joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
F-ryhmä

F-ryhmä on Suomessa ajettava ralliluokka kaksivetoisille ja ilman turboa toimiville autoille, joiden kansainvälinen luokitus on päättynyt. F-ryhmään tulee jatkuvasti uutta kalustoa, kun auton kansainvälinen luokitus on voimassa seitsemän vuotta sen valmistuksen päättymisestä.

F-Cup

F-ryhmä on suosittu luokka, sillä Suomessa on paljon kaksivetoista kilpailukalustoa, jolta on kansainvälinen luokitus vanhentunut, ja F-ryhmälle oli tarvetta. Ensimmäistä kertaa Suomessa ajettiin F-ryhmän autoilla kilpaa vuonna 1990. Seuraavana vuonna perustivat Heikki Poranen ja Pentti Tarkkala F-ryhmälle oman rallisarjan, F-Cupin. Ensimmäisen F-Cupin osakilpailun järjestäjä oli Hyrylän Ua.

F-Cupin pisteistä kilpaillaan yleisen ja juniorien sarjoissa sekä kahdessa kuutiotilavuusluokassa: yli- ja alle 1 600-kuutioisissa. F-ryhmä onkin osanottajamäärällä mitattuna Suomen suosituin rallisarja, ja ajotyyli on usein hyvinkin näyttävää kaksivetoisilla, ja siksi rallit ovat myös yleisön suosiossa. Vuosittain järjestetään kuusi F-Cupin kisaa. F-Cupin rallit ovat "pimeitä", eli kilpailut ajetaan ilman nuotteja.

Neste-rallin yhteydessä on järjestetty perinteisesti F-ryhmän autoille Vetomies-kilpailu. Kisa ei kuulu F-Cupiin, ja sarjan kisoista poiketen käytössä ovat myös nuotit.

F-Cupin osakilpailut 2008
19. tammikuuta, ValUA Talviralli, Valkealan UA
9. helmikuuta, Laihia Ralli, Laihian UA
8. maaliskuuta, Waltikka Ralli, Valkeakoski Motorsport
23. elokuuta, Autoluojus Ralli, Satakunann UA
13. syyskuuta, Neste Jari-Pekka ralli, Heinolan UA
4. lokakuuta, Nuutajärven Lasi-ralli, Urjalan UA

F-cupin osakilpailut 2009

 7. helmikuuta, Kiinteistömaailma-ralli Mäntsälä, Mäntsälän MK 
 28. helmikuuta, Volkswagen-ralli, Kiikoisten AS   
 14. maaliskuuta, Jyväskylän Talviralli, Jyväskylän UA   
 16. toukokuuta, Uusikaupunki-ralli, Turun MS   
 15. elokuuta, Autoluojus-ralli, Satakunnan UA   
 12. syyskuuta,  Neste Jari-Pekka ralli, Heinolan UA

Kalusto
Alkujaan F-ryhmä perustettiin harrasteluokaksi, jossa kustannukset pyrittiin pitämään kohtuullisina. Sittemmin kustannukset ovat vähitellen nousseet, mutta se ei ole vaikuttanut kilpailijamäärään kielteisesti. Kalleimpien autojen hinnat F-ryhmässä ovat liki 100 000 euroa, mutta myös alle 10 000 euron hintaisella kalustolla voi hyvin kilpailla.

F-ryhmän alkuvuosina menestyivät parhaiten Ford Escort RS 2000:t sekä Toyota Starletit. Myöhempinä vuosina menestystä on saavutettu Opel Kadetteilla ja Toyota Corolla GT:illä. Viime vuosina myös yli 1 600-kuutioisten luokassa on pärjätty hyvin BMW M3 -mallilla. Muita, hieman harvinaisempia autoja ovat Honda Civic, Volvo 240 ja Mercedez-Benz 190.

Aiheesta muualla 
F-ryhmä jatkaa elinvoimaisena, Autourheilu.fi 
F-cup 

Ralliluokat
Topi

Topi on suomalainen miehen etunimi, lyhentymä nimestä Topias. Topias taas on peräisin hepreankielisestä nimestä Toobii, joka tarkoittaa ”Jahve (Jumala) on tavarani, Jahve on hyvä”. Tobias on Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluvan Tobiaan kirjan päähenkilö. Suomen almanakassa nimi oli muodossa Tobias vuosina 1708–1889 ja muodossa Topias vuosina 1890–1928 sekä vuodesta 1950 lähtien 2. marraskuuta. Lyhentymä Topi on ollut almanakassa vuodesta 1929. Topi on yleinen myös Toivon lempinimenä.

Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Topi on Suomessa annettu 5 576 henkilölle.

Tunnettuja Topeja
 Topi Anjala, suunnistaja
 Topi Helin, potkunyrkkeilijä
 Topi Honkonen, DJ Topi, oik. Toivo Honkonen, DJ
 Topi Hurskainen, pesäpalloilija
 Topi Ikäläinen, valokuvaaja
 Topi Jaakola, jääkiekkoilija
 Topi Järvi, jalkapalloilija
 Topi Järvinen, jalkapalloilija
 Topi Kanerva, näyttelijä ja toimittaja
 Topi Kankainen, näyttelijä
 Topi Kohonen, näyttelijä
 Topi Koistinen, pesäpalloilija
 Topi Korhonen, pesäpalloilija
 Topi Kosonen, pesäpalloilija
 Topi Latukka, laulaja, lauluntekijä ja kitaristi
 Topi Lehtipuu, oopperalaulaja
 Topi Lehtonen, jääkiekkoilija
 Topi Majaniemi, lapsinäyttelijä
 Topi Manner, Finnairin toimitusjohtaja
 Topi Mattila, mäkihyppääjä
 Topi Miettinen, taloustieteen professori
 Topi Mikkola, näyttelijä
 Topi Niemelä, jääkiekkoilija
 Topi Nättinen, jääkiekkoilija
 Topi Orpana, runoilija
 Topi Piela, toimitusjohtaja ja hallitusammattilainen
 Topi Piipponen, jääkiekkoilija
 Topi Raitanen, estejuoksija ja suunnistaja
 Topi Reinikka, näyttelijä
 Topi Riutta, jääkiekkoilija
 Topi Ruotsalainen, taidemaalari
 Topi Rönni, jääkiekkoilija
 Topi Saha, laulaja ja lauluntekijä
 Topi Salmi, sanoittaja
 Topi Sarparanta, yhdistetyn hiihtäjä ja valmentaja
 Topi Silvo, kauppias, yritysjohtaja ja kauppaneuvos
 Topi Sorsakoski, muusikko
 Topi Still, pesäpalloilija
 Topi Syrjäläinen, suunnistaja
 Topi Taavitsainen, jääkiekkoilija
 Topi Tarkka, pappi
 Topi Tossavainen, freestylelumilautailija
 Topi Tuomainen, ”Mustan Pörssin Topi” (oik. Toivo Tuomainen), elokuvanäyttelijä, muusikko ja kenttäpäällikkö
 Topi Törmä, mainosalan vaikuttaja, toimitusjohtaja ja pääkonsuli
 Topi Vaara, sotakirjailija
 Topi Martin Valli, kirjailija
 Topi Vikstedt, kuvittaja

Kuvitteellisia tuttuja Topeja
 Topi Kunnas, basisti televisiosarjassa Uusi päivä
 Topi Romppainen, Ilmari Kiannon romaanin Punainen viiva (1909) päähenkilö
 Topi Turkulainen, Tarmo Soukan sarjakuvahahmo
 Topi-katti, kissa samannimisessä yhdysvaltalaisessa piirrossarjassa
 Topi, kettu Disneyn animaatioelokuvassa Topi ja Tessu (1981). Elokuva pohjautuu Daniel P. Mannixin romaaniin The Fox and the Hound.
 Topi, Miljoonasateen sesonkihitissä "Marraskuu" mainittu ristinollaa kertojan kanssa pelaava ystävä
 Topi, sarjakuvahahmo B. Virtasen työtoveri
 Topi, cairnterrieri Anne Seppälän lastenkirjassa Topi saa uuden kodin
 Topi, hiiri tv-ohjelmassa Topi ja Panu
 Topi-veturi, Wilbert Awdryn kirjasarjassa The Railway Series sekä televisiosarjassa Tuomas Veturi

Nimen muita merkityksiä 

 Topi ja Toivottomat, suomalainen iskelmäyhtye

Lähteet

Etunimet
Kakuro

Kakuro on Euroopassa suurta suosiota saanut logiikkapeli. Peli koostuu tavallisimmin 10x10-kokoisesta ruudukosta, mutta pelistä on myös huomattavasti suurempia versioita. Ruudukossa on tyhjiä ruutuja, joihin täytetään numeroita vaaka- ja pystysuoraan käyttäen numeroita 1–9 siten, että ruudukon toisiinsa risteävällä pysty- ja vaakarivillä sama numero saa esiintyä vain kerran. Tarkoituksena on saada vaakarivin tyhjiin ruutuihin luvuista 1–9 sen vasemmalla puolella mainitun luvun summa ja vastaavasti pystyruudukoissa yläpuolella mainittu luku.

Yleistä 

Kakuron suosiota selittää se, että pelin säännöt ovat yksinkertaiset, mutta tehtävien ratkaisuun vaadittava päättely voi olla hyvinkin vaikeaa. Pelissä apuna on yleensä myös niin sanotut summa-taulukot, joista löytää ne tietyt summat joilla on vain yksi vaihtoehto.

Katso myös 
Sudoku
Survo-ristikko

Aiheesta muualla 
Nikoli: animoitu opas Kakuron pelaamiseen (vaatii flash-tuen) 
Kakuron numerokombinaatio-opas  
Will's Kakuro Masterclass: Aloittelijan opas Kakuroon 
The New Grid on the Block: The Guardian-lehden Kakuro esittely ]
Taulukko erilaisista numerokombinaatioista Kakurossa 
Kakuro 

Japanilaiset pelit
Logiikkapelit
Harri Toivonen

Harri Juha Toivonen (s. 22. lokakuuta 1960 Helsinki) on suomalainen kilpa-autoilija. Hän on rallin vuoden 1968 Euroopan mestari Pauli Toivosen poika ja vuonna 1986 Korsikan rallissa kuolleen Henri Toivosen veli. Hän on ajanut muun muassa rallia useissa eri ryhmissä aina tehdastasolle asti. Rata-autoilua Toivonen on ajanut A-ryhmässä, C-ryhmän protoilla ja Le Mans -autoilla. Le Mansin 24 tunnin ajossa hän on ollut mukana viisi kertaa vuosina 1991–1992, 1996–1997 ja viimeksi 2001. Daytonan kilpailussa Harri on ollut mukana kaksi kertaa.

Toivonen omistaa osan Englannissa olevasta tiimistä ja ajaa kaikki testit ja ainakin American ja Le Mans 24h -kilpailut vuonna 2006. Kyseinen talli ajattaa Lolan korilla olevaa ensimmäistä LMP1-luokan BioDiesel-moottorilla varustettua autoa.

Toivonen oli vuosina 1989–2011 naimisissa vuoden 1985 Miss Suomi Marja Kinnusen kanssa, ja heillä on kaksi tytärtä. Tyttäristä nuorempi, Bea, valittiin Miss Suomeksi vuonna 2014.

Le Mansin 24 tunnin ajon tulokset

Lähteet 

Suomalaiset autourheilijat
American Le Mans Series -kuljettajat
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Pelto-ohdake

Pelto-ohdake (Cirsium arvense) on piikikäs asterikasvi. Se kasvaa noin 120 cm:n pituiseksi. Sen pariliuskaiset lehdet ovat reunoiltaan syvään hampaiset, hampaat ovat piikkimäiset ja piikit jopa 5 mm pitkät. Sen vaaleanpunaiset tai liilat kukinnot ovat kasvin latvassa useina mykeröinä. Kussakin mykerössä on satoja kukkia. Hede- ja emikukat ovat erikseen. Kukat ovat voimakkaasti tuoksuvia ja hyönteispölytteisiä. Perhosista esimerkiksi ohdakeperhonen (Vanessa cardui) munii pelto-ohdakkeen lehdille. Kasvi on yleensä Suomessa muinaistulokas ja uustulokas Pohjois-Suomessa Perämeren rannalla.

Pelto-ohdake kukkii Suomessa heinäkuulta syyskuulle. Siemenet ovat 4–5 millimetriä pitkiä ja leviävät tuulen mukana. Siemenet voivat lenninhaivenien (pappus) avulla levitä useiden kilometrien päähän emokasvistaan. Pelto-ohdakkeen tavallisimpia kasvupaikkoja ovat tienreunat, pellot ja niityt mutta se on yleinen myös esimerkiksi meren rannoilla.

Pelto-ohdakkeen koossa, lehtien muodossa ja kukintojen koossa esiintyy runsasta muuntelua. Lisäksi pelto-ohdake risteytyy lähisukulaistensa kanssa.

Pelto-ohdake lisääntyy voimakkaasti kasvullisesti juurtensa avulla, jotka levittäytyvät usein horisontaalisesti laajalle, mutta myös vertikaalisesti jopa kahden metrin syvyyteen. Pelto-ohdaketta pidetään sen voimakkaan kasvullisen lisääntymisen takia vaikeasti hävitettävänä rikkakasvina. Pelto-ohdake on menestyvä kilpailija, joka sietää hyvin häiriöitä ja leviää esimerkiksi maanmuokkausvälineiden mukana. Pienikin juurenpala riittää uuden kasviyksilön syntymiseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Pelto-ohdake (Cirsium arvense)
 Kasviatlas: Pelto-ohdakkeen levinneisyys Suomessa.
 Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Pelto-ohdake (Cirsium arvense)
 Luontoportti: Pelto-ohdake (Cirsium arvense)
 Pohjolan kasvien pauloissa: Cirsium arvense - pelto-ohdake
 Nettikasvio: Pelto-ohdake (Cirsium arvense)
 ITIS: Cirsium arvense 
 United States Department of Agriculture (USDA): Cirsium arvense  
 Flora of China: Cirsium arvense 
 Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Cirsium arvense (creeping thistle) 
 Pherobase: Floral volatiles of Cirsium arvense 

Ohdakkeet
Rikkakasvit
Kuganavolok

Kuganavolok () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Puudožin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vodlajärven etelärannan niemellä 78 kilometriä maanteitse Puudožista pohjoiseen. Kylässä on 421 ja kunnassa 442 asukasta (vuonna 2012).

Maantiede ja asutus
Kuganavolokin kunnan pinta-ala on 2 381,2 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa ja idässä Arkangelin alueeseen sekä etelässä Puudožin piirin Kubovon, lounaassa Avdejevon ja lännessä Pälmän kuntiin.

Seudulla on suuri Vodlajärvi ja paljon pienempiä järviä. Jokia ovat Vodlajärveen laskeva Ileksa sekä järven laskujoet Suhaja Vodla ja Vama. Suuri osa kunnasta kuuluu Vodlajärven kansallispuistoon. Suunnitteilla on myös Tšukozeron rauhoitusalueen perustaminen.

Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu kahdeksan kylää: Bostilovo, Kansaniemi, Kevasalma, Kolgostrov, Koskosalma, Pelgostrov, Tšujala ja Vamskaja Plotina. Bostilovossa on 12 asukasta ja Kevasalmassa seitsemän. Neljässä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.

Historia
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1563 nimellä Kuhnavolok. Sen nimitys perustuu itämerensuomalaiseen sanaan kuha (”Kuhaniemi”). Seudun asukkaat muodostivat ”vodlajärveläisinä” (ven. vodlozery) tunnetun venäläisryhmän, jonka kielessä ja kulttuurissa on saamelaisia, vepsäläisiä ja karjalaisia vaikutteita. 1900-luvun alussa Kuganavolok lähikylineen oli Kansaniemen ja Pilmasozeron ohella yksi Puudožin kihlakunnan Vodlajärven volostin kyläkunnista. Vuonna 1927 perustettiin Puudožin piiriin kuulunut Kuganavolokin kyläneuvosto. Vuonna 1933 siinä oli 14 kylää ja 892 asukasta, joista lähes kaikki olivat venäläisiä.

Bolšoi ja Malyi Kuganavolokin kylät yhdistettiin virallisesti vuonna 1957. 1960-luvulla Kuganavolokista tuli sovhoosin keskuspaikka, jonne alettiin siirtää asukkaita ”perspektiivittömistä” lähikylistä. Samoihin aikoihin sinne rakennettiin suurehko kalatehdas. Kuganavolokista muodostui hajakylä, jonka osia ovat Staryi Kuganavolok, Katšnavolok, Bereg, Rebolahta, Rybzavod, Peski ja Ptitši gorodok. Asukasluku nousi viiteensataan vuonna 1993.

Liikenne, talous ja palvelut
Kuganavolokiin johtaa maantie Puudožista. Kylässä toimii Vodlajärven kansallispuiston hallinto. Asukkaat harjoittavat kalastusta sekä majoittavat ja kuljettavat matkailijoita. Palveluihin kuuluvat lastentarha, koulu, lääkintäasema ja kauppa. Kylässä on vuonna 2006 rakennettu kirkko.

Nähtävyydet
Seudulta on löydetty lukuisia kivikautisia asuinpaikkoja. Bostilovon, Kansaniemen, Kolgostrovin, Koskosalman, Pelgostrovin ja Tšujalan kylillä on historiallisen asutuksen status. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat vuonna 1798 rakennettu Pyhän Eliaan kirkko Vodlajärven saaressa, Bostilovon, Gumarnavolokin, Kansaniemen, Kelkozeron, Kevasalman, Kolgostrovin, Koskosalman, Matkalahtan, Ragunovon, Tšujalan, Varišpeldan ja Vygostrovin tsasounat sekä kylien vanhat asuintalot ja talousrakennukset.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Kuganavolokin kunta Puudožin piirin sivustolla 
 Kuganavolok Karjalan tasavallan matkailusivustolla 
 Vodlajärven kansallispuiston sivusto 

Puudožin piirin kunnat
Puudožin piirin asutut paikat
Vodlajärven kansallispuisto

Vodlajärven kansallispuisto () on laaja luonnonsuojelualue Arkangelin alueella ja Puudožin piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä.

Puiston pinta-ala on noin 500 000 hehtaaria (eli 5 000 km2), josta noin kolmasosa on Karjalan tasavallan alueella. Kansallispuiston alueella on yhteensä noin 100 järveä, joista suurimmat ovat Vodlajärvi ja Luusajärvi. Joista mainittakoon Vodlajoki ja Leksa.

Puiston alueella on myös kalliopiirroksia. Alueen eläimistä 47 on luokiteltu erityisesti suojeltaviksi. Alueelle voi tehdä retkiä Kuganavolokista, jossa on puiston päätoimisto sekä Kubovosta ja Vodlasta.

Lähteet 
 Karjalan tasavalta vuonna 1997, Yrityspalvelu Karelski. Jyväskylä 1997. ISBN 952-90-8324-6

Aiheesta muualla 

Vodlozerski natsionalnyi park - Puiston sivut  tai  (vodlozero.ru)
Natsionalnyi park НVodlozerski  (kartravel.ru)

Karjalan tasavallan luonnonsuojelualueet
Arkangelin alue
Venäjän kansallispuistot
Puudožin piiri
Privolnoje

Privolnoje on kylä Lounais-Venäjällä Krasnogvardeiskin piirissä Stavropolin aluepiirissä. Kylässä noin 3500 asukasta.

Privolnoje on tunnettu etenkin neuvostoliittolaispoliitikon ja Neuvostoliiton viimeisen valtionpäämiehen, Mihail Gorbatšovin synnyinkaupunkina.

Stavropolin aluepiirin kaupungit
Subaru

Subaru on japanilainen autonvalmistaja. Subarun kaikissa nykyisissä automalleissa (yhteistyössä Toyotan kanssa tehtyä Subaru BRZ -mallia lukuun ottamatta) on jatkuva neliveto. Subaru on yksi harvoista automerkeistä, jonka henkilöautomalleissa käytetään bokserimoottoria.

Subaru kuuluu japanilaiseen Fuji Heavy Industries -konserniin, joka valmistaa henkilöautojen lisäksi muun muassa junia, linja-autoja, lentokoneita ja avaruusaluksia.

Ralli

Subaru on voittanut kolme kertaa rallin MM-sarjan (WRC = World Rally Championship) valmistajien mestaruuden ja sijoittunut kaksi kertaa toiseksi. Subaru lopetti WRC:n vuonna 2008 taloudellisten vaikeuksien takia. Se kilpailee nykyään valmistajien mestaruudessa (PWRC = Production World Rally Championship), jossa on samat "rajoitukset" kuin N-ryhmässä mutta samat radat kuin tavallisessa WRC:ssä. Subarun ajajina toimivat Toshiriro Arai ja Patrik Flodin, ja Monster WRT:ssä Subarun ajajana toimii myös Ken Block.

Subarun nykyiset automallit

 Ascent
 Baja
 BRZ
 Tribeca
 Forester 
 Impreza
 Impreza WRX
 Justy
 Legacy/Liberty
 Levorg
 Outback
 Pleo 
 R1 
 R2 
 Sambar
 XV/Crosstrek

Aikaisemmat mallit 
360
FF-1 Star
FF-1 G
1400 DL/GL
1600 Leone
1800
Alcyone (myös XT, XT6 ja Vortex)
Alcyone SVX (myös SVX)
BRAT
Domingo
Leone
Libero
GL/DL/Loyale
Rex
Vivio
Traviq
Trezia

Aiheesta muualla

 Subaru Global
 Subaru Suomi
 PWRC englanninkielisessä wikissä
 Subarun moottoriurheilun sivut 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Enola Gay

Enola Gay on Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien B-29 Superfortress -pommikone, joka pudotti "Little Boy" -nimisen atomipommin Hiroshimaan 6. elokuuta 1945. Nykyisin kone on entisöitynä esillä Yhdysvaltain Kansallisessa ilmailu- ja avaruusmuseossa. 

Enola Gay -lentokone sai nimensä sen lentäjän eversti Paul Tibbetsin äidin mukaan. Ennen elokuuta 1945 konetta oli kutsuttu pelkästään numerolla 82. 

Ennen Hiroshiman lentoa oli kone #82 vielä täysin nimeämätön. Se toimi kapteeni Robert A. Lewis'in komennossa. Koneella lennettiin Pumpkin- eli Kurpitsa-pommitehtäviä kahdesti: Kobeen sekä Koriyamaan.

Enola Gayn miehistö 

Koneeseen kuului kaikkiaan 12 miehistön jäsentä erityispommihyökkäyksessä nro 13:
 Ev. Paul W. Tibbets – koneen päällikkö
 Kapt. Robert "Bob" A. Lewis – apuohjaaja
 Maj. Thomas "Tom" W. Ferebee – pommittaja
 Kapt. Theodore "Ted", "Dutch", J. Van Kirk – suunnistaja
 Ltn. Jacob "Jake" Beser - ELSO-upseeri, elektroninen tutkahäirintä (vastatoimet)
 Kom.kapt. William S. "Deak" Parsons – aseupseeri (Parsons oli laivastosta, ei ilmavoimista)
 Vänr/alil. Morris R. Jeppson – aseistajan apulainen, pommin virtapiirien tarkkailija (amer. sot.arvo: 2nd Lieutenant)
 Kers. Joe S. Stiborik – tutka
 Kers. George R. "Bob" Caron – taka-ampuja (Enola Gayn ainoat puolustusaseet olivat 2 × 12,7 mm Browning-kk:t)
 Kers. Robert R. Shumard – apumekaanikko
 Stm. Richard Nelson – radisti (oli tuolloin vain 19-vuotias)
 Tekn. kers. Wyatt E. "Dooz" Duzenbury – lentomekaanikko

Pumpkin eli Kurpitsa-pommitustehtäviin liittyvä miehistö
 Koneen päällikkönä toimi kapt. Robert A. "Bob" Lewis
 apuohjaaja: (co-pilot) Richard McNamara
 suunnistaja: Harold Rider
 pommittaja: Stewart Williams

Katso myös
 Hiroshiman ja Nagasakin pommitukset
 Bockscar
 Paul Tibbets
 Thomas W. Ferebee
 Robert Lewis
 Charles Sweeney
 William Sterling Parsons
 B-29 Superfortress

Lähteet

Viitteet 

Yhdysvaltain ilmavoimat
Hiroshiman ja Nagasakin pommitukset
Yksittäiset lentokoneet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Yhdysvaltalaiset pommikoneet
1940-luvun pommikoneet
Tammisunnuntai

Tammisunnuntaita vietetään vuosittain tammikuun viimeisenä sunnuntaina Suomen sisällissodan alkamisen muistoksi. Alun perin nimityksellä on tarkoitettu sunnuntaita 27. tammikuuta 1918, jolloin sodan on katsottu alkaneen.

Eteläpohjalaisten suojeluskuntien oli määrä alkaa riisua venäläistä sotaväkeä aseista Etelä-Pohjanmaalla maanantain 28. tammikuuta 1918 vastaisena yönä kello 3.  Samana päivänä punakaartit ottivat samana aamuna vallan eteläisen Suomen kaupungeissa. Laihialla miehet kuitenkin aloittivat venäläisen Hulmin varuskunnan aseistariisunnan jo sunnuntai-iltana 27. tammikuuta. Paikalla on Hulmin taistelu‎n muistoksi pystytetty muistomerkki jossa on myös aseistariisunnan aikana kuolleiden laihialaismiesten nimet. Aseistariisunnan alkuna on pidetty myös 23. tammikuuta 1918, jolloin Karjalassa ryhdyttiin riisumaan venäläisiä sotilaita aseista pienemmässä mittakaavassa.

Taustalla oli tilanne, että Venäjän kansankomissaarien neuvosto oli tunnustanut Suomen itsenäisyyden, mutta Venäjän joukkoja oli yhä Suomessa senaatin pyynnöstä huolimatta. Tällöin Mannerheim otti aloitteen käsiinsä ja ryhtyi upseeriensa kanssa laatimaan suunnitelmaa Pohjanmaan venäläisten varuskuntien aseista riisumiseksi.

Vuonna 2017 tapauksesta tehtiin dokumenttielokuva Tammisunnuntai 1918, joka kuului viralliseen Suomi 100 -ohjelmaan. Se sai ensiesityksensä 17. marraskuuta 2017 Filmiä ja valoa -festivaalilla.

Valkoisten perinnejärjestöt ovat vaalineet tammisunnuntain muistoa järjestämällä juhlia lähes joka vuosi koko Suomen itsenäisyyden ajan muutamaa sotien jälkeistä vuotta lukuun ottamatta. Erityisesti Pohjanmaalla juhlapäivä on voimissaan.

Venäläisten aseistariisuntaa Pohjanmaalla johtanut valkoisten ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim kuoli myös sattumalta tammisunnuntaina vuonna 1951.

Lähteet

Aiheesta muualla
Pohjanmaan Maanpuolustuskilta - Tammisunnuntai

Suomalaiset juhlapäivät
Suomen politiikka 1910-luvulla
Suomen sisällissota
Tomasi Puapua

Sir Tomasi Puapua (s. 1938) on tuvalulainen poliitikko. Hän seurasi Toaripi Lautia maansa pääministerinä vuonna 1981 ja vuonna 1989 häntä seurasi Bikenibeu Paeniu. Vuosina 1998–2003 Puapua työskenteli Tuvalun kenraalikuvernöörinä.

Tuvalun pääministerit
Tuvalun kenraalikuvernöörit
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Lenininpuisto

Lenininpuisto () on Helsingin Alppilassa sijaitseva puutarha-arkkitehti Maj-Lis Rosenbröijerin suunnittelema 3,5 hehtaarin kokoinen puisto.

Puiston rakensi Helsingin kaupungin puisto-osasto yhdessä Helsingin Puutarhaseuran kanssa. Lähes maatonta kalliota ollut alue rakennettiin vuosina 1961–1962 pidettyä puutarhanäyttelyä varten puistoksi. Rakennustyöt heinäkuussa 1961, vaikkakin mullanajo olikin jo alkanut edellisenä talvena. Ennen puistoa alueella ei ollut mitään rakenteita ja puitakin oli vain viisi. Näyttelyä varten rakennettiin näyttelypaviljonki, suihkuallas, puro, käytävät, muureja ja portaat.

Puutarhanäyttelyn ansiosta Lenininpuisto on edelleen suomalaiseksi puistoksi poikkeuksellisen rehevä ja sisältää runsaasti puu-, pensas- ja kukkalajikkeita. Puiston halki virtaa kivetty puro, joka saa alkunsa sen korkeimmalla kohdalla olevasta suihkulähteestä ja laskee kiviseen vesialtaaseen itäisen portin luona.

Lenininpuisto tunnettiin 1960-luvulla asukkaiden keskuudessa muun muassa kukkapuiston nimellä. Nykyisen nimensä puisto sai vuonna 1970 V. I. Leninin syntymän satavuotisjuhlan kunniaksi, jolloin se erotettiin Alppipuistosta. Nimeämisaloitteen teki Mirjam Vire-Tuominen, ja nimi selittyy sillä, että puiston vieressä sijaitsee Kulttuuritalo.

Pientä Lenininpuistoa ei ole kovin helppo löytää, koska puiston Sturenkadulla sijaitseva alkupää on muutettu viereisen Kulttuuritalon kiinteistöä palvelevaksi asfaltoiduksi pysäköintialueeksi. Puiston kaksi muuta sisäänkäyntiä sijaitsevat pohjoisessa Vesilinnankadulla ja etelässä Linnanmäen huvipuiston pääporttia vastapäätä.

Aika ajoin on herännyt keskustelua, pitäisikö puistoon pystyttää Leninille muistomerkki. Vuonna 2000 nousi kohu kun Helsingin kaupungin taidemuseo suunnitteli hankkivansa petroskoilaisen kuvanveistäjän, akateemikko Leo Lankisen suomalaisesta punagraniitista veistämän Lenin-rintakuvan joka oli tarkoitus sijoittaa Alppilan Lenininpuistoon. Hankkeesta luovuttiin kun patsaan myyjä veti tarjouksensa pois.

Puiston nimeä on ehdotettu muutettavaksi Vesilinnanpuistoksi, Puutarhurinpuistoksi tai Ylipuutarhurinpuistoksi. Lokakuussa 2017 Sinisen tulevaisuuden Jussi Niinistö ja Sampo Terho jättivät aloitteen, jossa he halusivat muuttaa puiston nimen Pehr Evind Svinhufvudiin viitaten Ukko-Pekan puistoksi. Helsingin kaupunginvaltuusto äänesti aiheesta toukokuussa 2018, jolloin aloite kaatui. Kompromissiksi sinisten valtuustoryhmä esitti nimeä Leninin uhrien muistopuisto. Jussi Niinistön mukaan ”se kunnioittaisi näkyvällä tavalla niitä lukemattomia ihmisiä, niin suomalaisia, venäläisiä kuin muidenkin kansallisuuksien edustajia, jotka jauhautuivat Leninin luoman kommunistisen hirmuhallinnon rattaissa”. Myös tämä esitys kaatui.

Lähteet 

Helsingin puistot
Alppiharju
Vladimir Lenin ja Suomi
Iisakki

Iisakki on suomalaisen miehen etunimi. Iisakin nimipäivä on 19. joulukuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Iisakki on annettu 11 195 henkilölle. 

Nimi Iisakki tai Iisak on suomalainen muoto heprealaisesta nimestä Jitzhak (חָק), joka merkitsee "hän nauraa". Raamatussa Iisak on yksi Israelin patriarkoista, Abrahamin poika, Eesaun ja Jaakobin isä. Nimen eri muotoja eri kielissä ovat myös englantilainen Isaac, saksalainen Isaak ja ruotsalainen Isak. Samaa alkuperää ovat myös suomalaiset nimet Iikka ja Iiro.

Tunnettuja Iisakkeja
 Iisakki Arvo, maanviljelijä ja valtiopäivämies
 Iisakki Hannuksela, maanviljelijä ja valtiopäivämies
 Iisakki Hoikka, valtiopäivämies ja kansanedustaja (Suomalainen puolue)
 Iisakki Holmi, maanviljelijä ja valtiopäivämies
 Iisakki Järvenpää, puukkoseppä
 Iisakki Järvinen, kenraaliluutnantti, merivoimien komentaja 1946–1952
 Iisakki Laati, päätoimittaja, järjestömies ja toimistopäällikkö 
 Iisakki Lattu, Suomen Kansallisteatterin alkuaikojen näyttelijä
 Iisakki Liimatainen, maanviljelijä ja valtiopäivämies
 Iisakki Mannismäki, jääkärimajuri
 Iisakki Myllymäki (Hiskin Iikkoo), harmonikansoittaja
 Iisakki Mylläri, vapaapainija
 Iisakki Nikkola, kansanedustaja (IKL, Kokoomus)
 Iisakki Ratilainen, uimari
 Iisakki Saha, kultaseppä, kansanedustaja (Suomalainen puolue)
 Iisakki Turunen, maanviljelijä ja unissasaarnaaja
 Iisakki Vahe, kansanedustaja (Suomalainen puolue)
 Iisakki Valavaara, konttoripäällikkö ja kansanedustaja (SDP)
 Iisakki Wirtanen, Suomen sisällissodan aikana surmattu kirkkoherra

Kuvitteellisia Iisakkeja
 Iisakki Nieminen, Lauri Viidan Moreenin päähenkilö
 Iisakki Torkkeli, hahmo Pekko Aikamiespoika -elokuvista
 Iisakki Vähäpuheinen, Pentti Haanpään novellin hahmo (1953); nimitystä käytetään hiljaisista ihmisistä

Nimen muita merkityksiä
 Ammatti-instituutti Iisakki, Hämeenkyrössä ja Parkanossa toimiva ammatti-instituutti
 Ravintola Iisakki, ravintola Iissä

Lähteet

Etunimet
Diego Pisador

Diego Pisador (1509–1557) oli espanjalainen renessanssisäveltäjä ja vihuelisti. Hän julkaisi vuonna 1552 kirjan Libro de musica de vihuela eli  musiikkia vihuelalle ja lauluäänelle.

Levytyksiä Pisadorin teoksista 
Levy-yhtiö Naxos on julkaissut levytykset Pisadorin kappaleista Si la noche haze escura ja La mañana de San Juan.

Espanjalaiset säveltäjät
Renessanssisäveltäjät
Fiatau Penitala Teo

Sir Fiatau Penitala Teo (1911 – marraskuu 1998) oli Tuvalun ensimmäinen kenraalikuvernööri. Hän toimi virassa lokakuusta 1978 maaliskuuhun 1986. Hänen seuraajansa oli Tupua Leupena.

Tuvalun kenraalikuvernöörit
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Cafu

Marcos Evangelista de Moraes (s. 7. kesäkuuta 1970 São Paulo, Brasilia) eli Cafu on entinen brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Cafulla on myös Italian kansalaisuus.

Cafu on kautta aikain eniten otteluita Brasilian maajoukkueessa pelannut pelaaja (142). Otteluissa hän on tehnyt viisi maalia. Brasilian paidassa hän on voittanut kaksi maailmanmestaruutta (1994 ja 2002). Hän on myös ainoa pelaaja, joka on ollut mukana kolmesti MM-kisojen loppuottelussa. Copa Américan hän voitti vuosina 1997 ja 1999.

Seuratasolla Cafu aloitti uransa kotikaupunkinsa São Paulo:ssa, jonka riveissä voitti Brasilian liigamestaruuden 1991 ja Copa Libertadoresin vuosina 1992 ja 1993. Vuonna 1995 hän siirtyi Espanjaan Real Zaragozan ja voitti samana vuonna Cup-voittajien cupin. Vuonna 1996 hän palasi takaisin kotikaupunkinsa joukkueeseen Palmeirasiin. Vuonna 1997 hän siirtyi Serie A:n Romaan ja voitti vuonna 2001 Italian mestaruuden. 2003 hän siirtyi vapaalla siirrolla Milaniin, minkä riveissä hän voitti Italian mestaruuden 2004, ja pelasi Mestarien liigan finaalissa 2005. Hänet tunnetaan hymyilevänä legendana.

Maaliskuussa 2004 Pelé nimesi hänet FIFA 100:aan, eli luetteloon 125 parhaasta elävästä jalkapalloilijasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Cafu UEFA:n sivuilla

Brasilialaiset jalkapalloilijat
Jalkapallon maailmanmestarit
FIFA 100
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Impotenssi

Impotenssi tarkoittaa miehen kyvyttömyyttä saada erektio tai siemensyöksy sukupuoliyhdynnässä. Se on miehillä tavallisin seksuaalielämän häiriö. Yhdyntään kyvytöntä miestä kutsutaan impotentiksi. Impotenssin vastakohta on potenssi eli yhdyntäkyky.

Arviolta kymmenen prosenttia miehistä kärsii heikosta tai puuttuvasta erektiokyvystä.
__notoc__

Aiheuttajat

Impotenssi johtuu erektiohäiriöstä; erektiohäiriöinen ei kuitenkaan välttämättä ole yhdyntäkyvytön eli impotentti.

Impotenssilla on lukuisia syitä, kuten jännitys ja stressi, sairaus, alkoholi, masennus, sydän- ja verisuonitaudit, neurologiset häiriöt (mm. MS-tauti), hormonitoiminnan häiriöt ja lääkkeet. Tupakointi lisää impotenssin riskiä ja saattaa pahentaa sitä.

Hoito

Impotenssin hoito riippuu sen taustalla olevasta syystä. Prostaglandiinipistos on mahdollinen mutta saattaa aiheuttaa huomattavan pitkäkestoisen, jopa tuntien mittaisen erektion. Jos impotenssin syynä ei ole seksuaalisen halun puute, saatetaan käyttää tablettilääkettä, kuten fosfodiesteraasi PDE5-estäjä sildenafiilia. Jos impotenssin ovat aiheuttaneet siittimen verisuoniongelmat, se voidaan korjata kirurgisella hoitotoimenpiteellä. Kaikkiaan impotenssin ennuste on varsin hyvä.

Lähteet

Uroksen sukupuolielimistön sairaudet
Seksuaaliterveys

fr:Impuissance
nl:Impotentie
zh:阳痿
Copper River and Northwestern Railway

Copper River and Northwestern Railway oli Kennecott Corporationin vuosina 1909–1911 rakennuttama kuparimalmin kuljetuksiin tarkoitettu rautatie. Rautatie alkoi Kennicottin kaivoskaupungista ja päättyi Cordovaan. Rautatien pituus oli 315 kilometriä.

Rautatietä oli rakentamassa tuhansia työntekijöitä. Ratalinjaus kulki jäätiköiden ympäri, kanjoneiden yli ja runsaslumisten lumivyöryalueiden lävitse. Ratalinjalle rakennettiin kaikkiaan 129 siltaa, ja niiden yhteiskustannukset olivat 2,5 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Kallein silloista oli ns. Million Dollar Bridge, jonka rakentaminen maksoi 1,4 miljoonaa dollaria. Rautatien ja sen rinnalla kulkevan puhelinlinjan lopullisiksi kustannuksiksi tuli 20 miljoonaa dollaria.

Yli-insinööri E.C. Hawkins ja ylitarkastaja Samuel löivät radan viimeisen, kuparisen naulan rataan Kennicottissa keskiviikkona 29. maaliskuuta 1911. Ratalinjaus valmistui nopeasti, jotta rautatieyhtiö saisi haltuunsa maa-alueita ratalinjan varrelta. Maaoikeuden saamiseksi radan rakentamisluvassa määrättiin rakennusajaksi neljä vuotta. 

Radan rakentamiskustannukset olivat kannattava investointi, sillä radanvarren kaivokset tuottivat yhtiön toiminnan aikana yli 200 miljoonan dollarin arvosta kuparia.

Kannattavat kaivokset kuitenkin ehtyivät ja viimeinen juna ajettiin 11. syyskuuta 1938. Vuonna 1941 Kennecott Corporation lahjoitti sillat ja ratalinjan varren maa-alueet Yhdysvaltain hallitukselle maantiereitiksi. Maantietä ei kuitenkaan koskaan rakennettu.

Jo toiminta-aikanaan rautatie sai lyhenteestään CR&NW ja toiminnastaan johtuen lempinimen "Can't Run and Never Will", eli vapaasti suomennettuna ei osaa liikennöintiä eikä tule koskaan osaamaankaan.

24. huhtikuuta 1973 rautatie lisättiin Yhdysvaltain kansalliseen historiallisten paikkojen rekisteriin. 5. joulukuuta 2002 rekisteriin lisättiin myös rautatien lepohuone.

Alaskan liikenne
Yhdysvaltain rataverkko
Pyhä Agatha

Pyhä Agatha on kristitty marttyyri, joka syntyi Sisiliassa joko Cataniassa tai Palermossa, ja tapettiin noin vuonna 250 Cataniassa. Hän on Catanian suojeluspyhimys.

Tarinan mukaan roomalainen hallitsija rakastui Agathaan, mutta koska Agatha ei pitänyt hänestä, alkoi hallitsija vainota häntä hänen kristinuskonsa takia. Agathan rinnat hakattiin pois, mutta ne kasvoivat ihmeen kautta uudelleen. Agatha esitetään usein kantamassa leikattuja rintojaan vadilla. Rintojen muodon vuoksi häntä on pidetty kellontekijöiden suojeluspyhimyksenä. Viime aikoina hänet on nostettu myös rintasyöpäpotilaiden suojeluspyhimykseksi.

Hallitsija raivostui Agathalle käyneestä ihmeestä entistäkin enemmän, ja Agatha tuomittiin poltettavaksi roviolla. Hän kuitenkin pelastui tuomioltaan maanjäristyksen vuoksi. Myöhemmin hän kuoli vankilassa.

Agathaa pidetään myös Maltan suojeluspyhimyksenä, sillä hänen esirukouksensa kerrotaan pelastaneen Maltan turkkilaisten maahanhyökkäykseltä vuonna 1551. Hänen muistopäiväänsä vietetään 5. helmikuuta, jolloin katoliset nunnat leipovat rinnan muotoisia pullia pyhimyksen muistoksi.

San Marinon toiseksi arvostetuin ritarikunta, Pyhän Agathan ritarikunta, on nimetty pyhimyksen mukaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Pyhimykset
Csicop

CSICOP (Committee for the Scientific Investigation of Claims of the Paranormal) on kansainvälinen skeptikkojärjestö, joka perustettiin vuonna 1976. Järjestön tavoitteena on tutkia objektiivisesti paranormaaleja ilmiöitä koskevia väitteitä, julkaista niitä koskevien tutkimusten tuloksia sekä saada laajempi yleisö arvostamaan tieteellistä tutkimusta. Tutkimuksia julkaistaan Skeptical Inquirer -lehdessä. Järjestö ón nykyiseltä nimeltään The Committee for Skeptical Inquiry (CSI).

CSICOPin jäsenistöön kuuluvat tai ovat kuuluneet muun muassa
  Isaac Asimov, biokemisti
  Susan Blackmore, psykologi
  Francis Harry Compton Crick, biofyysikko
  Richard Dawkins, eläintieteilijä
   Lyon Sprague de Camp, kirjailija
  Sanal Edamaruku, ateisti ja rationalisti
  Martin Gardner, matemaatikko
  Murray Gell-Mann, fyysikko
  Steven Jay Gould, paleontologi
  Ray Hyman, psykologi
  Cornelis de Jager, tähtitieteilijä
  Philip Julian Klass, insinööri
  Paul Kurtz, filosofi
  Leon Lederman, fyysikko
  Elisabeth Loftus, psykologi
  Marvin Minsky, tekoälytutkija
  Steven Pinker, kognitiotieteilijä
  Steven Weinberg, fyysikko

Skeptikkojärjestöt
Kansainväliset järjestöt
For all tid

For All Tid on black metal -yhtye Dimmu Borgirin norjankielinen debyyttialbumi, joka julkaistiin vuonna 1994. Se äänitettiin ja miksattiin Stovner Rockefabrikissa. Uusiojulkaisu julkaistiin vuonna 1996 kahden bonuskappaleen kera.

Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Silenoz ja Shagrath, kaikki kappaleet sanoittanut Shagrath, Silenoz ja Aldrahn.

Vuoden 1996 uusintapainos

Kokoonpano
 Shagrath - rummut ja laulu (kitara 5-kappaleessa)
 Silenoz - kitara ja laulu
 Tjodalv - kitara
 Brynjard Tristan - basso
 Stian Aarstad - koskettimet, piano ja efektit

 Bård Norheim - miksaus
 Aldrahn - laulu

Vuoden 1994 albumit
Vuoden 1994 esikoisalbumit
Dimmu Borgirin albumit
Otto Syreeni

Otto Aksel Syreeni (vuoteen 1935 asti Syren; s. 4. maaliskuuta 1900 Honkilahti – 7. kesäkuuta 1975 Helsinki) oli teuvalainen liikemies ja Pariisin maailmannäyttelyn voittaja.

Vuodet ulkomailla 
Honkilahdella syntynyt Syreeni muutti vanhempiensa mukana Teuvalle, Etelä-Pohjanmaalle. Hän kävi koulu Kristiinankaupungin yhteiskoulussa, minkä jälkeen hän opiskeli kemiaa Teknillisessä korkeakoulussa. Värialaa hän opiskeli Saksassa IG Farbenin tehtailla ja laboratorioissa.

Paluu kotimaahan 
Syreeni palasi Suomeen vuonna 1922 jatkaakseen vuonna 1916 kuolleen isänsä aloittamaa liiketoimintaa, suunnaten sitä yhä enemmän värjäykseen.

Syreeni perusti Syreenin Tehtaat OY:n valmistaakseen kehittelemiään värialan tuotteita. Tehtaan hän rakennutti Teuvan nykyistä kunnantalon vastapäätä sijaitsevalle tontille. Tuolloin nykyinen kunnantalo toimi Syreenin asuntona, hänen perustamansa Maan Sana -sanomalehden konttorina (1936–1941), sekatavarakauppana (kemikaali-, vaate- ja ruokatavaraosastot) sekä matkustajakotina ja ravintolana. Talon hän rakennutti vuonna 1928. Hän myös perusti Teuvalle ensimmäisen elokuvateatterin ennen toista maailmansotaa.

Pariisin maailmannäyttelyn voitto 
Syreenin värialan keksintöjä on patentoitu yli kahdessakymmenessä maassa. Hänen uurastuksensa huipentui vuonna 1951, kun hän sai kultamitalin Pariisin maailmannäyttelystä.

Muutto Helsinkiin 
Sotien jälkeen Syreeni muutti Helsinkiin, jossa hän kuoli vuonna 1975.

Lähteet 
Mitä, mihinä, milloon Teuvalla. Toimittaneet Satu Isoniemi ja Jussi-Pekka Kangas.
Teuvan kotiseutukirja, Vaasa, 1997.

Suomalaiset liikemiehet
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Arnold Bax

Sir Arnold Edward Trevor Bax (8. marraskuuta 1883 – 3. lokakuuta 1953) oli englantilainen säveltäjä, jonka tyylissä yhdisteltiin romantiikan ja impressionismin vaikutteita. Bax oli myös pianisti, mutta hän esiintyi harvoin julkisesti. Säveltäjä kirjoitti uransa alkuvaiheissa lähinnä pianomusiikkia, mutta myöhemmin häntä kiinnosti enemmän sinfoninen musiikki. Bax lyötiin ritariksi vuonna 1937.

Vuonna 1953 Baxilta kysyttiin, mitkä ovat hänen pääteoksensa. Säveltäjä nimesi omiksi suosikeikseen teokset The Garden of Fand (1913),  Winter Legends (1932), The Tale the Pine Trees Knew (1935) sekä kolmannen ja kuudennen sinfonian (1929 ja 1936).

Brittiläiset säveltäjät
Vuonna 1883 syntyneet
Vuonna 1953 kuolleet
N-ryhmä

N-ryhmä eli tuotantoautoluokka on FIA:n luokitus autoille, joita on valmistettu 12 kuukauden aikana vähintään 2 500 kappaletta. Aikaisemmassa numeroluokituksessa N:ää vastasi ryhmä 1. N-ryhmän autot ovat lähempänä normaaleja tuotantoautoja kuin vapaammin viritetyt A-ryhmän autot. Tosin viime vuosina N on kehittynyt kilpa-automaisempaan suuntaan, ja näissäkin autoissa muun muassa takaistuimet ja -turvavyöt sekä verhoilut ja usein myös ääntä vaimentava materiaali poistetaan. Lisäksi autoon asennetaan turvakehikko ja sekä kuljettajan että matkustajan istuimet ja turvavyöt vaihdetaan kilpakäyttöön soveltuviin. Useasti myös ohjauspyörä vaihdetaan, kojetaulu ja keskikonsoli sen sijaan säilytetään alkuperäisinä.

Suomessa N-ryhmässä kilpaillaan tavallisimmin kahdessa sarjassa: isossa ja pienessä N-ryhmässä. Isossa N-ryhmässä ajetaan nelivetoisilla ahdetuilla ja pienessä N-ryhmässä kaksivetoisilla ahtamattomilla autoilla. Iso N-ryhmä on vuosia ollut Mitsubishin eri evoluutioversioiden hallitsema ja pientä N-ryhmää taas on hallinnut Honda.

Rally3-autot ovat suunnattu korvaamaan N-ryhmä rallin Euroopan-mestaruussarjassa.

Lähteet 

Ralliluokat
La vida breve

Hetken onni (espanjaksi La vida breve) on espanjalaisen Manuel de Fallan vuonna 1905 säveltämä kaksinäytöksinen ooppera. Oopperan espanjankielisen libreton kirjoitti Carlos Fernández Shaw. Teoksen ensiesitys oli Nizzassa 1. huhtikuuta vuonna 1913. La vida breve esitettiin myös Espanjassa pian tämän jälkeen.

Espanjankieliset oopperat
Luettelo Suomen ortodoksisista kirkoista

Tämä on luettelo Suomen ortodoksisista kirkkorakennuksista. Sijainti-sarakkeessa on määreenä ensiksi kirkon nykyinen sijaintikunta, sen jälkeen paikkakunta tai entinen kunta. Luettelossa on mainittu Suomessa sijaitsevat ortodoksisten seurakuntien tai luostarien omistamat kirkkorakennukset, ei yksityisiä tsasounia tai rukoushuoneita.


Suomen ortodoksisen kirkon kirkkorakennukset

Venäjän ortodoksisen kirkon kirkkorakennukset

Katso myös 
 Suomen ortodoksinen kirkko
 Venäjän ortodoksinen kirkko Suomessa

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Ortodoksikirkkojen joukossa on rakennushistorian aarteita - Rakennusperinto.fi 

Ortodoksiset
Handful of Hate

Handful of Hate on italialainen black metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1993. Sen ensimmäinen demo, Goetia Summa julkaistiin vuonna 1994. Sitä seurasi vuonna 1999 ensimmäinen studioalbumi, Hierarchy 1999. Yhtyeen uusin täysimittainen albumi on vuonna 2013 julkaistu To Perdition.

Jäsenet

Nykyiset jäsenet 
 Nicola - laulu, kitara
 Nicholas - basso
 Aeternus - rummut
 Gabriele - kitara

Entiset jäsenet 
 Ugo Pandolfini - basso
 Adriano Di Ricco - basso
 Enrico Santi - basso
 Matteo Fantozzi - basso
 Damiano Michetti - basso
 Andrea Zannoni - kitara
 Luciano Zella - kitara
 Marco Mazzoni - kitara
 Claudio Alcara - kitara
 Geny - kitara
 J.M. - rummut
 Gionata Potenti - rummut
 Andrea Bianchi - rummut
 Geny - kitara
 Gionata Potenti - rummut

Diskografia

Täyspitkät albuimit
 Qliphothic Supremacy, 1997
 Hierarchy 1999, 1999
 Vicecrown, 2003
 Scorn and Conquest, 2003
 Blood Calls Blood, 2004
 Gruesome Splendour, 2006
 You Will Bleed, 2009
 To Perdition, 2013

EP:t

 Death from Above, 2001

Demot

 Goetia Suma, 1994

Lähteet

Aiheesta muualla
 Yhtyeen Facebook-sivu
 Yhtyeen MySpace-sivu
 Yhtye ReverbNation-sivustolla

Italialaiset black metal -yhtyeet
Vicky Vette

Vicky Vette (s. 12. kesäkuuta 1965 Stavanger) on norjalais-kanadalainen pornonäyttelijä ja alastonmalli. Hän aloitti uransa aikuisviihdealalla 38-vuotiaana. Vicky Vette on esiintynyt yli sadassa elokuvassa ja hänen kuviaan on ollut useissa erotiikkalehdissä, kuten Hustlerissa ja High Societyssa. Hän on esiintynyt myös indonesialaisessa elokuvassa Pacar Hantu Perawan. Elokuvien lisäksi hän johtanut verkkokameraan erikoistunutta aikuisviihdesivustoa sekä valmistanut seksivälineitä. 

Vicky Vette syntyi Norjassa, mutta muutti lapsena perheineen Kanadaan. 32-vuotiaasta lähtien hän asui aviomiehensä kanssa Atlantassa, Yhdysvalloissa, kunnes parisuhde päättyi eroon ja aviomiehen kuolemaan vuonna 2006. 

Norjalainen Verdens Gang –sanomalehti nimesi Vetten eniten seuratuksi norjalaiseksi Twitter-käyttäjäksi vuonna 2012. Vetten kannattajat ovat muodostaneet Vette Nation Army (VNA) -nimisen yhteisön, jota hän on pitänyt menestyksensä osatekijänä ja johon hän on pitänyt aktiivisesti yhteyttä.

Palkinnot
 AVN Awards 2005: Best Tease Performance –palkinto elokuvasta Metropolis
 XBIZ Awards 2012: Vuoden Web Babe –esiintyjäpalkinto
 AVN Awards 2014: Paras yksittäisen naishenkilön verkkosivu –palkinto
 AVN Awards 2016: Paras yksittäisen naishenkilön verkkosivu –palkinto 
 AVN–kunniagallerian jäsenyys 2016

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 Vote for Vicky Contest until March 31st 2010

Kanadalaiset pornonäyttelijät
Norjalaiset näyttelijät
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Moana Hotel

Moana Surfrider Hotel (nykyään The Westin Moana-Surfrider) on hotelli Havaijilla. Se sijaitsee Kalakaua Avenuella Honolulussa. Hotelli rakennettiin 1800-luvun lopulla, ja se avasi ovensa vieraille vuonna 1901. Se on siten Havaijin vanhin hotelli. Hotellin nimi tulee havaijin kielen merta tarkoittavasta "moana" -sanasta. Hotellista käytetään usein nimitystä "First Lady Of Waikiki".

Historia 
Hotellin rakennutti Walter Chamberlain Peacock, honolululainen maanomistaja. The Moana Hotel valmistui 11. maaliskuuta 1901, jolloin se sai maailmanlaajuista tunnustusta arkkitehtuuristaan. Hotellissa oli valmistuessaan 75 huonetta, jotka olivat siihen aikaan poikkeuksellisen hyvin varusteltuja. Huoneista löytyi muun muassa puhelin ja oma kylpyhuone. Hotellissa oli myös alueen ensimmäinen sähköllä toimiva hissi.

1920-luvulla Waikikin alue kävi läpi dramaattista rakennemuutosta. Vuonna 1928 valmistunut Ala Wai Canal kuivatti vaaralliseksi julistetut vetiset alueet rakennustoiminnan mahdollistamiseksi. Kuivatut alueet jaettiin 5 000 neliöjalan kokoisiin tontteihin, joka muutti hiljalleen Waikikin alueen asumalähiöksi. The Moana Hotel jäi tämän asuinalueen keskelle.

Hawaii Calls oli Yhdysvalloissa suosittu, maanlaajuinen radio-ohjelma, joka teki Havaijin musiikkia tunnetuksi. Radio-ohjelmaa lähetettiin The Moana Hotellin piha-alueelta 40 vuoden ajan vuosina 1935–1975.

Hyökkäys Pearl Harboriin ja toinen maailmansota keskeyttivät turistivirran Waikikille. Alueesta tuli kuitenkin poikkeuksellisesti levähdys- ja rentoutumispaikka sotilaille. Alue ja The Moana Hotel oli monelle sotilaalle viimeinen pysähdyspaikka ennen sotaan joutumista ja taas ensimmäinen pysähdyspaikka sodasta palattaessa. Hotelli oli pääasiassa sotilaiden käytössä vuosina 1941–1945.

Turismi kasvoi jälleen 1940- ja 50-lukujen taitteessa, jolloin saarelle aloitettiin säännölliset lennot Yhdysvaltojen länsirannikolta. Paikasta tuli jälleen nopeasti rikkaiden ja kuuluisien lomakohde. Elvis Presleyn kolme elokuvaa kuvattiin Oahulla, joten Elvis oli yksi hotellin vakiovieraista.

Vuonna 1952 hotellin itäpuolelle rakennettiin toinen hotelli, ”itäsiipi”, jonka nimeksi tuli The Surfrider Hotel. Vuonna 1959 The Moana Hotel myytiin Sheraton-ketjulle, joka rakennutti hotellin ”länsisiiven” eli hotellin nimeltä Sheraton Surfrider. Vuonna 1989 hotelliin tehtiin 50 miljoonan dollarin restaurointi, joka on palkittu monilla palkinnoilla.

Nykyään hotellissa on 793 huonetta, joista 46 on sviittiä. Hotelli ”syntyi uudelleen” 1. heinäkuuta 2007. Hotelli myytiin Westin-ketjulle, joka aloitti hotellissa mittavan remontin, jossa uudistetaan lähes kaikki hotellin pinnat. Hotellin virallinen nimi on nykyään The Westin Moana-Surfrider.

Lähteet 
 History of Moana

Aiheesta muualla 
Viralliset sivut

Honolulu
National Register of Historic Places -kohteet Havaijilla
Yhdysvaltain hotellit
Havaijin rakennukset ja rakennelmat
Painkiller

Painkiller on heavy metal -yhtye Judas Priestin vuonna 1990 ilmestynyt kahdestoista studioalbumi. 

Levyn raskaaseen soundiin vaikutti monta tekijää: pitkäaikainen tuottaja Tom Allom oli korvattu mm. Black Sabbathia ja Thin Lizzyä 80-luvulla tuottaneella Chris Tsangaridesilla. Myös Priestin pitkäaikainen rumpali Dave Holland oli eronnut vuonna 1989 fyysisen ja henkisen rasituksen vuoksi. Uudeksi rumpaliksi löytyneen amerikkalaisen Scott Travisin kehittynyt tekniikka mahdollisti uudenlaisen soundin tavoittelun mm. nopeilla tuplabassorumpu-kompeilla. Myös Rob Halfordin laulu sai uusia ulottuvuuksia.

Levy ylsi Britannian listalla sijalle 24. ja Billboardissa sijalle 26. Levyn nimikkoraita "Painkiller" on myös lisätty Rock Band 2- ja Guitar Hero: Van Halen-peleihin. Kappaleista "Painkiller" ja " A Touch of Evil" on tehty musiikkivideot.

Albumi sai Grammy-palkinnon parhaasta metalliesityksestä vuonna 1991.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet kirjoittanut Tipton/Halford/Downing, paitsi "A Touch of Evil" (Tipton/Halford/Downing/Chris Tsangarides.

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Vuoden 2001 remasteroidun version bonusraidat

Kokoonpano 
Rob Halford – laulu
K. K. Downing – kitara
Glenn Tipton – kitara
Ian Hill – basso
Scott Travis – rummut

Don Airey – koskettimet (kappaleessa A Touch Of Evil)

Lähteet

Aiheesta muualla
Judas Priest Info Pages, tietoa albumin synnystä 

Vuoden 1990 albumit
Judas Priestin albumit
François Delecour

François Delecour (s. 30. elokuuta 1962 Hazebruckissa, Ranskassa) on ranskalainen ralliautoilija, joka on erityisesti pärjännyt asvalttipintaisissa ralleissa.

Ura MM-sarjassa 

Delecour aloitti rallin ajamisen vuonna 1981 Fiat 131 Abarthilla. 1980-luvun jälkipuolella hän ajeli joitakin MM-sarjan ralleja, pääasiassa Monte Carlon rallia Peugeot'lla. Suuren yleisön tietoisuuteen hän nousi vasta kaudella 1991 tehtyään sopimuksen Fordin tehdastallin kanssa. Heti kauden avauskilpailussa Monte Carlossa Delecour kaikkien yllätykseksi johti kisaa ennen Carlos Sainzia, mutta jousitus hajosi legendaarisella Col de Turinin erikoiskokeella ja Delecour sai lopulta tyytyä kolmanteen sijaan. Kauden loppupisteissä Delecour sijoittui seitsemänneksi. 

Delecour jatkoi Fordilla kauteen 1995 saakka. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti kaudella 1993 Portugalin rallissa. Samalla kaudella hän voitti vielä Korsikan ja Katalonian rallit ja saavutti kaikkiaan kuusi palkintopallisijaa sijoittuen kauden kuljettajien yhteispisteissä kakkoseksi. Kauden 1994 Delecour aloitti voitolla Monte Carlosta. Hän ajoi kauden aikana viisi kilpailua ja sijoittui loppupisteissä kahdeksanneksi. Kaudella 1995 Delecourin kartanlukijana toimi Daniel Grataloupin sijasta Cathy François. Delecour oli Monte Carlossa ja Korsikassa toinen ja sijoittui loppupisteissä neljänneksi. 

Kaudeksi 1996 Delecour siirtyi Grataloupin kanssa Peugeot'lle ja ajoi Ranskan rallisarjaa, missä sijoittui kolmanneksi. Kaudella 1999 Delecour ajoi Monte Carlon rallin Ford Escort WRC:llä, mutta ajoi loppukauden kisoja Peugeot'n uudessa tehdastallissa. Tätä ennen hän oli kiertänyt MM-sarjaa yksityistallin Peugeot 306 Maxilla parhaana sijoituksenaan Korsikan rallin kakkossija 1998. 2000 hän oli Korsikalla ja Sanremossa toinen ja loppupisteissä kuudes. 2001 hän siirtyi takaisin Fordille, ajoi kymmenessä rallissa, saavutti yhden palkintosijan ja oli loppupisteissä yhdeksäs. Vielä kaudeksi 2002 hän siirtyi Mitsubishille, mutta ei saavuttanut mainittavampaa menestystä.

Ura MM-sarjan jälkeen

Kausilla 2003 ja 2005 Delecour ajoi muutamissa Euroopan paikallisralleissa. Vuonna 2008 Delecour ilmoitti siirtyvänsä Rally Raid sarjaan SMG V8 buggy -kilpa-autolla. Siirrolla Delecour haki uusia haasteita uralleen.

Vuonna 2011 Delecour osallistui Peugeot 207 Super 2000 autolla Monte Carlo ralliin. Ralli oli Monten juhlavuosi, ensimmäisestä kisasta tuli kuluneeksi 100 vuotta. Delecour ajoi rallissa yhden pohja-ajan valittuaan oikeat renkaat lumiselle ek:lle ja sijoittui lopulta viidenneksi.

Vuonna 2012 Delecour kilpaili Ford Fiesta WRC:llä Monte Carlon rallissa, joka palasi MM-sarjaan. Delecour ajoi muutamalla erikoiskokeella kolmen nopeimman joukkoon ja sijoittui lopulta kuudenneksi. Samana vuonna Delecour voitti myös Romanian rallimestaruuden.

Vuonna 2013 hän kilpailee Kronos Racing-tallissa Euroopan rallimestaruus -sarjassa Peugeot 207 Super 2000:lla, sekä Romanian ralli-sarjassa.

WRC voitot

Lähteet

Aiheesta muualla 
Tilastoja
Delecourin tulokset 
Tietoa Delecourista 

Ranskalaiset ralliautoilijat
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt