Black metal

Black metal on metallimusiikin suuntaus, joka sai alkunsa 1980-luvun alussa ja on kehittynyt nykyiseen muotoonsa lähinnä Norjassa, Ruotsissa ja Suomessa 1990-luvun alkupuolella. Black metalia soittavia yhtyeitä on runsaasti ympäri maailmaa, mutta tunnetuimmat ovat enimmäkseen kotoisin Pohjoismaista.

Black metal -yhtyeet pyrkivät luomaan synkän ja kylmän äänimaailman nopeatempoisilla ja kaoottisilla kappaleilla, josta matalat taajuudet on miksattu lähes kokonaan pois. Sähkökitaraa soitetaan nopeana tremolona, ja rummuissa käytetään nopeaa blast beat -tekniikkaa. Laulu on yleensä korkeaa rääkynää ja eroaa death metalissa suositusta matalasta murinasta. Black metal -perinteeseen kuuluu myös tarkoituksellisen yksinkertainen tuotanto.

Tyylilajille ja erityisesti sanoituksille ominaista on äärimmäinen hyökkäävyys kristinuskoa kohtaan, sen väitettyä kaksinaismoraalia kohtaan osoitettu viha sekä saatananpalvontaan, okkultismiin ja pakanauskontoihin viittaaminen. Saatana toimii black metal -sanoituksissa symbolina individualismille ja elitismille sekä kapinalle vallitsevia normeja vastaan. Joidenkin black metal -yhtyeiden sanoituksista uskonnolliset teemat puuttuvat, ja ne käsittelevät luonnon ja pimeyden kaltaisia aiheita.

Black metalin ensimmäinen aalto syntyi 1980-luvun alun thrash metal -yhtyeistä, ja sen merkittäviä edelläkävijöitä olivat Venom, Bathory, Mercyful Fate ja Celtic Frost. Toinen aalto kehittyi 1980–1990-lukujen taitteessa, ja sen tärkeimmät yhtyeet olivat norjalaisia. Black metal tuli julkisuuteen erityisesti Mayhem- ja Burzum-yhtyeiden sekä niihin liittyneiden rikosten ja kuolemantapausten kautta. Vuosituhannen vaihteessa Dimmu Borgir ja Cradle of Filth saavuttivat huomattavaa suosiota aiempaa kaupallisemmalla musiikilla, joka yhdisti perinteiseen black metaliin kosketinsoittimet ja laulumelodiat.

Historia

Tausta 

Heavy metal syntyi 1960-luvun lopussa. Suurin merkitys oli brittiläisellä Black Sabbath -yhtyeellä, jonka musiikki oli aikalaisyhtyeisiin verrattuna synkkää ja painostavaa. Sanoituksissa käsiteltiin okkultismia, paholaista ja muita pelottavia aiheita. Tematiikka oli kauhuelokuvien innoittamaa, mutta se heijasteli myös jäsenten kiinnostuksenkohteita. Okkultismi oli 1960–1970-lukujen taitteen rock-muusikkojen parissa muutenkin suosittua.

Musiikillisesti äärimetallin tärkeimmät esikuvat olivat Black Sabbath, Judas Priest ja Motörhead. Judas Priestin tulkitsemana heavy metal kehittyi yhä nopeatempoisemmaksi ja hyökkäävämmäksi blues-vaikutteiden jäädessä vähitellen pois. Yhtye oli vaikutusvaltainen myös ulkomusiikillisesti. Sen jäsenten käyttämät nahkavaatteet, niitit ja ketjut tulivat monien black metal -muusikoiden suosioon. Motörheadin musiikki oli nopeatempoista, karkeaa ja hyökkäävää.

Black metal -yhtyeiden suosimat kasvomaalaukset olivat yleisiä 1970-luvun kauhurockissa. Tärkein edelläkävijä oli englantilainen Arthur Brown, joka käytti corpse paint -tyyppistä meikkiä jo vuoden 1968 tienoilla. 1970-luvulla kasvomaalauksia käyttivät esimerkiksi Alice Cooper, The Misfits, The Damned ja Kiss. Kissin näyttävä lavashow oli black metal -yhtyeille erityisen tärkeä esikuva. Monelle pohjoismaiselle muusikolle Kiss oli voimaperäisen mainonnan ansiosta ensikosketus metallimusiikkiin.

Metallimusiikin lisäksi varhaiset black metal -yhtyeet ottivat vaikutteita 1970-luvun lopulla nousseesta punk rockista. Punk oli raskainta ja väkivaltaisinta rockia, jota siihen mennessä oli tehty. Hardcore ja crust punk olivat tärkeitä esikuvia varhaisille thrash ja death metal -yhtyeille.

Ensimmäinen aalto 

Black metalin tärkeimmät ainekset löytyivät jo 1970-luvun yhtyeiltä, mutta vasta 1980-luvulla ne yhdistyivät suuntaukseksi, jota jälkeenpäin on alettu nimittää ”black metalin ensimmäiseksi aalloksi”. Ensimmäisen aallon yhtyeitä oli melko vähän, mutta niitä yhdisti perinteistä metallia raaempi musiikkityyli ja pelottava kuvasto. Black metalin ohella näillä yhtyeillä oli pysyvä vaikutus thrash- ja deathmetalliin. Merkittävimpinä ensimmäisen aallon yhtyeinä pidetään englantilaista Venomia, ruotsalaista Bathoryä, tanskalaista Mercyful Fatea ja sveitsiläistä Celtic Frostia.

Newcastlessa 1979 perustettu Venom oli ensimmäinen avoimen ”saatanallinen” yhtye, joka saavutti merkittävää suosiota. Se oli myös ensimmäinen yhtye, joka kuvaili musiikkiaan sanaparilla ”black metal”, ja vuonna 1982 yhtye jopa julkaisi Black Metal -nimisen albumin. Yhtye oli siihenastisista rockyhtyeistä raskain, äänekkäin ja šokeeraavin. Meluisa äänimaailma, sahaavat kitarat, rytisevä basso, epäselvät rummut ja örisevä laulu olivat ennenkuulumaton yhdistelmä. Jäsenet myös käyttivät okkultismista ammentavia taiteilijanimiä, mikä oli siihen aikaan harvinaista. Saatananpalvojaimago ei kuitenkaan ollut vakava yritys käsitellä hengellisiä teemoja, vaan tavoitteena oli erottautua valtavirran metallimusiikista, joka jäsenten mielestä oli kadottanut kapinallisuutensa. Saatana edusti yhtyeen sanoituksissa voimaa ja valtaa.

Vuonna 1981 perustetun Mercyful Faten laulaja King Diamond oli luultavasti ensimmäinen metallimuusikko, joka kuului Saatanan kirkkoon. Hänet tunnetaan myös mustavalkoisesta kasvomaalauksestaan, joka innoitti myöhempien black metal -muusikoiden suosimia corpse paint -naamioita. Sveitsissä 1982 perustettu Hellhammer ja sen seuraajaksi 1984 perustettu Celtic Frost veivät metallimusiikkia aiempaa taiteellisempaan ja teknisesti haastavampaan suuntaan.

Ruotsalainen Bathory määritteli musiikkityylin, äänimaailman ja estetiikan, joita toisen aallon black metal sittemmin jäljitteli. Vuonna 1983 perustetun yhtyeen julkisuuskuva salaperäinen, tempot nopeita, sanoitukset saatanallisia ja albumien äänimaailma kylmä ja epäselvä. Keulahahmo Thomas ”Quorthon” Forsbergin laulu oli raakaa korinaa, ja usein hän soitti albumeilla kaikkia soittimia itse. Vuodesta 1987 lähtien Bathory alkoi tehdä aiempaa tunnelmallisempia sävellyksiä, joita toisinaan säestettiin syntetisaattorilla. Forsbergistä tuli esikuva myös yhden miehen yhtyeille, jotka ovat black metal -piireissä melko yleisiä.

Ensimmäisen aallon hiipuessa nousi esiin black metalia ja thrash metalia yhdistelleitä yhtyeitä. Suuntauksen vaikutusvaltaisimmat yhtyeet tulivat Saksasta ja Etelä-Amerikasta. Saksalaisista black thrash -yhtyeistä merkittävimpiä olivat 1982 perustetut Sodom, Kreator ja Destruction. Etelä-Amerikassa rienaavia sanoituksia viljelivät esimerkiksi brasilialaiset Sepultura, Vulcano ja Sarcófago. Black metalin kannalta vaikutusvaltaisin oli Sarcófago, jonka esikoisalbumin I.N.R.I. (1987) erikoispiirteenä ovat rumpali D. D. Crazyn nopeatempoiset blast beatit. Myös yhtyeen ulkomuoto – piikit, panosvyöt, väärinpäin käännetyt ristit ja kasvomaalaukset – innoitti toisen aallon yhtyeitä.

Thrash metal oli suosittua myös Pohjois-Amerikassa. Yhdysvaltalaista Slayeria ei pidetä varsinaisena black metalina, mutta sen äärimmäinen musiikki ja sanoitukset innoittivat lajityypin myöhempiä edustajia. Huomionarvoisesti Slayerin laulaja Tom Araya on avoimesti katolinen. Kanadalaiset Blasphemy ja Conqueror tunnetaan sotametallin (war metal) perustajina. Uudemmista black thrash -yhtyeistä tunnetuimpia ovat ruotsalaiset Bestial Mockery ja Nifelheim, norjalaiset Aura Noir ja Vulture Lord, australialaiset Deströyer 666 ja Gospel of the Horns sekä japanilaiset Abigail ja Sabbat.

Alagenrejen välille ei vielä 1980-luvulla tehty tarkkaa eroa, joten ”thrash metalin”, ”death metalin” ja ”black metalin” kaltaisia nimityksiä käytettiin ristiin. Eri puolilla maailmaa toimi pieni joukko äärimetallin harrastajia, jotka pitivät yhteyttä kirjeitse ja kasettivaihdon kautta. Monet heistä kuuntelivat myös punkia. Olennaista oli musiikin äärimmäisyys. Monet Norjan ja Ruotsin äärimetalliyhtyeet aloittivat death metalilla ennen kuin siirtyivät black metaliin. Amerikkalaisen death metal -yhtye Necrophagian laulaja Frank ”Killjoy” Pucci innoitti black metalin laulutyyliä, jolle ominaista on korkea tai jopa kimeä rääkyminen.

Vuosikymmenen taitteessa ilmaantui joukko uudenlaista black metalia esittäneitä yhtyeitä. Edeltäjistään poiketen ne eivät soittotaitojen karttuessa luopuneet raa’asta ja okkulttisesta tyylistä, vaan siitä tuli pysyvä osa itseilmaisua. Sveitsiläinen Samael perustettiin ensimmäisen aallon yhtyeiden innoittamana 1987. Samaelin myötä black metal luopui thrash- tai death metal -vaikutteista. Myöhemmin yhtye laajensi tyyliään industrialin, elektronisen musiikin ja goottimetallin suuntaan. Kreikassa syntyi vuosikymmenen vaihteessa elinvoimainen black metal -alakulttuuri, jonka tunnetuin yhtye on Rotting Christ. Itä-Euroopassa black metal kukoisti jo ennen itäblokin hajoamista. Merkittäviä yhtyeitä olivat unkarilainen Tormentor ja tšekkiläinen Master’s Hammer. Suuntaus kasvoi vähitellen maailmanlaajuiseksi. Yhdysvaltain ja Suomen ensimmäiset black metal -yhtyeet perustettiin 1980-luvun lopussa.

Toinen aalto 

Black metalin toinen aalto käynnistyi vuoden 1990 tienoilla. Kaupallistuneelle 1980-luvun heavy metalille vastareaktiona syntynyt suuntaus määritteli black metalin sekä musiikillisesti että ideologisesti. Dayal Pattersonin (2013) mukaan koko genre syntyi uudelleen. Toinen aalto sai 1990-luvun alussa laajaa valtavirran näkyvyyttä ja vakiinnutti asemansa osana metallimusiikin kirjoa. Black metalin suurimmat nimet olivat norjalaisia. Näihin lukeutuivat Mayhem, Burzum, Satyricon, Immortal, Darkthrone, Enslaved, Emperor ja Dimmu Borgir. Merkittäviä yhtyeitä tuli myös muista maista, mutta käytännössä toinen aalto samaistettiin Norjaan siinä määrin, että dokumentaristi Sam Dunn on kuvaillut brittiläisen Cradle of Filthin musiikkia ”norjalaiseksi black metaliksi”. Keith Kahn-Harrisin mukaan Norja on vielä 2000-luvullakin pysynyt ”black metalin henkisenä kotimaana”.

Toisen aallon yhtyeet käyttivät musiikissaan voimakkaita tehokeinoja: kitaran keski- ja alarekisteri oli miksattu kuulumattomiin, laulu oli raa’an kuuloista örinää ja äänimaailma karkea ja kylmä. Saatananpalvonnan ja kristinuskon pilkkaamisen lisäksi toinen aalto korosti Pohjoismaiden perinteisiä uskontoja ja luontoa. Suuntauksen arvomaailma oli individualistinen ja elitistinen, usein myös sosiaalidarvinistinen ja äärioikeistolainen. Toisen aallon yhtyeet ottivat black metalin teemat aiempaa vakavammin. Niiden jäsenet tekivät rikoksia ja yllyttivät muita samaan. 

Black metal tuli julkisuuteen ennen kaikkea Mayhem-yhtyeen kautta. Yhtyeen esikois-EP Deathcrush ilmestyi 1987 ja oli ensimmäisiä toisen aallon black metaliin luettavia julkaisuja. Vaikutusvaltaisimmat levynsä Mayhem julkaisi 1990-luvun alussa, jolloin ilmestyivät konserttitaltiointi Live in Leipzig (1993) ja studioalbumi De Mysteriis Dom Sathanas (1994). Valtamedian huomiota Mayhem ei kuitenkaan saanut musiikkinsa kautta, vaan näkyvyyden taustalla olivat yhtyeeseen liittyneet kuolemantapaukset ja rikokset.

Mayhemin masennuksesta kärsinyt laulaja Per ”Dead” Ohlin teki itsemurhan 1991. Yhtyeen johtohahmo ja kitaristi Øystein ”Euronymous” Aarseth käytti itsemurhaa Mayhemin ja oman ideologiansa mainostamiseen ja väitti Ohlinin surmanneen itsensä vastalauseena äärimetallin kaupallistumiselle. Venomia suuresti ihaillut Aarseth alkoi johdonmukaisesti kehittää black metal -käsitteen ympärille musiikkityyliä ja alakulttuuria. Hänen kannustamanaan monet death metal -yhtyeet (esimerkiksi Emperor, Darkthrone ja Immortal) siirtyivät black metaliin. Aarseth perusti myös Deathlike Silence -levy-yhtiön ja Helvete-levykaupan, josta tuli black metal -harrastajien kokoontumispaikka.

Julkisuudessa Aarseth antoi itsestään kuvan synkkänä ihmisvihaajana, joka palvoi Saatanaa ja johti kultinkaltaista terroristijärjestöä. Hän yllytti ihailijoitaan rikoksiin ja väitti black metalin olevan pelkkä väline aatteen levittämiseen. Todellisuudessa Aarseth suhtautui musiikkiin intohimoisesti ja käyttäytyi ystäviensä seurassa normaalisti. Aarsethilla oli Norjan äärimetallipiireissä arvostettu asema, kun taas hänen ihailijansa olivat enimmäkseen vasta lapsia. He ottivat Aarsethin puheet ainakin osittain todesta ja yrittivät tehdä toisiinsa vaikutuksen, mikä johti yhä radikaalimpiin tekoihin. Vuosina 1992–1998 poltettiin jopa 50 kirkkoa ja lukuisat black metal -muusikot syyllistyivät törkeisiin väkivaltarikoksiin. Tulipalojen sammutuksessa kuoli ainakin yksi palomies.

Erityisesti teini-ikäinen Varg Vikernes saavutti mainetta tuhopoltoillaan. Hän jopa käytti Fantoftin sauvakirkon raunioita esittävää valokuvaa Burzum-yhtyeensä vuonna 1992 julkaistun Aske-EP:n kansikuvana. Vikernes nousi toiseksi black metal -alakulttuurin johtohahmoksi, kun taas Aarsethin auktoriteetti kärsi, koska hän ei paria poikkeusta lukuun ottamatta itse sekaantunut rikoksiin. Aarseth ja Vikernes olivat myös ideologiasta erimielisiä: Aarseth oli kiinnostunut kommunismista ja saatananpalvonnasta, kun taas Vikernes tunsi vetoa pakanuuteen ja äärioikeistoon. Riidat kärjistyivät lopulta niin, että Aarseth uhkasi tappaa Vikernesin. Katteettomat tappouhkaukset olivat tosin muutenkin yleisiä toisen aallon black metal -piireissä. Kesällä 1993 Vikernes murhasi Aarsethin. Teon motiivista on esitetty monenlaisia arvioita.

Toinen huomiota herättänyt murha tapahtui 1992, kun Emperorin rumpali Bård ”Faust” Eithun puukotti itselleen tuntemattoman homoseksuaalin. Ilmeisesti surmatyö tapahtui hetken mielijohteesta. Eithun oli tapahtuneesta järkyttynyt ja olisi halunnut tunnustaa tekonsa poliisille, mutta Aarseth suostutteli hänet väittämään, että kyseessä oli harkittu teko, jota motivoi tappamisen halu. Ruotsalaisen Dissection-yhtyeen Jon Nödtveit tuomittiin 1998 avunannosta murhaan. Uhri oli algerialainen homoseksuaali, mutta mahdollinen viharikosmotiivi jäi epäselväksi.

Kuolemantapausten ja vankeustuomioiden myötä moni toisen aallon yhtye menetti lahjakkaimmat jäsenensä. Kokoonpanot eivät koskaan toipuneet menetyksistä, ja nykyään ne tunnetaan nimenomaan rikoksistaan, ei musiikistaan.

Toisen aallon yhtyeet saivat rikosten ja yliampuvan retoriikkansa kautta laajaa julkisuutta. Black metalin ympärille syntyi innokasta fanzine-toimintaa, ja 1990-luvun alussa norjalaisyhtyeet saattoivat antaa jopa kymmenkunta haastattelua päivässä. Merkittävää kaupallista potentiaalia black metalilla ei vielä ollut. Vuosikymmenen puolivälissä black metal -äänitteitä julkaistiin maailmanlaajuisesti kuukausittain arviolta 80–100. Suosituimpien albumien myyntiluvut liikkuivat muutamassa tuhannessa kappaleessa. Blasphemy teki vuonna 1993 Fuck Christ -kiertueen lämmittelijöinään Rotting Christ ja Immortal. Tanskassa, Alankomaissa, Saksassa, Belgiassa ja Ranskassa vieraillutta kiertuetta pidetään ensimmäisenä toisen aallon black metal -kiertueena.

Kolmas aalto 

Väkivaltaiset tapahtumat loivat black metalille maineen äärimmäisenä musiikinlajina. Monien silmissä rikokset oikeuttivat lajityyppiä leimanneen saatanallisen kuvaston ja ”pahuuden”, kun ulkomusiikilliset teot vastasivat sanoitusten ja imagon antamaa viestiä. Tuoreemmat black metal -yhtyeet ovat loitontuneet varhaisten norjalaisyhtyeiden aatteista ja ulkomusiikillisesta toiminnasta. Väkivallan leima on kuitenkin seurannut genreä ja sitä on ollut mahdollista hyödyntää kaupallisesti, kun itse musiikki on muuttunut salonkikelpoisemmaksi.

Yleisimmin black metalista erotetaan ensimmäinen ja toinen aalto. Toisinaan puhutaan kolmannesta aallosta, jolla viitataan vuosituhannen taitteessa tapahtuneeseen monipuolistumiseen. Varhaista black metalia leimasi voimakas jako ”meihin ja muihin”, mutta kolmannen aallon myötä ideologinen puhdasoppisuus karisi. Black metal alkoi ammentaa vaikutteita melodisemmista tyylilajeista, soittoteknisen osaamisen arvostus nousi ja äänitysstudion mahdollisuuksia hyödynnettiin aiempaa vapaammin. Musiikki tavoitti yhä laajemman yleisön, ja nykyään black metalia kuuntelevat muutkin kuin hevarit.

Norjalainen Dimmu Borgir oli vuoteen 2000 mennessä yltänyt arviolta 400 000 kappaleen levymyyntiin, ja englantilainen Cradle of Filth oli vielä suositumpi. Näin black metalin ympärille ensi kertaa kasvoi merkittävää liiketoimintaa. Sekä Dimmu Borgir että Cradle of Filth esittivät perinteistä black metalia valtavirtaisempaa musiikkia. Dimmu Borgir otti vaikutteita klassisesta musiikista ja oopperasta ja yhtyeen äänimaailma lainasi industrialin piirteitä. Vuoden 2003 albumilla Death Cult Armageddon yhtyettä säesti Prahan filharmoninen orkesteri. Cradle of Filth haki vaikutteita sinfonisesta ja goottimetallista. Norjalaisen Faro Journalenin toimittaja Asbjørn Slettemark arvioi, että 1990-luvun lopulla black metal oli ”hilkulla tulla todella isoksi kansainvälisen kiinnostuksen myötä. Jos olisi löytynyt lisää Dimmu Borgirin tai Kovenantin kaltaisia bändejä, black metalista olisi hyvin voinut tulla jälleen uusi esimerkki undergroundista mainstreamiksi nousseesta musiikkityylistä.”

Black metaliin kytkeytyviä rikoksia on noussut julkisuuteen vielä 2000-luvun puolellakin. Gorgorothin laulaja Kristian ”Gaahl” Espedal tuomittiin pahoinpitelystä vuonna 2005. Hän oli myös uhannut juoda uhrinsa verta. Rikoksia tehtiin myös Pohjoismaiden ulkopuolella. Pohjoismaiden rikoksissa poikkeuksellista on se, että niihin syyllistyneet ovat usein olleet black metal -piirien tunnetuimpia jäseniä.

Käytännössä black metal -alakulttuuri valtavirtaistui ja keskiluokkaistui 2000-luvun ensikymmenelle mennessä. Brittiläisen Venomin keulahahmo Cronos pohdiskeli ilmapiirin muutosta:

Lajityyppi kukoisti varsinkin Pohjoismaissa, missä kulttuuri ja nuorten harrastetoiminta sai merkittävää taloudellista tukea valtiolta ja järjestöiltä. Keith Kahn-Harrisin (2007) mukaan on ”herkullista ironiaa”, että juuri näissä sosiaalidemokraattisissa valtioissa tehtiin ”väkivaltaista, järjestelmän vastaista musiikkia”. Norjan 1990-luvun black metal oli yritys irtautua tästä ristiriidasta ja olla ”täysin kumouksellinen”, mutta muutamaa vuotta myöhemmin tilanne oli jo palannut entiselleen. Black metal -muusikot tekivät epätavallista musiikkia, mutta elivät muutoin tavallista elämää.

Vuonna 2018 ilmestyi näytelmäelokuva Lords of Chaos, joka kertoo Aarsethin ja muiden Mayhemin jäsenten vaiheista. Elokuva sai enimmäkseen myönteisiä arvioita kriitikoilta, mutta monet elokuvan esittämät henkilöt ovat kritisoineet sitä ja väittäneet sen vääristelevän historiaa. Seuraavina kuukausina eri puolilla maailmaa tapahtui viisi tuhopolttoa, joiden kohteeksi valikoitui kirkkoja ja seurakuntataloja. Metallimusiikkilehti Kerrang! pohdiskeli, oliko elokuva mahdollisesti innoittanut tuhopolttoja: ”Loppujen lopuksi kaikki sankarit kuolivat, joutuivat vankilaan tai ryhtyivät rasistisiksi folkmuusikoiksi. Kun metallifani polttaa kirkon, se kertoo vain siitä, ettei hän oppinut mitään tarinasta musiikin taustalla.”

Suomessa 

Suomessa alkoi olla black metalin harrastajia 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun puolivälissä se oli jo laajahko ja tunnettukin alakulttuuri. Suuntauksen vaikutusvaltaisimmat yhtyeet olivat Beherit, Impaled Nazarene ja Barathrum. Ne herättivät huomiota myös ulkomailla. Kun arvostettu metallimusiikkilehti Metal Hammer julkaisi 1990-luvun alussa luettelon kymmenestä maailman huonoimmasta yhtyeestä, Impaled Nazarene ja Beherit olivat kärjessä.

Suomen black metal -yhtyeistä maineikkain lienee Beherit, jolla on ollut vankkaa kulttisuosiota. Vuonna 1989 perustettu yhtye oli myös yksi ensimmäisistä, ja sen pelkistetty tyyli oli eräs toisen aallon black metalin esikuvista.

Vuonna 1990 perustettu Impaled Nazarene on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminut black metal -yhtye. Yhtye sai heti alkuun mainetta aggressiivisena ja provosoivana live-esiintyjänä. Saksassa yhtyeen sanoitukset herättivät pahennusta, ja myös metallimusiikin harrastajien keskuudessa yhtye on jakanut mielipiteitä. Keulakuva Mika Luttinen kertoi esikuvistaan näin:

Vuonna 1990 perustettu Barathrum herätti huomiota myös black metal -piirien ulkopuolella ja nousi merkittäväksi vaikuttajaksi. Se on myös yksi pitkäikäisimmistä suomalaisista black metal -yhtyeistä. Barathrumin provokatiivinen ulosanti ja lavaesiintyminen ovat tuoneet myös kielteistä julkisuutta.

Suomen ja Norjan black metal -piirien välille syntyi 1990-luvun alussa riitoja. Vuonna 1995 julkaistun fanzinen mukaan kiista sai alkunsa Beheritin Marko ”Nuclear Holocausto” Laihon pilasoitoista, mutta Laihon mukaan syytös on perätön. Øystein Aarsethin taas huhuttiin lähettäneen tappouhkauksia Impaled Nazarenen jäsenille, mutta Aarsethin mukaan joku muu oli tehnyt näin hänen nimissään. Aarseth ja Luttinen sopivat riitansa jo 1993. Aikalaishaastattelussa Aarseth korosti, ettei hänellä ollut mitään suomalaisyhtyeitä vastaan, vaikka hän ei pitänytkään niiden epämelodisesta musiikista. Varg Vikernes sen sijaan ilmoitti, ettei Suomesta tule yhtäkään aitoa black metal -yhtyettä.

Suomen tunnetuin black metaliin liitetty rikos oli Hyvinkään paloittelusurma vuonna 1998. Joukko black metal -harrastajia surmasi ja silpoi ystävänsä pitkän juopottelun päätteeksi. Oikeudessa ei löytynyt näyttöä siitä, että teolla olisi ollut yhteyttä saatananpalvontaan. Suomessa kirkonpolttoja ei merkittävässä määrin esiintynyt. Sen sijaan tiedotusvälineiden mielenkiinto kohdistui hautojen turmelemiseen, josta syytettiin saatananpalvojia. Black metal tosin nousi hetkeksi julkisuuteen Porvoon tuomiokirkon palon yhteydessä 2006, kun kävi ilmi, että tuhopolttaja oli genrestä kiinnostunut. Black metaliin viitataan toisinaan Suomessa nimityksellä ”kirkonpolttohevi”.

Erityispiirteet

Musiikin teoria 

Black metalin yleisimpiä soittimia ovat sähkökitara, bassokitara ja rumpusetti. Osa yhtyeistä käyttää erilaisia kosketinsoittimia tai jopa orkesterisäestystä. Äänenlaatu on usein tahallisen huono, ja painostavaa tunnelmaa pidetään teknistä taituruutta tärkeämpänä. Varhaiset black metal -yhtyeet äänittivät pienellä budjetilla, mutta myös lajityypin modernit yhtyeet pyrkivät tietoisesti erottautumaan valtavirran populaarimusiikista. Laulu on säröistä ja epämelodista. Siinä missä death metal suosii matalaa murinaa, black metal -laulajat yleensä rääkyvät korkealta.

Kitaraa soitetaan voimakkaan säröefektin läpi. Monista muista metallimusiikin suuntauksista poiketen black metalissa ei yleensä viritetä kitaroita alavireeseen, vaan niitä pikemminkin soitetaan varsin korkealta. Miksauksessa korkeat äänet korostuvat keski- ja alarekisterin kustannuksella. Valtavirran metallista poiketen kitarasooloja on vähän ja ne ovat yleensä lyhyitä. Jotkut yhtyeet eivät soita lainkaan sooloja. Norjalaisessa black metalissa suositaan voimasointujen sijaan kuuden kielen sointuja. Usein kitarasoundi on tahallisen epäselvä, mutta hallitsematonta kiertoääntä enimmäkseen vältetään.

Perinteisestä bluespohjaisesta metallimusiikista poiketen black metalista on riisuttu lähes kaikki vaikutteet afroamerikkalaisesta musiikista. Synkooppeja ja muita tanssimusiikin rytmejä käytetään hyvin vähän. Kappalerakenteet ovat kaoottisia, ja niissä vältetään tietoisesti perinteisen rockmusiikin kaavoja. Kappaleet koostuvat peräkkäisistä riffeistä; harmonian ja melodian merkitys on pieni. Valtavirran popmusiikille tyypillinen, kadensseihin pohjautuva jännitteen rakentuminen ja purkautuminen on äärimetallissa harvinaista, samoin improvisaatio. Yleisimmin käytetyt sävellajit ovat fryyginen ja lokrinen. Eurooppalaisessa musiikkiperinteessä ne yhdistetään synkkään tunnelmaan ja vaaraan, ja ne ovat äärimetallin ulkopuolella melko harvinaisia. Lokrinen asteikko sisältää niin kutsutun tritonuksen eli ”paholaisen intervallin”. Fryyginen asteikko yhdistyy mielikuvissa itämaihin.

Tempo on yleensä hyvin nopea, usein noin 150–250 iskua minuutissa. Rummuissa hyödynnetään tuplabasarikomppeja sekä triolipohjaisia muunnelmia. Nopeutta painottava soittotekniikka vaatii huomattavaa fyysistä voimaa. Blast beat -rumputekniikalla soitetaan 300–400 iskua minuutissa, toisinaan vielä nopeammin. Kitaristi soittaa usein tremoloa, jonka tempo voi olla jopa 500–600 iskua minuutissa rumpalin säestäessä hitaammalla soitolla. Yli 200 BPM:n tempo johtaa usein siihen, että vauhdin tuntu katoaa kappaleesta, ja se tuntuu samaan aikaan sekä nopealta että hitaalta.

Tyylilajin kehitys 

Varhaisten äärimetalliyhtyeiden jäsenet olivat usein amatöörimäisiä soittajia, ja esimerkiksi Venom ja Hellhammer-yhtye tunnetaan kehnosta soittotaidostaan. Eduardo Rivadavian mukaan tämä oli toisaalta myös vahvuus, sillä musiikkia oli mahdotonta arvioida perinteisillä mittapuilla. Epäpäteviä soittajia oli helppo jäljitellä, mikä innoitti nuorempia muusikoita tekemään samankaltaista musiikkia. Alkeellinen tuotanto ja laulussa hyödynnetty karjunta antoivat esikuvan myöhemmille black metal -yhtyeille. Musiikkitoimittaja Ian Christe (2006) on huomauttanut, että ”Bathoryn kitarat kuulostivat ompelukoneilta ja rummut siltä kuin joku olisi piessyt märkää pahvia”. Christen mukaan pelottava tunnelma ja salaperäisyys oli itse musiikkia tärkeämpää. Bathoryn johtohahmo Thomas Forsberg totesi asiasta näin:

Sanoituksia ja yleistunnelmaa lukuun ottamatta ensimmäisen ja toisen aallon musiikki oli melko erilaista. Ensimmäisen aallon yhtyeille ominainen huumori jäi toisen aallon black metalista pois, samoin seksistä, päihteistä ja hauskanpidosta kertovat sanoitukset. Mayhemin Aarseth ja Thornsin Snorre ”Blackthorn” Ruch kehittivät 1990-luvun taitteessa uuden soittotyylin. Metallimusiikille tyypillisten voimasointujen sijaan he alkoivat soittaa kaikkiin kitaran kieliin perustuvia sointuja. Demppaamisen sijaan kielten annettiin soida vapaasti. Aarseth huomautti hieman ennen kuolemaansa, ettei hänen yhtyeensä enää pelkästään keksinyt riffejä vaan sävelsi kappaleita. Hän kertoi pitävänsä enemmän tunnelmallisesta ja melodisesta musiikista kuin kaoottisesta metelistä.

Varhainen black metal suhtautui huolellisesti tuotettuihin äänitteisiin halveksien. Kolmannen aallon yhtyeet hyödyntävät äänitysstudion mahdollisuuksia vapaammin, ja Xasthurin kaltaiset yhtyeet ovat luoneet aiempaa massiivisempia ja raskaampia äänimaisemia. Osa yhtyeistä ryhtyi lisäämään kappaleisiinsa kosketinsoittimia ja melodista laulua. 1990-luvun jälkipuoliskolla syntyi sinfoniseksi black metaliksi kutsuttu alagenre, joka otti vaikutteita progressiivisesta rockista ja goottimetallista. Surumieliset tai aavemaiset syntetisaattorimelodiat muodostavat vastakohdan hyökkäävälle kitaransoitolle. Myös naislaulajia käytetään. Runsaiden sovitusten avulla äänimaisemasta saadaan perinteistä black metalia rikkaampi. Lajin edelläkävijöitä olivat ruotsalainen Tiamat ja sveitsiläinen Samael. Norjassa Emperor otti vaikutteita kotimaansa kansan- ja klassisesta musiikista.

Jotkut yhtyeet ovat yhdistäneet black metalin ja ambientin. Black ambientissa käytetään elektronisia soittimia, joiden avulla luodaan surumielisiä tai painostavia äänimassoja. Lauluosuuksia on vain vähän tai ei lainkaan. Black ambientin tärkein edelläkävijä oli Varg Vikernesin yhtye Burzum. Filosofem-albuminsa (1996) myötä Vikernes siirtyi yhä minimalistisempaan musiikkiin, jota syntetisaattorit säestivät. Vuosikymmenen lopulla Vikernes julkaisi kaksi pelkästään syntetisaattoreilla soitettua albumia.

Niin kutsuttu post- black metal syntyi jo 1990-luvulla, mutta monet lajityypin merkittävimmistä albumeista on julkaistu 2010-luvulla. Nimityksellä viitataan yhtyeisiin, jotka yhdistelevät black metalia muihin lajityyppeihin. Liturgyn musiikissa on black metalin, ambientin ja noisen piirteitä. Deafheaven soittaa black metalin ja shoegazen sekoitusta, niin kutsuttua ”blackgazea”. Blackened death metal yhdistelee black metalin synkeää tunnelmaa death metalin raskauteen; lajin tunnetuin edustaja on puolalainen Behemoth. Norjalainen Ulver on suosittu industrial black metal -yhtye, kun taas suomalainen Oranssi Pazuzu ammentaa avaruusrockista ja jazzista.

Sanoitukset 

Black metal -sanoitusten perinteisin aihe on Saatanan palvonta. Se leimasi ja määritteli tyyliä jo Venomin ja Mercyful Faten aikoihin. Ensimmäisen aallon yhtyeille kyse ei kuitenkaan ollut vakavasta aatteesta vaan lähinnä šokkiarvosta. Saatananpalvonta oli luonnollinen jatke varhaisten metalliyhtyeiden goottilaisille (Black Sabbath) ja okkulttisille (Led Zeppelin) teemoille. Se, missä Venom erosi edeltäjistään, oli saatananpalvonnan näennäinen vakavuus, vaikka jälkikäteen Venomin esiintymisessä ja uhoamisessa onkin nähty myös huumoria. Saatanan lisäksi monet black metal -yhtyeet käsittelevät okkultismia yleisemmin.

Yleinen aihe on myös kristinuskoa ja siinä nähtyä kaksinaismoraalia kohtaan osoitettu viha ja halveksunta. Toisinaan kritiikki kohdistuu uskonnon itsensä sijaan kirkon väärinkäytöksiin ja ”ihmisten manipuloimiseen”. Paradoksaalisesti black metal on kuitenkin vahvasti riippuvainen kristinuskon symboleista ja kertomuksista, joiden rikkomiseen sen estetiikka perustuu. Ajattelun mukaan kristinusko on alistanut ihmiset ja saanut nämä kieltämään todellisen luontonsa. Saatana edustaa ihmisen eläimellistä, himokasta ja ”luonnollista” olemusta.

Black metal on perinteisesti määritelty juuri sanoitusten ja aatemaailman kautta. Varg Vikernes julisti vuonna 1994 antamassaan haastattelussa: ”Jos bändi ei ole tosissaan satanismin kanssa, se ei ole black metalia, se on niin yksinkertaista”. Aarseth katsoi, ettei Immortal ollut black metalia, sillä yhtyeen sanoituksissa ei käsitellä saatananpalvontaa. Toisaalta death metal -yhtye Deicide täytti Aarsethin mielestä black metalin tunnusmerkit juuri sanoitustensa vuoksi. Myös Slayeria ja Danzigia kuvailtiin 1990-luvulla black metaliksi. Molempien yhtyeiden sanoitukset käsittelevät kuolemaa, pimeyttä ja Saatanaa, mutta niitä ei silti nykyään luokitella black metal -yhtyeiksi.

Muusikoiden kypsyessä osa black metal -yhtyeistä alkoi Saatanan sijaan käsitellä skandinaavista muinaisuskoa. Bathoryä pidetään niin sanotun viikinkimetallin luojana. Suosittuja alan yhtyeitä ovat myös Unleashed ja Amon Amarth. Sanoituksissa käsitellään esikristillisen ajan historiaa, mytologiaa ja jumalia. Luontoromantiikka on vahvasti läsnä ja kesyttömät metsät ja vuoristot muodostavat vetovoimaisen vastakohdan modernille kulttuurille ja elinympäristölle. Assyrialaistaustaisista jäsenistä koostuva Melechesh puolestaan käsittelee sanoituksissaan muinaista Mesopotamiaa.

Osa yhtyeistä käsittelee fantasiakirjallisuutta. Esimerkiksi Burzum nimettiin J. R. R. Tolkienin fantasiaromaanissa Taru sormusten herrasta esiintyvän keksityn sanan mukaan. Yhtyeen perustaja Varg Vikernes perusteli tätä sillä, että Tolkienin teoksissa on voimakkaita vaikutteita pohjoismaisesta mytologiasta. ”Burzum” tarkoittaa hänen mukaansa pimeyttä, mutta ei mitä tahansa pimeyttä vaan ”Odinin valoa”. Myös H. P. Lovecraftin ja Robert E. Howardin teokset ovat olleet vaikutusvaltaisia. Monet äärimetalliyhtyeet ovat jäljitelleet Simonin Necronomiconia, joka yhdistelee Lovecraftin fiktiota sumerilaiseen mytologiaan, ja Ranskassa toimii vuonna 2009 perustettu black metal -yhtye The Great Old Ones.

Individualismi ja elitismi ovat black metal -kulttuurin arvostamia luonteenpiirteitä. Äärimmäinen ihmisviha on toistuva aihe, samoin tavallisten ihmisten ”heikkoutta” kohtaan osoitettu ylemmyydentunne. Jotkut black metal -yhtyeet käsittelevät sosiaalidarvinismia, eugeniikkaa ja rasismia myönteisessä sävyssä. Äärioikeistokytköksistään tunnettuja yhtyeitä ovat esimerkiksi norjalainen Burzum ja puolalainen Graveland. Ruotsalainen Marduk puolestaan tunnetaan sotaisista aiheistaan sekä saksalaisia Panzer-sarjan panssarivaunuja kohtaan osoittamastaan kiinnostuksesta. Kansallissosialismin ympärille syntyi 1990-luvulla erillinen alagenre, niin sanottu kansallissosialistinen black metal (NSBM).

Unblack metal käsittelee sanoituksissaan kristillisiä aiheita. Koska laulu on raakaa ja epäselvää, unblack metal -yhtyeitä voi olla pelkästään musiikkia kuuntelemalla vaikea erottaa valtavirran black metalista. On myös olemassa pieni määrä vasemmistolaisia black metal -yhtyeitä. Suuntauksesta käytetään nimitystä ”punainen black metal” tai ”anarkistinen black metal”.

Lavaesiintyminen 

Perinteisestä rock-musiikista poiketen monet black metal -yhtyeet eivät koskaan konsertoi. Burzumin ainoa jäsen Varg Vikernes on kertonut, ettei halunnut konsertoida, koska hänen vaikuttimensa poikkesivat ”perinteisestä rock & roll -meiningistä. – – Burzumia ei ollut tarkoitettu lavashow’ta varten” vaan yksin kuunneltavaksi tunnelmamusiikiksi. Black metal -piireissä konsertoimattomuus ei kuitenkaan ole este maineen tai suosion saavuttamiselle, sillä Burzumin lisäksi esimerkiksi Bathory ja Darkthrone soittivat yleisöille vain harvoin. Toisaalta lavaesiintyminen saattaa olla hyvinkin värikästä: esimerkiksi Immortalin Abbath Doom Occulta tunnetaan tulen puhaltamisesta.

Jo varhaisilla black metal -yhtyeillä oli omintakeinen pukeutumistyyli. Venomin jäsenet pukeutuivat mustiin nahkahousuihin, piikikkäisiin käsivarsinauhoihin ja rannekkeisiin ja esiintyivät konserteissa paidatta. King Diamond teki kuuluisaksi mustavalkoiset kasvomaalaukset. Myöhemmin tästä kehittyi corpse paintiksi (”ruumismaali”) kutsuttu kasvomaalaus, jonka tarkoitus on saada kantajansa muistuttamaan kuollutta ja tehdä hänestä synkän ja pelottavan näköinen. Sarcófagon corpse paint muistutti jo paljon nykyistä tyyliä. Tyypillisintä on maalata kasvot valkoisiksi ja silmien ja suun ympärykset mustiksi. Kaikki black metal -yhtyeet eivät käytä corpse paintia.

Erilaisia piikkikoruja käytetään paljon. Hellhammerin ja Celtic Frostin perustaja Thomas Gabriel Fischer poseerasi To Mega Therion -albumin takakannessa kokonaan piikkeihin ja nahkaan sonnustautuneena, ja Bathoryn Thomas ”Quorthon” Forsberg esiintyi joissakin promootiokuvissa samaan tapaan pukeutuneena.

Toisen aallon black metalissa pukeutuminen on mennyt vieläkin pitemmälle. Corpse paintin lisäksi vakiovarustukseen on kuulunut nahka-asusteita, korkeakorkoisia ja pitkävartisia saappaita, hopeakoruja, tekoverta ja niittejä. Käsivarsinauhat, joissa on jopa kymmenien senttimetrien mittaisia piikkejä, ovat olleet tyypillisiä. Keskiaikaiset aseet ja kidutusvälineet ovat promootiokuvissa yleisiä. Tekoveri, aito sianveri ja teurastettujen eläinten kappaleet ovat suosittua rekvisiittaa. Jotkut yhtyeet ovat myös heitelleet verta ja elimiä yleisöön.

Provosoiva lavaesiintyminen on toisinaan aiheuttanut yhtyeille vaikeuksia. Vuonna 2004 puolalaiset viranomaiset syyttivät Gorgorothia uskonnollisten tunteiden loukkaamisesta ja eläinrääkkäyksestä. Lavashow’hun oli kuulunut muun muassa lävistettyjä lampaanpäitä ja alastomia, ristiinnaulittuja naisia, joista yksi pyörtyi kesken esityksen ja tarvitsi ambulanssia. Ruotsalaisyhtye Watain heitti Meksikossa vuonna 2014 sianverta yleisön päälle, jolloin osa katsojista alkoi oksentaa.

Symboliikka 

Black metal -yhtyeiden tunnusmerkkeinä ja albumien kansikuvina suositaan synkkiä aiheita, mikä on säilynyt yhdistävänä tekijänä koko lajityypin historian ajan. Suosittuja symboleja ovat ylösalaisin käännetty risti, pentagrammi, vuohen pää (Baphomet) ja muut vastaavanlaiset kuviot.

Taiteilijanimet 

Lähes kaikki black metal -muusikot omaksuvat eräänlaisen roolihahmon, mikä näkyy esimerkiksi mytologiaan viittaavien taiteilijanimien käytössä sekä sotaisassa pukeutumisessa. Käytännön aloitti jo Venom, jonka jäsenet tosin tekivät eron roolihahmonsa ja todellisen henkilönsä välillä. Toisen aallon black metal -muusikoiden kohdalla ero ei aina ole ollut yhtä selvä.

Usein taiteilijanimet ovat peräisin Saatanallisesta Raamatusta (1968), jossa Anton LaVey luetteloi ”helvetillisiä nimiä”. Niitä on käytetty sekä yksittäisten henkilöjen salaniminä että yhtyeiden niminä. Jopa luettelon virheet ovat siirtyneet black metal -musiikkiin: ”kreikkalainen kuoleman prinssi” mainitaan LaVeyn luettelossa nimellä Euronymous, kun oikea kirjoitusasu olisi Eurynomos.

Huumori 

Varhaisten black metal -yhtyeiden musiikissa ja esiintymisessä oli usein mustaa huumoria. 1990-luvun taitteessa se jäi kuitenkin black metalin estetiikasta pois. Synkästä julkisuuskuvastaan huolimatta monet black metal -muusikot ovat yksityiselämässään huumorintajuisia.

Joskus black metalin äärimmäisyys kääntyy itseään vastaan. Yhtyeet ovat saattaneet näyttää suorastaan naurettavilta, ja niiden ulkomuotoa on luultu camp-henkiseksi vitsiksi. Vuonna 2004 antamassaan haastattelussa Thomas ”Quorthon” Forsberg naureskeli ”nahka-alushousuille, joissa on pari miljoonaa piikkiä”. Erityisesti Immortalille on usein naurettu, ja yhtyeen ulkonäöstä on tullut irvailun aihe internetissä. Tunnettu black metal -henkistä huumorimusiikkia esittävä yhtye on Anal Cuntin jäsenten sivuprojekti Impaled Northern Moon Forest. Suomalaisista parodiayhtyeistä maineikkain on Black Satans.

Aatemaailma

Satanismi ja nihilismi 

Keith Kahn-Harrisin (2007) mukaan black metalin aate ei ole johdonmukainen opillinen kokonaisuus vaan kokoelma yhteisiä ”kiintopisteitä”. Näitä ovat esimerkiksi satanismi ja kristinuskon vastaisuus. Ensimmäisen aallon black metal -yhtyeet pitivät etäisyyttä musiikkinsa synkkiin teemoihin. 1990-luvulta lähtien monet black metal -muusikot ovat kuitenkin julistautuneet vakaumuksellisiksi satanisteiksi. Yleensä tällä ei tarkoiteta persoonallisen Saatanan korottamista jumalaksi, vaan hahmo ymmärretään symboliksi. Jo kauan ennen black metalia taide oli käyttänyt Saatanaa alistumisen vastakohtana, kapinana vallitsevaa yhteiskuntaa, normeja ja uskontoa vastaan. Individualismi on hyvin arvostettu piirre.

Osa black metal -muusikoista on osallistunut Anton LaVeyn perustaman Saatanan kirkon toimintaan tai harjoittanut muita ”saatanallisia” rituaaleja. Useimmat suhtautuvat kuitenkin kielteisesti uskontoihin ja uskonnon harjoittamiseen eivätkä halua kehittää satanismista sellaista. Valmiita oppijärjestelmiä vastustetaan, koska ne eivät sovi black metalin elitismiin ja individualismiin. Osa toisen aallon muusikoista sanoutui irti LaVeystä, sillä hänen oppejaan pidettiin liian inhimillisinä. Emperorin kitaristi Vegard ”Ihsahn” Tveitan pohdiskeli asiaa Terrorizer-lehdelle 2008 antamassaan haastattelussa:

Joskus elitismi ja ihmisviha saavat äärimmäisiä muotoja. Kahn-Harris kertoo black metal -harrastajasta, joka mahdollisuuksien mukaan pyrki välttämään muita ihmisiä. Toisena esimerkkinä hän mainitsee yhdysvaltalaisen Wheremyskin-fanzinen 1990-luvun lopulta: ”Tapa kaikki pyhä, tapa kaikki muu, tapa sitten itsesi”. Cradle of Filthin Dani Filth väitti 1996 antamassaan haastattelussa, että tappaisi puolet ihmisistä katumusta tuntematta, jos saisi siihen mahdollisuuden. Tveitanin mukaan 1990-luvun alun black metal -alakulttuuri ei kehittänyt ”aitoa satanistista filosofiaa” vaan keskittyi itsetarkoitukselliseen pahuuteen. Samaa mieltä oli Varg Vikernes, joka 1990-luvun jälkipuoliskolla otti etäisyyttä lapsellisena pitämäänsä rienausestetiikkaan ja keskittyi uuspakanuuteen ja norjalaiseen nationalismiin:

Dayal Patterson (2013) kuvailee black metalia samanaikaisesti sekä ”raivokkaan konservatiiviseksi” että ”pelottoman kokeelliseksi” suuntaukseksi, yhdistelmäksi ”alkukantaisia, filosofisia, hengellisiä, kulttuurisia ja taiteellisia aineksia”. Siksi black metal kykenee nousemaan herättämänsä pahennuksen yläpuolelle ja sillä on aitoa musiikillista arvoa. Patterson tosin huomauttaa, että black metaliin liittyvät kohut ovat myös itsessään mielenkiintoisia.

Poliittinen viesti 

Monet black metal -harrastajat kokevat vetoa äärioikeistoon. Kahn-Harrisin mukaan tämä ei ole yllättävää, sillä modernissa länsimaisessa yhteiskunnassa kansallissosialismi on äärimmäinen symboli eettisten ja moraalisten rajojen rikkomiselle. Kohtaamaansa arvosteluun black metal -muusikot ovat Kahn-Harrisin mukaan vastanneet ”joustavalla joustamattomuudella”. Tällä hän tarkoittaa taktista vetäytymistä, joka ei kuitenkaan johda aitoon itsetutkiskeluun tai toimintatapojen muutokseen, vaan loukkaavat väitteet selitetään ironiaksi tai väärinkäsityksiksi.

Darkthrone-yhtye herätti pahennusta albumillaan Transilvanian Hunger (1994), jonka kanteen oli painettu teksti ”norjalaista arjalaista black metalia”. Yhtye myös ilmoitti, että ne, jotka eivät albumista pidä, ansaitsevat ”juutalaisen käytöksensä” johdosta halveksuntaa. Kun jäseniä syytettiin antisemitismistä, he ”pahoittelivat onnetonta sanavalintaa”: jäsenten mukaan ”juutalainen” ei Norjassa viittaa etniseen ryhmään vaan on ”väärää” tai ”huonoa” tarkoittava adjektiivi. Kahn-Harrisin mukaan tekosyy oli osoitus vähintäänkin ”tahallisesta tietämättömyydestä”. Vuonna 2013 julkaistussa haastattelussa yhtyeen perustajajäsen Gylve ”Fenriz” Nagell muisteli olleensa nuoruudessaan ”hyvin vihainen” ja hautoneensa rasistisia ajatuksia. Vanhoja lausuntojaan hän kuvaili vastenmielisiksi ja omahyväisiksi.

Eräät 2000-luvun black metal -yhtyeet ovat ottaneet kantaa islamia vastaan. Norjalaisyhtye Taakea syytettiin islamin pilkkaamisesta, kun sen ”Orkan”-kappaleen (2011) sanoituksessa kehotettiin ”muhamettilaisia painumaan helvettiin anteeksiantamattomine tapoineen”. Arvostelijat tulkitsivat tämän heijastelevan laajempaa islamin- ja maahanmuuttovastaisen oikeiston nousua. Yhtye huomautti vastineessaan, että samassa kappaleessa vastustettiin myös kristinuskoa, mutta tämä ei herättänyt minkäänlaista huomiota. Yhtye vetosi sananvapauteen mutta sanoutui irti rasismista ja väkivallasta.

Musiikkitoimittaja David Perri pohdiskelee black metalin historiaa koskevassa esseessään ristiriitaisia tunteita, joita lajityyppi herättää. Äärioikeistolaiset, vakaviin rikoksiin syyllistyneet muusikot ovat edelleen monien black metal -harrastajien suosiossa. Heitä ei kunnioiteta pelkästään taiteilijoina vaan myös ihmisinä. ”Tämä epäilemättä aiheuttaa syvää häpeää niissä black metalin kuuntelijoissa, joilla on minkäänlaista moraalista selkärankaa. – – Black metalia kuunnellaan, koska sillä on erityislaatuinen yhteys salaperäiseen, talveen ja pohjolaan. Kun black metal siirtyy rikoksen ja vihapuheen alueelle, en halua olla sen kanssa missään tekemisissä.”

Nuorisokapina 

Ilkka Salmenpohjan (2000) mukaan black metal oli ”rockin viimeinen kapina”. 1970-luvulla noussut heavy metal yhdistyi varsinkin konservatiivien mielikuvissa yhdistyi saatananpalvontaan. Levisi esimerkiksi huhu väärinpäin käännetyistä saatanallisista viesteistä. Saatanaa palvovista noidista ja kultisteista on kerrottu tarinoita satojen vuosien ajan. Tyypillisesti saatananpalvonta kuvataan mustaa magiaa, ihmisuhreja ja orgioita harjoittavaksi salaliitoksi. Todennäköisesti tällaista uskontoa ei ole koskaan ollut olemassa. Yksittäiset ihmiset ovat tosin jäljitelleet kertomuksia, mutta näissäkin tapauksissa myytti oli ensin. 

Saatananpalvonta on Salmenpohjan mukaan yritys tehdä myytistä totta. Näin oli myös black metalin kohdalla. Se hyödynsi estottomasti 1980-luvun moraalipaniikkia, joka väitti saatananpalvojien soluttautuneen kaikkialle yhteiskuntaan (niin sanottu saatananpalvontapaniikki). Kristinuskon dualistisesta maailmankuvasta black metal omaksui pelkän pahuuden. Niinpä black metal vastasi täydellisesti julkisuuteen levinneitä stereotyyppejä. Rockin kapinallisimmat ainekset yhdistyivät kauhuelokuvien kuvastoon ja ulkomusiikillisiin tekoihin. Lopputuloksena oli äärimmäinen toiseus, ”outo sekoitus narsismia ja nihilismiä”.

Salmenpohjan mukaan black metalin vetovoima perustuu sen fantastisuuteen, salaperäisyyteen ja vierauteen: ”16-vuotias itseään ’satanistiksi’ kutsuva nuori voi todella tuntea astuneensa vanhempiensa kulttuurin ulkopuolelle, vaikka isä ja äiti olisivat olleet kuinka radikaaleja”. Provokaatiot ja rikokset Salmenpohja tulkitsee symbolisiksi teoiksi, joiden avulla black metalista innostunut nuorisoporukka ”näyttelee ja peilaa yliluonnollista folklorea”. Usein motiivina on tosin pelkkä rikoksista kumpuava ”jännittävä draama” ilman merkittävää yliluonnollista ulottuvuutta. Dayal Pattersonin (2013) mukaan ”niille, jotka tempautuivat kaiken tämän pyörteisiin, rajat arkitodellisuuden, taiteen, ideologian ja black metalin mahtipontisen melodraaman välillä hämärtyivät keitokseksi, jonka täytyi olla melkoisen huumaava.” Salmenpohja huomauttaa, että iän karttuessa monet black metal -muusikot luopuivat saatanallisista aiheista ja alkoivat niiden sijasta käsitellä esimerkiksi pakanajumalia.

Kapinallisuudestaan huolimatta toisen aallon sisäpiiri suhtautui päihteidenkäyttöön kielteisesti, ja monet suuntauksen maineikkaimmista muusikoista olivat absolutisteja. Dayal Pattersonin mukaan Norjan black metal -alakulttuuri oli 1990-luvun alussa ”jopa puritaaninen”, mutta ilmapiiri on sittemmin vapautunut.

”True Norwegian Black Metal” 

Toisen aallon yhtyeet korostivat usein olevansa ”evil” ja ”true”, millä viitattiin yhtyeiden kapinallisuuteen ja epäkaupallisuuteen. Eräs italialaisyhtye jopa mainosti musiikkiaan ”aidoksi norjalaiseksi black metaliksi Italiasta”. Valtavirran suosioon nousseita black metal -yhtyeitä sen sijaan on syytetty lajityypin ihanteiden pettämisestä. Jo Aarseth pohdiskeli asiaa Kill Yourself! -lehdelle antamassaan haastattelussa:

Dimmu Borgir on eräs yhtyeistä, jota on usein syytetty liian kaupallisesta tyylistä. Yhtyeen kitaristi Silenoz on myöntänyt, että osa black metalin salaperäisyydestä ja erilaisuudesta on suosion myötä kadonnut, mutta toisaalta varhaisen black metalin tyyliä tuskin voisi enää edes tavoittaa. Bathoryn Thomas ”Quorthon” Forsberg pohti vuonna 2004 julkaistussa haastattelussa, että mikäli black metal -yhtyeet edelleen ottaisivat mallia 1980-luvun alkupään yhtyeistä, tyylilaji tuskin kehittyisi mihinkään.

Julkinen keskustelu

Lehdistö ja muu uutisointi 

Norjalaisen päivälehti Bergens Tidenden etusivulla oli 20. tammikuuta 1993 otsikko: ”Vi tente på kirkene” (). Haastattelussa Vikernes väitti kuuluvansa suureen salaliittoon, joka vastusti kristinuskoa ja levitti ”pelkoa ja pahuutta”. Norjassa oli tuohon mennessä poltettu seitsemän kulttuurihistoriallisesti arvokasta kirkkoa. Liioitellut väitteet ja mahtipontinen esiintyminen antoivat mallin myöhemmälle black metal -uutisoinnille. Bergens Tidenin jutun jälkeen sekä poliisi että lehdistö alkoivat kiinnittää huomiota black metal -piireihin, jonka katsottiin olevan vastuussa kristinuskon vastaisesta rikosaallosta. Vikernesin mukaan hän ja Aarseth olivat yhdessä suunnitelleet haastattelun, jonka tarkoituksena oli tuoda black metalille lisää näkyvyyttä ja ostajia.

Ilmiö sai kansainvälistä julkisuutta, kun brittiläinen Kerrang!-metallilehti uutisoi aiheesta maaliskuussa 1993. Kansi lupasi: ”Tuhopolttoja... Kuolemaa... Saatanallisia rituaaleja... Ruma totuus black metalista”. Sisäsivuilla Aarseth ja Vikernes kuvailivat ”mustaa sisäpiiriä” ja sen harjoittamaa ”saatanallista terrorismia”. Aluksi media toisteli liioiteltuja väitteitä sellaisenaan. Michael Moynihanin ja Didrik Søderlindin (1998) mukaan Aarsethin ja Vikernesin puheet olivat jälkiviisaasti tarkasteltuina ”ilmeisen absurdeja”. Tämän oivalsivat muutaman vuoden sisällä sekä uutistoimittajat että black metal -harrastajat itse.

Norjalainen dokumentti Pimeyttä, pahuutta, kylmyyttä (Det Svarte Alvor, 1994) arvosteli äärimetallin rikollisia aineksia ja makaaberia estetiikkaa. Se näytti asiasta kuitenkin myös toisen puolen haastattelemalla black metal -muusikkoja ja antamalla näiden kertoa näkemyksiään. Suomessa aihe nousi julkisuuteen Hyvinkään paloittelusurman myötä. Saatanalliset sävelet -dokumentissa black metalia syytettiin saatananpalvonnasta, väkivaltaisesta retoriikasta, vihan lietsonnasta ja uusnatsismista. Dokumentin puolueellisuus ja asiavirheet saivat paljon kielteistä palautetta. Julkisen sanan neuvostolta dokumentti sai lopulta vapauttavan päätöksen.

Suomalainen toimittaja Boris Salomon kummasteli 2001 sitä, kuinka huonosti black metal -piirit kestävät itseensä kohdistuvaa arvostelua. Vaikka ne kirjoittavat äärimmäisen aggressiivisia ja loukkaavia sanoituksia, ne eivät kykene kyseenalaistamaan omaa toimintaansa. Salomon myös huomautti, että vaikka black metal -sanoituksia ei välttämättä tarkoiteta vakavasti otettavaksi, joku voi suhtautua niihin tosissaan tuhoisin seurauksin. Tekopyhänä hän piti niitä yhtyeitä ja harrastajia, jotka viljelevät natsiestetiikkaa mutta kysyttäessä kiistävät tuotteen yhteyden kansallissosialismiin. Salomonin mukaan keskeinen kysymys on, tarvitseeko yhteiskunnan suvaita suvaitsemattomuutta.

Ensimmäisen aallon muusikot 

Monet ensimmäisen aallon black metal -vaikuttajat tuomitsivat välittömästi norjalaisten 1990-luvun rikokset ja tekivät pesäeroa koko black metal -tyyliin. Thomas Forsberg oli selvästi ärsyyntynyt, kun hänen väitettiin innoittaneen rikollisuuteen:

Venomin laulaja Conrad ”Cronos” Lant ja kitaristi Jeffrey ”Mantas” Dunn tuomitsivat rikokset vaikkakin korostivat, etteivät olleet muiden tekemisistä vastuussa. Dunn on myös pohdiskellut, miksi niin monet yhtyeet ylipäätään kutsuvat musiikkiaan black metaliksi, kun koko termin tarkoitus oli korostaa Venomin ainutlaatuisuutta: ”tavallaan – – Venom on maailman ainoa black metal -bändi, ja toisten olisi pitänyt keksiä musiikilleen jokin oma määritelmä”. Slayer-kitaristi Kerry King arvosteli norjalaisia black metal -muusikoita siitä, että nämä käyttävät enemmän aikaa ristiriitojen luomiseen kuin musiikin tekemiseen ja kehittämiseen. Kingin yhtyetoveri Tom Araya on luonnehtinut norjalaisia black metal -muusikoita ”synkiksi valkoisiksi urpoiksi, jotka jäädyttävät aivonsa ja ajattelevat hitaasti”. 

Hellhammer- ja Celtic Frost -yhtyeissä vaikuttanut Thomas Gabriel Fischer on suhtautunut black metaliin ristiriitaisesti. Hän ei pitänyt 1990-luvun rikosten tuomasta kielteisestä julkisuudesta ja vältteli koko lajityyppiä vuosien ajan. Eräässä haastattelussa hän kuvaili black metalia ”luolamiesten musiikiksi, jonka myötä eurooppalaiset palaisivat syömään sormin”. Vasta 2000-luvun puolella Fischerin mielipide muuttui hienosyisemmäksi:

Toisen aallon muusikot 

Jo 1990-luvun puolivälissä black metalin rikoksiin suhtauduttiin fanzineissä ristiriitaisesti. Erityisesti Norjan ulkopuolella väkivallanteot tuomittiin, vaikka black metalin estetiikkaa sinänsä ihailtiin. Norjan black metal -piireissä Aarsethin murha herätti voimakkaita tunteita molempiin suuntiin: alan lehdissä sekä kannatettiin Vikernesiä että vannottiin verikostoa. Ainakaan julkisesti itse kuolemaa ei kuitenkaan surtu, vaan siihen suhtauduttiin osana black metal -kulttuuria.

Dokumenttielokuvassa Metal: A Headbangers Journey (2005) Kristian ”Gaahl” Espedal kertoi tukevansa kirkonpolttoja ”100-prosenttisesti. – – Niitä olisi pitänyt olla enemmän ja niitä tulee olemaan enemmän.” Emperorin alkuperäinen basisti Håvard ”Mortiis” Ellefsen totesi:

Osa black metal -muusikoista kiinnitti huomiota siihen, että kirkonpoltot kääntyivät itseään vastaan. Ne eivät heikentäneet kristinuskoa vaan pikemminkin toivat sille tukea. Immortalin Olve ”Abbath” Eikemo kertoi 2004, että hänen yhtyeensä pysytteli rikoksista erossa, koska uudet kirkot rakennettiin valtion rahoilla, toisin sanoen siis black metal -muusikoiden omilla rahoilla.

Lähteet 
 
 
 Hjelm, Titus: Satanism in Finland. Teoksessa

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Yle Areena: Helvetti soikoon — norjalaisen black metallin historia.
 Ahmala, Antti: Black metalin pohjoisista äärimmäisyyksistä. Avain 1/2022. (PDF)

 
Seulonnan keskeiset artikkelit