joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Rakennelma

Rakennelma on yleensä yksinkertainen ja kevytrakenteinen rakenne. Rakennelmalle on tyypillistä vähäisyys rakennukseen verrattuna ja usein myös väliaikaisuus, mutta rakennelma saattaa olla myös hyvin suuri ja pysyvä, esimerkiksi pato tai radiomasto. Termiä rakennelma voidaan käyttää myös laajemmassa merkityksessä, jolloin se kattaa kaikki ihmisen luomat rakenteet, myös rakennukset.

Suomessa pienehkön rakennelman pystyttäminen tai sijoittaminen vaatii yleensä toimenpideluvan, suurehkon, näkyvän puolestaan rakennusluvan. Tarpeen ratkaisee kunnan rakennusvalvontaviranomainen, ja kunnan rakennusjärjestyksessä voi olla asiasta tarkempia määrityksiä. Eri maiden säädökset ja määräykset eroavat toisistaan, joten rakennuksen ja rakennelman termien käyttö ja rakentamisen vaatimukset vaihtelevat.

Erilaisia rakennelmia

 rakennelma
 esiintymislava
 katos
 kioski
 koju
 käymälä
 liiteri
 muu aita kuin pensasaita
 suuri ulkomainos
 urheiluvälinevaja
 vaja

 yleisörakennelma
 asuntovaunualue
 golfkenttä
 katsomo
 kokoontumispaikka
 leikkikenttä
 pallokenttä
 uimarannan pukusuoja
 urheilupaikka
 yleisöteltta

 liikuteltava laite
 käytössä oleva matkailuvaunu tai asuntolaiva paikallaan pidettynä; pelkkä säilyttäminen ei vielä tee niistä rakennelmaa

 erillislaite
 hiihtohissi
 maailmanpyörä
 majakka
 masto
 muistomerkki
 savupiippu
 suurehko antenni
 suuri valaisinpylväs
 säiliö
 tuulivoimala
 vesitorni
 vuoristorata

 vesirajalaite
 aallonmurtaja
 kanava
 suurehko laituri
 suuri silta
 voimalan pato

 säilytys- ja varastointialue
 suuri pysäköintialue
 suuri varastointialue

Pienehkö laitos

Rakennelmiin verrattavia pienehköjä laitoksia, joiden rakentamiseen saatetaan tarvita toimenpidelupa, ovat esimerkiksi
 kuvapatsaat
 muistopatsaat
 polttoainesäiliöt
 vesialtaat

Lähteet

Viitteet

Yleiset lähteet
 Ari Ekroos & Vesa Majamaa: Maankäyttö- ja rakennuslaki: Helsinki 2005 ISBN 951-37-3913-9.
 Markku O. Tunturi: Rakennus ja rakennelma sekä koneet ja laitteet varainsiirtoverotuksessa. Defensor Legis 3/2001.

Rakentaminen
Vesireitti

Vesireitti tai järvireitti, reittivesi (erisnimen osana myös pelkästään reitti) termin maantieteellisessä merkityksessä on sellainen vesistön osa, joka muodostuu lyhyiden jokien, salmien tai kapeikkojen toisiinsa yhdistämistä järvistä. Usein kaksi tai useampiakin reittejä virtaa yhteiseen keskusjärveen, jonka vedet laskevat mereen yhteistä jokea pitkin.

Veneilyreitti

Reittivedet ovat olleet tärkeitä tavaran ja ihmisten kulkuteitä ennen maanteiden ja rautateiden käyttöönottoa, mikä on vaikuttanut myös asutuksen leviämissuuntiin. Nykyisinkin järvireitit tarjoavat veneilyyn ja melontaan sopivia kulkureittejä. Vesireitti (tai reitti erisnimen osana) tarkoittaakin myös laivareittiä eli vesiväylää, joka on laivoille kulkukelpoinen merimerkein viitoitettu väylä joissa, järvissä ja merissä. Laivareitti on vakituisesti laivaliikenteen käytössä. Veneilyreitti on laivareitin kaltainen, mutta tarkoitettu pienveneille. Reittivesistöt voivat toimia samalla myös laiva- tai veneilyreitteinä, mutta niitä voi olla myös reittiin kuulumattomissa vesistöissä, tai vastaavasti reittivesistössä kulkeva laivareitti voi kulultaan poiketa maantieteellisestä vesireitistä.

Päijänteen eteläosassa sijaitsevan Vääksyn nimi on suomennos ruotsin sanasta vägsjö, joka tarkoittaa reittivettä ja vesitietä.

Reittivesien ja latvavesien vertailua

Monet Suomen keskiosien järvet kuuluvat järvireitteihin, ja niitä on kaikissa kolmessa Järvi-Suomen suurimmassa vesistössä eli Vuoksen, Kymijoen ja Kokemäenjoen vesistössä, muutamia Oulujoen vesistössäkin. Vesistön valuma-alueella ylempänä olevat pienvedet, kuten lammet, pienjärvet ja purot ruokkivat jokien välityksellä alapuolellaan olevaa reittijärveä. Isoa keskusjärveä nimitetään myös selkävedeksi. Biologisesti Suomen reittivedet ovat yleensä karuja, rannoilta kovapohjaisia ja niiden vesi on kirkkaampaa kuin yläpuolisissa pienvesissä. Pienvedet taas ovat usein pehmeäpohjaisia ja humuspitoisia, ja niiden vesi on humuksen takia ruskeaa. Latvavesiä on myös savialueilla, jossa ravinteikas vesi tarjoaa kasvualustan rehevälle ranta- ja vesikasvillisuudelle.

Suomen vesireitit

Kokemäenjoen vesistössä:
 Hauhon reitti
 Ikaalisten reitti
 Längelmäveden reitti
 Keuruun reitti
 Pihlajaveden reitti
 Vanajaveden reitti
 Ähtärin reitti
Kymijoen vesistössä:
 Mäntyharjun reitti
 Sysmän reitti
 Rautalammin reitti
 Saarijärven reitti
 Valkealan reitti
 Viitasaaren reitti
Oulujoen vesistössä:
 Hyrynsalmen reitti
 Sotkamon reitti
 Kalliojoen reitti
Vuoksen vesistössä:
 Iisalmen reitti
 Nilsiän reitti
 Pielisen reitti

Katso myös 
 Suomen vesistöalueet
 Luettelo Suomen vesistöistä

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vesistöt
Hydrologia
Luettelo enduron maailmanmestareista

Enduron maailmanmestaruus on ratkaistu vuodesta 1990 asti. 1994 lopetettiin sekä 80- että enint. 500-kuutioisten MM-sarjat. Samana vuonna 250 cc muutettiin 175 cc:ksi. 1996 350 cc muutettiin 400 cc:ksi. 1998 250 cc palasi mukaan luokaksi MM-sarjaan.

Maailmanmestarit

Yleiskilpailun maailmanmestarit

Maailmanmestaruustilasto
Yhteensä 44 maailmanmestaria

Lähteet
we.abc-wec.com – Enduro World Champions 

Enduron maailmanmestareista
Enduron maailmanmestarit
Haudatkaa sydämeni Wounded Kneehen

Haudatkaa sydämeni Wounded Kneehen () on Dee Brownin kirjoittama historiateos, joka kertoo Amerikan valloituksesta intiaanien näkökulmasta. Englanninkielinen alkuteos julkaistiin vuonna 1970 ja suomennos 1973. Dee Brown on koonnut kirjan materiaalin lukuisista julkaisukokoelmista ja arkistoista. Kirjassa kerrotaan, kuinka Euroopasta tulleet uudisasukkaat valtaavat metsästysmaat ja tuhoavat alkuperäisasukkaat heimo kerrallaan. Kirja päättyy Wounded Kneen verilöylyyn vuonna 1890.

Kirjaan perustuvan samannimisen elokuvan on vuonna 2007 ohjannut Yves Simoneau ja käsikirjoittanut Daniel Giat.

