Ranskan Dahomey

Ranskan Dahomey, virallisesti Dahomeyn ja sen alusmaiden siirtomaa (), oli Ranskan siirtomaa, joka oli osa Ranskan Länsi-Afrikkaa (AOF) vuodesta 1894 vuoteen 1958. Toisen maailmansodan jälkeen Dahomeystä tuli osa Ranskan unionia korotetulla autonomialla. 11. joulukuuta 1958 Ranskan viides tasavalta perustettiin ja Ranskan unionista tuli Ranskan yhteisö. Siirtomaasta tuli itsehallinnollinen Dahomeyn tasavalta Ranskan yhteisössä ja kaksi vuotta myöhemmin, 1. elokuuta 1960 Dahomey itsenäistyi kokonaan ja muutti nimensä vuonna 1975 Beniniksi.

Historia 

Ranskan miehitysjoukot valloittivat Dahomeyn kuningaskunnan pääkaupungin Abomeyn vuonna 1893. Seuraavana vuonna kuningas Béhanzin antautui ja hänet pakkosiirrettiin Martiniqueen. Valloittajat syöksivät vallasta myös hänen seuraajansa, Agoli-Agbon vuonna 1900, ja hänet pakkosiirrettiin Gaboniin. Sen jälkeen ranskalaiset eivät hyväksyneet uusia kuninkaita Dahomeyn valtaistuimelle.

Ranskan siirtomaahallinnon aikana laajennettiin maan lähetystyötä ja koulutusta, vaikka se keskitettiin paljolti maan eteläosiin. Myös Dahomeyn maataloutta yritettiin hyödyntää.

Siirtomaahallinnon perustaminen 
Ennen miehityssotaa ranskalaisten läsnäolo oli voimakas rannikolla. Valloitussodassa 1890-luvun alussa kukistettiin fon-kansa ja saatiin hallintaan koko Etelä-Dahomey. Vuoteen 1900 asti ranskalaiset hallitsivat suojelemiensa paikallisten hallitsijoiden avulla lähes koko maata, kunnes heidät korvattiin suoraan Ranskan hallinnon alaisilla johtajilla. Samaan aikaan veroja korotettiin. Vuonna 1905 Dahomey yhdistettiin Ranskan Länsi-Afrikkaan (AOF) yhtenä sen osa-alueena. Alueen asema säilyi lähes muuttumattomana siirtomaahallinnon loppuun asti.

Ranskalaiset tekivät liitto- ja suojelusopimuksia Dahomeyn ympärillä olevien alueiden kanssa. Vuoteen 1908 mennessä kaikki entiset paikallishallinnon rippeet oli hävitetty. Aikaisempien afrikkalaisten kuninkaiden seuraajat eivät saaneet käyttää kuninkaan arvonimeä, vaan heitä kutsuttiin nimillä chefs supérieurs. Kuitenkin useimmat Dahomeyn dynastiat säilyivät, vaikka vain niiden alamaiset tunnustivat ne.

Ranskan Dahomeyn siirtomaahallinto oli rauhallista, mutta sen katkaisivat pidätykset, protestit, vähäiset sotilaalliset selkkaukset ja toisinaan salamurhat.

Toisen maailmansodan jälkeen AOF:n alueita johti Dakarissa, Senegalissa sijainnut kenraalikuvernööri, joka oli vastuussa siirtomaaministeriölle Pariisissa. Hänen apunaan oli neuvoa-antava hallintoneuvosto, jossa oli viisi edustajaa alueen jokaisesta maasta. Jokaisessa siirtomaassa oli oma kuvernööri, joka oli vastuussa Dakarille, sekä territoriaalinen kokous, jonka valta oli myös rajoitettu.

Rajat, tullit ja liikenneyhteydet 
Ranskan valta vahvistettiin myös pysyvien rajojen perustamisella. Vuoteen 1889 mennessä Ranska, Saksa (lännessä oleva Togomaa) ja Britannia (idässä oleva Nigeria), saivat sovittua Ranskan rajat rannikolla. Sen jälkeen rajalinjat ulotettiin sisämaahan ja Länsi-Afrikan kansat saatiin hyväksymään uudet kohtalonsa.

Rajoille määrättiin tarkastajat ja tulliasemat. Siirtomaahallinto tukahdutti joidenkin alueiden kehityksen. Esimerkiksi Grand-Popon ja Togomaan välissä rannikolla oleva Agoué kärsi Ranskan ja Saksan tullimääräysten jäykästä soveltamisesta. Salakuljetus Nigeriasta alkoi heti tulliasemien perustamisen jälkeen.

