joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Isolehtikuusipistiäinen

Isolehtikuusipistiäinen (Pristiphora erichsonii) on lehtipistiäisten heimoon kuuluva hyönteinen.

Ulkonäkö ja koko 

Isolehtikuusipistiäinen on noin yhdeksän millimetriä pitkä. Sillä musta pää ja keskiruumis. Takaruumista kiertää oranssi nauha. Toukat ovat täysikasvuisina puolitoista senttimetriä pitkiä, mustapäisiä ja päältä harmaanvihreitä, alta vaaleampia.

Elinympäristö 

Isolehtikuusipistiäiset viihtyvät kosteilla alueilla, jossa niitä saalistavat pikkujyrsijät eivät viihdy. Pistiäiset munivat puuhun, jossa jälkeläiset viettävät toukkavaiheen. Puuksi kelpaavat kaiken kokoiset ja ikäiset siperian- ja euroopanlehtikuuset.

Laji parveilee kesä–heinäkuussa. Naaras laskee 40–50 munaa lehtikuusen pitkäversojen toiselle puolelle tehtyyn taskuun, mikä saa versot kiertymään. Toukat kuoriutuvat loppukesällä ja siirtyvät lyhytversoihin. Toukat elävät puussa 2,5–4 viikkoa neulasia syöden. Ne liikkuvat ryhmänä ja syövät yhden oksan paljaaksi ennen kuin siirtyvät seuraavaan. Aikanaan pudottautuvat maahan ja valmistavat kotelokopan, jossa ne yleensä talvehtivat ennen koteloitumista. Toukat koteloituvat yleensä seuraavana kesänä, joskus kuitenkin jo syksyllä. Seuraavan vuoden alkukesällä aikuiset kuoriutuvat koteloistaan ja aloittavat parveilun.

Isolehtikuusipistiäinen on metsätaloudelle haitallinen tuhohyönteinen. Toukat voivat suurina määrin kaluta puun paljaaksi, mikä hidastaa vuosikasvua ja altistaa puun sairauksille.

Lähteet 
 Fauna Europaea
 McLean, John A. 2002. Forest Entomology Textbook Challenge for the 21st Century . 
 Metsätuho-opas. Metsäntutkimuslaitos.

Viitteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Isolehtikuusipistiäinen (Pristiphora erichsonii)
iNaturalist: Isolehtikuusipistiäinen (Pristiphora erichsonii)
ITIS: Pristiphora erichsonii 
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Pristiphora erichsonii, larch sawfly 
Iowa State University, Bug Guide: Species Pristiphora erichsonii - Larch Sawfly 
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Pristiphora erichsonii 
Plantwise: larch sawfly, Pristiphora erichsonii 
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Pristiphora erichsonii (larch sawfly) 
Pherobase: Semiochemicals of Pristiphora erichsonii, the Larch sawfly 

Lehtipistiäiset
Kuusenneulaspistiäinen

Kuusenneulaspistiäinen (Pristiphora abietina) on lehtipistiäisten heimoon kuuluva hyönteinen. 

Aikuinen kuusenneulaspistiäinen on väriltään keltamusta. Se on noin viisi millimetriä pitkä ja sen siivet ovat kirkkaat ja läpikuultavat. Toukka on vaaleanvihreä ja sillä on ruskeanvihreä pää. Täysikokoinen toukka on noin 15 mm pitkä. Toukat syövät alkukesästä nuorten kuusten latvakasvaimia ja ylimpien oksien neulasia, jolloin niistä jää jäljelle ruskettuneet jäänteet. Toistuvana syöminen aiheuttaa puulle monilatvaisuutta. Toukat pudottautuvat keskikesällä maahan koteloitumaan ja talvehtivat koteloina. Aikuiset kuoriutuvat maasta toukokuussa munimaan kuusiin.

Kuusenneulaspistiäisen luonnollisia vihollisia ovat ainakin seuraavat: isopirkko (Anatis ocellata), puikkoseppä (Athous subfuscus), lehtokiitäjäinen (Carabus hortensis), kaljukekomuurahainen (Formica polyctena) ja kaarnasysikiitäjäinen (Pterostichus oblongopunctatus).

Lähteet 
 Fauna Europaea (tieteellinen luokittelu)
 Metsätuho-opas. Metsäntutkimuslaitos.

Viitteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Kuusenneulaspistiäinen (Pristiphora abietina)
Ötökkätieto: Kuusenneulaspistiäinen (Pristiphora abietina)
UniProt: Taxonomy -  Pristiphora abietina 
Plantwise: Lesser spruce sawfly (Pristiphora abietina) 

Lehtipistiäiset
Lännenmaarianheinä

Tuoksumaarianheinä eli lännenmaarianheinä (Hierochloë odorata) on monivuotinen tuoksuva heinälaji. Sen alalajeja on lapinmaarianheinä (subsp. odorata) ja lännenmaarianheinä (subsp. baltica).

Lännenmaarianheinän korret kasvavat juurakosta 25:stä 80:een senttimetriä korkeiksi. Röyhyssä on tavallisesti 20–60 linssimäistä kullanruskeaa tähkylää. Laji muistuttaa erityisesti niittymaarianheinää, johon verrattuna ulkohelpeiden laitaosat ovat harvasti karvaisia ja vihne hento.

Lähteet 
 Hämet-Ahti, Leena, Suominen, Juha, Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti (toim.) 1998: Retkeilykasvio, 4. uudistettu painos, 656 s. Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvimuseo. Helsinki.

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Tuoksumaarianheinä – Hierochloë odorata
 Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Lapinmaarianheinä (Hierochloë odorata subsp. odorata)

Maarianheinät
Niittymaarianheinä

Niittymaarianheinä (Hierochloë hirta) on monivuotinen tuoksuva heinälaji. Sen alalajeja ovat kaakonmaarianheinä (Hierochloë hirta ssp. hirta) ja niittymaarianheinä eli pohjanmaarianheinä (Hierochloë hirta ssp. arctica). Niittymaarianheinän korret kasvavat juurakosta 30–110 senttimetriä korkeiksi. Kukintona olevassa röyhyssä on tavallisesti 20–100 linssimäistä kullanruskeaa tähkylää. Laji muistuttaa erityisesti lännenmaarianheinää, johon verrattuna ulkohelpeiden laitaosat ovat tiheästi karvaisia ja vihne on tukeva karhea.

Lähteet 
 Hämet-Ahti, Leena, Suominen, Juha, Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti (toim.) 1998: Retkeilykasvio, 4. uudistettu painos, 656 s. Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvimuseo. Helsinki.

Maarianheinät
Pornogrind

Pornogrind on metallimusiikin tyylilaji, joka on saanut vaikutteita grindcoresta ja death metallista, mutta pornogrindin sanat perustuu seksuaalisiin teemoihin ja pornografiaan.
Merkittävimpiä yhtyeitä ovat Meat Shits, Cock and Ball Torture, Dead, Lividity ja Waco Jesus.

Grindcore
Death metal
Hardcore punkin tyylilajit
Metallimusiikin tyylilajit
Extreme metal
Pikkuritariyökkönen

Pikkuritariyökkönen (Catocala pacta) on verraten kookas yöperhoslaji, mutta silti kooltaan pienimpiä Suomessa tavattavista Catocala-suvun ritariyökköslajeista.

Koko ja ulkonäkö 
Keskikokoinen yöperhonen, joka 50–55 mm siipien kärkivälillään on pienimpiä ritariyökkösiä. Etusiivet ovat pohjaväriltään selvästi ruskeanharmaat ja niiden kuviointi on selvempää kuin monilla sukulaislajeilla. Sekä tyvipoikkiviiru, sisempi poikkiviiru että ulompi poikkiviiru ovat mustat ja erottuvat selvästi. Ulomman poikkiviirun ulkopuolella on lisäksi ruskeaa varjostumaa. Munuaistäplä on tumma ja erottuu hyvin, kuten myös sen vieressä sijaitseva tummarajainen, hieman nelikulmainen vaaleanruskea täplä. Takasiivet ovat kirkkaanpunaiset ja niissä on leveä tumma reunus. Lisäksi siiven keskellä on mustanruskea kaari. Erotuksena muista ritariyökköslajeista, joiden ruumiit ovat kokonaan harmaita tai harmaanruskeita, pikkuritariyökkösen takaruumis on yläpuolelta heleän punainen.

Levinneisyys ja lentoaika 
Lajin levinneisyys on melko itäinen ja sitä tavataan Pohjoismaiden eteläosista ja Saksasta Tiibetiin ja Venäjän kaukoitään ulottuvalla alueella. Suomessa lajia tavataan maan etelä- ja keskiosissa, suunnilleen Vaasa-Joensuu-linjan eteläpuolella. Pohjoisempaa laji on hävinnyt, vaikka vanhoja havaintoja on tehty Oulun korkeudelta saakka. Havaintoja ei ole myöskään tehty Ahvenanmaalta enää 1980-luvun lopun jälkeen. Yökköset lentävät yhtenä sukupolvena elokuun alusta syyskuun alkupuolelle ja lennon huippu on elokuun puolivälissä.

Elinympäristö ja elintavat 
Pikkuritariyökkönen viihtyy erityisesti kosteiden paikkojen, kuten rantojen, soiden ja suoniittyjen pajukoissa. Perhoset oleskelevat pensaikoissa ja voivat lentää illan tullen valolle, mutta suvulle tyypilliseen tapaan paremmin syötille.

Naaras munii kuorenrakoihin ja munat talvehtivat. Toukkia tavataan alkukesästä. Ne ovat yöaktiivisia ja viettävät päivät painautuneina oksia vasten, mihin ne naamioituvat varsin hyvin. Täysikasvuisina toukat koteloituvat yhteensitomiensa lehtien väliin maahan.

Ruotsissa laji on luokiteltu vaarantuneeksi.

Ravintokasvi 
Toukka syö useita eri pajulajeja (Salix).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen perhostutkijain seura 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 

Ritariyökköset
Aaltoritariyökkönen

Aaltoritariyökkönen (Catocala sponsa) on kookas ja näyttävä ritariyökkösiin kuuluva yöperhonen. Se lentää loppukesällä.

Koko ja ulkonäkö 
Kookas yökkönen, joka on kuitenkin ritariyökkösten joukossa keskikokoa. Etusiivet ovat ruskehtavan harmaankirjavat, usein tummasävyiset ilman silmiinpistävää kuviointia. Joskus väri voi olla myös vihertävänruskea. Siiven kärkiosan aaltoviiru on kuitenkin vaaleanharmaa. Vaaleareunaisen ja vaaleakehnäisen munuaistäplän vieressä siiven keskiosassa on laaja vaaleanharmaa, mustareunainen täplä. Takasiipien pohjaväri on voimakkaan karmiininpunainen ja siipeä reunustaa mustanruskea reunus. Lisäksi siiven keskellä on tumma vyö, joka tekee kaksi selvää mutkaa ulospäin. Siipiä reunustavat ripset ovat vaaleat, mustatäpläiset. Siipiväli 62–70 mm.

Samannäköinen laji on etenkin tammiritariyökkönen (Catocala promissa), joka on kuitenkin jonkin verran pienempi ja jonka etusiipien kuviointi on terävämpää.

Levinneisyys ja lentoaika 
Aaltoritariyökköstä tavataan Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Kaukasukselle. Suomessa laji oli aikaisemmin hyvin harvinainen lounainen erikoisuus, mutta se on viime vuosikymmeninä yleistynyt huomattavasti. Se on eteläpainotteinen, mutta pohjoisimmat yksittäishavainnot ovat nykyisin jopa Kuusamon korkeudelta ja pohjoisempana lajin levinneisyys on selvästi itäpainotteinen. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun lopulta syyskuun alkupuolelle lennon huipun ollessa elokuun alkupuolella.

Elinympäristö ja elintavat 
Aaltoritariyökkönen on tammimetsien laji, jolla on vahva vaellustaipumus ja jota siksi voidaan tavata hyvinkin kaukana vakituisilta elinpaikoilta ja poikkeavissa ympäristöissä. Ritariyökkösille ominaiseen tapaan se tulee syötille selvästi paremmin kun valolle, vaikka lentää kyllä valollekin. Toukka elää kookkaiden puiden latvuksissa ja koteloituu joko maahan tai puun rungolle yhteenkehräämiensä lehtien väliin. Muna talvehtii.

Suomen lajien uhanalaisluokituksessa 2010 se on luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT).

Ravintokasvi 
Toukan ravintokasvi on tammi (Quercus robur).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen perhostutkijain seura 
 vlindernet 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 

Ritariyökköset
Kulmaritariyökkönen

Kulmaritariyökkönen (Catocala nupta) on kookas ritariyökkösiin kuuluva yöperhonen. Se lentää loppukesällä ja alkusyksystä.

Koko ja ulkonäkö 
Varsin kookas yökkönen, jonka etusiivet ovat hivenen ruskeanharmaat ja kirjavat. Etusiivessä sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat kaksinkertaiset, tummanharmaat ja erottuvat hyvin, mutta kuvioinnin terävyys vaihtelee. Etenkin ulompi poikkiviiru mutkittelee terävästi. Poikkiviirujen välisellä alueella on tummanharmaa munuaistäplä ja sen vierellä siiven keskiosan puolella on hyvin erottuva vaalea, tummareunainen täplä. Täplien vieressä siiven tyven puolella on sumea laikku vaaleaa väriä. Takasiivet ovat kirkkaan punaiset ja niissä on etenkin etuosastaan leveä, mustanruskea reunus. Siiven keskellä on kapeampi tumma vyö, jonka etuosassa on selvä sisäänpäin suuntautunut mutka. Siipiväli 65–80 mm.

Lajin voi sekoittaa idänritariyökköseen (Catocala adultera), jolla etusiipien sävy on sinertävämpi ja kuviointi on terävämpää. Lisäksi idänritariyökkösellä takasiiven tumma reunus on kapeampi.

Levinneisyys ja lentoaika 
Laji tavataan laajalti Euroopassa ja Aasian puolella Pakistaniin, Keski-Aasiaan ja Japaniin saakka. Suomessa se on jokseenkin harvinainen ja vahvasti etelään painottunut. Laji on 2000-luvun aikana levinnyt pohjoisemmaksi ja havaintoja on aina Kuusamoa myöten. Perhoset lentävät heinäkuun keskivaiheilta syyskuun alkupuoliskolle. Lennon huippu on elokuun puolivälissä.

Elinympäristö ja elintavat 
Kulmaritariyökkönen suosii reheviä ja avoimia lehtimetsiä. Sukulaistensa tapaan se viihtyy myös kulttuuriympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät innokkaasti syötille, mutta joissakin määrin myös valolle.

Toukka koteloituu yhteensitomiensa lehtien väliin tai kuoressa olevaan rakoon. Muna on talvehtiva elämänvaihe.

Ravintokasvi 
Toukka elää erilaisilla pajulajeilla (Salix) tai joskus haavalla (Populus tremula).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen perhostutkijain seura 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 

Ritariyökköset
Keltaritariyökkönen

Keltaritariyökkönen (Catocala fulminea) on melko kookas loppukesän ja alkusyksyn taitteen yöperhoslaji. Suomen ritariyökköslajistosta se on kooltaan pienimpiä ja ainoa, jonka takasiivet ovat pohjaväriltään keltaiset.

Koko ja ulkonäkö 
Keltaritariyökkösen etusiivet ovat pohjaväriltään ruskeanharmaat ja voimakaskuvioiset. Varsinkin siiven kärkiosassa musta, ruskeavarjosteinen ulompi poikkiviiru tekee selkeästi erottuvan ja jyrkästi mutkittelevan kuvion. Sisempi poikkiviiru on myös musta, selvästi erottuva ja sen tyvipuolella on ruskeaa varjostumaa, joka vaalenee tasaisesti kohti siiven tyveä. Ruskea, vaaleareunainen munuaistäplä erottuu poikkiviirujen välissä hyvin, kuten myös sen vieressä oleva kolmiomainen, vaalea, mustareunainen täplä. Siiven keskiosassa on etureunan puolella mustahkoa varjostumaa, jonka sisäpuolelta siipi on varsin vaalea. Takasiivet ovat räikeän keltaiset ja niiden keskiosassa tummanruskea vyö tekee lenkin. Siiven ulkoreuna on myös suurelta osin tummanruskea. Siipiväli on 51–60 mm.

Keltaritariyökköstä ei voi sekoittaa takasiipiensä keltaisen värin vuoksi mihinkään muuhun ritariyökköseen. Sen sijaan Suomessakin esiintyy useita muita yökköslajeja, joiden takasiivet ovat kirkkaan keltaiset tummalla kuvioinnilla. Näistä lajin erottaa helposti suuremman kokonsa sekä etu- ja takasiipien kuvioinnin avulla.

Levinneisyys ja lentoaika 
Keltaritariyökkösen palearktinen levinneisyys ulottuu Lounais-Euroopasta Japaniin. Suomessa laji oli pitkään kaakosta ja etelästä satunnaisesti vaelteleva etelärannikon harvinaisuus, jonka ensimmäinen havainto on vasta vuodelta 1932. Se on kuitenkin levinnyt 2000-luvun aikana erittäin voimakkaasti pohjoiseen ja länteen, samalla kun havaitut yksilömäärät ovat kasvaneet räjähdysmäisesti. Nykyisin sitä voi tavata Vaasa–Kajaani-linjan eteläpuolella, joskin idempänä laji lienee edelleen hieman yleisempi. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun lopulta syyskuun alkuun huipun ollessa elokuun puolivälissä.

Elinympäristö ja elintavat 
Laji viihtyy rehevissä metsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Erityisesti paikoilla joissa kasvaa tuomea. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat hyvin syötille, mutta joissain määrin myös valolle. Muna on talvehtiva vaihe.

Ravintokasvi 
Toukka käyttää ravinnokseen pääasiassa tuomea (Prunus padus), mutta myös muutamia muita lehtipuita.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen perhostutkijain seura 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 

Ritariyökköset
Buran Voronež

Buran Voronež () on venäläinen jääkiekkojoukkue Voronežin kaupungista Sverdlovskin alueelta. Joukkue on perustettu vuonna 1977 ja se pelaa Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla VHL:ssä.

Joukkue kaudella 2022–2023

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja: Mihail Birjukov 
 Apuvalmentaja: Aleksei Pepeljajev 
 Pelaajavalmentaja: Andrei Demidov 
 Maalivahtivalmentaja: Andrei Agapov 
 Toimitusjohtaja: Jevgeni Filimonov 

Lähde: EliteProspects

Lähteet

Aiheesta muualla
Seuran kotisivut 

Venäläiset VHL-seurat
Tauno Himmi

Tauno Emil Himmi (sukunimi aik. Himberg; 12. maaliskuuta 1903 Tampere – 22. joulukuuta 1976) oli suomalainen varatuomari, lääninasessori ja kirjailija.

Himmin vanhemmat olivat nimismies ja sotakamreeri Juha Emil Himberg ja Iida Josefiina Herckman. Hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1932 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1937.

Himmi toimi Hämeen lääninhallituksen ylimääräisenä esittelijänä 1933–1938, nuorempana lääninsihteerinä 1938–1949, vanhempana lääninsihteerinä 1949–1955 ja lääninasessorina 1955–1966.

Himmin kirjalliseen tuotantoon kuului romaaneita ja näytelmiä. Hän harrasti myös maalaamista.

Näytelmiä 
 Valokuva voi valehdella : yksinäytöksinen huvinäytelmä. Pienviljelijäin liitto, Helsinki 1932 (nimellä Tauno Himmy)
 Kaupungin valot odottavat : kaksinäytöksinen näytelmä. Werner Söderström oy:n näytelmäsarja 144. WSOY 1936
 Taitaa kohta räjähtää : kolminäytöksinen huvinäytelmä. Seuranäytelmiä 421. Karisto 1936
 Eläköön tuli kolmoset.. 1939-1940
 Hämeen lukko. 1943
 Kaksoset vain aluksi.1943
 Kaksi lääkäriä.. 1946 
 Kaksi aseveljeä. 1951 
 Miehenne on minun. 1954
 Elina Klauntytär Kurki.
 Majurin Ekin tytär.
 Rouva johtajan perheasiat.
 Vain kaksoset - näin aluksi.

Romaaneja 
 Serenaadi Selmalle : leppoisa kertomus erään laamannin toisesta nuoruudesta. Karisto 1947 
 Laukon valtiatar : romaani uuden ajan sarastuksen vuosilta. Karisto 1948
 Miekka ja risti : romaani kristinuskon ja pakanuuden välisten valtataistelujen ajoilta. Karisto 1948 
 Sydänten kapina : romaani isoavihaa edeltäneiltä ajoilta. Karisto 1949
 Viha ja rakkaus. Karisto 1950
 Sydänyön hetkiä : romaani vuosien 1808-1809 sodan ajoilta. Karisto 1951 
 Kauniin lesken kosijat : kevyt kertomus entisaikojen avioliittomarkkinoista. Karisto 1952 
 Rakas entinen vaimoni : leppoisa kuvaus kunnon rehtorin harha-askeleesta hänen itsensä kertomana. Karisto 1953
 Tuomarin tunnustus. Karisto 1954 (Kirjan digitoitu versio Internet Archivessa)

Muuta tuotantoa 
 Nyt ei olla ponttoolla : runoja. 1937 
 Vapaaseen huoltoon kohdistuva arvostelu. Vapaan huollon julkaisuja n:o 4. Suomen huolto, Helsinki 1942
 10 vuotta vapaata huoltotyötä Hämeessä : vapaan huollon Hämeen lääninkeskus 1939-1949 ; tekijät Tauno Himmi ja Väinö Heikkilä. Hämeenlinna 1949
 Raamatun toteutuneet ennustukset. Tekijä, Tampere 1970

Lähteet 
 
 HämeWikin artikkeli Tauno Himmi
 Pirkanmaalaista kaunokirjallisuutta
 Kuolleita (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 5.1.1977, HS Aikakone. Viitattu 15.3.2018.

Viitteet 

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1976 kuolleet
Gustaf Fredrik von Rosen

Gustaf Fredrik von Rosen (1688–1769) oli ruotsalainen sotilas ja Suomen viimeinen ruotsalainen kenraalikuvernööri. Hän oli hattu-puolueen jäsen, vuodesta 1739 valtaneuvos. Suomen kenraalikuvernööriksi hänet nimitettiin vuonna 1747, ja hän vahvisti puolustusta ja talouselämää ja valvoi Suomen luotettavuutta Thomas Pacchaleniuksen ja Johan Wijkmanin valtiopetosjuttujen vuoksi. 

Hän ei osannut suomea, oli luonteeltaan epäluuloinen ja keskittyi yksityiskohtiin. Näistä syistä johtuen hän ei tehtävässään päässyt koskaan kunnon väleihin paikallisen väestön kanssa, mutta oli tärkeänä vaikuttajana kun päätöksiä katovuosien varalle rakennettavista pitäjänmakasiineista tehtiin.

Kenraalikuvernöörin virka lakkautettiin ja hän palasi vuonna 1754 Ruotsiin. Sen jälkeen hän toimi Pommerin sodassa ylipäällikkönä vuosina 1757–1758.

Hänen poikansa oli Turun ja Porin läänin maaherrana toiminut valtaneuvos Fredrik Ulrik von Rosen.

Lähteet

Kirjallisuutta
E. W. Juvelius, G. F. von Rosenin määrääminen Suomen kenraalikuvernööriksi, 1921

Aiheesta muualla
Kenraalikuvernööri von Rosenin arvoitus
Svensk biografisk handlexikon: Gustaf Fredrik von Rosen, krigare (1688-1769

Ruotsalaiset sotilaat
Ruotsalaiset poliitikot
Suomen kenraalikuvernöörit
Valtaneuvokset
Vuonna 1688 syntyneet
Vuonna 1769 kuolleet
Oskari Kiiras

Oskari Emil Kiiras (sukunimi vuoteen 1933 Lindström; 14. tammikuuta 1903 Helsinki – 10. joulukuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen kansalaisaktivisti, säveltäjä ja runoilija.

Kiiras työskenteli aluksi Helsingin poliisilaitoksen toimistovirkailijana ja sotien jälkeen hän toimi yksityisyrittäjänä. Hänet tuomittiin 1950-luvulla kolmeksi kuukaudeksi vankeuteen jumalanpilkasta kirjastaan Uusi uskonto ja uskonpuhdistus, ja hän suoritti rangaistuksen Naarajärven varavankilassa. Kiiras perusti sittemmin 1957 Totuuden Ystävät nimisen uskonnollisen yhdistyksen, joka on edelleen olemassa. Kiiras toimitti myös Totuuden Torvi-lehden seuraajaksi tarkoitettua Totuuden Sanomat-lehteä jota ehti ilmestyä kolme numeroa vuoden 1955 aikana.

Myöhemmin Kiiras oli mukana politiikassa ja hän perusti useita eläkeläisten asiaa ajaneita puolueita. 1980-luvulla hän sävelsi Fransiskus Assisilaisen Aurinkolaulun ja lähetti sävellyksen paavi Johannes Paavali II:lle. Paavin kiitoskirjeen Kiiras tulkitsi anteeksiannoksi jumalanpilkkatuomiostaan.

Kiiras esiintyi myös pienessä sivuosassa Matti Kassilan 1969 ohjaamassa elokuvassa Vodkaa, komisario Palmu.

Teoksia 
 Aurinko ja kotka : runoja. Tekijä, Helsinki 1935
 Yliuskonnon testamentti. Kustannus oy Suomenmaa, Helsinki 1949
 Uusi uskonto ja uskonpuhdistus. Tekijä, Helsinki 1954
 Je n'ai pas insulté Dieu : une nouvelle religion et la réforme. Les presses contemporaines, Paris 1958

Sävellyksiä 
  Kun mun kultani tulisi , naiskuorolle Kantelettaren tekstiin, sovittanut Erkki Pullinen.

Lähteet 
 
 Kysy kirjastonhoitajalta :  Kysymys Oskari Kiiraasta
 Wiipurilaisen Osakunnan Laulajien julkaisusarja
 Internet Movie Database : Oskari Kiiras

Aiheesta muualla 
 Totuuden Ystävät-yhdistyksen kotisivu

Suomalaiset runoilijat
Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset uskontokriitikot
Suomalaiset yhteiskunta-aktivistit
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Aaro Murros

Aaro Antero Murros (s. 13. joulukuuta 1903 Pukkila) oli suomalainen kirjailija.

Teoksia 
 Ehkä me vielä jaksamme nousta : romaani. WSOY 1934
 Kuin perhonen kotelostaan : pienoisromaani. WSOY 1972

Lähteet 
 

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1903 syntyneet
Kuolinvuosi puuttuu
Ulla Hybinette

Ulla Evers Nyman (o. s. Hybinette, s. 17. elokuuta 1903 Plainfield, New Jersey) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.

Ulla Hybinetten vanhemmat olivat insinööri Victor Noak Hybinette ja Ester Evers. Hän kävi tyttökoulun ja voimisteluinstituutin Wiesbadenissa ja Frankfurtissa sekä suoritti ylioppilastutkinnon Uppsalassa. Myöhemmin Hybinette suoritti yliopisto-opintoja Ruotsissa ja Yhdydvalloissa. Hän meni naimisiin kirkkoherra Valdemar Nymanin kanssa ja he asuivat sittemmin Finströmissä Ahvenanmaalla.

Teoksia 
 Färjan : berättelse. Schildt, Helsingfors 1954

Lähteet 
 
 Projekt Runeberg : Svenskt författarlexikon 3 : 1951-1955

Suomenruotsalaiset kirjailijat
Vuonna 1903 syntyneet
Kuolinvuosi puuttuu
Sven-Erik Rosenlew

Sven-Erik Theodor Wilhelm Rosenlew (28. joulukuuta 1902 Helsinki – 30. heinäkuuta 1963 Helsinki) oli Oy Rosenlew Ab:n toimitusjohtaja. Koulutukseltaan hän oli filosofian maisteri. 

Rosenlew kirjoitti ylioppilaaksi Porin ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1920, jonka jälkeen hän aloitti opinnot Helsingin yliopiston maanviljelys-taloudellisessa tiedekunnassa. Vuosina 1924–1926 Rosenlew teki opintomatkoja Ruotsiin ja Englantiin.

Valmistuttuaan hän työskenteli aluksi Tyrvännössä sijainneen Suontaan kartanon tilanhoitajana vuoteen 1939 saakka. Vuosina 1936–1939 Rosenlew toimi myös Oy Rosenlew Ab:n maanviljelysosaston päällikkönä. Yhtiön johtajaksi isänsä Erik Rosenlewin rinnalle hänet nimitettiin 1940 vastuualueenaan paperi- ja selluloosateollisuus. 

Vuonna 1950 Rosenlew nimitettiin koko konsernin toimitusjohtajaksi, jossa tehtävässä työskenteli aina kuolemaansa vuoteen 1963 saakka. Sen jälkeen toimitusjohtajana toimi varatoimitusjohtaja Marcus Nykopp, jonka jälkeen vuonna 1969 Sven-Erikin pojasta Gustav Rosenlewista tuli yrityksen toimitusjohtaja.

Vuorineuvoksen arvonimi Roselewille myönnettiin vuonna 1953. Samana vuonna hän peri omistukseensa Suontaan kartanon.

Sven-Erik Rosenlew oli myös innokas urheilumies. Hän harrasti haulikkoammuntaa ja edusti Suomea Helsingin olympialaisissa. Rosenlew toimi myös yhtiön Porin tehtaiden urheiluseuran RU-38:n puheenjohtajana.

Lähteet

Viitteet

Suomalaiset yritysjohtajat
Vuorineuvokset
Suomalaiset ampujat
Vuonna 1902 syntyneet
Vuonna 1963 kuolleet
Ole Rosenqvist

Georg Olof (Ole) Rosenqvist (24. marraskuuta 1893 Helsinki – 8. kesäkuuta 1961 Helsinki) oli Porvoon hiippakunnan järjestyksessä toinen piispa. 

Rosenqvist oli Åbo akademin lehtori 1926–1930, käytännöllisen teologian professori 1930–1954 ja rehtori 1942–1950. Kirkkoneuvos 1944–1954. Porvoon hiippakunnan piispa hän oli 1954–1961.

Hänen vanhempansa olivat dogmatiikan professori G. G. Rosenqvist ja Fanny Rosina Forstén.. Ole Rosenqvist avioitui vuonna 1918 Ebba Linnea Pomoellin kanssa.

Lähteet

Porvoon piispat
Åbo Akademin professorit
Suomen yliopistojen rehtorit ja kanslerit
Vuonna 1893 syntyneet
Vuonna 1961 kuolleet
Suomalaiset professorit
Käytännöllinen teologia
Hecht

Hecht on saksalainen sukunimi ja tarkoittaa haukea. Se on seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Ben Hecht (1894-1964), yhdysvaltalainen kirjailija, käsikirjoittaja, ohjaaja ja tuottaja
 Hanna Hecht, o.s. Lindberg (1869-1909), suomenruotsalainen kirjallisuuden kääntäjä
 Jessica Hecht (s. 1965), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Jochen Hecht (s. 1977), saksalainen jääkiekkoilija
 Raymond Hecht (s. 1968), saksalainen keihäänheittäjä
Gustaf Fredrik Rotkirch

Gustaf Fredrik Rotkirch (25. maaliskuuta 1815 Vihti – 24. maaliskuuta 1884 Turku) oli Turun hovioikeuden presidentti ja valtiopäivämies.

Rotkirch suoritti tuomarintutkinnon 1836 ja varatuomarin arvon hän sai 1839. Rotkirch toimi oikeusosaston senaattorina 1862–1868 ja Turun hovioikeuden presidenttinä 1868–1884. Valtiopäivämies hän oli aatelissäädyssä 1863–1864 ja 1867.

Rotkirchin ensimmäinen puoliso oli Aurora Teresia Rotkirch (k. 1859) ja toinen vuodesta 1861 Sigrid Augusta Armfelt (k. 1911). Hänen poikansa ensimmäisestä avioliitosta oli isänsä niminen virka- ja valtiopäivämies Gustaf Fredrik Rotkirch.

Lähteet

Suomen hovioikeuksien presidentit
Suomalaiset senaattorit
Suomalaiset aateliset
Suomen suuriruhtinaskunnan aatelissäädyn valtiopäivämiehet
Suomalaiset juristit
Vuonna 1815 syntyneet
Vuonna 1884 kuolleet
Heikki Eskelinen (yhteiskuntatieteilijä)

Heikki Eskelinen (s. 1950) on joensuulainen yhteiskuntatieteen tohtori, joka jäi eläkkeelle Itä-Suomen yliopiston Karjalan tutkimuslaitoksen yhteiskuntatieteellisen aluetutkimuksen professorin virasta syyskuussa 2016.  Hänen tutkimuskohteitaan ovat olleet erityisesti aluepolitiikka ja raja-alueet. Hän väitteli Joensuun yliopistossa vuonna 1985 suomenkielisellä tutkimuksella, joka oli otsikoitu Sijainti ja tuotantorakenne riippuvuuksineen : tutkimuksia aluetaloudellisesta integraatiosta.

Hän hoiti Jean Monnet -professuuria 2000-luvun alussa vuoteen 2007 saakka.

Eskelinen palkittiin Vuoden tieteentekijä -tunnustuksella vuonna 1998.

Lähteet

Aiheesta muualla
Heikki Eskelinen Itä-Suomen yliopiston SoleCris-tutkimustietokannassa: Eskelinen Heikki. YTT; professori, emeritus / Karjalan tutkimuslaitos (uef.fi)
Heikki Eskelisen julkaisuluettelo 1975-2020 (pdf) (uef.fi)
Kotisivu, Itä-Suomen yliopisto
JoY: Virkaanastujaisesitelmiä 13.5.2008 (8.5.2008), Itä-Suomen yliopisto

Itä-Suomen yliopiston professorit
Suomalaiset yhteiskuntatieteilijät
Vuonna 1950 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Rotkirch

Rotkirch (kirjoitetaan myös von Rothkirch) on vanha saksalainen aatelissuku, joka on edustettuna myös Ruotsin ja Suomen aatelissa. Nimi lausutaan suomenruotsalaisittain yleensä [ruːtširk], mutta myös saksalaisittain [roːtkirh]. 

Suku on keskiaikaista aatelia ja lähtöisin Liegnitzistä Sleesiasta. Varhaisin nimeltä tunnettu suvun edustaja on asiakirjoissa vuosina 1302–1327 mainittu Woysicus-niminen ritari, jolla oli perinnöllinen patronaattioikeus Rothkirchin kirkkoon. Jo hän käytti kolmen kotkanpään koristamaa vaakunaa.

Pohjoismaisen sukuhaaran varhaisin tunnettu esi-isä on 1500-luvun puolivälissä Liegnitzissä elänyt Hans von Rothkirch. Hänen pojanpoikansa poika, eversti Hans Rotkirch (1595–1654) tuli vuonna 1617 Ruotsin palvelukseen ja hänet naturalisoitiin vuonna 1634 Ruotsin aateliin, jossa suku sai numeron 175. Suku korotettiin Ruotsissa vuonna 1778 ritaristoon, aatelin toiseen luokkaan. Suomeen suku asettui isonvihan jälkeen. Suomen ritarihuoneen järjestäytymisen yhteydessä vuonna 1818 se merkittiin aateliseksi suvuksi numero 12. Vaasan hovioikeuden presidentti Carl Fredrik Rotkirch korotettiin vuonna 1830 edelleen vapaaherraksi ja hänen sukuhaaransa esiteltiin kaksi vuotta myöhemmin vapaaherrallisena sukuna numero 32. Tämä haara kuitenkin sammui mieslinjalta vuonna 1866 ja lopullisesti 1927. Koko suku sammui Ruotsissa mieslinjalta vuonna 1857, mutta erään Suomesta muuttaneen suvun jäsenen sukuhaara sai uudelleen edustusoikeuden Ruotsin ritarihuoneella vuonna 1975.

Eräs sukuhaara muutti Ruotsista 1720-luvulla Liivinmaalle ja liitettiin myös sikäläiseen ritarihuoneeseen vuonna 1747. Se levittäytyi myöhemmin myös Viroon ja Inkeriin, mutta on sittemmin luultavasti samunut.

Suvun suomalaisia jäseniä
Karl Fredrik Rotkirch (1775–1832), senaattori, Vaasan hovioikeuden presidentti
Evert Rotkirch (1805–1874), upseeri ja tilanomistaja, Suomen ensimmäinen maanviljelysneuvos
Mathilda Rotkirch (1813–1842), taidemaalari, Karl Fredrik Rotkirchin tytär
Gustaf Fredrik Rotkirch (1815–1884), senaattori, Turun hovioikeuden presidentti ja valtiopäivämies, Karl Fredrik Rotkirchin vävy
Gustaf Fredrik Rotkirch (1848–1918), virka- ja valtiopäivämies, vanhemman Gustaf Fredrik Rotkirchin poika
Otto Rotkirch (1880–1960), maanviljelysneuvos, Karunan Kärkniemen kartanon omistaja, kunnallispoliitikko 
Holger Rotkirch (s. 1937), juristi, ulkoasiainneuvos ja suurlähettiläs
Kristina Rotkirch (s. 1939), toimittaja
Anna Rotkirch (s. 1966), sosiologi
Robert Rotkirch (s. 1984), yleisurheilija

Lähteet

Suomalaiset aatelissuvut
Ruotsin aateli
baltian aateli
Runar Björklöf

Runar Rafael Björklöf (21. syyskuuta 1911 Pohja – 16. kesäkuuta 1998) oli suomalainen pika- ja keskimatkojen juoksija.

Björklöf voitti 800 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuosina 1945 ja 1946. Mestaruuksien lisäksi Björklöf voitti 400 metrillä pronssia vuonna 1945, 800 metrillä pronssia vuonna 1940 ja 1 500 metrillä pronssia vuonna 1946.

Runar Björklöf oli mukana 800 metrin juoksussa yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Oslossa vuonna 1946, jossa jäi ajallaan 1.55,8 alkueriin. Björklöfin ennätys 400 metrillä oli 50,2 (1941), 800 metrillä (1.53,2) ja 1500 metrillä (3.55,2). Hän edusti seuratasolla HIFK:ta.

Työuransa Björklöf teki Helsingissä ravintola-alalla.

Lähteet 

Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Suomalaiset ravintoloitsijat
Raatokukat

Raatokukat (Stapelia) on oleanterikasveihin kuuluva suku.

Raatokukat ovat monivuotisia mehikasveja. Sen kukka jäljittelee pilaantuvaa lihaa tuoksullaan, väreillään ja pintarakenteellaan. Tällä tavalla se houkuttelee kärpäsiä ja muita hyönteisiä käyttääkseen niitä pölyttäjinä. Kasvissa vierailevaan hyönteiseen tarttuu siitepölyä, jonka se kuljettaa mukanaan seuraavaan kasviin. Myös muita raatoa jäljitteleviä kasveja kutsutaan raatokukiksi (esim. täpläraatokukka eli Orbea variegata). Suvun tieteellinen nimi tulee kasvitieteilijä Johannes van Stapelin nimestä.

Ulkonäkö 
Varret ovat väritykseltään yleensä punavihreitä, varsien paksuudet vaihtelevat 5–50 mm välillä. Vartta pitkin kulkee pitkittäin nystyrärivejä, mikä tekee varresta neliömäisen. Nystyrässä kasvaa kasvin surkastunut lehti.

Kukat ovat tähdenmuotoisia. Väriltään ne ovat yleensä punaisia, purppuroita tai keltaisia, usein erikoisesti kuvioituja. Eri lajien kukkien koot vaihtelevat 5–400 mm välillä, mutta muodoltaan ne ovat hyvin samankaltaisia. Terälehdet ovat pitkiä ja teriö suhteessa pieni. Suurikukkaisilla lajeilla kukat ovat yleensä lähellä maata, pienikukkaisilla ne ovat kerroksittain eri korkeuksilla. Kukinta-aikaan kukat aukeavat sarjassa. Ne ovat yleensä lyhytikäisiä, mutta joillakin kasveilla kukat avautuvat sarjamaisesti pidentäen siten kukinta-aikaa.

Hedelmät ovat hienon karvan peittämiä tuppiloita. Hedelmä saatta sisältää joskus useita siemeniä. Siemen on kevyt, siinä on karvoja ja reunoissa siipimäiset ulokkeet, joiden ansiosta se lentää hyvin tuulessa.

Elinympäristö 
Raatokukat kasvavat Afrikan kuivilla seuduilla tropiikista eteläiseen Afrikkaan. Tietyllä alueella kasvavat kasvit ovat hajallaan ja kasvien määrä alueella vaihtelee suuresti ajallisesti. Raatokukat kasvavat miltei missä tahansa ympäristössä, mutta parhaiten ne viihtyvät kuivassa maaperässä. Useimmat lajit ovat lyhytikäisiä.

Lajeja 
 Stapelia gigantea – jättiraatokukka
 Stapelia grandiflora – purppuraraatokukka
 Stapelia variegata – täpläraatokukka 
 Stapelia hirsuta

Lähteet 
 ITIS: Stapelia (taksonomian lähde)
 PlantZAfrica.com: Stapelia. South African National Biodiversity Institute

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Valokuva jättiraatokukasta Kaisaniemen kasvitieteellisessä puutarhassa
Puutarha.net: Täpläraatokukka (Stapelia variegata)
World of succulents: How to Grow and Care for Stapelia
The Stapelia Page

Oleanterikasvit
Härmäkannusruoho

Härmäkannusruoho (Linaria genistifolia) on kannusruohojen suvun laji, jota esiintyy Euroopassa. Se on monivuotinen kaljuvartinen ruoho, joka kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Sinivihreät lehdet sijaitsevat varressa kierteisesti. Kukinto on latvaterttu jossa teriöt ovat keltaisia ja niissä pitkä kannus. Siemenet ovat särmikkäitä, hyvin vähän siipipalteisia.

Lähteet 
 Hämet-Ahti, Leena, Suominen, Juha, Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti (toim.) 1998: Retkeilykasvio, 4. uudistettu painos, 656 s. Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvimuseo. Helsinki.

Aiheesta muualla 
Kasviatlas: Härmäkannusruoho (Linaria genistifolia)
ITIS: Linaria genistifolia 
United States Department of Agriculture (USDA): Linaria genistifolia 
Flora of China: Linaria genistifolia 

Kannusruohot
Birger Runeberg

Birger Runeberg (26. kesäkuuta 1875 Helsinki – 28. joulukuuta 1938 Helsinki) oli Helsingin yliopiston kirurgian ylimääräinen professori 1921–1930, vuodesta 1930 vuoteen 1938 varsinainen professori.

Hänen isänsä oli Johan Wilhelm Runeberg ja isoisänsä Johan Ludvig Runeberg. Birger Runeberg oli naimisissa Emmy Sarah Runebergin (1884–1963) kanssa.

Lähteet 

Suomalaiset kirurgit
Helsingin yliopiston professorit
Vuonna 1875 syntyneet
Vuonna 1938 kuolleet
Suomalaiset professorit
Martti Ruuth

Martti Johannes Ruuth (s. 30. lokakuuta 1870 Enonkoski – 8. toukokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen opettaja, dosentti, kirkkohistorioitsija ja professori.

Elämä 
Ruuth toimi Helsingin suomalaisen normaalilyseon lehtorina vuosina 1902–1918. Vuonna 1918 punaiset vangitsivat Ruuthin perheineen ja kuljettivat Hämeenlinnaan. Vangitsemisesta, lyhyeksi jääneestä vankeusajasta Hämeenlinnassa ja vankeudesta vapautumisesta on säilynyt Ruuthin oma muistelmakuvaus. Vuosina 1918–1922 hän toimi Helsingin yliopiston ylimääräisenä professorina, josta nousi koulussa varsinaisen professorin virkaan vuonna 1922 ja toimien siinä virassa aina vuoteen 1937 saakka. Hän toimi myös Kotimaa-lehden päätoimittaja vuosina 1919–1943 sekä Suomen kirkkohistoriallisen seuran sihteerinä 1920–1933 ja sen puheenjohtajana vuosina 1934–1958.

Perhe 

Ruuthin vanhemmat olivat ruukinpappina Enonkoskella ja sittemmin kappalaisena Mäntyharjulla toiminut, Askolasta kotoisin oleva Ismael Ruuth (1828–1875) ja hänen sysmäläinen vaimonsa Charlotta Wilhelmina Blondine Boisman (1828–1907). Ruuth oli perheen seitsemästä  lapsesta nuorin. Lapsikatraaseen kuuluivat hänen lisäkseen tyttäret Martta (Saloheimo), Alima (Cantell) ja Naemi sekä pojat Otto, Karl ja Hanniel (Hanno). Isä Ismael Ruuth kuoli Mäntyharjussa malariaan, kun Martti Ruuth oli vain viisivuotias. Blondine Ruuthin leskenvuosien täytyttyä Mäntyharjussa perhe muutti Helsinkiin, jossa äiti piti koulukotia, ja Martti Ruuth pääsi Normaalilyseoon oppilaaksi. 

Martti Ruuth solmi avioliiton 1903 Helsingistä kotoisin olevan opettaja Anna Maria Boxströmin kanssa, jonka vanhemmat olivat valtioneuvos Adolf Boxström ja Julia Alfthan. Ruuthit saivat neljä lasta: Anna-Maija (1908–1911), kaksospojat Hanno Ismael (1910–1933) ja Martti Adolf (vuodesta 1935 Ruutu) (1910–2005), joista jälkimmäinen tuli tunnetuksi historiantutkijana, koulutuspoliitikkona ja musiikkimiehenä. Jaakko Torsten (vuodesta 1935 Ruutu) (1913–2005) tuli puolestaan tunnetuksi diplomi-insinöörinä sekä Porin puuvillan johtajana.

Lähteet 

Suomalaiset historioitsijat
Suomalaiset professorit
Helsingin yliopiston professorit
Vuonna 1870 syntyneet
Vuonna 1962 kuolleet
Bernd Leno

Bernd Leno (s. 4. maaliskuuta 1992 Bietigheim-Bissingen, Baden-Württemberg) on saksalainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Fulhamia. Pelipaikaltaan Leno on maalivahti.

Seurajoukkueura 
Elokuussa 2011 Leno siirtyi tammikuuhun asti ulottuvalla lainasopimuksella VfB Stuttgartista väliaikaiseksi hätäkorvaajaksi Bayer Leverkuseniin, jonka maalivahdit René Adler ja Fabian Giefer loukkaantuivat kauden alla. Leno debytoi Bundesliigassa Werder Bremeniä vastaan 14. elokuuta 2011. Kauden mittaan Leno loisti peliesityksillään, ja lunasti paikkansa Leverkusenin ykkösmaalivahtina syrjäyttäen René Adlerin. Tammikuussa 2012 Lenon alun perin väliaikaisesta sopimuksesta Leverkusenin kanssa tehtiin vakituinen seuran ostettua hänet Stuttgartista. Sopimus on voimassa vuoteen 2017 asti. Syyskuussa 2011 Lenosta tuli nuorin Mestarien liigan lohkovaiheessa esiintynyt maalivahti. Leno pelasi kaikkiaan 300. ottelunsa Leverkusenin paidassa 14. huhtikuuta 2018 kun he voittivat Bundesliigassa Eintracht Frankfurtin 4-1. Kesällä 2018 Leno siirtyi edustamaan englantilaista Arsenalia. Hän pelasi ensimmäisellä valioliigakaudellaan 32 ottelua ja pelasi kaudella 2019–2020 joukkueensa 30 ensimmäistä valioliigaottelua, kunnes joutui loukkaantumisen vuoksi jättämään loppukauden väliin. Kaudella 2019–2020 hän pelasi 35 valioliigaottelua. Eurooppa-liigassa hän on pelannut Arsenal-vuosinaan yhteensä 15 ottelua.

Maajoukkueura 
Leno teki debyyttinsä Saksan maajoukkueessa 29. toukokuuta 2016 Slovakiaa vastaan. Hänet nimettiin Euroopan-mestaruuskilpailujen joukkueeseen vuonna 2016. Hän ei kuitenkaan pelannut turnauksessa yhtään ottelua, kuten ei ollut pelannut myöskään Saksan voittaessa alle 17-vuotiaiden EM-kultaa 2009.

Lähteet 

Saksalaiset jalkapallomaalivahdit
Vuonna 1992 syntyneet
Elävät henkilöt
Luettelo Oulun julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Oulun julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Oulun puistoissa, kaduilla ja aukioilla olevat pysyvät taideteokset, jotka joko kuuluvat Oulun taidemuseon kokoelmiin, tai julkisilla paikoilla olevat yritysten, valtion tai yksityisten tonteilla sijaitsevat ja näiden omistamat teokset.  Ouluun on liitetty seuraavat kunnat: Oulujoki (pääosa), Ylikiiminki, Haukipudas, Kiiminki, Oulunsalo ja Yli-Ii.

Oulussa on myös Saarelan veistospuisto, joka perustettiin 2000-luvun alussa. Kaupunki ei ole kunnostanut paikkaa enää vuosiin ja teokset ovat kokeneet myös ilkivaltaa.

Teokset 
Erland Stenbergin vuonna 1881 paljastettu Frans Mikael Franzénin patsas on Oulun vanhin julkinen teos. Into Saxelinin Vapaudenpatsas (1927) Mannerheimin puistossa ja Tuomiokirkon edustalla oleva Wäinö Aaltosen reliefi (1922) ovat myös merkittäviä vanhoja teoksia Oulussa. Oskari Jauhiaisen nuoruudentyö Vesaisen patsas (1936) on Kiimingin Vesalassa.

Oulun kaupunginvaltuusto päätti vuonna 1964, että julkisten rakennusten kustannusarviosta käytettäisiin korkeintaan kaksi prosenttia veistoksiin, seinämaalauksiin tai muihin taidehankintoihin. Kauko Räsäsen Nuottasaaren koulun pääsisäänkäynnin vieressä oleva kuparinen reliefi Aapelus (1967) on ensimmäinen prosenttiperiaatteella toteutettu taideteos Oulussa.

1970- ja 1980-luvuilla Oulun julkisista taidehankinnoista järjestettiin erilaisia kilpailuja, joiden kautta rakennuskohteisiin saatiin veistoksia, maalauksia, grafiikkaa ja tekstiiliteoksia. Prosenttiperiaate jäi muutamia rakennuskohteita lukuun ottamatta lähes täysin unohduksiin 90-luvun lamavuosien aikana. 2000-luvun alussa rahoitusperiaatteen noudattamisessa on toteutettu mallia, jossa prosenttitaidetyöryhmään kuuluvat tilapalveluiden, taidemuseon ja käyttäjien edustajat sekä kohteen arkkitehti ja rakennuttaja.

Luettelo 

 Luettelossa on 205 kohdetta.

Lähteet 
 
 Karttatie, Oulun seudun karttapalvelu, jossa Oulun kaupunginosat.
 Oulun kaupungin karttapalvelu, haku "Muistolaatat ja -merkit" ja "Ulkoveistokset"

Viitteet

Aiheesta muualla

 
Oulu
Gibraltarin parlamentti

Gibraltarin parlamentti on Gibraltarin yksikamarinen parlamentti. Siihen kuuluu 17 jäsentä ja puhemies.

Gibraltarin ensimmäinen oma lainsäädäntöelimensä perustettiin 1950. Lakia säätävään neuvostoon kuului kuvernööri, kolme ex officio -jäsentä, viisi vaaleilla valittua ja kaksi nimitettyä jäsentä. Gibraltar sai 1969 uuden perustuslain, ja silloin muodostettiin myös Gibraltarin varsinainen parlamentti, joka tunnettiin silloin vielä nimellä House of Assembly. Siihen kuului puhemies, 15 vaaleilla valittua jäsentä ja kaksi ex officio -jäsentä. Nykyisen muotoinen parlamentti syntyi vuoden 2006 perustuslakiuudistuksen jälkeen.

Parlamenttivaalit järjestetään neljän vuoden välein, ja vaalijärjestelmässä äänestäjien pitää äänestää 10 ehdokasta. Vaaleilla valitaan yhteensä 15 jäsentä. Lisäksi parlamenttiin kuuluu 2 ex officio -edustajaa, jotka myös istuvat parlamentissa neljän vuoden ajan. Lisäksi parlamentille valitaan erikseen puhemies. Parlamentti kokoontuu John Mackintoshin aukiolla sijaitsevassa parlamenttitalossa. Se rakennettiin 1817–1818, ja siinä oli aikaisemmin Exchange and Commercial Library.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Parlamentin kotisivut 

Parlamentti
Parlamentit
Pohjolan toimitalo

Pohjolan toimitalo on Helsingin Kluuvissa, osoitteessa Aleksanterinkatu 44 sijaitseva Vakuutusyhtiö Pohjolan entinen liiketalo, jonka julkisivun suunnitteli arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarinen ja pohjakaavan Ines ja E. A. Törnvall. Rakennuksen suunnittelusta järjestettiin kilpailu vuonna 1899 jonka jälkeen sen liike- ja asuintilojen julkisivu sekä tärkeimmät sisätilat tehtiin vuosien 1899–1901 aikana. Talo on ulkomuodoltaan jykevän linnamainen ja sen julkisivussa on käytetty kotimaista Juuan vuolukiveä. Koristelultaan fasadi on kansallisromanttinen, ja siinä on löydettävissä viitteitä muun muassa Kalevalaan ja suomalaiseen hirsirakentamiseen. Pääoven syvennykseen suunnitteli Hilda Flodin irvisteleviä ukkoja ja joukon karhuja, joka oli Pohjolan liiketunnus. . Ovien kuparipakotukset teki Eric O. W. Ehrström ja sisätilojen kattolamput ja rautavanteet suunnitteli läkkiseppä Gabriel Wilhelm Sohlberg.

Pohjolan pääkonttori muutti 1960-luvun lopussa Heikki Castrénin suunnittelemaan uuteen rakennukseen Niemenmäen kaupunginosaan. 

Vanha Pohjolan talo siirtyi vuonna 1972 Kansallispankin omistukseen, mutta Pohjolan asiakaspalvelu toimi toisen kerroksen Kansallissalissa vuoteen 1987. Talon katutasossa toimii H&M-konserniin kuuluva vaatetusliike Arket.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kluuvi
Gesellius-Lindgren-Saarinen-toimiston suunnittelemat rakennukset
Helsingin suojellut rakennukset
Ekometsätalouden liitto

Ekometsätalouden Liitto on heinäkuussa 1997 perustettu suomalainen kansalaisjärjestö. Liiton toiminta-ajatuksena on kehittää luonnonmukaista metsienhoitoa, metsän jatkuvaa kasvatusta ja siihen perustuvaa ekometsätaloutta sekä yhteisissä että yksityismetsissä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ekometsätalouden liiton kotisivut 

Suomalaiset järjestöt
Suomen metsätalous
Martti Ruutu

Martti Adolf Ruutu (vuoteen 1935 Ruuth; 2. maaliskuuta 1910 Helsinki – 8. huhtikuuta 2005 Kauniainen) oli suomalainen filosofian tohtori ja historiantutkija, joka tuli pitkän elämänsä aikana tunnetuksi myös koulutuspoliitikkona, musiikkimiehenä ja upseerina. Hänen merkittävimpiin tekoihinsa kuuluu 1960- ja 1970-luvulla koulu- ja opettajankoulutusuudistuksiin vaikuttaminen.

Elämä 
Martti Ruutu valmistui ylioppilaaksi vuonna 1928 ja maisteriksi vuonna 1932 opiskeltuaan Helsingin yliopistossa historiaa. Opetustyön ja tutkijan uran välillä painiskellut Ruutu keskittyi aluksi tutkimustyöhön. Hänen 1939 hyväksytty väitöskirjansa oli Savo-Karjalaisen osakunnan historia : 1857-1887. Sittemmin hän keskittyi 1700- ja 1800-lukujen aatehistoriaan. Vuonna 1951 Otava julkaisi Ruudun kirjoittaman lukion historian oppikirjan Suomen historia, joka vuoteen 1967 mennessä ylsi jo 8. painokseen. 

Upseerina tunnetuksi tullut Ruutu palveli puolustusvoimien tiedotuslaitoksessa ja Valtion tiedotuslaitoksen kotimaanosaston päällikkönä. Ennen sotia ja väittelyään tohtoriksi hän toimi Kallion yhteiskoulun historian ja yhteiskuntaopin opettajana ja koulun rehtorina, ja sotien jälkeen vuonna 1948 hän oli myös johtamassa koulun opetussuunnitelmallisia uudistuksia.

Vuosina 1954–1974 Ruutu toimi Helsingin väliaikaisen opettajakorkeakoulun rehtorina. Opettajakorkeakoulun yhdistyttyä Helsingin yliopiston kanssa vuonna 1974 hän jatkoi opettajankoulutuslaitoksen esimiehenä ja kasvatustieteellisen tiedekunnan dekaanina eläköitymiseensä vuoteen 1975 saakka.

Ruutu toimi Kasvatusopillisen yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1961–1971. Hän tuolloin ideoi yhdessä yhdistyksen sihteerin Kyösti Skytän kanssa ajatusta kesälukiosta ja erityislukiosta. Tämän ajatuksen pohjalta syntyi Savonlinnan Taidelukio, joka aloitti toimintansa 1967 maan ensimmäisenä erityislukiona.

Ruutu toimi eri laulujärjestöjen ja kuorojen johtotehtävissä, muun muassa Ylioppilaskunnan Laulajissa ja Savolaisen osakunnan kuorossa ja toimi pitkään Cantores Minores-kuoron johtokunnan puheenjohtana. Vuonna 1962 Ruudulle myönnettiin professorin arvonimi. Hän oli myös Savolaisen osakunnan kunniajäsen (vuodesta 1962).

Urheilu-ura 
Ruutu saavutti 110 metrin aitajuoksussa SM-pronssia vuonna 1930, ja hän pelasi myös jääpallomaalivahtina.

Suku 
Ruudun vanhemmat olivat kirkkohistorioitsija ja professori Martti Johannes Ruuth ja hänen vaimonsa, kielten opettaja Anna Maria o.s. Boxström. Hänen sisaruksiaan on Jaakko Ruutu (1912–2005, vuoteen 1935 Ruuth), josta tuli diplomi-insinööri ja Porin puuvillan toimitusjohtaja Martti Ruudun puoliso oli filosofian maisteri Kaarina Rotko (1910–2000). He saivat neljä lasta. Heidän lapsenlapsensa on Hanno Möttölä, Suomen ensimmäinen NBA-koripalloilija.

Teoksia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Päiviö Tommila (2005): Martti Ruutu, opettaja, laulumies ja tutkija. Historiallinen aikakauskirja 103 (4): 22. artikkeli (vaatii lukuoikeuden) (urn.fi)

Suomalaiset historioitsijat
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Suomen oppilaitosten rehtorit
Koululaitoksen kehittäjät
Suomalaiset kuoronjohtajat
Suomalaiset pika-aitajuoksijat
Vuonna 1910 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Iivari Karpanmäki

Iivari Karpanmäki (sukunimi vuoteen 1934 Velling; s. 19. elokuuta 1905 Sakkola) oli suomalainen näytelmäkirjailija.

Karpanmäki toimi Suvannon Seutu -lehden päätoimittajana 1963–1968.

Teoksia 
 Vanhan Matin palvelijat: kaksinäytöksinen näytelmä. Tammen näytelmiä 11. Tammi, 1945.
 Kiviniemen nuorisoseuran historia 1901–1951. Viiala: Kiviniemen nuorisoseura, 1951.

Lähteet 
 

Suomalaiset näytelmäkirjailijat
Vuonna 1905 syntyneet
Kuolinvuosi puuttuu
Sylva Arppe

Sylva Irene Arppe (s. 16. heinäkuuta 1905 Hamina – 1997) oli suomalainen Haminassa asunut kirjailija.

Arppe kävi kaksi luokkaa yhteiskoulua ja Taideteollisen koulun iltalinjan. Hän työskenteli toimistonhoitajana, toimittajana ja haastattelijana.

Teoksia 
 Kohtalokas teko : romaani. Karisto 1948
 Kuin ruoste rautaan : romaani. Kansankulttuuri, Helsinki 1961
 Ei korvaamaton vahinko : romaani. 1988

Lähteet 
 
 Kymenlaakson kirjailijat : Sylva Arppe

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1905 syntyneet
Vuonna 1997 kuolleet
Kerttu Oksanen

Kerttu Matilda Oksanen ( s. 12. tammikuuta 1902 Hankasalmi) oli suomalainen runoilija.

Teoksia 
 Yövalvojan taivasnäkyjä : uskonnollisia runoja. Gummerus 1937

Lähteet 
 

Suomalaiset runoilijat
Vuonna 1902 syntyneet
Kuolinvuosi puuttuu
Olavi Rytkölä

Veikko Olavi Rytkölä (4. huhtikuuta 1914 Viipuri – 26. toukokuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen juristi. Hän oli Yhteiskunnallisen korkeakoulun kunnallispolitiikan professori 1953–1962 ja Turun yliopiston hallinto- ja finanssioikeuden professori vuodesta 1962 vuoteen 1981.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Juhlajulkaisu Olavi Rytkölä 1914 – 4/2 – 1984

Suomalaiset juristit
Turun yliopiston professorit
Tampereen yliopiston professorit
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Suomalaiset professorit
Räihä

Räihä viittaa esimerkiksi seuraaviin:

Räihä, kylä Konginkankaalla

Sukunimi

 Aleksi Räihä (s. 1986), jalkapalloilija
 Antti Räihä (1890–?), jääkäri
 Carina Räihä (s. 1967), vuorikiipeilijä
 Carl-Eric Räihä (1904–1982), lastenlääkäri ja professori
 Kari-Jouko Räihä (s. 1951), tietojenkäsittelytieteilijä
 Lasse Räihä (1925–2014), keskimatkojen juoksija ja käsipalloilija
 Niels Räihä (1930–2013), lääkäri ja professori
 Timo Räihä (s. 1953), painija

Sukunimet