joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Anna Kiełbasińska

Anna Kiełbasińska (s. 26. kesäkuuta 1990 Varsova) on puolalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti. Hän voitti olympiahopeaa Tokion olympialaisissa 2020 4 × 400 metrin kilpailussa, jossa hän juoksi alkuerässä Puolan joukkueessa. Ensimmäisiin olympialaisiin hän osallistui Lontoossa 2012, jolloin hän kilpaili 200 metrin kilpailussa jääden alkueriin. Neljä vuotta myöhemmin Kiełbasińska kilpaili Rion olympialaisissa 2016 200 metrin kilpailussa ja 4 x 100 metrin viestissä. 200 metrillä hän jäi jälleen alkueriin ja viestissä Puolan joukkue jäi samoin alkuerävaiheeseen. Tokiossa hän kilpaili vain 4 x 400 metrin viestissä.

Kiełbasińska juoksi Dohan MM-kilpailuissa alkuerissä Puolan 4 × 400 metrin viestijoukkueessa, joka loppukilpailussa sai toisella kokoonpanolla hopeaa. Hän juoksi finaalissa Puolan voittaessa sisäratojen Euroopan-mestaruuden samalla matkalla Glasgow'ssa 2019. 200 metrillä hän on karsiutunut MM-kilpailujen välierissä 2015 sekä alkuerissä 2011 ja 2017 ja 400 metrillä alkuerissä 2019. Sisäratojen MM-kilpailuissa hän on edennyt 60 metrin juoksussa välieriin 2014 ja 2018. Hän saavutti Münchenin EM-kilpailuissa 2022 pronssia 400 metrillä ajalla 50,29 ja hopeaa sekä 4 × 100 että 4 × 400 metrin viesteissä. EM-kilpailuissa hän karsiutui 200 metrin välierissä 2016 ja 2018. 

Kiełbasińska saavutti alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa hopeaa 4 × 100 metrin viestissä ja pronssia 200 metrillä 2009. Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän voitti kultaa 200 metrillä ja sai pronssia 100 metrillä 2011.

Kiełbasińska juoksi 200 metrin ennätyksensä 22,76 La Chaux-de-Fondsissa 14. elokuuta 2021. Hallissa hän on juossut saman matkan parhaimmillaan aikaan 23,12 Toruńissa 18. helmikuuta 2018. 400 metrin ulkorataennätyksensä 50,28 hän juoksi Pariisissa 18. kesäkuuta 2022. Hallissa hän on juossut matkan Puolan ennätysaikaan 51,10 Ostravassa 3. helmikuuta 2022.

Lähteet

Puolalaiset pikajuoksijat
Puolalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1990 syntyneet
Elävät henkilöt
Lahja Salviander

Lahja Inkeri Salviander, vuoteen 1944 Koskinen (5. helmikuuta 1915 Huittinen – 9. tammikuuta 2000 Turku) oli suomalainen tanssija, liikunnanohjaaja, musiikkipedagogi, koreografi sekä tanssi- ja liikuntakoulun perustaja ja johtaja.

Salvianderin äiti oli ompelija Amanda Koskinen ja puoliso vuodesta 1944 rakennusmestari Reino Ruuben Salviander, rakennusmestari Anton Salvianderin poika.  Lahja Salviander kävi kansakoulun 1928 ja Turun tyttökoulun 1928–1934. G. A. Wäntin kunnallisalan erikoiskoulun harjoittelussa hän oli 1935–1936 ja suoritti Olga Wikströmin kirjanpitokoulun 1936–1937 ja voimistelunohjaajakurssin Varalan liikuntaopistossa. Salviander oli Kauppateollisuus-yhtiön kirjanpitäjä 1937–1939, Turun Teatterissa Suomen ensimmäinen ammattiteatteriin kiinnitetty tanssisolisti vuodesta 1937 ja tanssijoiden kouluttaja 1943–1950, suojeluskunnan kanslisti 1940–1944, Huhtamäki-yhtiön kirjanpitäjä 1944–1946 ja Liikuntakoulu Lahja Salvianderin perustaja ja johtaja 1947–1984. Opettajana hän toimi Turun tyttölyseossa 1954–1956 ja 1957–1958 sekä Mynämäen yhteiskoulussa 1965–1967 ja 1973–1974. Hän oli Lahjan Tytöt -yhdistyksen pääkouluttaja, puheenjohtaja 1971–1974 ja ohjaaja 1971–1985.  Turun Urheiluliitossa Salviander koulutti ja johti tyttö- ja naisvoimistelijoita ja joukkueita. Hän toimi myös  Suomen Voimisteluliiton naisvaliokunnassa, johtokunnassa, työvaliokunnassa ja varapuheenjohtajana ja piti ulkomailla tanssin kesäkursseja. Salviander suunnitteli koreografioita teattereihin sekä Suomessa että Ruotsissa. Muun muassa koreografi  Marjo Kuusela, laulaja Tamara Lund ja näyttelijä  Rose-Marie Precht ovat olleet Salvianderin oppilaita.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Poutunen, M. 2000. Ryhtiä, tytöt! Hymyilkää, tämä on hauskaa! Tutkielma turkulaisen naisvoimisteluohjaajan, Lahja Salvianderin, elämästä ja elämäntyöstä. Suomalaisen ja vertailevan kansatieteen pro gradu -työ, Turun yliopisto 2000. 137 s.

Suomalaiset tanssijat
Suomalaiset musiikkipedagogit
Suomalaiset koreografit
Vuonna 1915 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet
Aurora-mitalin saajat
Mysteerilaulajat – I Can See Your Voice Suomi

Mysteerilaulajat – I Can See Your Voice Suomi (tunnetaan yksinkertaisesti nimellä Mysteerilaulajat) on suomalainen television viihdeohjelma, joka perustuu eteläkorealaiseen I Can See Your Voice-ohjelman formaattiin. Se sai ensi-iltansa 16. lokakuuta 2021 Nelosella.

Ohjelman kulku 
Panelistit ja kilpailija ovat seitsemän hengen Mysteerilaulajien tiimin edessä. Osa mysteerilaulajista ovat ns. "hyviä laulajia" ja osa "huonoja laulajia" eli huijareita. Kilpailijan tavoitteena on pudottaa huijarit pois sen perusteella, ettei hän kuule heidän todellista ääntään. Peliä pelataan kierroksittain, ja lopuksi voittava mysteerilaulaja paljastetaan. Pelaaja kartuttaa pottiaan jokaisesta huijarin eliminoinnista 1 000 eurolla. Jos viimeinen laulaja on hyvä, kilpailija voittaa 10 000 euron jättipotin, mutta jos hän on huijari, kilpailija lähtee kotiin tyhjin käsin. Jos kilpailija haluaa varmistaa voittonsa, hän lähtee kotiin siihen mennessä keräämällä potilla, korkeintaan 6 000 eurolla.

Kierros 1: Ensivaikutelma
Kaikki seitsemän jakson Mysteerilaulajaa esitellään lyhyesti, jonka jälkeen kilpailija joutuu pudottamaan yhden ja paljastuttamaan hänen äänensä.

Jos kilpailija onnistuu pudottamaan huijarin, saa hän lisättyä 1 000 € pottiin.

Kierros 2: Lipsync
Tällä kierroksella Mysteerilaulajat jaetaan kahteen ryhmään, ja he esiintyvät yksitellen. Jos kyseessä on hyvä laulaja, teeskentelee hän lauluaan oman ääniraitansa päälle. Jos taas huijari laulaa, laulun on laulanut joku muu, ja hän koettaa lipsyncata sen, eli laulamalla sen mahdollisimman hyvin huulilta.

Jos kilpailija onnistuu pudottamaan huijarin, saa hän lisättyä 1 000 € pottiin.

Kierros 3: Vinkkivideo
Tällä kierroksella kilpailija saa valita yhden Mysteerilaulajan, josta hän haluaa tietää enemmän vihjevideon merkeissä. Tämän jälkeen hän voi pudottaa kenet tahansa jäljellä olevista Mysteerilaulajista; ei ole pakko vihjevideon perusteella.

Jos kilpailija onnistuu pudottamaan huijarin, saa hän lisättyä 1 000 € pottiin.

Kierros 4: Mysteeristudio
Tällä kierroksella kilpailija saa valita yhden Mysteerilaulajan, jonka Studionauhoituksen hän haluaa kuulla. Tämä video on kuitenkin väärennetty esim. soittamalla se takaperin tai eri äänialalla. Sitä seuraava äänestys tapahtuu jälleen 3. kierroksen tapaan.

Jos kilpailija onnistuu pudottamaan huijarin, saa hän lisättyä 1 000 € pottiin.

Tämä voi olla kilpailijan viimeinen kierros siinä tapauksessa, jos hän päättää kävellä kotiin ansaitsemansa potin kanssa.

Finaalikierros: Kuulustelu
Finaalissa kilpailija saa ensiksi kysyä yhdeltä jäljellä olevista laulajista tarkentavia kysymyksiä 30 sekunnin ajan. Tämän jälkeen illan artistivieras saa kysyä yhden kysymyksen toiselta laulajalta.

Tämän perusteella kilpailija äänestää viimeisen kerran toisen heistä ulos. Jäljelle jäänyt saa laulaa dueton artistivieraan kanssa. Jos viimeinen Mysteerilaulaja ilmenee hyväksi laulajaksi, on kilpailija voittanut pääpotin, 10 000 €.

Jaksot

Ensimmäinen tuotantokausi (2021)

Artistivieraat

Panelistit

Katsojaluvut

Lähteet 

2020-luvun televisiosarjat
Musiikkiohjelmat
Rasmus Ruusunen

Rasmus Ruusunen (s. 26. syyskuuta 2003 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue Saimaan Palloa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Ruusunen pelaa pääasiassa seuran U20-joukkueessa.

Ura

Seuraura 
Ruusunen on Vuosaaren Viikinkien kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Jokereihin kaudeksi 2018–2019. Ruusunen voitti kauden päätteeksi sekä B-nuorten SM-hopeaa että C-nuorten Suomenmestaruuden. Kaudeksi 2019–2020 hän siirtyi Helsingin IFK:n organisaatioon, jossa suurin osa Ruususen kaudesta eteni seuran A-nuorissa.

Kaudeksi 2021–2022 Ruusunen nimettiin HIFK:n U20-joukkueen kapteeniksi. Hän oli tehoilla 15+13=28 joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies. Ruusunen debytoi samalla kaudella myös seuran SM-liigajoukkueessa. Hän teki miesten pääsarjadebyyttinsä Mestarien liigan kolmannella kierroksella 2. syyskuuta 2021 sveitsiläistä ZSC Lionsia vastaan. Ruusunen merkittiin HIFK:n nelosketjun vasempaan laitaan Micke-Max Åstenin ja Elis Heden viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 1.57 minuuttia. Ruusunen pelasi kaksi CHL-ottelua ilman tehopisteitä, mutta hän ei kuitenkaan debytoinut SM-liigassa.

Ruusunen siirtyi kaudeksi 2022–2023 2+1-vuotisella juniorisopimuksella Saimaan Palloon.

Maajoukkueura 
Ruusunen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2021, jolloin hän toimi Suomen varakapteenina. Ruusunen valittiin Venäjää vastaan pelatun avausottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi. Hän pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2019. Yhteensä Ruusunen on pelannut seitsemän nuorten ja 37 poikien maaottelua.

Ruusunen valittiin Viljam Sandvikin ohella kaikkien aikojen ensimmäisinä valintahetkellä Vuosaaren Viikinkejä edustaneina pelaajina Pohjola-leirille vuonna 2018.

Pelityyli 
EP Rinkside -sivuston mukaan Ruusunen on kokonaisvaltainen laitahyökkääjä, jonka voi sijoittaa mihin tahansa ketjuun luistelunsa, energiansa ja kahden suunnan pelinsä ansiosta.

Muuta 

Ruusunen on pelannut myös jääpalloa hyökkääjänä Botniassa. Hän debytoi kaudella 2017–2018 seuran miesten joukkueessa Bandyliigassa vain 14-vuotiaana 10. tammikuuta 2018 vieraissa Warkauden Pallo -35:tä vastaan. Ruusunen edusti Suomea myös lajin alle 15-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2018, jolloin Salin voitti pronssia.

Ruusunen harrasti lapsena myös jalkapalloa.

Tilastot

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Suomalaiset jääpalloilijat
Saimaan Pallon pelaajat
Vuonna 2003 syntyneet
Elävät henkilöt
Storm Reid

Storm Reid (s. 1. heinäkuuta 2003 Atlanta, Georgia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Uransa alussa hän on näytteli muun muassa elokuvissa 12 Years a Slave (2013) ja Sleight (2016). Hän teki läpimurtonsa fantasiaelokuvassa Hyppy ajassa (2018), josta hän sai muun muassa Teen Choice -palkintoehdokkuuden. Sittemmin hän on esiintynyt muun muassa jännityselokuvassa Don’t Let Go (2019), minisarjassa When They See Us (2019) ja kauhuelokuvassa The Invisible Man (2020). Tällä hetkellä hän tähdittää HBO:n draamasarjaa Euphoria (2019–). Hänellä oli myös sivurooli sarjakuvaelokuvassa The Suicide Squad: Suicide Mission (2021).

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 2003 syntyneet
Afroamerikkalaiset
Elävät henkilöt
Eetu Anttila

Eetu Anttila (s. 5. heinäkuuta 1999 Naantali) on suomalainen jääkiekkomaalivahti, joka edustaa SM-liigajoukkue Turun Palloseuraa.

Ura 
Anttila aloitti jääkiekkoilun naantalilaisessa VG-62:ssa. Hän aloitti kenttäpelaajana, mutta Anttila siirtyi jo varhain maalivahdiksi, kun hänelle omien sanojensa mukaan annettiin isokokoisena pelaajana maalivahdin varusteet. Anttila siirtyi D-juniori-ikäisenä Turun Palloseuraan. Ensimmäisellä A-juniorikaudellaan 2017–2018 hän toimi pääasiassa kakkosmaalivahtina Waltteri Ignatjewille ja pelasi 20 runkosarjaottelua. Kaudella 2018–2019 Anttila nousi joukkueensa selkeäksi ykkösmaalivahdiksi ja pelasi 30 runkosarjaottelua. Hän puki kauden aikana myös SM-liigassa 15 runkosarjaotteluun, kun Anttila paikkasi sekä Rasmus Tirrosen että Henrik Haukelandin poissaoloja. Hän ei kuitenkaan saanut peliaikaa.

Huhtikuussa 2019 Anttila teki TPS:n SM-liigajoukkueen kanssa vuoden mittaisen juniorisopimuksen. Hän pelasi harjoituskaudella 2019–2020 yhden ottelun tanskalaista Rødovre Mighty Bullsia vastaan, mutta Anttila lähti sarjakauteen kuitenkin niin ikään joukkueen kolmantena maalivahtina Rasmus Tirroselle ja Julius Pohjanoksalle. Hän pelasi kautensa TPS:n A-nuorissa. Anttila puki kahdeksaan SM-liigaotteluun, mutta hän jäi kuitenkin ilman peliaikaa. Huhtikuussa 2020 Anttila teki TPS:n kanssa kaksivuotisen SM-liigasopimuksen. Hän lähti kauteen 2020–2021 jälleen niin ikään joukkueen kolmantena maalivahtina Andrei Karejeville ja Rasmus Tirroselle. Anttila pelasi harjoituskaudella kaksi ottelua, mutta hän aloitti sarjakautensa yli-ikäisenä TPS:n U20-joukkueessa. Anttila kuitenkin joutui jo alkukaudella sivuun, kun hän sairastui mykoplasmaan. Anttilan kausi jäi vain viiden runkosarjaottelun mittaiseksi, vaikkakin hän toimi pudotuspeleissä kakkosmaalivahtina Emil Vuoriolle.

Myös kauteen 2021–2022 Anttilan oli määrä lähteä TPS:n kolmosmaalivahtina, kun seura hankki kesällä 2021 Anrei Karejevin aisapariksi Felix Sandströmin. Sandström sai kuitenkin hyvin nopeasti sopimuksen NHL:ään. Anttila aloitti kautensa TPS:n toisena maalivahtina ja hän teki miesten pääsarjadebyyttinsä Mestarien liigan neljännellä kierroksella 5. syyskuuta 2021 tšekkiläistä HC Sparta Prahaa vastaan. Anttila torjui TPS:n 3–2-tappioon päättyneessä ottelussa 23 kertaa. SM-liigadebyyttinsä hän teki runkosarjan viidennellä kierroksella 18. syyskuuta 2021 Rauman Lukkoa vastaan. Anttila pelasi heti nollapelin ja hän torjui TPS:n 1–0-voittoon päättyneessä ottelussa 26 kertaa. Kari Kauppila valitsi Anttilan ottelun Alumnien tähtien ykköstähdeksi. Kaikkiaan hän pelasi tulokaskautensa aikana 17 runkosarjaottelussa ja yhdessä playoff-ottelussa. Anttila voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Hän pelasi myös kolme Mestarien liigan ottelua. Joulukuussa 2021 Anttila teki TPS:n kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.

Tilastot

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset jääkiekkomaalivahdit
Turun Palloseuran pelaajat
Vuonna 1999 syntyneet
Elävät henkilöt
August Aaltonen (yrittäjä)

August Aleksander Aaltonen (12. heinäkuuta 1906 Uusikaupunki – 13. syyskuuta 1971 Turku) oli suomalainen yrittäjä, kauppaneuvos ja moottoriurheilun kehittäjä.

Aaltosen vanhemmat olivat tukkukauppias August Ferdinand Aaltonen ja Maria Johansson ja puoliso vuodesta 1935 Laina Sirkka Kaarina Ylitalo. Ralliautoilija Rauno Aaltonen on heidän poikansa. August Aaltonen tuli hoitamaan ja kehittämään isänsä perustamaa polkupyöräliikettä, josta muodostui alallaan Suomen suurin 1930-luvulla. Yrityksen toimitusjohtajana hän aloitti 1933. 

Aaltonen osallistui koko alan yhteistyöhön ja standardointiin merkittävästi, muun muassa kehittäen polkupyörän keskiön ja ohjainlaakeristojen yhteismitoitusjärjestelmän, joka tuli käyttöön Pohjoismaissa ja Saksassa. Käytöstä poistettujen pyörien laakeristojen kierrätys mahdollisti sodanaikaisen pyörähuollon. Tuolloin Aaltonen toimi päämajassa ja hänen vastuullaan olivat armeijan koko polkupyöräkannan huolto ja täydennykset. Aaltonen laajensi yritystään 1940-luvulla moottori- ja polkupyörien ja urheiluvälineiden lisäksi myös autoihin ja traktoreihin. Yrityksestä tuli suurin autoliike Helsingin ulkopuolella. 

Aaltonen oli itsekin kilpaurheilija, joka erikoistui ratamoottoripyöräilyyn, samoin kuin toimi valmentajana.  Hän rakennutti 1949 Turkuun Suomen ensimmäisen speedwayradan ja toi lajin harrastuksen Suomeen. Aaltonen oli vesispeedwayn Suomen mestari 1952, 1953 ja 1954. Suomen Urheilun hopeisen ansioristin Aaltonen sai 1960, kauppaneuvoksen arvo hänelle myönnettiin seuraavana vuonna. 

Aaltonen perusti lisäksi maan suurimpiin kuuluvan turkisalan yrityksen. Myös turkisalalla hänellä oli useita luottamustehtäviä.

Lähteet

Suomalaiset yrittäjät
Suomalaiset ratamoottoripyöräilijät
Suomalaiset moottoriveneilijät
Suomalaiset urheiluvalmentajat
Vuonna 1906 syntyneet
Vuonna 1971 kuolleet
Stefon Diggs

Stefon Mar'sean Diggs (s. 29. marraskuuta 1993, Alexandria, Virginia) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä. Diggs edustaa Buffalo Billsiä, johon hän siirtyi vuonna 2020. Ennen Billsiä hän pelasi Minnesota Vikingsia, joka varasi hänet vuoden 2015 varaustilaisuudessa viidennellä kierroksella varaustilaisuuden 146. pelaajana.

Ura

Yliopistoura
Diggs edusti yliopistotasolla Marylandin yliopistoa, jossa hän pelasi vuodet 2012–2014. Hän vastaanotti ensimmäisellä kaudellaan 848 jaardia ja teki kuusi touchdownia. Lisäksi hän juoksi 114 jaardia. Seuraavalla kaudella Diggs pelasi seitsemän ottelua, joissa vastaanotti 587 jaardia ja teki kolme touchdownia. Viimeisenä vuotenaan hän vastaanotti 792 jaardia kymmenessä ottelussa tehden viisi touchdownia.

Ammattilaisura

Minnesota Vikings varasi Diggsin NFL:n vuoden 2015 varaustilaisuuden viidennellä kierroksella 146 pelaajana. Hän solmi Vikingsin kanssa toukokuussa 2015 neljän vuoden tulokassopimuksen, jonka kokonaisarvo oli 2,5 miljoonaa dollaria. 

Diggs pelasi ensimmäisen ottelunsa lokakuussa 2015 Broncosia vastaan ja ensimmäisen toucdowninsa hän teki kolme viikkoa myöhemmin peliviikolla kuusi Lionsia vastaan. Hän pelasi runkosarjassa lopulta 13 ottelua, joissa vastaanotti 720 jaardia ja teki neljä touchdownia. Lisäksi hän pelasi yhden pudotuspeliottelun, josa vastaanotti 26 jaardia. Vuonna 2016 hän pelasi 13 ottelua, mutta kärsi useista pienistä loukkaantumisista pitkin kautta. Hän vastaanotti 903 jaardia ja teki kolme touchdownia.

Vuonna 2017 Diggs pelasi runkosarjassa 14 ottelua: hän oli loukkasi lokakuussa nivusensa ja menetti sen takia kaksi ottelua. Hän vastaanotti 849 jaardia ja teki 8 touchdownia. Vikings voitti oman divisioonan ja kohtasi pudotuspelien toisella kierroksella New Orleans Saintsin. Ottelun lopussa Vikings siirtyi johtoon Diggsin 61 jaardia pitkällä maalilla voittaen koko ottelun. Ottelua kutsutaan Minneapoliksen ihmeeksi. Vikings kuitenkin hävisi seuraavan ottelun ja putosi näin jatkosta. Hän vastaanotti kahdessa pudotuspeliottelussa 207 jaardia tehden yhden maalin. Heinäkuussa 2018 Diggs ja Vikings solmivat viiden vuoden jatkosopimuksen, jonka kokonaisarvo oli 72 miljoonaa dollaria, josta 40 miljoonaa taattua rahaa. Lisäksi Diggs sai 15 miljoonan allekirjoitusbonuksen. Vuonna 2018 Diggs ylitti runkosarjassa ensimmäisen kerran yli 1000 vastaanotetun jaardin rajan, kun hän 15 ottelussa vastaanotti 1021 jaardia. Lisäksi hän teki yhdeksän maalia. Kaudella 2019 Diggs vastaanotti 1130 jaardia ja teki kuusi touchdownia. Pudotuspelien kahdessa ottelussa hän vastaanotti 76 jaardia ja teki yhden touchdownin.

Maaliskuussa 2020 Diggs kaupattiin Buffalo Billsiin useita varausvuoroja vastaan. Ensimmäisellä kaudellaan Buffalossa Diggs vastaanotti 1535 jaardia ja teki kahdeksan touchdownia. Pudotuspelien kolmessa ottelussa hän vastaanotti 311 jaardia ja teki kaksi maalia. Hänet valittiin kauden päätteeksi ensimmäistä kertaa urallaan Pro Bowliin ja All-Pro-joukkueeseen.

Tilastot
Lähde:

Runkosarja

Pudotuspelit

Lähteet

Yhdysvaltalaiset amerikkalaisen jalkapallon pelaajat
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Barry Keoghan

Barry Keoghan (s. 18. lokakuuta 1992 Dublin) on irlantilainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten rooleistaan elokuvissa Dunkirk (2017) ja The Killing of a Sacred Deer (2017). Hän on myös esiintynyt elokuvissa ’71 (2014) ja The Green Knight (2021) sekä minisarjassa Chernobyl (2019).

Hän myös näyttelee sarjakuviin perustuvissa elokuvissa Eternals (2021) ja The Batman (2022).

Vuonna 2020 The Irish Times listasi Keoghanin kaikkien aikojen 27. parhaaksi irlantilaiseksi näyttelijäksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Irlantilaiset näyttelijät
Vuonna 1992 syntyneet
Elävät henkilöt
Kai Jokiaho

Kai Jokiaho on suomalainen rumpali. Hän on esiintynyt monen artistin kanssa, muun muassa Paula Koivuniemi, Erja Lyytinen, Laura Voutilainen, Heikki Silvennoinen, Jore Marjaranta, Juha Tapio ja Jari Sillanpää. Viime vuosina hän on soittanut musikaaleissa ja toiminut studiomuusikkona. Levytukku Oy järjesti vuonna 1998 Tama-rumpukilpailun minkä Jokiaho voitti.

Musikaalit 
 We Will Rock You (2021)
 Mary Poppins (2020-)
 Sister Act (2019)
 Chess (2018)
 Mamma Mia (2014 & 2018)
 West Side Story (2013)
 Legally Blonde (2013)
 Hair (2012)
 Kristina Från Duvemåla (2012)
 Rent (2012)
 Hairspray (2012)
 Silmistä pois (2011)
 Fame (2010)
 Play Me (2009)
 High School Musical 2 (2009)
 La Cage Aux Folles (2008)
 A Chorus Line (1998)
 My Fair Lady (1992)
 Hello Dolly! (1991)

Levytykset 
 Backman, Johanson & The Others – Crazy Game Of Love (2021)
 Jordan Cade – A Place To Call Home (2021)
 T.Sameli Rajala – Electric Rajala (2021)
 Backman, Johanson & The Others – At Last (2019)
 State Cows – Ain't Nobody (2018)
 Erja Lyytinen – Stolen Hearts (2017)
 Erja Lyytinen & Heikki Silvennoinen – Live 2016 (2016)
 Ben Granfelt Band – Handmade (2014)
 T.Sameli Rajala – The Sauce (2013)
 Jean S. – Keskiyön Aikaan (2009)
 Phil Harmonic – Suoraan Asiaan (2004)
 Bryn Jones – Ruby (2002)

Televisio 
 Stage – Paras koulumusikaali (2011)
 Phil Harmonic – Linnan Jatkot (2008, 2010, 2012)
 Tapani Kansa – Betonimylläri (2006)

Suomalaiset rumpalit
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Voulisméno Alóni

Voulisméno Alóni (, ”Vajonnut puimatanner”) on karstivajoama Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Stroúmpoulas-vuoren juurella Malevízin kunnassa noin 15 kilometriä Iraklionin kaupungista länteen, lähellä Márathoksen kylää.

Vajoama on pyöreä ja sen halkaisija on noin 90 metriä. Siinä on jyrkät reunat, joiden korkeus vaihtelee 15 ja 50 metrin välillä. Seinämiä käytetään kiipeilyyn. Alas pääsee polkua pitkin. Vajoaman arvellaan syntyneen luolan romahtamisen seurauksena.

Paikallisen kertomuksen mukaan vajoama olisi saanut nimensä ”Vajonnut puimatanner” siitä, että joku maanviljelijä olisi suorittanut paikalla puimatöitä vaimonsa ja tyttärensä kanssa profeetta Elian pyhäpäivänä. Rangaistukseksi maa romahti heidän altaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kreetan maantiede
Malevízi
3rd Decade – The Anniversary Edition


3rd Decade – The Anniversary Edition on heavy metal -yhtye Waltarin albumi, joka julkaistiin 26. marraskuuta 2021. Albumi julkaistaan yhtyeen debyyttialbumin Monk Punkin 30-vuotisjuhlan kunniaksi. Albumi sisältää yhtyeen vanhoja kappaleita uusina versioina eri artistien kanssa.

Kappaleet

Lähteet 

Waltarin albumit
Vuoden 2021 albumit
A. J. Brown

Arthur Juan "A. J." Brown (30. kesäkuuta 1997, Starkville, Mississippi) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä. Brown edustaa Tennessee Titansia, joka varasi Brownin 2. kierroksella varaustilaisuuden 51. pelaajana vuoden 2019 varaustilaisuudessa.

Ura

Yliopistoura

Brown edusti yliopistotasolla Mississippin yliopistoa. Hänet oli varattu MLB:hen, kun San Diego Padres varasi Brownin vuoden 2016 varaustilaisuudessa. Hän oli jo allekirjoittanut sopimuksen Padresin kanssa, mutta siirtyi Mississippiin pelaamaan jalkapalloa. Brown pelasi Mississippissä vuodet 2016–2018 vastaanottaen yhteensä 2984 jaardia ja tehden 19 touchdownia 34 ottelussa. Parhaalla kaudellaan hän vastaanotti 1320 jaardia 12 ottelussa.

Ammattilaisura

Tennessee Titans varasi Brownin NFL:n vuoden 2019 varaustilaisuuden toisella kierroksella 51 pelaajana. Titans solmi Brownin kanssa neljävuotisen tulokassopimuksen kesäkuussa 2019. Brown pelasi ensimmäisellä kaudellaan kaikki 16 runkosarjaottelua. Hän vastaanotti 1051 jaardia ja teki kahdeksan touchdownia. Lisäksi hän teki juoksemalla yhden touchdownin. Pudotuspelien kolmessa ottelussa hän vastaanotti 64 jaardia eikä tehnyt touchdowneja. Hänet valittiin tulokaskaudellaan tulokkaiden tähtijoukkueeseen. Toisella kaudella Brown kärsi polven loukkaantumisesta, minkä takia hän pelasi vain 14 runkosarjan ottelua. Hän vastaanotti niissä 1075 jaardia ja teki 11 touchdownia. Ainoassa pudotuspeliottelussa hän vastaanotti 83 jaardia ja teki yhden maalin. Hänet valittiin myös kauden päätteeksi Pro Bowliin.

Tilastot
Lähde:

Runkosarja

Pudotuspelit

Lähteet

Yhdysvaltalaiset amerikkalaisen jalkapallon pelaajat
Vuonna 1997 syntyneet
Elävät henkilöt
András Arató

András István Arató (s. 11. heinäkuuta 1945) on unkarilainen eläköitynyt sähköinsinööri ja malli. Hän on tullut tunnetuksi ns. Hide the Pain Harold -meeminä.

Tausta ja yksityiselämä 
Arató syntyi Kőszegin kaupungissa Unkarin kuningaskunnassa vuonna 1945. Koulutukseltaan Arató on sähköinsinööri, ja hän valmistui Budapestin tekniikan ja talouden yliopistosta vuonna 1969. Tämän jälkeen hän teki töitä lamppujen ja valaisuun liittyvän tekniikan parissa, kunnes jäi eläkkeelle.

Arató on naimisissa Gabriella Andrásné Aratón kanssa. Parilla on yksi poika.

Kuuluisuus on Aratón mukaan vaikuttanut positiivisesti hänen mielialaansa ja hän on sanonut saaneensa uutta virtaa vanhoille päivilleen alettuaan esiintymään mainoksissa ja tavatessaan nuoria, jotka haluavat ottaa yhteiskuvia hänen kanssaan. Vuonna 2020 oli mukana Unkarin Masked Singer -ohjelmassa ja esiintyi vihreänä hirviönä.

Huhtikuussa 2021 Arató joutui sairaalaan saatuaan koronavirustartunnan.

Hide the Pain Harold -meemi 
Vuonna 2008 ammattivalokuvaaja otti yhteyttä Aratóhon nähtyään tämän internetiin lataamat lomakuvat. Arató oli hermostunut, mutta sen verran otettu, että päätti suostua valokuvaajan kuvapankin koekuvauksiin.

Arató ilmoittautui kuvapankin malliksi. Internetin käyttäjät kiinnittivät huomiota hänen ilmeeseensä, joka vaikutti siltä, että Arató peittelisi pahaa oloaan, mistä tehtiin lukemattomia meemejä, jotka levisivät laajalti ja nopeasti internetissä. Kun Arató sai kuulla meemin syntymisestä, hän alkoi katumaan malliksi lähtemistään. Hän pyrki pysymään poissa julkisuudesta viisi vuotta, kunnes päätti ottaa meemin omakseen. Arató kertoi, että koska ei voi saada kuvia pois internetistä, hän päätti ottaa kuuluisuudesta mahdollisimman paljon iloa irti.. Vaimo Gabriella on Aratón mukaan käynyt saman henkisen prosessin läpi. 

Haroldin hahmo on osoittautunut houkuttelevaksi liikeideaksi ja Arató kiertää ympäri maailmaa esiintyen erilaisissa tapahtumissa kutsuvieraana ja puhujana. Kuuluisuuden myötä myös hänen kuvistaan tehdyt ilkeilevät meemit ovat kadonneet lähes kokonaan ja Aratón mukaan tämä johtuu siitä, että ihmiset näkivät oikean kanssaihmisen meemin takana.  

Surulliseksi tulkittavista ilmeistään huolimatta Arató on kertonut, että hänellä ei ole mitään ihmeellisempiä huolia, joita koittaisi peitellä.

Lähteet 

Unkarilaiset henkilöt
Internet-ilmiöt
Insinöörit
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Jack Haig

Jack Haig (s. 6. syyskuuta 1993 Southport, Queensland) on australialainen maantiepyöräilijä. Hän edusti vuosina 2015–2020 australialaistalli Oricaa / Mitchelton-Scottia ja on vuodesta 2021 kilpaillut Team Bahrain Victorious -joukkueessa. Hän on menestynyt etenkin etappikilpailuissa.

Saavutuksia 

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives

Maastopyöräily 
2013
Maastoajon alle 23-v. Australian-mestaruus
Maastoajon Oseanian-mestaruuskilpailut, alle 23-v. hopeaa

Maantiepyöräily 
2014
Tour Down Under, nuorten kilpailun voitto
Herald Sun Tour, nuorten kilpailun voitto
Tour Alsace, nuorten kilpailun voitto
2015
Tour de l'Avenir, kokonaiskilpailussa toinen 
2016
Slovenian ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen, pistekilpailun voitto
2017
Slovenian ympäriajo, kokonaiskilpailussa kolmas
Puolan ympäriajo, 6. etapin voitto
2018
Tour of Utah, kokonaiskilpailussa kolmas
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa 19:s
2019
Pariisi–Nizza, kokonaiskilpailussa neljäs
Bretagne Classic Ouest-France, kolmas
GP Bruno Beghelli, kolmas
Lombardian ympäriajo, kuudes
2020
Volta a la Comunitat Valenciana, kokonaiskilpailussa toinen
Vuelta a Andalucia, kokonaiskilpailussa toinen, 4. etapin voitto
2021
Critérium du Dauphiné, kokonaiskilpalussa viides
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa kolmas
2022
Pariisi–Nizza, kokonaiskilpailussa kuudes
Critérium du Dauphiné, kokonaiskilpailussa viides

Lähteet 

Australialaiset maantiepyöräilijät
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Pärjänjoki

Pärjänjoki on Syötteen kansallispuistoa halkova 65 kilometriä pitkä joki Pudasjärven ja Taivalkosken alueella. Pärjänjoki saa alkunsa Taivalkosken puolelta Pärjänlatvalammista ja laskee etelässä Livojokeen. Joki halkoo pääosin asumattomia erämaita ja on koko matkaltaan kalataloudellisesti kunnostettu pikkujoki.

Pärjänjoen virkistyskalastusalue käsittää Pärjänjoen osa-alueita 38 km:n matkalla Taivalkosken Kylmälästä Pudasjärven Riihiahoon sekä seuraavat jokeen laskevat purot: Torasoja, Ahmaoja, Syrjäoja, Koiraoja, Syöteoja, Ylpiänoja ja Isokurunoja. Pärjänjoen luontaiseen kalastoon kuuluvat taimen, harjus, siika, hauki ja ahven. Pohjolan Voima Oy istuttaa jokeen alamittaisia 3-vuotiaita taimenia sekä harjuksenpoikasia.

Pärjänjoki on suosittu melontakohde. 22 kilometriä pitkällä Pärjänjoen vesiretkeilyreitillä järjestetään myös ohjattuja melontaretkiä.

Hiihtokeskus Iso-Syöte Oy käyttää laskettelurinteiden sekä latujen lumetuksessa Pärjänjoesta pumpattua vettä.

Lähteet 

Pudasjärven joet
Taivalkosken joet
Polarica

Polarica Oy on suomalais-ruotsalainen elintarviketeollisuusyritys, joka jalostaa luonnonmarjoja sekä tytäryhtiönsä Wildea Oy:n kautta poronlihaa ja riistalihaa. Polarica työllisti vuonna 2019 runsaat 200 ihmistä, joista noin kolme neljäsosaa marjaliiketoiminnassa. Liikevaihto 2019 oli noin 75 miljoonaa euroa.

Suomen työ- ja elinkeinoministeriön toimialaraportissa vuodelta 2018 Polarica-konserni mainitaan Euroopan suurimpana luonnontuotteiden jalostajana sekä Suomen suurimpana luonnonmarjayrityksenä, seuraavaksi suurimpina Kiantama Oy, Marja Bothnia Berries Oy, Toripiha Oy ja Arctic International Oy.

Polarica sai alkunsa Lapin läänin Pellossa vuonna 1972 nimellä Norrfrys, jota se käytti vuoteen 2002 asti. Vuodesta 1989 yritys on viljellyt Koillis-Puolassa mansikkaa, vadelmaa, punaherukkaa ja mustaherukkaa. Vuonna 2011 Polarica laajeni marjoista poronliha-alalle ostamalla Lapin Lihan. 

Vuonna 2010 Polaricasta osti 50 prosenttia pääomasijoitusyhtiö Intera Partners, kunnes vuonna 2019 omistus palasi perustajasukujen Kristo ja Innala toisen sukupolven edustajille. Vähemmistöomistajana on ollut myös Hartwall Capital.

Vuonna 2017 Polarican saksanhirvikäristys valittiin Ruotsissa Vuoden ruokahuijaukseksi (Årets matbluff). Tuotteen pakkaus antoi ymmärtää sisällön olevan villiriistaa Ruotsin Lapin erämaista, vaikka liha oli tarhattua saksanhirveä Uudesta-Seelannista.

Rikosepäilyt 2022
Syksyllä 2022 poliisi alkoi tutkia Polaricaa törkeää ihmiskauppaa ja viranomaisen lahjontaa koskevista epäilyistä ulkomaisten marjanpoimijoiden rekrytoinnin ja uuden marjalain valmistelun yhteydessä. Poliisi pidätti Polarican toimitusjohtaja Jukka Kriston ja työ- ja elinkeinoministeriön hallitusneuvos Olli Soraisen. Pääomistaja Kristo erosi toimitusjohtajan ja hallituksen puheenjohtajan tehtävistä.

Lähteet

Suomalaiset elintarvikeyritykset
Elintarvikealan tuotemerkit
Cecil Aminoff

Cecil Aminoff (22. tammikuuta 1911 Helsinki – 22. syyskuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra, lääkäri ja yritysjohtaja.

Aminoffin vanhemmat olivat majuri Gustav Aminoff ja Aili Anna Augusta Cannelin ja puoliso vuodesta 1933 Dorit Greuling. Aminoff tuli ylioppilaaksi 1929 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1938. Hän oli Turun lääninsairaalan ylimääräinen lääkäri 1939–1945, mutta toimi 1939–1944 pataljoonan, rykmentin ja sairasjunan sekä keskussotilassairaalan sotilaslääkärinä. Merkittävän uran Aminoff teki liike-elämän palveluksessa. Hän oli appensa kauppaneuvos Walter Greulingin kuoltua Mercantilen toimitusjohtaja 1945–1966 ja hallituksen puheenjohtaja 1958–1967, samoin kuin Aminoffien edustajana Vehon toimitusjohtaja 1950–1954 ja Helvarin  hallituksen puheenjohtaja 1945–1966. Yritykset kasvoivat ja kehittyivät merkittävästi Aminoffin johdossa.

Lähteet

Suomalaiset aateliset
Suomalaiset lääkärit
Suomalaiset yritysjohtajat
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1972 kuolleet
Jurvan helluntaiseurakunta

Jurvan helluntaiseurakunta on Kurikan Jurvassa toimiva helluntaiherätykseen kuuluva seurakunta. Helluntaiseurakunta on perustettu vuonna 1952 ja rekisteröity yhdistykseksi vuonna 1980. Jurvan helluntaiseurakunta on Suomen helluntaikirkon jäsenseurakunta. Helluntaiseurakunta on järjestänyt seurakuntakokousten lisäksi lapsi- ja nuorisotyötä, raamattupiirejä sekä lähetystyötä Tansaniaan. Vuonna 2011 seurakunnalla oli 65 jäsentä.

Seurakunnan pastorina toimii Esa Vainionpää.

Historia

Seurakunnan perustaminen 
Jurvassa 1920-luvulta vaikuttanut helluntailiike järjestäytyi seurakunnaksi 12. lokakuuta 1952. Seurakunnan järjestäytymiskokous pidettiin Matti Ketolan talossa ja kokouksen puheenjohtajana toimi Vaasan helluntaiseurakunnan johtaja Oskar Tillander. Seurakunnan nimeksi hyväksyttiin Betania-seurakunta, Jurva. Perustavan kokouksen jälkeen Niemenkylässä järjestettiin Lehtimäen talossa tilaisuus uudesta seurakunnasta. Vuoden loppuun mennessä seurakuntaan oli liittynyt 21 jäsentä.

Katso myös 
 Suomen helluntaikirkko
 Helluntaiherätys Suomessa

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 
Jurvan helluntaiseurakunnan verkkosivut

Suomen helluntaiseurakunnat
Kurikan seurakunnat
Jurva
Vuohimies

Vuohimies on kaupunkitarinoiden mukaan hybridi, joka on vuohen ja miehen sekoitus. Olentoa syytetään koirien taposta. Olennon väitetään asuvan metsässä Prince George’sin piirikunnassa Marylandissa Yhdysvalloissa.

Historia 
Vuohimiestarinat saivat alkunsa 1970-luvun alussa Prince George'sin piirikunnassa useiden koirien katoamisten ja/tai kuolemien jälkeen, joista myöhemmin syytettiin olentoa. Kuitenkin ruumiiden kunnosta päätellen koirat jäivät junan alle. Huolimatta todisteista, jotka osoittavat tämän, tarinat vuohimiehen olemassa olosta jatkuivat erityisesti paikallisten opiskelijoiden keskuudessa. "Vuohimies oli täällä" -graffitit eivät olleet harvinaisia, ja lainvalvontaviranomaiset saivat tavallisesti ilmoituksia silminnäkijähavainnoista, vaikkakin lukuisat niistä olivat kepposia.

Olennolla väitettiin yleisesti olevan ihmisen kasvot, mutta vartalo peitettynä hiuksilla. Kuitenkin kuvaukset erosivat siitä, muistuttiko vuohimies suurempaa karvaista humanoidia vai ihmistä, jolla vuohen alaosa oli samanlainen kuin kreikkalaisen mytologian Faunus-jumalan seuralaisilla fauneilla.

Vuohimiehen huhuttiin myös asuvan väliaikaisessa turvakodissa Prince George'sin piirikunnan luoteisosan metsäisellä alueella Bowien läheisyydessä. Joskus huhuttiin, että olento lähtee tappamaan koiran tai kiirehtii äkkiä hakkaamaan autoja kirveellä.

Muunnelmat 
Joidenkin legendan muunnelmien mukaan vuohimies oli kerran tiedemies, joka työskenteli Beltsvillen maatalouden tutkimuskeskuksessa. Tässä muunnelmassa koe vuohen kanssa epäonnistuu ja tiedemies mutatoituu puoliksi mieheksi ja puoliksi vuoheksi. Olento alkaa aggressiivisesti hyökkäämään Beltsvillessä olevien autojen kimppuun. Toinen muunnelma legendasta väittää, että vuohimies oli vanha erakko, joka asui metsässä ja jonka voitiin usein nähdä kävelevän yksin yöllä Fletchertown Roadilla. 

Marylandin yliopiston kansanrunoudentutkija Barry Pearsonin mukaan vuohimiehen legenda alkoi "kauan, kauan, kauan" sitten ja tuli tunnetuksi vuonna 1971, kun paikalliset asukkaat alkoivat syyttää sitä koirien kuolemista. Pearson kertoo, että "tylsistyneet teini-ikäiset" pitävät vuohimiehen legendan elossa toistamalla tarinaa ja esittämällä, että olento hyökkää pariskuntien kimppuun, usein paikallisella rakastajan kaistalla, ja myöhemmin kiinnostuu Fletchertown Roadin kaltaisiin paikkoihin.

Katso myös 

 Satyyri

Lähteet 

Yhdysvaltalainen kansanperinne
Kaupunkitarinat
Kryptozoologia
Baital

Baital (myös Vetala) on kuolleista noussut hindujen mytologiassa ja tavallisesti määritellään asiantuntevaksi paranormaaliksi kokonaisuudeksi. Olennon sanotaan asuvan maanpäällisessä luukammiossa. Baital on verrattavissa länsimaisen mytologian vampyyreihin. Baitalit käyttävät liikkumisvälineinään elvytettyjä ruumiita. Ruumis ei voi hajota, kun olento on siinä. Baital voi ottaa haltuunsa ja jättää ruumiin.

Kuvaus 
Hindujen kansanperinteessä baital on paha henki, joka kummittelee hautausmailla ja ottaa ruumiita haltuunsa demonisesti. He ilmaisevat tyytymättömyytensä huolestuttamalla ihmisiä. Ne voivat saada ihmiset hulluksi, tappaa lapsia ja aiheuttaa keskenmenoja, mutta myös vartioida kyliä.

Baitalit ovat vihamielisiä kuolleiden henkiä, jotka ovat jääneet vangeiksi "hämärävyöhykkeelle" elämän ja kuoleman välille. Nämä olennot voidaan torjua mantrojen laulamisella. Heidät voi vapauttaa aavemaisesta olemassaolostaan ​​suorittamalla hautausrituaaleja. Koska he eivät vaikuta avaruuden ja ajan lakeihin, heillä on hämmästyttävä tieto menneisyydestä, nykyisyydestä ja tulevaisuudesta sekä syvä käsitys ihmisluonnosta. Tämän takia monet velhot pyrkivät vangitsemaan heidät ja muuttamaan heidät orjiksi.

Lähteet 

Vampyyrit
Hindulaisuus
Berndt Jonas Aminoff

Berndt Jonas Aminoff (7. huhtikuuta 1775 – 22. helmikuuta 1823 Tammisaari) oli suomalainen pataljoonakomentaja ja everstiluutnantti. 

Aminoff syntyi vuonna 1775. Hänen äitinsä, vapaaherratar Lovisa Charlotta Armfelt (1750-1821), oli everstiluutnantti ja vapaaherra Claes Armfeltin tytär sekä jalkaväenkenraali, vapaaherra Carl Gustaf Armfeltin pojantytär. Isä oli Aminoffin aatelissukuun kuuluva kapteeni Berndt Jonas Aminoff (1729-1804). 

Aminoff ilmoittautui viisivuotiaana vapaaehtoiseksi Uudenmaan jalkaväkirykmenttiin vuonna 1780. Hänet ylennettiin kersantiksi vuonna 1784, vänrikiksi 1787 ja luutnantiksi 1796 sekä kapteeniksi ja pataljoonakomentajaksi kenraali Carl Johan Adlercreutzin rykmenttiin vuonna 1804. Aminoff osallistui Suomen sotaan vuosina 1808-1809 ja erosi Ruotsin armeijan palveluksesta vuonna 1810. 

Napoleon hyökkäsi Venäjälle kesäkuussa 1812, minkä seurauksena Venäjän keisari Aleksanteri I perusti syyskuussa kolme suomalaista jääkärirykmenttiä. Jokaisessa rykmentissä oli kaksi 600 sotilaan pataljoonaa. Suomen suuriruhtinaskunnan oma sotaväki, eli Suomen kaarti sai alkunsa Venäjän keisarin päätöksestä.

Kapteeni Aminoff nousi ensimmäisen jääkärirykmentin pataljoonakomentajaksi, joka saatiin luotua marraskuussa 1812. Rykmentti osallistui vuoden 1812 sotaan suorittaen vartiopalvelua Venäjän keisarikunnan pääkaupungissa Pietarissa. 

Aminoff korotettiin majuriksi vuonna 1813 ja everstiluutnantiksi vuonna 1814. Aminoff ja hänen poikansa introdusoitiin Suomen Ritarihuoneen jäseniksi vuonna 1818.

Eversti ja valtiopäivämies Berndt Adolf Carl Gregori Aminoff oli Aminoffin poika.

Lähteet 

Suomalaiset everstit
Vuonna 1775 syntyneet
Vuonna 1823 kuolleet
Utahin lippu

Utahin lippu on Yhdysvaltain osavaltio Utahin virallinen tunnus sen sinetin ohella. Lipussa on osavaltion sinetti kultaisen renkaan ympäröimänä sinisellä taustalla. Lipun mittasuhteet ovat 5:8. Nykyinen lippu otettiin käyttöön 16. helmikuuta 2011, kun edelliseen vuodesta 1913 käytössä olleeseen lippuun tehtiin muutoksia piirrosjäljen ja pienten yksityiskohtien osalta.

Edelliset liput

Lähteet 

Lippu
Yhdysvaltain osavaltioiden liput
Atar (mytologia)

Atar (”tuli”) oli tarinoiden mukaan iranilaisen jumalan Ahura Mazdan poika, pyhä tuli. Atarin palvonnan taustalla on saattanut olla muinainen tulen palvonta. Zarathustralaisuuden opetusten mukaan tuli oli yksi Ahura Mazdan seitsemästä luomuksesta. Atarin kerrottiin tuovan ihmisille lohtua ja viisautta sekä suojaavan maailmaa pahuudelta. Atar edusti ihmiskunnassa asuvaa totuuden valoa ja jumalallista hehkua, jumalan läsnäoloa.

Hirviömäinen lohikäärme Azhi Dahaka pyrki sammuttamaan tämän pyhän tulen kauheassa taistelussa, jota käytiin maassa, meressä ja ilmassa. Lopulta Atar sai vangittua lohikäärmeen ja sitoi sen kahleilla vuoreen.

Lähteet 
Arthur Cotterell & Rachel Storm: Ultimate encyclopedia of mythology. London. Anness Publishing, 2017. ISBN 9781780191881.

Viitteet 

Tulen jumalat
Zarathustralaisuus
Sokea mies, joka ei halunnut nähdä Titanicia

Sokea mies, joka ei halunnut nähdä Titanicia on Teemu Nikin ohjaama ja käsikirjoittama komediaelokuva vuodelta 2021.

Elokuva on musta komedia, joka kertoo pyörätuolia käyttävän sokean miehen elämästä ja kokemusmaailmasta.

Elokuvan pääosaa näyttelee Petri Poikolainen, Teatterikorkeakoulusta vuonna 2000 valmistunut näyttelijä, jolle rooli on ensimmäinen ja luultavasti viimeinen pääosa elokuvassa. Poikolainen sairastaa MS-tautia, ja elokuvan valmistumisen aikoihin hän on oli ollut sairauseläkkeellä kahdeksan vuoden ajan. Poikolainen on roolihahmonsa tavoin sokea ja liikuntakyvytön.

Vastaanotto 
Elokuva palkittiin Norjan Haugesundin elokuvajuhlilla jo ennen valmistumistaan. Suomen elokuvateatterilevitykseen se saapui 10. syyskuuta 2021, ja se voitti Venetsian elokuvajuhlien yleisöpalkinnon 11. syyskuuta 2021. Se palkittiin Egyptin El Gounan elokuvajuhlien parhaana. Viitasaaren elokuvaviikolla 2022 elokuvan työryhmälle myönnettiin Humanismin käsi.

Poikolainen palkittiin parhaana näyttelijänä Turkin Antalyan filmijuhlilla ja El Gounassa. Poikolainen voitti elokuvasta parhaan miespääosan Jussi-palkinnon vuonna 2022. Lisäksi Heikki Kossi voitti elokuvasta parhaan äänisuunnittelun Jussi-palkinnon, ja elokuvalle myönnettiin myös vuoden 2022 Nordisk Film -palkinto.

Elokuva valittiin myös Aasian suurimman elokuvafestivaalin, Busanin elokuvajuhlien, ohjelmistoon. Juhlat järjestettiin Busanissa Etelä-Koreassa 6.–10. lokakuuta 2021. Tämän valinnan johdosta elokuvalle ennustettiin laajaa kansainvälistä levitystä.

Elokuva valittiin ehdolle Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinnon saajaksi.

Arvosteluja

Lähteet 

Teemu Nikin ohjaamat elokuvat
Suomalaiset komediaelokuvat
Vuoden 2021 suomalaiset elokuvat
Agiá (Chaniá)

Agiá () on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Chanián kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 426 (vuonna 2011).

Agián kylä sijaitsee noin kymmenen kilometriä lounaaseen Chanián keskustasta. Kylän vieressä sijaitsee pieni Agián tekojärvi (Límni Agiás), joka on Natura 2000 -aluetta. Agiá muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Αγιάς, Topikí Koinótita Agiás), johon kuuluvat varsinaisen Agián kylän lisäksi kylät Episkopí ja Kyrtomádos. Koko yhdyskunnan väkiluku on 590.

Aiemmin kylä kuului Thérison kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Chanián kunnan Thérison kunnallisyksikköön.

Lähteet 

Chaniá
Kreetan kylät
Kreikan Natura-alueet
Maunu Siitonen

Maunu Keijo Siitonen (27. maaliskuuta 1911 Helsinki – 16. lokakuuta 1986) oli suomalainen arkkitehti. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1928 ja valmistui arkkitehdiksi Suomen teknillisestä korkeakoulusta 1936. Lisäoppia hän hankki tekemällä opintomatkoja ulkomaille. Arkkitehdin uransa Siitonen aloitti Kulutusosuuskuntien Keskusliiton rakennusosastolla toimistoarkkitehtina ja 1937 hänet nimitettiin Keskusosuusliike Valion rakennusosaston osastonhoitajaksi. Siitonen osallistui talvi- ja jatkosotaan, ja 1961 hänen sotilasarvonsa oli kapteeni. Hän jatkoi sodan jälkeen työtään Valiolla, kunnes 1950 perusti oman yrityksen Arkkitehtitoimisto Maunu Siitonen. Omaa toimistoa hän hoiti vuoteen 1978 ja jäi eläkkeelle 1979.

Rakennusten ohella Siitonen suunnitteli sankarihautoja, rakennuskaavoja ja sisustuksia sekä osallistui asiantuntijana seurakuntien rakennustoimikuntien työhön. Vuosina 1955–1969 Siitonen opetti sivutoimenaan rakennusoppia Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla. Temppeliaukion kirkon suunnittelukilpailussa 1960–1961 hän toimi palkintolautakunnan jäsenenä.

Maunu Siitosen suunnittelutöitä ovat muun muassa seuraavat kohteet:
 Juustomestari Oskari Kankareen muistomerkki, Halikko (nykyisin Salo) 1938
 Valion juustovaraston rakennus Helsingissä, Lönnrotinkatu 47, 1940
 Helsingin Hietaniemen hautausmaan sankarihauta-alueen suunnitelman viimeistely Arvo Muroman kuoltua kesken suunnittelun, 1954
 Karvian sankarihauta-alueen suunnittelu (sankaripatsas on Johannes Haapasalon luomus), 1950-luvun alku
 Orvokkitie 3, asuinkerrostalo Vantaan Tikkurilassa, 1962
 Mikkelin Osuusmeijerin laajennus, 1962
 Keskusosuusliike Hankkijan toimitalo, Lappeenranta 1963
 Varkauden seudun osuusmeijeri, 1963
 Keskusosuusliike Hankkijan palveluskeskus Iisalmen kauppatorin laidalla, 1966

Lähteet

Suomalaiset arkkitehdit
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1986 kuolleet
Billy Apple

Billy Apple ONZM (1. tammikuuta 1935 Auckland – 6. syyskuuta 2021) oli uusiseelantilainen kuvataiteilija. Hän vaikutti merkittävästi pop- ja käsitetaideliikkeisiin.

Applen alkuperäinen nimi oli Barrie Bates. Hän lähti Uudesta-Seelannista opiskelemaan graafista suunnittelua Lontoon Royal College of Artiin vuonna 1959. Hän valmistui vuonna 1962, otti käyttöön nimen Billy Apple ja muutti vuonna 1964 New Yorkiin. Ulkomailla ollessaan Apple sai töitään esiin lukuisiin vaihtoehto-, museo- ja galleriatiloihin. Huhtikuussa 1974 hän isännöi Lontoon Serpentine Galleryssa ensimmäisen kattavan oman näyttelynsä, jonka työt liittyivät hänen omaan kehitykseensä Barrie Batesista Billy Appleksi ja taiteensa syntyyn.

Yhdysvalloissa Apple muodosti yhteyden Andy Warholin ja Claes Oldenburgin kaltaisiin poptaiteen edustajiin. Tämä yhteys näkyi keskeisesti esimerkiksi Upper East Siden The American Supermarket -näyttelyssä, jossa Applelta oli esillä kirkkaasti maalattu pronssinen vesimelonityö. Apple piti omaa APPLE-nimistä työtilaansa Manhattanilla lokakuusta 1969 toukokuuhun 1973. 1980-luvulta alkaen hän tuotti tekstipohjaisia töitä, joilla kiinnitti huomiota taidejärjestelmään.

Apple palasi Uuteen-Seelantiin vuonna 1990. Hän käytti markkinoinnissa omaa hedelmänmuotoista logoaan ja rekisteröi vuonna 2008 Billy Apple -tavaramerkin, jonka alla loi brändituotteita, kuten omenalajikkeen, siiderin, teen ja kahvipapusekoituksen. Apple teki myöhäisellä urallaan useita taiteellis-tieteellisiä yhteistyöprojekteja, joiden tuloksena muun muassa hänen oma kuolematon solulinjansa asetettiin Aucklandin yliopiston biologisten tieteiden kouluun. Vuonna 2020 taidehistorioitsija, Adam Art Galleryn johtaja Christina Barton esitteli Applen elämäntyötä Billy Apple®: Life/Work -tapahtumassa. Uransa aikana Apple piti kaikkiaan yli 250 omaa näyttelyä, ja hänen töitään otettiin yli 250:een ryhmänäyttelyyn. Hänen töillään kerättiin myös yli miljoonan dollarin verran rahaa hyväntekeväisyyshankkeisiin ja instituutioihin eri puolilla Uutta-Seelantia. Apple rahoitti esimerkiksi Art for AIDS -projektillaan merkittävästi Uuden-Seelannin AIDS-järjestön toimintoja.

Apple oli Uuden-Seelannin ansioritarikunnan upseeri. Hän sai Uuden-Seelannin taidejärjestön Icon-arvonimen vuonna 2018.

Apple kuoli 85-vuotiaana lyhyen sairauden jälkeen aamuyöllä 6. syyskuuta 2021. Hän oli hiljattain mennyt naimisiin kumppaninsa Mary Morrisonin kanssa. Hänen viimeinen näyttelynsä Billy Apple® – A Brand Looking For A Product oli vielä käynnissä Napierissa hänen kuollessaan. Ministeri Carmel Sepuloni kuvasi Uuden-Seelannin meneen taiteiden jättiläisen, jonka menetys tunnettaisiin eri puolilla maailmaa. Applen töitä on suurissa yksityisissä ja julkisissa kokoelmissa, kuten Solomon R. Guggenheim -museossa, Tatessa, Chryslerin taidemuseossa, Skotlannin nykytaiteen kansallisgalleriassa ja Uuden-Seelannin Te Papa Tongarewa -museossa.

Lähteet 
 

Uusiseelantilaiset taiteilijat
Käsitetaiteilijat
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet