joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lynn Redgrave

Lynn Rachel Redgrave OBE (8. maaliskuuta 1943 – 2. toukokuuta 2010) oli brittiläinen näyttelijä. Kuulun näyttelijäsuvun jäsenenä hänellä oli sisaruksina  Corin ja Vanessa Redgrave.

Lontoossa syntyneelle Redgravelle myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisuus. Hän sai kaksi Golden Globea ja kaksi Oscar-ehdokkuutta. 1967–2000 hän oli naimisissa John Clarkin kanssa, josta liitosta heillä on kolme yhteistä lasta.

Redgraven tunnetuimpia elokuvia ovat Georgy Girl – keinoista paras (1966) ja Gods and Monsters (1998). Lynn Redgrave toipui 2000-luvun alussa rintasyövästä.

Aiheesta muualla
 Lynn Redgraven muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Viralliset kotisivut

Brittiläiset näyttelijät
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Golden Globe -palkinnon saajat
Vuonna 1943 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Stalin-linja

Stalin-linja (ven. Линия Сталина) oli Neuvostoliiton strateginen puolustusasema ennen toista maailmansotaa ja sen alkuvaiheessa. Stalin-linja alkoi Suomenlahdelta ja jatkui Peipsijärven ja Velikajajoen kautta Väinäjoen latvoille, sieltä edelleen Pripetin soiden itäpuolitse Dneprille ja Kiovan länsipuolitse lounaaseen Dnestrille, seurasi sen itärantaa Odessan länsipuolella ja päätyi Mustaanmereen. Stalin-linjan linnoittaminen oli aloitettu jo 1920-luvulla ja saatu valmiiksi ennen sodan puhkeamista. Se ei muodostanut yhtenäistä linnoitettua asemaa, vaan linnoitteet oli sijoitettu painopisteittäin tärkeimmille suunnille. Osittain rakenteet olivat jo vanhentuneita. Stalin-linjan itäpuolista tieverkostoa oli pyritty kehittämään suurten joukkojen ja materiaalimäärien siirtoihin soveltuvaksi. Vuonna 1941 Stalinin linjan piti muodostaa neuvostojoukkojen vetäytymisen takaraja, mutta saksalaiset pystyivät yllätyksellään läpäisemään sen jo elokuussa.

Linja oli nimetty Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteerin Josif Stalinin mukaan.

Katso myös
 Zaslauje – Stalin-linjan ulkomuseo Minskin luoteispuolella

Aiheesta muualla

Kuvia Stalin-linjasta

Neuvostoliitto toisessa maailmansodassa
Neuvostoliiton asevoimat
Toisen maailmansodan puolustuslinjat
Ed Ames

Edmund Dantes ”Ed” Ames (s. 9. heinäkuuta 1927 Malden, Massachusetts) on yhdysvaltalainen laulaja. Hän tuli tunnetuksi 1960-luvulla popkappaleillaan, joista listaykkösiksi nousivat ”My Cup Runneth Over”, ”Time, Time” ja ”When the Snow Is on the Roses”.

Ames opiskeli Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa. Hän oli 1950-luvulla laulaneista Amesin veljeksistä nuorin. Hän on taustaltaan venäjänjuutalainen.

Albumit 
Try to Remember (1963)
 The Ed Ames Album (1964)
 My Kind of Songs (1965)
 It's a Man's World (1966)
 More I Cannot Wish You (1966)
 My Cup Runneth Over (1967)
 Time, Time (1967)
 Christmas with Ed Ames (1967)
 When the Snow Is on the Roses (1968)
 Who Will Answer? (1968)
 Apologize (1968)
 The Hits of Broadway and Hollywood (1968)
 A Time For Living, A Time For Hope (1969)
 The Windmills of Your Mind (1969)
 The Best of Ed Ames (1969)
 Love of the Common People (1969)
 Sing Away The World (1970)
 This is Ed Ames (1970)
 Christmas is the Warmest Time of the Year (1970)
 Sings the Songs of Bacharach and David (1971)
 Somewhere My Love (1972)
 Ed Ames (1972)
 Ed Ames Remembers Jim Reeves (1972)
 Songs From Lost Horizon and Themes From Other Movies (1972)
 Who Will Answer/My Cup Runneth Over (1997)
 The Very Best Of Ed Ames (2000)
 The Very Best Of Ed Ames (2001)

Yhdysvaltalaiset laulajat
Vuonna 1927 syntyneet
Elävät henkilöt
C. J. Cherryh

Carolyn Janice Cherry(h) (s. 1. syyskuuta 1942) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.

Cherryh syntyi St. Louisissa, Missourissa, ja kasvoi pääosin Lawtonissa, Oklahomassa. Hän on valmistunut Oklahoman ja Johns Hopkinsin yliopistoista. Hän on kirjallisen uransa alettua (1976) julkaissut kymmeniä teoksia, joita on myös käännetty alkuperäisestä englannista lukuisille vieraille kielille, mutta ei suomeksi.

Cherryhille myönnettiin vuonna 1977 parhaan uuden kirjailijan John W. Campbell -palkinto. Hän sai lisäksi kolme Hugo-palkintoa vuosina 1979, 1982 ja 1989.

20. maaliskuuta 2001 löydetty asteroidi 77185 Cherryh on nimetty hänen mukaansa.

Teoksia 
 Downbelow Station (1981), Hugo-palkinto

 Cyteen (1988), Hugo-palkinto, Locus-palkinto

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
C. J. Cherryh Science Fiction Awards Database -sivustolla 

Cherryh, C. J.
Cherryh, C. J.
Cherryh, C. J.
Hugo-palkinnon saajat
Janet Baker

Dame Janet Abbott Baker, DBE (s. 21. elokuuta 1933) on brittiläinen mezzosopraano. Hänet tunnetaan varsinkin varhaisen oopperan ja Benjamin Brittenin tuotannon tulkinnoistaan.

Baker syntyi Hatfieldissä, Etelä-Yorkshiressä, ja teki ensiesiintymisensä vuonna 1956; jo samana vuonna hän esiintyi Glyndebournen festivaaleilla. Hänestä tuli seuraavien vuosikymmenten aikana kansainvälisesti tunnustetuimpia klassisia laulajia, ja hän jatkoi lavalla 1980-luvun alkuun saakka.

Bakerin muistelmateos Full Circle julkaistiin vuonna 1982. Hän toimi vuosina 1991–2004 Yorkin yliopiston kanslerina. Hän on ollut DBE (Dame of the British Empire) vuodesta 1976, ja hän on lisäksi ollut Companions of Honourin jäsenenä vuodesta 1993. Hänelle myönnettiin vuonna 1979 Léonie Sonningin musiikkipalkinto.

Lähteet 

Mezzosopraanot
Grammy-palkinnon saajat
Brittiläiset oopperalaulajat
Vuonna 1933 syntyneet
Elävät henkilöt
Brittiläisen imperiumin ritarikunta
Nodar Dumbadze

]Nodar Dumbadze (, 14. heinäkuuta 1928 – 4. syyskuuta 1984) oli yksi 1900-luvun loppupuolen suosituimmista georgialaisista kirjailijoista. 

Dumbadze syntyi Tbilisissä, ja valmistui Tbilisin valtionyliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1950. Samana vuonna hänen ensimmäiset runonsa ja humoristiset tarinansa julkaistiin Georgian lehdistössä. Hän toimitti satiirista Niangi-lehteä vuodesta 1967 vuoteen 1972, jolloin hänestä tuli Georgian kirjailijaliiton sihteeri ja Neuvostokirjailijoiden liiton puhemiehistön jäsen. Hän tuli tunnetuksi erityisesti romaaneistaan Me, bebia, Ilik'o da Ilarioni (, "Minä, isoäiti, Iliko ja Ilarioni") vuodelta 1960, Me vkhedav mzes (, "Voin nähdä auringon") vuodelta 1962, Mziani ghame (, "Aurinkoinen yö") vuodelta 1967, Nu gešinia, deda! (, "Älä pelkää, äiti!") vuodelta 1971, Tetri bairaghebi (, "Valkoiset liput") vuodelta 1973 ja Maradisobis k'anoni (, "Ikuisuuden laki") vuodelta 1978. Hänen teostensa huomattavia piirteitä ovat proosan yksinkertaisuus ja lyyrisyys, huumori sekä melankoliaan yhdistyvä optimismi.

Dumbadzelle myönnettiin Šota Rustavelin valtionpalkinto vuonna 1975 ja Leninin palkinto vuonna 1980. Suurin osa hänen tärkeimmistä töistään on dramatisoitu ja/tai elokuvattu. Hän kuoli Tbilisissä, ja hänet haudattiin perustamaansa "Mziuri"-lastenkaupunkiin.

Lähteet 

Mikaberidze, Alexander (ed., 2007), Dumbadze, Nodar. Dictionary of Georgian National Biography. 
Ревишвили, Натиа (Revishvili, Natia) ДУМБАДЗЕ, НОДАР ВЛАДИМИРОВИЧ (Dumbadze, Nodar Vladimirovich). Entsiklopediya Krugosvet.

Georgialaiset kirjailijat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
Fernando Botero

Fernando Botero (s. 19. huhtikuuta 1932) on kolumbialainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, jonka tuotanto edustaa niin kutsuttua neofiguratiivista taidetta. Hän nousi maineeseen vuonna 1958 voitettuaan Salón de Artistas Colombianos -tapahtuman ensimmäisen palkinnon.

Botero syntyi Medellínissä. Hän aloitti maalaamisen teini-iässä ja sai vaikutteita sekä Kolumbian alkuperäisväestön että espanjalaisten siirtomaaisäntien taiteesta sekä meksikolaisen Diego Riveran poliittisista seinämaalauksista. Hän opiskeli taidetta Madridissa ja vietti suuren osan 1950-luvusta Euroopassa tutkien Pariisin ja Firenzen taideaarteita. Vuonna 1960 hän muutti New Yorkiin ja oli siihen mennessä kehittänyt oman helposti tunnistettavan tyylinsä: pyöreämuotoiset, pullistuneet henkilöhahmot. Vuonna 1973 Botero palasi Pariisiin ja alkoi tehdä veistoksia, jotka muistuttavat tyyliltään hänen maalauksiaan. Veistokset ovat suurikokoisia, ja niitä on monilla julkisilla paikoilla.

2000-luvulla Botero muutti tyyliään rajusti ja maalasi ja piirsi sarjan teoksia kotimaataan repivästä huumesodasta. Hän lahjoitti alkuvuodesta 2004 23 öljyvärimaalausta ja 27 piirrosta Kolumbian kansallismuseolle Bogotáan.

Boteron tuotanto käsittää kaikkiaan yli 2 500 teosta. Hän on kansainvälisesti tunnetuimpia nykytaiteilijoita, ja hänen töitään on ollut näkyvästi esillä lukuisissa eri valtioissa ja maanosissa, Kolumbian lisäksi muun muassa Berliinissä, Jerevanissa, Tokiossa ja Ateenassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Boteron teoksia Athenaeum

Kolumbialaiset taidemaalarit
Kolumbialaiset kuvanveistäjät
Vuonna 1932 syntyneet
Elävät henkilöt
Amsterdam-Noord

Amsterdam-Noord () on Amsterdamin kaupunginosa. Amsterdam-Noordin alue kattaa IJ-joen pohjoispuolelle jäävän Amsterdamin. Alueella asuu hieman yli 88 000 ihmistä ja sen pinta-ala on 63,76 km².

Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut  

Amsterdamin kaupunginosat
Ludwig-Maximilians-Universität München

Ludwig-Maximilians-Universität München on yliopisto, joka sijaitsee Münchenissä Saksassa. Lähes 49 000 oppilaallaan se on Saksan suurin yliopisto. Yliopisto on perustettu jo 1472, mutta on ollut nykyisessä muodossa ja nimellä vuodesta 1826 lähtien. Yliopisto pärjäsi Saksan yliopistoista parhaiten kansainvälisessä yliopistojen välisessä tutkimuksessa vuonna 2006. Myös Shanghain vuoden 2012 yliopistovertailussa Münchenin yliopisto pärjäsi hyvin sijoittuen 60. sijalle maailmassa. Saksalaisista yliopistoista tätä korkeamman sijan tässä kansainvälisten huippuyliopistojen vertailussa sai ainoastaan Münchenin teknillinen yliopisto (sija 53).

Rehtorina on vuodesta 2002 toiminut Bernd Huber kansatieteellisestä tiedekunnasta.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Yliopiston sivut

München
Saksan yliopistot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Eino Noponen

Eino Kalervo Noponen (3. toukokuuta 1893 Rantasalmi –  6. lokakuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.

Eino Noposen ura alkoi Turun Työväen Teatterissa 1920-luvun alussa. Noponen esiintyi vuonna 1924 ensimmäisen kerran elokuvassa, avustajana filmissä Kihlauskylpylä, mikä oli myös Uuno Laakson, Litja Ilmarin, Salli Karunan ja Hemmo Airamon ensimmäinen elokuva. Kuitenkaan muita elokuvarooleja ei vielä tullut.

Noponen siirtyi 1920-luvun lopulla Helsingin Työväen Teatterin vakituiseksi näyttelijäksi. Elokuvaroolit alkoivat yleistyä 1950-luvun tuntumassa. Hän teki viimeisen elokuvaroolinsa 1961 ja kuoli kolme vuotta myöhemmin 71-vuotiaana. Noponen tunnetaan parhaiten vanha-Kallena elokuvassa Niskavuoren Aarne.

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1893 syntyneet
Vuonna 1964 kuolleet
Elias James Corey

Elias James Corey (s. 12. heinäkuuta 1928) on yhdysvaltalainen tieteilijä, jolle myönnettiin vuonna 1990 Nobelin kemianpalkinto ansioista orgaanisen synteesin teorian ja metodologian kehittämisessä. Hänet on niin ikään palkittu Japani-palkinnolla vuonna 1989.

Corey syntyi Massachusettsissa libanonilaisille maahanmuuttajavanhemmille. Hänen alkuperäinen nimensä oli William; äiti antoi pojalle uuden nimen kunnioittaakseen isää, joka oli kuollut pojan ollessa vasta puolitoistavuotias. Hän valmistui Massachusetts Institute of Technologystä ja liittyi Illinois'n yliopiston (Urbana-Champaign) henkilökuntaan.

Vuonna 1957 Corey alkoi kehittää kemiallista synteesiä menetelmäksi, jota kutsuttiin myöhemmin retrosyteemiksi. Siihen asti synteesiä oli tehty aloittamalla tutuista yhdisteistä ja kokoamalla niitä monimutkaisemmiksi yhdisteiksi. Corey aloitti monimutkaisesta yhdisteestä jonka hän halusi syntetisoida ja tarkasteli teoreettisesti sen rakennusosia pilkkoen sen pienemmiksi palasiksi kunnes pääsi palasiin joita voitiin toteuttaa. Core ja hänen ryhmänsä valmistivat synteettisesti yli sataa luonnossa tavattua ainetta, kuten neidonhiuspuussa olevaa yhdistettä, jota on käytetty kiinalaisessa lääketieteessä.

Corey siirtyi vuonna 1959 Harvardin yliopistoon, jossa hän nykyisin on orgaanisen kemian emeritusprofessorina. Hänet valittiin Kansalliseen tiedeakatemiaan vuonna 1966; hänelle on lisäksi myönnetty Royal Societyn ulkomaalaisjäsenyys, Wolfin palkinto 1986, National Medal of Science 1988 ja Priestley-mitali 2004.

Lähteet 

Nobelin kemianpalkinnon saajat
Yhdysvaltalaiset kemistit
Vuonna 1928 syntyneet
Amerikanlibanonilaiset
Elävät henkilöt
Royal Societyn ulkomaiset jäsenet
Frasses

Frasses on ruotsalainen pikaruokalaketju. Ensimmäinen Frasses-ravintola avattiin Luulajaan vuonna 1975. Ketjun tuotteisiinn kuuluvat muun muassa hampurilaiset, ranskalaiset perunat ja kananuggetit.

Ketjun ravintoloita löytyy Luulajan lisäksi muun muassa Pajalasta, Uumajasta ja Kiirunasta.

Aiheesta muualla
 Frassesin kotisivut 

Pikaruokalat
Ruotsalaiset yritykset
To the 5 Boroughs

To the 5 Boroughs on Beastie Boysin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 14. kesäkuuta 2004 maailmanlaajuisesti ja vuorokauden päästä Yhdysvalloissa. Albumi debytoi sijalla #1 Billboard 200 -albumilistalla ja sitä myytiin 360 000 kappaletta ensimmäisellä viikollaan.

Kappaleet
 "Ch-Check It Out" – 3:12
 "Right Right Now Now" – 2:46
 "3 the Hard Way" – 2:48
 "It Takes Time to Build" – 3:11
 "Rhyme the Rhyme Well" – 2:47
 "Triple Trouble" – 2:43
 "Hey Fuck You" – 2:21
 "Oh Word?" – 2:59
 "That's It That's All" – 2:28
 "All Lifestyles" – 2:33
 "Shazam!" – 2:26
 "An Open Letter to NYC" – 4:18
 "Crawlspace" – 2:53
 "The Brouhaha" – 2:13
 "We Got The" – 2:27
 "Now Get Busy" [Japanin bonusraita] - 2:25
(Australian 2-CD-versio)
 An Open Letter to NYC
 Rizzle Rizzle Nizzle Nizzle (Remix kappaleelle "Right Right Now Now")
 MTL Reppin for the 514 (Remix kappaleelle "Right Right Now Now")
 Sabotage (live)
 Brr Stick Em

Singlet
"Ch-Check It Out", julkaistu toukokuussa 2004
"Triple Trouble", julkaistu heinäkuussa 2004
"Right Right Now Now"
"An Open Letter to NYC"

Listasijoitukset

Albumi

Singlet

Vuoden 2004 albumit
Beastie Boysin albumit
Moneybrother

Moneybrother, oikealta nimeltään Anders Wendin, on ruotsalainen muusikko. Wendin soitti aiemmin punk rock -yhtye Monsterissa, mutta sen hajottua hän ryhtyi sooloartistiksi nimellä Moneybrother.

Jari Haapalaisen tuottama EP Thunder in My Heart ilmestyi helmikuussa 2002 ja debyyttialbumi Blood Panic toukokuussa 2003. Albumi sai hyvin positiivisia arvosteluja, ja Wendin voitti Grammis-palkinnon parhaasta rock-albumista. Hänen toinen albuminsa To Die Alone julkaistiin vuonna 2005.

Joulukuussa 2006 Moneybrother julkaisi kolmannen pitkäsoittonsa Pengabrorsan. Nimi on ruotsia ja tarkoittaa rahaveljeä, kuten moneybrother englanniksi. Albumi sisälsi cover-versioita englanninkielisistä lauluista käännettynä ruotsiksi. Elokuussa 2007 julkaistiin hänen neljäs albuminsa Mount Pleasure.

Wendinin taustalla soittaa konserteissa ja levyillä The Panthers -niminen yhtye.

Moneybrotherin musiikkia voi kuvailla soul-painotteiseksi sekoitukseksi, joka sisältää vaikutteita rockista, punkista, reggaesta ja diskosta.

Diskografia

Albumit

EP

Singlet

Aiheesta muualla
 Viralliset sivut 
 

Ruotsalaiset kitaristit
Ruotsalaiset laulajat
Castrenin siirtolapuutarha

Castrenin perhepuutarhayhdistys oli Oulun ensimmäinen siirtolapuutarha. Se sijaitsi Raksilan ja Karjasillan välissä kaupunginojan molemmin puolin.

Siirtolapuutarha perustettiin Oulun pormestarin Arthur Castrénin lahjoittamalle alueelle vuonna 1918. Castrénin puutarha oli poikkeus Suomen siirtolapuutarhojen joukossa, koska yhdistys omisti viljelypalstojensa maa-alueen, eikä sitä ollut vuokrattu kaupungilta. Alueen pinta-ala oli noin 6 hehtaaria ja palstoja mökkeineen alueelle sijoittui noin 90.

Pian puutarhan perustamisen jälkeen Arthur Castrén muutti Helsinkiin, ja kun puutarhahankkeen alulle panija oli poissa, puutarha lähti kehittymään poispäin siirtolapuutarha-aatteesta. Castrén itse jatkoi toimintaa siirtolapuutarhojen puolesta osallistumalla Helsingissä Kumpulan siirtolapuutarhan perustamiseen. Castrenin perhepuutarha kuitenkin muuttui eräänlaiseksi pienistä puutaloista rakennetuksi puutarhakaupunginosaksi, kun viljelijät alkoivat asua mökeissään ympäri vuoden. Talviasuminenhan oli vastoin siirtolapuutarhojen sääntöjä ja periaatteita. Muutoksen syynä oli paitsi Castrénin muutto niin myös alueen sijainti lähellä kaupunkia ja nopeasti kasvavan kaupungin asuntopula.

Castrenin perhepuutarhayhdistyksen palstat ja mökit saivat väistyä 1970-luvulle tultaessa Kainuuntien uuden linjauksen tieltä. Perhepuutarhayhdistys hankki uutta siirtolapuutarhaa varten alueen Juurusojan kaupunginosasta vuonna 1980. Uudella Artturilan perhepuutarha-alueella on 60 palstaa ja noin 30 mökkiä.

Lähteet 

Oulun historia
Raksila
Karjasilta
Siirtolapuutarhat
Dominique Pire

Isä Dominique Pire (oik. Georges Charles Clement Ghislain Pire, 10. helmikuuta 1910 Dinant Belgia − 30. tammikuuta 1969 Leuven Belgia) oli belgialainen dominikaanimunkki , jonka työskentely toisen maailmansodan jälkeisen pakolaisongelman auttamiseksi toi hänelle Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1958.

Elämäkerta
Pire antoi dominikaani-luostarilupauksensa vuonna 1932, ja samalla hän otti uuden nimen Dominique Pire. Tämän jälkeen hän opiskeli teologiaa ja valtiotiedettä Leuvenin katolisessa yliopistossa, suoritti tohtorin tutkinnon Roomassa 1936 ja palasi belgialaisessa Huyn kaupungissa sijaitsevaan Sarten luostariin. Luostarista käsin hän aloitti sosiaalityön alueen vähäosaisten parissa. Toisen maailmansodan aikana Pire toimi kenttäpappina vastarintaliikkeessä ja osallistui liittoutuneiden alas pudonneiden lentäjien palauttamiseen pois saksalaisten käsistä. Tästä toiminnasta hänet palkittiin lukuisilla mitaleilla sodan jälkeen.

Vuonna 1949 hän kiinnostui pakolaisongelmasta, joka oli sodan jälkeen Euroopan suuria kysymyksiä. Hän kirjoitti asiasta kirjan Du Rhin au Danube avec 60,000 D. P. ja perusti ”Kodittomien apu” -nimisen järjestön auttamaan pakolaisia ottamalla vastuulleen kummiperheitä. Vuoden 1950 jälkeen hän perusti Saksaan ja Itävaltaan ryhmän kyliä, joissa autettiin pakolaisia asettumaan paikoilleen. Hän kieltäytyi sekoittamasta sosiaalista vastuuta ja henkilökohtaista uskontoa, ja tämä aiheutti hänelle usein ongelmia.

Vastaanotettuaan Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1956 hän jatkoi toimintaansa rauhan puolesta perustamalla Rauhan yliopiston, jonka tehtävänä oli opettaa tulevia maailman johtajia suurempaan yhteisymmärrykseen. Hän perusti myös Rauhan saaren (Île de paix), vapaaehtoisjärjestön, jonka tehtäväksi oli määritelty maaseutuväestön auttaminen kehityksen tielle. Hänen elinaikanaan tämä hanke lähti toimimaan sekä Intiassa että Bangladeshissä.

Isä Dominique Piren perustamat järjestöt

 Service d'Entraide Familiale: järjestö työskentelee yhteiskunnan syrjäytyneiden perheiden ja yksittäisten henkilöiden yhteiskuntaan sopeuttamisen parissa.
 Aide aux Personnes Déplacées: toimii Belgiaan saapuvien pakolaisten parissa ja kehitysmaiden lasten kummitoiminnassa.
 Université de Paix: on erikoistunut konfliktien myönteisten ratkaisumallien hallintaan, niin perheissä, työpaikoilla kuin isommissakin yhteisöissä.
 Iles de Paix: tukee pitkän aikavälin kehityshankkeita, ja niiden kohteena ovat Burkina Fason, Beninin, Malin, Guinea-Bissaun, Ecuadorin, Bolivian ja Perun maaseutujen asukkaat.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Nobel-komitean informaatio Dominique Pirestä
 Aide aux Personnes Déplacées -nettisivustot
Université de Paix -nettisivustot
 Iles de Paix -nettisivustot

Nobelin rauhanpalkinnon saajat
Belgialaiset henkilöt
Dominikaanit
Vuonna 1910 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Le Sport

Le Sport oli ruotsalainen pop-yhtye. Fredrik Hellström ja Örjan Lindbeck perustivat yhtyeen ensin nimellä ”Eurosport”, mutta juridisista syistä nimi täytyi vaihtaa. Kahden vuoden jälkeen yhtye hajosi.

Yhtye debytoi talvella 2004 julkaisemalla neljä MP3:a kotisivuillaan. Heidän kappaleensa ”Your Brother Is My Only Hope” soi P3 Pop -radio-ohjelmassa, minkä jälkeen he saivat levytyssopimuksen Songs I Wish I Had Written -yhtiön kanssa.

Levy-yhtiön mukaan Le Sportin musiikki kuulostaa siltä kuin lapset olisivat syöneet tonnin jäätelöä ja juoneet monta gallonaa limonadia, ja sitten kuunnelleet läpi yön Pet Shop Boysin, New Orderin ja Saint Etiennen levyjä.

Diskografia

Albumit

EP:t

Aiheesta muualla
 Le Sport levy-yhtiön sivuilla 
 Le Sportin viralliset kotisivut 
 

Ruotsalaiset popyhtyeet
M/S Slotergracht

M/S Slotergracht () on alankomaalaisen C.V. Scheepvaartonderneming Slotergrachtin omistukseen rekisteröity monikäyttöinen rahtilaiva. Nykyisin aluksella operoi alankomaalainen Spliethoff -varustamokonserni. Laiva on rakennettu vuonna 2000 Tsuneishi Zosen -nimisellä telakalla, Japanissa. Kuollutta painoa Slotergrachtilla on 21 402 tonnia ja jääluokitus on 1A eli alus pystyy useimmissa jääolosuhteissa kulkemaan yksin. Alus on rekisteröity Alankomaiden lipun alle ja sen kotisatama on Amsterdam. 

Slotergrachtin sisaraluksia ovat:

 M/S Scheldegracht
 M/S Schippersgracht
 M/S Singelgracht
 M/S Snoekgracht
 M/S Spaarnegracht
 M/S Spiegelgracht
 M/S Stadiongracht
 M/S Sluisgracht
 M/S Spuigracht
 M/S Statengracht
 M/S Suomigracht
 M/S Saimaagracht
 M/S Sampogracht

Lähteet

Aiheesta muualla 
Aluksen sijainti  
Kuva laivasta 
Spliethoff: S-type  

Slotergracht
Casper (elokuva)

Casper on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut kokoperheen komedia/fantasiaelokuva. Elokuvan ohjasi Brad Silberling ja pääosissa ovat Bill Pullman ja Christina Ricci.

Vuoden 1995 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset perhe-elokuvat
Yhdysvaltalaiset komediaelokuvat
Yhdysvaltalaiset fantasiaelokuvat
Steven Spielbergin tuottamat elokuvat
Brad Silberlingin ohjaamat elokuvat
Elokuvat hirviöistä
Windside

Oy Windside Production Ltd on Suomessa toimiva tuuliturbiineja valmistava ja markkinoiva yritys. Se valmistaa vaativiin sääolosuhteisiin soveltuvia ns. windside-tyyppisiä tuuliturbiineja. Turbiini on rakenteeltaan pystyakselinen ja siinä tuuliroottoria pyörittää kaksi spiraalinmuotoista siipeä. Turbiinille on tunnusomaista äänettömyys ja alhaisesta pyörimisnopeudesta johtuva turvallisuus. Turbiinityypin keksi Risto Joutsiniemi vuonna 1979. Turbiini on muunnelma Sigurd Savoniuksen 1920-luvulla keksimästä savonius-roottorista. Merkittävin parannus savonius-roottoriin verrattuna windside-roottorissa on sen vakiona pysyvä käynnistysmomentti sekä tasainen käynti.
Windside perustettiin toiminimenä 2. helmikuuta 1982, mutta se muutettiin myöhemmin osakeyhtiöksi. Nykyinen tuotantoyhtiö perustettiin 1. tammikuuta 1996. Yhtiön osakkeet on jaettu äänivaltaisiin A-osakkeisiin sekä B-osakkeisiin. Yhtiöllä on yli 300 osakkeenomistajaa. Yhtiön tuotantotilat sijaitsevat Pihtiputaalla.

Windsidella on jälleenmyyjiä 12 maassa ja sen tuotteita on käytössä 41 valtiossa. Laitteita käyttävät ensisijaisesti ammattilaiset esimerkiksi mitta- ja viestintälaitteissa sekä televiestintäjärjestelmissä. Suomen suurin Windsiden turbiini on asennettu Raisiossa sijaitsevan kauppakeskus Myllyn mainostornin huipulle. Turbiinin muotoilu on innoittanut taiteilijoita käyttämään niitä teoksissaan.

Katso myös 
Windside-roottori

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Windsiden kotisivu

Energiayhtiöt
Tuulivoimaloiden valmistajat
Suomalaiset metalliteollisuusyhtiöt
Virgil Goode

Virgil Hamlin Goode Jr. (17. lokakuuta 1946) on yhdysvaltalainen poliitikko ja Virginian osavaltion edustaja Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1997–2009. Hän aloitti edustajainhuoneessa demokraattina, mutta siirtyi myöhemmin republikaaneihin. Vuonna 2012 hän oli perustuslakipuolueen, Constitution Partyn, presidenttiehdokas.

Elämä
Goode syntyi Richmondissa, Virginiassa. Hän on väitellyt oikeustieteen tohtoriksi Virginian yliopistosta. Hän palveli kansalliskaartissa vuosina 1969–1975.

Kongressiura
Goode valittiin edustajainhuoneeseen ensimmäisen kerran 1996. Hän vaihtoi virallisesti puoluetta demokraateista republikaaneihin 2002. 

Vuonna 2006 Keith Ellisonin tultua valituksi kongressin ensimmäiseksi muslimiedustajaksi, Goode vastusti hänen aiettaan käyttää Koraania virkavalaa vannoessaan.

Hän vastustaa aborttia ja joukkojen vetämistä Irakista.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenet
Yhdysvaltalaiset demokraattipoliitikot
Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot
Yhdysvaltalaiset presidenttiehdokkaat
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Léon Jouhaux

Léon Jouhaux (1. heinäkuuta 1879 Pariisi – 28. huhtikuuta 1954 Pariisi), oli ranskalainen ammattiyhdistysjohtaja, joka oli vapausaatteen kannattaja. Hän oli ammattiliittojen keskusjärjestön CGT:n pääsihteeri vuosina 1909–1947 ja tämän jälkeen uuden järjestön CGT-FD puheenjohtajana vuodesta 1948 kuolemaansa saakka. Hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1951.

Elämäkerta 

Jouhaux'n isä työskenteli tulitikkutehtaalla Aubervilliers'ssä. Pojan opinnot päättyivät jo melko varhain, sillä isän ansiot loppuivat lakkoon osallistumisen tähden. Hän sai työpaikan tehtaasta kuusitoistavuotiaana, ja samalla hän aloitti toimintansa ammattiyhdistysliikkeessä. Vuonna 1900 Jouhaux osallistui lakkoon valkoisen fosforin käyttöä vastaan, sillä aine oli sokeuttanut hänen isänsä. Hän joutui eroamaan tehtaasta, ja sen jälkeen hän toimi erilaisissa ammattiyhdistysliikkeen tehtävissä.

Vuonna 1906 solmittiin Amiensin sopimus, jolla ammattiyhdistykset tunnustettiin neuvotteluissa virallisiksi osapuoliksi. Sopimuksesta tuli Léon Jouhaux'n koko elämää ja aatemaailmaa säätelevä perusta, sillä kun Ranskan kommunistinen puolue saavutti määräysvallan hänen johtamassaan ammattiyhdistyksessä, hän erosi siitä ja perusti uuden, joka toimi aikaisempien itsenäisten ja vapaiden ammattiliittojen periaatteita noudattaen.

Rauhanaatteen vankkana kannattajana tunnettu Jouhaux totesi puheessaan sosialistijohtaja Jean Jaurésin haudalla, että syynä sodan (ensimmäisen maailmansodan) alkamiseen ei ole vihan Saksan kansaa kohtaan vaan viha saksalaista imperialismia kohtaan.

Toisen maailmansodan aikana Jouhaux joutui Vichyn hallituksen määräämään kotiarestiin. Natsit pidättivät hänet kotoa marraskuussa 1942, ja hänet kuljetettiin Buchenwaldin keskitysleirille, jossa hän oli vuoteen 1945.

Aina uskollisena vapauden ja rauhan aatteille Jouhaux vastaanotti Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1951.

Aiheesta muualla 

'Syndicalisme et politique', teksti Léon Jouhaux (1920) 
Hommage à Léon Jouhaux. Informations du Conseil économique et social, n°171, heinäkuu 2004
Cinquante ans après : Léon Jouhaux, Institut supérieur du travail
Le renversement, La Force de l'Histoire 
Stéphane Moussiegt'n laatima elämäkerta, ENS 

Nobelin rauhanpalkinnon saajat
Ranskalaiset henkilöt
Ammattiyhdistysjohtajat
Vuonna 1879 syntyneet
Vuonna 1954 kuolleet
Bob Barker

Robert William ”Bob” Barker (s. 12. joulukuuta 1923) on yhdysvaltalainen televisiovisailujuontaja, joka voitti kaikkiaan yhdeksäntoista Emmy-palkintoa. Hänet tunnetaan parhaiten CBS:llä pyörineestä ohjelmasta The Price Is Right, jonka ensimmäisen jakson hän juonsi 4. syyskuuta 1972; hän teki viimeisen varsinaisen esiintymisensä 15. kesäkuuta 2007. Hän vieraili kuitenkin 1. huhtikuuta 2015 esitetyssä jaksossa juontaen sen osittain.

Barker syntyi Darringtonissa Washingtonissa. Hän muutti 1940-luvulla perheensä kanssa Springfieldiin, Missouriin, jossa hän valmistui Central High Schoolista. Hän oli naimisissa Dorothy Jo Gideonin kanssa vuodesta 1945, kunnes vaimo kuoli keuhkosyöpään 19. lokakuuta 1981. Pari oli lapseton. 

Barker on ollut kasvissyöjä vuodesta 1979. Hän juonsi Miss USA:ta vuosina 1967–1987. Hänellä on vanhemmiten ollut toistuvia aivoverenkiertohäiriöitä. Hän on saanut oman tähtensä Hollywood Walk of Famelle.

Aiheesta muualla 
Bob Barker NAB Hall of Famessa 

Yhdysvaltalaiset juontajat
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1923 syntyneet
Elävät henkilöt
Elsa Saisio

Elsa Helena Saisio (s. 19. heinäkuuta 1981 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän oli kiinnitettynä Lahden kaupunginteatteriin 2009–2014 ja on sittemmin toiminut freelancer-näyttelijänä.

Elämä ja ura
Saisio valmistui ylioppilaaksi Kallion ilmaisutaidon lukiosta vuonna 1999 ja opiskeli näyttelijäntyötä Teatterikorkeakoulussa 1999–2003. Saisio valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2004. Hänen lopputyönsä julkaistiin kirjana nimellä Katseen alaiset. Kirjassa haastatellaan Suomen eturivin naisnäyttelijöitä (muun muassa Seela Sellaa, Ritva Valkamaa ja Laura Malmivaaraa) heidän suhteestaan näyttelemiseen, yleisöön ja katseen kohteena olemiseen sekä peilataan näyttelijäntyön ja etenkin naisnäyttelijöiden aseman ja työn muutosta Suomessa viimeisten vuosikymmenten aikana.

Teatterissa Saisio on nähty muiden muassa Kansallisteatterin Romeossa ja Juliassa (2002) Julian roolissa, Teatteri Jurkan Hamletissa (2004) Ofeliana, pedofiliaa käsittelevässä Blackbird-näytelmässä (2006) Unan roolissa, Leea Klemolan Kohti kylmempää -näytelmässä (2006) Touretten syndroomasta oireilevan neanderthal-teinin roolissa, Mikko Roihan ohjauksessa Villisorsa (2011) Hedvigin roolissa ja Hilkka-Liisa Iivanaisen ohjauksessa Kissa kuumalla katolla (2013) Maggien roolissa. Saisiolla on ollut myös musikaalirooleja, kuten Sally Bowles Tampereen Teatterin Cabaret’ssa (2008), Edith Piaf Lahden kaupunginteatterin Edith Piafissa (2009), Nancy Oliver! -musikaalissa (2009), Sheila Hair-musikaalissa (2012) ja Velma Kelly Chicagossa (2014).

Saisio on tehnyt myös elokuvarooleja ja näytellyt televisiosarjoissa. Hänen merkittävimmät roolinsa ovat olleet elokuvissa Tulennielijä (1998), Pelon maantiede (2000) ja Pahat pojat (2003). Mainittavimpiin televisiotöihin kuulunee prostituoidun Tinan rooli Tove Idströmin käsikirjoittamassa sarjassa Jumalan kaikki oikut (2006) ja kenkäsuunnittelija Veran rooli Pirkko Saision käsikirjoittamassa televisiosarjassa Tehdas (2012–2014). 

Saisio näyttelee naispääosaa Kaikki oikein -elokuvassa, joka sai ensi-iltansa alkuvuodesta 2018.

Saisio näyttelee naispääosaa Auni Parmaksena vuonna 2018  Nelonen-kanavalla alkaneessa televisiosarjassa Kummeli esittää: Kontio & Parmas. Vuoden 2021 syksyllä saa ensi-iltansa tv-sarjan pohjalta tehty elokuva Kontio & Parmas, jossa hänellä on sama rooli.

Yksityiselämä
Elsa Saision vanhemmat ovat näyttelijä-kirjailija Pirkko Saisio ja näyttelijä Harri Hyttinen. Lisäksi hänen perheeseensä kuuluu Pirkko Saision puoliso Pirjo Honkasalo.

Saision puoliso on näyttelijä Timo Välisaari. Heillä on vuonna 2010 ja 2015 syntyneet lapset.

Dubbaukset

Lähteet

Aiheesta muualla
 Elsa Saision verkkosivut

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Puuhevonen (albumi)

Puuhevonen on PMMP:n neljäs albumi, joka ilmestyi 14. marraskuuta 2007.

Albumi sisältää PMMP:n versioita tunnetuista lastenlauluista. Kappaleet ovat valinneet yhtyeen laulusolistit Mira Luoti ja Paula Vesala yhdessä tuottajansa Jori Sjöroosin kanssa. Albumin julkaisuhetkellä sekä Luoti että Vesala odottivat esikoislapsiaan.

Puuhevonen pysyi Suomen virallisella albumilistalla yhteensä 21 viikkoa ja oli korkeimmillaan sijalla #3. Albumilta julkaistiin singlenä kappale "Täti Monika".

Kappaleet

Singlet

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Puuhevonen PMMP:n sivustolla

Vuoden 2007 albumit
PMMP:n albumit
Suomalaiset lastenalbumit
Kuokkanen

Kuokkanen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

August Kuokkanen (1850–1907), kansakoulunopettaja, päätoimittaja, kaupunginkamreeri ja suomentaja
Erkki Kuokkanen (1887–1956), kihlakunnantuomari, Mikkelin pormestari, sisäasiainministeri ja kansanedustaja (kok.)
Esko Kuokkanen (1939–2019), nikkarointiin ja rakentamiseen erikoistunut tietokirjailija ja toimittaja
Hannes Kuokkanen (1895–1984), peruukkimestari ja elokuva-alan naamioitsija
Ilpo Kuokkanen (s. 1964), yritysjohtaja (Jippii Group)
Janne Kuokkanen (s. 1998), jääkiekkoilija
Jari Kuokkanen (s. 1977), muusikko
Joonas Kuokkanen (s. 1983), näyttelijä
Juha Kuokkanen (s. 1982), jääkiekkoilija
Kalle Kuokkanen (1894–1956), jääkäri
Olli Kuokkanen (1919–1999), rakennusmestari ja kirjailija
Päivi Kuokkanen (s. 1962), toinen Himoksen laskettelukeskuksen perustajista
Rauna Kuokkanen, alkuperäiskansojen tutkija ja apulaisprofessori

Katso myös
 Kuokkanen-lehti, jyväskyläläinen ilmaislehti
Turkoosi (väri)

Turkoosi eli turkoosinsininen on sinivihreä väri. Sen nimi on peräisin samannimiseltä korukiveltä ja on johdettu ranskan kielen sanaparista pierre turquoise, "turkkilainen kivi", sillä turkoosia tuotiin aikoinaan Turkista.

Painotyössä käytettävää turkoosinsinistä kutsutaan nimellä syaani. Turkoosi kuvailee myös merensinistä väriä joillakin alueilla.

Värit
Iatrokemia

Iatrokemia on erityisesti lääkeaineita ja lääketiedettä käsitellyt kehittyneempi alkemian haara, joka sai alkunsa 1500-luvun alussa. Sen keskeinen vaikuttaja oli Paracelsus (1493–1541). Hänen mukaansa alkemian tuli käsitellä kaikkia prosesseja, joissa aine muuttaa muotoaan – ei siis pelkästään metallin transmutaatioita. Paracelsuksen työt alkoivat ilmestyä kirjoina vasta kymmeniä vuosia hänen kuolemansa jälkeen. Ne innoittivat myös muita iatrokemian pariin ja tuottamaan sitä käsittelevää kirjallisuutta. Iatrokemian ansiona voidaan pitää kemian tuloa osaksi eurooppalaisen lääketieteen opetusta. Iatrokemia nosti kemian akateemista arvostusta.

Muita merkittäviä iatrokemistejä olivat., 

Georgius Agricola (tunnettiin myös Georg Bauerina) (24. maaliskuuta 1494 – 21. marraskuuta 1555)
 De re metallica julkaistu 1556
Vanoccio Biringuccio (1480–1539)
 De Le Pirotechnia julkaistu 1540
Lazarus Ercker (?–1593)
 Treatise on Ores and Assaying julkaistu 1594
Jan Baptist van Helmont (12. tammikuuta 1579 Bryssel – 30. joulukuuta 1644 Vilvorde)
 Ortus medicinae julkaistu 1648

Lähteet

Viitteet
Alphaeus Philemon Cole

Alphaeus Philemon Cole (12. heinäkuuta 1876 – 25. marraskuuta 1988) oli yhdysvaltalainen kuvataiteilija. Hän syntyi New Jerseyssä ja tuli uransa aikana tunnetuksi varsinkin muotokuvillaan.

Cole opiskeli Pariisissa. Hänen teoksiaan on nähtävillä julkisesti muun muassa Lontoon National Portrait Galleryssä ja Brooklyn Museumissa. Hänet valittiin National Academy of Designiin vuonna 1930.

Colen isä oli kaivertaja Timothy Cole. Hän meni vuonna 1901 naimisiin kuvanveistäjä Margaret Ward Wamsleyn kanssa. Puolison kuoltua vuonna 1961 mies meni uusiin naimisiin laulaja Anita Rio Higginsin (k. 1973) kanssa.

Colesta tuli 5. tammikuuta 1987 maailman vanhin tunnettu elossa oleva mies; hän saavutti todistettavasti huiman 112 vuoden iän. Yli 110-vuotiaiksi eläneitä henkilöitä, jotka tunnetaan myös muista ansioistaan kuin korkeasta iästään, on äärimmäisen vähän. Muita ovat matemaatikko Leopold Vietoris, maastohiihtäjä Herman Smith-Johannsen ja kielitieteilijä Zhou Youguang.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset taiteilijat
Yli 110-vuotiaiksi eläneet yhdysvaltalaiset
Vuonna 1876 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet
Meni hermot

20 suosikkia – Meni hermot on vuonna 1999 julkaistu Firstin kokoelmalevy.

Kappaleet 
  (Cuore matto) säv. ja san. Toto Savio - Armando Ambrosino, suom. san. Juha Vainio.
 
 
 
 
 
  (Lady in Black)

Katso myös
 20 suosikkia -sarjan muut levyt

Lähteet 

Vuoden 1999 kokoelma-albumit
Suomalaiset popalbumit
Kari Kalto

Kari Kalto (s. 7. heinäkuuta 1978 Espoo) on suomalainen pelaajauransa lopettanut jääkiekkoilija. Nykyään Kalto toimii HC tps apuvalmentajana

Ura

Seuraura 
Kalton kasvattajaseura oli Jokerit, mutta hän pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa HIFK:n paidassa kaudella 1995–1996. Kalto pelasi kauden aikana HIFK:n paidassa viisi ottelua ilman tehopisteitä. Samalla kaudella Kalto pelasi myös HIFK:ssa A- ja B-nuorten SM-liigassa 42 ottelua. Niissä hän saalisti 28 maalia ja 50 pistettä. Kalto pelasi myös yhden ottelun I-divisioonassa pelaavan PiTan paidassa. Seuraava kausi kului samalla tavalla, HIFK:ssa vain kaksi ottelua ilman tehoja. Kaudella 1997-98 Kalto pääsi jo HIFK:n vakituiseen kokoonpanoon ja oli voittamassa joukkueelle Suomen-mestaruutta. Kaudella 1998-99 Kalto pelasi HIFK:ssa jo 54 ottelua ja teki 9 maalia ja 16 pistettä. HIFK oli lopulta toinen TPS:n voittaessa mestaruuden 3–1.

Kaudeksi 2000–2001 Kalto siirtyi Bluesin paitaan. Bluesissa Kalto pelasi seitsemän kautta. Hän joutui jättämään kauden 2007–2008 kesken olkapäävammojen takia. Kalton olkapää leikattiin kahdesti, mutta hän ei kuitenkaan pystynyt enää jatkamaan uraansa.

Maajoukkueura 
Kalto edusti Suomea kaksi kertaa junioreiden arvoturnauksessa. Hän oli voittamassa EM-hopeaa 18-vuotiaiden EM-kisoissa 1996 ja MM-kultaa nuorten MM-kilpailuissa 1998.

Miesten maajoukkueessa Kalto pelasi muutamia otteluita.

Tilastoja
yk= yhden kauden

Ennätyspisteiden kehitys SM-Liigassa

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Suomalaiset rullakiekkoilijat
Suomalaiset jääkiekkovalmentajat
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Louis V Joseph de Bourbon-Condé

Louis Joseph de Bourbon-Condé, Condén 8. ruhtinas (9. elokuuta 1736 Pariisi – 13. toukokuuta 1818 Chantilly) oli ranskalainen ylimys. Hän toimi tärkeässä tehtävässä palatsitalouden päällikkönä sekä Burgundin maaherrana ja oli yksi harvoista voitokkaista ranskalaisista kenraaleista seitsenvuotisessa sodassa. 

Condén ruhtinas ja hänen poikansa olivat ensimmäisiä, jotka pakenivat maasta Ranskan vallankumouksen vuoksi, välttääkseen vankilan ja oikeudenkäynnit he lähtivät heti Bastiljin valloituksen jälkeen. Tämä päätös osoittautui viisaaksi, sillä vallankumouksen hirmuhallinnon aikana kaikki Ranskassa asuvat Bourbon-suvun jäsenet pidätettiin ja osa teloitettiin.

Louis Joseph de Bourbon-Condé pakeni ensin Alankomaihin ja siirtyi sitten Torinoon. Pakolaisuutensa alkuvaiheessa hän osallistui monen muun emigrantin tavoin aseellisen vastarinnan järjestämiseen maan ulkopuolelta emigranttien armeijan avulla. Itävältä ja Preussi ryhtyivät kuitenkin pian rajoittamaan tätä toimintaa oman turvallisuutensa vuoksi. 

Vuodesta 1800 alkaen Louis Joseph de Bourbon-Condé asui Englannissa, Wansteadissa, jossa hänen taloutensa noudatti edelleen vanhan Ranskan mukaisia muotoja. Niiden rahoituksessa auttoi vuotuinen avustus, jonka maksoi Yrjö III. Täällä prinssi myös avioitui uudelleen. Uusi puoliso oli Marie-Catherine de Brignole-Sale, pakolainen hänkin. 

Kun Ludvig XVIII oli noussut Ranskan valtaistuimelle 1814, Condén ruhtinas palasi Pariisiin. Hän kuoli Chantillyssä 1818.

Aiheesta muualla  

 Louis-Joseph, 8e prince de Condé Encyclopedia Britannican verkkoversio 
 Nuttall Encyclopedia samasta aiheesta 

Ranskalaiset aateliset
Ranskan suuren vallankumouksen henkilöt
Ranskalaiset kenraalit
Vuonna 1736 syntyneet
Vuonna 1818 kuolleet
Marjatta Savolainen

Leena Marjatta Savolainen, o.s. Riihimäki (1939 Helsinki – 2004), oli suomalainen kirjailija.

Savolaisen vanhemmat olivat arkkitehti Heimo Riihimäki ja lausuntataiteilija Kastehelmi Karjalainen. Hän oli nelilapsisen perheen esikoinen. Sotavuosina perhe asui eri puolilla Suomea mutta asettui lopulta 1948 Turkuun, jossa Savolainen kirjoitti ylioppilaaksi. Savolainen valmistui 1960 Turun Opettajakorkeakoulusta opettajaksi. Kouluaikana Savolainen kiersi äitinsä ja kahden sisarensa kanssa ympäri Suomea pitämässä lausuntaesityksiä, joissa he esittivät muun muassa kansanrunoutta.

Savolaisen harrastuksiin kuului historiaa, uskontotiedettä, mytologiaa ja arkeologiaa. Harrastusten pohjalta syntyivät hänen romaaninsa Mantunainen (1990) ja sen itsenäinen jatko-osa Velhomatka (1993). Itämerensuomalaiseen tarustoon perustuvat tarinat ajoittuvat kansainvaellusajalle 500-luvulta jaa. Romaanien päähenkilö Välge on mantunainen, noita, parantaja ja hautaan saattaja, jonka koti sijaitsee Revalassa, nykyisessä Tallinnassa, josta hän vaeltaa monen mutkan kautta Suomeen.

Kuolemansa jälkeen vuonna 2012 Savolaiselta julkaistiin hänen ensimmäisin, elämäkerrallisia aineksia sisältävä, teos Kesy kuolema.

Teokset 
 Mantunainen, Karisto, 1990
 Velhomatka, Karisto, 1993
 Kesy kuolema, Urho Savolainen, 2012

Lähteet 

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1939 syntyneet
Vuonna 2004 kuolleet
Tadeusz Różewicz

Tadeusz Różewicz (9. lokakuuta 1921 Radomsko – 24. huhtikuuta 2014 Wrocław) oli puolalainen runoilija ja näytelmäkirjailija. Hän selvisi täpärästi toisesta maailmansodasta, jossa hänen veljensä Janusz surmattiin. Hänet nimitettiin vuonna 2000 Jagellon yliopiston kunniatohtoriksi.

Różewicz oli aikansa johtavia puolalaisia runoilijoita. Avantgardistisissa runoissaan hän käsittelee moraalisia ongelmia ja niiden ratkaisemista. Hän kirjoitti myös näytelmiä.

Useita runoteoksia julkaisseen Różewiczin ensimmäinen näytelmä, on Kartoteka (1960, suom. Kortisto) joka on esitetty suomeksi (Ylioppilasteatteri 1965), samoin kuin Valkoinen avioliitto (Białe małżeństwo, Turun kaupunginteatteri 1989).

Różewicz opiskeli Krakovan yliopistossa taidehistoriaa ja oli mukana toisen maailmansodan aikaisessa vastarintaliikkeessä.

Suomennetut teokset
 Ja niin edelleen; suom. [runoja eri teoksista] Jarmo Jääskeläinen, Helsinki: Tammi 1975 ISBN 951-30-2504-7
 Vakaa pikku maailmamme: näytelmä, Yleisradiolle suom. Kirsti Siraste ja Väinö Vainio, Helsinki: Yleisradio 1971
 Loukku (Pulapka); suomentanut Riitta Koivisto, Helsinki: Suomen Teatteriliitto 1984 (Näytelmämoniste)
 Kortisto (Kartoteka); puolan kielestä suom. Åke Lahtinen, Helsinki: TNL [i.a.] (Näytelmämoniste)

Suomennettuja runoja
Lähde
Antologioissa
 Maalliset mantrat: runoantologia, toim. Tommy Tabermann, Helsinki: WSOY 2000 ISBN 951-0-24999-8
 Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
 Puolalaista runoutta: Tilanteen kirjallinen liite n:o 4 suom. Brita Polttila ja Arvo Turtiainen, Helsinki: Sosialismin tutkimussäätiö 1964
 Tämän runon haluaisin kuulla 3, Helsinki: Tammi 2000 ISBN 951-31-1781-2
 Brita Polttila, Verkkaista liikettä: runoja ja runosuomennoksia 1963 - 2000, toim. Kaija Valkonen, Helsinki: Tammi 2000 ISBN 951-31-1836-3
Runot
 Antakaa meidän olla ( Zostawcie nas), suom. Brita Polttila, antologioissa: Maailman runosydän, Puolalaista runoutta ja Verkkaista liikettä
 Isäni, suom. Brita Polttila, antologiassa: Puolalaista runoutta
 Jäähyväiset, suom. Jarmo Jääskeläinen, antologiassa: Maailman runosydän
 Kertomus vanhoista naisista, suom. Jarmo Jääskeläinen, antologioissa: Maailman runosydän ja Tämän runon haluaisin kuulla 3
 Keskellä elämää, suom. Arvo Turtiainen, antologiassa: Puolalaista runoutta
 Kuka on runoilija (Kto jest poetą), suom. Jarmo Jääskeläinen, antologiassa: Maailman runosydän
 Kultainen vuori, suom. Brita Polttila, antologiassa: Puolalaista runoutta
 Minä näen mielettömät, suom. Brita Polttila, antologiassa: Puolalaista runoutta
 Miten hyvä (Jak dobrze), suom. Brita Polttila, antologioissa: Maailman runosydän ja Puolalaista runoutta:
 Paljaaksi riisuttu, suom. Jarmo Jääskeläinen, antologioissa: Maailman runosydän ja Maalliset mantrat
 Paluu (Powrót), suom. Brita Polttila, antologioissa: Puolalaista runoutta ja Verkkaista liikettä
 Sanomatonta, suom. Brita Polttila, antologiassa: Puolalaista runoutta

Lähteet

Puolalaiset runoilijat
Puolalaiset näytelmäkirjailijat
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Thomas Kinsella

Thomas Kinsella (4. toukokuuta 1928 − 22. joulukuuta 2021) oli irlantilainen runoilija ja kääntäjä. Hän opiskeli Dublinin yliopistossa ja oli vuodesta 1970 Templen yliopiston professori.

Kinsella aloitti runoilijanuransa 1950-luvulla Dolmen Pressin suojissa ja perusti vuonna 1972 Peppercanister-kustantamon oman tuotantonsa julkaisemiseksi. Hänen runojaan on julkaissut  suomennettuna Like Kustannus.

Suomennettu tuotanto
 Valitut runot, suom. Jyrki Vainonen, Helsinki: Like 2000 ISBN 951-578-807-2

Lähteet 

Irlantilaiset runoilijat
Kielenkääntäjät
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Zanjān (provinssi)

Zanjān (, Zanžān) on Iranin provinssi maan luoteisosassa. Zanjān on kooltaan 21 773 neliökilometriä, ja asukkaita siellä on 964 601 (2006). Zanjān sai nykyisen muotonsa vuonna 1996, kun siitä erotettiin Qazvīn omaksi provinssikseen. Provinssin pääkaupunki on Zanjān.

Zanjān voidaan jakaa maantieteellisesti kahteen alueeseen. Pohjoisessa on vuoristoista ja muualla tasankoa. Talvi on vuoristossa luminen ja tasangoilla leuto. Kesät ovat ympäri provinssia kuumia.

Zanjān on merkittävä teollisuuskeskus, ja alueella on myös paljon kaivosteollisuutta. Provinssi on kuuluisa hienoista ja kestävistä puukoistaan. Liikenneyhteydet Zanjāniin ovat hyvät; monet sivutietkin ovat asfalttipäällysteisiä ja varustettu liikennemerkein.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Iranin provinssit
Puhtaan maan buddhalaisuus

Puhtaan maan buddhalaisuus on yksi buddhalaisen Mahayana-suuntauksen  koulukunnista. Puhtaan maan buddhalaisuus on yksi omaperäisimmistä buddhalaisuuden suuntauksista. Sitä esiintyy pääasiassa Kiinassa, mutta myös Japanissa on sen pienimuotoista kannatusta.

Puhtaan maan buddhalaisuus syntyi Kiinassa 500-luvulla. Suuntaus sai suosiota etenkin kansan parissa. Siinä uskotaan Amitabha-buddhaan, joka on jumalallisen voiman ja valon kuva. Amitabhan ohella palvotaan Guanyin-jumalatarta, joita kumpaakin palvontaan temppeleissä. Ihminen pelastuu uskomalla Amitabhaan ja lausumalla toistuvasti tämän nimeä ja pääsee paratiisiin. Paratiisi on kaukainen läntinen Puhdas maa, jossa on pelkkää hyvyyttä ja rakkautta, ja siellä kaikki buddhalle omistautuneet ihmiset pääsevät lepäämään. Puhtaaseen maahan päässyt ihminen voi keskittyä valaistumiseensa täällä ennemmin kuin aiemmassa elämässään.

Lähteet

Buddhalaisuus

cs:Čistá země
de:Sukhavati
ja:浄土宗
pl:Czysta kraina
Kolme muskettikoiraa

Kolme muskettikoiraa (alkuperäiseltä nimeltään D'Artacan y los Tres Mosqueperros) on espanjalainen BRB Internacionalin vuonna 1981 valmistunut 26-osainen piirrossarja. Sarja perustui Alexandre Dumas’n Kolme muskettisoturia -kirjasarjaan, jonka oli tarkoitus esitellä romaanit myös tuon ajan sukupolvelle. 

Sarja kertoo D'Artagnanin, sekä kolmen muskettikoiran: Porthoksen, Athoksen ja Aramiksen seikkailuista, jotka joutuvat taisteluihin muun muassa kardinaali Richelieun armeijaa vastaan.

Vuonna 1989 sarjalle tehtiin jatkoa nimellä Muskettikoirien paluu.

Jaksot
Jaksojen suomenkieliset nimet DVD-julkaisusta.

Sarja Suomessa
Sarjan kaksi ensimmäistä jaksoa julkaistiin suomenkielisellä dubbauksella VHS:lle vuonna 1981. Tuolloin sarja kantoi nimeä D'Artakan. Dubbauksen käänsi Matti Merinen ja ohjasi Pekka Merinen. Ääninäyttelijöinä toimivat Matti Merinen, Pekka Merinen, Eero Merinen, Ari Ryynänen, Taisto Santikko, Seija Kuntt Uri ja Tarja Anttila.

Sarja ensiesitettiin Suomen televisiossa Yle TV1-kanavalla vuonna 1982 alkuperäisellä espanjan kielellä suomeksi tekstitettynä ja myöhemmin uusinta vuonna 1992.

Uudelleen dubattu versio sarjasta esitettiin MTV Juniorilla 2000 -luvun puolivälissä ja on sittemmin julkaistu kokonaisuudessaan DVD:lle kahteen eri otteeseen, ensin Finnkinon julkaisemana vuonna 2008 ja myöhemmin VLMedia Oyn toimesta vuonna 2020.

Televisioelokuva

Kolme muskettikoiraa -special
Sarjan jaksoista on koostettu myös noin 90 minuuttia pitkä televisioelokuva. Suomenkielisestä jälkiäänityksestä vastasi Oy PVP Voice Ab.

Suomenkieliset ääninäyttelijät

Sarjan dubbaus (Dubberman Oy)

Elokuvan dubbaus (Oy PVP Voice Ab)

Lähteet

1980-luvun piirrossarjat
Alexandre Dumasin teoksiin perustuvat televisiosarjat
Espanjalaiset televisiosarjat
Kuvitteelliset koirat
Televisión Españolan televisio-ohjelmat
Ennio Antonelli

Ennio Antonelli (s. 18. marraskuuta 1936) on katolisen kirkon italialainen pappi. Hän sai 21. maaliskuuta 2001 nimityksen Silvano Piovanellin seuraajaksi Firenzen arkkipiispana, ja hänet asetettiin tähän virkaan 20. toukokuuta. Hän toimi virassa, kunnes sai nimityksen Paavillisen perheneuvoston puheenjohtajaksi 7. kesäkuuta 2008

Antonelli syntyi Todissa ja sai pappisvihkimyksensä 2. huhtikuuta 1960. Hänet nimitettiin 25. toukokuuta 1982 Gubbion piispaksi ja 6. lokakuuta 1988 Perugia-Città della Pieven arkkipiispaksi. Jälkimmäisestä tehtävästä hän erosi 26. toukokuuta 1995. 

Antonellin konsekroi piispaksi Santo Bartolomeo Quadrin ja Antonio Fustellan avustama Decio Lucio Grandoni 29. elokuuta 1982. Aikoinaan hänet oli vihkinyt papiksi Ilario Alcini. Hän on saanut tohtorinarvon Perugian yliopistolta. 

Antonellista tehtiin kardinaali 21. lokakuuta 2003, joten hän osallistui uuden paavin valintaan keväällä 2005. Hän on San Andrea delle Fratten kardinaalipappi.

Lähteet
Vatican.va: Elämäkerrallisia tietoja 
Catholic-Hierarchy.org: Ennio Cardinal Antonelli 

Italialaiset kardinaalit
Katoliset arkkipiispat
Vuonna 1936 syntyneet
Elävät henkilöt