Abd-ul-Mejid

Abd-ul-Mejid I eli Abdülmecid I (25. huhtikuuta 1823 – 25. kesäkuuta 1861) oli Osmanien valtakunnan 31. sulttaani.

Hän syntyi Konstantinopolissa (nyk. Istanbul). Hänen vanhempansa olivat Mahmud II ja Bezm i-Alem Sultana. Hänen äitinsä oli georgialaista syntyperää. Hän sai nuorena hyvän koulutuksen. Hän oli ensimmäinen Osmanien valtakunnan sulttaani, joka osasi puhua ranskaa.

Abdül-Mecid I nousi 16-vuotiaana isänsä jälkeen valtaistuimelle 1839. Hallituskauden alku oli hankala, sillä osmanien armeija oli kesäkuussa 1839 kärsinyt Nizipin taistelussa tappion Egyptin varakuninkaan joukoille. Varmistaakseen valtakuntansa sisäisen yhtenäisyyden sulttaani aloitti hallittuaan vasta neljä kuukautta tanzimatin eli uudistushankkeen, joka oli osittain käynnistynyt jo hänen isänsä hallituskaudella.

Hallitsijana Abdül-Mecid oli vapaamielinen. Hänen hallituskaudellaan toteutettiin monenlaisia sisäpoliittisia uudistuksia. Armeijaa uudistettiin vuonna 1842. Sotaoikeuksia kehitettiin siten, että niissä oli turkkilaisten tuomarien lisäksi myös eurooppalaisia tuomareita. Uudistuksia toteutettiin myös oikeuslaitoksessa ja koulujärjestelmässä. Sulttaanin aloitteesta perustettiin opetusministeriö sekä perustettiin peruskouluja ja sotilaallista koulutusta antavia oppilaitoksia. Vuonna 1858 tehtiin aloite maanomistusolojen korjaamiseksi. Tämä kuitenkin jäi toteuttamatta samoin kuin monet muutkin uudistukset, koska Abdül-Mecidin seuraajat olivat taantumuksellisia.

Ulkopolitiikassa sulttaani pyrki säilyttämään valtakunnan yhtenäisyyden solmimalla hyvät suhteet eurooppalaisiin suurvaltoihin. Vain liitto Euroopan suurvaltojen kanssa pelasti Osmanien valtakunnan ankarilta rauhanehdoilta, kun maa solmi Lontoossa rauhan Egyptin kanssa heinäkuussa 1840. Egypti pysyi Osmanien valtakunnan hallinnassa ja joutui maksamaan vuosittain 80 000 kultarahan suuruisen veron, mutta sulttaanin oli tunnustettava Muhammad Ali Paššan ja tämän poikien oikeus edelleen hallita Egyptiä.

Venäjän tavoitellessa pääsyä Välimerelle puhkesi Krimin sota. Osmanien valtakunta sai apua Venäjää vastaan Ranskalta, Englannilta ja Sardinialta. Sota päättyi maaliskuussa 1856 solmittuun Pariisin rauhaan. Osmanien valtakunta välttyi aluemenetyksiltä.

Abdül-Mecidin hallituskauden jälkipuoliskolla Euroopan suurvallat pyrkivät estämään Osmanien valtakunnan otteen vahvistumista Balkanilla. Länsimaiden painostuksesta sulttaanin oli myös myönnettävä Libanonille laaja autonomia 1861.

Abdül-Mecid ehti toteuttaa joitakin merkittäviä rakennushankkeita. Hän korjautti Hagia Sofian moskeijan ja rakennutti Dolmabahçen palatsin sekä perusti Konstantinopoliin ranskalaisen teatterin.

Abdül-Mecid kuoli 38-vuotiaana tuberkuloosiin. Hänet haudattiin lähelle edeltäjänsä Selim III:n hautaa. Abdül-Mecidia seurasivat aikanaan hallitsijoina hänen poikansa Murad V, Mehmed V, Abd-ul-Hamid II ja Mehmed VI.

Perhe

Abdül-Mecid I:llä oli useita vaimoja.

Vuonna 1839 solmimastaan ensimmäisestä avioliitosta Chevkefza Valide Sultanan (1820–1882) kanssa hänellä oli tytär ja poika Murad V.

Toisesta 1841 solmitusta avioliitosta Tirimüjgün Kadin Efendin (1819–1853) kanssa syntyivät prinsessa Seniha ja Abd-ul-Hamid II.

Kolmannesta liitostaan (solmittu 1843) Gülcemal Kadin Efendin (1826–1895) kanssa hänellä oli 4 tytärtä ja poika Mehmed V.

Neljännen kerran hän avioitui 1852 Verdicenan Kadin Efendin (1826–1889) kanssa ja pariskunnalle syntyivät tytär ja poika (Shehzade Ahmed Kamaleddin Efendi (1848–1905)).

Viidennestä vuonna 1854 solmitusta avioliitosta Gülüstü Kadin Efendin (1831–1861) kanssa syntyi kaksi lasta: tytär Mediha (1856–1928) ja myöhemmin sulttaanina hallinnut Mehmed VI.

Kuudennen puolisonsa Aisha Sarfiraz Kadin Efendin (1837–1905) kanssa hänellä oli poika Shehzade Sulaiman Efendi (1861–1909).

Hänen 7. vaimonsa oli Nalandil Haseki Kadın Efendi (1829–1890) ja tästä liitosta syntyi yksi tytär.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Osmanien hallitsijat
Vuonna 1823 syntyneet
Vuonna 1861 kuolleet