Marxin veljekset

Marxin veljekset, tai Marx-veljekset, olivat yhdysvaltalainen koomikkoveljesryhmä. He aloittivat uransa vaudevillessa ja teatteriesiintyjinä. Saavutettuaan menestystä 1920-luvulla he siirtyivät elokuviin vuonna 1929 ja esiintyivät yhteensä 13 komediassa.

Veljeksistä tunnetuimmat ja kaikissa elokuvissa esiintyneet olivat Chico Marx, Harpo Marx ja Groucho Marx. Gummo jätti ryhmän ennen kuin veljekset siirtyivät näyttämöltä elokuvaan, Zeppo puolestaan viiden ensimmäisen elokuvan jälkeen.

Tyyli ja hahmot
Marxin veljesten lavaesitykset ja etenkin alkuaikojen elokuvat olivat ajoittain täysin anarkistisia, ja veljekset pilkkasivat niissä kaikkea mahdollista. Ensimmäisissä elokuvissa on romanttinen sivujuoni ja musiikkiesityksiä, jotka katkaisevat veljesten komiikan. Sen jälkeen veljekset saivat muutaman elokuvan ajaksi vapaat kädet tehdä mitä halusivat, ja näitä pidetään heidän parhaina elokuvinaan. Myöhempinä vuosina veljesten elokuvat kesyyntyivät selvästi.

Jokaisella veljeksellä oli selvästi toisista erottuva hahmo. Harpon erikoisuuksia olivat puhumattomuus, arvaamattomuus, blondien jahtaaminen ja harpunsoitto. Chico oli sutki huijari ja pianisti. Auktoriteettihahmoja usein esittäneen ja ylähuuleensa viikset maalanneen Grouchon lakkaamaton puhetulva oli täynnä sukkeluuksia, sanaleikkejä ja loukkauksia. Chicon ja Grouchon vuoropuhelu oli välillä täysin absurdia. Harpo saattoi joskus ottaa sanat täysin kirjaimellisesti – kun häntä esimerkiksi kehotettiin korttipelissä leikkaamaan pakka, hän iski sen kahtia kirveellä. Zepon osa oli esittää normaalia hahmoa, ja hän jäikin muiden veljesten varjoon. Useimmissa Marxien elokuvissa tärkeässä naisosassa oli Margaret Dumont.

Perhe 

Veljesten vanhemmat olivat ensimmäisen polven siirtolaisia New Yorkiin, ranskanjuutalainen Sam Marx ja saksanjuutalainen Minnie o. s. Schönberg. Veljekset olivat syntymäjärjestyksessä (suluissa oikeat nimet): Chico (Leonard, 1887), Harpo (Adolph, myöhemmin Arthur, 1888), Groucho (Julius, 1890), Gummo (Milton, 1892) ja Zeppo (Herbert, 1901).

Vaudevillessa ja teatterissa  
Veljekset aloittivat uransa vaudevillessa noin vuonna 1908. Heidän esityksissään oli mukana myös suvun muita jäseniä ja ulkopuolisia. Veljesten eno Al Shean oli tunnetun Gallagher ja Shean -komediaduon toinen jäsen. Viisikko paranteli esityksiään yleisöpalautteen pohjalta ja hioi metodejaan. Aluksi esitykset painottuivat musiikkiin, ja komedia lisättiin vasta myöhemmin.

Marxit olivat esiintyneet vaudevillessa jo 16 vuoden ajan, kunnes heidän vuoden 1924 Broadway-show’nsa I’ll Say She Is! teki heistä suosittuja. Sitä seurasi toinen menestysesitys The Cocoanuts ja sen jälkeen kolmas, Animal Crackers. Harpo esiintyi vuonna 1925 hyvin pienessä osassa Richard Dixin ohjaamassa mykkäelokuvassa Too Many Kisses. Seuraavana vuonna veljekset tekivät yhdessä lyhytelokuvan nimeltä Humorisk, mutta sitä ei julkaistu, eikä siitä tiedetä olevan jäljellä yhtään kopiota. Gummo oli mukana ryhmän esityksissä vaudevilleaikoina mutta jättäytyi pois, kun ryhmä siirtyi Broadwaylle.

Elokuvissa
Marxien menestys Broadwaylla toi heidät Hollywoodin tietoon, ja Paramount teki heidän kanssaan sopimuksen. Veljesten kaksi ensimmäistä elokuvaa perustuvat heidän suosituimpiin teatteriesityksiinsä. Kookospähkinöitä (1929) ja Koirankeksit (1930) kuvattiin Paramountin Astoria-studioilla. Elokuvat ovat hyvin teatterimaisia, ja elokuvayhtiö ymppäsi niihin romanttisia sivujuonia, joita veljesten teatteriesityksissä ei ollut. Veljekset pääsivät niissä kuitenkin esittelemään samanlaista anarkistista komediaansa kuin lavallakin. Näiden kahden elokuvan jälkeen Marxit jättivät teatterin lopullisesti ja keskittyivät kokonaan elokuviin.