Kirjan luvut
 "Heidän tapansa ovat siivoja ja kiitoksen arvoisia"
 Navajojen pitkä taival
 Pienen Variksen sota
 Sota saavuttaa cheyennet
 Powderjoen hyökkäys
 Punaisen Pilven sota
 "Ainoa hyvä intiaani on kuollut intiaani"
 Donehogawan nousu ja tuho
 Cochise ja apašši-sissit
 Kapteeni Jackin koettelemus
 Sota puhvelien pelastamiseksi
 Sota pyhistä paikoista
 Nez-percé-heimon pako
 Cheyennein maastamuutto
 Seisovasta Karhusta tulee ihminen
 "Ute-heimo ulos!"
 Viimeinen apaššipäällikkö
 Aaveitten tanssi
 Wounded Knee

Kirjat historiasta
Vuoden 1970 kirjat
Intiaanisodat
Bill Bryson

William "Bill" McGuire Bryson (s. 8. joulukuuta 1951 Des Moines, Iowa) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut kirjoja englannin kielestä, tieteellisistä aiheista sekä matkailusta. Brysonin tunnetuin kirja lienee palkittu Lyhyt historia lähes kaikesta, yleistajuinen tiedekirja vuodelta 2003.

Elämäkertaa
Bryson syntyi Des Moinesissa, Iowan osavaltiossa. Hän opiskeli Drake Universityssä, kunnes lähti vuonna 1972 matkailemaan Eurooppaan.

1970-luvun puolivälissä Bryson työskenteli Yhdistyneessä kuningaskunnassa psykiatrisessa sairaalassa, jossa tapasi ensi kertaa vaimonsa Cynthian. He muuttivat Yhdysvaltoihin, jossa Bill päätti opintonsa, ja palasivat Englantiin 1977. Siellä he asuivat pohjoisessa Yorkshiressa. Bill Bryson toimi lähinnä toimittajana muun muassa The Times - ja The Independent -lehdille. Toimittajantyönsä hän lopetti kolme vuotta kolmannen lapsensa syntymän jälkeen, vuonna 1987.

Bryson palasi Yhdysvaltoihin 1995 ja asui Hanoverissa New Hampshiressa joitain vuosia. Vuonna 2003 hän palasi jälleen perheineen Englantiin. Nyt perhe asuu Wymondhamin lähellä Norfolkissa.

Vuonna 2003 kirjan ja ruusun päivän yhteydessä britit valitsivat teoksen Muistiinmerkintöjä pieneltä saarelta kirjaksi, joka parhaiten tiivistää brittiläisen identiteetin ja kansakunnan tilan. Vuonna 2004 hän voitti Aventis-säätiön palkinnon parhaasta yleistiedekirjasta teoksellaan Lyhyt historia lähes kaikesta.

Bryson on ollut Durhamin yliopiston kansleri vuodesta 2005 lähtien. Hänellä on kunniatutkintoja useista yliopistoista. Vuonna 2006 Brysonille myönnettiin Brittiläisen imperiumin upseerin arvonimi (OBE).

Teoksia

Matkailu 

 /

Englanti

Tiede

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
Bill Brysonin virallinen kotisivu

Yhdysvaltalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Gynekomastia

Gynekomastia ( 'nainen' + μαστός 'naisen rinta') on tila, jossa miehen rinnat ovat kasvaneet normaalia suuremmiksi. Gynekomastiaa voi esiintyä vastasyntyneillä ja murrosikäisillä pojilla. Jos tila ei johdu ylipainoisuudesta, se häviää yleensä parissa vuodessa.

Gynekomastiaa voi esiintyä myös vanhoilla miehillä. Kaikissa tapauksissa on usein kysymys sukupuolihormonitasapainon vaihtelusta. Joskus gynekomastia johtuu Klinefelterin syndroomasta.

Rinnat voivat olla suurentuneet myös rasvakudosylimäärän vuoksi, jolloin hormonitoiminnalla ei ole samaa merkitystä. Jos gynekomastia on rasvakudoksen ylimäärää, se saattaa kadota myös laihduttamalla. Jos rasvakudosta on paljon, rinnat saatetaan leikata.

Myös hormonien tai alkoholin käyttö saattaa aiheuttaa gynekomastiaa.

Noin 4–10 prosenttia gynekomastiatapauksista johtuu lääkkeistä. Spironolaktoni aiheuttaa erittäin tavallisesti gynekomastiaa, jopa 17 prosentille käyttäjistä. Sekä digoksiinin että furosemidin tiedetään aiheuttavan gynekomastiaa. Jotkin opioidit, eritoten metadoni, vaikuttavat testosteroni- ja prolaktiinitasoihin aiheuttaen gynekomastiaa. Myös eräät psyykenlääkkeet, neuroleptit, esimerkiksi perfenatsiini, voivat pitkäaikaisesti käytettynä aiheuttaa sivuvaikutuksena rintojen kasvua miespotilaille.

Gynekomastia voidaan parantaa leikkauksella.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Gynekomastia — Terveyskirjasto.fi

Ylipaino
Rinnat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Basso (radiokanava)

Basso on suomalainen kaupallinen radiokanava, jonka omistaa Bauer Media Groupin tytäryhtiö Bauer Media Oy. Basso soittaa rappia, hip hoppia ja R’n’B:tä. Basso aloitti lähetykset 30. syyskuuta 2020.

Historia 

Alkuperäinen Bassoradio (aiemmin Basso Radio) oli Basso Median omistama yli sadan DJ-tekijän yhteisöllinen rytmimusiikkia esittävä kaupallinen radiokanava. Suurten mediayhtiöiden kanavien rinnalla se oli Suomessa ainoa itsenäinen puolivaltakunnallinen mainosradio.

Sen perustivat hiphop-kanavana internetiin vuonna 2004 oppilastyönä kolme klubi-dj:tä, Ville Tikkanen, Robin Grotenfelt ja Tuomas Rauhala. 

Bassoradio toimi vuosina 2004–2006 internetin lisäksi myös toisinaan väliaikaisilla luvilla FM-taajuuksilla Helsingissä. Vuonna 2007 se sai pysyvän toimiluvan ja siirtyi vakituiselle FM-taajuudelle 102,8 MHz. Se kuului vuodesta 2007 alkaen myös Welhon taajuudella 105,4 MHz. Bassoradiolle myönnettiin vuoden 2012 alusta toimiluvat pääkaupunkiseudun lisäksi myös Turkuun, Tampereelle, Ouluun ja Jyväskylään ja samalla myös pääkaupunkiseudun taajuus muuttui.

Bassoradiolla oli arkisin kolme primetime-ohjelmaa sekä syksyyn 2019 asti arki-iltaisin ja viikonloppuisin yli 50 DJ-ohjelmaa, joita tekivät yli 120 kotimaista DJ:tä ja juontajaa. 

Basso otti käyttöön vuonna 2010 ensimmäisenä suomalaisena radiokanavana myös niin sanotun pop-up-radiokonseptin, joka tarjosi mainostajille mahdollisuuden rakentaa kokonaan oma määräaikainen radiokanava tai radio-ohjelma. Yksi esimerkki tästä oli Nissanille rakennettu kolmen kuukauden määräaikainen Juke FM-radiokanava.

Bassoradio oli RadioMedian jäsen.

Syksyllä 2019 Bassoradio lopetti lähes kaikki erikoisohjelmansa ja keväällä 2020 Bassoradio siirtyi Bauer Median omistukseen.

Bassoradion lopettaminen 
14. syyskuuta 2020 Bauer Media korvasi yllättäen Bassoradion uudella SuomiRäp-kanavalla. Muutoksesta ei tiedotettu ennakkoon. Bauer Media julkaisi tiedotteen muutoksesta 14. syyskuuta 2020. Uuden kanavan ohjelmapäälliköksi siirtyi Riikka Karjalainen Radio NRJ:ltä.

Uusi alku 
Pian sen jälkeen, kun Bassoradio yllättäen korvattiin SuomiRäp-kanavalla, Bauer Media tiedotti, että Basso aloittaa uudelleen uudistuneena ja laajentuu valtakunnalliseksi korvaamalla Kiss-kanavan. Epäselvän tilanteen synnyttänyt Bauer Media myönsi, että tiedottamisessa olisi ollut parantamisen varaa. Uusi Basso aloitti lähetykset 30. syyskuuta 2020 Kissin entisillä taajuuksilla. Vanhasta Bassoradiosta tuttu iltapäiväohjelma Hikinen iltapäivä Tuomas Tuomi-Nikulan ja Jussi Urpalaisen juontamana on jatkanut ohjelmistossa myös uudella Bassolla 5. lokakuuta 2020 alkaen. Uusi Basson Aamushow Janne Lehmosen ja Shirly Karvisen juontamana aloitti 12. lokakuuta 2020. Erikoisohjelmista vanhasta Bassoradiosta tutut Dream sekä Blaka Blaka ovat myös jatkaneet ja Bauer Median mukaan ohjelmistoon on luvassa myös uusia erikoisohjelmia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset radioasemat
Suomalaiset Internet-radioasemat
Elektroninen musiikki
Basso Media
Bauer Media Group
Skansen

Skansen on Artur Hazeliuksen vuonna 1891 perustama ulkoilmamuseo ja eläintarha Djurgårdenilla Tukholmassa.

Historia 

Skansen vihittiin käyttöön 11. lokakuuta 1891. Sen perustajan, Artur Hazeliuksen, tarkoituksena oli esitellä elämää eri puolilla Ruotsia eri ajanjaksoilta. Kuten muu Eurooppa, Ruotsi oli 1800-luvulla nopeasti teollistumassa, ja Hazelius pelkäsi maan monien perinteiden ja tapojen unohtuvan historiaan. Hazelius, joka oli aiemmin perustanut Nordiska museetin, sai inspiraation projektiinsa kuningas Oskar II:n Osloon vuonna 1881 rakennuttamasta ulkoilmamuseosta. Skansenista tuli malli Skandinavian muille ulkomuseoille, ja sanaa skansen käytetään niille nykyään monissa kielissä yleissanana.

Hazelius osti matkoillaan noin 150 taloa ympäri Ruotsia ja lähetti ne osa osalta museoonsa, jossa ne rakennettiin uudelleen. Vain kolme museon rakennuksista ei ole alkuperäisiä, mutta nekin kopioitiin tarkasti Hazeliuksen löytämistä rakennuksista. Suurin osa alueen taloista on 1700- ja 1800-luvuilta, mutta vanhin rakennus on 1300-luvulta.

Skansen kuului aluksi Nordiska museetiin. Se käsitti alun perin Bollnästorgetin ja Fågeldammarnan välisen alueen (29 493 m²), ja sisäänkäynti oli Hasselbacksportenin kautta. Vuonna 1892 Hazelius liitti museoon Bredablick-nimellä tunnetun tornin ja sitä ympäröivän puiston, jolloin museon koko kuusinkertaistui. Vuosien kuluessa museoon on liitetty lisää alueita, ja se on nykyään 30 hehtaarin suuruinen. Skansen on ollut myös eläintarha vuodesta 1924 lähtien. Vuonna 1963 museo siirtyi Nordiska museetilta Tukholman kaupungin hallinnoiman säätiön omistukseen, vaikka Skansenin rakennuksissa olevat esineet kuuluvatkin yhä museolle.

Nähtävyyksiä 
 Kaupunkikorttelissa (Stadskvarteren) esitellään 1800-luvun ruotsalaisen kaupungin elämää ja ammatteja. Alueella on muun muassa 1870-luvun leipomo, joka on ennen sijainnut Södermalmilla.
 Ekhärädin kartano (Ekhäradsgården) on maatalo 1820-luvulta Värmlannista. Kartanon on rakennuttanut kruununvirkailija Jan Olof Pallin.
 Segloran kirkko on rakennettu vuonna 1729, ja se siirrettiin Skansenille vuonna 1916 Länsi-Götanmaalta. Puinen kirkko on nykyään yksi Ruotsin suosituimmista vihki- ja rippikirkoista.
 Skogaholmin kartano on rakennettu 1680-luvulla, mutta sen tilat ovat 1700-luvun lopulta. Kartanolla on ranskalainen puutarha, keittiöpuutarha ja pieni englantilainen puutarha.
 Postitalo, joka on rakennettu alun perin 1840-luvulla, muutettiin Skansenille Virserumista.
 Eläintarhassa on pääasiassa Skandinavialle kotoperäisiä lajeja, kuten karhuja, susia, ilveksiä, ahmoja, hirviä, poroja ja hylkeitä.
 Alueella myös järjestetään kesäisin viikoittain Allsång på Skansen -yhteislaulukonsertteja.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Skansenin kotisivu  

Djurgården
Tukholman museot
Ulkoilmamuseot
Eläintarhat
Timo Jouhki

Timo Jouhki (s. 1951) on suomalainen sijoittaja, liikemies ja tunnettu vaikuttaja ralliautoilumaailmassa. Hän on toiminut muun muassa Juha Kankkusen, Tommi Mäkisen, Harri Rovanperän, Toni Gardemeisterin, Mikko Hirvosen ja Jari-Matti Latvalan managerina.

Timo Jouhkin vanhemmat olivat kauppaneuvos Leo Jouhki ja metsäneuvos Kata Brofeldt. Kauppatieteen maisteriksi opiskellut Timo Jouhki toimi perheensä sijoitusyhtiön Thominvestin toimitusjohtajana 1989–2002 ja hallituksen puheenjohtajana 2002–2007 ja 2013–2016. Lisäksi hänellä on oma sijoitusalan yritys Buag Sveitsin Zugissa, jossa hän on asunut vakituisesti 2000-luvun alkuvuosista lähtien.

Sisäpiiririkostuomio
Jouhki tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa sisäpiiritiedon väärinkäytöstä noin 30 000 euron sakkoihin. Jouhkin omistamien sijoitusyhtiöiden Thominvest Oy:n ja Inter-Mastersin ostettua sijoitusyhtiö Conventumin osakkeita syyte nostettiin keväällä 2001. Jouhkin saamat sakot olivat suurimmat sisäpiiririkoksesta Suomessa annetut. Sen lisäksi Jouhkin yhtiöt määrättiin luovuttamaan valtiolle rikoshyötynä saadut noin 140 000 euroa ja maksamaan 66 000 euroa yhteisösakkoa.. Hovioikeus muutti sakkotuomion kuuden kuukauden ehdolliseksi vankeudeksi.

Myös Timo Jouhkin veli Mylle Jouhki joutui syyteharkintaan talousrikoksista, jotka koskivat Timo Jouhkin tekemiä optiokauppoja. Pitkän tutkintaprosessin jälkeen syytettä ei kuitenkaan lopulta nostettu, koska lakia oli muutettu sen aikana siten, että heidän operaationsa voitiin katsoa takautuvasti laillisiksi.

Lähteet

Rallin MM-sarja
Suomalaiset managerit
Suomalaiset urheiluvaikuttajat
Suomalaiset yrittäjät
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat
Armin Schwarz

Armin Schwarz (s. 16. heinäkuuta 1963 Neustadt an der Aisch) on saksalainen ralliautoilija. Hän voitti pitkällä urallaan yhden MM-rallin, Kataloniassa 1991 Toyotalla ja sijoittui kauden loppupisteissä kuudenneksi joka oli hänen uransa paras sijoitus kuljettajien MM-sarjassa. Schwarz sijoittui viidenneksi Audilla ensimmäisessä MM-osakilpailussaan RAC-rallissa 1988. Armin Schwarz voitti Saksan rallimestaruuden vuosina 1987-88 ja Euroopanmestaruuden 1996. Schwarz ajoi useissa eri talleissa, muun muassa Mitsubishilla, Fordilla, Škodalla, Hyundailla ja päätti uransa vuoteen 2005 Skodan ohjaimissa, ottaen uransa viimeisestä rallista yhden pisteen. Tuolloin takana oli 18 vuotta moottoriurheilua. Vuonna 2006 Schwarz johti Red Bullin tukemaa yksityistallia ja ajatti mm. Harri Rovanperää.

Muuta 
Schwarz kertoo lukevansa mielellään faktakirjoja ja ei näe mitään mieltä lukea kirjoja, joista ei samalla opi jotain.

