joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Åbo Underrättelser

Åbo Underrättelser (ÅU) on ruotsinkielinen sanomalehti, jonka levikkialuetta on koko Varsinais-Suomi - erityisesti Turku, Parainen, Kaarina ja Kemiönsaari. 

Lehti jaetaan useamman kerran vuodessa peittojakeluna kaikkiin kaksikielisiin talouksiin Varsinais-Suomessa, kaikkiin talouksiin ja yrityksiin Turun keskusta-alueella sekä kaikkiin talouksiin Turun saaristossa. Peittojakeluiden levikki on noin 60 000 kpl / kerta.

Åbo Underrättelserin ensimmäinen numero ilmestyi 3. tammikuuta 1824, ja se on siten Suomen vanhin yhä ilmestyvä sanomalehti. Lehden perustaja ja ensimmäinen päätoimittaja oli Christian Ludvig Hjelt. Nykyään lehteä julkaisee Förlags Ab Sydvästkusten.

Päätoimittajia 
 Christian Ludvig Hjelt (1823–?)
 Nils Henrik Pinello (toimikausi ei tiedossa)
 Gustaf Adolf Schultz (1850–1859)
 Johan Wilhelm Lillja (1859–1866)
 Ernst Rönnbäck (1868–1875)
 Ernst Lindberg (1896–1907)
 Ernst von Wendt (1907–1909)
 Elias Lodenius (1909–1919)
 Einar Holmberg (1919–1933)
 Sigurd Portin (1938–1957)
 Ole Torvalds (1958–1967)
 Meta Torvalds (1971–1977)
 Bo Stenström (1978–1987)
 Torbjörn Kevin (1987–2014)
 Pär Landor (2014–2017)
 Stefan Holmström (2017–2018)
 Tom Simola (2018–)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Åbo Underrättelserin kotisivu 
 Historiallinen sanomalehtikirjasto 1771-1890: Åbo Underrättelser 

Turun historia
Turun media
Suomalaiset ruotsinkieliset sanomalehdet
Hufvudstadsbladet

Hufvudstadsbladet (lyh. HBL) on Suomen laajalevikkisin ruotsinkielinen sanomalehti. Lehteä julkaistaan Helsingissä, ja siinä käsitellään koko maan asioita. Lehden päätoimittaja on Erja Yläjärvi. Lehti ilmestyy päivittäin, ja sen painettu levikki on noin 23 000. Vuodesta 2004 lähtien lehti on ollut tabloid-kokoinen.

Lehden nimessä oleva sana hufvud kirjoitetaan yhä aiemman ruotsin oikeinkirjoitussäännöstön mukaan; nykyruotsin mukainen muoto olisi huvud.

Historia 

Hufvudstadsbladetin perusti August Schauman vuonna 1864, ja lehden ensimmäinen numero ilmestyi 5. joulukuuta samana vuonna. Aluksi lehti ilmestyi vain kuudesti viikossa, eikä sitä myyty irtonumerona. Hufvudstadsbladetista tuli jo 1800-luvun lopussa Suomen suurin päivälehti. Vuonna 1885 Hufvudstadsbladet myytiin Arthur R. Frenckellille, joka 1888 perusti oman kirjapainon. Vuonna 1896 se taas hankki haltuunsa Suomen ensimmäisen rotaatiopainon. Oma kirjapainoyhtiö Hufvudstadsbladets Förlags- och Tryckeri Ab perustettiin 1920.

Vuonna 1921 lehden osti Amos Anderson. Hän toimi lehden päätoimittajana vuosina 1922–36 ja hallituksen puheenjohtaja aina kuolemaansa asti vuoteen 1961. Amos Anderson määräsi omaisuutensa testamentissaan Konstsamfundet-säätiölle, joka on Andersonin kuoleman jälkeen ollut Hufvudstadsbladetin pääomistaja.

Päätoimittajat

Katso myös 
 Luettelo suomalaisista sanomalehdistä

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Arkisto Reuters rutassa julkaistuista jutuista. 
 Historiallinen sanomalehtikirjasto 1771–1890: Hufvudstadsbladet
Pyhäjärvi Ul

Pyhäjärvi Ul oli Uudellamaalla sijainnut Suomen kunta. Nykyisin alue on osa Karkkilan kaupunkia. Kunnan nimen lopussa ollut tunnus Ul tarkoittaa Uudenmaan lääniä, sillä Suomessa oli ennen myös kaksi muuta Pyhäjärvi-nimistä kuntaa: Pyhäjärvi Ol. Oulun läänissä sekä Pyhäjärvi Vpl Viipurin läänissä.

Pyhäjärven naapurikuntia olivat Karkkila, Vihti, Loppi, Tammela ja Pusula..

Historia

Pyhäjärven alue kuului 1300-luvulla Janakkalan ja Lohjan seurakuntien raja-alueeseen. Vuonna 1507 Pyhäjärven alue tuli kuulumaan Lohjan seurakunnasta erotettuun Vihdin seurakuntaan. 

Pyhäjärvestä tuli Vihdin seurakunnan kappeliseurakunta vuonna 1654. Paikkakunta tunnettiin alkujaan Pahajärvenä. Nimi vakiintui Pyhäjärveksi 1600-luvun lopulla tai 1700-luvulla. 

Pyhäjärvestä päätettiin muodostaa itsenäinen seurakunta keisarillisen senaatin päätöksellä vuonna 1861, mutta ero toteutui vasta 1869. Vuoden 1865 kunnallisasetuksen perusteella Pyhäjärvi aloitti toimintansa kuntana vuonna 1868. 

Pyhäjärven keskustasta muodostettiin Karkkilan kauppala vuonna 1932.  Pyhäjärven kunta liitettiin Karkkilan kauppalaan vuonna 1969.  Kunta ja kauppala olivat tähän asti kuuluneet Pyhäjärven seurakuntaan, jonka nimi vaihtui kuntaliitoksen yhteydessä Karkkilan seurakunnaksi. Kauppalasta tuli kaupunki vuonna 1977.

Tunnettuja pyhäjärveläisiä

 Lauri Aho, Helsingin kaupunginjohtaja
 Wilhelm Jägerroos, kauppaneuvos
 Jorma "Joppe" Karhunen, taistelulentäjä
 Kaj Kunnas, urheiluselostaja
 Valto Olenius, seiväshyppääjä
 Kalevi Olin, kansanedustaja
 Rainer Virtanen, kansanedustaja
 Viljo Virtanen, kansanedustaja, ministeri, kaupunginjohtaja ja maaherra

Kylät 
Vaskijärvi, Ahmoo, Tuorila, Karkkila, Vattola, Haavisto, Vuotinainen, Järvenpää, Siikala ja Nyhkälä.

Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Uudenmaan läänin Pyhäjärven taajamat olivat Ahmo (488 asukasta) ja Tuorila (395 asukasta). Kumpikin taajama sijaitsi osittain Karkkilan puolella, ja vastaavasti osa Karkkilan Nahkion ja Vattolan taajamista ulottui Pyhäjärven puolelle.

Lähteet

Kirjallisuutta 
Aalto, Seppo & Rentola, Kimmo: Karkkilan eli Högforsin ja Pyhäjärven, entisen Pahajärven ihmisten historia. Karkkilan kaupunki, 1992. ISBN 951-96541-0-0.

 Pyhäjärvi
Suomen entiset kunnat
Vapaapaini

Vapaapaini on kansainvälisen painiliiton Filan alainen olympialaji. Maailmalla vapaapaini on olympialaisissa kilpailtavista painimuodoista kreikkalais-roomalaista painia suurempi laji. Esimerkiksi Yhdysvalloissa, Iranissa, Turkissa ja entisissä Neuvostoliiton maissa on jokaisessa miljoonia vapaapainin harrastajia.

Säännöt 
Pistelasku ja säännöt ovat samat kuin kreikkalais-roomalaisessa eli ranskalaisessa painissa paitsi sallittuja myös otteet jaloista ja jaloilla. Lisäksi vapaapainissa clinch-ote tapahtuu vasta jos kumpikaan painijoista ei ole suorittanut pisteitä ennen 2 minuutin pituisen erän loppua.

Clinch-ote tapahtuu niin että tuomari valitsee arpomalla ottelijan joka saa ottaa kahdella kädellä otteen vastustajan polven ympäriltä. Vastustajan jalka pitää olla tässä tilanteessa painimaton keskiympyrä sisällä. Jos otteen ottanut painija ei suorita pistettä 30 sekunnin sisällä niin toinen painija saa pisteen ja voittaa erän.

Kansainvälisiä vapaapainikilpailuja 

 Kesäolympialaiset neljän vuoden välein 
 maailmanmestaruuskilpailut
 maailmancup, jokavuotinen maajoukkuekilpailu 
 Euroopan-mestaruuskilpailut
 Ivan Yarigin Open Krasnojarsk, Venäjä
 Dave Schultz Memorial International, CO, USA
 Aleksander Medved turnaus Minsk, Valko-Venäjä
 Küllo Koiv Memorial, Viljandi, Viro

Naisten paini 

Naispaini on naisten harjoittamaa painia. Lajin kattojärjestö on kansainvälinen painiliitto UWW. Naispainin säännöt muistuttavat sääntöjä miesten vapaapainissa, kuitenkin kokonelson-ote on kielletty parterre- sekä pystyasennossa. Kansainvälisellä tasolla aikuiset painivat kahdeksassa painoluokassa, jotka ovat 48 kg, 53 kg, 55 kg, 58 kg, 60 kg, 63 kg, 69 kg ja 75 kg. Olympialaisissa painitaan kuudessa painoluokassa: 48 kg, 53 kg, 58 kg, 63 kg, 69 kg ja 75 kg.

Naispaini oli ensimmäisen kerran olympialaisten ohjelmassa 2004 Ateenan kisoissa, jolloin painittiin neljässä painoluokassa. Ensimmäiset MM-kilpailut järjestettiin vuonna 1987 Norjan Lorenskogissa.

Suomalaisista naispainijoista Tiina Ylinen ja Sarianne Savola ovat voittaneet EM-pronssia. Petra Olli saavutti nuorten olympiapronssia alle 46-kiloisten tyttöjen sarjassa Singaporessa 2010.

Muuta 
Yhdysvalloissa harrastetaan kouluissa folk-style painia, joka on hyvin samantapaista kuin kansainvälinen olympiakisojen vapaapaini. Koulupainia on kuitenkin tehty vieläkin riskittömämmäksi. Siinä on kielletty muun muassa laajakaariset heitot. Lisäksi suurimmat erot pistelaskussa ovat siltatilanne ja alta vastustajan otteesta irrottautuminen. Siltatilanteessa tulee pisteitä sen mukaan, kuinka kauan ottelija pitää vastustajaa siltatilanteessa. Mattopainissa alla olevaa hyvitetään, jos hän vapautuu otteesta ja pääsee ylös.

Tunnettuja suomalaisia vapaapainijoita 
 Arvo Haavisto
 Eino Leino
 Erkki Penttilä
 Hermanni Pihlajamäki
 Hjalmar Nyström
Jere Heino
 Jukka Rauhala
 Kaarlo Mäkinen
 Kalle Anttila
 Kustaa Pihlajamäki
 Kyösti Luukko
 Lennart Viitala
 Niilo Turkkila
 Pekka Rauhala
 Petra Olli
 Taisto Kangasniemi
 Tauno Jaskari
Ville Heino
 Väinö Penttala

Lähteet 

Paini
Seulonnan keskeiset artikkelit
Turun Sanomat

Turun Sanomat on vuonna 1904 perustettu suomalainen poliittisesti sitoutumaton sanomalehti. Lehden levikkialuetta on Varsinais-Suomi. Lehteä julkaisee Turun Sanomat Oy, joka kuuluu TS-Yhtymään. Turun Sanomat on Suomen kolmanneksi suurin seitsenpäiväinen päivälehti. Lehden kokonaislevikki vuonna 2019 oli  72 979 ja painetun lehden levikki 64 048. Lehden vastaava päätoimittaja on Kari Vainio, joka jää eläkkeelle keväällä 2022. Hänen seuraajansa on Jussi Orell. Lehden logossa on teksti Turun Sanomat kirjoitettuna fraktuuralla.

Historia 
Lehden perusti asianajaja Antti Mikkola, joka toimi myös Turun Sanomien ensimmäisenä päätoimittajana. Turun Sanomien ensimmäinen lehti julkaistiin sunnuntaina 1. tammikuuta 1905. Lehden alkutaipaleella kilpailu oli kovaa, koska Turussa julkaistiin tuolloin kolmea muutakin suomenkielistä sanomalehteä. Sadantuhannen kappaleen levikin lehti saavutti vuonna 1968. Turun Sanomat irtautui poliittisista kytkennöistä ja julistautui riippumattomaksi vuonna 1961. Siihen asti lehti oli ollut Suomen Kansanpuolueen (ja sen edeltäjän, Kansallisen Edistyspuolueen) äänenkannattaja korostaen erityisesti liberaaleja arvoja.

Turun Sanomat otti ensimmäisenä lehtenä Suomessa käyttöön tietokoneladonnan IBM System/360 -koneella vuonna 1964.

Toimitus 
Lehden toimitus sijaitsee Artukaisissa. Lehti on painettu Salossa keväästä 2019 lähtien. Turun Sanomissa on joka viikko eri kategorioihin ja asioihin liittyviä teemasivuja sekä liitteitä. Lehden nettisivut on yksi Varsinais-Suomen tavoittavimmista verkkomedioista.

Päätoimittajat 
 Heikki Liipola (vast.) 1905–1909
 Antti Mikkola 1905–1906
 Eetu Aaltio 1906–1907
 Kaaperi Kivialho 1907–1908
 Lauri Rosendahl (va.) 1908–1910
 Severi Nuormaa (va.) 1910
 Frans Vilho Paavola (va.) 1910
 Pontus Artti 1910–1917
 Elias A. Lehtonen (va.) 1917–1918
 Severi Nuormaa 1919–1924
 Frans Keränen (va.) 1924–1925
 Urho Toivola 1925–1937 
 Arvo Ketonen 1937–1947
 Weikko Puro 1947–1959
 Tyko Tarponen 1959–1972
 Keijo K. Kulha (vast.) 1973–1982
 Aki Tammisto (toinen päätoim.) 1976–1979
 Reijo Koski (uutistoiminnasta vast.) 1979–1988
 Raimo Vahtera 1982–2006
 Jarmo Virmavirta 1983–1990
 Aimo Massinen 1988–2009
 Ari Valjakka (vast.) 1990–2006
 Raimo Vahtera (vast.) 2006–2007
 Markku Salomaa 2007–2008
 Kalle Heiskanen (Helsinki) 2006–2009
 Riitta Monto 2009–2020
 Kari Vainio (vast.) 2009–2022
 Jussi Orell 2022–

Tuki presidentinvaaleissa 2012 
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Turun Sanomat omistava TS-yhtymä Oy tuki kokoomuksen Sauli Niinistön kampanjaa 5 000 eurolla.

Katso myös 
 Luettelo suomalaisista sanomalehdistä

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Harri Kalpa: Sanansaattajana Auran rannoilla: Turun Sanomat 1905–1985: reportaasi sanomalehdestä ja sen tekijöistä. Turun Sanomat 1984. ISBN 951-95654-6-9 (sid.) ISBN 951-95654-7-7 (1/1-n.).
 Raimo Vahtera: Matkan määränä kansan menestys. Turun Sanomat 1905–2005. TS-Yhtymä 2004. ISBN 9789519129600.

