joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Yiannis Kouros

Yiannis Kouros (, s. 13. helmikuuta 1956, Trípoli, Kreikka) on australialainen kreikkalaissyntyinen ultrapitkien matkojen juoksija. Hänen nimissään on monien ultrajuoksumatkojen maailmanennätykset.

Maailmanennätykset 

IAU:n mukaan (ennätykset päivitetty 27. kesäkuuta 2005)

Aiheesta muualla 
 Virallinen kotisivu

Lähteet 

Australialaiset kestävyysjuoksijat
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
SK Brann

Sportsklubben Brann on vuonna 1908 perustettu jalkapalloseura Bergenistä, Norjasta. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2022 Norjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla OBOS-ligaenissa.

Historia 
26. syyskuuta 1908 miesjoukko Chirten K. Granin ja Birger Gjestlandin johdolla kokoontui bergeniläisessä kahvilassa ja päättivät perustaa jalkapalloseuran. Seuran nimi oli aluksi muodossa Ski- og Fodboldklubben Brann, mutta pian nimi muutettiin nykyiseen muotoonsa Sportsklubben Brann. Ensimmäisen ottelunsa Brann pelasi toista bergeniläisjoukkuetta vastaan uudenvuodenpäivänä vuonna 1909. Ottelu päättyi lukemiin 1–1. Brannin otteet sen ensimmäisten vuosien aikana eivät olleet erityisen hyviä, mutta paranivat pikkuhiljaa ja vuonna 1917 joukkue selviytyi Norjan Cupin, missä se kuitenkin kärsi tappion Sarpsborgille maalein 4–1. Vuonna 1917 seura osti omaa kotikenttää varten tontin Bergenin eteläosasta. Stadion rakennettiin sijoittajien ja kannattajien rahoilla ja kaksi vuotta myöhemmin 25. toukokuuta uusi kotikenttä avattiin. Stadionin avaustottelussa joukkue kohtasi Norjan maajoukkueen ja hävisi maalein 6–2. Ensimmäisen suurvoittonsa joukkue saavutti vuonna 1923 selviydyttyään cupin loppuotteluun, missä se kaatoi Lynin maalein 2–1. Kaksi vuotta myöhemmin joukkue voitti cupin toistamiseen, tällä kertaa loppuottelussa sille hävisi Sarpsborg maalein 3–0.

Seuraavina vuosina joukkueen menestyskulku katkesi ja se pääsi Norjan korkeimmalle sarjatasolle vasta vuonna 1947. Vuonna 1950 se pelasi jälleen cupin finaalissa, mutta häivisi Fredrikstadille. 1960-luvulla Brannissa pelasi monia Norjan eturivin pelaajista kuten Roald Jensen ja Rolf Birger Pedersen ja se voitti kahtena peräkkäisenä kautena, 1962 ja 1963, ensimmäiset Norjan mestaruutensa. Seuraavina vuosina joukkue kuitenkin kärsi suuresti pelaajien loukkaantumisista ja Jensenkin lähti ulkomaille, minkä seurauksena se putosi jälleen korkeimmalta sarjatasolta. 1970-luvulla joukkue voitti kahdesti Norjan Cupin, vuosina 1972 ja 1976. 1980-luvulla joukkue vuoron perään putosi liigasta ja nousi sinne takaisin, kunnes vuonna 1987 onnistui vakiinnuttamaan paikkansa. 2002 joukkue joutui karsimaan putoamisesta, mutta onnistui säilyttämään paikkansa. Vuonna 2004 joukkue voitti ensimmäisen pokaalinsa 17 vuoteen kukistettuaan cupin loppuottelussa Lynin maalein 4–1.

Brann putosi kaudeksi 2015 1. divisioonaan, mutta nousi välittömästi takaisin pääsarjatasolle.

Saavutuksia 
 Norjan mestaruus (3): 1961/62, 1963, 2007
hopeaa (4): 1951/52, 1975, 1997, 2000
pronssia (3): 1976, 1999, 2004
 Norjan Cup (6): 1923, 1925, 1972, 1976, 1982, 2004
hopeaa (9): 1917, 1918, 1950, 1978, 1987, 1988, 1995, 1999, 2011
 Cup-voittajien Cup
Puolivälierät 1996/97

Entisiä päävalmentajia 

  Teitur Þórðarson 2000–2002
  Mons Ivar Mjelde 2003–2008
  Steinar Nilsen 2009–2010
  Rune Skarsfjord 2010–2013
  Rikard Norling 2014–5/2015
  Lars Arne Nilsen 5/2015–8/2020
  Kåre Ingebrigtsen 8/2020–7/2021

Aiheesta muualla 

 Virallinen sivu

Bergen
Norjalaiset jalkapalloseurat
Vuonna 1908 perustetut urheiluseurat
Svante Kosunen

Svante Kalervo Kosunen (13. lokakuuta 1925 Antrea – 24. maaliskuuta 1988 Varkaus) oli suomalainen viihdetaiteilija ja tenorilaulaja 1950–1970-luvuilla. Kosunen opiskeli Helsingissä musiikkia 1940-luvun lopulla instrumentteinaan viulu ja bassokitara. Hän oli iltamakiertueilla muun muassa Olavi Virran kanssa 1950-luvulla. Varkaudessa asuneella Kosusella oli suhteita erityisesti Esa Pakariseen. Svante jatkoi esiintymisiä myös 1980-luvulla esiintyen lähinnä Varkauden seudulla ja muualla Itä-Suomessa Pekka Valleniuksen yhtyeessä. Svante Kosusen poika Heikki ”Rele” Kosunen (s. 1962) on myös työskennellyt musiikki- ja teatterialalla. 

Svante Kosunen tunnetaan herkistä tangotulkinnoistaan, joita hän levytti muun muassa Pauli Granfeltin orkesterin säestyksellä. Tunnetuin levytys lienee ”Venezuela” (1959), jota Kosunen itse piti kuitenkin epäonnistuneena. Suurin osa Kosusen tuotannosta on säilynyt ainoastaan Yleisradion kantanauhastossa. Viimeisimmät radion kantanauhat ovat 1980-luvun alkupuolelta ja nekin Pauli Granfeltin orkesterin säestyksellä tehtyjä. 

Suomalaiset iskelmälaulajat
Vuonna 1925 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet
Raimo Vilén

Raimo Kalevi Vilén (s. 10. elokuuta 1945 Artjärvi) on suomalainen pikajuoksija ja pesäpalloilija.

Vilén voitti kaikkiaan kolme Suomen mestaruutta 100 metrin juoksussa vuosina 1970, 1971 ja 1972. Vilén teki matkan Suomen ennätyksen 10,49 Edinburghissa 8. syyskuuta 1973. Sitä ennen hän oli juossut käsiajalla 10,0 Helsingissä 27. heinäkuuta 1972 ja kolme viikkoa myöhemmin 3,2 m/s myötätuuleen 10,31. EM-hallikisoissa 1972 hän juoksi 50 metrin SE:n 5,82.

Joukkue Antti Rajamäki, Raimo Vilén, Erik Gustafsson ja Markku Juhola juoksi Münchenin 1972 olympialaisissa 4 × 100 metrin viestijuoksun Suomen-ennätyksen 39,30, joka pysyi ennätyksenä kesään 2010 asti.

Seuratasolla Vilén edusti Helsingin Kisa-Veikkoja ja häntä valmensi Pertti Helin.

Vuonna 1965 Vilén oli pesäpallon SM-sarjan etenijäkuningas 44 tuodulla juoksullaan (Työväen Maila-Pojat).

Saavutukset 
 1 Itä-Länsi-ottelu: 1965
 Pesäpallon etenijäkuningas: 1965

Lähteet 

Suomalaiset pikajuoksijat
Suomalaiset pesäpalloilijat
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Lillestrøm

Lillestrøm on Oslon esikaupunki ja Skedsmon kunnan keskuspaikka Akershusin läänissä, Norjassa. Asukkaita siellä on noin 14 000. Matkaa Lillestrømistä Oslon keskustaan on 18 kilometriä.

