joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Huippuvuorten lentoasema

Huippuvuorten lentoasema () on Avinorin omistama ja hallinnoima lentoasema Huippuvuorten Longyearbyenissä Norjassa.

Kiitotien rakennus alkoi vuonna 1973, ja ensimmäinen lentokone rullasi lentokentälle 14. syyskuuta 1974. Kone oli Braathens SAFE:n Fokker F-28. Huippuvuorten lentoasema avattiin virallisesti 2. syyskuuta 1975. Syksyllä 2005 Avinor päätti, että lentoasemalle rakennetaan uusi terminaali. Terminaali avattiin 10. joulukuuta 2007. Lentoasemalla on nykyään status maailman pohjoisimpana lentoasemana, jolla on säännöllistä liikennettä; sillä on päivittäisiä SASin lentoja Osloon ja Tromssaan, ja lisäksi kaivoslentoja Ny-Ålesundiin ja Sveaan. Vuonna 2008 oli lentoaseman matkustajamäärä 138 934 matkustajaa, 7,4 % lisääntymisellä verraten edelliseen vuoteen.

Lentoyhtiöt ja kohteet

Säännölliset

Kausittaiset

Rahti

Lähteet

Aiheesta muualla 

Avinor - Svalbard lufthavn, Longyear 

Huippuvuorten lentoasemat
Huippuvuoret
Alyssa Reid

Alyssa Reid (s. 15. maaliskuuta 1993 Edmonton, Alberta) on kanadalainen pop-laulaja-lauluntekijä. Syksyllä 2009 Reid julkaisi YouTube-videonjakopalvelussa oman versionsa Justin Bieberin kappaleesta ”One Less Lonely Girl”, nimellä ”One More Lonely Boy”. Kun videota oli katsottu 200 000 kertaa, Wax Records teki levytyssoppimuksen hänen kanssaan. Hänen ensimmäinen studioalbuminsa on nimeltään The Game, jonka ensimmäisenä singlenä julkaistiin kappale ”Alone Again”, joka on versioitu Heart-yhtyeen kappaleesta ”Alone”. Britannian singlelistalla kappale sijoittui parhaimmillaan toiselle sijalle. Kanadassa singleä on myyty kultalevyyn oikeuttava määrä.

Diskografia

Albumit 
 The Game (2011)
 Time Bomb (2014)
 Phoenix (2015)

Singlet 
 ”If You Are” (2010)
 ”Alone Again” (2011)
 ”The Game” (2011)
 ”Talk Me Down” (2012)
 ”Running Guns” (2013)
 ”Satisfaction Guaranteed” (2013)
 ”Hurricane” (2014)
 ”Dangerous” (feat. The Heist) (2015)
 ”Tomorrow” (2015)
 ”Rollercoaster” (2016)
 ”Badlands” (feat. Likewise) (2016)
 ”High” (2017)
 ”Without You” (2018)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Alyssa Reidin kotisivut

Kanadalaiset poplaulajat
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Are You Experienced? The Voodoo Collection

Are You Experienced? The Voodoo Collection on Kari Peitsamon Skootterin kokoelma-albumi vuodelta 1991.

Kappaleet 

A-puoli

 Kun tukka lähtee	2:56
 Oliivinvihreä Dodge Dart vm. -75	3:36
 Tapahtuu alla rock'n'roll kuun	3:38
 Ravistele sitä kunnolla	3:08
 Voiko voodoolla tappaa	3:38
 Voodoovisio	3:32

B-puoli
 Mississippi voodoo mies	6:15
 Tillikan villikissa	3:02
 Kuka puijaa ketä	5:29
 Kari muuttaa puuhun	2:47
 Apulaissheriffiä ei pompoteta	3:25

Lähteet 
Finnmusic

Vuoden 1991 kokoelma-albumit
Kari Peitsamon kokoelma-albumit
Mellah

Mellah () on juutalaisten asuttama kortteli (tai ghetto) marokkolaisessa kaupungissa. Tavallisesti mellah oli muurein ympäröity, ja sinne johtava portti oli linnoitettu. Mellahit sijaitsivat yleensä kaupunkien kulmassa, ja niihin oli omat portit. Mellahien portit suljettiin yöksi. Näin juutalaiset ja muslimit pysyivät erillään toisistaan, ja juutalaiset saivat suojaa muslimien heihin kohdistamalta väkivallalta. Juutalaisilla ei ollut samoja vapauksia kuin muslimeilla ja esimerkiksi Fèsissä ja ympäristössä juutalaiset eivät saaneet ratsastaa mellahin ulkopuolella. Myös Marokon sisällä matkustamiseen tarvittiin lupa. Sana mellah tulee arabian kielen suolaa tarkoittavasta sanasta ملح. Yhden selityksen mukaan nimi pohjautuu siihen, että Fèsin kaupungin juutalaiset olisivat suolanneet sotilaiden muistoina tuomia vihollisten päitä.

Historia 

Ensimmäiselle vuosisadalle tultaessa juutalaisten berberien yhteisöt olivat jo vakiintuneet. Juutalaisia toimi muun muassa maanviljelijöinä, lasinpuhaltajina, värjääjinä, metallityöläisinä ja kirjansitojina. Merenidien hallitsijasuku perusti vuonna 1438 ensimmäisen virallisen mellahin Fèsiin, jossa juutalaiset suljettiin kaupankäynnin ulkopuolelle. Muslimirikolliset surmasivat vuonna 1465 suurimman osan Fèsin juutalaisväestöstä.

Saadien hallitsijasuvun tultua valtaan 1500-luvun alussa, juutalaiset saivat huomattavan aseman tärkeiden marokkolaistuotteiden, sokerin ja suolan, kaupankäynnissä. Saadien kaudella Euroopan juutalaisyhteisöjä esimerkiksi pakkokäännytettiin ja teloitettiin. Saadit sen sijaan olivat verrattain suvaitsevaisia ja antoivat juutalaisille jonkinlaista suojelua. Juutalaiset ”maksoivat” saamastaan suojelusta maksamalla veroja käymästään kaupasta. Useita Marokon juutalaisia nousi hallitsijasuvun kuninkaallisiksi neuvonantajiksi. Heidän merkityksestään kertoo esimerkiksi se, että Marrakechissa sijaitsevassa Saadidynastian hautamausoleumissa uskotut juutalaisneuvonantajat on haudattu lähemmäs sulttaaneja kuin kuninkaalliset vaimot. Marrakechin mellah perustettiin 1500-luvun puolivälissä kuninkaanlinnan viereen, ja se täyttyi hetkellisesti Euroopasta saapuneista juutalaisista. Samoin kävi Fèsin mellahissa. Meknesin mellah perustettiin vuonna 1682. Varhain 1800-luvulla juutalaiset pakotettiin asumaan mellahissa, mikä johti monien uusien perustamiseen. Tunnettuja mellahia sijaitsee edellä mainittujen lisäksi myös Demnatessa, Essaouirassa, Rabatissa, Safissa, Tamnougaltissa ja Zagorassa. Kaupankäynnin lisäksi mellahien asukkaat olivat tunnettuja taidokkaista käsitöistään. Marokon juutalaiset alkoivat muuttaa suurin joukoin 1900-luvun puolivälissä Israeliin, minkä vuoksi mellahit hylättiin ja niistä muodostui muslimien asuinalueita.

Lähteet 

Marokon historia
Juutalaisuus
Kaupunkisuunnittelu
Klinckowström

Klinckowström (myös Klinkowström) on sammunut ruotsalainen vapaaherrallinen aatelissuku, joka on kuulunut myös Suomen aateliin.

Suvun juuret ovat Stralsundissa Saksassa ja sen arvellaan saaneen nimensä Prenzlaun lähellä sijaitsevasta Klinkowin kylästä. Varhaisin nimeltä tunnettu suvun edustaja on 1400-luvun lopulla elänyt stralsundilainen raatimies Heinrich Klinkow. Hänen pojanpoikansa oli Stralsundin pormestari Joachim Klinkow (1518–1601). Suvun jäsenistä ensimmäisenä aateloitiin asessori Friedrich Klinckow vuonna 1682 nimellä Klinckow von Friedenschildt, mutta hänen sukuhaaransa ei tiettävästi jatkunut hänen poikiaan pitemmälle. Myöhempi aatelissuku polveutui hänen serkunpojastaan, Ruotsin palveluksessa olleesta Pommerin lääninrahastonhoitaja Martin Klinkowista (1650–1717), joka aateloittiin vuonna 1684 nimellä Clinkouenström (Klinckowström). Hänen sukunsa introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneelle vuonna 1719 aatelisena sukuna nro 1415. Martin Klinckowströmin kaksi poikaa, Ruotsiin suuren Pohjan sodan jälkeen asettunut ylipostitirehtööri Leonhard Klinckowström ja Pommeriin jäänyt kansleri Gustaf Thure Klinckowström korotettiin vuonna 1759 vapaaherroiksi. Heidän sukuhaaransa esiteltiin vuonna 1776 vapaaherrallisena sukuna nro 262. Suvun pelkästään aatelinen haara sammui jo vuonna 1768.

Gustaf Thure Klinckowströmin pojanpoika Otto Wilhelm Klinckowström muutti vuonna 1816 asumaan Suomen suuriruhtinaskuntaan. Klinckowströmin suku merkittiin Suomen ritarihuoneelle sen järjestäytyessä vuonna 1818 vapaaherrallisena sukuna nro 17. Suomalainen sukuhaara sammui mieslinjalta vuonna 1883 ja kokonaan vuonna 1925. Vapaaherrallinen suku sammui myös Ruotsissa mieslinjalta taidemaalari Harald Klinckowströmin kuollessa vuonna 1973 ja kokonaan vuonna 2000.

Tunnettuja jäseniä
Karl Bernhard Klinckowström (1682–1704) 
Leonhard Klinckowström (1685–1759), Ruotsin ylipostitirehtööri
Ture Gustaf Klinckowström (1693–1765)
Thure Leonard Klinckowström (1735–1821) 
Axel Leonhard Klinckowström (1775–1837) 
Otto Wilhelm Klinckowström (1778–1850), ruotsalaissyntyinen Suomessa vaikuttanut hovi- ja virkamies
Artur Vilhelm Klinckowström (1807–1860), suomalainen kenraalimajuri, Otto Wilhelm Klinckowströmin poika
Rudolf Klinckowström (1816–1902) 
Marie Klinckowström (1832–1907) 
Artur Emil Vilhelm Klinckowström (1835–1883), suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies, Artur Vilhelm Klinckowströmin poika
Axel Klinckowström (1867–1936) 
Linde Klinckowström–von Rosen (1902–2000)

Lähteet

Suomalaiset aatelissuvut
Ruotsin aateli
Klingstedt

Klingstedt on sukunimi:

Carl Gustaf Klingstedt (1657–1734), ruotsalainen miniatyyrimaalari
Fredrik Klingstedt (1881–1964), suomalainen kemisti
Fredrik Jonas Klingstedt (1807–1883), suomalainen eversti ja valtiopäivämies
Gustav Klingstedt (s. 1985), suomalainen aitajuoksija
Gustav Fredrik Klingstedt (1771–1851), ruotsalainen sotilas
Holger Klingstedt (1900–1947), suomalainen eläintieteilijä
Memories (Kari Peitsamon Skootterin albumi)

Memories on Kari Peitsamon Skootterin kokoelma-albumi vuodelta 1992.

Kappaleet 

A-puoli

 Enkeli nahkahousuissa	- 3:11
 Takaisin Ivaloon	- 2:59
 Let's boogie	- 3:04
 Miksei koskaan sada vettä	- 3:02
 On pakko vatkaa	- 2:44
 Yksi kunnon piisi	- 3:09

B-puoli

 Elämäni tarina	- 3:14
 Näinkö se käy	- 2:43
 Ota iisisti	- 2:05
 Rock'n'roll is here to stay	- 2:54
 Puoliksi palanut pikkusikari	- 2:45
 Ihmeparantajan viides talvi	- 4:22

Lähteet 
Finnmusic

Vuoden 1992 kokoelma-albumit
Kari Peitsamon kokoelma-albumit
Ihala (Lumivaara)

Ihala () on taajama Karjalan tasavallan Lahdenpohjan piirin Miinalan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Iijoen itäpuolella 9,5 kilometriä Lahdenpohjasta länteen. Taajamassa on 800 asukasta (vuonna 2012).

Ennen talvi- ja jatkosotaa Ihala oli osa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamaa Lumivaaran kuntaa.

Taajaman kautta kulkee Pietarin ja Sortavalan välinen A129-maantie sekä Kaarlahdesta Sortavalaan johtava rautatie, jolla on Ihalan pysäkki. Taajamasta johtaa päällystetty tie Raivion kautta Ristlahden–Uukuniemen rajanylityspaikalle.

Ihalan lähellä hyödynnetään hiekka-, sora- ja graniittiesiintymiä. Taajamassa on karjatila ja metsänhoitoalueen konttori. Sen koillispuolella sijaitsee asfalttibetonitehdas ja kivimurskaamo.

Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kirjasto, lääkintäasema, posti, kahvila ja kaksi kauppaa. Lähistöllä sijaitsee kaksi lomakylää.

Lähteet

Viitteet

Lahdenpohjan piirin asutut paikat
Lumivaaran kylät
Waco CG-4

Waco CG-4A oli yhdysvaltalainen liitokone toisessa maailmansodassa. Sitä käytettiin sotilaiden ja tarvikkeiden kuljetukseen ja sitä toimitettiin lopulta yli 13 900 kappaletta 16 valmistajalta. Waco CG-4 oli USAAF:n liitokoneelle antama tyyppinimi, kun taas RAF käytti siitä tyyppinimeä Hadrian. CG-4:n suunnitteli Waco Aircraft Company ja liitokoneen koelennot alkoivat toukokuussa 1942. Sitä käytettiin ensimmäisen kerran taistelussa 9. kesäkuuta kun 129 konetta osallistui Sisilian maihinnousuun. Tämän jälkeen CG-4 osallistui Liittoutuneiden operaatioihin Burmassa ja Euroopassa vuosina 1944 ja 1945. Waco CG-4 säilyi vielä toisen maailmansodan jälkeenkin USAAF:n varastoissa vuoteen 1948.

Waco-4:ssä oli teräsvahvisteinen kokopuurunko joka oli verhoiltu kankaalla ja paikoin vanerilevyillä. Siipi oli rakenteellisesti samanlainen yläsiipi joka oli tuettu alhaaltapäin. CG-4 oli suunniteltu kuljettamaan kahden hengen miehistön lisäksi joko 13 täysin varustettua sotilasta. Muita tavallisia kuormia olivat yksi Jeeppi kyydissään neljä sotilasta tai 75 millimetrin haupitsi ja sen kolmihenkinen tykkimiehistö tykinammuksineen ja varusteineen.

Yksi CG-4 teki ilmailun historiaa olemalla ensimmäinen Atlantin yli lennätetty liitokone. Liitokonetta veti RAF:in Douglas C-47 Dakota 5 600 kilometrin matkan Montrealista Iso-Britanniaan.

Lähteet 
 Daniel J. March, British warplanes of world War II, 1998, s.241 (englanniksi)
 David Mondey, American Aircraft of World War II, 1982 (englanniksi)

Viitteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset purjelentokoneet
1940-luvun purjelentokoneet
Krasnodarin kansainvälinen lentoasema

Krasnodarin kansainvälinen lentoasema eli Paškovskin lentoasema  (, ) on kansainvälinen lentoasema Krasnodarissa Venäjän eteläosissa Krasnodarin aluepiirissä. Lentokenttä sijaitsee 12 kilometrin päässä Krasnodarin keskustasta itään.

Historiaa

Lentoaseman historia alkaa vuodesta 1932. Tuolloisessa Neuvostoliitossa perustettiin valtionyhtiö Krasnodarin lentoliikennettä varten. Tämä yhtiö muutettiin 1993 yhtiöksi OAO Kuban Airlines. Vuonna 2006 Kuban Airlines jaettiin kahtia: alueelliseen lentomatkayhtiöön (ОАО TAVS Kuban ) ja Krasnodarin kansainvälisestä lentokentästä vastaavaan yhtiöön (OAO Meždunarodnyi aeroport Krasnodar). Krasnodarin Paškovskin lentoasema toimii Kuban Airlines-yhtiön kotikenttänä.

