Cinéma vérité

Cinéma vérité (totuuselokuva tai totuudenmukainen elokuva) on Jean Rouchin alun perin kehittämä dokumenttielokuvan lajityyppi. Se on saanut vaikutteita Dziga Vertovin Kino-Pravda -elokuvista ja Robert Flahertyn elokuvista. Siinä yhdistyy improvisaatio kameran käyttössä totuuden paljastamiseen tai korostaakseen raa'an todellisuuden taakse piiloon jääviä kohteita.

Cinéma véritén tyypin kuvailu 
Cinéma vérité -lajityyppiä kutsutaan joskus myös tarkkailuelokuvaksi jos se ymmärretään puhtaaksi suoraksi elokuvaksi, jossa ei yleensä ole kertojaääntä. Samankaltaisia käsitteitä ilmaisevien termien välillä on hienovaraisia, mutta tärkeitä eroja. Suora elokuva keskittyy pääasiassa tallentamaan tapahtumia, joissa kohde ja yleisö ovat tietämättömiä kameran läsnäolosta. yhdysvaltalainen dokumenttielokuvan historioitsija sekä teoreetikko Bill Nichols kutsuu tätä ”tarkkaavaisuuden tilaksi”, kärpäseksi katossa. Monet näkevät paradoksin siinä, että elokuvallista totuutta etsiessä kohteiden huomio kiinnitetään pois kameran läsnäolosta ja samanaikaisesti puututaan sen tallentamaan todellisuuteen. 

Cinéma vérité -lajityypin elokuvat voivat sisältää tyyliteltyjä tilanteita sekä elokuvantekijän ja kohteen välisiä vuorovaikustilanteita, jotka saattavat yltää jopa provokaatiopisteeseen saakka. Jotkut väittävät useimpien Cinéma vérité -lajityypin elokuvien tekijöiden nähneen elokuvantekijän ja kameran ilmeisen läsnäolon parhaana tapana paljastaa totuus elokuvassa. Kameran läsnäolo huomioidaan aina, koska se suorittaa raakaa tekoa, jossa kuvataan todellisia esineitä, ihmisiä ja tapahtumia hyökkäävällä tavalla. Elokuvantekijän aikomuksena oli edustaa totuutta siinä, mitä hän oli nähnyt mahdollisimman objektiivisesti, vapauttamalla ihmisiä kaikista petoksista siitä, miten nämä elämän osa-alueet aiemmin esitettiin heille. Tästä näkökulmasta elokuvantekijän tulisi olla tilanteen katalysaattori. Harvat sopivat näiden termien merkityksistä, jopa elokuvantekijäy, joiden elokuvia kuvaillaan. 

Pierre Perrault luo ensin tilanteita, jotka hän kuvaa sen jälkeen. Esimerkiksi Pour la suite du monde -elokuvassa (1963), hän pyysi vanhuksia pyytämään valaan. Tulos ei ole vain dokumenttielokuva valaiden pyynnistä vaan kyse on muistoista sekä perinteistä. Tässä mielessä cinéma vérité on kiinnostunut antropologisesta elokuvasta ja elokuvamateriaalin sosiaalisesta ja poliittiesta vaikutuksista. Miten elokuvantekijä kuvaa elokuvan, mitä kuvataan, mitä kuvatulla materiaalilla tehdään ja miten elokuva esitetään yleisölle, kaikki nämä kysymykset olivat hyvin tärkeitä elokuvantekijöille. 

Kaikissa tapauksissa 1950- ja 1960-luvun dokumentaarisen muodon eettinen ja esteettinen analyysi on liitettävä sodanjälkeisen propaganda-analyysin kriittiseen tarkasteluun. Paras tapa kuvata tämäntyyppisen elokuvan kuvailemiseksi on luultavasti sanoa, että se käsittelee totuuden ja todellisuuden käsitteitä elokuvassa. Myös 1970-luvun feministiset dokumenttielokuvat käyttivät usein cinéma-vérité-tekniikoita. Tällaista ”realismia” arvosteltiin sen harhaanjohtavasta epäluonnollisen todellisuuden rakentamisesta.

Lajityyppiin liitettyjä elokuvantekijöitä 
 Pioneerit 

 Michel Brault 
 Robert Drew
 Robert Flaherty
 Richard Leacock
 DA Pennebaker

 Pierre Perrault
 Lionel Rogosin
 Jean Rouch
 Dziga Vertov

 Muut

 Jon Alpert
 Joe Berlinger ja Bruce Sinofsky
 David Bradbury
 Varon Bonicos
 Nick Broomfield
 Linda Goode Bryant
 John Cassavetes
 Pedro Costa
 Ricardo Costa
 Kirby Dick
 Tamara Goldsworthy
 Amos Gitai
 Paul Greengrass
 Gilles Groulx
 Kazuo Hara
 Florence Jaugey
 Claude Jutra
 Allan King
 Louis King

 Abbas Kiarostami 
 Barbara Kopple
 Harmony Korine
 Roman Kroitor
 Barbara Loden
 Louis Malle
 Chris Marker
 Andrea Arnold
 John Marshall
 Pau Masó
 Mayslen veljekset (Albert ja David Maysles)
 Jehane Noujaim
 David Perlov
 Oday Rasheed
 Ulrich Seidl
 Kaneto Shindo
 Ellen Spiro
 Bela Tarr
 Frederick Wiseman

Valitut cinéma-vérité -elokuvat 

 À Hauteur d'homme (2003)
 Elämän jälkeen (1999)
 Bad Boys (1961)
 The Carter (2009)
 C'était un rendez-vous (1976)
 Hiroshiman lapset (1952)
 Ranskalainen päiväkirja (1961)
 Citizenfour (2014)
 Cocksucker Blues (1972)
 Crisis: Behind a Presidential Commitment (1963)
 Distance (2001)
 Down for Life (2009)
 Dancer in the Dark (2000)
 Eat the Document (1969)
 The Emperor's Naked Army Marches On (1987)
 V niin kuin väärennös (1974)
 Faces (1968)
 Flag Wars (2003)
 Gimme Shelter (1970)
 Grey Gardens (1975)
 Happy Mother's Day (1964)
 Unelmana koripallo (1994)
 Sairaala (1970)
 Import/Export (2007)
 Iraq in Fragments (2007)
 In Vanda's Room (2003)
 Jesus Camp (2006)
 The Leader, His Driver and the Driver's Wife (1991)

 Lonely Boy (1962)
 Manic (2001)
 Medium Cool (1968)
 Mists (2003)
 Moi, no noir (1958)
 Mysterious Object at Noon (2000)
 Near Death(1989)
  Orderers (1974) 
 Phantom India (1969)
 Photographic Memory (2011)
 Project X (2012)
 Les Raquetteurs (1958)
 Ram ke Naam (1992)
 Salesman (1969)
 Seventeen (1983)
 Varjoja (1959)
 Sleep (1963)
 The Plaint of Steve Kreines as recorded by his younger brother Jeff (1974)
 Titicut Follies (1967)
 Wanda (1971)
 The War Room (1993)
 Warrendale (1967)
 West 47th Street (2003)
 Woodstock – 3 päivää rauhaa, rakkautta, musiikkia (1970)
 Jordon Saffron Taste This! (2009)
 He tappoivat öisin (2012)
 Spark: A Burning Man Story (2014)
 Love & Pop (1998)

Cinéma véritén käyttämiä tekniikoita (joskaan ei aina henkeä) voi nähdä myös fiktioelokuvissa, Taistelu Algeriasta, Blair-Witch Project, Ihmisen pojat, Jimmy ja Judy , Rachel Getting Married, Cloverfield, Diary of the Dead, Districti 9, Harry Potter ja kuoleman varjelukset - osa 1, World Invasion: Battle Los Angeles, REC, Pelastakaa sotamies Ryan, Medusan sinetti ja Paranormal Activity.

Cinéma-vérité -tyyliset elokuvat ja televisio-ohjelmat 
Monet elokuvaohjaajat 1960-luvulla alkoivat käyttämään käsivarakameraa ja muita cinéma vérité -tyylejä ja tekniikkoja sekä Independent-elokuvissa joissa oli käsikirjoitus ja näyttelijöitä. He käyttivät usein näyttelijöitä jotka improvisoivat ja saivat siten spontaanimman vaikutelman puheeseen sekä näyttelemiseen. Yksi esimerkki tällaisesta on ohjaaja John Cassavetesin läpimurtoelokuva Faces (Kasvoja, 1968).

Cinéma véritén kuvaustekniikoita on käytetty myös TV-sarjoissa, kuten Homicide – pelon kadut, Salaiset kansiot jaksossa ”X-Cops”, Sanctuary, Unelmien kentät, NYPD Blue, Hill Street Blues, Taisteluplaneetta Galactica, Shield – lain varjolla, The Thick Of It, Jäitä hattuun, Louie, Sukuvika, Reno 911! , Roskasakki, useissa Law & Order -sarjojen jaksoissa, sekä alkuperäisessä ja yhdysvaltalaisessa versiossa Konttori-sarjasta, Puisto-osasto, Brooklyn 99 ja Rouva varapresidentti.

On myös tehty dokumenttisarjoja esimerkiksi:

 Amerikkalainen perhe
 Lain nimessä
 The Real World
 Trauma: Life in the E.R.
 American High
 The first 48

Tyylin edelläkävijä televisiossa oli Orson Welles vuoden 1955 Brittiläisessä televisio-ohjelmassaan, Around the World with Orson Welles.

Käytettyjä tekniikoita 
 16 millimetrin filmi
 Äänen synkronointi
 Pilottone

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 
 
 
 
 

Elokuvalajityypit
Ranskankieliset sanat ja sanonnat