut soolouraansa ja tehnyt levyjä muun muassa Gary Mooren, Black Sabbathin Tony Iommin ja Joe Lynn Turnerin kanssa. Kaksi albumiaan, Soul Mover (2005) ja Music For the Divine (2006), hän on tehnyt yhteistyössä Red Hot Chili Peppersin muusikoiden kanssa. Vuonna 2003 Hughes soitti Rata Blancan kanssa. Hughes toimi vuosina 2009–2013 superyhtye Black Country Communionin laulaja-basistina sen hajoamiseen saakka. Black Country Communionin jälkeen hän kiersi superyhtye Kings of Chaosin mukana, kunnes vuonna 2013 hän perusti uuden yhtyeen, joka kantaa nimeä California Breed.

Sooloalbumit 
Play Me Out (1977)
L.A. Blues Authority Volume II: Glenn Hughes - Blues (1992)
From Now On... (1994)
Burning Japan Live (1994)
Play Me Out (Special Edition) (1995)
Feel (1995)
Addiction (1996)
Greatest Hits: The Voice Of Rock (1996) 
Talk About It (EP) (1997) 
The God Of Voice: Best Of Glenn Hughes (1998)
The Way It Is (1999)
From The Archives Volume I - Incense & Peaches (2000)
Return Of Crystal Karma (2000)
A Soulful Christmas (2000)
Days Of Avalon (2001)
Building The Machine (2001)
Different Stages...Best Of Glenn Hughes (2002)
Songs In The Key Of Rock (2003)
Soulfully Live In The City Of Angels (DVD ja CD) (2004)
Soul Mover (2005)
Freak Flag Flyin' (2005)
Music for the Divine (2006)
Cd & Dvd - Live in Australia (2007)
First Underground Nuclear Kitchen (2008)
Resonate (2016)

Aiheesta muualla 

 Glenn Hughesin kotisivu
 Katso Glenn Hughesin Soul Mover -musiikkivideo 

Black Sabbathin jäsenet
Englantilaiset basistit
Brittiläiset funkmuusikot
Englantilaiset rocklaulajat
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1980

Vuoden 1980 talviolympialaiset järjestettiin Lake Placidissa, Yhdysvalloissa. Pohjoismaisissa hiihtolajeissa (maastohiihto, yhdistetty, mäkihyppy) kilpailtiin kaikkiaan kymmenessä lajissa. Kilpailut toimivat myös kyseisen vuoden maailmanmestaruuskilpailuina.

Miesten hiihto

15 km

30 km

50 km

4 × 10 km viesti

Naisten hiihto

5 km

10 km

4 × 5 km viesti

Yhdistetty

Mäkihyppy

Normaalimäki

Suurmäki

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 YLE Elävä arkisto: Lake Placidin talviolympialaiset 1980

Talviolympialaiset 1980
1980
1980
Yhdysvaltain hiihto
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1976

Vuoden 1976 talviolympialaiset järjestettiin Innsbruckissa, Itävallassa. Pohjoismaisissa hiihtolajeissa (maastohiihto, yhdistetty, mäkihyppy) kilpailtiin kaikkiaan kymmenessä lajissa. Kilpailut toimivat myös kyseisen vuoden maailmanmestaruuskilpailuina. Kilpailupaikkana toimi Seefeld, normaali­mäki­hyppy­kilpailut pidettiin Casino Arenan Toni Seelos Olympiaschanzella.

Miesten hiihto

15 km

30 km

50 km

4 × 10 km viesti

Naisten hiihto

5 km 

Alun perin kolmanneksi sijoittui Neuvostoliiton Galina Kulakova, joka hylättiin positiivisen doping-testin jälkeen.

10 km

4 × 5 km viesti

Yhdistetty

Mäkihyppy

Normaalimäki

Suurmäki

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 YLE Elävä arkisto: Innsbruckin talviolympialaiset 1976

Talviolympialaiset 1976
1976
1976
Itävallan hiihto
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1972

Vuoden 1972 talviolympialaiset järjestettiin Sapporossa, Japanissa. Pohjoismaisissa hiihtolajeissa (maastohiihto, yhdistetty, mäkihyppy) kilpailtiin kaikkiaan kymmenessä lajissa. Kilpailut toimivat myös kyseisen vuoden maailmanmestaruuskilpailuina.

Miesten hiihto

15 km

30 km

50 km

4 × 10 km viesti

Naisten hiihto

5 km

10 km

3 × 5 km viesti

Yhdistetty

Mäkihyppy

Normaalimäki

Suurmäki

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 YLE Elävä arkisto: Sapporon talviolympialaiset 1972

Talviolympialaiset 1972
1972
1972
Olli Laiho

Olli Laiho (18. helmikuuta 1943 Savonlinna – 31. toukokuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen telinevoimistelija, olympiamitalisti ja liikkeenjohtaja. Hän saavutti vuoden 1968 kesäolympialaisissa Méxicossa hopeaa hevosella. Sen jälkeen ei suomalainen voimistelija ole voittanut olympiamitalia.

Méxicon olympialaisissa Laiho sijoittui hevoskilpailun kakkossijansa lisäksi nojapuilla 15:nneksi, 12-ottelussa 41:nneksi ja joukkuekilpailussa kymmenenneksi. Hän osallistui jo neljä vuotta aiemmin Tokion kesäolympialaisiin ja sijoittui joukkuekilpailussa kahdeksanneksi sekä 12-ottelussa 26:nneksi. 

MM-kilpailuissa hänen paras saavutuksensa oli kuudes sija hevosella vuonna 1966. EM-kilpailuissa hän saavutti hevosella pronssia vuonna 1965 ja sijoittui viidenneksi vapaaliikkeissä vuonna 1967. Vuonna 1967 hän voitti universiadeissa hevosvoimistelun. Olli Laihon urheilu-ura päättyi olkapäävammaan.

Laiho edusti kotimaassaan Helsingin Voimistelijoita ja Norssin Turnareita. Hän voitti moniottelun Suomen mestaruuden vuonna 1966 sekä yhteensä kahdeksan telinemestaruutta vuosina 1964–1967.

Olli Laiho toimi Norssin Turnarien ja Espoon Golfseuran puheenjohtajana sekä Suomen Voimisteluliiton hallituksessa. Opetusministeriö myönsi hänelle vuonna 2004 Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon.

Urheilun ulkopuolella Laiho toimi muun muassa Amer-yhtymän toimitusjohtajana vuosina 1990–1992 sekä Suomen itsenäisyyden juhlarahaston (Sitra) projektinjohtajana.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Olli Laihon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset olympiamitalistit
Suomalaiset telinevoimistelijat
Suomalaiset yritysjohtajat
Vuonna 1943 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Arto Nilsson

Arto Harald Nilsson (19. maaliskuuta 1948 Helsinki – 11. heinäkuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen yrittäjä, nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.

Nilsson saavutti pronssia Méxicon 1968 olympialaisten kevyessä välisarjassa (alle 63,5 kg). Hän voitti kenialaisen John Olulun tuomariäänin 3–2, länsisaksalaisen Gert Puzichan äänin 5–0 sekä bulgarialaisen Petar Stoitševin kehätuomarin keskeytyksellä toisessa erässä. Välieräottelussaan hän hävisi hallitsevalle olympiavoittajalle, puolalaiselle Jerzy Kulej'lle pistein 0–5. Kisojen päättäjäisissä hän toimi Suomen joukkueen lipunkantajana.

Madridin EM-kilpailuissa 1971 Nilsson hävisi välisarjan (alle 67 kg) avausottelussaan bulgarialaiselle Ivan Kiriakoville tuomariäänin 1–4.

Nilsson sai ensikosketuksen nyrkkeilyharrastukseen kotikulmillaan Tapanilan Erän harjoitussalilla. Olympiaedustajaksi hän nousi asevelvollisuutensa jälkeen vuonna 1968 näytöillään katsastuksissa ja Leningradin valmennusleirillä. Hän voitti Pohjoismaiden-mestaruuden alle 67-kiloisten sarjassa vuonna 1970 sekä Suomen-mestaruuden samassa painoluokassa vuosina 1970 ja 1971.

Arto Nilsson kouluttautui työnsä ohessa ekonomiksi. Hän oli aikanaan keskeyttänyt Oulunkylän yhteiskoulun kolmannella luokalla ja mennyt erilaisten hanttihommien jälkeen töihin isänsä kellosepänliikkeeseen. Hän toimi Timanttiset-ketjun omistajana sekä toimitusjohtajana.

Saavutuksia 

 Olympiapronssia México 1968 (nyrkkeily, sarja 63,5 kg) 
 Pohjoismaiden mestaruus 1970 (67 kg) 
 Suomen mestaruus 1970 ja 1971

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset nyrkkeilijät
Suomalaiset olympiamitalistit
Suomalaiset yrittäjät
Vuonna 1948 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1968

Vuoden 1968 talviolympialaiset järjestettiin Grenoblessa, Ranskassa. Pohjoismaisissa hiihtolajeissa (maastohiihto, yhdistetty, mäkihyppy) kilpailtiin kaikkiaan kymmenessä lajissa. Kilpailut toimivat myös saman vuoden maailmanmestaruuskilpailuina.

Miesten hiihto

15 km

30 km

50 km

4 x 10 km viesti

Naisten hiihto

5 km

10 km

3 x 5 km viesti

Yhdistetty

Mäkihyppy

Normaalimäki

Suurmäki

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 YLE Elävä arkisto: Grenoblen talviolympialaiset 1968

Talviolympialaiset 1968
1968
1968
Ranskan hiihto