joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Harold Holt

Harold Edward Holt (5. elokuuta 1908 – 17. joulukuuta 1967) oli australialainen poliitikko ja maansa 17. pääministeri vuodesta 1966 katoamiseensa asti.

Holt syntyi Sydneyssä. Hänen vanhempansa erosivat 1918. Holt opiskeli yliopistossa ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1930. Holt meni 1940-luvun lopussa naimisiin jo yliopistoaikoinaan tapaamansa Zara Baten kanssa.

Holt aloitti poliittisen uransa 1930-luvulla. Hänet valittiin Australian parlamenttiin 17. elokuuta 1935. Pääministeriksi noustuaan 1966 hänellä oli takanaan jo useita ministeriyksiä. Joulukuussa 1958 Arthur Fadden vetäytyi ja Holt nimitettiin valtion varainhoitajaksi.

Holt nimitettiin pääministeriksi vuonna 1966. Hän tuki avoimesti Yhdysvaltain toimintaa Vietnamin sodassa.

Katoaminen 
Holt oli 17. joulukuuta 1967 ystäviensä kanssa rannalla katsomassa englantilaisen Alec Rosen purjehdusta. Hän väitti tuntevansa rannan hyvin, mutta aallokko oli hänen lähtiessään uimaan merta kohti hyvin voimakasta ja hän katosi pian veden alle. Paikalle hälytettiin apua ja iltaan mennessä pelastusoperaatiossa oli mukana 190 henkeä. Etsinnät lopetettiin virallisesti 5. tammikuuta. Holtin ruumista ei koskaan löydetty.

Muistotilaisuuteen osallistui kaksi tuhatta kutsuvierasta. Jotkut epäilivät hänen tehneen itsemurhan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Australian pääministerit
Kadonneet henkilöt
Vuonna 1908 syntyneet
Vuonna 1967 kuolleet
Remora

Remora (Remora remora) on erikoinen kala, jonka päälaella on imulevy, jolla kala kiinnittyy suuriin, ulapoilla vaeltaviin merieläimiin kuten haihin ja paholaisrauskuihin.

Ulkonäkö ja koko 

Remora on väriltään harmaanruskea. Se voi kasvaa 45 cm pitkäksi,  toisten tietojen mukaan jopa lähes 90 cm pitkäksi ja painaa kilon verran. Sen tarttumaelin on kehittynyt kalan selkäevästä, ja siinä on 16–20 liikuteltavaa levyä, joiden avulla kala imeytyy isomman kalan pintaan. Remoralla itsellään ei ole uimarakkoa.

Levinneisyys 
Remoraa tavataan kaikkien valtamerien lämpimissä osissa, mutta myös Pohjanmeressä.

Käyttäytyminen 
Remora syö pääasiassa isäntänsä loisia ja ruuantähteitä, mutta voi myös itse saalistaa äyriäisiä ja pikkukaloja.

Lähteet

Aiheesta muualla

Piikkimakrillikalat
Puscifer

Puscifer on muusikko Maynard James Keenanin (Tool, A Perfect Circle) sivuprojekti. Se edustaa tyyliltään industrial-musiikkia. Yhtye julkaisi 30. lokakuuta 2007 ensimmäisen studioalbuminsa ”V” Is for Vagina. Tätä ennen yhtye oli levyttänyt vain pienempiä julkaisuja.

Yhtyeen nimi Puscifer on peräisin Mr. Show -sketsisarjan ensimmäisestä jaksosta, jossa Keenan esiintyy samannimisen yhtyeen jäsenenä.

Jäsenet 

 Maynard James Keenan
 Danny Lohner

Diskografia 

 2003 – Underworld-soundtrack (kappaleella ”REV 22:20”)
 2005 – Saw II -soundtrack (kappaleella ”REV 22:20 (Rev 4:20 Mix)”)
 2006 – Underworld: Evolution -soundtrack (kappaleella ”The Undertaker (Renholder Mix)”)

Singlet
 2007 – ”Cuntry Boner”
 2007 – ”Queen B.”
 2008 – ”DoZo”
 2009 – ”The Mission”
 2011 – ”Conditions of My Parole”
 2011 – ”Man Overboard”
 2012 – ”Telling Ghosts”

EP:t
 2007 – Don’t Shoot the Messenger
 2009 – ”C” Is for (Please Insert Sophomoric Genitalia Reference Here)
 2013 – Donkey Punch The Night

Remix-albumit
 2008 – ”V” Is for Viagra. The Remixes
 2008 – ”D” Is for Dubby – The Lustmord Dub Mixes
 2010 – Sound into Blood into Wine
 2013 – All Re-Mixed Up
 2016 – Money Shot Your Re-Load

Studioalbumit
 2007 – ”V” Is for Vagina
 2011 – Conditions of My Parole
 2015 – Money Shot

Musiikkivideot/DVDt
 ”Cuntry Boner” (2007)
 ”Queen B.” (2008)
 ”DoZo” (2008)
 ”Momma Sed” (2008)
 ”The Mission” (2009)
 ”Man Overboard” (2011)
 ”Conditions of My Parole” (2011)
 ”Telling Ghosts” (2012)

Aiheesta muualla 

 Virallinen sivusto
 

Yhdysvaltalaiset metalliyhtyeet
Kaija Lustila

Kaija Lustila (s. 8. marraskuuta 1965 Kurikka) on suomalainen iskelmä- ja tangolaulaja. 

Lustilan laulajan ura alkoi vuonna 1982 hänen mentyään Risto Oja-Lipastin tanssiorkesterin koelaulutilaisuuteen, jossa hän menestyi niin hyvin, että sai aloittaa keikkailemisen heti. Muutaman vuoden kuluttua hän perusti oman yhtyeen, Bajeron, ja siirtyi soolouralle.

1990-luvun alkupuolella Lustila osallistui television Ykköstähti-kilpailuun, jonka kautta hän saavutti merkittävämpää tunnettavuutta. Fazer Finnlevyn silloinen kykyjenetsijä Turkka Mali huomasi hänellä olevan mahdollisuuksia ja ehdotti levytyssopimusta. Ensilevy oli Malin sanoittama ja Jari Puhakan säveltämä sekä sovittama Sellaiset silmät, joka julkaistiin vuonna 1992. Se sai runsaasti radiosoittoa. 

Lustilan toinen albumi julkaistiin vuonna 1994, ja kolmannen albuminsa jälkeen vuonna 1999 hän osallistui Syksyn Säveleen Kari Sallin säveltämällä ja Turkka Malin sanoittamalla kappaleella ”Kaukainen tähti”.

Lustila sijoittui toiseksi Seinäjoen Tangomarkkinoilla vuonna 2009 ja on vaikuttanut tangomarkkinoiden tuomaristossa vuosina 2011 ja 2012.

Albumit 

 Sellaiset silmät (Fazer, 1992)
 Kaija Lustila (Fazer, 1994)
 Meitä tansittaa (AGM, 1999)
 Sydän ohjaa (Tatsia-musiikki Oy, 2004). Radioiden musiikkitoimittajat valitsevat kuukauden levyn kotimaisten uutuusalbumien joukosta. Heinäkuussa 2004 Kaija Lustila sijoittui albumilla kolmanneksi.
 Näiden tähtien alla (Sony Music, 2011)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset iskelmälaulajat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Ekotehokkuus

Ekotehokkuus tarkoittaa sitä, että tehdään enemmän tavaroita ja palveluja samalla kun tuotetaan vähemmän päästöjä ja saasteita. Ekotehokas tuotanto on näin ympäristöä vähemmän kuluttavaa tuotantoa.

Ekotehokkuuteen kuuluvat seuraavat osa-alueet:

 Materiaalin tarpeen vähentäminen tuotteissa ja palveluissa
 Energiantarpeen vähentäminen tuotettaessa tuotteita ja palveluja
 Myrkyllisten materiaalien vähentäminen
 Parannettu kierrätettävyys
 Maksimaalinen uusioraaka-aineiden käyttö
 Tuotteiden parempi kestävyys
 Palvelun osuuden lisääminen tuotettaessa palveluita ja tavaroita

Ympäristövaikutusten vähentäminen samalla kun parannetaan tuottavuutta voi luoda kilpailuetua.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ympäristöministeriö

Ympäristö
Ympäristötekniikka
Linnut (lehti)

Linnut on suomalainen lintuja ja lintuharrastusta käsittelevä aikakauslehti. Lehteä ryhtyi julkaisemaan Suomen Lintutieteellisen Yhdistyksen Nuorisojaosto (myöhemmin Lintutieteellisten Yhdistysten Liitto, nykyiseltä nimeltään BirdLife Suomi ry) vuonna 1965 Lintumies-nimellä. Lehden perustaja ja ensimmäinen päätoimittaja oli Olavi Hildén. Vuodesta 1993 alkaen lehden nimi on ollut Linnut. Lehden päätoimittaja on Jan Södersved. Vuodessa ilmestyy neljä 52–60-sivuista numeroa.

Linnut on suunnattu kaikille linnuista kiinnostuneille. Sen vakiosisältöön kuuluu muun muassa tutkimus- ja suojelu-uutisia, neuvoja lintujen määritykseen ja harrastukseen, kotimaan lintupaikkojen esittelyjä, kirja-arvosteluja ja harvinaisuushavaintoja. Lisäksi lehdessä ilmestyy pidempiä artikkeleita erilaisista lintuihin ja lintuharrastukseen liittyvistä aiheista, muun muassa matkakertomuksia ja lajiesittelyitä.

Aikaisemmin lehti oli suunnattu nykyistä enemmän aktiiviharrastajille ja lintututkijoille, ja sisälsi myös tieteellisempiä artikkeleita. Nykyään tieteellisten artikkelien julkaisukanavia ovat Linnut-vuosikirja ja Ornis Fennica, joita myös julkaisee BirdLife Suomi.

Aiheesta muualla 

 Linnut-lehden verkkosivut

Suomalaiset lintulehdet
BirdLife Suomi
BASE-hyppääminen

BASE-hyppääminen ( tyypillisten hyppyalustojen mukaan) on kiinteiltä alustoilta (esimerkiksi korkeilta rakennuksilta) suoritettua laskuvarjohyppäämistä niin kutsutun base-varjon avulla. Normaaliin laskuvarjohyppäämiseen verrattuna BASE-hyppääminen on huomattavasti vaarallisempaa. Sitä tehdään usein luvatta, koska yleensä kiinteistönomistajat eivät halua antaa lupaa huimapäiseltä vaikuttavalle harrastukselle.

Erot laskuvarjohyppyyn

BASE-hypyt tehdään yleensä paljon matalammalta, ja ne hypätään kiinteältä hyppyalustalta. Hyppyjen mataluuden vuoksi myös lentonopeudet ovat alhaisempia, mikä hankaloittaa oikeassa asennossa pysymistä. BASE-hypyissä käytettävissä varjokokonaisuuksissa ei ole varavarjoa, toisin kuin laskuvarjohypyssä käytettävässä kalustossa. Käytettävä päävarjo on myös nopeammin aukeava.

Historia

Ensimmäiset BASE-hypyt suoritettiin 1700-luvun loppupuolella.

 1783 Louis-Sébastien Lenormand hyppäsi ensimmäisen laskuvarjohypyn Montpellier’n observatorion tornista, hypättyään ensin kuumailmapallosta.
 1912 Frederick Law hyppäsi Vapaudenpatsaasta.
 1913 Štefan Banič hyppäsi rakennuksesta esitelläkseen uutta laskuvarjoaan Yhdysvaltain patentti- ja tavaramerkkivirastolle ja armeijalle. 
 1913 Pietarin konservatorion opiskelija venäläinen Vladimir Ossovski () hyppäsi 53 metriä korkealta Seine-joen ylittävältä sillalta Rouenissa, Ranskassa, käyttäen RK-1-laskuvarjoa, jonka Gleb Kotelnikov (1872-1944) keksi vuotta ennen hyppyä. Ossovski aikoi hypätä myös Eiffel-tornista, mutta Pariisin pormestari ei sallinut sitä.
 1966 Michael Pelkey ja Brian Schubert hyppäsivät kalliolta Yosemitenlaaksossa.
 1975 9. marraskuuta rakennustyöläinen Bill Eustace hyppäsi rakenteilla olleesta CN Towerista Torontossa. Hänet erotettiin.
 1975 Owen J. Quinn hyppäsi laskuvarjolla World Trade Centerin eteläisestä tornista protestoidakseen työttömyyttä vastaan.
 1976 Rick Sylvester hyppäsi suksineen Mount Asgardin vuoren rinteeltä. Laskuvarjo avautui Yhdistyneen kuningaskunnan lipuksi. Kohtaus kuvattiin James Bond-elokuvaan 007 rakastettuni. Hyppy toi lajille laajalti huomiota.
 2013 Antti Pendikainen hyppäsi motobasen.
 2015 Antti Pendikainen hyppäsi ilman laskuvarjoa.

Katso myös
Liitopuku

Lähteet
Finnish BASE Association: Mitä BASE on? 
Hurja onnettomuus havahdutti Iiro Seppäsen: En juokse enää koskaan

Viitteet

Aiheesta muualla

A legend: Dwain Weston YouTube
120 metrin ilmalento keskellä kaupunkia – Lahden radiomasto on base-hyppääjien ykköspaikka Yle Uutiset, 25.4.2018.
Kokenut BASE-hyppääjä haluaa ravistella lajiin liittyviä ennakkoluuloja: "Emme janoa vaarantunnetta" Yle Uutiset, 20.5.2017.
Lahti Antenna Base Boogie 2021 - Sponsored by Perustava YouTube

Laskuvarjohyppy
Max Liebermann

Max Liebermann (20. heinäkuuta 1847 Berliini – 8. helmikuuta 1935 Berliini) oli saksalainen taidemaalari ja graafikko. Hän oli 1900-luvun alussa yksi Saksan arvostetuimmista taidemaalareista.

Liebermann oli varakkaan tehtailijan poika ja opiskeli maalaustekniikkaa muun muassa Carl Steffeckin oppilaana. Porvarillisesta taustastaan huolimatta hän tuli uransa alkupuolella tunnetuksi köyhän kansan kuvaajana: maalausten aiheina olivat muun muassa talonpojat, käsityöläiset ja tehdastyöläiset. Tyylillisesti hänen lähtökohtanaan oli 1800-luvun puolivälin ranskalainen realismi (esimerkiksi Jean-François Millet), mutta myös 1600-luvun hollantilainen taide vaikutti hänen tyyliinsä (varsinkin Frans Hals). Liebermannin realismi oli hyvin tinkimätöntä, ja niinpä jotkut alkoivat pilkallisesti nimittää häntä ”rumien ihmisten muotokuvamaalariksi”.

1890-luvulla Liebermannin tyyli kehittyi impressionistisempaan suuntaan. Värit muuttuivat valoisemmiksi, ja aiheet vaihtuivat porvarillisemmiksi. Hänen yhteiskunnallinen arvostuksensa nousi, ja vuonna 1897 hänet nimitettiin Preussin kuninkaallisen akatemian professoriksi. Tämä ei kuitenkaan estänyt häntä perustamasta vuonna 1899 ”Berliner Secession” -taiteilijaryhmittymää, jonka tarkoituksena oli toimia vastavoimana akatemian edustamalle konservatiiviselle taidenäkemykselle.

1900-luvun alussa Liebermannia pidettiin yleisesti yhtenä saksalaisen impressionismin tärkeimmistä edustajista. Hän sai myös mainetta muotokuvamaalarina ja maalasi muun muassa Saksan presidentti Paul von Hindenburgin muotokuvan. Eräs usein toistuva teema Liebermannin myöhäistuotannossa oli hänen kesähuvilaansa ympäröivä vehreä puutarha. Tässä suhteessa hän muistuttaa toista suurta impressionistia, Claude Monetia. 

Liebermann oli juutalainen, joten Adolf Hitlerin valtaantulo vuonna 1933 johti hänen täydelliseen syrjäytymiseensä Saksan kulttuurielämästä. Kun hän näki voitonvarmojen kansallissosialistien marssivan kotikaupungissaan Berliinissä, totesi hän katkerana: ”En voi syödä niin paljon, että voisin oksentaa niin paljon kuin haluaisin.” Tämä kommentti kuvaa hyvin sitä tunnelmaa, jonka vallassa vanha Liebermann sekä monet muut merkittävät saksalaiset taiteilijat olivat vuonna 1933.

Palkinnot ja tunnustukset
Adlerschild des Deutschen Reiches, 1927

Aiheesta muualla

 Max Liebermann -yhdistyksen kotisivut 

Saksalaiset taidemaalarit
Vuonna 1847 syntyneet
Vuonna 1935 kuolleet
Muotokuvamaalarit
Mikko Lahtinen

Mikko Iko Valtteri Lahtinen (s. 17. syyskuuta 1966 Turku) on suomalainen filosofi, politiikan tutkija ja filosofisen aikakauslehti Niin & näin pitkäaikainen päätoimittaja. Hän on myös kirjoittanut ja toimittanut useita filosofisia teoksia, ennen kaikkea poliittisen filosofian ja teorian historiasta antiikista nykyaikaan. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Vammalan lukiosta vuonna 1985, valmistui yhteiskuntatieteen lisensiaatiksi vuonna 1991, filosofian lisensiaatiksi vuonna 1997 ja väitteli Tampereen yliopiston politiikan tutkimuksen laitoksella valtio-opista parhain mahdollisin arvosanoin Louis Althusserin Machiavelli-tulkinnasta vuonna 1997. Lahtinen on väitellyt myös aate- ja oppihistoriasta aiheenaan J. V. Snellman.

Niin & näin -lehden päätoimittajana hän oli vuosina 1994–2006 ja diakoniatieteen vuosikirjan Anno Domino päätoimittajana 2000-2010 ja Suomen valtiotieteellisen yhdistyksen Politiikka-lehden päätoimittajana 2019–2020. Vuosina 2008-2009 Lahtinen toimi valtio-opin professorina Tampereen yliopistossa. Nykyään hän on valtio-opin yliopistonlehtori samassa yliopistossa. Tieteentekijöiden liitto valitsi Mikko Lahtisen vuoden 2007 tieteentekijäksi.

Teoksia

Muissa julkaisuissa
Heikki Taimio (toim.). Kurssin muutos: Kestävään kasvuun ja hyvinvointiin. 2009. Työväen sivistysliitto
Hyvinvointivaltion tulevaisuus ja kamppailut hegemoniasta

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Niccolo Machiavelli ja aleatorinen materialismi: Louis Althusser ja Machiavellin konjunktuurit, väitöskirjan tiivistelmä
 Filosofi Esa Saarisen arvio teoksesta Snellmannin Suomi
 M. Lahtisen blogi
 Kirjastojen mies Mikko Lahtinen ja Kirjastojen maa Kirjastokaista-video
Mikko Lahtisen kirjoituksia niin & näin -lehdessä

Suomalaiset filosofit
Suomalaiset politiikan tutkijat
Suomalaiset päätoimittajat
Tampereen yliopiston professorit
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Río de la Plata

Río de la Plata () on Uruguayjoen ja Paranájoen yhteinen estuaari Etelä-Amerikan rannikolla. Se on noin 290 kilometrin mittainen ennen kuin jokien vesi laskee Atlanttiin. Alkupäästään joensuu on 48 km leveä ja levenee 220 kilometriin. Se muodostaa rajan Argentiinan ja Uruguayn välillä.

Merkittävimmät kaupungit Río de la Platan varrella ovat maiden pääkaupungit Buenos Aires ja Montevideo. Kaakosta puhaltava tuuli saattaa aiheuttaa 'sudestada'-nimellä tunnetun ilmiön ja nostaa tulvan alueella.

Ensimmäisenä eurooppalaisena Río de la Platan näki vuonna 1516 espanjalainen Juan Díaz de Solís etsiessään reittiä Atlantilta Tyynellemerelle. Intiaanit tappoivat koko retkikunnan nykyisen Uruguayan Colonian rannikolla, lukuun ottamatta laivapoika Francisco del Puertoa, jonka pelasti seuraavana vuonna Sebastián Gaboton laiva.

Toisen maailmansodan alussa 13. joulukuuta 1939 käytiin Río de la Platan suulla Saksan Kriegsmarinen taskutaistelulaiva Admiral Graf Speen ja brittiläisen osaston välinen meritaistelu. Admiral Graf Spee upotettiin muutamia päiviä sen jälkeen estuaariin.

Lähteet 

Estuaarit
Argentiinan joet
Uruguayn joet
Argentiinan ja Uruguayn raja
Rajajoet
Świecie

Świecie [ˈɕfjɛt​͡ɕɛ] () on kaupunki Kujavia-Pommerin voivodikunnassa Puolan pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 11,9 neliökilometriä ja vuoden 2019 arvion mukaan siellä asui 25 634 asukasta. Kaupungin historia ulottuu yli 800 vuoden taakse. Alue on Puolan suurin paperintuottaja.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin kotisivut

Swiecie
Olavi Elimaeus

Olavi Elimaeus (k. 1629) oli Viipurin hiippakunnan neljäs piispa. Hän oli kotoisin Elimäeltä, mutta kävi koulua Turussa ja Tukholmassa. Hän opiskeli vuodesta 1597 Rostockissa, jossa sai maisterinarvon. Hän toimi koulunopettajana Enköpingissä ja Tukholmassa. Elimaeus tuli vuonna 1611 Tukholman suomalaisen seurakunnan kirkkoherraksi. Kun Stolbovan rauhan jälkeen Viipurin hiippakunta, jota Turun piispat olivat  vuosina 1578–1618 hoitaneet, oli tuntuvasti laajentunut alueeltaan ja sai oman esimiehen, Kustaa II Adolf nimitti Elimaeuksen sen piispaksi vuonna 1618. Hän sai myös Inkerin kirkollisen valvonnan tehtäväkseen. Elimaeuksen tärkeäksi tehtäväksi jäi Itä-Suomen kirkollisten olojen järjestäminen ja valtakuntaan liitetyn Käkisalmen läänin ortodoksisen väestön käännyttäminen luterilaiseen uskoon.

Koska Käkisalmen läänin virkamiehet kohtelivat kaltoin läänin ortodokseja, myös Elimaeuksen johtama käännytystyö epäonnistui. Ruptuurisodassa (1656–1657) Käkisalmen läänin ortodoksit nousivat kapinaan ruotseja vastaan ja liittyivät hyökkäävään venäläiseen sotaväkeen. Kun Venäjän sotaväki syksyllä 1656 vetäytyi, ortodoksit pakenivat sen mukana Venäjälle. 

Elimaeus painatutti Tukholmassa vuonna 1621 suomenkielisen virsikirjan, joka sisälsi 153 virttä, niistä 100 Jaakko Suomalaisen ja 47 Hemminki Maskulaisen virsikirjasta sekä kaksi uutta virttä. Myöhemmin julkaistiin Elimaeuksen "tiedosta ja tahdosta" vuoden 1629 kirkkokäsikirjan suomennettu laitos.

Lähteet
Fihlman Ensio 1998, Uukuniemen pappi Jaakkima Terentinpoika.
Iso tietosanakirja III, Otava 1932.
Immonen & Kuujo & Puranen 1958, Kurkijoen kihlakunnan historia.
Laasonen Pentti 1976, Pohjois-Karjalan luterilainen kirkollinen kansankulttuuri Ruotsin vallan aikana.

Viitteet

 

Viipurin piispat
1500-luvulla syntyneet
Vuonna 1629 kuolleet
Ruumisarkku

Ruumisarkku on arkku, jossa vainaja haudataan tai tuhkataan.

Yleensä ruumisarkut tehdään puusta, mutta ruumiita kuljetettaessa käytetään yleisesti sinkkiarkkuja, koska ne kestävät sään ja lämmön vaihteluita puuarkkuja paremmin. 

Hautaamiseen käytetään lähes poikkeuksetta puuarkkuja, jotka maatuvat muutamassa vuodessa. Puuarkku on tavallisesti päällystetty maatuvalla kankaalla, paperilla, tapetilla, lakattu tai maalattu. Ruumisarkun vakiopituus Suomessa on 200 cm, mutta niitä valmistetaan eri kokoisina, jotta lapset, vauvat,  ylipainoiset, lyhytkasvuiset ja erityisen pitkät ihmiset voitaisiin haudata heidän ruumiinkokoaan vastaavassa arkussa.

Tuhkauksessa ruumis poltetaan arkkuineen ja tuhka laitetaan uurnaan.

Hankinta 
Ruumisarkun hinta määräytyy sen koosta, rungon puulajista ja käytetystä pintamateriaalista. Arkun sisälle tuleva peite ja tyyny voivat olla hinnoiteltu erikseen. Hintaan vaikuttaa myös valmistusmaa. Ruumisarkun voi ostaa hautaustoimistojenliiton alaisesta hautaustoimistosta, itsenäisestä hautaustoimistosta tai verkkokaupasta. Hautaustoimistoissa on esillä edustavia arkkuja, joiden myyntikate on korkea, jos asiakas haluaa ostaa edullisemman esimerkiksi tapettipäällysteisen arkun hänen on osattava pyytää sitä oma-aloitteisesti. Vainajan kuljetus on yleensä sidottu samaan liikkeeseen arkunhankinnan kanssa. Ruumisarkun voi ostamisen sijaan rakentaa myös itse höylätystä puutavarasta tai koota valmiista levyistä.

Historia 
Ruumisarkkuja on käytetty todistettavasti lähes yhtä kauan kuin ihmiskunnan kehittyneemmät kulttuurit ovat olleet olemassa, joskin aluksi niitä käytettiin vain ylhäisön hautaamiseen. Ehkä tunnetuin ruumisarkku on Tutankhamonin kultaisella kuolinnaamiolla varustettu sisempi arkku, jonka sisässä faaraon balsamoitu ruumis lepäsi.

Arkkupeitto 
Arkkupeitto on ruumisarkun päälle levitettävä suuri (noin 2,5 × 1,6 metriä), kulmista pyöristetty peite, jota käytetään muistotilaisuuden ajan. Arkkupeiton käyttö sopii yksinkertaiselle ruumisarkulle ja tilaisuuksiin, joissa arkkua ei kanneta hautaan. Arkkupeitto voi olla vainajan omaisten tai se voidaan vuokrata hautaustoimistosta.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Free Coffin Plans - How to Build A Coffin. Vanerisen tee-se-itse-arkun teko-ohje 

Hautaus
Titisee-Neustadt

Titisee-Neustadt on kaupunki Lounais-Saksassa Baden-Württembergin osavaltiossa Schwarzwaldin alueella.

Neustadtin kaupunki perustettiin vuonna 1250. Se tuli tunnetuksi 1700-luvulla erityisesti kelloteollisuudestaan. Vuonna 1971 Titiseen kunta liitettiin Neustadtin kaupunkiin.
Neustadtiin rakennettiin hyppyrimäki vuonna 1932, josta tuli Saksan suurin luonnonmäki. Se nimettiin Hochfirst-vuoren mukaan ja siitä tuli Hochfirstschanze..

Lähteet 
Viralliset kotisivut

Viitteet

Aiheesta muualla
Marcel Lüske

Marcel Lüske (s. 1953) on alankomaalainen pokeriammattilainen. Hänet tunnetaan lempinimellä "The Flying Dutchman" (lentävä hollantilainen) ja pelipöydässä ylösalaisin olevista aurinkolaseistaan. 

Lüske oppi pokerin torikahviloissa. Hän lopetti virallisesti työnsä myyntiedustajana vuoden 2003 alussa keskittyäkseen pokeriin. Lüske oli mukana Late Night Pokerin kahdella tuotantokaudella (jaksot 4.6 ja 6.2), mutta ei menestynyt erityisen hyvin.

Syyskuussa 2007 Lüsken pokeriuran turnausansiot ylittivät 3,3 miljoonaa dollaria

Turnausmenestys

Yhdysvalloissa 
Lüske sijoittui vuoden 2003 World Series of Pokerin (WSOP) pääturnauksessa neljänneksitoista ja kymmenenneksi vuonna 2004. Jälkimmäisessä turnauksessa Lüske voitti 373 000 dollaria ja jäi yhden sijan päähän finaalipöydästä. Näiden lisäksi hänellä on lukuisia muita rahasijoja WSOP-turnauksista, hän oli muun muassa toinen vuonna 2004 $5,000 Seven-card stud -turnauksessa ja ansaitsi 120 800 dollaria.

Huhtikuussa 2005 Lüske oli ykkönen Third Annual Five-Star World Poker Classic -turnauksessa ja voitti 212 700 dollaria. Hän voitti saman turnauksen myös seuraavana vuonna (ykköspalkinto 315 630 dollaria).

Euroopassa 

Euroopan vuoden pelaajaksi (European Poker Awards Player of the Year) Lüske on valittu kahdesti: 2001 ja 2004. Vuonna 2003 hän voitti European Poker Classics 2003 -turnauksen Lontoossa. Kisan ykköspalkinto oli 70 000 puntaa. Heinäkuussa 2005 Lüske oli ykkönen Hall Of Fame Poker Classic -turnauksessa Pariisissa voittaen 119 000 euroa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut 
 

Alankomaalaiset pokerinpelaajat
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Otto Vallenius

Otto Vladimir Vallenius (9. huhtikuuta 1855 Kemin maalaiskunta – 25. kesäkuuta 1925 Kemi) oli suomalainen oopperalaulaja ja taidemaalari.

Valleniuksen vanhemmat olivat lääninrahastonhoitaja Johan Konstantin Wallenius ja Katarina Margareta Ramberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1874 Oulun alkeisoppilaitoksesta.

Vallenius lähti opiskelemaan luonnontieteitä Helsinkiin vuonna 1875, mutta keskeytti jo toisena opintovuotenaan keskittyäkseen piirtämiseen yliopiston piirustussalissa Adolf von Beckerin opetuksessa. Hän sai piirustusstipendin yliopistolle neljäksi vuodeksi. Vuonna 1877, 22-vuotiaana, hän suuntasi opiskelemaan maalaustaidetta Pariisiin, missä viipyi muutaman vuoden ja kuului tiiviisti pohjoismaalaiseen taiteilijayhteisöön. Hänet hyväksyttiin oppilaaksi kuuluisan taiteilijan Jean-Léon Gérômen ateljeehen Albert Edelfeltin myötävaikutuksella. Jo 24-vuotiaana hän sai töitään esille aikalaistaiteilijoiden Gunnar Berndtsonin, Albert Edelfeltin, Walter Runebergin ja Ville Vallgrenin teosten rinnalle. Valleniuksen kuvataiteellinen ura jäi suhteellisen lyhyeksi ja tuotanto oli suppea. Hän oli ensimmäinen Lapista kotoisin oleva Pohjoismaiden ulkopuolelle suuntautunut taiteilija.

Todettuaan että taiteilijana kilpailu on ankaraa Pariisin Vallenius vuosien jälkeen siirtyy teatteriin ja oopperalauluun. Hän opiskeli 1890-luvulla oopperalaulua Pariisissa ja Milanossa. Hänet kiinnitettiin solistiksi Tukholman Kuninkaalliseen Oopperaan vuosiksi 1892–1895. Tukholman vuosien jälkeen Vallenius vetäytyi oopperalavoilta. Hän piti joitain konsertteja Kemissä ja Oulussa, mutta ei esiintynyt Suomen oopperalavoilla.

Vallenius asettui asumaan Lautiosaaren Ylirautiolaan vaimonsa ruotsalaissyntyisen Charlotta ”Tora” Wahlströmin (1848–1915) kanssa. Maalaaminen ja musiikki kuuluivat edelleen hänen harrastuksiinsa. Kotiseudulle paluunsa jälkeen hän maalasi paikallisia ihmisiä ja rakkaita maisemia: Kallinkangasta, Akkunusjokea ja Kemijokea. Talvinen maisema-aihe Kallinkankaalta vuodelta 1925 jäi Valleniuksen viimeiseksi teokseksi. Hän kuoli samana vuonna, ja hänet on haudattu Keminmaan hautausmaalle.

Lähteet

 Sarianne Soikkonen, Otto Vallenius 2007 
 Helka Laiti-Perttula, 2006: Avajaispuhe. Vallenius -taideviikkojen avajaiset

Viitteet

Kirjallisuutta
 Julku, Maria: Otto Vallenius: oopperalaulaja ja taidemaalari. [Oulu]: Pohjanranta, 2014. ISBN 978-952-5109-30-6 (sid.)
 Nosa, Kyllikki: ”Otto Vallenius”. Jatuli 7, s. 93–97. Kemi: Kemin kotiseutu- ja museoyhdistys, 1960. ISSN 0357-3583
 Sarrala, Hannu: ”Monitaituri oli kotiseudullaan kuuluisuus: hän oli vain Otto Vallenius, taiteilija Keminmaasta”. Pohjolan sanomat 21.5.2000, s. 9. Kemi: Pohjolan Sanomat. ISSN 0782-372X

Suomalaiset taidemaalarit
Suomalaiset oopperalaulajat
Vuonna 1855 syntyneet
Vuonna 1925 kuolleet
Esa Väliverronen

Esa Tapani Väliverronen (s. 3. toukokuuta 1957 Rautio) on suomalainen viestinnän professori Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa. Väliverronen väitteli tohtoriksi Tampereen yliopistossa 1996. Hänen alaansa ovat yhteiskuntatieteellinen mediatutkimus ja tieteentutkimus.  

Väliverronen on tutkinut tieteen julkisuutta ja tiedeviestintää, mediateorioita ja journalismia sekä ympäristöviestintää. 
Viime aikoina hän on tutkinut erityisesti tieteen vapauteen ja tutkijoiden sananvapauteen liittyviä kysymyksiä. Hän on toiminut tiedonjulkistamisen neuvottelukunnan puheenjohtajana vuodesta 2021. Väliverronen on johtanut tiedeviestinnän koulutusta Helsingin yliopistossa vuodesta 2003. Vuonna 2013 Skepsis ry myönsi opintokokonaisuudelle Sokrates -palkinnon.

Ennen tutkijan uraa Väliverronen työskenteli toimittajana useissa sanoma- ja aikakauslehdissä, muun muassa Helsingin Sanomissa, Ilta-Sanomissa ja Tekniikka & Taloudessa.

Väliverrosen viimeisimpiä tutkimushankkeita ovat Tutkijan sananvapaus ja julkinen asiantuntijuus (Koneen säätiö, 2017–2019), Mediating Expertise: public debates on health (Suomen Akatemia, 2019–2022) ja Koronakriisin julkinen dynamiikka (Helsingin Sanomain säätiö, 2020–2022). Hän julkaisee Mediayhteiskunta-blogia.

Väliverrosen ja Kai Ekholmin toimittama teos Tieteen vapaus & tutkijan sananvapaus (Vastapaino) sai Vuoden tiedekirja -palkinnon 2021.

Kirjoja 
 Tieteen vapaus ja tutkijan sananvapaus (toim. Esa Väliverronen ja Kai Ekholm, Vastapaino: Tampere 2020. ISBN 978-951-768-804-8.
 Julkinen tiede, Vastapaino, Tampere 2016. ISBN 978-951-768-537-5. Verkkoversio
 Mediayhteiskunta (Janne Seppänen & Esa Väliverronen) Vastapaino, Tampere 2012. ISBN 978-951-768-397-5. Verkkoversio
 Journalismi murroksessa (toim. Esa Väliverronen) Gaudeamus, Helsinki 2009. ISBN 978-952-495-126-5.
 Geenipuheen lupaus. Biotekniikan tarinat mediassa. Helsingin yliopisto, viestinnän julkaisuja 13, 2007. ISBN 978-952-10-3618-7.
 Media-analyysi. Tekstistä tulkintaan (toim. Anu Kantola, Inka Moring ja Esa Väliverronen) Helsingin yliopiston Lahden tutkimus- ja koulutuskeskus, 1999. ISBN 951-45-7679-9.
 Ympäristöuhkan anatomia. Tiede, mediat ja metsän sairaskertomus, Tampere, Vastapaino 1996. ISBN 951-768-003-1.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Esa Väliverrosen kotisivu

Suomalaiset professorit
Suomalaiset yhteiskuntatieteilijät
Suomalaiset mediatutkijat
Helsingin yliopiston professorit
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Isänmaan toivot

Isänmaan toivot on suomalainen komediasarja, jota esitettiin televisiokanava Nelosella kolme kautta vuosina 1998–2002. Sarjan kirjoitti Timo Varpio ja ohjasi Aku Louhimies.

Sarjan tunnusmusiikkina oli Ultra Bran kappale Älä soita tänne enää koskaan.

Sarjan idea
Isänmaan toivot kertoi kämppisten Vellun, Antin, Henrikan ja Titan elämästä, työstä ja vapaa-ajasta. Sarjan yksittäisissä jaksoissa ovat esiintyneet myös muun muassa Tommi Rinne, Mikko Kouki, Jukka Rasila, Tapio Hämäläinen, Kristiina Elstelä ja Ville Myllyrinne.

Päärooleissa

Jaksot

1. tuotantokausi (1998)

2. tuotantokausi (1999–2000)

3. tuotantokaus (2002)

Lähteet

Suomalaiset komediasarjat
Lohikäärme (Arda)

Lohikäärmeet ovat J. R. R. Tolkienin luomassa Keski-Maassa toistaiseksi suurin mahti maailmassa. 

Lohikäärmeet syntyivät Ensimmäisellä ajalla, kun Morgoth loi ne Angbandin syövereissä. Lohikäärmeitä oli kolmenlaisia. Oli niitä, jotka kiemurtelivat kuin käärmeet, jättimäisen liskon kaltaisia, jotka kulkivat jalan, ja lentävät lohikäärmeet, joilla oli suuret, lepakon kaltaiset siivet. Ja nämä kaikki jaoteltiin vielä kahteen alaryhmään, jotka olivat hyykäärmeet, jotka eivät syösseet tulta, ja tulikäärmeet (urulóki). Hyykäärmeet taistelivat kynsin ja hampain, kun taas tulikäärmeet kykenivät sylkemään tulta.

Siivekkäiden lohikäärmeiden siipien pauke saattoi synnyttää pyörremyrskyjä, niiden häntä oli kuin ruoska, kynnet kuin keihäät ja suomut kuin paksut kilvet. 
Tämän lisäksi niillä oli todella tarkka näkö, erittäin tarkka kuulo sekä vielä näitäkin tarkempi hajuaisti. Lohikäärmeet ovat myös erittäin älykkäitä ja niillä oli tapana esittää arvoituksia, sillä ne arvostivat toisia älykkäitä olentoja. 

Lohikäärmeet elivät luultavasti ikivanhoiksi, kääpiöitäkin ja kukaties haltioitakin vanhemmiksi ja niiden ikä toi niille nokkeluutta ja älyä, mutta ei koskaan viisautta. Lohikäärmeiden äly antoi periksi vihalle, ahneudelle, petokselle ja turhamaisuudelle. Lohikäärmeet inhosivat vettä ja ne pitivät enemmän pimeydestä kuin valosta. Niiden veri oli myrkyllistä ja ne hehkuivat jalokivien kaltaista valoa. Lohikäärmeiden silmät kipinöivät ja kun ne suuttuivat, niiden silmät leiskuivat punaisia vihan salamoita. Niiden katse saattoi myös lumota varomattoman uhrin, joka katsoisi niitä silmiin.

Lohikäärmeiden lajeja ja nimityksiä 
 Tulikäärmeet
 Siivekkäät lohikäärmeet
 Hirmukäärmeet
 Hyykäärmeet
 Merikäärmeet

Nimeltä tunnetut lohikäärmeet 
 Glaurung
 Ancalagon Musta
 Gostir
 Scatha
 Smaug

Keski-Maan olennot
Lohikäärmeet
Kalevan Rasti

Kalevan Rasti on vuonna 1950 perustettu joensuulainen suunnistusseura. Seura on tullut tunnetuksi panostuksestaan suunnistustaidon kehittämiseen ja menestyksestään viestisuunnistuksessa. 2000-luvulla Kalevan Rasti on ollut Suomen menestyksekkäin suunnistusjoukkue kuudella Jukolan viestin voitollaan. Seuran lyhennys on KR. Puheenjohtaja toimii Hannu Airila.

Viestisaavutuksia

 Jukolan viestin voitto vuosina 2004, 2005, 2007, 2012, 2013 ja 2014
 Tiomilan voitto 1983, 2010, 2011, 2013 ja 2014.
 Naisten Tiomilan voitto 2001
 Venlojen viestin voitto 1992, 1979
 Halikko-viestin KR on voittanut 2000-luvulla viisi kertaa, viimeksi 2006
 25-mannan voitto vuosina 2005 ja 2006
 KR on voittanut Jukolan viestin kiertopalkinnot Hiiden hirven vuosien 2000–2006 jaksolla 105 pisteellä ja Viertolan Härän vuosien 2007–2013 jaksolla 115 pisteellä.

Suunnistajien henkilökohtaisia saavutuksia 
 Thierry Gueorgiou: 14 maailmanmestaruutta, 4 MM-hopeaa, 4 MM-pronssia, 3 euroopanmestaruutta
 Kirsi Boström: 1 maailmanmestaruus
 Johanna Asklöf: 1 MM-hopea, 1 MM-pronssi

Kuntosuunnistus
Kalevan Rasti järjestää kaikille avoimia kuntosuunnistuksia eli iltarasteja viikoittain Joensuun lähiympäristön monipuolisissa maastoissa huhti-lokakuussa.

Kisaisännyyksiä
Kalevan Rasti oli järjestämässä vuosien 1982 ja 2000 Jukolan viestiä. Molemmat järjestettiin Liperin Pärnävaaralla. KR järjesti vuoden 2017 Jukolan viestin Enon kirkonkylän kupeessa Harpatinvaaran ympäristössä. 

Vuonna 2006 seura järjesti Fin 5 -suunnistusviikon sekä tarkkuussuunnistuksen ja pyöräsuunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut Joensuun ympäristön suppa- ja harjumaastoissa.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kalevan Rastin kotisivut 

Joensuulaiset urheiluseurat
Suomalaiset suunnistusseurat
Vuonna 1950 perustetut urheiluseurat
Sotilasfarssi

Sotilasfarssi on sotilaselämää parodioiva elokuva. Yleensä sotilasfarssissa ollaan varusmiespalveluksessa tai kertausharjoituksissa, harvemmin varsinaisessa sotatilanteessa.

Sotilasfarssi oli Suomessa 1950-luvulla yleinen elokuvatyyppi. Fennada-Filmi valmisti vuosina 1952–1958 yhteensä seitsemän elokuvan sarjan. Myös Suomen Filmiteollisuus tuotti vuosikymmenien mittaan useita sotilasfarsseja kuten esimerkiksi Serenaadi sotatorvella ja Majuri maantieltä. Itse asiassa yhtiö tuotti kymmenvuotiskaudella 1949-1959 enemmän sotilasfarsseja kuin Fennada-filmi, mutta tuotanto ei ollut niin säännöllistä, sotilasfarssi/vuosi vaan välillä oli vuosia ilman sotilasfarssia ja jonakin vuonna valmistui yhtiön toimesta kaksi. Sotilaselämän parodiointi oli suosittua myös muissa tuon ajan suomalaisissa elokuvissa. Kasarmiolot ja kantahenkilökuntaan liitetyt stereotypiat olivat tuttuja lähestulkoon jokaiselle miespuoliselle suomalaiselle ja tästä saattoi ammentaa aiheita moniin elokuviin.

Sotilasfarssien asetelmat olivat eri elokuvissa melko samanlaisia. Lemmenjuonia punottiin oman sosiaaliluokan sisällä. Aliupseeri ja varusmiehet heilastelivat yleensä upseerin kotiapulaisen kanssa ja usein nokkela varusmies vei voiton tyhmähköstä, savolaisesta vääpelistä. Komentajan tytär sitten sai seuraa nuorista ja komeista upseereista tai koulutetuista, fiksuista rivimiehistä.

Sotilasfarsseissa näyttelivät samat näyttelijät yleensä tietynkaltaisia rooleja. Varusmiesrooleissa olivat useimmiten Lasse Pöysti, Tommi Rinne, Sakari Halonen, Leo Jokela, Seppo Kolehmainen, nuori Spede Pasanen ja "ensimmäisessä aallossa" 1930-luvun lopulla Kaarlo Angerkoski. Aliupseerirooleissa esiintyivät usein Reino Valkama, Pentti Viljanen, Pentti Irjala ja Santeri Karilo. Viljasta lukuun ottamatta he näyttelivät tosin välillä korkeitakin upseereita. Upseerirooleissa näytteli erityisesti Kullervo Kalske, mutta useampia rooleja oli myös Paavo Jänneksellä, Uuno Montosella, Veikko Uusimäellä ja pari myös Tauno Palolla. Heikki Heino näytteli sekä varusmiestä että upseeria. Kullervo Kalskeen roolit sotilasfarsseissa alkoivat vuonna 1939 ratsumestari (kapteenia vastaava ratsuväen arvo) Kyrön roolissa elokuvassa Punahousut ja päättyivät 27 vuotta myöhemmin kapteeni Halmeen rooliin elokuvassa Johan nyt on markkinat. Hänen upseeriroolinsa sotilasfarsseissa olivat joko kapteenin tai luutnantin rooleja.

Lajityypin uudempia tuotoksia ovat Likainen puolitusina (1982), Uuno Turhapuro armeijan leivissä (1984), sekä viisi Vääpeli Körmy -elokuvaa 1990-luvulla.

Suomalaiset sotilasfarssit

Aiheesta muualla

Elokuvalajityypit
Kosmeettinen silmäistute

Kosmeettinen silmäistute tai sidekalvoimplantti () on silmän sidekalvoon kosmeettisista syistä kiinnitetty koru. Istute on eräs kehonmuokkauksen muoto. Noin kolmen millimetrin läpimittainen litteä koru asennetaan paikallispuudutuksessa sidekalvon eli silmämunan valkoisen osan pintakerroksen alle. Platinaseoksesta valmistettuja koruja on saatavana useissa muodoissa, joita ovat esimerkiksi sydän, tähti, nuotti ja apila.

Silmäkorun kehitti alankomaalainen yhtiö Netherlands Institute for Innovative Ocular Surgery (NIIOS) vuonna 2002 tuotenimellä JewelEye. Korun asentaminen on Alankomaissa laillista, jos toimenpiteen suorittaa silmätauteihin erikoistunut lääkäri puhtaissa olosuhteissa. Toimenpiteestä ei ole huomattu aiheutuvan haittoja muutaman vuoden seuranta-ajalla, mutta implantin pitkäaikaisvaikutuksista ei ole tietoa. Kosmeettisia silmäimplantteja ei toistaiseksi tiettävästi asenneta muualla kuin Alankomaissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
NIIOS-yhtiön kotisivu  
Body Modification E-zine Encyclopedia entry on JewelEye 
Body Modification E-zine Publisher's Ring article on JewelEye 

Kehonmuokkaus
Osmo Harkimo

Osmo Uolevi ”Ossi” Harkimo (entinen Händelin, 7. lokakuuta 1923 Kymi – 8. huhtikuuta 2007 Sipoo) oli suomalainen elokuvaaja, joka kuvasi yli 40 elokuvaa. Hänet muistetaan muun muassa yhtenä Tuntemattoman sotilaan (1955) kuvaajista ja leikkaajista.

Lyhytelokuvien lisäksi Harkimo kuvasi paljon sodanaikaisia dokumentteja sekä myös urheilu- ja lyhytdokumentteja. Hän työskenteli vuodesta 1961 lähtien ohjaajana Yle TV1:ssä sekä näytteli pikkurooleja muun muassa elokuvissa Tuntematon sotilas (1955, sotapoliisin luutnantti), Pähkähullu Suomi (1967, salapoliisi) ja Badding (2000, vanha herra).

Osmo Harkimo oli naimisissa teollisuusneuvos Herrick Hackmanin tyttären Doris Marian kanssa. Heidän kolme lastaan ovat liikemies Harry Juhani ”Hjallis” Harkimo, yrittäjä Roy Juhani ”Rolle” Harkimo ja Maria Helena Thelen (s. 1960), joka on naimisissa Kenneth Thelenin kanssa.

Palkinnot ja tunnustukset
 Jussi-palkinto, 1954, Sininen viikko, kuvaus
 Jussi-palkinto, 1956, erikoispalkinto yhdessä Armas Vallasvuon kanssa Tuntemattoman sotilaan leikkauksesta

Osmo Harkimon kuvaamia elokuvia 
 Irmeli, seitsentoistavuotias, 1948
 Pontevat pommaripojat, 1949
 Professori Masa, 1950
 Radio tekee murron, 1951
 Yö on pitkä, 1952
 Radio tulee hulluksi, 1952
 Me tulemme taas, 1953
 Sininen viikko, 1954
 Hei, rillumarei!, 1954
 Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä, 1954 (yhdessä Pentti Unhon kanssa)
 Tuntematon sotilas, 1955 (yhdessä Pentti Unhon, Olavi Tuomen ja Antero Ruuhosen kanssa)
 Juha, 1956
 Sven Tuuva, 1958
 Lasisydän, 1959
 Pekka ja Pätkä neekereinä, 1960 (yhdessä Olavi Tuomen kanssa)
 Isaskar Keturin ihmeelliset seikkailut, 1960
 Rakkaus alkaa aamuyöstä, 1966
 Pähkähullu Suomi, 1967 (yhdessä Kari Sohlbergin kanssa)
 Lapualaismorsian, 1967
 Laulu tulipunaisesta kukasta, 1971

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset elokuvaajat
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Walter de’Silva

Walter Maria de Silva (s. 27. helmikuuta 1951 Lecco, Italia) on italialainen autosuunnittelija ja helmikuusta 2007 lähtien Volkswagen-yhtymän pääsuunnittelija. Hänen autosuunnittelijan uransa alkoi vuonna 1972 Fiatilla, minkä jälkeen hän työskenteli yhdeksän vuotta IDEA-instituutissa, kunnes hänet palkattiin Alfa Romeolle. Vuonna 1998 Ferdinand Piech otti hänet Volkswagen-konserniin SEATin osastolle tavoitteena urheilullisen imagon luominen merkille. Tältä ajalta on peräisin yhtiön slogan auto emoción ja sen mukainen filosofia. Sen tuloksena syntyivät ensiksi mallit Ibiza ja Córdoba vuonna 2002. de Silva jäi eläkkeelle loppuvuodesta 2015.

Walter de Silvan suunnittelemia autoja 
 Alfa Romeo Proteo (konseptiauto, 1991)
 Alfa Romeo 146 (1994)
 Alfa Romeo Nuvola (konseptiauto, 1996)
 Alfa Romeo 156 (1997)
 Alfa Romeo 147 (2000)
 Alfa Romeo 166  2000
 SEAT Salsa (konseptiauto, 2000)
 SEAT Tango (konseptiauto, 2001)
 SEAT Ibiza III (2002)
 SEAT Córdoba II (2002)
 Audi Nuvolari Quattro (konseptiauto, 2003)
 SEAT Toledo III (2004)
 SEAT Altea (2004)
 SEAT León II (2005)
 Audi Q7 (2005)
 Audi A6 (2005)
 Audi TT (2006)
 Audi R8 (2006)
 Audi A5 (2007)
 Audi A4 (2008)
 Lamborghini Miura (konseptiauto, 2006)

Lähteet

Italialaiset autonsuunnittelijat
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Beginnings

Beginnings on Sladen debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 1969, jolloin yhtyeen nimi oli vielä Ambrose Slade. Albumin nimeksi piti alun perin tulla Genesis. Beginnings julkaistiin Yhdysvalloissa nimellä Ballzy.

Albumille sisältyy yhtyeen omien kappaleiden lisäksi useita covereita, kuten melko tuoreet, edellisvuonna julkaistut Steppenwolfin ”Born to Be Wild” ja The Beatlesin ”Martha My Dear”. Avausraita ”Genesis” julkaistiin singlenä b-puolenaan "Roach Daddy". Singleä varten kuvattiin myös promovideo.
”Genesis” julkaistiin myös seuraavalla albumilla, vuoden 1970 Play It Loudilla, uutena versiona (”Know Who You Are”), johon sisältyivät sanat. 

Linda Gloverin suunnittelema levyn kansikuva otettiin Midlandsissa lähellä laulusolisti Noddy Holderin kotitaloa, vanhassa Pouk Hill -nimisessä kivilouhoksessa.

Vuonna 2006 Beginnings julkaistiin remasteroituna samalla levyllä yhtyeen seuraavan albumin Play It Loudin kanssa.

Kappaleet 
A-puoli

B-puoli

Singlet

Genesis
Julkaistu: toukokuu 1969, Fontana 
 Genesis (Dave Hill/Noddy Holder/Jim Lea/Don Powell) 
 Roach Daddy  (Hill/Holder/Lea/Powell)

Kokoonpano
Noddy Holder – kitara, laulu
Dave Hill – kitara, laulu
Jim Lea – basso, viulu, piano
Don Powell – rummut

Katso myös
 Ballzy

Lähteet

Vuoden 1969 esikoisalbumit
Sladen albumit
Googlefight

Googlefight on yksinkertainen WWW-palvelu, joka antaa vertailla Google-hakukoneen hakutuloksia kahdelle annetulle sanalle. Tulokset esitetään graafisesti JavaScriptilla tehdyllä animaatiolla. Kaksi animoitua tikku-ukkoa tappelee ruudulla sanojen syöttämisen jälkeen, minkä jälkeen kasvava palkki näyttää tulokset. Tikku-ukkoanimaatiolla ei ole vaikutusta tuloksiin. Googlefightilla selvitetään viihdetarkoituksessa, kumpi kahdesta asiasta on parempi, esimerkiksi Google vai Microsoft. Kuten odotettua, eniten tuloksia saavat haut kuten ”www”, ”the”, ”a” ja ”1”, joista jokaisella on yli 8 miljardia tulosta. Koska internet muuttuu jatkuvasti, myös luvut muuttuvat alituisesti.

Apple Dashboardille on myös Googlefight Widget.

Aiheesta muualla 
 Google Fight
 Googlefight Dashboard Widget

Google
Manaaja II: Luopio

Manaaja II: Luopio () on kauhuelokuva vuodelta 1977 ja se on jatko-osa elokuvalle Manaaja. Elokuvan ohjauksesta on vastannut John Boorman ja yksi leffan pääosanäyttelijöistä on edellisessä elokuvassa näytellyt Linda Blair.

Elokuva ei ollut ilmestyessään menestys sen tuottaessa huonosti ja ollessa kriitikoiden pilkkaama. Leffan huonous aiheutti sen, että se valittiin yhdeksi kaikkien aikojen huonoimmiksi elokuviksi koskaan.

Juoni 
On kulunut neljä vuotta ensimmäisen osan tapahtumista. Painajaiset vainoavat Regan MacNeliä ja Vatikaani lähettää isä Philip Lamontin ottamaan selvää, onko paha palannut.

Näyttelijöitä

Muut osat 
Manaaja III perustuu William Peter Blattyn Manaajan jatko-osaksi kirjoittamaan romaaniin Paholaisleegio ja sivuuttaa Manaaja II:n tapahtumat.
 Manaaja (1973)
 Manaaja III (1990)
 Manaaja: Alku (2004)
 Dominion: Prequel to the Exorcist (2005)

Yhdysvaltalaiset kauhuelokuvat
Vuoden 1977 yhdysvaltalaiset elokuvat
John Boormanin ohjaamat elokuvat
Warner Brosin elokuvat
Pikkaralan lossi

Pikkaralan lossi tai Lapinkankaan lossi on Oulujoella Oulussa Pikkaralan ja Lapinkankaan kaupunginosien välillä Pikkaralan yksityistiellä liikennöivä lossi. Lossi liikennöi tarvittaessa. Liikennekausi rajoittuu sulan veden aikaan, alkaen yleensä toukokuun puolesta välistä ja jatkuen lokakuun loppuun.

Lossi ei liikennöi purjehduskaudella 2022 johtuen lossin kuljettajan eläkkeelle jäännistä ja lossin käyttäjäkunnan muutoksesta.

Lossin kantavuus on 9,0 tonnia, ja se  liikennöi tarvittaessa arkisin kello 08–17 ja lauantaisin kello 08–15. Lossiliikenne ei ole Liikenneviraston lauttatoiminnan alaista liikennettä, vaan sen rahoituksesta viidesosa tulee Oulun kaupungilta ja loput Suomen valtiolta. Lossiliikenteen vuotuiset ylläpitokustannukset ovat noin 25 000 euroa, ja liikenne työllistää yhden henkilön yli puoleksi vuodeksi.

Pikkaralan lossi aloitti liikennöinnin 1930-luvulla, ja sen jälkeen lossiliikennettä on ollut keskeytyksettä joka vuosi. Alun perin paikalla liikennöi kapulalossi, joka myöhemmin korvattiin perämoottorin avulla liikkuvalla lossilla. Nykyisin käytössä oleva lossi otettiin käyttöön 1992. Aiemmin se on liikennöinyt Madekosken ja Sanginsuun kaupunginosien välillä, mutta jäi tarpeettomaksi Sangin sillan valmistuessa.

Lähteet

Suomen lautta-alukset‎
Oulun liikenne
Lapinkangas (Oulu)
Lossi
Maunulan yhteiskoulu ja Helsingin matematiikkalukio

Maunulan yhteiskoulu ja Helsingin matematiikkalukio on Helsingin Maunulassa sijaitseva yksityinen oppilaitos, joka käsittää sekä yläkoulun (luokka-asteet 7–9) että lukion (yleislinja ja erikoislukio). Koulun omistaa Viipurin Reaalikoulu Oy. Koulun rehtori on Maija Vanhanen.

Peruskoulussa on useita painotusluokkia: musiikki, kuvaamataito, matematiikka, liikunta sekä näiden yhdistelmäpainotukset. Yläkoulussa toimii myös englanninkielinen kansainvälinen luokka. Lukiossa on valtakunnallista lukion opetussuunnitelmaa toteuttava Maunulan yhteiskoulun lukio ja matematiikan opetuksen erikoislukiolinja eli Helsingin matematiikkalukio. Koulun oma keittiö valmistaa miltei kaiken kouluruuan.

Vuonna 2021 yläkoulussa oli noin 440 oppilasta ja lukiossa noin 400 opiskelijaa.

Historia 

Koulu perustettiin Viipurin Realikoulu -nimisenä poikakouluna Viipuriin vuonna 1913. Opetusohjelmassa painotettiin alkuun käsitöitä ja oppilaille tarjottiin opetusta kirjansitomossa ja puusepänpajassa. Koulu toimi vuodesta 1919 Viipurin Hovioikeudenkatu 1:ssä entisen venäläisen kansakoulun tiloissa. Vain kaksi vuotta aiemmin perustettu Karjalan maanviljelyslyseo yhdistettiin realikouluun 1919 ja seuraavana vuonna koulun yhteyteen perustettiin myös kauppalyseo, sillä koulunjohtaja Yrjö Rosendal oli tyytymätön Viipurin kaupalliseen opetukseen. Koulun nimenä oli siten 1920–1940 Viipurin Realikoulu, Maanviljelys- ja Kauppalyseo. Koulu evakuoitui talvisodan aikana Helsinkiin, jonne se myös jäi pysyvästi ja muuttui 1941 yhteiskouluksi. Helsingissä se toimi nimellä Vaasanrinteen yksityislyseo ja sijaitsi 1944–1955 Helsinginkatu 1:ssä. Koulu muutti 1955 Maunulaan aluksi väliaikaisiin tiloihin, kunnes oma koulurakennus valmistui 1959. Jo edellisenä vuonna koulun nimeksi oli vaihtunut Maunulan yhteiskoulu. Se oli 1960-luvulla Suomen suurimpia oppikouluja, kun oppilasmäärä oli lähes 1400. Koulu oli harvoja yksityisenä säilyneitä kouluja peruskoulu-uudistuksen jälkeen. Sen yhteyteen perustettiin 1995 opetusministeriön erikoisluvalla matematiikkalukio matematiikkaan painottuneena erityislukiona, minkä seurauksena koulun nimi muutettiin 1999 nykyiseen muotoonsa.

Tasavallan presidentti Tarja Halonen myönsi koulun rehtorina vuodesta 1992 toimineelle Jouko Jauhiaiselle kouluneuvoksen arvonimen 15. kesäkuuta 2007.

Koulun oppilasmäärä (20.9.2007) oli 765, josta 378 peruskoululaisia sekä 387 lukiolaisia ja heistä 104 matematiikkalukiolaisia.

Lähteet

Huomioita

Viitteet

Aiheesta muualla 
Kotisivut

Helsingin lukiot
Helsingin peruskoulut
Maunula
Helsingin suojellut rakennukset
Legioonalaistauti

Legioonalaistauti on Legionella pneumophila -bakteerin aiheuttama kuumeinen keuhkotulehdus. Se on saanut nimensä ensimmäisen esiintymispaikkansa mukaan, joka oli vuonna 1976 Pennsylvaniassa hotelli Bellevue Stratfordissa pidetty American Legion -järjestön sotaveteraanien kokous, jossa 221 veteraania sairastui tähän silloin tuntemattomaan tautiin. Tästä on peräisin nimi legioonalaistauti tai legionelloosi.

Legionella-bakteeri elää luonnossa makeissa vesissä ja maaperässä, joten tartunnan voi saada esimerkiksi suihkusta tai kukkamullan käsittelystä. Hoitoon käytetään antibiootteja.

Bakteerin aiheuttaman keuhkokuumeen riskiryhmiä ovat vanhukset ja tupakoivat keski-ikäiset miehet.
Legioonialaistaudin epidemiat ovat kohtalokkaita sairaaloissa ja vanhainkodeissa. Käytännössä suurin osa legionellojen aiheuttamista taudintapauksista on yksittäisiä. Suomalaiset ovat usein saaneet tartunnan ulkomailla hotelleista tai porealtaista.

Taudin oireet alkavat 2–10 vuorokauden kuluttua tartunnasta. Oireita ovat muun muassa korkea kuume, sekavuus, päänsärky, lihassäryt, kuiva yskä ja vatsakivut. Keuhkokuumetapauksissa tauti on nopeasti etenevä ja kuolleisuus 15–20 %.

Lähteet
 http://www.ktl.fi 

Tartuntataudit
Seulonnan keskeiset artikkelit