Aiheesta muualla 
 Tietoa Schwarzin urasta

Saksalaiset ralliautoilijat
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Tornitalo

Tornitalo on korkea talo, jolla on useimmiten enemmän korkeutta kuin leveyttä. Tornitalolle ei ole olemassa mitään täsmällistä määritelmää, mutta usein tornitaloiksi kuitenkin määritellään ne rakennukset, joissa on vähintään 12 kerrosta tai korkeutta vähintään 35 metriä. Emporiksen määritelmän mukaan yli 100 metriä korkeita rakennuksia nimitetään pilvenpiirtäjiksi.

Suomessa kuten muissa Pohjoismaissa tornitaloksi luokitellaan pääsääntöisesti rakennus, jossa on vähintään 12 kerrosta tai korkeutta yli 35 metriä. Vuonna 2005 tornitaloja oli Suomessa noin 50, ja tuolloin korkein oli vuonna 2006 Helsingin Vuosaareen valmistunut Cirrus eli Vuosaaren tornitalo, jossa on 26 kerrosta ja korkeutta 87,5 metriä. Vuonna 2015 Suomen korkein tornitalo on Tampereella sijaitseva Hotelli Torni Tampere, jonka korkeus on 88,5 metriä ja jossa on 25 kerrosta. Helsinkiin on rakenteilla tai suunnitteilla vielä korkeampiakin rakennuksia. SRV rakentaa Helsingin Kalasatamaan Redi-tornitaloalueen, jonka korkein rakennus tulee olemaan 131,7 metriä korkea. Helsingin Keski-Pasilaan puolestaan suunnitellaan 156-metristä tornitaloa.

Asumisturvallisuus 

Poikkeuksellisen suuri huomio kohdistuu paloturvallisuuteen. Mitä korkeammalle rakennetaan, sitä kovemmiksi rakennustekniset turvallisuusvaatimukset kasvavat. Asuntopalo ei edellytä evakuointia. Jos korkea rakennus on evakuoitava, se on turvallisempaa kuin matalassa: hissit ja porrashuoneet on palo- ja savueristetty, hissejä voidaan käyttää ja jokaisesta asunnosta pääsee ulos kahta eri reittiä.

Erityisen tärkeitä ovat tuulimallinnus ja tuulitunnelikokeet. Niillä tuulikuorman todelliset vaikutukset, kuten paikalliset kuormitushuiput, voidaan minimoida ja rakennuksen geometria valita tarkoituksenmukaiseksi. Lisäksi julkisivujen vedenpitävyys varmistetaan kokeellisesti. Auringonvalo ja erilaiset äänilähteet sekä niiden aiheuttamat heijastukset on syytä mallintaa ja simuloida. Rakennuksen käyttöön ja huoltoon liittyvät seikat, kuten puhdistuksen ja korjauksen erityisvaatimukset, on huomioitava jo suunnittelu- ja toteutusvaiheissa.

Katso myös 
Tornitalot Suomessa
Luettelo Suomen korkeimmista rakennuksista ja rakennelmista
Luettelo maailman korkeimmista pilvenpiirtäjistä

Lähteet 

Talotyypit

de:Geschosswohnungsbau
ja:超高層マンション
no:Boligblokk
pl:Blok mieszkalny
ru:Типовые серии жилых домов
sk:Vežový dom (architektúra)
Far Beyond Driven

Far Beyond Driven on vuonna 1994 julkaistu groove metal -yhtye Panteran albumi. Albumi nousi ilmestyessään heti Australiassa ja Yhdysvalloissa albumilistojen kärkeen. Albumilla yhtye meni vieläkin raskaampaan, aggressiivisempaan ja jopa brutaalimpaan suuntaan mitä edellisellä albumilla Vulgar Display of Power. Albumi sisältää mm. hitit kitarariffeistään tunnetut "5 Minutes Alone", "I'm Broken" ja singlehitin, Black Sabbath-coverin "Planet Caravan", joka on yhtyeen harvoja rauhallisia kappaleita. Kappaleessa "Becoming" on tunnettu nopea bassorumpusoittosarja.

Kappaleista "5 Minutes Alone", " Planet Caravan" ja "I'm Broken" tehtiin tunnetut musiikkivideot.

Albumi nousi Billboard 200 -listan ensimmäiselle sijalle.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Philip Anselmo – laulu
 Dimebag Darrell – kitara
 Rex Brown – basso
 Vinnie Paul – rummut

Arvostelut 
 Allmusic: 
 Entertainment Weekly: B+
 Rolling Stone: 
 Soundi:  (20th Anniversary Edition)

Saavutukset

RIAA:n sertifikaatit

Listasijoitukset ja muut maininnat

Lähteet 

Panteran albumit
Vuoden 1994 albumit
Lumous Gothic Festival

Lumous Gothic Festival (lyhyemmin Lumous) on Suomen suurin goottikulttuuriin keskittynyt tapahtuma, joka järjestetään vuosittain kesä-heinäkuun vaihteessa Tampereella. Festivaali keskittyy pääasiassa musiikkiin (goottirock, deathrock, industrial, EBM ja neofolk), mutta myös muita kulttuuriin liittyviä tapahtumia on järjestetty osana festivaalia, kuten Dark market, jossa monet suomalaiset goottiliikkeet kaupittelevat tuotteitaan. Myös goottihenkinen picnic-tapahtumia ja pieniä risteilyjä on järjestetty usein Lumouksen yhteydessä. Lumous on klubifestivaali, joten sen päätapahtumat järjestetään pääasiallisesti Tampereen keskustan ravintoloissa.

Lumouksen historia ulottuu vuoteen 2001, jolloin useampi tamperelainen goottimusiikkiin keskittynyt klubi yhdisti voimansa ja järjesti Extreme Gothic Weekend -nimellä kolmipäiväisen tapahtuman. Seuraavana vuonna otettiin käyttöön Lumous-nimi ja tapahtuma on hiljalleen laajentunut nelipäiväiseksi. Lumouksen järjestäjänä toimii Lumous Gothic ry.

Aiheesta muualla 
Lumous Gothic Festival

Goottikulttuuri
Tampereen musiikki
Tampereen tapahtumat
Rockfestivaalit Suomessa
Kettutytöt

Kettutytöt on puhekielessä käytetty nimitys suomalaisille turkistarhoille iskuja tehneistä eläinaktivisteista. Alkuperäiset kettutytöt olivat Kirsi Kultalahti, Mia Salli ja Minna Salonen, jotka päästivät vuonna 1995 satoja kettuja irralleen eräillä turkistarhoilla Pohjanmaalla.

Vaasan hovioikeus tuomitsi Kultalahden, Sallin ja Salosen yhdeksän kuukauden ehdollisiin vankeusrangaistuksiin kolmesta törkeästä vahingonteosta, vahingonteosta ja tarpeettoman kivun ja tuskan tuottamisesta eläimelle. Tuomio annettiin 30. joulukuuta 1996. Lisäksi heidät tuomittiin maksamaan vahingonkorvauksena lähes 800 000 markkaa.

Ohjelmat ja elokuvat
Kettutytöt on myös vuonna 1997 valmistunut suomalainen televisioelokuva, jonka on ohjannut Hannu Heikinheimo. Elokuvan aihepiiri liittyy turkiselinkeinoon ja eläinaktivismiin.
Vuonna 2018 Janne Junttila teki radiodokumentin Kettutytöt 1995 tapahtumista poliisin kuulustelupöytäkirjoihin perustuen.

Teoksia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Eläinsuojelu
Bridget Moynahan

Kathryn Bridget Moynahan (s. 28. huhtikuuta 1971 Binghamton, New York) on yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä. Hän on esiintynyt muutamien elokuvien lisäksi vieraana Sinkkuelämää-televisiosarjassa. Vuodesta 2010 hän on ollut yhdessä päärooleista poliisisarjassa Blue Bloods.

Yksityiselämä 

Moynahan on syntyperältään amerikanirlantilainen. Hänellä on vuonna 2007 syntynyt poika, jonka isä on hänen entinen poikaystävänsä, amerikkalaista jalkapalloa pelaava Tom Brady. Moynahan ja Brady seurustelivat kolmen vuoden ajan, mutta he erosivat joulukuussa 2006.

Valikoitu filmografia

Elokuva 

 Ristiaallokossa (1998)
 In the Weeds (2000)
 Trifling with Fate (2000)
 Coyote Ugly (2000)
 Whipped – kissa kolmelle (2000)
 Sattumalta (2001)
 Peloista pahin (2002)
 The Recruit (2003)
 I, Robot (2004)
 Lord of War (2005)
 Unknown (2006)
 Prey (2007)
 Ramona ja Beezus (2010)
 World Invasion: Battle Los Angeles (2011)
 John Wick (2014)
 John Wick: Chapter 2 (2017)

Televisio 

 Sinkkuelämää (1999–2000)
 Kuuden ketju (2006–2007)
 Blue Bloods (2010–)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset mallit
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1971 syntyneet
Amerikanirlantilaiset
Elävät henkilöt
Mikko Turunen

Mikko Turunen (s. 4. helmikuuta 1982 Joensuu) on suomalainen jääkiekkoilija ja pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelaajatyypiltään puolustava puolustaja, jonka parhaat ominaisuudet nähdään oman pään pelissä sekä alivoimapelissä.

Ura 
Turunen pelasi kaudella 1999–2000 kotikaupunkinsa Joensuun Kiekko-Karhuissa A-nuorten ensimmäisessä divisioonassa. Seuraavaksi kaudeksi Turunen pääsi Kiekko-Karhujen Mestis-joukkueeseen ja pelasi siellä 43 ottelua tehden niissä tehot 2+7=9. Joensuusta Turunen siirtyi HIFK:n A-nuorten joukkueeseen jossa Turunen pelasi kahden kauden aikana yhteensä 66 ottelua ja teki niissä tehot 9+19=28.

Kaudeksi 2003–2004 Turunen pääsi pelaamaan HIFK:ssä SM-liigaa, jossa hän aloitti viidennen täyden kautensa kaudella 2007–2008. Kausi 2008–2009 jäi Turuselle toistaiseksi viimeiseksi HIFK:ssa. Hän teki runkosarjassa uransa parhaat SM-liiga tehot 2+6=8 ja oli joukkueensa paras +- tilastossa. 

Kaudeksi 2009–2010 Turunen siirtyi Slovakian pääsarjassa pelaavan HC Slovan Bratislavan riveihin. Bratislavassa Turunen nousi heti isoon puolustavan puolustajan roolin ja teki runkosarjassa tehot 5+6=11 Slovanin voittaessa runkosarjan. Turunen loukkaantui kuitenkin runkosarjan viimeisessä ottelussa ja pääsi playoffeissa mukaan vasta finaalisarjaan, jossa Turunen jäi tehopisteittä. Kauden päätteeksi kaulaan ripustettiin hopeamitali. 

Kausi 2010–2011 alkoi Turusella HC Slovan Bratislava joukkueessa, mutta jo runkosarjan neljännessä ottelussa Zvolenia vastaan hän sai pahan polvivamman. Tämän jälkeen Turunen purki Slovanin sopimuksen ja palasi kotisuomeen kuntouttamaan itseään. Joulukuun alussa mies liittyi Kiekko-Vantaan Mestis-joukkueeseen ja ehti pelata siellä isossa roolissa 13 ottelua tehoin 1+1, kunnes kutsu kävi SM-liigaan ja mies kirjoitti loppuvuoden kattavan sopimuksen Espoon Bluesin kanssa. Bluesissa Turunen oli voittamassa SM-hopeaa.

Turunen lopetti jääkiekkouransa 2011.

Lähteet 
 
 

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt

Viitteet
Mitsubishi J2M

Mitsubishi J2M  oli keisarillisen Japanin laivaston käytössä toisessa maailmansodassa ollut, Mitsubishin valmistama yksimoottorinen ja yksipaikkainen hävittäjälentokone. Koneen lempinimi ”Raiden” () viittasi japanilaisessa mytologiassa esiintyvään ukkosen jumalaan. Liittoutuneet tunsivat Mitsubishi J2M:n koodinimellä ”Jack”.

Koneen kehitti lentokonesuunnittelija Jirō Horikoshi, joka tunnetaan parhaiten Mitsubishi A6M Reisenin suunnittelusta. Kone suunniteltiin torjuntahävittäjäksi pommikoneita vastaan, ja sen vuoksi siinä oli raskas aseistus. Raiden ei ollut lentäjien suosiossa, koska ohjattavuus ja ketteryys kärsivät raskaasta aseistuksesta ja lisäksi koneen ohjaamosta oli huono näkyvyys. Nämä ominaisuudet tekivät taistelemisen hävittäjiä vastaan vaikeaksi, vaikka Raiden oli hyvä aiottuun tarkoitukseen. J2M Raiden kärsikin ilmeisistä ongelmista, niin rakenteen kuin moottorinsakin puolesta.

Kone oli vaativa lennettävä suhteellisen pienen siipipinta-alan vuoksi, mikä puolestaan mahdollisti hyvän nousukyvyn ja paransi osaltaan nopeutta. Koulutusvaiheessa tyypillä sattui paljon onnettomuuksia, mikä osaksi johtui kiirehditystä peruslentokoulutuksesta tappioiden korvaamiseksi.

Saburo Sakai lensi Raidenilla sanoen, että tuntui siltä kuin olisi lentänyt kuorma-autolla. Kone saapui taistelukäyttöön liian myöhään, jotta se olisi voinut vaikuttaa sodan lopputulokseen. Lisäksi tuotanto kärsi pommituksissa. Maanjäristys tuhosi sekin pahoin sekä Mitsubishin että Nakajiman tuotantolaitoksia, jotka sijaitsivat Nagoyassa. Vain arviolta 730 lentokonetta valmistui, aiotusta 3 700:sta.

Konetta valmistettiin myös yöhävittäjäversiona. ”Raidenia” käyttivät erityisesti keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimat kotisaarten puolustuksessa ja koneet saavuttivat jonkinlaista menestystä Japanin suurkaupunkien puolustustaisteluissa. Sen saavuttama lakikorkeus, 11 700 metriä, oli suunnilleen riittävä korkealla lentäviä B-29:iä vastaan.

J2M3
Mitsubishi J2M3 oli paranneltu versio J2M:stä, ja kaikkein suosituin malli, jota rakennettiin kaiken kaikkiaan 435 kappaletta. Muita J2M-malleja tehtiin yhteensä alle 200 kappaletta. Menestyksekkäin ässä (yhteensä 27 pudotusta eri tyypeillä) Raidenilla oli laivaston lentäjä Sadaaki Akamatsu. Hänen onnistui myös pudottaa kotisaarten puolustuksessa useita Grumman Hellcat- ja North American P-51 Mustang - hävittäjiä. Kymmenestä vaatimuksesta näille tyypeille kahdeksan voitiin vahvistaa varmasti.

Tekniset tiedot (J2M3)

Lähteet 
 
 
 Mondey, David: Axis Aircraft of World War II, The warplanes of Germany, Italy and Japan during World War II, 2002 (ensipainos 1984, London, England) s. 203-205  ISBN 0-7858-1363-2
 Saburo Sakai – Samurai!  2. painos Werner Söderström Oy, 1958
 Humble, Richard: Toisen Maailmansodan lentokoneet, WSOY, 1976, Porvoo (suom. Helge Seppälä) Alkuteos: Salamander Books, 1975, Lontoo ISBN 951-0-07838-7 (s. 60)

Viitteet 

J2M
Japanilaiset hävittäjälentokoneet
1940-luvun hävittäjälentokoneet
Francis Galton

Sir Francis Galton (16. helmikuuta 1822 Sparkbrook, Birmingham – 17. tammikuuta 1911 Haslemere, Surrey) oli englantilainen tutkimusmatkailija, kirjailija, antropologi, psykometrikko ja tilastotieteilijä, joka aloitti perinnöllisyystutkimukset. Hän oli Charles Darwinin serkkupuoli ja aikansa ihmelapsi, joka oppi jo kaksivuotiaana lukemaan sekä osasi viisivuotiaana kreikkaa ja jakolaskuja. Galton teki vuonna 1846 tutkimusmatkan Valkoiselle Niilille ja vuonna 1850 Etelä-Afrikan länsiosiin.

Galton toimi Lontoon Royal Geographical Societyn hallituksen jäsenenä ja keräsi tutkimusmatkoillaan paljon uutta, arvokasta matkatietoutta. Vuonna 1852 hän päätti koota yksiin kansiin niin omat kuin muidenkin tutkimusmatkailijoiden hyödyllisimmät vinkit. Tuloksena oli 196-sivuinen teos The Art of Travel: Shifts and Contrivances Available in Wild Countries, jonka ensimmäinen painos julkaistiin vuonna 1855. Vuonna 1872 sen viidennessä painoksessa oli jo 366 sivua, mutta se mahtui edelleen matkalaisen rintataskuun. Kirjaa pidetään eräänä matkailukirjallisuuden merkkiteoksista, ja siitä on otettu uusia painoksia omaan aikaamme saakka.

Darwinin teos Lajien synty (1859) ohjasi Galtoninkin kiinnostusta luonnontieteisiin ja perinnöllisyyteen. Teoksissaan Hereditary genius, its laws and consequences (1869) ja Natural inheritance (1889) hän muotoili Galtonin lain, jonka mukaan yksilön perimästä tulee 50 % kummaltakin vanhemmalta, 25 % kultakin isovanhemmalta sekä 12,5 % kultakin isoisovanhemmalta. Häntä on luonnehdittu laskumaanikoksi, joten hän tutki myös tilastollisia menetelmiä, muun muassa korrelaatiota ja ilmatiedettä. Galtonin on kerrottu olleen sitä mieltä, että "laske aina, kun voit".
 
Galton aloitti kaksostutkimukset. Näillä hän pyrki selvittämään sitä, kuinka suuri osa ihmisen persoonallisuudesta voidaan selittää perimän tai toisaalta ympäristön avulla. Galton päätyi toteamaan, että perimän vaikutus ylittää merkittävästi ympäristön vaikutuksen. Nykyään tällaista perimän ja ympäristön vastakkainasettelua jotkut pitävät keinotekoisena ja jopa jokseenkin harhaanjohtavana, mutta sitä tutkitaan yhä paljon. Galtonia voidaankin pitää käyttäytymisgenetiikan perustajana.

Osaltaan Galtonin teosten pohjalta syntyivät 1800-luvun loppupuolella eugeniikan ja niin sanotun tieteellisen rasismin tutkimusalat. Galton asetti eri rodut älykkyysasteikoille, jonka toisessa ääripäässä sijaitsivat ateenalaiset ja heidän alapuolellaan laskevassa järjestyksessä englantilaiset, skotlantilaiset ja pohjoisenglantilaiset. Galton aateloitiin 1909, ja hänen testamenttivaroillaan perustettiin hänen mukaansa nimetty rotuhygienian professorin virka Lontoon yliopistoon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Englantilaiset antropologit
Englantilaiset kirjailijat
Englantilaiset eugeenikot
Englantilaiset maantieteilijät
Englantilaiset tutkimusmatkailijat
Royal Societyn jäsenet
Copley-mitalin saajat
Vuonna 1822 syntyneet
Vuonna 1911 kuolleet
PRS Guitars

PRS eli Paul Reed Smith Guitars on yhdysvaltalainen soitinmerkki. PRS valmistaa kitaroita, bassoja ja mandoliineja, joita ovat käyttäneet muun muassa Carlos Santana, Paul Allender ja Dave Navarro. PRS-kitarat tunnetaan niiden linnunmuotoisista otelaudan merkeistä.

Soitinrakentaja Paul Reed Smith (s. 1956) perusti yrityksen vuonna 1985. Smith oli rakentanut ensimmäisen soittimensa lukioiässä ja työskennellyt sen jälkeen kitarankorjaajana Washingtonissa. Smith alkoi tarjota kuuluisille kitaristeille käsintehtyjä mittatilauskitaroita ilman ennakkomaksua tai muita sitoumuksia. Ensimmäinen asiakas oli Ted Nugent vuonna 1975. Vuoteen 1978 mennessä Smith-kitaran olivat hankkineet mm. Peter Frampton, Al Di Meola, Roy Buchanan ja Gary Tallent (bassokitara).

Carlos Santanan hankittua Paul Reed Smith -kitaroita, merkin maine kasvoi eikä pienen tiimin käsityömuotoinen tuotanto enää riittänyt lisääntyneeseen kysyntään. Smith tarjosi uusinta kitaramalliaan suurten yritysten (mm. Guild, Kramer, Yamaha) valmistettavaksi, mutta sopimuksia ei syntynyt. Sen sijaan PRS:n oma tehdas aloitti toimintansa alkuvuodesta 1985.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kitaravalmistajat
Nelilaskin

Nelilaskin on nimensä mukaisesti laskin, joka pystyy suorittamaan neljä peruslaskutoimitusta (yhteen-, vähennys-, kerto- ja jakolaskun). Usein nelilaskimissa voi olla myös muutamia lisätoimintoja, kuten neliöjuuren otto sekä mahdollisuus tallettaa luku muistiin.

Mekaaniset nelilaskimet

Mekaaniset nelilaskimet edelsivät nykyaikaisia laskimia. Original-Odhner ja Brunsviga olivat Suomessakin paljon käytettyjä. Ruotsalaista syntyperää oleva Willgodt Odhner kehitteli vuosikausia laskukonettansa ja aloitti sen sarjatuotannon Pietarissa Pietariin vuonna 1890. Hänen perillisensä siirsivät tuotannon lokakuun vallankumouksen jälkeen Göteborgiin ja yrityksen nimeksi tuli tällöin AB Original-Odhner.

Osoitinpiikkiensä takia piikkisiaksikin kutsutun mekaanisen nelilaskimen eli aritmometrin käyttö tapahtuu seuraavasti. Osoitinpiikeistä, joissa ykköset ovat oikealla ja kasvavat kymmenkertoimet vasemmalla, valitaan ensimmäinen luku ja pyöräytetään se kammesta tulosriville. Valitaan uusi luku ja yhteenlaskettaessa pyöräytetään kampea myötäpäivään tai vähennyslaskussa vastapäivään. Summa tai erotus saadaan tulosriville. Kertolaskussa valitaan kerrottava ja kampea pyöritetään kertojan määrän verran myötäpäivään. Jakolaskussa tehdään vastaavasti, mutta kampea pyöritetään vastapäivään. Jäljelle jäävä jaettavaa pienempi luku on mahdollinen jakojäännös. Laskin näyttää kampien kiertokertojen määrän. 

1950-luvulla monet mekaaniset nelilaskimet saivat muoviset näppäimet ja kuoret, Original-Odhnerin tuotannon lakatessa 1970-luvulla se oli silti mekaanisesti samanlainen kuin 1900-luvun alussa.

Elektroniset nelilaskimet

Ensimmäiset pöytäkoon elektroniset nelilaskimet olivat elektroniputkia käyttävät Anita Mk VII ja Anita Mk VIII (1961). Ensimmäisiä transistoria käyttäviä pöytäkoon nelilaskimia olivat IME 84 (1964) ja Sharp Compet CS10A (1964).

Elektroniset nelilaskimet yleistyivät 1970-luvun puoliväliin mennessä. Nelilaskinten lisäksi markkinoille tuli monipuolisempia funktiolaskimia. 1970-luvun alkupuolella saattoi Suomessa funktiolaskimen hinta olla jopa 1 500 markkaa, mikä oli etelänmatkan hinta. Ensimmäiset elektroniset laskimet käyttivät LED-näyttöjä ja kuluttivat runsaasti paristoa. 1970-luvun puolivälissä niin digitaalisissa kelloissa kuin taskulaskimissakin siirryttiin käyttämään virtaa vähemmän kuluttavaa nestekidenäyttöä, jolloin kyettiin tekemään pienemmillä paristoilla toimivia taskulaskimia.

Lähteet
 Donomyi, H. 2008. Mekaaninen nelilaskin Original-Odhner. Tasavallan laskukone. Tekniikan Maailma, 13/2008, s. 99.

