joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Varma K. Turunen

Varma Kosto (Varma K.) Turunen (17. maaliskuuta 1913 Pielisjärvi – 16. maaliskuuta 1994 Polvijärvi) oli suomalainen toimitsija,  johtaja ja sosialidemokraattien kansanedustaja. 

Turusen vanhemmat olivat työnjohtaja Otto Aleksander Turunen ja Wilhelmiina Levonius. Hän kävi kansakoulun, suoritti 1929 keskikoulun ja opiskeli Työväen akatemiassa vuonna 1938.

Turunen oli Osuusliike Oma-Avun myyjänä Joensuussa 1929–1938, Suomen liiketyöntekijäin liiton järjestäjänä 1938–1939 ja Suomen liiketyöntekijäin liiton Helsingin toimiston hoitajana ja liiton tiedotussihteerinä 1939–1948. Hän oli sitten Yleisradion esitelmäosaston apulaisosastopäällikkönä 1948–1954, Kulutusosuuskuntien keskusliiton arkistonhoitajana 1963–1964 ja Järjestöpalvelun johtajana Helsingissä 1964–1970.

Turunen oli kansanedustajana 1939–1962 edustaen Kuopion läänin itäistä vaalipiiriä. Turunen oli presidentin valitsijamiehenä vuosina 1950 ja 1956. Hän oli Sosialidemokraattisen puolueen puoluetoimikunnan, Liikeliiton liittoneuvoston, SAK:n valtuuston, Valtion näyttämötaidelautakunnan ja Suomen Kansallisoopperan säätiön hallintoneuvoston jäsenenä. Lisäksi Turunen toimi Nuoret Kotkat -järjestön puheenjohtajana ja Sosialidemokraattisen työläisnuorisoliiton liittotoimikunnan varapuheenjohtajana. 

Ennen kansanedustajuuttaan Turunen soitti rumpuja ja lauloi Esa Pakarisen Keskiyö-yhtyeessä. Lisäksi hän on toiminut Joensuun työväenteatterin iltanäyttelijänä.

Teoksia 
 Laulamme yhdessä laulun ja kaksi... : viisuja pinnebergien tilaisuuksiin. Helsingin liiketyöntekijäin yhteistyöjärjestö, Helsinki 1942
 Liiketyöntekijäin iloisen illan murheentorjunta-ohjelmaa : iloisessa illassa laulettavat yhteislaulut. Suomen liiketyöntekijäin liitto, Helsinki 1942
 Viisi vuotta sanoin ja kuvin : Helsingin liiketyöntekijäin yhteistyöjärjestön (YTJ:n) toimintaa vv. 1938-1943. Helsingin liiketyöntekijäin yhteistyöjärjestö, Helsinki 1943 
 Armeijamme romutettava - nuorisotyötä tuettava : puhevuorot vuoden 1947 valtion budjettikäsittelyssä eduskunnassa. Sos.dem työläisnuorisoliitto, Helsinki 1947
 Työtä ja tuloksia : Suomen liiketyöntekijäin liitto r.y. 30 vuotta - Resultatrikt arbete : Finlands affärsarbetarförbund r.f. 30 år - Of work and results : business workers union of Finland 30 years : 1917-1947. Suomen liiketyöntekijäin liitto, Helsinki 1947
 Kysy sinä - minä vastaan! : Suomen liiketyöntekijäin liitto r.y. keskustelun ja väittelyn kiirastulessa. Suomen liiketyöntekijäin liitto, Helsinki 1948
Nimimerkillä Minä Vaimonpoika:
 Syys-illan sanomat : konservatoriossa syyskuun 16 p:nä 1942 ; toimittanut Minä Vaimonpoika. Helsingin liiketyöntekijäin yhteistyöjärjestö, Helsinki 1942
 Välipaloja... : SLTL:n 25-v. juhlapäivällisten "viisuvihko" 25. 5. 1942 klo 20 ; jokaäänisesti laulettavaksi kokoillut ja kyhäillyt Minä Vaimonpoika. Suomen liiketyöntekijäin liitto, Helsinki 1942

Lähteet 

Kansanedustajat
Pohjois-Karjalan vaalipiiri
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Kansanedustajat
Suomalaiset rumpalit
Suomalaiset laulajat
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1994 kuolleet
Carl Zeiss (yritys)

Carl Zeiss AG on saksalainen yritys, jonka tuotteisiin kuuluvat optiikkatuotteet, muun muassa kameroiden objektiivit, silmälasit, mikroskoopit, urheiluoptiikat ja optiset mittalaitteet. Carl Zeissilla on toimintaa yli sadassa maassa ja henkilökuntaa noin 11 500. Tuotantolaitoksia on Euroopassa, Pohjois- ja Keski-Amerikassa ja Aasiassa. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Oberkochenissa Baden-Württembergin osavaltiossa Saksassa. Yrityksen perusti saksalainen hienomekaanikko ja optiikkasuunnittelija Carl Zeiss (1816–1888) Jenaan vuonna 1846.

Zeissin innovaatioita ovat olleet heijastamattomat linssit ja kiikareiden mekaaninen vakautusjärjestelmä (Zeiss 20x60). 

Joissakin Nokian puhelimissa on käytetty Carl Zeissin valmistamaa optiikkaa. Tähän ryhmään kuuluu ainakin älypuhelinmallistosta N-sarja ja Nokia 808 PureView älypuhelin, jossa on Carl Zeissin valmistama 41 megapixelin sensori. Sony Entertainment ja Carl Zeiss ovat olleet yhteistyössä vuodesta 1997.

Katso myös
Carl Zeiss
Ernst Abbe
Zeiss Ikon
Jenaer Glas
FC Carl Zeiss Jena
Leica

Lähteet 
 Sony ja Carl Zeiss, 10 vuoden kumppanuus.

Aiheesta muualla 

 Carl Zeiss, Inc.

Optiikanvalmistajat
Saksalaiset teollisuusyritykset
Valokuvausalan tuotemerkit
Varmuuskopiointi

Varmuuskopioinnilla yleensä tarkoitetaan tapahtumaa, jossa jokin tärkeä tieto kopioidaan ja varastoidaan. Jos alkuperäinen tieto häviää tai tuhoutuu, voidaan tieto palauttaa varmuuskopioista.

Varmuuskopiointi tietotekniikassa 
Varmuuskopiointi on yleistä tietotekniikassa, esimerkiksi jos yrityksen toiminnan kannalta erityisen tärkeitä tietoja säilytetään palvelimien kiintolevyillä. Kiintolevyt ovat verrattain herkkiä hajoamaan, joten tieto yleensä varmuuskopioidaan useammalle eri kiintolevylle tai käytetään muita tallennusvälineitä.

Tallennusmediat 
 Optiset tallennusvälineet: CD-levy, DVD-levy.
 Haihtumattomat muistityypit: Flash-muisti, esim. USB-muisti.
 Magneettiset tallennusvälineet: Kiintolevy, Levyke, Magneettinauha, DAT-nauha.

Varmuuskopiointitavat 
 Osittainen, osa tiedostoista / kansioista varmuuskopioidaan.
 Ohjelmakohtainen, tietyn ohjelman (esimerkiksi tietokantasovellusten) käyttämien tietojen varmuuskopiointi, joissakin ohjelmissa on mukana tämänlainen toiminto.
 Käyttöjärjestelmäkohtainen, käyttöjärjestelmän kokonainen varmuuskopiointi, kaikki järjestelmään tallennettu tieto ja ohjelmat voidaan palauttaa.
 Osio/kiintolevykohtainen, kiintolevyn osio tai koko kiintolevy varmuuskopioidaan.

Katso myös 
 Massamuisti
 Digitaalinen pitkäaikaissäilytys

Aiheesta muualla 

 Varmuuskopiointi Windows XP käyttöjärjestelmässä
 Linux-työ: Backup-Varmuuskopiointi

Tietokonetekniikka
Tietoturva
Tiedonhallinta
Järjestelmän ylläpito
Kantojyrsin

Kantojyrsin on maatalouskone, joka jyrsii kannon hakkeeksi. Puun kaadon jälkeen jäljelle jää kanto. Kantojyrsimellä voi poistaa haittaavat kannot viheralueilta tai rakennuksien tieltä.

Kantojyrsintää tarjoavia yrityksiä on Suomessa lähes sata. Osa yrittäjistä tarjoaa vain kantojyrsintäpalvelua, toiset myyvät sitä esimerkiksi puunhoidon, tai viherrakentamisen yhteydessä.

Kantojyrsimiä on markkinoilla useilta valmistajilta. Niiden koko vaihtelee pienestä käsin kannateltavasta laitteesta aina telaketjuilla kulkeviin, lähes kymmenen tonnin painoisiin raivauskoneisiin. Kantojyrsimiä on tarjolla myös muihin maatalous-, ja maansiirtokoneisiin kiinnitettävinä lisälaitteina. Yleisin kantojyrsinmalli on omalla moottorilla ja pyörillä kulkeva noin 500 kiloa painava kone, jonka leveys on noin metri. Yleensä jyrsimessä on kovametalliterät, jotka jyrsivät kannon maan pinnan tasolle tai sen alapuolelle, jyrsimen koosta riippuen jopa lähes metrin syvyyteen. Jäljelle jää kasa purua ja vain hieman kantoa suurempi kuoppa. Puru kelpaa katteeksi tai se voidaan kompostoida.

Pienen pyörien tai telojen pintapaineen ja jyrsinterän täsmällisen ohjattavuuden ansiosta kantojyrsin ei tuhoa nurmikkoa. Kanto voidaan poistaa turvallisesti esimerkiksi seinän vierustoilta. Jyrsitty puuaines on oivallista kompostitavaraa tai sen voi levittää pensaiden juurille. Esimerkiksi kaivinkoneeseen verrattuna kantojyrsintä on kevyt menetelmä. Koska juuristoa ei poisteta maan alta täydellisesti, niiden ravinteet jäävät maaperään.

Kantojyrsimien tuotemerkkejä ovat muun muassa Rayco, Vermeer, Predator, Laski, Dosko ja Carlton.

Lähteet

Aiheesta muualla

Tietoa kantojyrsinnästä
Kuvia kantojyrsinnästä 

Maatalouskoneet
Neito tornissa

Neito tornissa () on Jean Sibeliuksen ainoa valmistunut oopperasävellys. Yksinäytöksisen oopperan libreton on kirjoittanut Rafael Hertzberg. Ensi-ilta oli 7. marraskuuta 1896.

Sibelius ja ooppera
Tutustuttuaan Richard Wagnerin oopperoihin Sibelius alkoi haaveilla Kalevala-aiheisesta oopperatetralogiasta Nibelungin sormuksen esikuvan mukaan. Hän matkusti Bayreuthin musiikkijuhlille kuuntelemaan Parsifalia ja Lohengrinia. Myöhemmin Veneen luomisen sävellysprosessi ajautui umpikujaan. Näistä musiikkiaiheista kuitenkin syntyi orkesteriteos Lemminkäinen, joka käsittää neljä legendaa orkesterille.

Neito tornissa

Taustaa
Filharmoninen orkesteri tilasi arpajaisjuhliinsa oopperan tietäen Sibeliuksen oopperansävellystoiveista. Oopperan kesto on hiukan yli puoli tuntia. Sibeliukselle se oli vain välityö, eikä hän panostanut siihen erityisemmin.

Pian ensi-illan jälkeen Sibelius kielsi oopperan esitykset, kunnes olisi saanut korjatuksi sitä paremmaksi. Korjaaminen jäi kuitenkin tekemättä. Nykyisin oopperasta esitetään lähinnä konserttiversiota.

Juoni
Vouti rakastuu neitoon, joka on rakastunut sulhoon. Vouti sulkee neidon torniin, kun ei saa vastarakkautta. Kylän väki luulee, että neidon siveys on mennyttä, ja paheksuu häntä. Sulho etsii rakastaan ja huomaa neidon olevan vankina tornissa. Vouti ja sulho ryhtyvät taistelemaan, kunnes linnanrouva keskeyttää taistelun ja vouti vangitaan. Neito ja sulho saavat toisensa.

Kantaesitys
Louis Sparren lavastamassa kantaesityksessä lauloivat sopraano Ida Flodin neitona ja Abraham Ojanperä voutina. Esityksen johti Sibelius. Loppuunmyytyjä esityksiä oli yhteensä kolme.

Neito tornissa -alkusoitto
Kapellimestari Tuomas Hannikainen tutki Sibeliuksen käsikirjoitusta ja totesi 2010-luvun lopulla, että partituurin lyhennelmämerkintöjen perusteella oopperasta voidaan esittää noin 11 minuuttia pitkä orkesterikappale, joka perustuu oopperan aiheisiin. Orkesterikappale on nimetty Neito tornissa -alkusoitoksi, ja sen oletetaan saaneen kantaesityksensä Turussa 7. huhtikuuta 1900 säveltäjän johtamana. Sävellystä ei tiedetä esitetyn vuoden 1900 jälkeen.

Neito tornissa -alkusoitto on erotettava oopperan omasta alkusoitosta, joka kestää noin kolme minuuttia ja sisältää lauluosuuksia.

Lähteet

Kirjallisuutta
 
 
 

Jean Sibeliuksen teokset
Ruotsinkieliset oopperat
1890-luvun musiikkiteokset
Circuit Paul Ricard

Circuit Paul Ricard (myös Paul Ricard High Tech Test Track) on moottorirata Le Castelletissa Ranskassa.

Circuit Paul Ricard rakennettiin vuonna 1969 ranskalaisen tislaamonomistajan Paul Ricardin tuella. Radalla on ajettu Formula 1:sten Ranskan Grand Prix’ta 1970- ja 1980-luvuilla ja vuonna 1990, jonka jälkeen kilpailu siirrettiin Magny-Coursin moottoriradalle. Kaudella 2018 rata teki paluun Formula 1 -kilpakalenteriin Ranskan Grand Prix’n merkeissä. 1990- ja 2000-luvulla radalla ovat ajaneet useat pienemmät moottoriurheiluluokat, muun muassa eri moottoripyörä-luokat ja Formula 3000 -luokka. Nykyään rata toimii Formula 1:sten testiratana ja usean pienemmän moottoriurheiluluokan kilpailu- ja testiratana.

Vuonna 1986 Elio de Angelis sai surmansa Formula 1:sten harjoituksissa, ja rataa muutettiin sen takia rakentamalla lyhyempiä vaihtoehtoisia ratoja ja 1,8 kilometriä pitkälle Mistral-suoralle šikaani, jotta vastaavat onnettomuudet vältettäisiin tulevaisuudessa. Paul Ricardin kuoltua vuonna 1999 rata myytiin Bernie Ecclestonen omistamalle Excelis-yritykselle. Nykyisin radalla on 167 eri reittivaihtoehtoa.

Voittajat

Formula 1

Formula 2

GP3

Formula Renault 3.5

Eurocup Formula Renault 2.0

Lähteet 
Viralliset kotisivut 
Circuit Paul Ricard Formula1.com 
WTCC Race of France fiawtcc.com

Viitteet

Aiheesta muualla 

Ranskan moottoriradat
Formula 1 -radat

Le Castellet (Var)
Themis

Themis () oli kreikkalaisessa mytologiassa oikeuden ja järjestyksen jumalatar. Hesiodoksen mukaan hän oli Uranoksen ja Gaian tytär, sekä Zeuksen järjestyksessään toinen vaimo. Themis synnytti horat:  Eunomia (Järjestys), Dike (Oikeus) ja Eirene (kukoistava Rauha). Nämä suojelivat kuolevaisten ihmisten aherrusta. Themis synnytti myös moirat eli kohtalottaret: Klotho (Kehrääjä), Lakhesis (Osan Suova) ja Atropos (Torjumaton), joiden tehtävänä oli kehrätä, kerrata ja katkaista ihmisen elämänlanka. Zeus soi suurimman kunnian Kohtalottarille.

Lähteet
 Hesiodos: Jumalten synty, suomentanut Päivi Myllykoski. Helsinki : Tammi, 2002 ISBN 951-31-2411-8 

Titaanit
Antiikin oraakkelit
Maissilapset

Maissilapset (Children Of The Corn) on vuonna 1984 tehty kauhuelokuva. Elokuva perustuu kirjailija Stephen Kingin samannimiseen novelliin. Elokuvan on ohjannut Fritz Kiersch. Elokuva ei ole juuri saanut arvostusta kriitikoiden keskuudessa, ja vielä vähemmän sitä ovat saaneet elokuvan kahdeksan jatko-osaa sekä vuoden 2009 uusintafilmatisointi.

Juoni
Pienessä kylässä on jo viikkoja paistanut aurinko, ja pellot ovat kuivumassa olemattomiin. Maanviljelijät ovat turhaan jo kauan rukoilleet pientäkin sadetta. Eräänä päivänä kylään tulee poikasaarnaaja, joka sanoo vain ihmisveren pelastavan sadon.

Kolme vuotta myöhemmin kylään saapuu nuoripari, ja he ajavat vahingossa lapsen päälle. Ruumista tutkiessaan he huomaavatkin lapsen kaulassa syvän haavan, joka on puhkaissut kaulasuonet. Maissilapset sieppaavat naisen, ja tämän mies lähtee perään. Mies pelastaa vaimonsa kuolemalta ja tuhoaa maissipellon.

Näyttelijät

Jatko-osat
 Maissilapset II – viimeinen uhraus (1992)
 Maissilasten paluu (1995)
 Maissilapset 4 - kuoleman sato (1996)
 Maissilapset 5 - kuoleman pellot (1998)
 Maissilapset 666: Ennustus (1999)
 Children of the Corn: Revelation (2001)
 Children of the Corn: Genesis (2011)
 Children of the Corn: Runaway (2018)

Muita versioita
 Disciples of the Crow (1983) 
 Children of the Corn (2009)

Vuoden 1984 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset kauhuelokuvat
Stephen Kingin teoksiin perustuvat elokuvat
Novelleihin perustuvat elokuvat
Quadrophenia – 60-luvun kapinalliset

Quadrophenia – 60-luvun kapinalliset (Quadrophenia - A Way of Life) on brittiläinen elokuva, joka kuvailee modeihin lukeutuvien nuorten vauhdikasta viikonloppuelämää vuoden 1964 Englannissa. Modit pukeutuvat tyylikkäästi, juhlivat, käyttävät huumeita, hurjastelevat skoottereillaan ja tappelevat. Elokuva pohjautuu löyhästi The Who -yhtyeen samannimiseen rockoopperaan. Elokuva ei kuitenkaan ole musikaali, vaan puhuttuun dialogiin perustuva draama. Frank Roddamin ohjaama elokuva valmistui vuonna 1979.  Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 25. tammikuuta 1980. Sana "quadrophenia" viittaa päähenkilö Jimmyn nelijakoiseen persoonallisuuteen. 

Juoneltaan Quadrophenia on aikuistumiskertomus, jossa 17-vuotias Jimmy etsii elämälleen tarkoitusta mod-jengeistä ja Stephanie-nimisestä tytöstä. Elokuvan taustan muodostaa modien ja rockereiden eli moottoripyöräilijänuorten välinen raaka "sota" Lontoon ja Brightonin kaduilla. Mod-kulttuuria kuvataan elokuvassa sekä nostalgiseen että kriittiseen sävyyn. Jimmy kääntää elokuvan lopussa selkänsä modien ihanteille ja elämänarvoille. Tästä huolimatta elokuva vaikutti merkittävästi siihen, että mod-ilmiö syntyi uudestaan 1970-luvun lopun Isossa-Britanniassa. 

Jimmyä esittää Phil Daniels. Sting nähdään modien ihaileman jengijohtaja Ace Facen roolissa.

Suomen televisiossa Quadrophenia on esitetty viimeksi huhtikuussa 2007 sekä marras- ja joulukuussa 2016.

Elokuvasta on julkaistu soundtrack-albumi, joka sisältää The Whon kappaleita ja useimmissa laitoksissa myös muuta modien suosimaa musiikkia.

The New York Timesin kriitikot valitsivat Quadrophenian vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Quadrophenia.net

Nuorisokulttuuri
Musiikkielokuvat
Vuoden 1979 brittiläiset elokuvat
Circuito de Jerez

Circuito de Jerez (aikaisemmin Circuito Permanente de Jerez) on moottorirata Jerez de la Fronterassa Andalusiassa Espanjassa.

Historia 
Circuito Permanente de Jerez avattiin 8. joulukuuta 1985. Jerezissä on ajettu Formula 1 -osakilpailuja, viimeisin osakilpailu oli vuonna 1997. Jerezissä on myös ajettu paljon Formula 1 -sarjan testejä. Radan tämän hetken merkittävin kilpailu järjestetään vuosittain MotoGP -sarjassa Espanjan GP:n nimellä.

Vuonna 1994 rataan lisättiin Senna-šikaani turvallisuuden parantamiseksi ja vuonna 2002 rataan tehtiin isoja muutoksia. Radan pituus on nykyisin 4,428 kilometriä ja se on 11 metriä leveä. Yleisöä mahtuu katsomoihin jopa 250 000 ja useana vuonna MotoGP -kilpailua onkin ollut katsomassa yli 200 000 katsojaa. 2. toukokuuta 2013 ilmoitettiin, että radan viimeinen Ducados-mutka nimetään uudelleen kunnioittamaan espanjalaista MotoGP-luokan maailmanmestaria Jorge Lorenzoa.

Radalla on ajettu myös Superbike, Formula Ford, V8 Supercars ja Porsche Carrera Cup -kilpailuja.

Formula 1

Jerezin radalla ajettiin Espanjan Grand Prix vuosina 1986–1990 ja Euroopan Grand Prix 1994 ja 1997. Rataennätys Formula 1 -sarjassa on Michael Schumacherin ajamana 1.15,650. Kansainvälinen autourheiluliitto kielsi F1-kilpailujen ajamisen Jerezin radalla vuoden 1997 kilpailun jälkeen. Kyseisen kilpailun palkintojenjakotilaisuudessa kaupungin pormestari sotki palkintojen jakoa siten, että Daimler-Benzin pääjohtaja Jürgen Schrempp ei päässytkään jakamaan palkintoa.

MotoGP
Jerezissä on ajettu MotoGP -luokan kilpailuja vuodesta 1987 alkaen. Nykyisin kilpailu tunnetaan nimellä Gran Premio Red Bull de España. Vuoden 2002 remontin jälkeistä MotoGP -sarjan rataennätystä pitää hallussaan Jorge Lorenzo ajalla 1.38,189.

Vuoden 1987 kilpailun voittajat olivat 80cc-luokassa Jorge Martínez (Derbi), 125cc-luokassa Fausto Gresini (Garelli), 250cc-luokassa Martin Wimmer (Yamaha) ja 500cc-luokassa Wayne Gardner (Honda). Martinez voitti 80cc-luokan kilpailun kolme kertaa peräkkäin. Espanjan GP:n menestynein kuljettaja on ollut Valentino Rossi, joka on voittanut kilpailun yhteensä 7 kertaa kaikki luokat huomioiden ja MotoGP-luokassakin 5 kertaa. Mick Doohan on voittanut 500cc-luokan kilpailun 4 kertaa.

Voittajat

Formula 1

Formula 2

GP3

Lähteet 
Viralliset kotisivut 
Gran Premio Red Bull de España MotoGP.com 
Round 12 - Gaerne Spanish Round WorldSBK.com

Aiheesta muualla 

Espanjan moottoriradat
Formula 1 -radat

Jerez de la Frontera
Elefanttiheinä

Elefanttiheinä (Miscanthus sinensis) on alun perin aasialainen ruohovartinen kasvi.

Elefanttiheinä kasvaa suurina mättäinä. Se kasvaa 1–2 m, joskus jopa 4 m, korkeaksi. Sen lehdet ovat pitkiä (18–75 cm) ja kapeita (0,3–2 cm), ja kasvavat pystyssä, latvojen taipuessa alaspäin. Kukinnot ovat punertavia tai kullanvärisiä ja nousevat lehtien yläpuolelle. Koristeellisen ulkomuotonsa ansiosta se on yleinen puutarhakasvi kaikkialla maailmassa.  Se viihtyy valoisassa, aurinkoisessa paikassa. Sen siemeniä voi ostaa myös suomalaisista hyvin varustetuista puutarhaliikkeistä. Elefanttiheinälajikkeita ovat muun muassa 'Strictus', 'Variegatus' ja 'Zebrinus'.

Elefanttiheinä on kotoisin Kiinasta, Koreasta ja Japanista. Istutusten takia se on levinnyt vieraslajiksi luontoon monin paikoin Pohjois-Amerikassa ja uhkaa syrjäyttää paikallisia kasvilajeja.

Lähteet 

Norsunheinät
Frenzy

Frenzy (myös Frenzy – solmiokuristaja) on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1972. Se oli Hitchcockin paluu parrasvaloihin: Lintujen (1963) jälkeen hän oli ohjannut kolme epäonnistunutta elokuvaa ja hänen uransa oli pohjalukemissa. Frenzystä muodostui kuitenkin sekä yleisö- että arvostelumenestys.

Frenzy oli Hitchcockin paluu juurilleen. Se oli Hitchcockin ensimmäinen elokuva Britanniassa lähes 20 vuoteen (edellinen oli Kauriin merkeissä 1949). Elokuvassa on myös useita vaikutteita Hitchcockin Englannin-kauden elokuvista: alkukohtaus on kopioitu lähes sellaisenaan Nuoresta ja viattomasta ja psykopaattista murhaajaa pelkäävä kaupunki on kuin suoraan Vuokralaisesta. Lisänä olivat vielä Psykon psykopaatti ja yksi Hitchcockin lempiteemoista: viatonta miestä syytetään rikoksesta, jota hän ei ole tehnyt.

Kun Frenzy tuli ensi-iltaansa Suomessa, elokuvasta oli sensuroitu 11 sekuntia – ei kuitenkaan väkivaltaa vaan ”6. osasta autovarkauteen liittyvä virtajohtojen yhdistäminen”.

Rooleissa 

Hitchcock itse nähdään väkijoukossa aivan elokuvan alussa.

Vastaanotto ja arvostus 
The New York Timesin kriitikot valitsivat Frenzyn vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Leffatykki

Brittiläiset rikoselokuvat
Psykologiset jännityselokuvat
Alfred Hitchcockin ohjaamat elokuvat
Vuoden 1972 brittiläiset elokuvat
Sarjamurhaajaelokuvat
Anssi Joutsenlahti

Taito Anssi Ilmari Joutsenlahti (s. 17. syyskuuta 1943 Kankaanpää) on suomalainen pappi ja entinen kansanedustaja. Hän toimi Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajana vuosina 1979–1987 edustaen Turun läänin pohjoista vaalipiiriä ja tuli uudelleen valituksi eduskuntaan vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Perussuomalaisten listalta. Hänet valittiin vaalien jälkeen eduskunnan toiseksi varapuhemieheksi.

Ura

Vuoden 1983 vaaleissa Joutsenlahti saavutti henkilökohtaisen ääniennätyksensä yli 16 000 äänellä ja hän veti eduskuntaan samasta vaalipiiristä myös kihniöläisen Lea Mäkipään. Vuonna 1986 Joutsenlahti äänesti eduskunnassa Satakunnan läänin perustamista vastaan. Kolmen uuden läänin perustaminen kaatui äänin 91–89.

Vuosina 1998–2002 Joutsenlahti työskenteli  Jämijärven ja vuosina 2002–2005 Jurvan kirkkoherrana. Hänelle on myönnetty rovastin arvonimi. Kansankirkolliselta herätysliiketaustaltaan Joutsenlahti on herännäinen eli körtti.

Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa hän oli Satakunnassa Perussuomalaisten ehdokkaana, mutta ei tullut valituksi. Joutsenlahti ilmoitti vuoden 2011 vaalien alla aikovansa lahjoittaa kansanedustajan palkkionsa Pohjois-Satakunnan kansanterveystyön liikelaitoskuntayhtymälle mikäli tulee valituksi. Rahat käytetään kahden hoitotyöntekijän palkkaamiseen oppisopimuksella.

Eduskuntavaaleissa 2011 Joutsenlahti sai 6583 ääntä Satakunnan vaalipiirissä, ja tuli valituksi. Hänet valittiin vaalien jälkeen eduskunnan toiseksi varapuhemieheksi.

Yksityiselämä

Joutsenlahti harrastaa maratonjuoksua ja hän on muun muassa osallistunut 32 kertaa Helsinki City Marathoniin tullen aina maaliin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Anssi Joutsenlahden blogi

Kansanedustajat
Turun läänin pohjoinen vaalipiiri
Satakunnan vaalipiiri
Perussuomalaiset poliitikot
Suomen maaseudun puolueen poliitikot
Kankaanpään kaupunginvaltuutetut
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Laatikkolumiaura

Laatikkolumiaura on veturin työnnettäväksi tarkoitettu katettu lumenaurausvaunu, joka on erilliseksi vaunuksi rakennettu ja molempiin päihin sijoitetulla auralla varustettu. Sivuilla on erilliset kokoon käännettävät vyörytyssiivet.  Laatikkoaurassa oli omat veturin etuvaloja vastaavat valot. Veturiin pidettiin useimmiten yhteys sähkösoittokellolla ja veturi vastasi merkkisoittoihin viheltimellä. 

Päätyaurojen nokkaa saattoi vaunun sisään sijoitetulla vivustolla nostaa ylös mm. ylikäytävien kohdalla, ettei nokka ottanut laudoitukseen kiinni. Samoin auratun lumen kauemmas siirtämiseen tarkoitetut vyörytyssiivet olivat sisältä käsin ohjattavia. Tämän vuoksi pitkin radan vartta oli erillisiä aurausliikennemerkkejä, joiden mukaan joko aurannokka laskettiin tai nostettiin ja vyörytyssiivet suljettiin tai avattiin kiinteiden esteiden väistämiseksi.

Kapearaiteisilla radoilla oli omia liikennemerkkejään tätä varten; Jokioisten Rautatiellä ne olivat normaalisti kuusennäreitä.

Sittemmin tämä auratyyppi syrjäytyi suoraan veturiin kytkettävien siipiaurojen ja omalla koneistolla varustettujen, ratakuorma-auton työntämien kiskoilla liikkuvien harjakoneiden tieltä. Leveäraiteisia laatikkoauroja on säilynyt runsaasti, muutama kappale on Haapamäellä.

Lähteet
 Resiina-lehdet

Rautatiekalusto
Lumi
Vuotie

Vuotie () on katu Helsingin Vuosaaressa. Se on Vuosaaren tärkein autoliikennettä välittävä pääväylä ja muodostaa välittömän jatkeen Meripellontielle, joka johtaa Itäkeskuksen vierestä, Itäväylän ja Kehä I:n liittymästä Vuosaaren sillalle. Meripellontietä ja Vuotietä voidaan myös pitää Kehä I:n suoranaisina jatkeina, ja nykyisin asemakaavoissa väylästä käytetään nimiä Kehä I-Vuotie ja Kehä I-Meripellontie.

Vuotie on Rastilan ja Vuosaaren keskustan kohdalla rakennettu moottoritiemäisesti, kuten Laajasalontiekin. Tiellä on neljä ajokaistaa, ja liittymät on rakennettu eritasoliittyminä. Moottoritiemäinen tieosuus valmistui vuonna 1998. Ajoradan leveys oli aikaisemmin 7,5 metriä; kesän 2007 muutostöiden jälkeen sitä kavennettiin seitsemään metriin.  Vuotien-Meripellontien liikennemäärä on suurimmillaan Kehä I:n ja Itäväylän risteyksen kohdalla (noin 40 000 ajoneuvoa vuorokaudessa). Vuosaaren kohdalla liikennemäärä on 30 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Pienimmillään väylän liikennemäärä on Columbuksen kauppakeskuksesta itään (noin 4 000–7 000 ajoneuvoa vuorokaudessa).

Vuotiellä on Vuosaaren sillan ja Pohjavedenportin välisellä osuudella erikoiset, metalliverkon muodostamat valopylväät, jotka on suunniteltu ympäristötaiteeksi. Ne muistuttavat talven 1944 pommituksista, jolloin neuvostoliittolaisia harhautettiin roihujen ohjaamana pudottamaan pommit Helsingin sijasta Vuosaareen. Pimeällä pylväiden ohi ajettaessa valo näyttää lepattavan kuin tuli. Valoteoksen on suunnitellut arkkitehtuuritoimisto Heikkinen–Komonen. Pylväät on valaistu alapäästään, ja ne sijaitsevat vain 80 cm päässä ajoradasta. Tiellä on sattunut useita vakavia onnettomuuksia, joissa auto on törmännyt valopylvääseen. Onnettomuuksien johdosta ajoratojen reunat varustettiin kaiteilla, jotka valmistuivat kesällä 2007.

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin kadut
Vuosaari
Wieden

Wieden () on Itävallan pääkaupungin Wienin 4. kaupunginosa (Gemeindebezirk). Se sijaitsee etelään Innere Stadtista eli 1. kaupunginosasta ja Mariahilfistä eli 6. kaupunginosasta. Idässä Wiedeniä rajaa Landstraße eli 3. kaupunginosa, ja lännessä puolestaan Margareten eli 5. kaupunginosa.

Historia 
Varhaisin tunnettu maininta Wiedenistä löytyy vuodelta 1137 peräisin olevasta historiallisesta lähteestä. Se onkin vanhin Wienin Vorstadt eli vanhin niistä entisistä kunnista, jotka sijaitsivat kaupunginmuurien sisäpuolella. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijan Ferdinand II:n aikana Wiedeniin valmistui kuninkaallinen kesäresidenssi, jonka useiden laajennusten jälkeen keisarinna Maria Teresia myi Jesuiitoille.

Wiedenin kehitys kaupungiksi alkoi 1700-luvun alussa. Tuohon aikaan alueelle rakennettiin runsaasti palatsimaisia rakennuksia. 6. maaliskuuta 1850 Wienin kaupunginrajojen laajennuksen myötä Wiedenistä tuli osa Itävallan pääkaupunkia. Siitä muodostettiin sen 4. kaupunginosa. Itävallan miehitysvuosina (1945-1955) Wieden oli osa Wienin neuvostoliittolaista sektoria.

Väestö 
Vuoden 2001 väestönlaskennassa Wiedenin kaupunginosan asukasluvuksi ilmoitettiin 28 354. Asukkaista 45,9 prosenttia oli miespuolisia, ja 54,1 prosenttia naispuolisia. Asukkaista 48,1 prosenttia ilmoitti tunnustuvansa katolista uskoa, mikä oli uskonnollisista ryhmistä ylivoimaisesti suosituin. Saksan kielen ilmoitti arkikielekseen suurin osa, noin 76 prosenttia, asukkaista. Toiseksi suurin kieli kaupunginosassa tuolloin oli serbia (5,4 %), ja kolmanneksi suurin kroatia (2,0 %). Neljänneksi eniten puhuttiin arkikielenä unkaria (1,4 % asukkaista).

Nähtävyyksiä 
 Karlskirche, barokkia edustava katolinen kirkkorakennus
 Naschmarktin suosittu markkinapaikka
 Wien Museum

Aiheesta muualla 

 Wieden kaupunginosan sivut Wienin kaupungin sivuilla

Lähteet 

Wienin kaupunginosat
Kapakala

Kapakala on ilmakuivattua vähärasvaista kalaa. Useimmiten se valmistetaan turskasta, toisinaan muista turskakaloista. Kalat ripustetaan pyytämisen ja perkaamisen jälkeen erityisiin telineisiin, jossa ne saavat kuivua kolmen kuukauden ajan. Kapakala on suosittu ruoka-aine useissa Välimeren maissa, esimerkiksi Italiassa, Portugalissa ja Espanjassa, ja sitä on harrastettu aiemmin yleisesti myös Suomessa. Kapakalakeitto on Vehmersalmen perinneruoka.

Aiheesta muualla

 Raholan syötäviä sanoja

Kala- ja äyriäistuotteet
Feidippides

Feidippides (, ”hevosta säästävä”) oli antiikin kreikkalainen sanansaattaja persialaissotien aikaan 400-luvun eaa. alkupuolella.

Herodotos (n. 484–425 eaa.) kertoo Historiateoksessa, että ateenalaiset lähettivät Feidippideen hakemaan apua Spartasta taisteluun persialaisia vastaan. Herodotoksen mukaan Feidippides oli perillä Spartassa (225 kilometriä) seuraavana päivänä. Spartalaiset eivät voineet Karneia-juhlansa vuoksi heti lähteä ja myöhästyivät taistelusta. Ateenalaisten onnistui kuitenkin pysäyttää persialaisten eteneminen Marathonin taistelussa. Taistelun jälkeen ateenalaiset palasivat juosten kotiin varmistaakseen, ettei Persian laivasto hyökkää Ateenaan. 

Myöhemmissä versiossa kaksi juoksumatkaa on sekoitettu toisiinsa: Plutarkhos (n. 46–120) siteerasi tutkielmassaan Ovatko ateenalaiset maineikkaampia sodassa kuin viisaudessa sittemmin kadonnutta Herakleideen (n. 387–312 eaa.) teosta, jossa Thersippos-nimisen juoksijan kerrottiin juosseen Marathonista Ateenaan kertomaan voitosta ja kuolleen saavuttuaan perille. Lukianos (n. 125–180) kertoi saman version, mutta hän oli vaihtanut nimen taas Feidippideeksi. Herodotos kirjoitti Marathonin taistelusta 30–40 vuotta sen jälkeen, joten on mahdollista, että hänen kertomuksensa perustuu tositapahtumiin. Pierre de Coubertin ja muut nykyaikaisen olympialiikkeen perustajat pohjasivat modernin maraton-juoksun Robert Browningin vuonna 1879 kirjoittamaan runoon Feidippides, jossa matka oli taas Marathonista Ateenaan.

Feidippideen juoksun pohjalta järjestetään Spartathlon -ultrajuoksukilpailua, jonka matka noin 246 kilometriä.

Aiheesta muualla 

 

Antiikin kreikkalaiset
Juoksu
Shokki (sarjakuva)

Shokki oli 1970-luvulla Suomessa ilmestynyt kauhusarjakuvalehti, jossa julkaistiin tarinoita amerikkalaisen Warren-kustantamon lehdistä Creepy ja Eerie. Ne jatkoivat 1950-luvulla pannaan joutuneiden EC Comics -kustantamon lehtien, kuten Tales from the Cryptin perinteitä lyhyissä, yllätyksellisesti loppuvissa kauhutarinoissa.

Julkaisut 
Shokki-lehti 1–2/1972, 1–12/1973, 1–13/1974, 1–13/1975 ja 1–13/1976, Semic 
Shokki Special, albumi(t?), Semic 1973 
Shokki, Sarjakirjat 8/1973 ja 16/1974, Semic

Kokoelmat

Aiheesta muualla 
 Kari Elkelä: Shokki ym. 70-luvun kauhut.
 Pekka Manninen: Shokki: Lehti, joka toi kauhun Suomeen . Tähtivaeltaja 4/2002.
 S. Santikko: Ei lapsille eikä herkkähermoisille!. Kvaak.fi 9.9.2009.
 Petri Hannini: Shokki. Keskisuomalainen 18.9.2009.
 Janne Suominen: Shokki – Creepy-kokoelma . Lumo 29.9.2009.
 Jarkko Sikiö: Shokki – Toinen karmea Creepy-kokoelma. Kvaak.fi 17.9.2010.
 SidSid Keränen: Shokki tekijänä Richard Corben Osa 1. Muutanet 19.9.2013 (kirja-arvio englanniksi).

Ilmestymästä lakanneet suomalaiset sarjakuvalehdet
Kauhusarjakuvat
James Goldsmith

Sir James Goldsmith (26. helmikuuta 1933 Pariisi, Ranska – 19. heinäkuuta 1997 Benhavís, Espanja) oli poliitikko, europarlamentaarikko ja liikemies. Ranskassa hänet tunnettiin paremmin nimellä Jimmy Goldsmith.  Hän perusti Euroopan integraatiota vastustaneen puolueen (Referendum Party).

Hänen isänsä oli saksalaista syntyperää oleva Ison-Britannian kansalainen ja äitinsä ranskalainen. Goldsmith opiskeli Eton Collegessa, mutta jätti opinnot kesken. Hän loi huomattavan omaisuuden elintarvike- ja lääketeollisuudessa. Hän osti vuonna 1977 ranskalaisen L’Express-viikkolehden, jonka avulla hän pyrki saamaan ajatuksiaan julkisuuteen. Hän myi lehden vuonna 1987. 

Vuonna 1993 hän julkaisi teoksen The Trap, jonka Paavo Väyrynen käänsi suomeksi nimellä Ansa (1995). Kirjassaan Goldsmith kuvaa miten länsimainen yhteiskunta on ”mennyt ansaan” ja varoittaa tehomaatalouden, ydinenergian, vapaakaupan ja erityisesti monenkeskisen GATT-järjestelmän (General Agreement on Tariffs and Trade) vaaroista. Energiantuotannon lisäämisen sijaan Goldsmith suosittelee energian säästöä, johon päästäisiin ottamalla käyttöön uutta tekniikkaa, joka vähentää sähkön tarvetta. Hän kirjoitti vielä vuonna 1995 kirjan The Response, jossa vastaa Ansaa koskevaan kritiikkiin.

Hän vastusti Euroopan yhdentymistä, ja perusti Euroopan unionin vastaisen Referendum Party -puolueen. Hän työskenteli Euroopan parlamentissa riippumattomat kansakuntien puolesta –ryhmässä vuosina 1995–1997. Goldsmith kuoli syöpään 19. heinäkuuta 1997 64 vuoden ikäisenä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
BBC Politics 1997
Billionaire with a cause - Vanity Fair 
Muistokirjoitus - BBC
Europarlamentin arkisto

Brittiläiset aateliset
Brittiläiset liikemiehet
Brittiläiset miljardöörit
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 1997 kuolleet
EU-kriitikot
Bonnevillen suolatasanko

Bonnevillen suolatasanko on Utahin osavaltiossa Yhdysvalloissa sijaitseva muinaisen vesistön paikalle haihtumisen seurauksena syntynyt suolapannu. Suolatasanko on paksuudeltaan 1,8 m ja pinta-alaltaan 260 km². Lähin asutus on West Wendoverin kasinokaupunki. Bonnevillen tasangoille johtaa Interstate 80. Salt Lake Cityyn on matkaa 185 km.

Paikka on kuuluisa, koska siellä on järjestetty maailmanennätyskokeita moottoripyörillä ja kilpa-autoilla, kuten Johnny Allenin ajama epävirallinen maailmanennätys 649 cm³ Triumphilla 1956. Kilparadat, joita on yleensä kaksi, merkitään joka kesän alussa mustilla viivoilla ja mittamaileilla. Ratojen pituus on yleensä 10–12 mailia (16–19 km) ja leveys 80 jalkaa (24 m).

Katso myös 
Triumph Bonneville

Lähteet

Aiheesta muualla 

Utah Travel Industryn sivut
Utah Salt Flats Racing Association

Utahin maantiede
Yhdysvaltain aavikot
Suolatasangot
Charles W. Woodworth

Charles W. Woodworth (28. huhtikuuta 1865 Champaign, Illinois – 19. marraskuuta 1940) oli Kalifornian yliopiston professori ja Berkeleyn kampuksen entomologian osaston perustaja. Woodworth vaikutti aikanaan voimakkaasti hyönteistieteen kehitykseen, sekä oli ensimmäinen tutkija joka kasvatti banaanikärpäsiä laboratoriossa ja ehdotti niiden käyttöä geneettisessä tutkimuksessa.

Elämä
Woodworth syntyi Champaignissa, Illinoisissa 1865. Hänen isänsä, Alvin Oakley Woodworth, kuoli Charlesin ollessa viisivuotias. Woodworth suoritti ylemmän korkekoulututkinnon Illinoisin Urbana-Champaignin yliopistossa vuonna 1886. Vuosien 1886–1888 ja 1900–1901 välillä Woodworth työskenteli Harvardin yliopistossa maan johtavan hyönteistieteilijän, H.A. Hagenin työryhmässä. Vuonna 1891 Woodworth siirtyi Kalifornian yliopistoon apulaisprofessoriksi. Hänen perustamansa yliopiston entomologian osasto toimi Woodworthin ohjauksessa hänen eläkkeelle jäämiseensä asti vuonna 1930. 

Woodworth meni naimisiin vuonna 1889 Leonora Sternin kanssa, jonka kanssa hän sai neljä lasta. Heidän pojastaan, Charles E. Woodworthista tuli myös myöhemmin kuuluisa hyönteistieteilijä. Charles W. Woodworth kuoli vuonna 1940.

Tieteelliset saavutukset
Charles W. Woodworth kasvatti Harvardin yliopistossa työskennellessään ensimmäisenä tutkijana suuria määriä banaanikärpäsiä. Thomas Hunt Morganin sanojen mukaan Harvardin professori William E. Castle aloitti Woodworthin ehdotuksesta geneettiset tutkimukset banaanikärpäsellä, tutkien sisäsiittoisuutta. Yhteyksiensä kautta Castle sai myös Morganin kiinnostumaan banaanikärpästutkimuksesta, mikä merkitsi läpimurtoa lajilla tehdylle tutkimukselle.

Woodworth julkaisi elämänsä aikana runsaan määrän monipuolista hyönteistieteellistä kirjallisuutta.Hän muun muassa julkaisi useita tutkimuksia Kalifornian alueen hyönteisistä, hyönteisten siipisuonten rakenteesta ja hyönteisten torjunnasta. Hän myös perusti University of California Publications in Entomology -julkaisun ja vaikutti voimakkaasti Yhdysvaltain hyönteismyrkkyjen käyttöä koskevaan lainsäädäntöön.

Lähteet
 

Yhdysvaltalaiset biologit
Entomologit
Vuonna 1865 syntyneet
Vuonna 1940 kuolleet
Kouvolan Dekkaripäivät

Kouvolan Dekkaripäivät on Kouvolassa kesäkuun viikonloppuna järjestettävä, rikoskirjallisuuteen keskittyvä tapahtuma. Tapahtuma järjestetään Kouvola talolla yhteistyössä Kouvolan kaupungin kanssa. 

Dekkaripäiviä on vietetty jo kahdenkymmenen vuoden ajan. 

Dekkaripäivät ovat kaikille avoin ja ilmainen tapahtuma ja ne keräävät rikoskirjallisuudesta kiinnostuneita eri puolilta Suomea yhteen. Dekkaripäivillä kuullaan vuosittain eri kotimaisten kirjailijoiden puheita. Myös poliittisia vaikuttajia on nähty, muun muassa presidentti Tarja Halonen ja ministeri Jari Lindström esiintyivät vuoden 2016 Dekkaripäivillä. 

Joka vuosi Kouvolan Dekkaripäivät järjestävät kaikille avoimen kirjallisuuteen liittyvän kilpailun, jonka voittajat ilmoitetaan seuraavan vuoden Dekkaripäivillä. Kilpailun voittaja teksteistä kootaan teos, joka julkaistaan Dekkaripäivillä myös, mutta teosta myydään Dekkaripäivien lisäksi paikallisissa kirjastoissa. 

Dekkaripäivien ohjelmaan on kiteytynyt Kansantuomioistuin, jossa puidaan lukunäytelmän muodossa oikeustapauksia. