Muovituoli

Muovituoli on muovista tehty tuoli. Muovituolien valikoima ulottuu kalliista designtuoleista 
halpoihin massatuotantokalusteisiin. Yleisimmäksi muovituolityypiksi on 1980-luvulta lähtien noussut polypropeenista muottiin ruiskuvalettu, useimmiten valkoinen monobloc-tuoli, jota käytetään halpana sisä- ja ulkokalusteena kaikkialla maailmassa. Termi monobloc tarkoittaa, että tuoli syntyy muotissa yhtenä kappaleena tarvitsematta kokoonpanoa useista osista. Tämän edullisen, kevyen ja helposti pinottavan tuolityypin ensimmäinen versio oli ranskalaisen Grosfillex-yhtiön puutarhatuoli vuodelta 1983.

Robin Dayn polypropeenituoli

Suomessakin yleistyi yleisten tilojen kalustuksessa 1970-luvulla muovia ja metallia yhdistänyt tuoli, joissa on putkirunko ja värikäs polypropeenimuovinen istuinosa, ajan muodin mukaan useimmiten oranssi. Polypropeenin oli keksinyt vuosikymmentä aiemmin italialainen Giulio Natta. Tuolin suunnitteli brittiläinen Robin Day 1960-luvun puolivälissä, ja sitä valmistettiin lisenssillä noin 40 maassa. Suomessa sitä valmisti Isku, joka ylsi jopa 16 miljoonan kappaleen myyntimäärään. Tuolia meni paljon Neuvostoliittoon, muun muassa kymmeniä tuhansia Moskovan olympiakisoihin 1980. Suosion myötä istuinosia valoi useampi yritys: Sarvis, Orthex, Pyrkijä ja Upo. Ruotsissa tuolia valmisti Overman-niminen yritys.

Muovituolisuunnittelu Suomessa
Suomalaiset muotoilijat ja huonekaluvalmistajat tekivät jo 1960-luvulla kokeiluja erilaisilla muovimateriaaleilla. Lujitemuovia, metallia ja verhoilua yhdistävien Karuselli-tuolin (Yrjö Kukkapuro, Haimi, 1964) ja Pallotuolin (Eero Aarnio, Asko, 1967) lisäksi muovituoleja suunnittelivat ainakin Risto Halme, Ahti Kotikoski, Perttu Mentula, Antero Poppius ja Carl-Gustaf Hiort af Ornäs. Valmistajana oli muun muassa Askon sisaryritys Upo, joka esitteli epäonnekseen malliston juuri, kun vuoden 1973 öljykriisi korotti muoviraaka-aineiden hinnat ja muutti kuluttajien asenteita muovin käytön vastaisiksi.

Massatuotettu monobloc syntyy
Ensimmäinen yhtenä kappaleena valetun muovituolin prototyyppi syntyi Kanadassa vuonna 1946 D. C. Simpsonin suunnittelemana, mutta sitä ei vielä osattu valmistaa sarjatyönä. Toinen monobloc-tuoli syntyi Helmut Batznerin piirtämänä vuonna 1964. Ennemmän mainetta sai Joe Colombon suunnittelema ja Kartellin tuottama, ABS-muovista valmistettu Universale-tuoli, joka koostui yhden sijasta viidestä osasta, koska jalat olivat irrotettavat. Vico Magistrettin Selene oli myös yksi ensimmäisiä monobloc-tuoleja. Vuonna 1968 tanskalainen muotoilija Verner Panton kehitti yhdestä kappaleesta muodostuvan ”eroottisen virtaviivaisen” S-tuolin, jonka toi markkinoille Vitra. Sen tekotapana on puristaminen polyesteristä, ja se oli ensimmäinen, jota kyettiin valmistamaan onnistuneesti yhtenä kappaleena. 1970-luvun taitteessa kokeiltiin myös polyuretaanivaahdon käyttöä, kuten katkaistua joonialaista pylväänpäätä muistuttavassa Capitello-nojatuolissa (Studio 65, 1971).

Grosfillex-yhtiön vuonna 1983 esittelemä polypropeenista valmistettu kiiltävänvalkoinen muovituoli ja sen monet jäljittelijät ottivat muotoilussa vaikutteita pinnaselkänojaisista puutuoleista, mikä ei tehnyt tuoleista muotoiluväen suosikkeja. Tuoli on kevyt mutta istujan painon alla taipumaan pyrkivien muovirakenteiden takia melko hutera. Grosfillexin tuolia myytiin aluksi noin 50 Yhdysvaltain dollarin hintaan, ja valmistuskustannus oli kymmenen dollarin luokkaa. Nykyisin tätä tuolityyppiä valmistetaan noin kolmella dollarilla ja myydään kymmenellä.

Suomessa nämä halvat muovituolit tulivat 1980-luvun lopulla ja nousivat ulkokalusteina suosioon 1990-luvun alun lamavuosina. Vuonna 1997 Helsingin Sanomat arvioi niitä myydyn suomalaisille ainakin kolme miljoonaa kappaletta. Kuluttajamyyntiä suurempi osuus meni olutravintoloiden terassikalusteiksi. 1990-luvun loppupuolella monobloc-tuolien myynti oli siirtynyt huonekaluliikkeistä rautakauppoihin ja halpahalleihin, ja 1980-luvun lopun kappalehinta 80 Suomen markkaa oli kymmenessä vuodessa pudonnut noin 20 markkaan.

Melko kömpelösti muotoillut, kirkkaan valkoiset ja kevyen kiikkerät halpatuolit ovat saaneet osakseen paljon kritiikkiä. Niiden käyttö ulkoilmaravintoloissa on joissakin vauraiden maiden kaupungeissa kielletty, kuten Sveitsin Baselissa 2008–2017.  Halvoista valkoisista muovituoleista onkin tullut erityisesti köyhempien maiden kaikkialla näkyvä tunnus, ja niiden valmistus on siirtynyt Italiasta ja muista kalliin työvoiman maista muassa Kiinaan ja Meksikoon. Monobloc-tekniikkaa käyttäviä esteettisesti paremmin hyväksyttyjä yksiosaisia muovituoleja on myöhemmin tehty polypropeenin rinnalla ainakin läpinäkyvästä polykarbonaatista (mm. Philippe Starckin tuolit Kartellille) ja polyeteenistä.

Muovituolin kierrätys
Muovituolit ovat usein niin kestäviä ja pieneen tilaan pinottavia, että niitä säilytetään vastaisen varalta ja heitetään pois vasta jos ne rikkoutuvat. Kiinteistöjen keräyssäiliöihin niitä ei saa jättää, mutta Suomessa muovituoleja otetaan vastaan jäteasemilla ja viedään käsiteltäväksi Fortumin muovijalostamoon Riihimäellä, jossa niistä tehdään uusien muovituotteiden raaka-ainetta. Polypropeenin (PP) ja polykarbonaatin (PC) lisäksi muovituoleja valmistetaan paljon suuritiheyksisestä polyeteenistä (PE-HD tai HDPE). Ne kaikki ovat uudelleen käytettäväksi sopivia kestomuoveja.

Kuvagalleria

Lähteet

Aiheesta muualla

Muovit
Istuimet