Aiheesta muualla 

 Turun Sanomien kotisivut
 TS-Yhtymä
 Ensimmäinen numero Kansalliskirjaston digitoidussa aineistossa
 Kustannusyhtiön Oy Turun Sanomien historiaa (porssitieto.fi)

Seulonnan keskeiset artikkelit
Neuss

Neuss on kaupunki Saksassa Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa. Se sijaitsee Reinin rannalla vastapäätä Düsseldorfia. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 150 568 asukasta,

Historia 
Kaupungin perustivat roomalaiset vuonna 16 eaa. etuvartioksi () Rein- ja Erftjokien yhtymäkohtaan nimellä Novaesium. Se on Augsburgin () ja Trierin () jälkeen Saksan kolmanneksi vanhin roomalaisasutus.

Keskiajalla Neuss kasvoi hyötyessään sijainnistaan Reinin ylityspaikalla. 900-luvulla sinne sijoitettiin Pyhän Quirinuksen jäänteet, joita palvomaan tehtiin pyhiinvaelluksia Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ulkopuoleltakin. Ensimmäinen maininta Neussista kaupunkina on vuodelta 1138.

Vuosina 1474–1475 Burgundin herttua Kaarle Rohkea piiritti kaupunkia lähes vuoden. Kaupungin kestettyä piirityksen keisari Fredrik III antoi sille palkkioksi oikeuden lyödä rahaa ja kantaa keisarillista vaakunaa – kotkaa ja kruunua. Lisäksi hän teki kaupungista Hansaliiton jäsenen, vaikka muut jäsenet eivät sitä koskaan hyväksyneet.

Ranskan Ludvig XIV:n ajan sodat johtivat Neussin taloudelliseen perikatoon ja sen merkitys kauppapaikkana väheni. Taloudellinen nousu alkoi uudelleen vasta 1800-luvulla. Vuosina 1794–1814 Neuss oli osa Ranskaa Napoleonin valtakaudella. Vuonna 1815 se liitettiin Preussiin ja järjestettiin piiriksi, johon kuuluivat Neussin, Dormagenin, Nettesheimin, Nievenheimin, Rommerskirchenin ja Zonsin kunnat. Kaupungissa oli tällöin 6 333 asukasta.

Vuonna 1975 Neussin ja Grevenbroichin piirit yhdistyvät Rhein-Kreis Neussiksi.

Talous 
Neuss on merkittävä rautateiden ristysasema. Sen satamaan pääsevät jokialukset ja pienet valtamerilaivat. Kaupungissa on  konepaja-, paperi-, metalli- ja elintarviketeollisuutta ja siellä käydään viljakauppaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Nordrhein-Westfalenin kunnat
Saksan kaupungit
Hansa

Hansa viittaa seuraaviin asioihin:

Hansaliitto, pohjoiseurooppalaisten kaupunkien liitto 1200–1400-luvuilla
Hansakortteli, kauppakeskus Turussa
Hansa, kauppakeskus Kouvolassa
Hansa, Saksassa 1905–1961 valmistettu automerkki
Hansa Express, Finnlinesin entinen autolautta
FC Hansa Rostock, saksalaiseen jalkapalloseuraan
I.V.L. A.22 Hansa, suomalainen lentokonemalli
Hotelli Hansa, ravintolastaan tunnettu hotelli Helsingin Uuden ylioppilastalon tiloissa
M/S Hansa, syyskuussa 1947 Perämerellä palanut ja uponnut suomalainen moottorialus
Kalmarin unioni

Kalmarin unioni oli personaaliunioni Pohjoismaissa vuosina 1397–1523. Personaaliunioniin kuuluivat aikoinaan Tanskan, Norjan ja Ruotsin valtakunnat. Näiden valtakuntien alueisiin kuuluivat myös suuri osa Suomesta, Islanti ja Färsaaret, pieni osa Pohjois-Saksaa ja aina 1470-luvulle asti sittemmin Skotlannille siirtyneitä saaria, kuten Shetlanti ja Orkneysaaret. Teoriassa myös Grönlanti oli unionin aluetta. Personaaliunionin jäsenvaltakunnat säilyttivät erilliset lakinsa ja valtaneuvostonsa, mutta niillä oli yhteinen kuningas.

Synty 
Kalmarin unioni syntyi, kun Tanskan ja Norjan kuningatar Margareeta I valittiin vuonna 1389 Ruotsin hallitsijaksi. Personaaliunionin katsotaan kuitenkin varsinaisesti alkaneen Eerik XIII Pommerilaisen kruunajaisista 1397, jolloin kuningatar Margareeta I laaditutti unionikirjeen. Kirjeen sitovuudesta on kuitenkin kiistelty, sillä siitä puuttuvat monien osanottajien sinetit. Vaikka Eerik XIII Pommerilainen kruunattiin kuninkaaksi, käytti Margareeta I todellisuudessa valtaa kuolemaansa asti. 

Kalmarin unionin päätökset tehtiin etupäässä Tanskassa. Personaaliunioni aiheutti lopulta ristiriitoja, sillä Ruotsi oli politiikassaan kiinnostunut idästä, nykyisen Venäjän suunnasta (Novgorod, Moskovan Venäjä, joka syntyi 1500-luvulla), kun taas Tanskan intressit suuntautuivat enemmän etelää kohti (Hansaliitto).

Hajoaminen 
Kalmarin unioni pysyi koossa vuoteen 1412 asti, jolloin kuningatar Margareeta I kuoli. Tämän jälkeen osa ruotsalaisista kapinoi uutta unionikuningasta vastaan. Personaaliunioni palautettiin lopulta, mutta tämän jälkeenkin 1400-luvun historiaa leimasivat Ruotsissa esiintyneet jatkuvat pyrkimykset irrottautua personaaliunionista pysyvästi. Tämä johti väkivaltaisuuksiin sekä Ruotsin sisällä että Tanskan ja Ruotsin välillä. 

Vuonna 1520 Tanskan kuningas Kristian II hyökkäsi Ruotsiin ja valloitti samalla Tukholman. Kruunajaisjuhlissaan uusi kuningas teloitutti korkea-arvoisia ruotsalaisia. Tapahtumaa kutsutaan Tukholman verilöylyksi. Pian tämän jälkeen Kalmarin unioni hajosi lopullisesti ja Ruotsin kuninkaaksi nousi Kustaa Vaasa. Norja kuitenkin pysyi Tanskan yhteydessä vielä tämän jälkeen vuoteen 1814 saakka.

Kalmarin unionin muisto 
1800-luvun keskivaiheilla esiintynyt skandinavistinen aate sai innoitusta Kalmarin unionin muistosta. 

Uutta Kalmarin unionia ehdotettiin Ruotsissa vuonna 2009, kun ruotsalainen historiantutkija Gunnar Wetterberg ehdotti Pohjolan liittovaltion perustamista. Dagens Nyheter -lehteen kirjoittamassaan mielipidekirjoituksessa Wetterberg perustelee liittovaltiota monilla synergiaeduilla. Uudessa valtiossa olisi 25 miljoonaa asukasta, ja se olisi maailman kymmenenneksi suurin talousmahti; se jättäisi jälkeensä muun muassa Venäjän ja Brasilian. Suomessa lahtelainen apulaispoliisipäällikkö Aimo Ojanen esitti Kalmarin unionin henkiinherättämistä vuonna 2006 kirjassaan Eilispäivää ei ole. Personaaliunionin pääkaupungiksi hän esitti Maarianhaminaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Norjan historia
Ruotsin keskiaika
Tanskan keskiaika
Pohjoismaiden historia
Euroopan entiset valtiot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Yhdistyneiden kansakuntien jäsenvaltiot



Nykyiset jäsenvaltiot 

Yhdistyneisiin kansakuntiin on liittynyt tähän mennessä (lokakuu 2022) 193 jäsenvaltiota.

Entiset jäsenvaltiot

Tarkkailijajäsenet

Entiset tarkkailijavaltiot

Ryhmittymät

Kansainväliset järjestöt

Kiinan tasavallan edustus Yhdistyneissä kansakunnissa 

Kiinan tasavalta oli yksi viidestä YK:n perustajajäsenestä 1945. Kiinan sisällissodan jälkeen 1949 Guomindangin hallitsema tasavalta pakeni Taiwanin saarelle ja kommunistipuolue julisti Kiinan kansantasavallan perustetuksi.

Kiinan tasavalta jatkoi edustusta YK:ssa huolimatta sen huomattavan pienestä maa-alueesta ja väestöstä verrattuna mantereella sijaitsevaan Kiinan kansantasavaltaan. Lopulta YK:n päätös 2758 yleiskokouksessa 25. lokakuuta 1971 erotti Kiinan tasavallan kaikista YK:n elimistä ja Kiinan kansantasavalta sai sen paikan myös turvallisuusneuvostossa. Kiinan tasavalta on yrittänyt useita kertoja päästä uudelleen YK:n jäseneksi — ei koko Kiinan, vaan ainoastaan Taiwanin 23 miljoonan asukkaan edustajana — mutta sitä ei ole hyväksytty.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen jäsenluettelo 

Yhdistyneet kansakunnat
Luettelot valtioista
Seulonnan keskeiset artikkelit
Arabiliitto

Arabiliitto ( al-Jāmiʻa al-ʻArabiyya) tai Arabivaltioiden liitto ( JāmiArabiyya) on arabimaiden järjestö.

Toiminta
Arabiliitto pyrkii lähentämään jäsenmaiden välisiä suhteita, koordinoimaan niiden talous-, kulttuuri ja turvallisuuspolitiikkaa sekä säilyttämään jäsentensä itsenäisyyden ja suvereniteetin. Poliittisesti järjestön tehtävä on arabimaailman etujen ja kansallisten tavoitteiden puolustaminen yhteisten toimintasuunnitelmien toteutuksen kautta niin alueellisesti kuin kansainvälisestikin. Järjestö myös sovittelee jäsenmaiden välisiä kiistoja rauhanomaisesti.

Arabiliitto koostuu neuvostosta, sihteeristöstä sekä 11 erikoistuneesta eri alojen ministerivaliokunnasta (informaatio, sisäiset asiat, oikeus, asuminen, liikenne, sosiaaliasiat, nuoriso ja urheilu, terveys, ympäristö, tietoliikenne ja sähkö). Järjestö toimii YK:n puitteissa, jossa järjestön pääsihteeri on tarkkailijana. Sillä on pysyvät YK-lähetystöt New Yorkissa ja Genevessä sekä Afrikan unionin lähetystö Addis Abebassa.

Historia 
Arabiliiton perustivat Kairossa 22. maaliskuuta 1945 Egypti, Irak, Jemen, Jordania, Libanon, Saudi-Arabia ja Syyria. Liiton päämaja siirrettiin vuonna 1979 Kairosta Tunisiin vastalauseena Camp Davidin rauhansopimukselle. Egyptin sallittiin palata täysjäseneksi vuonna 1989 ja päämaja palautettiin Kairoon 1990. Vuonna 2011 Arabiliitto tuki YK:n päätöslauselmaa, joka valtuutti Libyan johtaja Gaddafin vastaiset toimet, ja se erotti Syyrian jäsenyydestään maan opposition vainojen johdosta. Järjestö on myös esimerkiksi tukenut Palestiinan pyrkimyksiä saada YK:n tunnustus sekä pyrkinyt saamaan Israel vetäytymään kiistanalaisilta alueilta.

Jäsenet 

 – 22. maaliskuuta 1945 (perustaja) (erotettuna 1979—1989)
 – 22. maaliskuuta 1945 (perustaja)
 – 22. maaliskuuta 1945 (perustaja) (myöhemmin muutti nimensä Jordaniaksi)
 – 22. maaliskuuta 1945 (perustaja) 
 – 22. maaliskuuta 1945 (perustaja) 
 – 22. maaliskuuta 1945 (perustaja). Jäsenyys on luovutettu  Syyrian kansalliselle neuvostolle 
 – 5. toukokuuta 1945 (perustaja) 
 – 28. maaliskuuta 1953 
 – 19. tammikuuta 1956
 – 1. lokakuuta 1958
 – 1. lokakuuta 1958
 – 20. heinäkuuta 1961
 – 16. elokuuta 1962
 – 12. kesäkuuta 1971
 – 11. syyskuuta 1971
 – 11. syyskuuta 1971
 – 29. syyskuuta 1971
 – 26. marraskuuta 1973
 – 14. helmikuuta 1974
 Palestiinalaishallinto – 9. syyskuuta 1976 (PLO:n edustamana)
 – 9. huhtikuuta 1977
 – 20. marraskuuta 1993

Tarkkailijajäsenet
 – 2003
 – 2003
 – 2006
 – 2007

Pääsihteerit

Kokoukset

Lähteet

Aiheesta muualla

 Arabiliiton kotisivu

Arabiliitto
Seulonnan keskeiset artikkelit
1000-luku eaa.



Tärkeitä tapahtumia 

Noin 1020 – Israelin kuningaskunta syntyy. Se oli valtio Lähi-idässä suunnilleen vuosina 1020–722 eaa.

Tärkeitä henkilöitä 
Zarathustra, Iranilainen profeetta (arviot vaihtelevat 1000 eaa. – 600 eaa.)
Profeetta Samuel Israelissa
Saul, Israelin kuningas
Daavid, Israelin kuningas (~ 1006 eaa. – 965 eaa.)

1000-luku eaa.
1300-luku eaa.



Tärkeitä tapahtumia

Tärkeitä henkilöitä 
 Egyptin faarao Amenhotep III
 Egyptin faarao Akhenaten
 Egyptin faarao Tutankhamon
1500-luku eaa.



Tärkeitä tapahtumia 
1504 eaa. – Amenhotep I:n kenraali, Thutmosis I, nousee faaraoksi Amenhotepin kuoltua.
1525 eaa. – Egypti: Egyptin 15. dynastian loppu.
Egyptiläisten joukot ajoivat Ala-Egyptiä miehittäneet hyksot pois maasta.
1550 eaa. – Muinaisen Egyptin 18. dynastia perustettiin. Ahmose nousi faaraoksi.
Nubia ja Palestiina liitettiin osaksi Egyptiä.

Henkilöitä 
Taa II
Ahmose
Amenhotep I
Thutmosis I

1500-luku eaa.
Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö

Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö oli aikaisemmin yksi Suomen valtioneuvoston ministeriöistä.

Historia 
Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö perustettiin vuonna 1918, kun toimituskunnista tuli ministeriöitä. Tätä ministeriötä edelsi vuonna 1892 perustettu senaatin alainen kulkulaitostoimikunta.

Ministeriö jakautui yleiseen osastoon, ilmailuosastoon, tieliikenneosastoon ja työvoima-asiain osastoon. Sen alaisia virastoja ja laitoksia olivat mm. Arava, rakennushallitus, rautatiehallitus, posti- ja lennätinhallitus ja tie- ja vesirakennushallitus sekä valtionyhtiöt Aero Oy, VAPO ja Yleisradio. Ministeriön toimialaan, sen työvoima-asiain osastoon, kuului myös ammatinvalinnanohjaus. Jatkosodan aikana ministeriölle kuului lisäksi kaikkia 16–60-vuotiaita henkilöitä koskeneen yleisen työvelvollisuuden johto. 

Ministeriö jaettiin vuonna 1970 kahtia, jolloin syntyivät liikenneministeriö (nykyinen liikenne- ja viestintäministeriö) ja työvoimaministeriö (sittemmin työministeriö, nykyisin osa työ- ja elinkeinoministeriötä).

Ministerit 
Vuodesta 1970 lähtien kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriötä vastaavia asioita ovat hoitaneet liikenne- ja viestintäministeriön (aluksi liikenneministeriö) ja työministeriön (aluksi työvoimaministeriö, nykyinen työ- ja elinkeinoministeriö). Viimeinen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Paavo Aitio jatkoi Koiviston I hallituksessa liikenneministerinä ja ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Veikko Helle työvoimaministerinä.

Ensimmäinen ministeri

Toinen ministeri

Sivutoimiset ministerit

Viitteet

Lähteet 

 
 Otavan iso tietosanakirja, osa 9, hakusana valtioneuvosto. Helsinki: Otava, 1965.

K
Susan Sontag

Susan Sontag, alun perin Rosenblatt, (16. tammikuuta 1933 – 28. joulukuuta 2004 New York) oli yhdysvaltalainen kirjailija,  esseisti ja ihmisoikeusaktivisti.

Lapsuus  
Hänen isänsä kuoli vuonna 1938, ja Susan ja hänen äitinsä muuttivat takaisin Yhdysvaltoihin, jossa he muuttivat Tucsoniin Arizonassa, koska Susan sairasti astmaa. Sieltä he muuttivat Los Angelesiin. Myöhemmin Susan otti isäpuolensa sukunimen Sontag.

Sontag joutui taistelemaan alkoholistiäitinsä rakkaudesta ja tunnisti saaneensa alkoholistien lasten patologisia oireita kuten huono itsetunto, riippuvuus toisten ihailusta, kyvyttömyys tunnistaa tunteitaan, riippuvuus kaltoinkohtelusta ja kyvyttömyys ottaa rakkautta vastaan.

Sontagilla oli valokuvamuisti, hän oli lukenut suunnattomasti kirjoja, ja jo 16-vuotiaana hän keräsi Chicagon yliopistossa ihailua älyllään ja karismallaan.

Hän meni naimisiin sosiologi Philip Rieffin kanssa ollessaan 17-vuotias. Heidän poikansa syntyi vuonna 1952. Kirjailija Benjamin Moser sai Pulizer-palkinnon Susan Sontagin elämäkerrasta. Hän kuvaa, miten huono äiti Sontag oli ja miten julmasti hän kohteli parisuhdekumppaneitaan.

Vuonna 2000 Sontag sai Yhdysvaltain arvostetuimman kirjallisuuspalkinnon National Book Awardin romaanistaan In America.

Sontag pelkäsi suunnattomasti kuolemaa mutta saattoi polttaa pari askia päivässä, ahmia ruokaa tai unohtaa syödä ja vältellä unta amfetamiinin avulla. Hän oli erittäin vaikutusvaltainen intellektuelli, joka saattoi ylistää nuoria suojattejaan ja sitten lytätä heidät nolliksi. Hän oli maan "viimeinen suuri kirjailijatähti", "mytologisoitu nero", Helsingin Sanomat kuvaa.

Sontag kärsi eri syövän muodoista yli kolme vuosikymmentä ja kuoli 71-vuotiaana leukemiaan. 1980-luvulta lähtien hän eli parisuhteessa valokuvaaja Annie Leibovitzin kanssa.

Suomennoksia

Kirjallisuutta

Lähteet

Aiheesta muualla

 Susan Sontagin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Yhdysvaltalaiset elokuvakriitikot
Yhdysvaltalaiset esseistit
Yhdysvaltalaiset ihmisoikeusaktivistit
Juutalaiset kirjailijat
Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Yhdysvaltalaiset kriitikot
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2004 kuolleet
Käyrätorvi

Käyrätorvi () on vaskipuhaltimiin kuuluva soitin.                   

Käyrätorvi on kehittynyt varhaisista metsästystorvista. Torven putkiston pituus on 3–5 metriä. Luonnontorven viritystä vaihdettiin lisäämällä ja poistamalla eri pituisia putkia, mutta nykyaikaisessa torvessa sama tehdään venttiilien avulla. Torven pituutta lyhentämällä viritys nousee, ja pidentämällä viritys saadaan matalammaksi. Myös ansatsi eli huuliote vaikuttaa äänen korkeuteen. Nykyään putket täytyy irrottaa vain vesihöyrystä tiivistyneen veden poistamiseksi.

Soittaminen
Käyrätorvea soitetaan siten, että venttiilejä säädetään vasemmalla kädellä ja oikea käsi työnnetään kevyesti kellon sisään, muutoin käyrätorvesta soitetut äänet saattavat olla epästabiileja. Ääni muodostetaan huulilla ”pärisyttämällä”, mutta torvi vahvistaa ääntä ja tekee siitä vakaamman. Myös äänien löytäminen on helpompaa soittimen kanssa kuin ilman sitä. Käyrätorvessa on 3 tai tavallisesti 4 sylinteriventtiiliä, kuten trumpetissakin. Trumpetissa kuitenkin käytetään yleisimmin pumppuventtiileitä. Tuplatorvissa on myös neljäs venttiili, jolla saadaan normaalisti f-viritteinen torvi b-viritteiseksi. Käyrätorvesta pidellään kiinni siten, että vasen käsi pitelee soitinta pikkusormella venttiilien alapuolelta. Oikea käsi on kelloon työnnettynä, mutta ei sen sisällä, ääntä tukkivasti. Käyrätorvi on melko painava soitin pienimmille, koska sitä on pideltävä kiinni käsien varassa. Nuoremmille soittajille on myös pienempiä torvia, joita voi soittaa istualtaan torvi polven varassa. On valmistettu myös tankoja, joilla soitin tuetaan suoraan lattiaan.

Musiikkia käyrätorvelle
Ludwig van Beethoven: F-duurisonaatti käyrätorvelle ja pianolle, opus 17
Benjamin Britten: Serenadi käyrätorvelle, tenorille ja jousille, opus 31
Wolfgang Amadeus Mozart: Käyrätorvikonsertot nro 2 Es-duuri, KV 417 ja nro 4 Es-duuri, KV 495
Robert Schumann: Adagio ja allegro käyrätorvelle ja pianolle, opus 70
Richard Strauss: Käyrätorvikonsertot nro 1 Es-duuri ja 2 Es-duuri
Oliver Knussen: Käyrätorvikonsertto
Aulis Sallinen: Käyrätorvikonsertto ”Campane ed Arie”
Kalevi Aho: Käyrätorvikonsertto
Osmo Tapio Räihälä: Käyrätorvikonsertto
Esa-Pekka Salonen: Concert  étude

Käyrätorviosuuksia muissa teoksissa
Johannes Brahms: Ensimmäinen sinfonia (neljäs osa)
Ludwig van Beethoven: kolmas sinfonia (kolmas osa)
Maurice Ravel: Pavane kuolleelle prinsessalle
Richard Strauss: Till Eulenspiegel
Pjotr Tšaikovski: Viides sinfonia (toinen osa)
Richard Wagner: Siegfried (toinen näytös)
Richard Wagner: Götterdämmerung: (kolmas näytös)

Vaskipuhaltimet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Sveitsin lippu

Sveitsin lippu ja vaakuna ovat Sveitsin valtiolliset tunnukset. Ne perustuvat Schwyzin kantonin lippuun, jonka värit ja muoto ovat peräisin Rooman valtakunnasta.

Lippu 
Sveitsin lippu on Sveitsin valtion käyttämä virallinen lippu, joka koostuu kahdesta osasta:
 punainen taustaneliö
 valkoinen, tasasivuinen risti, jonka jokaisen sakaran pituus on 1/6 pidempi kuin leveys

Lippu sai alkunsa, kun sveitsiläiset armeijat vaadittiin saada saman lipun alle ja vaatimus toteutettiin vuonna 1339. Sen asema vakiintui vähitellen, vaikka kantonit käyttivätkin omia perinteisiä lippujaan hyvin pitkään. Vuonna 1848 se otettiin virallisesti käyttöön ja vuonna 1889 siihen tehtiin pieniä muutoksia.

Sveitsin kauppa-alukset käyttävät lipusta muotoon 2 : 3 sovitettua versiota.

Punainen Risti käyttää tunnuksenaan Sveitsin lipun käänteisversiota, punaista ristiä valkoisella pohjalla, jonka Punaisen Ristin sveitsiläinen perustaja Henri Dunant valitsi.

Vaakuna 

Sveitsin vaakuna on symboleiltaan samanlainen lipun kanssa. Kilven muotoa ei ole laissa määritelty, ja jopa virallisissa yhteyksissä käytetäänkin useita muunnelmia.

Kantoneiden liput

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Lippu
Valtioiden liput
Valtioiden vaakunat
Arabialainen kirjaimisto

Arabialainen kirjaimisto on kirjaimisto, jota käytetään mm. arabian ja persian kirjoittamiseen. Kirjoitussuunta on oikealta vasemmalle, ylhäältä alas. Kirjaimistossa ei ole erikseen isoja ja pieniä kirjaimia. Kirjoitus muistuttaa kaunokirjoitusta siten, että kirjaimet kirjoitetaan yhteen toisiinsa ja niiden muoto vaihtelee kirjaimen sijaintipaikan sanassa mukaan. Tämä antaa myös mahdollisuuden kalligrafisiin erikoisuuksiin.

Myös kašmiria (devanagarin rinnalla), kurdia (latinalaisten aakkosten rinnalla), pandžabia (gurmukhin ohella), paštoa, ja urdua kirjoitetaan arabialaisin kirjaimin.

Ennen lokakuun vallankumousta monia Keski-Aasian kieliä (azeri, uzbekki, kirgiisi, tadžikki, kazakki, turkmeeni) kirjoitettiin myös arabialaisilla kirjaimilla, joista 1920-luvulla siirryttiin latinalaisiin kirjaimiin, 1940-luvulla kyrillisiin kirjaimiin ja osassa näistä edelleen 1990-luvulla taas latinalaisiin aakkosiin.

Turkissa siirryttiin arabialaisesta kirjaimistosta latinalaiseen kirjaimistoon Mustafa Kemal Atatürkin aloittaman laajan uudistusohjelman yhteydessä.

Myös tataarit Suomessa kirjoittivat arabialaisilla kirjaimilla ennen siirtymistä latinalaisiin kirjaimiin.

Historiallinen tausta 
Arabialainen kirjaimisto voidaan jäljittää aramean nabatealaisen murteen kirjoittamiseen käytettyyn nabatealaiseen aakkostoon, joka puolestaan periytyi foinikialaisesta kirjaimistosta. Koraanin kirjoittamista edeltäneeltä ajalta arabialaisesta kirjoituksesta on säilynyt vain muutamia hajaesimerkkejä.

Arabian kielessä 

Arabian kielen kirjoittamiseen käytetään 28 kirjainta. Muiden kielien, kuten persian ja urdun kirjoittamisessa käytetään lisäkirjaimia. Arabian kielessä kirjoitukseen ei yleensä merkitä lainkaan lyhyitä vokaaleja tai kaksoiskonsonantteja, eikä monissa tietokoneohjelmissa ja matkapuhelimissa ole edes mahdollisuutta käyttää vokalisointia. Merkittävin poikkeus on Koraani, jossa vokaalimerkintöjä on käytettävä. Pitkillä vokaaleilla (/a:/, /u:/ ja /i:/) on omat kirjaimensa.

Kirjainten ns. abjadī-järjestys on:

Muistisääntö:
.
tai

Kalligrafia

Arabialaista kalligrafiaa eli kaunokirjoitustaidetta käytetään paljon islamilaisessa arkkitehtuurissa, koristelussa, kolikoissa ja Koraanissa. Kalligrafia on noussut arvostettuun asemaansa islamilaisessa maailmassa koska ihmisten piirtäminen on nähty epäjumalien palvontana. Yleisimpiä kaunokirjoitustyylejä ovat pyöreälinjainen naskh ja korkeaviivainen thuluth.

Katso myös 
 Arabialainen chat-merkistö
 Luettelo arabialaista kirjaimistoa käyttävistä kielistä

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Transliteration of Arabic  (PDF)

 
Seulonnan keskeiset artikkelit
Arabian aakkoset

Arabian aakkoset ovat arabian kielen kirjoittamiseen käytetyt arabialaisen kirjaimiston kirjaimet. Arabian perusmerkistöön kuuluu 28 konsonanttikirjainta. Näistä merkeistä kolmea käytetään myös pitkien vokaalien /a:/, /u:/ ja /i:/ merkkeinä. Koska lyhyitä vokaaleja ei merkitä muualla kuin Koraanissa, oikeat lyhyet vokaalit on lukijan vain tiedettävä. Myöskään konsonanttien kahdennusta ei yleensä merkitä.

Kirjaimet, niiden nimet ja ääntämys:

Pitkiä vokaaleja merkitään kirjaimilla ا (ā), ي (ī) ja و (ū).

Lyhyet vokaalit merkitään lisämerkeillä konsonanttikirjainten päälle tai alle, esimerkiksi d-kirjaimen kanssa: دَ /da/, دِ /di/, دُ /du/.

Kaksoiskonsonantin merkkinä on kirjaimen päälle merkittävä lisämerkki ‎ ّ  (šadda), esimerkiksi دّ /dd/.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Aakkoset
Arabialainen kirjaimisto
Jouni Hynynen

Jouni Kalervo Hynynen (s. 15. helmikuuta 1970 Joutseno) on lappeenrantalainen muusikko. Hän on lappeenrantalaislähtöisen Kotiteollisuus-yhtyeen laulaja, kitaristi ja sanoittaja. Hynynen on toiminut myös kolumnistina ja juontajana ja julkaissut kirjoja.

Elämä ja ura 
Vuosina 1995–2000 Hynynen vaikutti Pronssinen Pokaali -yhtyeen kitaristina. Kotiteollisuus-yhtyeessä hän toimii säveltäjänä ja sovittajana yhdessä muun yhtyeen ja joskus myös tuottaja Mikko Karmilan kanssa.

Hynynen on toiminut pakinoitsijana muun muassa Etelä-Saimaa-, Kouvolan Sanomat- ja Kymen Sanomat -lehtien Seepra-viikkoliitteessä, Keskisuomalaisessa ja Ilosaarirockin Internet-sivuilla. 

Jouni Hynynen ja Jone Nikula juonsivat Subin Äijät-ohjelmaa. Ohjelmaa tehtiin kaksi tuotantokautta.

Hynysestä tuli kirjailija, kun Like Kustannus julkaisi elokuussa 2007 teoksen Rakkaudella, Hynynen, joka koostuu Hynysen kirjoittamista kolumneista. Kirjasta on otettu yhdeksän painosta.

Syksyllä 2009 Jouni Hynynen julkaisi kaksi kirjaa. Ukonhauta kertoo levyn syntyprosessista. Se sisältää niin päiväkirjoja kuin muitakin merkintöjä sekä Mikko Karmilan valokuvia. Elokuussa 2009 ilmestyi runokokoelma Mies katoaa, joka on Hynysen toinen kaunokirjallinen teos. Osasta Hynysen kirjoista on tehty myös äänikirja (muun muassa Rakkaudella Hynynen, Mies Katoaa), jossa kirjailija itse lukee teoksensa.

Jouni on pyörittänyt vuodesta 2019 lähtien Maanalainen armeija -sooloprojektiaan.

Hynysen puoliso on vuodesta 2012 saakka ollut näyttelijä Mari Perankoski. He kihlautuivat toukokuussa 2016 ja avioituivat syyskuussa 2016.

Instrumentit ja laitteisto

Kitarat 

Les Paul Studio
Les Paul Standard
Les Paul Voodoo
Arto Piiraisen custom-kitara Heavymachinery (malli muistuttaa Gibson Exploreria) 
Sävellyskitarana akustinen Takamine

Kirjat 
 

Hynynen, Jouni: Muistikuvia. Helsinki: Like, 2018. ISBN 978-952-01-1790-0.

Lähteet 
 (alasivu, joka sijaitsee osoitteessa http://www.kotiteollisuus.com/)

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Jouni Hynysen henkilökuva Image-lehdessä 8/2007.
 Like – Jouni Hynynen.
 Jouni Hynynen lauluntekijänä - Fono.fi

Kotiteollisuus (yhtye)
Suomalaiset kitaristit
Suomalaiset rocklaulajat
Suomalaiset rockmusiikin säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tuotantoyksikkö Kantti

Kantti on Yleisradion sekä pohjoissavolaisten tieteen- ja koulutuksen organisaatioiden ylläpitämä sisältötuotantoyksikkö, joka tuottaa journalistisin periaattein toimitettuja radio-, internet- ja tv-sisältöjä.

Kantissa ovat esillä tieteen, opetuksen ja kulttuurin tekijät, tutkijat ja kokijat. Tieteen arkipäivä ja opiskelumahdollisuudet sekä eri alojen opiskelijoiden kokemukset ovat Kantin keskeiset teemat. Kantin opetusohjelmien ja verkkoluentojen valikoimasta jokainen löytää omansa: osa tuotannosta on yleissivistävää, ja osa liittyy tutkinnon suorittamiseen.

Kantti on myös osa Yle Multifoorumia, joka on verkottunut monimediakanava.

Kantin tuottamaa ohjelmaa jaellaan säännöllisesti seuraavilla jakeluteillä:
Yle TV1
Yle TV2
Yle Radio Suomi ja maakuntaradiot
Yle Puhe:
Helsinki 103,7 MHz
Iisalmi 107,1 MHz
Kuopio 88,1 MHz
Lahti 90,5 MHz
Oulu 107,7 MHz
Rovanniemi 106,8 MHz
Tampere 88,3 MHz
Turku 96,7 MHz
Vaasa 105,2 MHz

Radio Savo, Kuopio 98,1 MHz
Radio Savo, Iisalmi 96,5 MHz

Lisäksi Kantin tuottamaa ohjelmamateriaalia versioidaan muille Ylen radio- ja tv-kanaville.

Aiheesta muualla 
 Tuotantoyksikkö Kantti

Yle
Meripeninkulma

Meripeninkulma eli merimaili (, nykyinen tunnus M, lyhenteenä suomessa käytössä myös mpk, muualla maailmassa NM, Nm ja nmi) on pituusyksikkö, jota käytetään meri- ja ilmaliikenteessä. Yksi meripeninkulma on tasan 1 852 metriä. Kyseessä ei ole SI-järjestelmän mukainen mittayksikkö, mutta sitä saa käyttää SI-järjestelmän yksiköiden rinnalla merenkulussa ja ilmailussa. Meripeninkulman kymmenesosaa (185,2 m) kutsutaan kaapelinmitaksi.

Meripeninkulma määriteltiin alun perin leveysasteen kuudeskymmenesosaa eli kaariminuuttia vastaavaksi matkaksi maapallon pinnalla pituuspiiriä pitkin. Maapallo ei kuitenkaan ole täydellinen pallo, joten kaariminuutin pituus vaihtelee riippuen siitä, millä leveyspiirillä ollaan.

Koska maantieteellinen leveyspiiri (latitudi) määritellään pinnan normaalin ja päiväntasaajan tason väliseksi kulmaksi, kaariminuutin pituus riippuu pinnan kaarevuudesta eikä etäisyydestä keskipisteestä. Maapallon navoilla kaarevuussäde on suurimmillaan, jolloin kaariminuutin määrittelevä kulma on kauimpana ja vastaava matka maapallon pinnalla on suurimmillaan. Päiväntasaajan tasolla kaarevuus on jyrkin ja siten vastaavan kaariminuutin pituus pinnalla lyhin. Yhteenlaskettu etäisyys päiväntasaajalta navalle (pituuspiiriä pitkin) olisi kuitenkin tasan 90 × 60 = 5 400 näin määriteltyä meripeninkulmaa.

WGS84-mallin määrittelemän maapallon muodon mukaisesti laskettu maantieteellisen latitudin kaariminuutin pituus päiväntasaajalla on noin 1 842,90 metriä ja navoilla noin 1 861,57 metriä. Jakamalla napojen kautta meridiaaneja pitkin kulkevan ellipsin pituus (40 007,863 km) 360 asteeseen ja edelleen 60 minuuttiin, päädytään keskiarvoon 1 852,22 metriä.

Monacossa 1929 tehdyllä kansainvälisellä sopimuksella meripeninkulman pituudeksi on sovittu tasan 1 852 metriä. Ero sovitun meripeninkulman ja latitudin kaariminuutin pituuden välillä on suurimmillaan, navoilla ja päiväntasaajalla, hieman yli 9 metriä (0,5 %).

Merikartalta etäisyydet voidaan mitata riittävällä tarkkuudella käyttämällä meripeninkulman pituutena matkaa, joka vastaa yhtä leveysasteen minuuttia. Leveyskaariminuutit näkyvät merikartan pystysivuilla. Karttaprojektion muuttuvan mittakaavan takia minuutit on kuitenkin mitattava samalta leveydeltä mitattavan etäisyyden kanssa.

Aluksen ja lentokoneen nopeus ilmoitetaan tavallisesti solmuina (knot, kn) eli meripeninkulmaa tunnissa (1 kn = 1 852 m/h). Käytännön likiarvo on 1 kn = 0,51 m/s tai 1 kn = 1,9 km/h.

MPH- eli mailia tunnissa -nopeudet puolestaan liittyvät maamaileihin, joka on eri yksikkö ja jolla ei ole luonnontieteellistä perustaa.

Lähteet 

Pituusyksiköt
Navigointi
Seulonnan keskeiset artikkelit
PS2

PS2 tarkoittaa seuraavia asioita:

 PS2 eli PlayStation2, Sonyn pelikonsoli
 PS/2 eli Personal System/2, IBM:n mikrotietokonemallisto sekä siihen kuuluva, nykyään yleisesti käytetty hiiri- ja näppäimistöliitäntä.
 PS/2-liitin, IBM PS/2 tietokoneessa esitelty hiiri- ja näppäimistöliitäntä
Alexandre Piankoff

Alexandre Piankoff (; 18. lokakuuta 1897 Pietari — 20. heinäkuuta 1966 Bryssel) oli venäläinen arkeologi ja egyptologi. Hänet tunnetaan parhaiten uskonnollisten tekstien käännöstyöstä.

Alexandre Piankoff syntyi Pietarissa Venäjällä vuonna 1897. Hän kiinnostui egyptologiasta jo nuorella iällä tutustuessaan venäläisten museoiden kokoelmiin.

Ennen ensimmäistä maailmansotaa Piankoff opiskeli kirjallisuutta, vieraita kieliä sekä muinaisen egyptin kieltä. Sodan alkaessa hän joutui keskeyttämään opiskelunsa mutta jatkoi niitä taas sodan päätyttyä Berliinissä. Hän muutti vuonna 1924 Pariisiin, jossa hän opiskeli Pariisin yliopistossa. Vuonna 1930 hän valmistui filosofian tohtoriksi.

Toisen maailmansodan alettua Piankoff liittyi Ranskan joukkoihin vuonna 1940. Hän päätyi ennen pitkää Kairoon, johon jäi sodan jälkeen asumaan. Hän työskenteli Ranskan itämaisen arkeologian instituutissa, Kairossa, jossa hän erikoistui muinaisen egyptin, arabian, koptin, persian, turkin, ranskan, saksan, englannin sekä venäjän kieliin.

Piankoff työskenteli Kuninkaiden laaksossa Ramses V:n ja Ramses VI:n haudassa (KV9), jossa hän dokumentoi seinämaalauksia ja käänsi niiden tekstejä. Hän tutki vuonna 1958 myös faarao Tutankhamonin haudan hautatekstejä. Merkittävin osa Piankoffin työstä tapahtui Theban nekropolissa, jossa hän tulkitsi useita muinaisia uskonnollisia tekstejä mm. Ran litanian, Unaksen hautatekstejä sekä Yön ja Päivän kirjat.

Piankoff kuoli vuonna 1966 Brysselissä Belgiassa.

Venäläiset tieteilijät
Arkeologit
Egyptologit
Vuonna 1897 syntyneet
Vuonna 1966 kuolleet
Äitienpäivä

Äitienpäivä on äitien kunniaksi vuosittain vietettävä juhlapäivä. Sen ajankohta vaihtelee maittain. Sitä vietetään eri päivinä monissa osissa maailmaa, yleisimmin maalis- tai toukokuussa. Suomessa äitienpäivä on toukokuun toisena sunnuntaina, ja se on yksi virallisista liputuspäivistä.

Vuonna [[{{#ifexpr:  < 135 |  |  }}]] äitienpäivää vietetään Suomessa sunnuntaina [[{{#ifexpr:  < 135 |  |  }}. toukokuuta]].

Monien perheiden perinteeseen kuuluvat esimerkiksi aamiainen äidille vuoteeseen tai itse tehty kortti. Korttien yhteydessä äitiä muistetaan usein äitienpäivärunolla tai -värssyllä. Nykyään myös äitienpäivälounaat ja -brunssit ovat suosittuja. Äideille on perinteisesti kerätty valkovuokkoja. Suomen valtakunnallisessa äitienpäiväjuhlassa tasavallan presidentti myöntää äitienpäivänkunniamerkkejä ansioituneille äideille. Myös isoäitejä usein juhlistetaan äitienpäivänä.

Historia 
Toukokuun toiseen sunnuntaihin vakiintuneen äitienpäivän vietto alkoi Yhdysvalloista. Anna Jarvisin äidin kuolema 1905 sai Jarvisin ajattelemaan, ettei yhteiskunta ottanut huomioon äitien asemaa kansakunnan teollistumisen ja lasten kasvatuksessa. Jarvisin ehdotuksesta järjestettiin muistojuhla kaikille äideille Andrewsin metodistikirkossa toukokuussa 1907. Seuraavana vuonna, 10. toukokuuta 1908 vietettiin ensimmäistä ”virallista” äitienpäiväjuhlaa Jarvisin kotikaupungissa Philadelphiassa ja kuutta vuotta myöhemmin, 1914 Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson julisti äitienpäivän kansalliseksi juhlapäiväksi, jota juhlittaisiin toukokuun toisena sunnuntaina.

Äitienpäivää vietettiin Suomessa ensimmäisen kerran 7. heinäkuuta 1918, mutta vain paikoittain maaseudulla, varmuudella Alavieskassa, Harjavallassa ja Urjalassa sekä kolme viikkoa myöhemmin Korpilahdella. Äitienpäivän toi Suomeen aikoinaan kansakoulunopettajana ja kansanedustajana toiminut Vilho Reima. Seuraavana vuonna juhlittiin jo laajemmin syyskuun toisena sunnuntaina ja sen jälkeen toukokuun kolmantena sunnuntaina vuoteen 1927, jolloin äitienpäivä siirrettiin nykyiselle paikalleen viikkoa aikaisemmaksi. Äitienpäivä vahvistettiin viralliseksi liputuspäiväksi 1947.

Jatkosodassa äitienpäivänä 10. toukokuuta 1942 Suomen asevoimien ylipäällikkö, sotamarsalkka Gustaf Mannerheim myönsi antamallaan päiväkäskyllä kaikille Suomen äideille yhteisesti 4. luokan Vapaudenristin kunniamerkin. Tämän päiväkäskyn painettu kopio on edelleen kehystettynä monien Suomen evankelis-luterilaisten kirkkorakennusten seinällä.

Äitienpäivä Suomessa tulevina vuosina 

{{#ifexpr:  < 135 |* : . toukokuuta}}
 : . toukokuuta
 : . toukokuuta
 : . toukokuuta
 : . toukokuuta
 : . toukokuuta
 : . toukokuuta
 : . toukokuuta
{{#ifexpr:  >= 135 |*  . toukokuuta}}

Äitienpäivä maailmalla

Katso myös 
 Isänpäivä

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Äitienpäivä . Ylen Elävä arkisto.

Juhlapäivät maittain
Suomen liputuspäivät
Perheenjäsenten juhlapäivät
Toukokuun juhlapäivät
Oulun ortodoksinen hiippakunta

Oulun hiippakunta on vuonna 1980 perustettu Suomen ortodoksisen kirkon hiippakunta. Hiippakunta perustettiin nyt sittemmin jo haudatun kirkkokunnan autokefaliahankkeen takia.

Oulun hiippakunnan keskuspaikkana on Oulu ja hiippakunnan piispan arvonimi on korkeasti pyhitetty Oulun metropoliitta. Piispan virassa on vuodesta 2015 metropoliitta Elia.

Seurakuntia hiippakunnassa on neljä:

 Oulu
 Lappi
 Kajaani
 Tampere

Kiuruveden ortodoksinen seurakunta kuului aiemmin Oulun hiippakuntaan, mutta se liitettiin osaksi Karjalan hiippakuntaa seurakuntaliitoksessa Iisalmen ortodoksiseen seurakuntaan vuonna 2016. Tampereen seurakunta siirtyi Helsingin hiippakunnasta Oulun hiippakuntaan vuoden 2020 alusta. Vaasan ortodoksinen seurakunta liittyi vuoden 2021 alussa Tampereen ortodoksisen seurakunnan kappeliseurakunnaksi.

Piispat

Lähteet

Aiheesta muualla
 Oulun hiippakunnan kotisivut , , ,
Koulu

Koulu on usein valtiollinen instituutio, jonka tehtävänä on järjestää virallista, tutkintoihin johtavaa koulutusta. Koulunkäynti perustuu Suomessa oppivelvollisuuteen, johon liittyy perustuslain takaama oikeus ilmaiseen peruskoulutukseen ja jatkokoulutukseen varallisuuden estämättä. Oppivelvollisuusiän ylittäneiden osalta puhutaan yleensä oppilaitoksesta.

Suomen sana koulu tulee latinan ja ruotsin kautta kreikan sanasta skhole. Kreikan sana merkitsi vapaiden miesten vapaa-aikaa, joutenoloa, jota he käyttivät henkiseen ja ruumiilliseen itsensä kehittämiseen.

Koulua voidaan pitää instituutiona, jonka tehtävä on alun perin ollut ratkaista sosiaalistumisen ongelma. Nykyisin koululle sälytetään muitakin kasvatuksellisia ongelmia, kuten syrjäytyminen, huumeiden käyttö ja niin edespäin.

Suomen koulutusjärjestelmä

Suomen koulujärjestelmä jakautuu peruskouluun (kaikille yhteinen), toiseen asteeseen (lukiot ja ammattioppilaitokset) sekä korkea-asteeseen (yliopistot ja ammattikorkeakoulut). Näiden rinnalla toimii aikuis- ja täydennyskoulutusta antavia yksiköitä, joista osa on yksityisiä. Myös peruskoulun ja toisen asteen oppilaitoksen ylläpitäjä voi olla yksityinen. Oppivelvollisuuden voi suorittaa myös peruskoulua korvaavassa koulussa kuten steinerkoulussa, mutta tämä on harvinaista.

Koulut voidaan toisaalta jakaa niiden tarkoituksen mukaan perustaitoja tarjoaviksi, yleissivistäviksi, ammatillisiksi, erikoissivistäviksi tai tieteellisiksi. Kouluksi kutsutaan myös esikoulua.

Katso myös 
 Koulutus
 Kansainvälinen koulu

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Opetushallituksen sivut

Koulutus
Seulonnan keskeiset artikkelit