Marxien ensimmäinen kokonaan valkokangasta varten kirjoitettu elokuva oli Neljä nolattua neroa (1931). Se jatkoi kahden ensimmäisen elokuvan linjalla, vuorotellen veljesten komiikan sekä musiikkiesitysten ja romanttisen sivujuonen välillä. Veljesten neljäs elokuva Hevosen sulat (1932) jatkoi samalla linjalla. Seuraava elokuva, Neljä naurettavaa naapuria (1933) on kaikista Marxin veljesten elokuvista ehkä puhtaimmin veljeksiin itseensä keskittyvä – sen juoni etenee rivakasti, aikaa ei tuhlata rakkaussivujuoniin, ja musiikkiesitykset on nivottu juoneen aiempaa tarkemmin. Elokuva on poliittinen satiiri, jossa Groucho esittää sodan partaalla keikkuvan Freedonia-nimisen valtion johtajaa.

Vaikka Neljä naurettavaa naapuria onkin myöhemmin saanut mainetta yhtenä veljesten parhaista elokuvista, se ei omana aikanaan menestynyt erityisen hyvin, joten Paramount pudotti veljekset riveistään. Vuotta myöhemmin MGM:n johtaja Irving Thalberg otti Marxit MGM:lle. Elokuvia alettiin tehdä jättibudjetilla, ja niihin lisättiin taas tanssi- ja musiikkinumeroita sekä romanttisia sivujuonia. MGM:llä veljesten elokuvista tuli koherentimpia, mutta veljeksille annettiin edelleen tilaa anarkismilleen. Marxien ensimmäinen MGM-elokuva Ilta oopperassa (1935) nousi veljesten uran menestyneimmäksi elokuvaksi niin yleisön kuin kriitikoidenkin suhteen. Ennen kuvauksia veljekset hioivat ideoitaan kiertueella elävän yleisön edessä ja jättivät elokuvasta pois ne kohtaukset, jotka eivät toimineet. Seuraava elokuva Päivä kilpa-ajoissa (1937) jatkoi edellisen linjalla, mutta se ei saanut yhtä paljon kiitosta.

Seuraavan elokuvansa Kaaos hotellissa Marxit tekivät lainassa RKO:lle. Aiempiin verrattuna tätä elokuvaa ei ollut tehty Marxeja ajatellen, vaan se on tavanomaisempi elokuva, jossa Marxit ovat osa monimutkaista juonta muiden hahmojen ohella.

Marxit palasivat MGM:lle seuraaviin kolmeen elokuvaansa Päivä sirkuksessa (1939), Päivä lännessä (1940) ja Päivä tavaratalossa (1941). Näissä elokuvissa veljekset ovat jo selvästi kesyyntyneet: juonet ovat aiempaa tavanomaisempia ja huumori laimeampaa. Veljekset tekivät jo päätöksen lopettaa elokuvauransa, ja viiden vuoden ajan he kulkivat omia teitään. He palasivat kuitenkin vielä yhteen tekemään elokuvat Yö Casablancassa (1946) ja Sardiinimysteerio (1949). Sen jälkeen kolmikko esiintyi yhdessä enää yhden kerran, televisioon tehdyssä puolen tunnin lyhytelokuvassa The Incredible Jewel Robbery (1959).

Chico kuoli vuonna 1961 ja Harpo vuonna 1964. Groucho jatkoi uraansa vielä kauan sen jälkeenkin.

Filmografia 

Chico, Harpo, Groucho ja Zeppo:
 Kookospähkinöitä (1929)
 Koirankeksit (1930)
 Neljä nolattua neroa (1931)
 Hevosen sulat (1932)
 Neljä naurettavaa naapuria (1933)

Chico, Harpo ja Groucho:
 Ilta oopperassa (1935)
 Päivä kilpa-ajoissa (1937)
 Kaaos hotellissa / Hotellin hoivissa – Room Service (1938)
 Päivä sirkuksessa – At the Circus (1939)
 Päivä lännessä – Go West (1940)
 Päivä tavaratalossa The Big Store (1941)
 Yö Casablancassa (1946)
 Sardiinimysteerio (1949)

Katso myös 
 Flywheel, Shyster and Flywheel, veljesten radiokomediasarja

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Marx Brothers Blog 

Yhdysvaltalaiset koomikot
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vaudeville-esiintyjät
Elokuvantekijäsisarukset
Huumoriryhmät
Seulonnan keskeiset artikkelit