Suomen Helluntaiherätyksen historia

Suomen Helluntaiherätyksen historia alkaa 1910-luvulta, jolloin helluntaiherätys tuli Suomeen lähinnä norjalaisen metodistipappi Thomas Ball Barrattin (1862–1940) vierailujen vaikutuksesta. Hän tuli Suomeen kumpulaisten narvalaisten, erään lestadiolaisuuden suunnan kannattajien, kutsumana.

Helluntailaisuuden saapuminen Suomeen (1907–1919) 

Helluntailiike sai alkunsa 1900-luvun alussa Yhdysvalloissa. Helluntailaisuuden läpimurto tapahtui vuonna 1906 Los Angelesissa. Tuolloin alkoi herätys, jonka tunnusomaisia piirteitä olivat kaste sekä kielillä puhminen. Samana vuonna liike levisi  maailmanlaajuisesti. Helluntaiherätys saapui vuoden 1906 lopulla Pohjoismaihin metodistipastori Thomas Ball Barrattin toimesta. Vuoden 1907 alussa liike sai jalansijaa Ruotsissa sekä suorien yhdysvaltalaisten yhteyksien että Barrattin Oslossa toteuttaman toiminnan kautta. Liike levisi Ruotsissa erityisesti vapaakirkollisen jäsenistön keskuudessa. 

Ensimmäiset tiedot helluntailiikkeestä Suomesta ovat vuodelta 1907. Ensimmäisiin helluntaiherätyksen edustajiin luetaan ruotsalaiset "saarnaajasisaret" Greta Andersson ja Anne Blom, jotka tulivat pienen ryhmän kanssa Etelä-Suomeen vuonna 1907. Vuoden 1908 alussa he siirtyivät ruotsinkieliselle Pohjanmaalle ja toimivat pääasiassa Vaasan seudulla. Anderssonin ja Blomin toiminta tapahtui pääaisassa vapaakirkollisten keskuudessa ja yli kymmenen ihmisen kerrottiin saaneen Pyhän Hengen kasteen. Blomin ja Anderssonin toiminta päättyi kuitenkin vuonna 1909 onnettomuuteen rukousviikolla, jolloin saarnaaja yritti kävellä vetten päällä ja hukkui.

Uudesta herätyksestä kiinnostuttiin myös muualla Suomessa. Helsingissä joukko lestadiolaisia kiinnostui Barrattin toiminnasta ja jotkut heistä tekivät matkoja Osloon tutustuakseen liikkeeeseen. Alkuvaiheen helluntaiherätyksestä kiinnostuneita olivat mm. kumpulalaisten saarnaaja Johan Johansson, Sörnäisten yhteiskoulun johtajatar Hanna Castrén sekä Arno Fellman, joka kutsui Barrattin myös Suomeen.

Barrattin toiminta vuodesta 1911 lähtien 
Helsingissä vaikuttaneet narvalaislestadiolaiset kutsuivat Barrattin Suomeen, mutta kesti syksyyn 1911 ennen kuin tämän oli mahdollista saapua. Barrattin ensimmäisen vierailun aikana järjestettiin kokouksia muun muassa Helsingissä, Kuopiossa, Viipurissa, Tampereella ja Turussa. Vuotta 1912 pidetään helluntailiikkeen lopullisena läpimurtona. Barratt teki kaksi matkaa Suomeen ja järjesti kokouksia muun muassa Tampereella, Pietarsaaressa ja Vaasassa. Hajananainen helluntaherätys sai vierailujen johdosta uutta inspiraatiota.

Barratt piti vuoden 1911 kokouksia muun muassa Helsingin Rauhanyhdistyksen rukoushuonessa sekä Johanneksen kirkossa. Barrattin kokouksissa kerrotaan ihmisten parantuneen, muun muassa Hilda Holm keuhkotaudista ja Lyydia Korpi. Saarnaaja Johan Johansson toimi useissa kokouksissa Barrattin tulkkina. Viipurissa kokouksia pidettiin O. Rosénin johtamassa ruotsinkielisessä metodistikirkossa ja Tampereella kokouksia pidettiin Puuvillatehtaan kirkossa.