Siirtomaavallan muutos Dahomeyssa näkyi selvimmin verojen voimakkaana kasvuna. Ranskalaiset säätivät tulliverot 1880-luvulla hallintokulujen kattamiseksi. Siirtomaiden odotettiin maksavan oman hallintonsa, mutta keskushallinto vastasi sotilasmenoista. Ranskan Afrikan kenraalikuvernöörin virka perustettiin muodollisesti vuonna 1899, mutta se toteutettiin vasta vuonna 1905. Kenraalikuvernöörin keskusbyrokratia perustettiin Dakariin, josta se perusti sotilasvallan miehityksen sisämaassa oleviin alueisiin, sekä vastasi pääomasijoittamisesta.

Kuvernööri perusti Dahomeyhin rautatieyhtiön vuonna 1904, jota laajennettiin Savéen Porto-Novosta ja Sakétésta Pobéen, sekä otti haltuunsa Cotonoun sataman parantamisen.

Verotus 

Rajojen perustaminen vahvisti Ranskan valtaa Dahomeyssa. Tullihuoneiden avulla yritettiin verottaa Togoon ja Nigeriaan suuntautuvaa kauppaa, mutta koska tulli oli eri suuruinen kolmen siirtomaan alueella, tuontitavaran suhteellinen hinta oli eri suuruinen, mikä tarjosi mahdollisuuden salakuljetukselle. Rajat merkitsivät myös eroja verotus- ja työvoimapolitiikassa. Vuonna 1910 "päävero" oli Togossa 7,5 frangia, kun taas Dahomeyssa se oli 2,5 frangia. Ne, jotka asuivat Dahomeyssa ja joiden pellot olivat Togon puolella rajaa, tulivat ennen pitkää haluttomiksi menemään pelloilleen. Jotkut Savéssa asuvat muuttivat Nigeriaan välttääkseen henkilöverotusta ja teiden rakentamisen pakkotyötä, mutta palasivat koteihinsa kaupankäyntiä varten.

Varainkäyttö 

Dahomeyn siirtomaahallinnon nettovaikutus oli, että maan asukkailta siirrettiin valtavia summia verotuksen avulla. Varovaisimman arvion mukaan verotuloista neljännes yksinkertaisesti siirrettiin pois maasta. Toisen arvion mukaan 40 prosenttia kerätyistä veroista siirrettiin maasta ja pääosa lopuista tuloista käytettiin tuhlaillen.

Vaikka Dahomeyn siirtomaahallinto oli vahvempi kuin aikaisemmat, se oli aluksi pieni ja heikko. Se yritti hallita maata, kauppaa ja tuotantoa. Kauppapolitiikassa yritettiin tukea eurooppalaisten ja erityisesti ranskalaisten yritysten laajentumista. Ranskalaisia kauppiaita nimitettiin hallintoon ja he olivat usein kauppakamarien johdossa.

Vuosien 1915–1918 kansannousut 
Eri paikkakunnilla Borgoussa, Atakorassa ja Monossa syntyi kansannousuja osittain ensimmäisen maailmansodan aiheuttamien korkean verotuksen, kuljetusolojen ja rekrytointipolitiikan takia. Kansannousuja aiheuttivat myös se, että siirtomaavalta lakkautti perinteiset karavaani- ja kauppareitit. Syinä kansannousuihin olivat myös Ranskan hallinnon aiheuttamat epäkohdat Dahomeyssa, liian suuri paikallisten hallitsijoiden määrä, sekä historiasta juontuvat levottomuudet. Niissä oli mukana myös Nigerian muslimien agitaatiota valkoihoisia vastaan, sekä riitojen leviäminen Dahomeyn Bariba-johtajien, erityisesti Nikkin alueella, jossa britit olivat suistaneet vallasta Bussa-johtajan Nigeriasta käsin vuonna 1915.

Ylipäätään kapinoinnin taustalla oli Ranskan toteuttama perinteisten johtajien vallan rajoittaminen. Vaikka kansannousut olivat luonteeltaan paikallisia, eivätkä ne suuntautuneet suoraan hallintoa vastaan, mukana oli alueen koko väestö. Kapinoiden tukahduttamista estivät maasto, sekä Ranskan Dahomeyssa olevien joukkojen vähyys.

Kapinoita olivat Hollin kapina Ouémèssa 1914, joka rauhoittui vuonna 1918, Borgoun kansannousu, joka alkoi vuonna 1916 ja murskattiin 1918. Somba-kansan kapinaliike Atakorassa syntyi tyytymättömyydestä sotaväkeenottoihin.

Ranskan kuvernöörit nujersivat kapinoita ja rankaisivat osallistujia sakoilla, vankeudella ja veronkorotuksilla. Selkkauksia ratkoivat myös epävirallisesti ranskalaisten nimittämät kantonien päälliköt.

Ranskan assimilaatiopolitiikka 
Ranskalaisten hallinto Dahomeyssa perustui poliittiseen teoriaan, joka oli ristiriidassa Ranskan tasavallan vastaavan kanssa. Se oli ristiriidassa myös Dahomeyn alamaisten näkemysten kanssa. Ideologinen erimielisyys hallitsijoiden ja hallittavien välillä oli tärkeä osa siirtomaavallan kokemista. Vähitellen dahomeylaiset saavuttivat perustuslaillista asemaa ja voittivat puolelleen myönnytyksiä.

Alamaisten luokittelu 
Ranskan siirtomaapolitiikan taustalla oli teoreettinen oppi, jonka mukaan oletettiin, että siirtomaiden kansat sopeutuvat vähitellen siirtomaahallitsijan alaisuuteen. Niille siirtomaiden alamaisille, jotka olivat omaksuneet Ranskan kulttuurin mukaiset ominaisuudet, myönnettiin assimilén (sopeutunut) tai évoluén (kehittynyt) asema. Näitä olivat esimerkiksi ranskan kieli, vaatetus, koulutus ja uskonto. Asema saatettiin myöntää myös henkilölle, joka oli palvellut erinomaisesti Ranskan siirtomaa-armeijassa tai virkailijana.

Évolué 
Évoluén aseman hankkinut afrikkalainen sai itselleen oikeuden anoa Ranskan kansalaisuutta. Prosessi oli kuitenkin niin monimutkainen, että koko Ranskan Länsi-Afrikassa sellainen myönnettiin vain kahdelle tuhannelle afrikkalaiselle (vuonna 1934 Dahomeyssa 78:lle).

Évolués -järjestelmä palveli kahta tarkoitusta. Kustannuksia voitiin vähentää korvaamalla ranskalainen työvoima afrikkalaisella. Sen avulla voitiin myös luoda illuusio siitä, että siirtokunnan asukkaat hyötyisivät "sivistymisestä". Heidän tarkoituksenaan oli palvella Ranskan loistoa, ja kaukaisessa, etäisessä tulevaisuudessa heistä tulisi tarpeeksi "sivistyneitä", jotta heitä voitaisiin pitää täysin ranskalaisina. Tämä ei kuitenkaan koskaan todella toteutunut.

Vaatimukset siihen, että länsiafrikkalainen voisi saada Ranskan kansalaisuus olivat kovia. Henkilön olisi täytynyt syntyä johonkin Senegalin neljästä maakunnasta (Saint-Louis, Gorée, Rufisque ja Dakar). Hänellä oli myös oltava vähintään kymmenen vuoden ansioitunut asema Ranskan palveluksessa ja todisteita hyvästä luonteesta. Hänellä täytyi myös olla Ranskan Kunnialegioonan kunniamerkki.

Ranskan kansalaisuudesta oli monia etuja. Kun länsiafrikkalaisesta tuli ranskalainen, hän oli Ranskan lain ja tuomioistuimen alainen. Mustaihoinen ranskalainen vapautettiin indigénatista, pakkotyöstä, johon ranskalainen hallintovirkailija saattoi tuomita kenet tahansa afrikkalaisen enintään kahdeksi vuodeksi ilman oikeudenkäyntiä. Länsiafrikkalainen ranskalainen saattoi matkustaa pakkkotyöhön rahallista korvausta vastaan. Henkilö voitiin myös nimittää mihin tahansa virkaan Ranskassa tai siirtokunnassa.

Indigénat 
Indigénat oli siviilioikeudellinen laki, lakikokonaisus tai säädös, joilla rajoitettiin niitä alkuperäiskansojen (peuples indigènes) väestöjä, jotka eivät olleet saavuttaneet évolulén tai assimilén asemaa. Säännökset olivat voimassa Ranskan siirtomaissa 1800-luvun lopulta 1940-luvulle.

Kansalaisoikeuksien ja poliittisten vapauksien rajoituksiin kuului pakkotyöhön, esimerkiksi kantamiseen pakottaminen. Voimassa oleva laki salli indigénatin toimeenpanon kulloisenkin Ranskan hallitsijan alaisena. Indigénat oli eräs suurimpia konfliktien aiheuttajia Ranskan Afrikassa.

Corvée 
Corvée oli pakkotyötä, jossa verojen asemasta pakotettiin työskentelemään useimmiten rakennuksilla tai kantajina. Useimmissa Ranskan siirtomaissa se esiintyi toisen maailmansodan loppuun asti osana idigénat-lakia, jota sovellettiin perinteiseen väestöön. Corvée-työ oli Ranskan siirtomaavallan alaisten kansojen suuri valituksen aihe, ja se synnytti erilaisia kapinoita.

Assimilaatiopolitiikan toteutuminen käytännössä 
Ranskalaiset luopuivat assimilaatiopolitiikasta, koska se osoittautui epäkäytännölliseksi. Vuoteen 1937 mennessä vain 80 000 Ranskan viidestätoista miljoonasta länsiafrikkalaisesta oli tullut Ranskan kansalaiseksi. Heistä 78 000 oli Ranskan kansalaisia, koska he olivat syntyneet jossakin neljästä Senegalin maakunnasta. Nimi muutettiin 1920-luvulla assosiaatiopolitiikaksi. Suunniteltiin yhdistys, joka järjestäisi yhteiskuntaa uudelleen saavuttaakseen oletetun maksimaalisen hyödyn sekä ranskalaisille että länsiafrikkalaisille.

Tutkijoiden mukaan tämä politiikka oli käytännössä kuin hevosen ja sen ratsastajan yhdistämistä, koska ranskalaiset sanelevat aina suunnan, johon kehityksen tulisi mennä ja määrittelivät, mistä olisi molemminpuolista hyötyä heille itselleen ja länsiafrikkalaisille. Usko ranskalaisen sivilisaation paremmuuteen heijastui siirtokunnan oikeusjärjestelmässä, heidän asenteessaan alkuperäiskansojen lakia, viranomaisia, heidän oikeuksiaan maahan ja koulutustaan kohtaan. Ranskalaiset tuomitsivat kaiken afrikkalaisen primitiiviseksi ja barbaariseksi.

Eliitti ja lehdistön rooli 
Dahomeyn määrätietoisen journalismin juuret ulottuvat 1900-luvun alkuun. Sanomalehdistä tuli koulutetun eliitin keino saavuttaa huomiota ja kritisoida Ranskan mahtihallintoa. Dahomeyn lehdistöstä tuli paikka, jossa tyytymättömyyttä ja toisinajattelijuutta oli enemmän kuin muualla Ranskan Länsi-Afrikassa. 

Ranskankielisen Afrikan eliiteistä Dahomeyn eliitti oli lukumäärältään merkittävä ja sen asenne oli silmiinpistävä. 1930-luvulla Dahomeyta kutsuttiin Länsi-Afrikan ”Latinalaiskortteliksi”, koska koulutettujen ihmisten keskittymää verrattiin Sorbonnen ympäristöön ja dahomeyläisiä pidettiin yleensä älykkäinä ja koulutettuina verrattuina muihin afrikkalaisiin. 

Vuosina 1905-1960 Dahomeyssa julkaistiin ainakin 60 tai jopa 90 erinimistä lehteä. Useita niistä julkaistiin kansainvälisen talouslaman aikoina 1920-30 luvuilla ja uusia alkoi ilmestyä toisen maailmansodan jälkeen, kun poliittinen toiminta sallittiin Ranskan hallitsemassa Länsi-Afrikassa. Lähes kaikki Dahomeyn sanomalehdet ilmestyivät siirtomaan eteläosissa, usein Cotonoussa, Porto-Novossa ja Ouidahissa. Siellä asui koulutettu, kolonisoitu eliitti, jota ranskalaiset kutsuivat nimellä les évolués.

Myös kouluja organisoitiin aktiivisesti ja koulutuksen sisältöön kiinnitettiin huomiota. Toisen maailmansodan jälkeen, kun maahan sallittiin poliittisia instituutioita, 1930-luvun kirjailijat ja toimittajat osallistuivat niiden toimintaan.   

Siirtomaakauden lehdistö Dahomeyssa oli pohjimmiltaan eliitin lehdistöä. Sitä kirjoitettiin ”kehittyneille”, jotka olivat saaneet tavallisesti usean vuoden kestäneen koulutuksen ja jotka yhdistivät Ranskan kulttuuriset arvot omiinsa. Huomattava osa Dahomeyn siirtomaaeliitistä oli ”brasilialaisia”, agudoita. Eliittiin kuului myös alkuperäisiä afrikkalaisia, joita oli koulutettu roomalaiskatolisissa lähetystöissä, sekä portugalilaisten ase- ja orjakauppiaiden jälkeläisiä.

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Dahomeyn lehdistö kritisoi äänekkäästi Ranskan hallinnon vastoinkäymisiä ja väärinkäyttöjä, vaikka lehdistö ei ollut yksiääninen. Journalistien välinen kilpailu nostatti uusia aiheita. Jotkut lehdet olivat epäpoliittisia tai avoimesti miehityshallintoa puolustavia. Esimerkiksi pitkään julkaistu lehti Phare du Dahomey pyrki painottamaan informaatiota enemmän kuin politiikkaa ja sitä pidettiin yleisesti hallintoa puolustavana.

Dahomeyn ensimmäistä sanomalehteä L’Echo du Dahomeyta julkaisivat ranskalaiset kauppiaat Porto-Novossa. Vaikka lehti oli lyhytikäinen, se osoitti määrätietoisen poliittisen lehdistön mahdollisuudet.

Siirtomaaeliitin ensimmäinen sanomalehti oli Le Guide du Dahomey (1920-1922). Nelisivuista, viikoittain ilmestyvää lehteä julkaistiin tunnusten ”totuus ilman pelkoa” ja ”Dahomey dahomeylaisille” alla. Le Guiden lakkauttaminen liittyi Länsi-Afrikkaa koetelleeseen vakavan talouskriisiin, mutta sen vaikutus Dahomeyn kehittyvään lehdistöön oli tärkeä. Lehti kritisoi säännönmukaisesti siirtomaahallinnon vallan väärinkäytöksiä ja vikoja. Sen piirissä syntyi journalistisia rutiineja, joita alettiin noudattaa myös muissa dahomeylaisissa sanomalehdissä. Le Presse Porto-Noviennessa verrattiin journalistia sotilaaseen, joka taistelee ajatuksillaan seuraavasti:”Hän on patriootti, joka puolustaa innokkaasti oikeutta ja vapauksia, on myös julkinen asianajaja, valon julistaja, maan pelastaja, ja kaikkien niiden ankara vastustaja, jotka tekevät vääryyksiä. Journalisti on taistelija, poliitikko joka uhraa elämänsä kansan yksityisiä ja yleisiä etuja ja vihaa niitä, joita vastaan hän taistelee.”

Itsenäisyyteen 
Dahomeyn alueen kansat eivät hyväksyneet sitä, että ulkomaalaiset orjuuttivat heitä. Vuoden 1915 aseellisiin kansannousuihin osallistui ihmisiä useilta Dahomeyn seuduilta, mutta Ranskan siirtomaahallinto kukisti ne julmasti. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen esiintyi Dahomeyn Nuorten liike, jota johti progressiivinen paikallinen sivistyneistö, esimerkiksi opettaja Louis Hunkarin. Vuonna 1923 esiintyi laajoja imperialisminvastaisia kansannousuja.

Toisen maailmansodan myötä siirtomaan taloudessa tapahtui suuria muutoksia ja yhteiskunnallisten voimien rauhoittumista. Ranskan talousyhteydet katkesivat sodan aikana, joka aiheutti jossain määrin maan saippua- ja vaatetusteollisuuden kehitystä. Työläisten määrä kasvoi ja lakot yleistyivät. Kansallisen porvariston ja sivistyneistön poliittinen toiminta lisääntyi.

Maan vapauttaminen sai yhä organisoidumman luonteen, kun siirtomaahan perustettiin ensimmäiset afrikkalaiset poliittiset puolueet ja ammattiyhdistykset. Kasvavan vapautusliikkeen ja panafrikkalaisuuden lisääntymisen myötä ranskalaiset olivat pakotettuja vuonna 1957 myöntämään ensimmäiset hallintoelimet, joihin myös afrikkalaiset saivat osallistua. Ranskan uusi perustuslaki hyväksyttiin vuonna 1958 ja Dahomeyssa järjestettiin kansanäänestys. Sen jälkeen ranskalaiset olivat pakotettuja hyväksymään autonomisen tasavallan julistaminen. Ranska allekirjoitti Dahomeyn itsenäisyyden myöntävän sopimuksen heinäkuussa 1960.

Lähteet

Aiheesta muualla

Beninin historia
Entiset siirtomaat Afrikassa
Dahomey
Dahomey