Viitteet

Aiheesta muualla
 Leipälä, T. 2003. The life and works of W. T. Odhner, Part 1. Greifswalder Symposium zur Entwicklung der Rechentechnik, 12.-14.9.2003 (PDF-dokumentti)
 Leipälä, T. 2006. The life and works of W. T. Odhner, Part 2. Greifswalder Symposium zur Entwicklung der Rechentechnik, 28.9.-1.10.2006 (PDF-dokumentti)

Laskimet
Funktiolaskin

Funktio- eli tieteislaskin on laskin, jolla peruslaskutoimitusten (kts. nelilaskin) lisäksi on mahdollista suorittaa myös monimutkaisempia operaatioita. Näitä ovat esimerkiksi potenssiin korotukset, juuren otot, logaritmit ja trigonometriset funktiot. Ympyrän piiriä tai pinta-alaa laskettaessa voi hyödyntää laskimeen ohjelmoitua piin arvoa. Funktiolaskimia, joissa on iso näyttö ja jotka kykenevät esimerkiksi piirtämään funktioiden kuvaajia, kutsutaan yleisesti graafisiksi laskimiksi. Graafiset laskimet ovat tyypillisesti myös ohjelmoitavia laskimia.

Alun perin tieteistaskulaskimia kutsuttiin teknisiksi taskulaskimiksi, joista suosittuja olivat 1970-luvun alussa LED-näyttöiset Texas Instrumentsin laskimet, jotka korvasivat vähäisissä laskuissa keskustietokoneita ja laskutikkuja funktiotoimintojensa vuoksi. Kun funktioiden määrä suureni, alettiin puhua tieteislaskimista. Tieteislaskinten yleistyttyä niistä alettiin käyttää nimitystä funktiolaskin, jotta ne olisivat erottuneet nelilaskimista, joissa oli yhteen-, vähennys-, kerto- ja jakolaskun lisäksi yleensä vain neliöjuurenotto, toiseen potenssiinkorotus sekä prosenttilasku.

Historia 
Varhaiset tieteislaskimet kuten vuonna 1968 julkaistu HP 9100 olivat pöydällä pidettäviä. Laskimen ominaisuuksiin kuuluivat logaritmit (luonnolliset ja kymmenkantaiset), neliöjuuri ja trigonometriset toiminnot sekä ohjelmoitavuus.

Vuonna 1972 julkaistu HP-35 oli ensimmäinen kädessä pidettävä tieteislaskin. Vuonna 1972 julkaistu Texas Instrumentsin SR-10 oli "puoli-tieteislaskin", joka oli suunnattu nelilaskimen ja HP-35:n väliseen alueeseen "elektronisena laskutikkuna".

Laskinvalmistajia
 Canon
 Casio
 Citizen
 Hewlett-Packard
 Texas Instruments

Lähteet 

Laskimet
Nenetsit

Nenetsit (, nenəj nnəče; , nentsy) eli jurakit ovat samojedikansa, joka asuu Arkangelin ja Jeniseijoen välisellä alueella Nenetsiassa, Jamalin Nenetsiaan kuuluvilla Jamalin- ja Taimyrin niemimailla sekä Komin tasavallassa.

He ovat Venäjän Arktiksen suurin alkuperäiskansa, ja vuoden 2002 väestönlaskennassa heidän määränsä Venäjällä oli 41 302. Nenetseistä noin 26 000 puhuu äidinkielenään nenetsin kieltä, joka kuuluu samojedilaisiin kieliin ja uralilaiseen kielikuntaan. Nenetsien määrä oli lisääntynyt vuoden 2010 väestönlaskentaan tultaessa tai tämä väestöryhmä osallistui aktiivisemmin väestönlaskentaan, sillä vuoden 2010 laskennassa kirjattiin 44 640 nenetsiä.

Nenetsejä asui vuonna 2010 esimerkiksi seuraavilla alueilla: Jamalin Nenetsiassa (29 772 henkilöä), Nenetsiassa (7 504), Krasnojarskin aluepiirissä (sis. Taimyr: 3 633), Hanti-Mansiassa (1 438), Arkangelin alueella (ilman Nenetsiaa: 516), Komissa (503) ja Tjumenin alueella (ilman Jamalin Nenetsiaa ja Hanti-Mansiaa: 411). Myös esimerkiksi Murmanskin alueella ja Pietarissa asuu nenetsejä.

Nenetsit jakautuvat kahteen pääryhmään: pohjoisessa asuviin tundranenetseihin ja metsänenetseihin. Kolmas ryhmä, komilaistuneet nenetsit ovat sulautuneet ižmalaisiin. Neljäs ryhmä on ižmalaisiin sulautuneet kolvalaiset.

Selvästi suurin ryhmä ovat tundranenetsit, metsänenetsejä on vain noin tuhat Uralin itäpuolella. Siperiassa nenetsit puhuvat kieltään sujuvasti, mutta Euroopan puolella on paljon venäjän kieleen siirtyneitä nenetsejä. Tundralla hallitseva elinkeino on poronhoito. Paimennusalue ulottuu metsävyöhykkeeltä meren rantaan vuodenajan mukaan. Muita merkittäviä elinkeinoja ovat metsästys ja jokivarsien metsänenetseillä kalastus. Osa nenetseistä työskentelee kylissä opettajina ja lämmittäjinä tai on ilman työpaikkaa.

Muiden Siperian luonnonkansojen tavoin nenetsien perinteistä elämänmuotoa uhkaavat öljy- ja kaasuteollisuus, joka vie runsaasti laidun- ja metsästysalueita sekä kalavesiä.

Nenetsien elämää ovat dokumenttielokuvissaan kuvanneet Anastasia Lapsui ja Markku Lehmuskallio.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Tom 4: Natsionalnyi sostav i vladenije jazykami, graždanstvo, 21: ... (Osa 4, 2010 väestönlaskenta: Taulukko 21: alkuperäisväestön käyttämät kielet etnisen ryhmän mukaan alueittain (pdf))   (gks.ru)
The Nenets  (eki.ee)

Pohjois-Venäjän etniset ryhmät
Siperian etniset ryhmät
Samojedit
Arktisen alueen alkuperäiskansat
Venäjän alkuperäiskansat
Dandy

Dandy, suomeksi keikari, on mieshenkilö, joka huolehtii erityisesti ulkoisista ja fyysisistä ominaisuuksistaan sekä pyrkii hienostuneeseen kielenkäyttöön ja vapaa-ajan sivistyneisiin harrastuksiin. Jotkut dandyt, eritoten Isossa-Britanniassa 1700- ja 1800-lukujen taitteessa, tavoittelivat kovasti aristokraattista olemusta, jopa kaikkein tavallisimman kansan parista tulleet. Tämän vuoksi dandyismi on usein yhdistetty jonkinlaiseen snobismiin.

Dandyismin synty voidaan liittää vallankumoukselliseen 1790-lukuun sekä Pariisissa että Lontoossa. Heini Wellingin mukaan se toimi usein aristokratian keinona erottautua alemmista luokista porvariston nousun leimaamalla vuosisadalla. Toisaalta dandy on nähty myös alemmasta yhteiskuntaluokasta tulleena keikarina.

Tunnettuja dandyjä olivat muun muassa Benjamin Disraeli, Charles Baudelaire, James McNeill Whistler, Beau Brummell, Oscar Wilde ja Robert de Montesquiou.

Sanan etymologiaa
Sana dandy ilmenee ensimmäisen kerran noin vuonna 1780 skotlantilaisessa balladissa, mutta ei sanan myöhemmän merkityksen kaltaisena. Tässä esimerkkitapauksessa voi olla kyseessä lyhennys sanasta "jack-a-dandy", josta tuli muotikäsite Napoleonin sotien aikana. Ajankohdan slangissa termi erosi "fob"-käsitteestä, jolla tarkoitettiin vain yläluokkaisesti pukeutuvaa ja käyttäytyvää kansanmiestä. 

Nykyisin hyvin pukeutuvaa ja itsestään huolehtivaa miestä voidaan kutsua dandyksi, joskaan dandyismi ei rajoitu aina pelkästään ulkokuoreen. Charles Baudelairen mukaan dandyismi on minän palvontaa.

Tunnettuja dandyjä

Katso myös 
 Snobismi
 Metroseksuaali

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 
Heini Welling: Miehinen älyllinen ja esteettinen turhamaisuus sosiaalisen arvon tekijänä - Dandyismi englantilaisessa kulttuurissa 1800-1848, Pro gradu -tutkielma, Turun yliopisto, 1997.

1700-luvun muoti
1800-luvun muoti
Englanninkieliset sanat ja sanonnat
Fūjin

Fūjin () on japanilaisessa mytologiassa ja sittemmin šintolaisuudessa esiintyvä tuulen kami. Hänet on usein esitetty ukkosen kamin Raijinin vastinparina, demonin kaltaisena, sarvekkaana ja vihaisena hahmona. Hän kantaa säkkiä, jonka suusta tuulet puhaltavat.

Tuulet toivat mukanaan sateita, joista maatalous oli riippuvainen, mutta toisaalta myös vaarallisia taifuuneja. Monissa pyhäköissä Fūjinia palvottiin tuulen aiheuttamien vahinkojen välttämiseksi. Historiallisesti merkittävä tuulen kamille omistettu pyhäkkö oli Tatsuta-jinja Naran prefektuurissa, jonka rituaalit on kirjattu jo 900-luvun Engishikiin. Fūjinia juhlistavan festivaalin (matsuri) vietto alkoi 600-luvulla keisari Tenmun valtakaudella ja se pidettiin kahdesti vuodessa. Ilmeisesti ajateltiin, että länsituuli puhalsi Yamaton tasangolle tätä kautta. Myös Isen pyhäkössä on Fūjinille omistettu erillispyhäkkö (betsugū). Kun taifuuni tuhosi Japaniin hyökkäävät Mongolit 1200-luvulla, jumalallisen tuulen (kamikaze) sanottiin saaneen alkunsa sieltä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Japanilaiset jumalat
Jumalat
Tuulen jumalat
Šintolaisuus
Nilootit

Nilootit on yhteisnimitys lukuisille Afrikan koillisosasta, Niilijoen seudulta lähtöisin oleville kansoille, joiden pääasiallinen asuma-alue sijaitsee tätä nykyä Sudanin, Etelä-Sudanin, Kenian, Ugandan Somalian, Egyptin ja Eritrean maiden alueella. Vanhastaan niloottien on katsottu polveutuvan seemiläisistä tai haamilaisista, ja heidän on katsottu olevan ruumiinrakenteeltaan pitkiä ja hoikkia. He puhuvat nilosaharalaisia kieliä. Tunnettuja niloottikansoja ovat mm. dinkat, kalenjinit, luot, maasait, nuerit, himat ja turkanat. 

1900-luvun lopussa nilootteja oli noin seitsemän miljoonaa.

Lähteet
Anna-Liisa Tilus

Anna-Liisa Tilus-Väisänen (s. 17. joulukuuta 1964 Himanka) on Ylen televisiokuuluttaja, tiedottaja ja entinen Miss Suomi.

Tilus on TV1-televisiokanavan kuuluttaja ja TV1:n vakituinen kanavaemäntä. Hän on opiskellut tiedottajaksi ja toiminut muun muassa Seinäjoen Tangomarkkinoiden juontajana.

Tilus voitti Miss Suomi -kilpailun vuonna 1984 19-vuotiaana. Hän oli kilpailussa myös kuvauksellisin missi ja lehdistön ihannetyttö. Perintöprinsessoiksi valittiin Tiina Laine ja Tiina Hyvärinen. Miss Maailma -kilpailussa Tilus pääsi finaaliin.

Tilus oli naimisissa tuottaja Antti Väisäsen kanssa vuodesta 1988. He erosivat lokakuussa 2013. Kaksi heidän kolmesta lapsestaan on jalkapalloilijoita, nuorempi Leo Väisänen sekä isoveli Sauli Väisänen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Miss Suomi -kilpailun voittajat
Suomalaiset televisiokuuluttajat
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Vaavi

Vaavi on elokuussa 1978 perustettu salolainen uuden aallon rockyhtye. Se on julkaissut kolme albumia, kaksi 1980-luvun alussa ja kolmannen vuonna 2017. Vaavi sijoittui vuonna 1979 Rockin Suomen mestaruus -kilpailujen Uuden aallon sarjassa toiseksi pihtiputaalaisen  Ratsian jälkeen. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat esimerkiksi "Mihin jäi punk?" ja "Tytöt hymyilee". Yhtyeen tyyli oli romanttista, verrattavissa yhtyeisiin Korroosio, Se ja Woude.

Historia 

1978 kaksi salolaista yhtyettä, 1976 perustettu Uutiset ja Sää sekä uudempi Jawa, päättivät yhdistyä. Vaavi muotoutui kokoonpanoon Iku Viitanen (laulu, basso), Tommi Micklin (rummut), Kari Hipponen (kitara, taustalaulu) ja Jorma Nurminen (laulu). Lauluvastuu vaihtui kuitenkin vielä Tapio Nymanille. Ennen LP:n Neljä nolattua neroa (1980) levytystä Tapio Nyman kuitenkin erotettiin yhtyeestä ja tilalle otettiin laulajaksi ex-Jawa Ilkka Isotupa. Hänen kanssaan Vaavi teki vielä toisenkin LP:n Ruusuinen tulevaisuus (1981). Tämän jälkeen yhtye hajosi. Singleistä ja EP:eistä julkaistiin yhtyeen hajoamisen jälkeen kokoelma-LP Mihin jäi punk?

Vaavi koottiin uudelleen vuonna 1984, ja kokoonpano julkaisi vielä kaksi singleä. Vaavi ei tällä kertaa varsinaisesti hajonnut, vaan se vain kuihtui hitaasti kasaan innostuksen puutteesta. Vaavi on sittemmin soittanut harvakseltaan joitain keikkoja, muun muassa Salon Papparockissa keväällä 2006, ja Perttelin Kurarockissa elokuussa 2008 kokoonpanolla Tapio Nyman, Mika Heinonen, Ilkka Isotupa, Kari Hipponen, Pepe Lindholm. Samalla kokoonpanolla yhtye esiintyi helmikuussa 2009 järjestetyissä Punk ja yäk! -konserteissa Tampereella sekä Helsingissä. Konsertit juhlistivat samannimisen suomipunkin kokoelma-albumin julkaisua. Levyllä Vaavilta on kolme kappaletta.

Vuonna 2016 Vaavilta ilmestyi vanhasta, ennen julkaisemattomasta demo- ja keikkamateriaalista koottu Romulaatikko-niminen kokoelmalevy. Alkuvuodesta 2017 yhtye ilmoitti tekevänsä uutta levyä. Vaavi kertoi myös aloittavansa keikkailun huhtikuusta 2017 alkaen.  Toukokuussa 2017 ilmestyi yhtyeen kolmas albumi Viimeinen elävä köyhä.

Diskografia

Singlet  

 "Mihin jäi punk?" / "Uhoan voimaa" (1979)
 "Ep:n nimi" (1979)
 "Hei, Anne" / "Me voitais vaikka rakastella" (1979)
 "Vaaviep" (Ensimmäisen LP:n mukana osassa painosta, 1980)
 "Tytöt hymyilee" / "Elämää vain paperilla" (1980)
 "Kun rakkaus kuolee" / "Lauantaiaamuyö" (1981)
 "Ei palata voi eiliseen" / "Älä itke Iines" (1986)
 "Rakkauden orjat" / "Ramavit" (1987)

Albumit  

 Neljä nolattua neroa (1980, Johanna)
 Ruusuinen tulevaisuus (1981, Johanna)
 Viimeinen elävä köyhä (2017, Hiljaiset Levyt)

Kokoelmat 
 Mihin jäi punk? (1981, Johanna)
 Tytöt hymyilee (1995, Johanna)
 Romulaatikko (2016, Hiljaiset Levyt)

Vaavin laulajat aikajärjestyksessä 
 Jorma Nurminen
 Iku Viitanen
 Tapio Nyman
 Ilkka Isotupa
 Hannu Korkeamäki (ei levytyksiä)
 Iku Viitanen
 Ilkka Isotupa (2017)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kotisivu 
 MySpace-sivusto
 https://musasto.wordpress.com/2010/06/01/musiikkiaarteita-maakunnasta-osa-2/

Kirjallisuutta

Suomalaiset uuden aallon yhtyeet