Myös norjalainen Gerhard Olsen-Smidt työskenteli helluntaiherätyksen eteen vuoden 1911 lopusta lähtien. Entinen pelastusarmeijan upseeri oli tutustunut Yhdysvalloissa helluntaiherätykseen ja kokenut henkikasteen, minkä vuoksi tämä oli jättänyt pelastusarmeijan. Olsen-Smidt saapui Suomeen Barrattin kannustamana.

Ensimmäiset kasteet ja liikkeen vakiintuminen 
Olsen-Smidtin ohjauksessa yhä useammat omaksuivat aikuiskasteen näkemyksen. Helluntaiherätyksen ensimmäiset kasteet järjestettiin vuonna 1912 helluntaiherätyksen kesäjuhlilla Lempäälässä vuonna 1912. Lempäälän juhlilla puhiivat Gerhard Olsen-Smidt, Pekka Brofeldt sekä yhdysvaltalainen pastroi J. H. King.

Aikuiskasteen myötä monet lestadiolaiset etääntyivät liikkeestä. Vielä vuonna 1912 Barratt kannattti ekumeniaa sekä lapsikastetta ja halusi helluntailaisen herätyksen pysyvän kirkkojen sisäisenä herätyksenä. Vuonna 1913 Lewi Pethrus kastoi Barrattin kuitenkin Tukholmassa. Kasteopetus jakoi liikettä ja Helsingissä, osoitteesssa Kolmas Linja 8, entisistä baptisteista kokoontunut ryhmä piti kiinni aikuiskasteesta. He olivat nimellisesti edelleen baptisteja, vaikka eivät voineet henkikasteen koettuaan olla yhdessä muiden baptistien kanssa. Lahdessa pidettiin kaksi viikkoa kestänyt helluntaiherätyksen yhteinen raamattukurssi ja kesäjuhla 1914.

Vuonna 1912 alettiin julkaista norjalaisesta Korsets Seireistä suomennettua Ristin Voitto -lehteä, jonka ensimmäisenä julkaisijana toimi H. W. Sjöblom, maisteri Arno Fellman toimi suomentajana. Ensimmäisen vuoden ajan lehti painettiin Norjassa (numerot 1–6). 

Helluntaiherätyksen ensimmäinen yhteinen laulukirja koottiin 1912. Herra tulee -laulukirjassa oli 35 norjankielestä käännettyä laulua. Pekka Brofeltin ja Olsen-Smidtin kokoama Helluntailauluja ilmestyi jouluna 1912, siinä oli 152 laulua. 1918 ilmestyneessä toisessa painoksessa lauluja oli jo 214. Vuonna 1927 ilmestyi Herramme tulee -laulukirja Ristin Voitto -yhdistyksen kustannuksella.

Olsen-Smidt joutui poistumaan Suomesta vuonna 1914 maailmansodan syttymisen vuoksi ja helluntaiherätys jäi kokonaan kotimaisten johtajien käsiin. Herätys jatkui valitulla tiellä ja kokoontui yhteen kesäkokouksiin, joissa järjestettiin kasteita ja ehtoollisia. Toiminta sai vähitellen vakiintuneen muodon ja alkoi nousta uutena kristillisenä suuntana muiden vapaiden kirkkokuntien rinnalle. Liikkeen sisällä keskusteltiin tarpeesta paikallisseurakuntien perustamiseksi, sillä "universaaliin" kirkkoon kuulumista ei koettu riittävänä erityisesti kun ristiriidat vanhojen kirkkokuntien kanssa kävivät selvemmiksi. Vuonna 1915 Helsingin baptistiseurakunnasta eronneet jäsenet perustivat ensimmäisen helluntaiseurakunnan, Siloamin, jonka johtaja oli Albert Kervinen. Venäläisten kieltäessä helluntailaisten toiminnan sodan aikana 1915-16, Siloamin jäsenet repivät Helluntailauluja-kirjastaan ensimmäisen lehden pois. Toinen helluntailainen ryhmä piti kokouksia Tarkk’ampujankadulla, sillä heidän saarnaajansa Gerhard Olsen-Smidt oli joutunut lähtemään sodan vuoksi ulkomaalaisena maasta pois ja hänen tilalleen tuli entinen lähetyssaarnaaja Vilho Pylkkänen. Gerhard Olsen-Smidt palasi Suomeen 22.11.1919.

Jakautuminen seurakuntakäsityksen pohjalta 
Helluntailaisten mielipiteitä jakanut ehtoolliskysymys ratkaistiin eräässä kastekokouksessa Betel-kirkossa Isolla Roobertinkadulla. Kokouksessa olivat muun muassa Olsen-Smidt ja Väinö Plafer, Eino I. Manninen, Vilho Pylkkänen ja useita muita. Olsen-Smidt kysyi: ”Emmekö tahdokin kulkea siinäkin Sanaan luottaen, että vain kastetuille uskoville kuuluu ehtoollinen?” Kädennostolla koko joukko hyväksyi esityksen. Tämä oli ensimmäinen julkinen tilaisuus, jossa asia tuli esille. Helluntailaiset jakaantuivat 1920 ehtoolliskysymyksen vuoksi helluntaiystäviin ja helluntaiseurakuntiin.

Sotien välinen aika 1920–1939 

Gerhard Olsen-Smidt järjesti 1920 Helsingissä Helluntaiseurakunnan, jonka kokoontumispaikka
oli Ludviginkadulla Helsingin Sanomain salissa 4. kerroksessa ja myöhemmin Liisankatu 17:ssä. Tästä ryhmästä muodostui myöhemmin Filadelfiaseurakunta. Eino I. Manninen valittiin seurakunnan vanhimmaksi joulukuussa 1920. Olsen-Smidt oli valloittava johtaja, ja liike keskittyi vahvasti hänen henkilöönsä. Häntä syytettiin taloudellisista väärinkäytöksistä ja yksinvaltaisesta johtamistavasta.

Keväällä 1925 Olsen-Smidt pidätettiin Helsingissä ”homoseksuaalisen hurjastelun” takia, ja hänet tuomittiin huhtikuussa 1925 kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen haureudesta, sillä hänellä oli ollut seksuaalisuhteita kahteen nuorukaiseen, jotka toimivat seurakunnassa. Vankeustuomion jälkeen hänet karkotettiin Norjaan. Tuomio merkitsi helluntailiikkeelle huomattavaa kriisiä.

Eino Manninen kutsuttiin Viipurista 1925 seurakunnan johtajaksi, kun Gerhard Olsen-Smidt oli karkotettu maasta. Filadelfiaseurakunnan kokoukset olivat kaksikielisiä. Syksystä v. 1927 alettiin pitää suomenkielisiä kokouksia poliisimaneesissa sunnuntai-illoin. Vuoden 1928 alusta pidettiin kaksikielisiä kokouksia yhteiskoululla Kirkkokatu 6:ssa. Eino I. Mannisen pyydettyä vapautusta julistajan tehtävistä, 13.2.1928 valittiin seurakunnan johtajaksi Nikolai Pöysti ja saarnaajaksi Lauri Mömmö. Kirkkokatu 6:ssa jatkettiin suomenkielisten kokouksien pitämistä sunnuntai-illoin. Seurakunta jakaantui kahtia, suomenkieliset vuokrasivat Koiton pikkusalin Yrjönkadulta. Eino I. Mannisen johdolla tutkittiin mahdollisuutta sulauttaa suomenkielinen työ Siloamiin, mutta se ei toteutunut.

Tampereen Saalem-seurakunta perustettiin 23.1.1921 Fr. r. Lieslehdon johdolla. Seurakuntaan liittyi 57 henkeä. Seurakunta kokoontui entisessä Kauppakoulun salissa Puutarhakatu 16:ssa. Syksystä 1923 lähtien seurakunta kokoontui VPK:n piharakennuksessa, ns. Puusalissa, aina vuoteen 1951 asti, jonka jälkeen seurakunta vuokrasi Evankelisten ystäväin omistaman Lähetystalon huoneiston Hämeenkatu 20:stä. Tampereen Saalem-seurakunta muutti 29.3.1958 uuteen rukoushuoneeseen Aleksanterinkatu 18.

Turun Helluntaiseurakunta perustettiin 27.2.1921 Toivo II järjestetyssä järjestäytymistilaisuudessa, Kaskenkatu 16b:ssä, sunnuntaina kello 16. Perustettuun Turun Helluntaiseurakuntaan liittyi 70 helluntailaisen näkemyksen omaksunutta kastettua kristittyä. Seurakunnan ensimmäisenä saarnaajana toimi Albert Estlander. Seurakunta kokoontui Puutarhakatu 37 olevassa liikehuoneistossa 1921–1923.

Helsingin Saalem-seurakunta perustettiin 11.3.1928, kun 11 veljeä oli kokoontunut rukouskokoukseen. Vuoden 1928 aikana seurakuntaan liittyi 211 henkeä, vuonna 1929 liittyi 69 henkeä. Jäsenmäärä kasvoi v. 1933 mennessä 800 henkeen.

Lauri Hokkanen siirtyi Vapaakirkosta 2.9.1929 Helsingin Saalem-seurakuntaan. Hokkanen toimi Ristin Voiton toimittajana Eino I. Mannisen jälkeen.

Vuosien 1920–33 aikana Suomessa vierailivat skotlantilainen Donald Gee, englantilaiset Smith Wigglesworth, Myerscough, G. Ewery, sekä norjalainen T. B. Barratt. Myös Gerhard Olsen-Smidt palasi laittomasti Suomeen saarnaamaan vuonna 1930, mutta hänet karkotettiin uudelleen.

Vilho Pylkkänen julkaisi v. 1923 lähtien helluntaiystävien Voitto Sanoma -lehteä.

Vuonna 1925 siirtyi huomattava joukko aktiivisia työntekijöitä helluntaiherätyksen puolelle. Pekka Brofeldt, A. Lahtinen, K. A. Hellman, Liida Myyrä, Lydia Korpi, Ester Karppi, Rosa Orpana ym. Helluntaiystävien joukkoon jäivät Vilho Pylkkänen ja Evert Jäppinen.

Ristin Voitto -kustannusyhtiön perustivat vuonna 1926 Arthur Hällström, Julius Hynninen, Fr. Lunden (Lieslehto), Väinö Pfaler, Selin Suomela ja O. Viitanen.

Turun Helluntaiseurakunta sai 1930 johtajakseen ruotsalaisen Carl Forsbergin ja seurakunta muuttui kaksikieliseksi. Kaikki saarnat käänsi suomeksi Elli Honka-Suomela. Forsbergin aikana seurakunta muutti suurempaan huoneistoon Annikaistenkatu 1:teen, jossa oli istumapaikkoja 225 henkilölle.

Englantilainen Smith Wigglesworth vieraili Suomessa juhannuksena 1931, tuolloin Wigglesworth piti kokouksia Turun palokunnan salissa. Monet sairaat parantuivat ja useat täyttyivät Pyhällä Hengellä.

Helsingin Siiloam- ja Saalem-seurakunta yhdistettiin 1934.

Turun Helluntaiseurakunnan saarnaajaksi valittiin vuonna 1934 Vilho Soininen. Vuonna 1935 pidettiin useita ulkoilmakokouksia Turun puistoissa. Turun Helluntaiseurakunnassa oli herätyksiä vuosien 1930–1936 ajan.

Jämsän ihme 1932 
Helluntaiherätyksen järjestämissä kokouksissa julistettiin, kuinka Jumalan sana voi parantaa sairauden vallassa olevia ihmisiä. Koska parantumisia tapahtui melko harvoin, Jämsässä 23.9.1932 tapahtunut 3-vuotiaan Kirsti Aurevaaran parantuminen vatsakalvo- ja umpisuolentulehduksesta herätti sen verran yleistä huomiota, että Eduskunnan pikakirjoittajana toiminut Pekka Lattu julkaisi tapahtuneen johdosta pienen vihkosen kahtena painoksena lapsen isän, osaltaan tapauksen johdosta sittemmin hengelliseen kääntymykseen tulleen ja itsekin helluntaisaarnaajana toimineen poliisikonstaapeli Kalle Aurevaaran sanelusta. Saarnaaja Fabian Paakkari oli Aurevaarojen kotona rukoillut Kirstin puolesta, joka kahden lääkärin mukaan oli niin huonossa kunnossa, että kuolema oli odotettavissa kahden tunnin sisään. Rukouksen jälkeen Kirsti nousi vuoteesta ja kaksi lääkäriä todistivat hänen parantuneen.

Edelleen virkeänä isoäitinä synnyinpaikkakunnallaan asuva Kirsti-tyttö on kertonut itsekin selvästi muistavansa tuolloin rukouksen aikana hänen vuoteensa viereen ilmestyneen kirkkaan olennon, joka otti häntä kädestä kehottaen: "Nouse Kirsti ylös!"

Sittemmin v. 2002 on Kirstin parantumisihmettä sivuten hänen puolisonsa lehtori Reino Tammela julkaissut omakustanteen saarnaaja Kalle Aurevaaran toiminnasta lukuisten parantumis- ja voimatekojen kuvauksena.

Suhde luterilaiseen kirkkoon ja Veljeskokous 1940 
Vapaiden suuntien ilmaantuminen 1800-luvun loppupuolella herätti luterilaisessa kirkossa monenlaisia tunteita ja sai aikaan monenlaisia tekoja. Baptistien, pelastusarmeijan, vapaakirkollisten ja metodistien toimintaa vastustettiin voimakkaasti, lehdissä kirjoiteltiin tuomitsevia artikkeleita. Vapaiden suuntien saarnaajia pahoinpideltiin, vangittiin ja heidän kokouksiaan häirittiin kaikin tavoin. Samaan aikaan oli kuitenkin kirkossa sellaisiakin pappeja, jotka suhtautuivat ymmärtäväisemmin vapaisiin suuntiin. Helluntaiherätyksen muodostumisen aikana ilmapiiri oli jonkin verran vapautuneempi, mutta voimakasta vastustusta yhä esiintyi.

Tampereella pidettiin 15–17.5.1940 yhteiskristillinen kokous Eri piireihin kuuluvien saarnaveljien hengellisen elämän syventämistä ja keskinäistä rakentumista varten. Tämän kokouksen taholta julkaistiin maamme lehdissä kaikille kristillisille piireille osoitettu veljellinen tervehdys, joka oli samalla vilpitön kädenojennus luterilaiselle kirkolle. Tervehdys otettiin lämmöllä vastaan luterilaisen kirkon pappien puolelta ja luvattiin osallistua seuraavaan veljeskokoukseen. Tampereen kokouksessa valittiin seuraavaa kokousta valmisteleva toimikunta, johon kuuluivat skutnabbilainen Aatu Heiskanen (1886-1941), vapaakirkollinen Oskari Jalkio, baptisti Akseli Jauhiainen, helluntailaiset Eino Manninen ja Niilo Suomela.

Helsingin Saalem-seurakunnassa pidettiin toinen yhteiskristillinen Veljeskokous 25–28.11.1940. Kokoukseen osallistui helluntailaisia, luterilaisia, vapaakirkollisia ja skutnabbilaisia. Puhumassa ja muulla tavalla osallistumassa olivat muun muassa Eino I. Manninen ja Paavo Attila, Lauri Hokkanen, Kalle Korhonen, Ensio Lehtonen, Väinö Rissanen, Jalmari Raitio, Eeli Jokinen, Hugh Sladen, Mikko Salminen, Toimi Yrjölä, Eino Heinonen, Jaakko Ketola, Eelis Gulin, Aarne Ylppö, Harri Pennanen, Aukusti Jauhiainen, Niilo Suomela, Peter Talikka, Vilho Pylkkänen, Kosti Kankainen, Paavo Virkkunen ja R. Sjöblom.

Vilho Soininen ja muutamat muut helluntailaiset vastustivat yhteistyötä, jota harjoitettiin Eino I. Mannisen ja eräiden muiden johdolla valtionkirkon pappien ja muiden suuntien saarnamiesten kanssa. Vilho Soininen kirjoitti Kuopiossa toimiessaan pienen kirjan Mikä on totuus kristittyjen yhteydestä, joka painettiin vuonna 1941. Siinä olivat muun muassa Toimi Yrjölän, Veikko Lähteen, Armas Von Bellin ja Unto Kunnaksen kirjoitukset aiheesta, sekä T. B. Barrattin kirjoitus Ristin Voitosta sekä Carl Forsbergin kirjasta otettu lainaus.

Sodanjälkeinen aikakausi 
Ensimmäinen raamattuopisto aloitti toimintansa Paimiossa 12.10.1952 Toivo Heikkisen johdolla. Myöhemmin raamattuopiston toiminta siirrettiin Hämeenlinnan Hattulaan, Paimion rakennuksien huonon kunnon ja opiston syrjäisen sijainnin takia.

IBRA-radio lähetys r. y. perustettiin Helsingissä toukokuussa 1955. Ensimmäiset lähetykset alkoivat Tangerissa heinäkuussa. Lähetyksiä oli seitsemällä Euroopan kielellä 4 tuntia 45 minuuttia joka päivä. IBRA tuotti myös äänilevyjä. IBRA-radion toiminta Tangerissa loppui 1959, kun radioasema kansallistettiin. Vuodesta 1970 lähetyksiä jatkettiin Portugalista Sinesin kaupungista. Vilho Soininen oli yksi IBRA-radio lähetys ry:n perustajajäsenistä. 

Helluntaiherätyksen kesäkonferenssi 1957 pidettiin Turussa Kupittaan puistossa. Konferenssin järjestäneessä Turun Helluntaiseurakunnassa oli tuolloin noin 1 300 jäsentä.

Soinis-käräjät Tampereella 1960 
Kuopion Eelim-seurakunnan saarnaajana toiminut Vilho Soininen siirtyi Helsingin Siion-seurakunnan saarnaajaksi, ja hänelle pidettiin uuden saarnaajan tervetulojuhla marraskuun 18. päivänä 1958. Hän oli pidemmän aikaa epäröinyt tehtävän vastaanottamista tietäessään saalemilaisten ja siionilaisten keskinäisistä erimielisyyksistä.

Eino I. Manninen ja Vilho Soininen kuuluivat helluntaiherätyksen niin sanottuihin vahvoihin miehiin. He molemmat saivat osakseen laaja luottamusta ja arvostusta helluntailaisten keskuudessa. Eino I. Manninen johti Saalem-seurakuntaa ja Vilho Soininen Siion-seurakuntaa. Tuntemattomasta syystä heidän keskinäiset välinsä kuitenkin rikkoutuivat. Välien rikkoonnuttua Soinista kohtaan esitettiin vakava syytös moraalittomasta käyttäytymisestä. Asia käsiteltiin hovioikeudessa ja Soininen sai ehdollisen tuomion. Raastuvanoikeus kuitenkin vapautti Soinisen syytteistä. Helsingin Saalem-seurakunta vei Eino I. Mannisen johdolla asian Helsingin hovioikeuteen. Hovioikeus antoi lääkärinlausunnon ja Saalem-seurakunnalta saamansa kuulustelupöytäkirjan perusteella Soiniselle ehdollisen tuomion. Tämän jälkeen Vilho Soinista syytettiin muun muassa laittomasta rahankeräämisestä amerikkalaisen A. A. Allenin vieraillessa Siion-seurakunnassa. Syyte ei kuitenkaan johtanut tuomioon asti, vaan todettiin Helsingin Saalem-seurakunnan keränneen rahaa samalla tavalla T. L. Osbornen kokouksessa ja aikaisen muun muassa Katinalan raamattuopistoa rakennettaessa.

Vilho Soininen erotettiin helluntaiherätyksen työyhteydestä 1960 ilmiannon perusteella, asia jota Soininen ei koskaan hyväksynyt. Soinista syytettiin hyvin läheisestä ja intiimistä suhteesta erääseen uskovaiseen naiseen.

Tampereen Helluntaiseurakunnan saarnaajana toiminut Uuno Palonen toteaa muistelmissaan, että ns. Soinis-käräjät, joihin kutsuttiin 400 veljeä ja jotka pidettiin Tampereella 17. lokakuuta 1960, sammuttivat herätykset vuosiksi Tampereella ja koko herätysliikkeessä. Uuno Palonen ehdotti kolme kertaa, että asia olisi käsitelty vain muutaman veljen ja Soinisen kesken, mutta se ei sopinut. Uuno Palonen kertoi että ennen käräjiä oli Tampereella kastettu 1950-luvun lopulla 300 ihmistä vuosittain, tämän jälkeen kastettiin vain 30 ihmistä vuosittain.

1960-luvun uudistusliikkeet 
Helluntaiherätykselle oli alkuaikoina ominaista luottamus Joelin kirjan profetian täyttymiseen ja liikettä on seurannut joukko uusia, pienempiä ja suurempia herätyksiä. 1960-luvulla syntyivät mm. herätystä uudistava Maranata-liike ja Jeesus-liike sekä tiiviisti tämän yhteydessä karismaattinen liike. Jeesus-liike ja karismaattinen liike rakensivat yhteyttä kaikkien kristittyjen välille ja myös helluntailiikkeen julistus koki uudistuksen karismaattisuuden suhtautuessa myönteisesti Pyhän Hengen työhön.

Kansainvälinen nuorisoherätyksen aalto vaikutti myös Suomen helluntaiseurakunnissa ulospäin suuntautuvan evankelioimistyön voimistumiseen ja muun muassa Kristillisen alkoholisti- ja narkomaanityö ry:n perustamiseen vuonna 1971.

1980-luvun kasvu 
1980-luvulla helluntaiherätys levisi erityisen voimakkaasti kolmannessa maailmassa ja kansainvälinen helluntailiike kasvoi runsaasti. Uudessa herätyksessä oli vahvoja karismaattisia piirteitä. Euroopassa kasvu on Pohjoismaita lukuunottamatta jäänyt pienemmäksi. 1980-luvulta lähtien herätys vaikutti vahvasti uskonnolliseen elämään ja sekä Ruotsissa että Suomessa perustettiin uusia seurakuntia. 1970- ja 1980-luvuilla helluntaiherätys koki voimakasta kasvua Suomessa ja erityisesti herätyssaarnaaja Niilo Yli-Vainio jätti kasvun johtohahmona jälkensä suomalaiseen uskonnolliseen elämään. Yli-Vainion kokoukset keräsivät runsaasti väkeä ja herätykseen osallistuivat niin luterilaiset kuin vapaakirkolliset.

Yli-Vainion herätys 1977–1982 
Väsynyt ja paljon sairastellut Niilo Yli-Vainio (1920–1981) matkusti Australiaan vuoden 1976 lopulla (katso Mauno Saari, Saarnaaja. Niilo Yli-Vainion elämä, taistelu ja päiväkirjat; Tytti Träff, Elämä voittaa). Palattuaan Suomeen, hän oli kuin toinen mies. Hänen aikaisemmin niin tuliset parannussaarnansa olivat vaihtuneet rakkaudelliseen julistukseen. Niilo Yli-Vainion kokouksissa ihmiset alkoivat kokea outoja, he kaatuivat Yli-Vainion rukoillessa. Aikaisemmin tuollaista oli tapahtunut lähinnä Suomessa vierailleiden ulkomaalaisten julistajien, kuten Lorne Foxin ja Tommy Hicksin, kokouksissa. Helluntaiseurakuntien jäsenmäärä kasvoi Yli-Vainion julkisen toiminnan aikana (1977–1981) noin 6 000 hengellä.

Helluntaikirkon aika 2001–2010 

Helluntaiherätyksen keskuudessa oli käyty pidemmän aikaa keskusteluja keskusjohtoisesta kirkkokunnasta. Helluntaiherätyksen keskuudessa arvostetussa asemassa olevien veljien Eino I. Mannisen ja Eino Ahosen vastustuksen vuoksi kirkkokuntahanke ei aikaisemmin saanut riittävää kannatusta.

Tampereen Helluntaiseurakunnassa pidettiin 15. syyskuuta 2001 kokous, jossa helluntaiseurakuntien edustajien enemmistön päätöksellä päätettiin Helluntaikirkko-nimisen uskonnollisen yhdyskunnan perustamisesta. Suomen Helluntaikirkko rekisteröitiin 2002. Suomen Helluntaikirkko merkittiin uskonnollisten yhdyskuntien rekisteriin 25. maaliskuuta 2003. Helluntaikirkon hallitukseen kuuluivat vuonna 2010 Vesa Pylvänäinen (puheenjohtaja), Pekka Havupalo, Esko Matikainen, Lasse Ripatti, Jorma V. A. Halonen, Usko Katto, Yrjö Kemppainen, Timo Konttinen, Aulis Koponen, Kimmo Mantsinen, Seppo Salonen ja Saara Tikkakoski.

Suomen Helluntaikansa ry perustettiin Helluntaiherätyksen itsenäisten seurakuntien toimikunnan kokouksessa 28. heinäkuuta 2003. Suomen Helluntaikansa ry:n pyrkimyksenä on pitää helluntaiseurakuntien rakenne entisellään, yhdistyksen kannattajat eivät hyväksy keskusjohtoista kirkkokuntaa, vaan korostavat itsenäisten paikallisseurakuntien merkitystä. Suomen Helluntaikansa ry järjestää yhteisiä juhlia ja Jumalan sanan opetustilaisuuksia.

Helluntailaisten lukumääräksi vuonna 2012 ilmoitetaan 46 358 ihmistä. Helluntaiseurakuntia on noin 237 kpl (2010). Suomen Helluntaikirkkoon kuuluu noin 6 700 jäsentä (2010), joka on noin 14 prosenttia helluntailaisista.

Lähteet

Kirjallisuus
 Ahonen, Lauri K.: Suomen Helluntaiherätyksen historia. Päivä Oy, Gummerus, 1994, ISBN 951-622-603-5
 toim. Ahonen, Lauri K.: Kohti päämäärää. Ristin Voitto, Vantaa, 1993, ISBN 951-606-361-6
 Ahonen, Eino: Ristin Voitto vuosikerrat 1975–1976. Ristin Voitto, 1975–1976
 Brofeldt, Pietari: Helluntai-herätys Suomessa: Muistelmia 20 v. ajalta. Helluntaikansa, 2005 
 Hartonen, Vilho, Kunnas, Unto: Poika lähti maailmalle. Tikkurila, Ristin voitto, 1973, ISBN 951-605-355-6
 Heino, Harri: Mihin Suomi tänään uskoo. WSOY, Helsinki, 1997, ISBN 951-0-27265-5
  
 
 Jansson, Erik: Lähteitä kyynelten laaksosta. Totuuden kaiku, Tampere, 1949.
 
 
 Kuosmanen, Juhani: Herätyksen historia. Ristin Voitto, RV-paino, 1979, ISBN 951-605-542-7
 Lahti, Heikki: Turun helluntaiseurakunta 1921–1971. Turun helluntailähetys ry, RV-paino, 1971
 Lattu, Pekka: Kalliisti ostettu vapaus: Piirteitä valtiokirkosta eroavalla kannalla olevien uskovaisten taisteluista. Ristin Voitto, Helsinki, 1939
 Lehtonen, Ensio: Veljesyhteys. Helsinki, 1941
 Lieslehto, F. R.: Tampereen Saalem-seurakunta 40 vuotta 1921–1961. Tampereen Saalem-seurakunta, Tampere, 1961
 Lundelin, Lauri: Helluntaituulia varsinaissuomessa. Turun helluntailähetys ry, Karisto Oy, 1994, ISBN 952-90-6046-7
 Manninen, Eino: Helsingin Saalem-seurakunnan viisivuotisjulkaisu. Helsinki, 1933
 Manninen, Veikko: Mannisentie. Aika Oy, 1995, ISBN 951-606-424-8
 toimikunta: Muistoja ja kirjoituksia. Ristin Voitto, Tikkurila, 1978, ISBN 951-605-513-3
 Paakari, Lauri: Uranuurtaja: Piirteitä Fabian Paakkarin, helluntaiherätyksen tienraivaajan elämästä ja toiminnasta. Mynttilän rukoushuone, Kuopio, 1947
 Palonen, Irja: Rakkaus rakentaa, Uuno Palonen lähikuvassa. Vantaa, Ristin voitto, 1985, ISBN 951-605-888-4
 Seila, Taito: Mitä todella tapahtui. Ristin Sanoma Ry, E-T.-Paino, 1970
 Soininen, Vilho: Mikä on totuus kristittyjen yhteydestä. Rukoushuoneyhdistys Elim r.y., Kuopio, Kirjapaino Nopea, 1941
 Soininen, Vilho: Monen ahdistuksen kautta. Ristin Sanoma, Vainion kirjapaino, Lahti, 1961

Viitteet

Aiheesta muualla
 Helluntaiherätyksen epäviralliset sivut
 Suomen Helluntaikirkko
 Rossi Helluntaiherätys ja Helluntaikirkko 
 Suomen Helluntaikansa ry.

Kristinuskon historia Suomessa