Vuonna 2007 Venäjän Liikenneministeriö sisällytti Krasnodarin maan ulkomaaliikenteelle keskeisimmän 12 lentoaseman ydinryhmään.

Paikallisliikenne kentälle

Lentoaseman ja Krasnodarin kantakaupungin (ja rautatieaseman Krasnodar-2) välillä liikennöi linja-autoja (linja 1, 1A). Kentältä rautatieasemalle Krasnodar-1 vievät johdinautovuoro (7) ja kaksi reittitaksilinjaa (53, 15). Lisäksi kentän läheltä kulkee Krasnodarista itään johtava Venäjän rautateiden ratayhteys. Lentokentän saavutettavuutta paikallisjunien avulla on harkittu kehitettävän.

Matkustajamäärä 
Vuosina 2009-2012 se on ollut matkustajamäärältään Venäjän 7. suurin lentoasema. Vuonna 2012 kentän kautta kulki yhteensä 2 599 100 lentomatkustajaa. Heistä kansainvälisen liikenteen matkustajia oli 712 300 ja kotimaanliikenteen 1 886 900.

Krasnodarin lentoasemasta vastaa ylemmällä tasolla laajaan Bazovyi element -yritysryppääseen kuuluva Bazel Aero-emoyhtiö, jonka viiden lentoaseman kautta matkusti vuonna 2012 yhteensä 5,5 miljoonaa lentomatkustajaa. Tähän sisälyy Krasnodarin Paškovskin lentoaseman ohella Anapan, Gelendžikin ja Jeiskin lentoasemat sekä Sotšin kansainvälinen lentoasema.

Lähteet

Aiheesta muualla

Aikataulujen seuranta: Lentoaseman lähiajan lennot (basel.aero)

Venäjän lentoasemat
Krasnodar
Aino Venna

Aino Venna (oikealta nimeltään Aino Ahokas, s. 1982 Helsinki) on suomalainen laulaja ja lauluntekijä, joka esiintyy sekä englanniksi että ranskaksi. Taiteilijanimi Venna tulee hänen äitinsä tyttönimestä. Aino Venna on opiskellut myös elokuvantekoa Turun Taideakatemian elokuvalinjalla, josta hän valmistui vuonna 2009. Vuonna 2012 aikaisemmin soolona esiintyneen Vennan ympärille muodostui yhtye, joka kantaa hänen nimeään.

Vennan musiikissa on vaikutteita muun muassa ranskalaisista chansoneista sekä vanhasta rock and roll -musiikista. Vaikuttajikseen hän mainitsee artisteja kuten Edith Piaf, Elvis Presley ja Billie Holiday. Yhtyeen esikoisalbumi Marlene julkaistiin syksyllä 2012. Levy oli arvostelumenestys ja teki Aino Vennasta kansainvälisesti indiepiireissä tunnetun artistin. Rumba-lehti antoi albumille täydet viisi tähteä. Lisäksi Aino Venna on julkaissut neljä singleä sekä omakustanteena kaksi EP-levyä. Vuonna 2013 julkaistu Radio Ma Chérie syntyi Vennan mukaan Radio Helsingin lakkautusuhan inspiroimana.

Aino Vennan kappale War Song on tunnusmusiikkina Mika Ronkaisen ohjaamassa tv-sarjassa Kaikki synnit.

Diskografia

Albumit

 Tin Roof (2014)
 Aino Vennan joulu (2016)

EP:t
Missing Buttons (2011)
Waltz to Paris (2012)

Singlet
Suzette (2012)
Radio Ma Chérie (2013)
Women on Horizon (2014)
Kesäyö (2014)
 Tin Roof (2014)
 I Forgot You (2014)
 Natas e Manteiga (2015) 
 Joulumaa (2015) 
 Telephone (2016) 
 Murder Island (2016) 
 Joulupukki suukon sai (2016) 
 Avaruus (2016)

Lähteet

Aiheesta muualla
Aino Vennan kotisivut
Aino Vennan artistiesittely Stupido Recordsin sivuilla 

Suomalaiset laulaja-lauluntekijät
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Eva Topelius

Eva Maria Topelius (myöh. Andersson, vuodesta 1904 Acke; 4. syyskuuta 1855 Uusikaarlepyy – 24. maaliskuuta 1929 Vaxholm, Ruotsi) oli suomalainen taidemaalari. Topelius opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1872–1873, Kööpenhaminassa 1883 ja Pietarissa 1884. Hän maalasi muutamana kesänä Ahvenanmaalla Victor Westerholmin vetämässä Önningebyn taiteilijasiirtokunnassa.

Topeliuksen isä oli kirjailija Zacharias Topelius. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1891 ruotsalainen taiteilija J. A. G. Acke, joka työskenteli Önningebyssä. Vähävarainen taiteilijapariskunta asui 1890-luvulla ajoittain Sipoossa Zacharias Topeliuksen luona. Tämän kuoltua he rakennuttivat Vaxholmiin perintörahoilla ateljeekodin Villa Akleja vuonna 1901. Heidän ottopoikansa oli Fausto Acke.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 Eva Maria Acke-Topelius taiteilijatietosanakirja Amandassa 

Suomalaiset taidemaalarit
Ruotsalaiset taidemaalarit
Vuonna 1855 syntyneet
Vuonna 1929 kuolleet
Dikromitrioksidi

Dikromitrioksidi eli kromi(III)oksidi (Cr2O3) on yksi kromin oksideista. Yhdistettä käytetään muun muassa väriaineena ja orgaanisessa synteesissä. Dikromitrioksidia esiintyy eskolaiitti-nimisessä mineraalissa.

Ominaisuudet
Dikromitrioksidi on huoneenlämpötilassa kiinteää, vaalean tai tumman oliivinvihreää jauhemaista tai kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen eikä suuressa määrin myöskään happo- tai emäsliuoksiin. Sulatettujen alkalimetallihydroksidien kanssa se reagoi hapettimien läsnä ollessa kromaateiksi. Dikromitrioksidi on hyvin kovaa ja sen kovuus Mohsin asteikolla on 9.

Valmistus ja käyttö
Laboratoriossa erittäin puhdasta dikromitrioksidia saadaan ammoniumdikromaattia kuumentamalla. Teollisuudessa yhdistettä valmistetaan kuitenkin pelkistämällä natrium- tai kaliumdikromaattia rikin tai hiilen avulla.
(NH4)2Cr2O7 → Cr2O3 + N2 + 4 H2O
Na2Cr2O7 + S → Cr2O3 + Na2SO4
K2Cr2O7 + 2 C → Cr2O3 + K2CO3 + CO

Dikromitrioksidia käytetään vihreänä väriaineena maaleissa ja keramiikan ja lasin värjäykseen. Muita käyttökohteita ovat aluminoterminen kromimetallin tuotanto ja hionta- ja kiillotusaineena käyttäminen metalliteollisuudessa ja katalyyttinä orgaanisen kemian reaktioissa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kromiyhdisteet
Oksidit
Grigore Vieru

Grigore Vieru (14. helmikuuta 1935, Pererita, Hotin, Romania – 18. tammikuuta 2009, Chișinău, Moldova) oli moldovalainen runoilija ja kirjailija.

Aiheesta muualla 

Moldovalaiset kirjailijat
Runoilijat
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 2009 kuolleet
Gidraninhevonen

Gidraninhevonen on lämminverinen hevosrotu, joka on peräisin Unkarista. Se on kookas ja väriltään yleensä rautias. Rotu polveutuu lukuisista eri roduista, joista tärkeimmät ovat arabianhevonen ja englannintäysiverinen. Se jalostettiin alkujaan ratsuväen käyttöön, ja toimii nykyisin ratsuna ja ajohevosena.

Ominaisuudet 
Gidraninhevonen on kookas, ryhdikäs ja laadukas lämminverinen. Rodun säkäkorkeus on tyypillisesti 163–168 cm, mutta joskus jopa 173 cm.

Gidraninhevosen pää on hienopiirteinen, joskaan ei arabianhevosta vastaava. Kaula on lihaksikas ja hyvin kiinnittynyt, ja sen tulisi olla suhteellisen pituinen vartaloon verrattuna. Lapojen tulisi olla viistot. Rinta on syvä ja leveä. Runko on syvä, selkä vahva, joskus pitkä. Takaosa on lihaksikas, jalat vahvat. Kaviot ovat hyvänmuotoiset.

Gidraninhevoset ovat miltei poikkeuksetta rautiaita. Luonne tapaa olla arveluttava ja hankalasti käsiteltävä, mitä pidetään rodun kantaisän Siglavy Gidranin perintönä.

Historia 
Gidraninhevonen kehitettiin unkarilaisessa Mezőhegyesin valtionsiittolassa 1800-luvulla. Rotu polveutuu vuonna 1816 Unkariin tuodusta arabialaisesta raudikko-oriista Siglavy Gidran. Vuonna 1820 sille syntyi espanjalais-napolilaisesta tammasta orivarsa Gidran II, josta tuli gidraninhevosen kantaisä. Rodun jalostus oli alkuvaiheessa sekalaista: tehtävään käytettiin ensin paikallisia, arabialaisia, transylvanialaisia ja espanjalais-napolilaisia tammoja. Vuoteen 1855 mennessä kantaoriitten emien suvuissa esiintyi noin kolmannes arabialaista, noin viidennes transyvanialaista ja pienemmissä määrin espanjalaista, unkarilaista, nonius- ja gidranverta. Jalostukseen lisättiin myös englannintäysiverisiä, vuonna 1893 jopa kolmessa perättäisessä polvessa. Lopulta arabialaista vaikutetta lisättiin ottamalla shagya-arabioriit Gazal III ja Siglavy II ensisijaisiksi siitosoriiksi, ja rodun tyyppi alkoi vakiintua angloarabimaiseksi ja erinomaiseksi hyppääjäksi.

Gidraninhevonen kehitettiin alun perin ratsuväen tarpeisiin, arabianhevosta kookkaammaksi ja vahvemmaksi. Siitä kehittyi kaksi jalostussuuntausta: raskaampi, kevyeeseen työhön soveltuva tyyppi, ja kevyempi ja nopeampi ratsuhevostyyppi. Ensimmäisessä maailmansodassa gidraninhevonen menetti suuren osan kannastaan. Jälkikäteen jalostuksessa lisättiin arabialaista ja uutena kisber felver -verta. 1970-luvulle tultaessa rodun tilanne oli taas huonontunut ja kaksi uutta oritta Bulgariasta otettiin laajentamaan kannan perimää.

Nykyisin gidraninhevonen on laadukas ratsu- ja ajohevonen, joka on menestynyt myös kansainvälisellä tasolla lajeissa, joissa sen nopeudesta, kestävyydestä, ketteryydestä ja rohkeudesta on etua.

Rodun jalostukseen hyväksytään yhä muita rotuja: hyväksytyt rodut ovat englannintäysiverinen, arabianhevonen ja angloarabi. Hyväksyttävällä hevosella on oltava neljänteen polveen ulottuva todistus polveutumisestaan, ja sen on oltava väriltään rautias ja vähintään 157 cm korkea. Oriiden on lisäksi läpäistävä jalostustoimikunnan tarkastus saadakseen siitosluvan.

Lähteet

Viitteet 

Lämminveriset
Unkarilaiset hevosrodut
Ford Fiesta RS WRC

Ford Fiesta RS WRC on Fordin ralliauto, joka teki debyyttinsä kauden 2011 MM-sarjan avanneessa Ruotsin MM-rallissa. Auto suunniteltiin vastaamaan MM-sarjan vuodeksi 2011 muuttuneita sääntöjä, ja korvaamaan aiemmin käytössä ollut Ford Focus WRC. Autossa on 1,6 litran turbomoottori ja aikaisempiin WRC-autoihin nähden vähemmän elektroniikkaa.

MM-tasolla Fiestaa on ajattanut Malcolm Wilsonin M-Sport, 2011 ja 2012 Fordin virallisena tehdastallina, ja tämän jälkeen yksityistallina tehtaan osittaisella tuella. Kaudella 2014 M-Sportin Fiestoilla täyden MM-sarjan ajavat Mikko Hirvonen, Elfyn Evans sekä entinen F1-kuljettaja Robert Kubica.

Rallin MM-sarjan tulokset 
(Tulosselitteet)

MM-rallivoitot
  Ruotsin ralli 2011 –  Mikko Hirvonen / Jarmo Lehtinen
  Australian ralli 2011 –  Hirvonen / Lehtinen
  Walesin ralli 2011 –  Jari-Matti Latvala / Miikka Anttila
  Ruotsin ralli 2012 –  Latvala / Anttila
  Portugalin ralli 2012 –  Mads Østberg /  Jonas Andersson
  Walesin ralli 2012 –  Latvala / Anttila

Fiesta RS WRC
Peter Turkson

Peter Turkson on ghanalainen kardinaali. Turkson on Vatikaanin Paavillisen oikeudenmukaisuuden ja rauhan neuvoston puheenjohtaja. Turkson syntyi 11.10.1948 Wassaw Nsutasassa Länsi-Ghanassa. Hänet vihittiin katoliseksi papiksi 20.7.1975 ja paavi Johannes Paavali II nimitti hänet Cape Coastin arkkipiispaksi 6.10.1992. Piispaksi hänet vihittiin 27.3.1993. Johannes Paavali II nimitti hänet kardinaaliksi konsistorissa 21.10.2003. Paavi Benedictus XVI nimitti hänet Paavillisen oikeudenmukaisuuden ja rauhan neuvoston puheenjohtajaksi 24.10.2009, ja paavin vaihtumisen jälkeen paavi Franciscus vahvisti hänen nimityksensä jatkumisen 16.3.2013.

Kardinaalina Peter Turkson on jäsen myös seuraavissa Rooman kuurian virastoissa: Uskonopin kongregaatio, Liturgian ja sakramenttijärjestyksen kongregaatio, Kansojen evankelioimisen kongregaatio ja Katolisen opetuksen kongregaatio sekä Kristittyjen ykseyden edistämisen neuvosto.

Turkson valmistui teologian maisteriksi Yhdysvalloissa 1970-luvun puolivälissä ja jatkoi sittemmin lisensiaattiopintojaan Roomassa Paavillisessa raamattuinstituutissa valmistuen sieltä teologian lisensiaatiksi vuonna 1980. Hän jatkoi myöhemmin opintojaan Roomassa, mutta joutui keskeyttämään ne saatuaan nimityksen arkkipiispaksi. Hän on myös toiminut opettajana ja vararehtorina ghanalaisissa pappisseminaareissa.

Kardinaali Turkson kuuluu paavi Franciscuksen perustamaan neuvoa-antavaan kardinaalineuvostoon.

Turkson vieraili Suomessa toukokuussa 2016 osallistuakseen Ulkoasiainministeriön järjestämään "Religious Freedom  – Protecting Religious Minorities" -seminaariin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ghanalaiset kardinaalit
Ghanalaiset katoliset piispat
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Olavi Kaakinen

Olavi Kaakinen (17. lokakuuta 1916 Oulu – 21. tammikuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti Suomen rajavartiolaitoksessa. Hän osallistui jatkosodassa muun muassa Ihantalan taisteluun ja toimi myöhemmin lukuisissa rajavartioston eri tehtävissä ja lopulta rajavartiolaitoksen päällikkönä. 

Kaakinen suoritti Kadettikoulun 1939 ja Sotakorkeakoulun sodan 1953. Jatkosodassa hän toimi mm. viestiupseerina sekä tykkikomppanianpäällikkönä. Ihantalan taisteluissa hän johti painopistesuunnan rykmentin panssarintorjuntaa ja osallistui myöhemmin vielä Lapin sotaankin. Sodan jälkeen hän toimi 1. divisioonan esikunnassa toimistopäällikkönä 1945–1947 ja sen jälkeen Oulussa Jalkaväkirykmentti 1:n panssarintorjuntakomppanianpäällikkönä 1948–1951. Sitten hän siirtyi rajavartiostojen esikuntaan jossa hän toimi toimistoesipuseerina ja toimistopäällikkönä 1953-1958. Seuraavaksi vuorossa oli jakso Lapin rajavartioston komentajan apulaisena 1958–1961, mistä hän jatkoi Pohjois-Karjalan rajavartioston komentajaksi 1961–1966. Paluu esikuntatehtäviin seurasi rajavartiostojen esikunnan osastopäällikkyytenä. Rajavartiolaitoksen apulaispäällikkönä Kaakinen toimi 1970–1975 ja päällikkönä 1975–1976. 

Ylennykset: Vänrikki 1939, luutnantti 1941, kapteeni 1942, majuri 1953, everstiluutnantti 1958, eversti 1966, kenraalimajuri 1970, kenraaliluutnantti 1975.

Lähteet 

Suomalaiset kenraalit
Vuonna 1916 syntyneet
Vuonna 1999 kuolleet
Tapani Klöf

Tapani Ensio Klöf (16. maaliskuuta 1916 Ikaalinen –  9. marraskuuta 1983) oli suomalainen tykistössä palvellut kenraalimajuri. 

Tapani Klöf syntyi maaliskuussa 1916 Ikaalisissa. Hänen vanhempansa olivat liikkeenharjoittaja Toivo Daniel Klöf ja Tyyne Maria o.s. Salmio. Klöf toimi Messukylän suojeluskunnassa vuosina 1932-1935 ja kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen Klassillisesta Lyseosta vuonna 1935 ja suoritti sen jälkeen varusmiespalveluksensa Kenttätykistörykmentti 3:ssa suorittaen myös Reserviupseerikoulun. Varusmiespalveluksen jälkeen Klöf jatkoi Kadettikouluun ja valmistui 21. kadettikurssilta 1939. Täämn jälkeen hän toimi KTR3:ssa nuorempana upseerina (vänrikkinä). Talvisodan sytyttyä hän toimi Kenttätykistörykmentti 12:ssa patterin päällikkönä Kollaalla ja Uomaalla. Välirauhan aikana hän toimi patterin päällikkönä RUK:ssa vuosina 1939–1941. Jatkosodassa 1941-1944 hän toimi KTR4:n patteristoupseerina Syvärillä, Kannaksella ja Tornion rintamalla. Lapin sodassa 1945 hän toimi KTR1:n patterinpäällikkönä Kilpisjärvellä.

Klöd avioitui Kirsti Inkeri Ikosen (1913–2003) kanssa vuonna 1944 ja perheeseen syntyi kaksi lasta. Vuonna 1947 Klöf suoritti tykistön kapteenikurssin ja opiskeli 1948-1950 Sotakorkeakoulun aseteknillisellä linjalla. Sodan jälkeen Klöf toimi 1945–1946 patterinpäällikkönä KTR 1:ssa ja 1951–1959 opettajan ja upseeriosaston johtajana Tykistökoulussa. 1960-1962 Klöf toimi Tykistökoulun johtajana ja Karjalan tykistörykmentin komentajana 1963-1966. Seuraavaksi hänestä tehtiin kenttätykistön tarkastaja vuosiksi 1967-1973, minkä jälkeen hän toimi vielä sotavarustepäällikkönä.

Upseerin uransa ohessa Klöf kuului Upseeriliiton Helsingin osaston hallitukseen 1952, Kenttätykistön säätiön hallitukseen 1960–1973. Hän oli Suomen Sotatieteellisen seuran selostaja 1954–1958 ja yleissotatieteteellisen jaoston arvostelulautakunnan jäsen 1962-1975. 

Ylennykset: Vänrikki 1939, luutnantti 1940, kapteeni 1942, majuri 1951, everstiluutnantti 1956, eversti 1961, kenraalimajuri 1973.

Lähteet 
 Tapani Klöfin hauta Hämeenlinnan Ahveniston hautausmaalla

Viitteet 

Suomalaiset kenraalit
Vuonna 1916 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Luettelo Norjan vaakunoista

Tämä artikkeli on luettelo Norjan kuntien vaakunoista. Luettelon alussa ovat myös Norjan valtion ja kuningashuoneen sekä läänien (norj. fylke) vaakunat. Lopuksi on vielä lueteltu käytöstä poistuneita kuntien vaakunoita.

Valtion ja kuningashuoneen vaakunat

Läänien vaakunat

Käytöstä poistuneet lääninvaakunat

Akershus

Buskerud

Finnmark

Hedmark

Hordaland

Itä-Agderin lääni

Länsi-Agderin lääni

Møre ja Romsdal

Nordland

Nord-Trøndelag

Oppland

Oslo

Rogaland

Sogn og Fjordane

Sør-Trøndelag

Telemark

Troms

Vestfold

Østfold

Käytöstä poistuneita kuntien vaakunoita

Norjan kuntien vaakunat
Vaakunat
Vaakunat
Unto Valtanen

Unto Aarne Valtanen (29. toukokuuta 1929 Helsinki – 28. helmikuuta 1989 Las Palmas, Kanariansaaret) oli suomalainen diplomi-insinööri ja Helsingin metrotoimiston entinen toimitusjohtaja joka tuomittiin 1980-luvulla vankeuteen lahjusten ottamisesta.

Valtasen vanhemmat olivat linjatarkastaja, teknikko Aarne Nikolai Valtanen ja Aune Elisabeth Väänänen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1948 ja valmistui insinööriksi 1951 sekä diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1959.

Valtanen toimi Helsingin kaupungin liikennelaitoksen osastopäällikkönä 1959–1962 ja talousjohtajana 1963–1964. Hän oli kaupungin kanslian apulaistalousarvio-päällikkönä 1965–1967, metrosuunnittelutoimiston johtajana 1968–1969 sekä Helsingin metron rakentamista varten perustetun metrotoimiston toimitusjohtajana vuodesta 1969. Valtanen erotettiin virasta elokuussa 1982 lahjusepäilyiden takia.

Helsingin metrotoimikunta tilasi vuonna 1974 sarjajunan prototyypin ja antoi jatkotilauksesta takuun ohittaen kaupunginvaltuuston. Vuonna 1976 metrotoimikunta ja Strömbergin ja Valmetin perustama Metrovaunut-yhtiö allekirjoittivat sopimuksen 13 kuusivaunuisen metrojunan valmistamisesta. Kauppahinta oli 345 miljoonaa markkaa, ja kauppa tehtiin metrotoimikunnan päätöksellä ohi kaupunginvaltuuston, ilman tarjouskilpailua ja asiakirjat julistettiin salaisiksi. Helsingin kaupunginjohtaja Teuvo Aura myönsi Metrovaunut-yhtiölle lainan vaunuja varten, ja metrotoimiston johtaja Unto Valtanen lupasi metrotoimiston hoitavan korot, jolloin kaupunki maksoi ulkopuolisille myöntämänsä velan korkoja itselleen. Aura oli ylittänyt valtuutensa, mutta menettelystä ei myöhemmissä selvityksissä kuitenkaan nähty koituneen kaupungille varsinaista haittaa.

Lääninhallitus alkoi selvittää epäiltyjä toimivallan ylityksiä vuonna 1979. Poliisi ja kaupunginhallituksen asettama toimikunta selvittivät kaupunginjohtajan, kaupunginhallituksen, metrotoimikunnan sekä metrotoimiston johtajan osallisuutta päätöksiin ja rahankäyttöön liittyvissä epäselvyyksissä. Oikeudenkäyntisarjan lopputuloksena kaikki syytteet hylättiin. Metrotoimiston lahjusepäilyt johtivat erilliseen oikeuskäsittelyyn, jossa  korkein oikeus totesi vuonna 1985 useiden henkilöiden syyllistyneen lahjusten ottoon. Metrotoimiston johtajan virasta pidätetty Unto Valtanen tuomittiin tuomittiin 23. lokakuuta 1987 lahjusten ottamisesta vuoden ja yhdeksän kuukauden ehdottomaan vankeuteen hänen otettuaan Siemens AG:ltä lahjuksina 80 000 Saksan markkaa ja moottoriveneen. Muiden kohdalla syytökset hylättiin vanhentuneina.

Valtanen kuoli helmikuussa 1989 ilmeisesti ruokamyrkytykseen ollessaan lomamatkalla Kanarian saarilla.

Lähteet

Kirjallisuus
 Kuka kukin on 1978, s. 1052. Projekt Runeberg.
 Louhivuori, Leena (toim.): Juhlat. Metro 25 vuotta 2007. Helsinki: Helsingin kaupungin liikennelaitos, 2007. ISBN 978-952-5640-08-3.

Viitteet 

Helsingin metro
Suomalaiset insinöörit
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Suomalaiset yritysjohtajat
Daltonit (televisiosarja)

Daltonit (ranska. Les Dalton) on  ranskalainen animaatiosarja vuodelta 2010, jonka päähahmoina toimivat Morrisin ja René Goscinnyn Lucky Luke-sarjakuvissa esiintyvät Daltonin veljekset.

Juoni
Sarja kertoo surkuhupaisista Daltonin veljeksistä Joesta, Jackistä, Williamista & Averellista, joiden ryöstöretket päätyvät aina vankilaan, mutta vapauden kaipuu on sammumaton. Luvassa on toinen toistaan ovelampia pakoyrityksiä, mutta aina joku tunaroi ratkaisevalla hetkellä. Mukana toiminnassa häärää vankilan vahtikoira Rantanplan, jolla ei ole hajuakaan, ketä pitäisi vahtia ja miksi.

Lucky Luke ei itse varsinaisesti esiinny sarjassa, mutta häneen viitataan parissa jaksossa.

Jaksot 

Ensimmäisellä tuotantokaudella sarjaa tehtiin 78 jaksoa ja toisella 113 jaksoa.

Esitykset Suomessa 
Suomessa sarjan ensimmäistä tuotantokautta esitettiin ensi kerran Sub Juniori -maksukanavalla vuosina 2009–2010. Jaksot esitettiin uusintoina MTV3 Juniorilla, MTV3:lla ja Subilla vuosina 2011–2015.

Toisen tuotantokauden jaksoja alettiin esittää MTV Juniorilla syyskuussa 2015.

Äänirooleissa 
Alkuperäiset:

Suomenkieliset:

Sarjan suomenkielisen tunnuslaulun esittää Joona Kortesmäki.

Lähteet
 Ääninäyttelijät löytyvät sarjan kyseisen tuotantokauden ja kielen lopputeksteistä.

Ranskalaiset animaatiosarjat
2010-luvun piirrossarjat
2010-luvun televisiosarjat
Lucky Luke
France Télévisionsin televisio-ohjelmat
Canal+:n televisio-ohjelmat
Ford Fiesta WRC

Ford Fiesta WRC on Fordin ralliauto, joka teki debyyttinsä kauden 2017 avanneessa Monte Carlon MM-rallissa. Kaudella 2017 Sébastien Ogier voitti autolla kuljettajien ja M-Sport valmistajien mestaruuden.

Mallin seuraaja kaudella 2022 on Ford Puma Rally1.

Aiheesta muualla 

Fiesta WRC
Beniamino Gigli -palkinto

Beniamino Gigli –palkinto on suomalainen musiikkipalkinto, joka myönnetään  Beniamino Giglin hyväksi tehdystä työstä ansioituneelle henkilölle.  Suomen Beniamino Gigli -seura perusti palkinnon vuonna 1993 ja palkinnon saajan valitsee Suomen Beniamino Gigli –seuran hallitus. 
Palkinto on Marchelaisen firman Roberta Arti Grafichen suunnittelema  ja siinä on kuvattu Beniamino Gigli ja Recanatin kaupungin rakennuksia.  Palkinto jaetaan yleensä vuosittaisen  Beniamino Gigli muistokonsertin yhteydessä. Palkinnon myöntämisen perusteena on suuren italialaisen tenorin Beniamino Giglin ooppera- ja konserttimusiikkitaiteen kunnioittaminen laulamalla tai toimimalla  muulla tavalla Beniamino Giglin muistoa ylläpitäen.

Gigli-palkinnolla palkitut

Lähteet 

Musiikkipalkinnot
Suomalaiset taide- ja kulttuuripalkinnot
palkinto
Sanna Immanen

Sanna Immanen (s. 30. huhtikuuta 1975 Kouvola) on suomalainen kääntäjä, joka suomentaa erityisesti virosta, mutta myös englannista ja ruotsista. Immanen on Viron asiantuntija, ja hän on suomentanut virolaista kirjallisuutta.

Immanen on Suomen Viro-yhdistysten liiton hallituksen puheenjohtaja vuodesta 2012 alkaen.

Ura
Immanen valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2003. Hänen pääaineensa oli itämerensuomalaiset kielet (Viron kieli ja kulttuuri) ja sivuaineita folkloristiikka sekä Venäjän ja Itä-Euroopan tutkimus. Vuodesta 2001 Immanen on toiminut kääntäjänä omalla toiminimellään.

Vuosina 2000–2004 Immanen toimi Suomen Viro-yhdistysten liiton kulttuurisihteerinä, 2005–2008 liiton toiminnanjohtajana, 2009–2011 suomi vieraana kielenä -opettajana Lieksan kristillisessä opistossa ja 2011–2012 Tarton yliopiston edustajana Suomessa.

Teokset

Suomennokset
 Länsi-Viron saaret : matkaopas, Huma 2001. Teksti: Urve Kirss. ISBN 9985898583.
 Tallinn : pääkaupunki kalkkikivirannalla, Oomen 2003. Teksti: Mart Aru. ISBN 9985785835.
 Läänemaa, Oomen 2003. Teksti: Kaire Reiljan. ISBN 9949100585.
 Viron Suomen-suurlähetystö, Viron Suomen-suurlähetystö, 2003. Toim. Kattri-Helina Raba, esipuhe: Matti Maasikas. ISBN 9949102847.
 Muhu, Saarenmaa, Hiidenmaa, Oomen 2005. Teksti: Kadri Tüür, Bruno Pao, Anu Pallas. ISBN 9985962052.
 Kuressaare, Oomen 2005. Teksti: Urve Kirss, Tiina Sepp. ISBN 998596201X.
 Pärnu : kesäpääkaupunki & maakunta, Oomen 2008. Teksti: Hanna Miller. ISBN 9789985972588.
 Leonhard Lapin : merkit ja tyhjyys = signs and void, Hämeenlinnan taidemuseo 2009. Teksti: Leonhard Lapin. ISBN 9789529556649.
 Viron historia kuvina, Eesti Instituut 2009. Teksti: Priit Raudkivi ja Viro-instituutti. ISBN 9789985992180.
 Kaiken takana oli pelko, WSOY 2009. Toim. Imbi Paju ja Sofi Oksanen (3 artikkelisuomennosta). ISBN 9789510351116.
 Viron kieli, Eesti Instituut 2010. Teksti: Urmas Sutrop. ISBN 9789985999455.
 Suomenlahden sisaret : kun katsoo toisen tuskaa, Like 2011. Teksti: Imbi Paju. ISBN 9789520103972.
 Sillamäen kärsimysnäytelmä, Moreeni 2013. Teksti: Andrei Hvostov. ISBN 9789522541482.
 Muotitalo, Moreeni 2014. Teksti: Maimu Berg. ISBN 9789522542045.

Toimittajana 
 Estofiilis! : kirja Virosta ja sen ystävistä, Suomen Viro-yhdistysten liitto : Virolaisen kulttuurin ystävät Virkku, 2011. Toimittaja yhdessä Terhi Pääskylä-Malmströmin kanssa. ISBN 9789529288526.
 Nippernaati 1, © Kirjailijat, suomentajat ja Viro-instituutti, 2015. Päätoimittaja Sanna Immanen. ISSN 2343-1105, ISSN 2343-2527 (verkkojulkaisu)
 Nippernaati 2, (tekeillä, ilmestyy 2016). Päätoimittaja Sanna Immanen.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Sanna Immanen Kääntöpiirin sivuilla 
 
 Nippernaatista Viro-instituutin sivuilla

Suomentajat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Eugen von Knorring

Eugen Theodor von Knorring (12. tammikuuta 1812 Kokemäki – 10. kesäkuuta 1874 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virka- ja valtiopäivämies. 

Von Knorring oli vuodesta 1862 senaatin oikeusosaston jäsen, prokuraattori 1863, talousosaston siviilitoimikunnan apulaispäällikkö 1871 ja oikeusosaston varapuheenjohtaja vuodesta 1874. Hän edisti oikeus- ja vankilalaitoksen uudelleenorganisointia ja perusti 1869 Suomen Vankeusyhdistyksen, jonka ensimmäinen puheenjohtaja hän oli. Hän suhtautui myönteisesti suomen kieleen ja Suomen perustuslailliseen asemaan.

Von Knorring julkaisi vuonna 1858 Suomen ensimmäisen aateliskalenterin. Hän oli vapaaherra ja aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1863–1864, 1867 ja 1872. Eugen von Knorringin isä oli eversti, valtiopäivämies Henrik Gustaf von Knorring ja hänen veljiään olivat kirkkoherra Frans Peter von Knorring ja kapteeni Karl Henrik von Knorring.

Insinööri, valtiopäivämies Frans Axel Herman von Knorring oli Eugen von Knorringin ja tämän puolison Helena Schwenzonin poika.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Uppslagsverket Finland. 

Suomalaiset senaattorit
Suomen prokuraattorit
Suomalaiset aateliset
 Suomen suuriruhtinaskunnan aatelissäädyn valtiopäivämiehet
Vuonna 1812 syntyneet
Vuonna 1874 kuolleet
Kurri (sukunimi)

Kurri-nimisiä henkilöitä:

 Helén Kurri (s. 1962), päätoimittaja ja uutispäällikkö
 Jari Kurri (s. 1960), suomalainen jääkiekkoilija
 Matti Kurri (1894–1966), suomalainen jääkärikapteeni
 Sampsa Kurri (s. 1981), Muropaketti ja io-tech -verkkosivustojen perustaja
 Vanessa Kurri (s. 1977), suomalainen malli ja juontaja.

Katso myös 
 Jari Kurri -palkinto
Vihreän kullan kulttuuritie

Vihreän kullan kulttuuritie on autolla, polkupyörällä tai jalan kuljettava matkailutie, joka on Etelä-Savoon sijoittuva metsäteeman ympärille rakennettu reitti. Reitin nähtävyydet ovat maisema-, luonto- ja kulttuuriaiheisia. Kulttuuritien idea syntyi lähtökohdasta tehdä "maisemat markoiksi" ja idean toteutus valmistui vuonna 2000. Reitti esittelee kulttuurihistoriallisia kohteita, metsien moninaiskäyttöä, paikalliskulttuuria sekä paikallisia palveluita. Reitti kulkee itä-länsi-suuntaisesti ja alkaa Mäntyharjulta valtatie 5:ltä ja päättyy Parikkalan Särkisalmessa valtatie 6:lle, josta jatkuu Via Karelia matkailureitti. Vihreän kullan kulttuuritien reitti Mäntyharjusta kulkee Mikkelin Ristiinan, Puumalan, Sulkavan, Savonlinnan ja Punkaharjun kautta Parikkalan Särkisalmelle. Reitin pituus on noin 250 km. Suuri osa reitistä kulkee alemmalla tieverkolla. Reitti sivuuttaa Vihreän kullan kulttuuritien kohteet Mikkelin Anttolassa ja Rantasalmella.

Reitti
Alkaa valtatie 5 Karankamäen eritasoliittymästä
 Miekankoski
 Mäntyharju
 Kuomiokoski
 Ristiina
 Hurissalo
 Puumala
 Viljakansaari
 Partalansaari
 Sulkava
 Savonlinna
  Punkaharju
 Punkasalmi
 Putikko
Päättyy valtatie 6 Särkisalmen tasoliittymään.

Nähtävyyksiä reitin varrella

Lähteet

Aiheesta muualla 
www.autoliitto.fi/Suomen matkailutiet
Kotimaassa.fi Vihreän kullan kulttuuritie
Gustaf Ehrnrooth

Ernst Gustaf Waldemar Ehrnrooth (7. joulukuuta 1898 Helsinki – 16. syyskuuta 1983 Kirkkonummi) oli suomalainen ratsuväen kenraalimajuri joka toimi sodassa Hämeen ratsurykmentin komentajana ja myöhemmin erityisesti sotilaallisten aluehallintojen komentajana. Hänen vanhempi veljensä oli everstiluutnantti Lars Ehrnrooth ja nuorempi veljensä oli jalkaväenkenraali Adolf Ehrnrooth. Veljesten isä oli oikeuslääketieteen professori Ernst Ehrnrooth. Gustaf Ehrnrooth toimi myös kunniavartioston päällikkönä marsalkka Mannerheimin hautajaisissa. Helsingin vuoden 1952 olympialaisissa hän oli ratsastuskilpailuista vastaava johtaja.

Sotilasura 
Vapaussodassa ryhmänjohtajana toiminut Gustaf Ehrnrooth oli Suomen kadettikoulun ensimmäisellä kurssilla 28.1.1919–31.3.1920 sekä Suomen sotakorkeakoulun viidennellä kurssilla 16.9.1928–18.8.1930 (ye-upseeri 1931). Ehrnrooth toimi 1920-luvulla Ratsuväkiprikaatissa sekä Uudenmaan ratsurykmentissä muun muassa nuoremman upseerin ja eskadroonanpäällikön tehtävissä. Vuosina 1930–1938 hän toimi ye-upseerina Ratsuväkiprikaatissa ja Uudenmaan rakuunarykmentissä. 28.12.1938–12.10.1939 välisenä aikana hän oli 2. divisioonan esikuntapäällikkö. 

Talvisodan alettua hänestä tehtiin III armeijakunnan esikuntapäällikkö 12.10.1939–9.6.1941. Tämän jälkeen Ehrnrooth nimitettiin Hämeen ratsurykmentin komentajaksi, missä tehtävässä hän oli aina syksyyn 1944 asti, jolloin kenraalimajuri Erkki Raappana erotti hänet tehtävistään. Ehrnroothin tilalle HRR:n komentajaksi Raappana komensi majuri Siraman. 

Sodan jälkeen hän oli Porvoon sotilaspiirin komentajana 1944–1950. Vuoteen 1955 asti hän toimi Helsingin sotilaspiirin päällikkönä. Uudenmaan sotilasläänin komentajana ja Helsingin varuskunnan päällikkönä hän toimi vuodesta 1955 alkaen aina eläkkeelle siirtymiseensä asti vuonna 1958.

Lähteet 

Suomalaiset kenraalit
Suomen sisällissodan valkoiset
Vuonna 1898 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Ranskanbolonka

Ranskanbolonka () on nimestään huolimatta venäläinen, Itä-Saksassa eteenpäin jalostettu koirarotu, joka kuuluu bichon-rotutyyppiin. Se on toinen venäläisistä bolonka-roduista, ja eroaa venäjänbolonkasta ennen kaikkea väritykseltään.

Ulkomuoto 
Ranskanbolonka muistuttaa erittäin paljon bichon frisétä, mutta eroaa siitä muutamissa asioissa. Se on erittäin hoikka ja rakenteeltaan neliömäinen. Sen pää on pyöreä ja kuono lyhyt ja kapeneva. Korvat ovat pienet ja tiiviisti päänmyötäiset. Häntä kaartuu selän ylle. Karvapeite voi olla joko kiharaa tai aaltoilevaa, mutta sen tulee aina olla väriltään valkoinen. Säkäkorkeus on 20–26 cm.

Alkuperä 
Renessanssin aikakaudelta lähtien bichonien ja bolognesejen tyyppiset sylikoirat olivat erittäin suosittuja kuninkaallisten keskuudessa. Koska Ranskan ja Venäjän kuninkaallisilla oli keskenään läheiset välit, ranskalaisten hienostonaisten sylikoira kulkeutui venäläisten tsaarien palatseihin. Esimerkiksi Katariina Suuri piti lemmikkinään juuri tätä rotua. Romanov-suvun valtakaudella sen edustajia oli talossa useampi kappale.

Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen maiden väliset kauppasuhteet katkesivat ja Venäjän koirakanta jäi eristyksiin ranskalaisista koirista. Tämän vuoksi paikallisten kasvattajien oli käytettävä jalostukseen ainoastaan jo maahantuotuja ranskalaisia koiria ja he joutuivat turvautumaan myös sisäsiitokseen.

Ranskanbolonkan maastavienti oli erittäin tiukasti rajoitettua, mutta siitä huolimatta muutama itäsaksalainen kasvattaja onnistui hankkimaan rodun edustajia itselleen diplomaattisten suhteiden avulla. 1980-luvulla ranskanbolonkoja alettiin viedä enemmän Itä-Saksaan, missä Verband der Kleingärtner, Siedler und Kleintierzüchter (VKSK) rekisteröi sen nimen bolonka franzuska alle. Se oli yksi Itä-Saksan suosituimmista kääpiökoiraroduista, ja yli 2 500 pentua kirjattiin viralliseen rekisteriin.

Vuonna 1982 ensimmäinen rodunedustaja, venäläissyntyinen koira nimeltä Julia, vietiin Länsi-Saksaan ja rekisteröitiin siellä Verbands Deutscher Kleinhundezüchter (VK) -yhdistyksen kantakirjaan virallisesti bologneseksi. Alkuperäisten venäläisten tuontikirjojen mukaan se oli kuitenkin rodultaan ranskanbolonka.

BI-Lexicon Hunderassenin mukaan Itä-Saksassa vuonna 1985 suoritettu perusteellinen tutkimus osoitti, että ranskanbolonkan syntyyn on varmasti vaikuttanut bichon frisé. Näin ollen jäljelle jäi kaksi vaihtoehtoa: joko alkaa rekisteröidä näitä koiria bichon friséinä tai tunnustaa ne omaksi rodukseen. VKSK:hon rekisteröidyt koirat siirrettiin vuonna 1990 bolognese-rodun nimiin ja VK noudatti edelleen samaa linjaa.

Katso myös
Bichon
Bichon frisé
Bolognese
Coton de tulear
Havannankoira
Löwchen
Maltankoira

Lähteet 

FCI:n ulkopuoliset rodut
Kääpiökoirat
Seurakoirat
Venäläiset koirarodut
Saksalaiset koirarodut
Jalkaväen tarkastaja

Jalkaväen tarkastaja on Suomen puolustusvoimien jalkaväkiaselajin koulutuksen tasoa valvova sekä aselajien kehittämisestä vastaava upseeri. Tehtävässä on eversti Rainer Peltoniemi.

Tehtävässä upseeri on sijoitettu Maavoimien esikunnan suunnitteluosastolle Mikkeliin. Aikaisemmin tehtävä oli sijoitettuna Pääesikunnan maavoimaosastolle ja Yleisesikuntaan.

Jalkaväen tarkastajat
 kenraaliluutnantti (1927 alk. jalkaväenkenraali) Ernst Löfström 1919–1928
 eversti (1930 kenraalimajuri ja 1935 kenraaliluutnantti) Hugo Österman 9.6.1928–1930, 1931–1933, 1941– 1944–1946
 jääkärikenraalimajuri Aarne Heikinheimo 3.9.1934–24.1.1938
 jääkärikenraalimajuri Erik Heinrichs 11.2.1938–16.10.1939
 kenraaliluutnantti (1948 jalkaväenkenraali) Taavetti Laatikainen 1.4.1947–27.7.1948
 kenraalimajuri Kustaa Tapola 28.7.–31.12.1948 Puolustusvoimain Pääesikunnassa, 1.1.1949–29.3.1955 Pääesikunnassa
 kenraaliluutnantti Sakari Simelius 30.3.1955–29.10.1959
 kenraaliluutnantti Arvi Kurenmaa 13.11.1959–17.11.1960
 kenraaliluutnantti Ali Koskimaa 18.11.1960–19.7.1966
 kenraalimajuri Otto Ylirisku 20.10.1966–1.4.1970
 kenraalimajuri Erkki Setälä 6.4.1970–5.7.1971
 kenraalimajuri Pentti Multanen 5.7.1971–1.12.1973
 kenraalimajuri Jukka Pajula 12.12.1973–9.4.1976
 kenraalimajuri Kalevi Sarva 12.4.1976–2.12.1979 
 kenraalimajuri Raimo Viita 2.12.1979–1.10.1980
 kenraalimajuri Raimo Katona 1.10.1980–10.12.1984
 kenraalimajuri Tuomo Tuominen 10.12.1984–1.2.1988
 kenraalimajuri Matti Kopra 1.2.1988–30.9.1990 
 kenraalimajuri Ilkka Ilmola 1.10.1990–31.12.1992
 eversti Antero Leirimaa 1993–1997
 eversti Osmo Kiiskinen 1997–1999
 eversti (2000 prikaatikenraali) Jaakko Koskela 1.8.1999–31.12.2000
 everstiluutnantti Eero Lauri (sijainen 1.1.–28.2.2001)
 eversti Hannu Toivonen 1.3.2001–30.11.2002
 eversti Mika Peltonen 1.12.2002–31.12.2004
 eversti Markku Lainevirta sijaisena 1.1.–31.7.2005
 eversti Seppo Toivonen 1.8.2005–31.7.2007
 eversti Ilkka Pitkänen 1.8.–31.12.2007 Pääesikunnassa, 1.1.2008–31.5.2009 MAAVE:ssa 
 eversti Kimmo Lehto 1.6.–31.7.2009
 everstiluutnantti Asko Muhonen sijaisena 1.8.–30.9.2009
 eversti Viljo Hyvärinen (Ville) 1.10.2009–31.12.2011
 eversti Jukka Valkeajärvi 1.1.2012–31.7.2016
 eversti Heikki Taavitsainen 1.8.2016–31.12.2017
 eversti Rainer Peltoniemi 1.1.2018 - 31.12.2021
 N.N. 1.1. - 28.2.2022
 eversti Juhana Skyttä 1.3.2022 alkaen

Muuta
Jalkaväen tarkastaja myöntää vuosittain Jalkaväen säätiön mitalin.

Aselajitarkastajat
Jalkaväki
Johan Jakob Nordström

Johan Jakob Nordström (20. joulukuuta 1801 Turku – 7. toukokuuta 1874 Tukholma) oli suomenruotsalainen juristi, professori ja arkistonhoitaja.  

Nordströmin vanhemmat olivat sorvari Matti Nordström ja Katariina Holmberg ja puopliso vuodesta 1829 Anna Kristiana Synneerberg, valtioneuvos Erik Johan Synnerbergin tytär. Nordström kävi Turun katedraalikoulun, tuli ylioppilaaksi 1818, ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1822 ja filosofian tohtoriksi 1823. Tuomarin tutkinnon hän suoritti 1824 ja lainopin kandidaatin tutkinnon 1825. Seuraavana vuonna hänestä tuli ylimääräinen konsistorin amanuenssi ja auskultantti Turun hovioikeuteen. Vuonna 1827 hänestä tuli talous- ja kauppalain apulaisopettaja Helsingin yliopistoon ja 1828 kansain-, talous- ja valtio-oikeuden ja kansantalouden apulaisopettaja. Nordström hoiti kansantalouden professorin virkaa 1828–1829 ja 1832–1833. Lainopin lisensiaattitutkinnon hän suoritti 1829, lainopin tohtoriksi hänet vihittiin 1840 ja jo aiemmin hoitamaansa professorin tehtävään hänet nimitettiin 1834. Hän hoiti tätä tehtävää vuoteen 1846 asti, jolloin hän siirtyi Ruotsin valtionarkiston pääjohtajaksi. Tässä virassa Nordström oli kuolemaansa asti. Ruotsin ensimmäisen kamarin jäsen hän oli 1867–1874.

Nordström kirjoitti vuonna 1834 Helsingfors Morgonbland -lehteen juttusarjan, joka julkaistiin myös erillisenä kirjasena ja oli tavallaan ensimmäinen Suomen asukkaille tarkoitettu Tallinnan-opas.

Lähteet 

Suomalaiset professorit
Ruotsalaiset poliitikot
Helsingin yliopiston professorit
 Suomalaiset juristit
Ruotsalaiset juristit
Arkistonhoitajat
Vuonna 1801 syntyneet
Vuonna 1874 kuolleet
Sune Eriksson

Sune Eriksson (s. 19. maaliskuuta 1939) on ahvenanmaalainen poliitikko. Hän edustaa liberaaleja. Eriksson oli Ahvenanmaan maakuntapäivien jäsen 1979–1999, tuona aikana hän oli myös maakuntahallituksen maaneuvoksena vuosina 1988–1991 ja maakuntapäivien puhemiehenä 1995–2000. Vuodet 2001–2003 hän toimi maakuntahallituksen sosiaali- ja terveysministerinä.

Ahvenanmaalaiset poliitikot
Vuonna 1939 syntyneet
Elävät henkilöt
Daily Star

Daily Star on vuonna 1978 perustettu brittiläinen tabloid-sanomalehti, jonka omistaa Northern & Shell. Se keskittyy lähinnä julkkiksiin, urheiluun ja juoruihin.

Lehden päätoimittaja on Dawn Neesom.

Aiheesta muualla 
Daily Star 

Brittiläiset sanomalehdet