Urheilu
Lillestrømissä sijaitsee Åråsen stadion, missä Norjan pääsarjassa pelaava jalkapallojoukkue Lillestrøm SK pelaa kotiottelunsa.

Norjan kaupungit
Skedsmo
PhotoReading

PhotoReading (suom. "valokuvalukeminen") on pikalukemisen menetelmä. Menetelmän väitetään nopeuttavan tekstin lukemista ja omaksumista. Valokuvalukemista pidetään muiden pikalukutekniikoiden tavoin näennäistieteenä eli huuhaana.

Menetelmän kuvaus 
PhotoReading-menetelmän on kehittänyt Paul Scheele, jonka samannimisessä teoksessa menetelmä on myös kuvattu .

PhotoReading-menetelmä koostuu viidestä askeleesta, jotka muodostavat tekniikan rungon . Nämä askeleet ovat: 1) valmistautuminen, 2) esikatseleminen, 3) valokuvalukeminen, 4) jälkikatseleminen ja 5) aktivointi. Tyypillisesti PhotoReading-lukija läpikäy kaikki viisi askelta, joskaan aina tämä ei ole välttämätöntä. 300-sivuisen tietokirjan tapauksessa arviot askeleiden kestosta ovat valmistautuminen (alle 1 min), esikatseleminen (n. 1 min), valokuvalukeminen (2-5 min), jälkikatseleminen (5-15 min) ja aktivointi (0-90 min). Askeleiden kestot riippuvat paljolti lukijan tavoitteista. Suurinta vaihtelua askeleiden kestossa on aktivoinnissa.

Varsinainen valokuvalukeminen on tekniikan kolmas askel. Scheele suosittelee, että ennen valokuvalukemista on hyödyllistä tiedostaa oma tavoite ja selvittää silmäilemällä, vastaako teksti omaa tavoitetta. Varsinainen valokuvalukeminen on vaihe, jossa lukija etenee materiaalin alusta loppuun hyvin nopeasti, tyypillisesti n. sivu-sekunnissa. Valokuvalukemisen tarkoituksena on edetä nopeammin, kuin mitä mieli pystyy tietoisesti havaitsemaan, jotta prosessointi tapahtuisi nopeutetun oppimisen pedagogian mukaisesti ei-tietoisella tasolla. Valokuvalukemista voi seurata tauko tai siitä voi jatkaa suoraan seuraavaan askeleeseen. 

Valokuvalukemista seuraava askel on jälkikatselu, jonka aikana lukija pyrkii tulemaan tietoiseksi tekstin rakenteesta sekä herättämään kysymyksiä. Näiden tarkoitus on selkiyttää lukijan tavoitetta ja pyrkimyksiä tekstin kanssa. 

Viimeinen askel on aktivointi, joka pyrkii rakentamaan tietoisen ymmärryksen luetusta tekstistä. Tässä käytetään hyväksi erilaisia tekniikoita, kuten pikalukutekniikoita ja perinteistä lukemista. Aktivointi askeleessa lukeminen on valikoivaa ja sitä kannustetaan ohjaamaan oman tavoitteen ja kysymysten pohjalta. Aktivoinniksi katsotaan myös muun muassa miellekarttojen tekeminen, keskustelu kirjan sisällöstä sekä esimerkiksi fyysiset harjoitteet, kuten sisällön esittäminen näytelmän muodossa.

Kritiikki 

PhotoReading-menetelmää pidetään näennäistieteenä eli huuhaana. Psykologian dosentti Jukka Hyönän mukaan PhotoReading tai pikalukeminen ei ole linjassa modernin silmänliiketutkimuksen kanssa, eikä siten pidä kumpaakaan mahdollisina . Myös Turun Yliopiston kognitiivisen psykologian dosentti Johanna Kaakisen mukaan pikalukutekniikat ovat huuhaata - pelkästään silmän fysiologia osoittaa useimmat pikalukutekniikat mahdottomiksi .

Lähteet

Aiheesta muualla 
 PhotoReading Whole Mind System Reading Program Menetelmän englanninkieliset sivut.

en:PhotoReading
Näennäistiede
Luigi

Luigi on fiktiivinen Nintendon kehittämä videopelihahmo, joka teki ensiesiintymisensä vuonna 1983 julkaistussa Mario Bros. -kolikkopelissä. Alun perin Luigi oli lähinnä Mario-pelien moninpelien toinen osapuoli, mutta yksinpelissäkin pelattavaksi hahmoksi Luigin pystyi ensimmäistä kertaa valitsemaan Super Mario Bros.: Lost Levelsissa. Luigi on Marion pitkänhuiskea pikkuveli ja veljestään poiketen hän käyttää sinivihreää vaatetusta. Super Mario Galaxysta selviää, että hänellä on kaksoisolento. Tätä kaksoisolentoa voi myös käyttää pelissä pelaamalla sen ensin läpi. Luigin ominaisuuksiin kuuluu eräissä Mario-peleissä muun muassa pitkä hyppy ja ketteryys. Persoonana Luigi on veljeään pelokkaampi sekä ujompi ja monesti hän jääkin Marion varjoon, mistä vitsaillaan esimerkiksi Super Mario 64 DS -pelissä ja New Super Mario Bros. 2 -pelissä, jossa kultaisen tulikukan saava Mario muuttuu kultaiseksi, mutta Luigi hopeaksi, koska Luigi on Mario-peleissä niin sanottu "ikuinen kakkonen",

Ensimmäinen peli, jossa Luigi oli pääosassa, oli vuonna 2001 GameCubelle ilmestynyt Luigi's Mansion. Lisäksi joissain peleissä, kuten Mario Kart: Double Dash!!:ssa, Mario Kart Wii:ssa ja Mario & Luigi: Partners in Time:ssa, esiintyy Luigin vauvamuoto Baby Luigi.

Luigi on esiintynyt Super Smash Bros. -pelisarjan kaikissa osissa Super Smash Brosista Ultimateen. Näissä peleissä tämä on aina kuulunut avattaviin hahmoihiin paitsi ''Super Smash Bros For Wii Uussa Ja 3D:ssä

Luigi on esiintynyt myös kaikissa Mario-piirretyissä. Danny Wells on ääninäytellyt Luigia The Super Mario Bros. Super Show!-piirretyssä, ja The Adventures of Super Mario Bros. 3:ssa ja Super Mario World:ssa Luigia ääninäyttelee Tony Rosato.
Luigin tyttöystävä on Daisy. Daisy ja Luigi ovat suudelleet vain muutaman kerran. Tämä harvinaisuus näkyy vain muutamassa pelissä. Luigilla on omiakin pelejä: esim.  ja Luigi's Mansion 2 Nintendo 3DS:lle. Molemmat pelit julkaistiin vuonna 2013, kun Luigin hahmo täytti 30 vuotta ja Nintendo juhli sitä julkaisemalla pelejä hänestä. Kyseinen vuosi tunnetaan myös "Luigin vuotena" (eng. year of Luigi), joka on siis seuraavan kerran vuonna 2023. Super Mario 3D World -peliin on lisätty salainen 8-bittinen minipeli Luigi Bros., joka on viitaus Mario Bros. -kolikkopeliin.

Lähteet 

Mario-pelisarjan hahmot
Nintendon maskotit
Super Smash Bros. -pelisarjan hahmot
Liigacup

Liigacup on suomalainen Veikkausliigan joukkueille tarkoitettu jalkapallokilpailu, joka pelataan kevättalvella ennen sarjakauden alkua. Sitä pelattiin vuosittain vuosina 1994–2016. Suomen Cupiin tehtyjen muutosten vuoksi kilpailua ei pelattu 2017–2021, mutta se teki paluun kilpailukalenteriin vuonna 2022. 

Liigacupin järjesti Jalkapalloliiga ry, mutta se oli Suomen Palloliiton virallinen kilpailu. Liigacup pelattiin pääsääntöisesti Suomen Palloliiton säännöillä, mutta poikkeukset olivat mahdollisia. Esimerkiksi vuoden 2006 Liigacupissa sai vaihtaa viisi pelaajaa normaalin kolmen sijasta. 

Vuodesta 2005 lähtien Liigacupin kiertopalkintona oli Sami Hyypiän mukaan nimetty lautanen. Lisäksi voittajajoukkue sai rahapalkinnon (20 000 euroa vuonna 2009). Eurocupeihin ei Liigacupin kautta päässyt, vaikka sellainen vaihtoehto oli ollut esillä.

Ensimmäisen kerran Liigacup järjestettiin vuonna 1994, jolloin se pelattiin syksyllä Veikkausliigan kauden jälkeen. Vuosina 2001–2003 sitä ei järjestetty. Vuonna 2004 Liigacup päätettiin ottaa uudelleen ohjelmaan ja pelata se keväällä. Vuonna 2016 Suomen Cupia uudistettiin ja uudistuksen yhteydessä Liigacup jätettiin pois kilpailukalenterista.

Eniten Liigacupin voittoja pelaajista on Mika Lehkosuolla. Hän on voittanut Liigacupin neljästi. Liigacupin menestynein seura on Helsingin Jalkapalloklubi, jolla on 5 voittoa.

Liigacupin loppuottelut

Menestys joukkueittain

Lähteet

Aiheesta muualla
Tilastoja
Liigacup 
Banzine 1/2006 sivut 11–12 (pdf)
Hannu Kivioja

Hannu Kivioja (s. 30. kesäkuuta 1963 Ylivieska) on suomalainen näyttelijä.

Kivioja on näytellyt muun muassa Rauni Mollbergin Tuntemattomassa sotilaassa, Veikko Aaltosen elokuvissa Tuhlaajapoika ja Isä meidän, Aleksi Mäkelän Pahoissa pojissa sekä Timo Koivusalon Sibeliuksessa ja Rentun ruusussa. 

Hänet sai kiinnostumaan teatterista ennen kaikkea kirjallisuus. 

Kivioja yritti Teatterikorkeakouluun ensimmäisen kerran vuonna 1985 mutta ei vielä tuolloin päässyt sisään. Hänet löysi Rauni Mollberg, joka antoi hänelle Riitaojan roolin Tuntemattomassa sotilaassa. Hän pääsi Teatterikorkeakouluun seuraavana vuonna.

Filmografia

Elokuvat

Tv-sarjat

Aiheesta muualla
 
  

Suomalaiset näyttelijät
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Erik Gustafsson (pikajuoksija)

Bror-Erik (Erik) Gustafsson (s. 24. syyskuuta 1943 Jyväskylä) on entinen suomalainen pikajuoksija. Hän edusti Jyväskylän Kenttäurheilijoita ja Alavuden Urheilijoita.

Gustafsson voitti 100 metrin Suomen-mestaruuden Kalevan kisoissa 1967. Hopealle hän juoksi vuosina 1963 ja 1972. Helmikuussa 1972 Gustafsson voitti hallissa 60 metrin Suomen-mestaruuden ja sivusi samalla sisäratojen ME-aikaa 6,4. Münchenin olympialaisissa 1972 Gustafsson oli mukana Suomen ennätyksen 39,30 juosseessa pikaviestijoukkueessa. 

Monilahjakas Gustafsson pelasi nuoruudessaan myös jääkiekkoa ja pesäpalloa Jyväskylän Kirissä. Gustafsson toimi liikunnanopettajana Alavuden yläasteella ja lukiossa. Hän on kilpaillut myös ikämiesluokassa voittaen 100 metriä veteraanien EM-kilpailussa M50-sarjassa vuonna 1994.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Arendal

Arendal on kaupunki ja kunta Etelä-Norjassa, Itä-Agderin läänin hallinnollinen keskus.  Se on suosittu turistikaupunki Norjan oloissa suotuisan ilmastonsa ja maalauksellisen kauniin saaristonsa takia. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Arendalissa on 43 336 asukasta ja kaupunki on asukasluvulla mitattuna Norjan 19. suurin.

Historia 
Jo 1300-luvulla mainitaan kauppapaikan olemassaolo Nidelvan suulla. Ensimmäinen dokumentti nimestä "Arendall" on Nedenesin läänin tullikirjanpidosta vuodelta 1528. Vuonna 1610 paikka mainitaan kauppaoikeudet omaavana luotsi- ja satamapaikkana () ja vuonna 1670 Arendaliin rakennettiin ensimmäinen kirkko.

Kun Kristiansand perustettiin vuonna 1641 päätettiin kaikki kauppa Agderin rannikolla keskittää sinne. Tätä ei kuitenkaan toteutettu täysin ja Arendal jatkoi entiseen tapaan kauppapaikkana. Kaupunkioikeudet () se sai 1723, mutta sen täytyi maksaa erityistä veroa Kristiansandille 750 riikintaaleria vuodessa.

Kaupungin kautta alkoi 1700-luvulla voimakas puutavaran vienti ja viljatuotteiden tuonti ja laivanvarustuksesta tuli tärkeä elinkeino. Kun Englanti avasi kaupankäynnin myös ulkomaisille laivoille alkoi kaupungin kulta-aika. Krimin sodan aikoihin Arendalista tuli Pohjolan suurin merenkulkukaupunki, jossa vuonna 1877 oli rekisteröitynä noin 500 alusta. Vuonna 1886 kaupungissa oli suuri konkurssiaalto, jolloin laivanvarustamoja lakkasi. Tämä johti työttömyyteen ja siirtolaisuuteen pois kaupungista.

Kaupunki paloi kolmesti 1800-luvun puolivälissä. Kaupunkiin on liitetty Barbun kunta vuonna 1901 ja Øyestadin, Hisøyn, Tromøyn ja Molandin kunnat 1991.

Elinkeinoelämä 
Laivanvarustamotoiminta on antanut kasvupohjaa alueen tietotekniikka-alalle. Vakuutusyhtiö Gard, jolla on pääkonttori Arendalissa, on maailman toiseksi merkittävin laivanvarustamoalan vakuutusyhtiö.

Muuta 
Kaupungissa sijaitsee Sørlandetin keskussairaalan tärkeä yksikkö. Arendalin sairaanhoito-oppilaitoksella, nykyisin Agderin yliopistolla, oli kaupungissa sairaanhoitokoulutusta vuodesta 1920, joka on siirtymässä asteittain Grimstadiin vuoden 2006 organisaatiouudistuksen seurauksena.

Arendalilla on ystävyyskaupunkitoimintaa Suomen Savonlinnan kaupungin kanssa.

Hove Festival, eräs Norjan suurimmista rockfestivaaleista järjestetään Arendalissa Tromøyn saarella. Festivaalia on järjestetty vuodesta 2007.

Lähteet

Norjan kaupungit
Itä-Agderin läänin kunnat
Nils-Eric Fougstedt

Nils-Eric Fougstedt ['fuːgstet] (24. toukokuuta 1910 Raisio – 12. huhtikuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja kapellimestari. Tultuaan ylioppilaaksi vuonna 1929 hän opiskeli Helsingin konservatoriossa Erik Furuhjelmin johdolla ja teki opintomatkoja Saksaan, Italiaan ja Ranskaan. Vuodesta 1933 hän toimi opettajana ja vuodesta 1954 lehtorina Sibelius-Akatemiassa. 

Fougstedt toimi Radion sinfoniaorkesterin kapellimestarina vuosina 1944–1951 sekä vuodet 1951–1960 ylikapellimestarina. Hän toimi myös kuoronjohtajana (mm. Akademiska Sångföreningenin johtajana vuosina 1946–1950 sekä Radiokuoron taiteellisena johtajana vuodesta 1954) ja musiikkikriitikkona. Säveltäjänä hän keskittyi pääasiallisesti orkesterimusiikkiin. Hänet palkittiin vuonna 1953 Pro Finlandia -mitalilla, ja hän sai professorin arvonimen 1960.

Nykyään parhaiten hänet muistetaan suomalaisen elokuvamusiikin klassikosta Katariina ja Munkkiniemen kreivi, jonka Romanssi on hänen käsialaansa.

Fougstedtin keskeisin tuotanto on taidemusiikkia. Hänen huomattavimpina teoksinaan pidetään kahta sinfoniaa sekä orkesteriteoksia Passacaglia ja Angoscia, joista jälkimmäinen oli ensimmäisiä suomalaisia dodekafonisia orkesteriteoksia. Lisäksi hän julkaisi musiikin teorian oppikirjoja ja kuoronjohdon oppaan.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset kapellimestarit
Suomalaiset taidemusiikin säveltäjät
Pro Finlandia -palkitut
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1910 syntyneet
Vuonna 1961 kuolleet
73P/Schwassmann–Wachmann

73P/Schwassmann-Wachmann, joka tunnetaan myös nimellä Schwassmann-Wachmann 3, on lyhytjaksoinen komeetta, jonka kiertoaika on 5,36 vuotta. Komeetan löysivät 2. toukokuuta 1930 saksalaiset tutkijat Friedrich Carl Arnold Schwassmann ja Arno Arthur Wachmann Berliinin observatoriosta.

Komeetta hukattiin vuoden 1930 perihelinsä jälkeen ja löydettiin uudelleen vasta vuonna
1979.

Komeetta ohitti Maan 0,08 AU:n etäisyydeltä (11,9 miljoonaa kilometriä) keväällä 2006. Se on hajonnut moneen osaan, hajoamisen havaittiin alkavan vuonna 1995.

Schwassmann-Wachmann
Mykola Lysenko

Mykola Vitalijovytš Lysenko (; 22. maaliskuuta (J: 10. maaliskuuta) 1842 Hrynky, Poltavan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 6. marraskuuta (J: 24. lokakuuta) 1912 Kiova) oli ukrainalainen säveltäjä, pianisti, kapellimestari ja kansanlaulujen kerääjä.

Lysenko syntyi Poltavan alueella. Hän aloitti ukrainalaisten kansanlaulujen keräämisen ja julkaisemisen opiskeluaikoinaan. Hän opikiskeli ensin Harkovan ja  Kiovan yliopistossa sitten Leipzigin konservatoriossa ja  1870-luvun puolivälissä Lysenko opiskeli säveltämistä Nikolai Rimski-Korsakovin johdolla.

Lysenko oli 1800-luvun lopussa Ukrainan musiikin keskeinen hahmo. Lysenkon tuotantoon kuuluu muun muassa pianomusiikkia, lauluja ja oopperoita. Hän kirjoitti oopperalibrettonsa ukrainan kielellä. Pjotr Tšaikovski halusi esittää hänen oopperansa Taras Bulban Moskovassa, mutta se ei onnistunut, sillä säveltäjä ei antanut esittää teostaan venäjän kielellä.

Lysenko tunnetaan kansallismielisenä aktivistina, hän tuki vuoden 1905 vallankumousta  ja oli vuonna 1907 vankilassa useita kuukausia.

Lähteet 

 

Ukrainalaiset säveltäjät
Ukrainalaiset oopperasäveltäjät
Ukrainalaiset pianistit
Ukrainalaiset kapellimestarit
Romantiikan säveltäjät
Vuonna 1842 syntyneet
Vuonna 1912 kuolleet
Vladimir Arsenjev

Vladimir Klavdijevitš Arsenjev (1872 Pietari, Venäjä – 1930 Vladivostok, Neuvostoliitto) oli venäläinen tutkimusmatkailija, kirjailija ja upseeri.

Arsenjev teki vuodesta 1899 useita matkoja Kaukoitään ja kirjoitti tekemistään matkoista kirjoja, joita hän julkaisi vuodesta 1910 alkaen. Hän oli upseerina sijoitettuna Vladivostokiin ja käytti vapaa-aikansa sen lähiympäristön tutkimiseen. Vladivostokissa on Arsenjev-museo (). Arsenjev löysi matkoillaan ennen tuntematonta siperialaista kasvistoa, vaikkakin matkojen päätarkoitus oli sotilaallinen maastotutkimus.

Arsenjevin tunnetuin teos on vuonna 1923 ilmestynyt Dersu Uzala, jonka pohjalta Akira Kurosawa teki elokuvan vuonna 1975. Aiheessen liittyvät myös suomentamattomat teokset Po Ussuriinskomu kraju ja V gorah Sihote-Alinja, jossa Dersu Uzala esiintyy. Ennen Kurosawan elokuvaa Dersu Uzalan filmatisoi armenialainen Agasi Babajan vuonna 1961.

Suomennettu teos 
 Lumen ja palmujen ihmemaassa: Dersu Uzala, metsästäjä ja erakko. Suomentanut E. K. O. Wuorela. Tammi, Helsinki 1946. (Alkuteos: Дерсу Узала 1923.) – Myöhemmät painokset nimellä Dersu Uzala: metsästäjä ja erakko.
 Novelli
 Yöllinen vieras, teoksessa: Eräjuttuja, Juha Iisak Koivisto (toim.); Helsinki: WSOY 1998 ISBN 951-0-23027-8

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Venäläiset kirjailijat
Venäläiset tutkimusmatkailijat
Venäläiset sotilaat
Vuonna 1872 syntyneet
Vuonna 1930 kuolleet
Wing Commander II: Vengeance of the Kilrathi

Wing Commander II: Vengeance of the Kilrathi on Origin Systemsin kehittämä ja julkaisema avaruussimulaatiopeli, joka on julkaistu vuonna .

Peli on Chris Robertsin Wing Commanderin jatko-osa ja se säilytti ensimmäisen osan asetelman, jossa ihmisten johtaman Konfederaation ja kissamaisen soturikansan Kilrathin välillä vallitsee yhä sota. 

WC2 painotti kuitenkin enemmän tarinankerrontaa, jota liikuttivat eteenpäin spriteanimoidut välianimaatiot ja peli oli ensimmäisiä, joissa ääninäyttely oli merkittävässä asemassa. Peli oli äänitiedostoineen eräs kooltaan laajimpia ja julkaisuaikanaan toimi vain kaikkein uusimmissa tietokoneissa.
Pelin tarina oli vähemmän vapaa, pelin kampanjarakenne oli nyt järjestelmällisempi ja pelaaja ei kyennyt enää ylenemään tai vastaanottamaan mitaleita saavutuksistaan. Siipimiehet eivät enää kuolleet pelaamisen yhteydessä, ellei se kuulunut varsinaiseen juoneen.

Peliin julkaistiin kaksi tehtävälevyä, Special Operations 1 (1991) ja 2 (1992).

WC2 on julkaistu osana kokoelmaa Wing Commander: The Kilrathi Saga (1997), johon sisältyivät kolme ensimmäistä Wing Commander -peliä lisälevyineen, mukaan lukien WC2:n erikseen ostettavat äänitiedostot.

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 1991 videopelit
MS-DOS-pelit
Simulaatiopelit
Scifipelit
FM Towns -pelit
Wing Commander
Wilhelm Wundt

Wilhelm Maximilian Wundt (16. elokuuta 1832 Neckarau – 31. elokuuta 1920 Leipzig) oli saksalainen psykologi, psykofysiologi ja filosofi. Häntä pidetään yhtenä kokeellisen ja kognitiivisen psykologian perustajista.

Psykologiatieteen synty akateemisena oppialana ajoitetaan yleensä alkaneeksi vuonna 1879, jolloin Wundt perusti ensimmäisen kokeellisen psykologian laboratorion. Wundtin laboratoriolla oli aikanaan valtava merkitys psykologian kehittymiselle. Syntymässä olevan tieteenalan uranuurtajat kaikkialta maailmasta vierailivat laboratoriossa ja veivät mennessään kotiyliopistoihinsa kokeellisen psykologian tutkimusmallin.

Uransa loppupuolella Wundt keskittyi kansainpsykologian kehittämiseen. Tuloksena oli monumentaalinen kymmenosainen teos Völkerpsychologie (1900–10). Wundtin kansainpsykologia jäi unohduksiin vuosikymmeniksi behaviorististen suuntausten noustua valta-asemaan akateemisessa psykologiassa, mutta on saanut osakseen uutta kiinnostusta erilaisten kulttuuripsykologisten koulukuntien vahvistettua asemaansa yliopistomaalmassa 1970-luvulta alkaen.

Suomalaisista psykologian pioneereista Wundtin oppilaita olivat muun muassa Arvi Grotenfelt ja Hjalmar Neiglick.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Azurmendi, Joxe: Herri Psikologia, Etnologia. Wundt. Teoksessa Volksgeist. Herri Gogoa, Donostia: Elkar, 2007. ISBN 978-84-9783-404-9. 
 Rieber, R. W. (toim.): Wilhelm Wundt and the Making of a Scientific Psychology. New York: Plenum Press, 1980. 
 Silvonen, Jussi: Wilhelm Wundt ’kokeellisen psykologian perustajana’? Psykologia, 28 (6), 416–425, 1993.
 Silvonen, Jussi: Tarinoita psykologian synnystä. Teoksessa

Aiheesta muualla 

 Wilhelm Maximilian Wundt. Stanford Encyclopedia of Philosophy. 
 Wundt ja kansainpsykologia. Tampereen yliopisto.

Saksalaiset filosofit
Saksalaiset psykologit
Vuonna 1832 syntyneet
Vuonna 1920 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Liimatta–Valkjärvi-rata

Liimatta–Valkjärvi-rata on historiallinen rataosuus Karjalankannaksella. Se alkaa Viipurin kaakkoispuolella sijaitsevasta Liimatasta. Ratalinja kulkee lähes suoraan idän suuntaan Vuokselle asti ja kaartuu sen jälkeen jyrkästi kaakkoon Valkjärven suuntaan. Rata oli aikanaan 70 kilometriä pitkä.

Historia
Liimatta–Valkjärvi-rata avattiin liikenteelle vuonna 1930. Valmistuessaan se oli osa Suomen rataverkkoa, mutta päätyi Karjalan luovutuksen yhteydessä kokonaan Neuvostoliitolle ja siten osaksi nykyisen Venäjän rataverkkoa. Sotien jälkeen radasta on purettu ensin Ristseppälästä Valkjärvelle ulottuva  osuus ja sittemmin osuus Heinjoelta Ristseppälään.

Lokakuun rautatiet on hoitanut henkilöliikennettä. Päivittäisiä junavuoroja oli aiemmin kaksi, sittemmin yksi  kumpaakin suuntaan Heinjoen ja Viipurin välillä. Liikenne tälläkin osuudella lakkautettiin vuonna 2009.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sisä-Kannaksen rautatie, Kansan kuvalehti, 17.01.1930, nro 3, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Sisä-Kannas terässitein muun maailman yhteyteen, Suomen Kuvalehti, 18.01.1930, nro 3, s. 35, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Venäjän rataverkko
Luovutettujen alueiden rautatiet
Heinjoki
Äyräpää
Valkjärvi
Viipurin maalaiskunta
Muolaa
Shekhar Mehta

Chandrashekhar "Shekhar" Mehta (20. kesäkuuta 1945 – 12. huhtikuuta 2006 Lontoo) oli ugandalais-kenialainen rallikuljettaja. 

Mehta oli sukujuuriltaan aasialaisperäinen ugandalainen. Hän syntyi Ugandassa maaviljeljäperheeseen ja muutti Keniaan vuonna 1973 pakoon Idi Aminin hirmuhallintoa. Samana vuonna hän voitti Safari-rallin ensimmäistä kertaa. Hänen vaimonsa Yvonne Mehta oli yksi hänen kartanlukijoistaan.

Mehta voitti Safari-rallin viisi kertaa Datsunilla. Mehtan kansainvälinen ralliura sijoittui vuosien 1973-1987 välille. Parhaimmillaan hän oli rallin MM-sarjassa viides (vuonna 1981).  Hän lopetti uransa vuonna 1987 Rallye des Pharaons -rallissa Egyptissä tapahtuneen erittäin vakavan onnettomuuden jälkeen.

Kilpauransa jälkeen Mehta toimi muun muassa FIA:n MM-rallivaliokunnan puheenjohtajana. Mehta kuoli vanhojen vammojen komplikaatioihin liittyneeseen sairauteen 60-vuotiaana Lontoossa.

Lähteet 

Kenialaiset ralliautoilijat
Vuonna 1945 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Roberto Mieres

Roberto Mieres (3. joulukuuta 1924 Mar del Plata, Argentiina – 26. tammikuuta 2012 Maldonado, Uruguay) oli argentiinalainen kilpa-autoilija ja Formula 1 -kuljettaja.

Roberto Mieres osallistui Formula ykkösten MM-sarjaan vuosina 1953–1955. Hän ajoi kaikkiaan 16 osakilpailua ja keräsi niistä yhteensä 13 MM-pistettä. Hänen paras sijoituksensa oli neljäs (Sveitsin GP 1954, Espanjan GP 1954 ja Hollannin GP 1955). Häneen nimiinsä kirjattiin yksi kilpailun nopein kierros (Hollanti 1955). Mieres oli tasainen kuljettaja: hän ajoi seitsemän parhaan joukkoon kaikissa kisoissaan joissa pääsi ruutulipulle saakka.

Roberto Mieres, lempinimeltään ”Bitito”, oli nuorena lahjakas urheilija ja harrasti muun muassa tennistä, rugbya, soutua ja purjehdusta. Hän osallistui puolivahingossa, ystäviensä kehotuksesta autokilpailuun 1947 ja voitti sen kaikkien yllätykseksi. Hän perusti ystäviensä kanssa tallin ja alkoi kiertää kilpailuja. Hän osallistui lukuisiin ennen toista maailmansotaa järjestettyihin Grand Prix -kilpailuihin, jotka loivat pohjaa vuonna 1950 käynnistetylle Formula 1 -sarjalle.

F1-uransa jälkeen Mieres jatkoi kilpailemista urheiluautoluokissa muun muassa Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Myöhemmin hän palasi nuoruutensa lajin purjehduksen pariin ja osallistui Argentiinan joukkueessa Rooman olympialaisiin 1960. Joukkue päätyi Star-luokassa 17. sijalle.

Kilpa-auton rattiin Mieres palasi vielä 79-vuotiaana Monacossa 2004 järjestetyssä historiallisessa tapahtumassa.

Mieres kuoli 87-vuotiaana tammikuussa 2012.

F1-kaudet, tallit, sijoitukset 
 1953 (Gordini): 0 MM-pistettä, sijoitus MM-sarjassa -
 1954 (Maserati): 6 pistettä, sijoitus 8:s
 1955 (Maserati): 7 pistettä, sijoitus 8:s

Lähteet

Aiheesta muualla 
 GrandPrix.com / Mieres 
 Funo F1 / Mieresin haastattelu 
 Roberto Mieres   Sports Reference LLC 

Argentiinalaiset Formula 1 -kuljettajat
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Polkka

Polkka on nopea tasajakoinen tanssi. Se on syntynyt 1830-luvulla itäisessä Böömissä nykyisen Tšekin alueelta. Tanssin alkuperäinen nimi  pulka tarkoittaa lyhyttä tai puolta askelta. 1850-luvulle tultaessa polkka oli levinnyt ympäri Euroopan ja myös Amerikan mantereelle. Suomeen polkka tuli tiettävästi ensiksi länsirannikolle 1840-luvulla. Suomalainen polkka on keskieurooppalaista polkkaa nopeampaa ja siinä on runsaasti variaatioita. Sävelmistöön on Suomessa sulautunut varhaisempien nopeiden tanssien sävelmiä (vrt. muun muassa ”Ievan polkka”).

Askelikko

Ns. suomalaisessa polkassa paino on pääosin päkiöiden varassa. Polvet pysyvät tanssissa melko suorina, nilkoista sen sijaan joustetaan voimakkaasti.
Tahdissa on neljä iskua. Perusaskelikko alkaa tasahypyllä, sitä seuraa vuorotellen vasemman ja sitten oikean jalan askel ja ponnistus hyppyyn. Neljännellä iskulla ollaan ilmassa ja hyppy päättyy tasajalka-alastuloon seuraavalla ykkösiskulla. Suomalaisen polkan yleisilme on aika pysty, ja vaikka siinä voidaankin edetä vauhdikkaasti, sitä voidaan tanssia matkustamatta tilassa, siis paikalla pysyen, tosin kuin monia muita polkkavariaatioita. Suomalaisen polkan askelikko ei ole korkea, mutta siinä on silti selvä ponnistus.
Tilassa liikkuminen tapahtuu siten, että jompikumpi kylki on menosuuntaa kohti. Parittain tanssittaessa tilassa liikutaan tavallisesti tanssisuuntaan eli vastapäivään. Myös myötäpäivään voidaan liikkua; silloin on kyse "savolaisesta polkasta".

Suomessa tanssitaan myös ruotsinkielisen perinteen mukaisesti. Tällöin yleisilme on tilassa matkustavampi, sillä laukka-askelikon eri variaatiot muodostavat tällaisen polkkatyylin perustan.

Otteet

Polkassa on useita vaihtoehtoisia tanssiotteita:

Vyötäröote, jossa mies pitää molempia käsiään naisen vyötäröllä ja nainen käsiään miehen. 
Olkavarsiote, jossa mies pitää käsiään naisen olkavarsilla hartioiden alapuolella, naisen kädet miehen käsien päällä. 
Tanssiote, eli perinteinen tanssiote, jossa naisen oikea käsi miehen vasemmassa, miehen oikea käsi naisen selässä, naisen vasen käsi miehen olkapäällä. 
Polkkaote, jossa naisen oikea käsi on miehen vasemmassa ja nämä molemmat kädet ovat miehen vyötäröllä. Miehen oikea käsi on naisen selässä, naisen vasen käsi miehen olkapäällä.

Kilpailut 

Polkantanssin SM -kilpailujen järjestämisoikeus on Polkkaralli -yhdistyksellä. Ensimmäiset polkantanssin SM-kilpailut järjestettiin vuonna 1972 Varsinais-Suomessa. Myöhemmin kilpailuja on järjestetty useilla paikkakunnilla, viimeksi Tuusulassa 2007.

Vuonna 2008 Polkantanssin SM-kilpailut järjestettiin Jokioisilla.

Katso myös
 Tahdittomat

Lähteet 
 Suomen tanssipalvelin

Aiheesta muualla
 Polkantanssin SM -kilpailu 2008
 Polkan kansainvälinen historia 
 International Polka Association  
 Polka Maniac 

Historiallinen tanssi
Lavatanssi
Seuratanssi
Paritanssit
Savatage

Savatage on veljesten Jon ja Criss Olivan vuonna 1979 perustama, progressiivista metallia soittava yhtye. Yhtyeen laajan tuotantonsa alkupuolella on aineksia myös thrash- ja death metalista.

Historiaa

Olivan veljekset perustivat yhtyeen Floridassa, alun perin nimellä Metropolis. Yhtyeen nimen vaihduttua Avatariksi he julkaisivat vuonna 1982 City Beneath a Surface -EP:n ja pääsivät mukaan muutamille heavy metal -kokoelmalevyille, muun muassa tampalaisen rockradion WYNF:n paikallisille yhtyeille tarkoitetulle "The YNF Pirate Tape" -kokoelmalle.

Yhtye piti nimetä vielä kerran uudelleen, kun oli käynyt ilmi, että toisella yhtyeellä oli jo sama nimi. Päädyttiin nimeen Savatage, joka on yhdistelmä sanoista avatar ja savage ’hurja, villi’. Yhtyeen kokoonpano oli tässä vaiheessa Jon Oliva (laulu), Criss Oliva (kitara), Steve Wachholz (rummut) ja Keith Collins (basso). Power of the Night -albumin jälkeen Johnny Lee Middleton korvasi Collinsin.

Savatagen kaksi ensimmäistä, rosoisen soundin ryydittämää albumia, Sirens ja The Dungeons Are Calling, julkaistiin pienen levymerkin Par Recordsin kautta. Vuonna 1985 he kirjoittivat levytyssopimuksen Atlantic Recordsin kanssa ja julkaisivat kolmannen albuminsa Power of the Night. Julkaistuaan seuraavana vuonna neljännen pitkäsoittonsa Fight for the Rockin, joka oli levy-yhtiön painostamana syntynyt epäonnistunut yritys kaupallisempaan tyyliin, Savatage kiersi Kissin, Metallican ja Motörheadin kanssa.

Vuonna 1987 Savatage julkaisi ensimmäinen kaupallisesti menestyneen levynsä, Hall of the Mountain Kingin. Se on edelleen yhtyeen myydyin levy.

Soittajat

Nykyinen kokoonpano
Jon Oliva – laulu, kitara, koskettimet
Damond Jiniya – laulu
Chris Caffery – kitara
Al Pitrelli – kitara
Johnny Lee Middleton – basso
Jeff Plate – rummut
Paul O'Neill

Aikaisemmat jäsenet
Criss Oliva – kitara (kuoli auto-onnettomuudessa 1993, joutui rattijuopon yliajamaksi)
Alex Skolnick – kitara (Testament, Legacy, The Skolnick trio, Trans-Siberian Orchestra kiertuemuusikkona.
Steve Wacholz – rummut (jätti yhtyeen 1993)
Zak Stevens – laulu (jätti yhtyeen 2000 ja perusti bändin Circle II Circle 2001)
Jack Frost – kitara (pyydettiin lähtemään 2002 jotta Pitrelli voisi palata)
Keith Collins – basso (sai potkut 1985)

Julkaisut

Studioalbumit
Sirens  (1983)
The Dungeons Are Calling  (1984)
Power of the Night  (1985)
Fight for the Rock  (1986)
Hall of the Mountain King  (1987)
Gutter Ballet  (1989)
Streets: A Rock Opera  (1991)
Edge of Thorns  (1993)
Handful of Rain  (1994)
Dead Winter Dead  (1995)
Wake of Magellan  (1998)
Poets and Madmen  (2001)

Livealbumit
Japan Live '94  (1995)
Final Bell / Ghost in the Ruins  (1995)

Kokoelmat
From the Gutter to the Stage  (1996)
The Best and the Rest  (1997)
Believe  (1998)
Still the Orchestra Plays (2010)
Return to Wacken (2015)

Aiheesta muualla
Yhtyeen viralliset sivut
Jon Olivan sivut
Chris Cafferyn sivut
Criss Olivan muistosivut
www.savintage.com, yhtyeen historiaa

Yhdysvaltalaiset progressiiviset metalliyhtyeet
1980-luvun yhtyeet ja sooloartistit
1990-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Alejandro de Tomaso

Alejandro (Alessandro) de Tomaso (10. heinäkuuta 1928 Buenos Aires, Argentiina — 21. toukokuuta 2003 Modena, Italia) oli argentiinalainen kilpa-autoilija, Formula 1 -kuljettaja, ja kilpa-autojen valmistaja.

De Tomaso ajoi vain kaksi F1-sarjan GP:tä vuosina 1957 ja 1959 Ferrarin ja Cooperin talleissa. Hän sijoittui yhdeksänneksi Argentiinan GP:ssä 1957, toinen kisa päättyi keskeytykseen. Hän ei saanut MM-pisteitä.

De Tomaso toimi nuoruudessaan Argentiinan silloista presidenttiä Juan Perónia vastustavassa underground-sanomalehdessä ja joutui vaikeuksiin. Hän muutti isänsä entiseen kotimaahan Italiaan ja asettui Modenaan, jossa hän työskenteli Maserati-kilpatallin mekaanikkona. Hän oli harrastanut aiemmin kilpa-autoilua ja niinpä hän uudessa työpaikassaan pääsi myös auton rattiin. Ensimmäisen merkittävän voittonsa hän saavutti 1955 Buenos Airesissa.

Pian tämän jälkeen de Tomaso tapasi nuoren naiskilpa-autoilijan Elizabeth Haskinsin. He alkoivat ajaa kilpaa yhdessä, saavuttivat kohtalaista menestystä ja menivät naimisiin 1958. Samana vuonna pariskunta voitti luokkansa Sebringin 12 tunnin kilpailussa Yhdysvalloissa.

Alejandro de Tomaso jatkoi kilpailemista vuoteen 1960 saakka ja alkoi sen jälkeen rakentaa kilpa-autoja perustamassaan De Tomaso Automobili -tehtaassa. Vuonna 1965 Ford Motor Company osti de Tomason yrityksen. Hän jatkoi Fordilla tiiviisti uusien urheiluautojen kehittämistä, sellaisten kuin Vallenlungan ja Escortin. Vuonna 1974 de Tomaso lähti Fordilta ja jatkoi omin päin Pantera -merkkisten autojen valmistamista Italiassa.

De Tomaso -autoa valmistetaan yhä ja sitä on tällä hetkellä saatavissa kolme eri mallia: L, GT4 ja GT5.

Lähteet

Aiheesta muualla
 CarMemories.com / de Tomaso 
 The Auto Channel / de Tomaso 
 Moto Guzzi

Argentiinalaiset Formula 1 -kuljettajat
Italialaiset Formula 1 -kuljettajat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Atmel

Atmel on vuonna 1984 perustettu yhdysvaltalainen puolijohdevalmistaja. Sen tuotteita ovat muun muassa mikrokontrollerit (sekä 8051 johdannaiset että oma AVR arkkitehtuuri), radiotaajuuslaitteet, EEPROM- ja flash-muistit, ASICit ja WiMAX.

Yrityksen perustaja George Perlegos toimi yhtiön pääjohtajana vuoteen 2006 asti, jolloin Atmelin johtokunta erotti hänet. 

Julkisessa kirjeessään Perlegos sanoo tilanteen Atmelissa käyneen mahdottomaksi, koska pääjohtajalle ei kuulemma näytetty yrityksen toimintaan liittyviä dokumentteja. Perlegos on  ilmoittanut pitävänsä joitakin johtokunnan toimintatavoista moraalisesti arveluttavina ja jopa laittomina.

Microchip Technology osti Atmelin vuonna 2016 noin 3,6 miljardilla dollarilla.

Lähteet

Aiheesta muualla  
 Atmel Corporation

Yhdysvaltalaiset elektroniikkayhtiöt
Kirjonta

Kirjonta on monien kansojen piirissä perinteisesti harrastettu käsityö, jossa kangas tai muu aines on koristeltu erilaisin sen päälle langoilla muodostetuin kuvioin. Langan lisäksi kirjontatyöhön voidaan liittää esimerkiksi helmiä ja paljetteja. Kirjontaan on monenlaisia menetelmiä, ja siinä käytetään useita erilaisia pistoja. Yksinkertaisimpia ja laajimmille levinneitä ovat ristipistotyöt, joihin myydään valmiita tarvikepaketteja. Kirjontaa voidaan tehdä myös ompelukoneella.

Suomessa erityisesti karjalan murrealueella on harrastettu taidokasta kirjontaa. Karjalaisten käsitöistä kuuluisimpia olivat taidokkaasti kirjotut käspaikat, pyyheliinat. Karjalaisissa kansallispuvuissa on usein käytetty taidokasta kirjontaa. Kuuluisin, arvokkain ja työläin niistä on Tuuterin puku.

Myös saamelaisten kansallispuvut on taidokkaasti kirjottu.

Valkokirjonnassa kirjotaan nimensä mukaisesti valkoisella langalla valkoiselle kankaalle. Leikekirjonnassa, joka on valkokirjonnan yksi muoto, pohjakangas leikataan pois kirjottujen kuvioiden välistä. Valkokirjonta ja leikekirjonta olivat Suomessa yleisesti käytössä 1900-luvun alkupuolella.

Leike- ja valkokirjonta on jaettu eri tyyliensä mukaan englantilaiseen ja ranskalaiseen kirjontaan. Englantilaisessa kirjonnassa suosittiin erilaisia kukka- ja lehtiaiheita, joiden reiät saattoivat olla todella suuria. Leikekirjontaan yhdistettiin usein vielä korko-ompeleita sekä punosreikärivejä. Ranskalaisessa kirjonnassa kuviot muodostuvat suureksi osaksi korko-ompelusta. Ranskalaisella kirjonnalla on tehty paljon nimikointeja. 

Kirjonnassa voidaan käyttää myös erilaisia materiaaleja. Tyllikirjonnassa kuviot muodostuvat tyllisilmiin pujotettavasta langasta. Tavallisin tyllikirjontatapa on tyllipujotus, jossa kuviot ovat usein geometrisia ja syntyvät etupistoin. Helmikirjonnassa lankaan pujotetut helmet muodostavat kirjontakuvion langan sijasta. Helmikirjontaa voidaan käyttää esimerkiksi iltalaukuissa.

Historia 

Kirjonnan alkuperästä ei ole tarkkaa tietoa. Esimerkkejä kirjonnan harrastamisesta löytyy muun muassa antiikin Egyptistä, rautakauden Pohjois-Euroopasta ja Song-dynastian ajan Kiinasta. Kirjotut vaatteet ja muut tekstiilit ovat olleet korkean aseman merkkejä eri kulttuureissa, kuten antiikin Persiassa, Intiassa, Bysantissa ja barokkiaikakauden Euroopassa. Keskiajalla kirjonnalla koristettiin paljon kirkkotekstiilejä, mutta myös vaatteita ja kenkiä, joissa saatettiin käyttää vaakunoiden värejä ja malleja. Kirjontaa harjoitettiin esimerkiksi luostareissa. Suomeen rannikkoseudulle kirjontatekniikat ovat saapuneet todennäköisesti Ruotsista, ja Itä-Suomen kirjonta on ottanut vaikutteita Venäjältä.

Katso myös 

 Hardanger-kirjonta
 Kanavatyö
 Karjalan kirjonta
 Ristipistotyöt
 Konekirjonta
 Peittokirjonta
 Revinnäiskirjonta

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Käspaikka: Kirjonta .
 Suomalaista kirjontaperinnettä ja -historiaa.
Irlanninpuoliverinen

Irlanninpuoliverinen tai irlantilainen puoliverinen (engl. Irish Hunter, myös Irish Halfbred, Irish Sport Horse) on irlantilainen puoliverihevosrotu, jonka jalostus alkoi 1970-luvulla. Rotu on risteytetty englantilaisesta täysiverisestä ja  irlannintyöhevosesta, minkä lisäksi connemaraponeilla on ollut merkittävä vaikutus rodun kehitykseen.

Irlanninpuoliveriset soveltuvat hyvin vaativaankin este- ja kenttäratsastukseen. Niitä käytetään myös kouluratsuina ja valjakkohevosina.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Irlantilaiset hevosrodut
Puoliveriset
Väestörekisteri

Väestörekisteri on luettelo maan kansalaisista ja asukkaista ja heidän perustiedoistaan kuten nimestä, osoitteesta, kansalaisuudesta, syntymäajasta ja -paikasta sekä uskontokunnasta. Kussakin maassa säädellään erikseen lainsäädännöllä, mitä tietoja rekisteriin tallennetaan, kuinka rekisteriä käytetään.  Kaikki valtiot eivät pidä yllä väestörekisteriä, tällaisia maita ovat esimerkiksi Yhdistynyt kuningaskunta ja Yhdysvallat.

Suomessa väestörekisteriä ylläpitää Digi- ja väestötietovirasto väestötietojärjestelmässä.  Suomen väestötietojärjestelmä sisältää väestötietojen lisäksi myös tietoja rakennuksista. Kiinteistöistä on oma rekisteristä: kiinteistötietojärjestelmä.

Historia
Väestökirjanpidolla on Suomessa pitkä historia. Väestötietojen rekisteröinti aloitettiin Ruotsin valtakunnassa jo 1540-luvulla ja nykyisen Suomen alueella 1530-luvulla maakirjojen muodossa.  Tuolloin kansalaisten luetteloinnilla pyrittiin verotuksen ja sotaväen ottojen tehostamiseen.

Kirkonkirjat toimivat Suomen tärkeimpänä väestö­rekisterinä useiden vuosi­satojen ajan. Vuodesta 1917 lähtien yllä­pidettiin erikseen siviilirekisteriä mihinkään uskonnolliseen yhdys­kuntaan kuulumattomista henkilöistä. Lisäksi yllä­pidettiin 1620-luvulta lähtien henkikirjaa, aluksi henkirahan perimistä varten, myöhemmin yleisenä väestö­luettelona. Vuodesta 1971 lähtien väestökirjoja olivat väestörekisteri, kotipaikkarekisteri ja henkikirja. Väestörekisteriin siirrettiin tiedot siviili­rekisteristä sekä muiden uskontokuntien kuin Suomen evankelis­luterilaisen ja ortodoksisen kirkon jäsenistä. Joka­vuotiset henki­kirjoitukset lopetettiin vuonna 1990.

Vuodesta 1950 lähtien on lisäksi joka kymmenes vuosi suoritettu yleinen väestönlaskenta.

Kirkko ja valtio -komitea esitti mietinnössään vuonna 1977, että väestörekisterin ylläpito olisi vähitellen siirrettävä kirkolta kokonaan valtion hoidettavaksi. Tämä toteutui pääosin vuonna 1999, kun väestötietolakia ja eräitä muita lakeja muutettiin, kuitenkin siten, että Suomen evankelisluterilainen ja ortodoksinen kirkko edelleen ilmoittavat ja ottavat vastaan väestörekisterin tietoja niistä tapahtumista, jotka liittyvät kirkollisiin toimituksiin. Lisäksi vanhat kirkonkirjat ovat yhä seurakuntien hallussa, jotka luovuttavat niistä tarvittaessa tietoja. Kirkko ylläpitää edelleen kirkon­kirjoja, mutta niillä on enää vain jäsen­rekisterin luonne.

Lähteet 

Rekisterit
Valtionhallinto
Onofre Marimón

Onofre Agustín Marimón (19. joulukuuta 1923 Zárate, Buenos Aires Argentiina – 31. heinäkuuta 1954 Nürburgring, Länsi-Saksa) oli argentiinalainen kilpa-autoilija, Formula 1 -kuljettaja.

Onofre Marimón, lempinimeltään "Pinocchio", ajoi F1-sarjassa kaikkiaan 11 GP:tä vuosina 1951–1954. Hän sijoittui parhaimmillaan kolmanneksi, Belgiassa 1953 ja Britanniassa 1954. MM-pisteitä Marimón keräsi 8,14. Viisikymmentäluvulla kuljettaja sai yhden pisteen nopeimmasta kierroksesta. Britannian GP:ssä 1954 nopein kierros kirjattiin kaikkiaan seitsemän kuljettajan nimiin (kierrosajat otettiin tuolloin sekunnin tarkkuudella), heistä yksi oli Marimón, joka muiden kuuden tapaan sai kierroksestaan 0,14 pistettä.

Onofre Marímón on jäänyt F1-historiaan kahdellakin tavalla: kuljettajana, joka on noussut palkintokorokkeelle huonoimmasta lähtöruudusta (hän kiri 28. ruudusta kolmanneksi Ison-Britannian GP:ssä 1954), sekä vuonna 1950 käynnistyneen F1-sarjan ensimmäisenä kuljettajana, joka kuoli virallisen MM-kisaviikonlopun aikana.

Marimón oli lahjakas ja nopea kuljettaja, joka usein rinnastettiin legendaksi nousseeseen maanmieheensä Juan Manuel Fangioon. Marimón voitti vuosina 1952–1954 useita sellaisia Formula ykkösten GP-kisoja, jotka eivät kuuluneet kauden viralliseen MM-sarjaan.

Kuolema 

Marimónin Maserati syöksyi Saksan GP:n harjoitusajoissa ulos Nürburgringin radalta vuonna 1954. Täyttä vauhtia kiitävä auto suistui radalta jyrkässä mutkassa Marimónin yrittäessä parantaa harjoitusaikaansa ennen seuraavana päivänä pidettävää kilpailua. Marimón syöksyi autoineen suoraan päin radan vierellä kasvavaa puuta. Hän viskautui ulos autostaan ja kuoli muutaman minuutin kuluttua onnettomuudesta. Lääkärit totesivat myöhemmin Marimónin katkaisseen niskansa pudotessaan maahan. Onnettomuuden syyksi arveltiin vikaa Maseratin jarruissa.

Muut kilpailijat jatkoivat harjoitteluaan täydellä vauhdilla, vaikka kuolemaan johtanut onnettomuus heitti varjon radan ylle. Argentiinalainen Froilan Gonzales kieltäytyi sanomasta mitään onnettomuuden johdosta ja samoin vaikenivat asiasta kilpailun järjestäjät. Ennen sunnuntain kilpailun alkua vetäytyivät Maseratit pois kilpailusta onnettomuuden johdosta.

F1-ura 
 1951 (Maserati): 0 MM-pistettä, sijoitus MM-sarjassa -
 1952 ei kilpaillut
 1953 (Maserati): 4 pistettä, sijoitus 11:s
 1954 (Maserati): 4,14 pistettä, sijoitus 13:s

Lähteet 
 Helsingin Sanomat 1.8.1954 (kuolemasta)
 Uusi Suomi 1.8.1954 (kuolemasta)

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Grand Prix Racing / Marimón 

Argentiinalaiset Formula 1 -kuljettajat
Formula 1 -autoilussa surmansa saaneet kuljettajat
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 1954 kuolleet
Ostovoima

Ostovoima tarkoittaa taloustieteessä sitä, kuinka paljon hyödykkeitä käytettävissä olevalla varallisuudella voi ostaa. Jos hinnat nousevat mutta tulot pysyvät ennallaan, ostovoima laskee. Ostovoiman lasku ei siis välttämättä liity tulojen laskuun vaan voi olla myös inflaation seurausta.

Ostovoimavertailuilla on merkitystä muun muassa sosiaali-, tulo-, vero- ja aluepolitiikassa sekä yhdyskuntasuunnittelussa.

Katso myös 
 Ostovoimapariteetti
 Reaalipalkka

Lähteet 

Makrotaloustiede
Taloustieteen käsitteet
Maanpako

Maanpako tarkoittaa pakolaisuutta omasta maasta muun muassa vankilan, kuoleman tai muun rankaisutoimen uhalla. Maanpako on usein poliittinen rankaisutoimi. Yleensä tehdään selvä ero sisäisen maanpakolaisuuden eli maan sisällä tapahtuvan pakkomuuton ja ulkoisen maanpakolaisuuden, joka tarkoittaa yleensä karkotusta asuinmaansa ulkopuolelle. Ihmisten lisäksi maanpakoon voidaan ajaa myös hallitus, jolloin puhutaan pakolaishallituksesta. Myös kokonaisia kansakuntia on ajettu maanpakoon, jolloin voi syntyä diaspora.

Katso myös
 Pakkosiirto
 Siirtolaisuus
 Siperiaan karkottaminen
 Ostrakismos

Aiheesta muualla
 Kuuluisia maanpakolaisia 

Muuttoliike 
Ihmisoikeusloukkaukset
Raio Piiroja

Raio Piiroja (s. 11. heinäkuuta 1979) on virolainen jalkapalloilija.

Keskuspuolustajana pelannut 190 senttimetriä pitkä Piiroja edusti urallaan kotimaassaan viittä eri seuraa; JK Pärnua, JK Kalevia, FC Lelleä, Lelle SK:ta ja FC Floraa, sekä ulkomailla norjalaisia Fredrikstad FK:ta ja Vålerengaa, hollantilaista Vitesseä ja kiinalaista Chengdu Bladesia. Piiroja päätti pelaajauransa kauden 2015 jälkeen.

Vuonna 1998 alkaneella maajoukkueurallaan Piiroja pelasi 114 ottelua Viron maajoukkueessa ja teki niissä yhdeksän maalia. Hän pelasi viimeisen maaottelunsa maaliskuussa 2015.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Piiroja Fussballdaten-tietokannassa 
Piiroja Nifs.no-tietokannassa 
Piiroja Soccerbase-tietokannassa 

Virolaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt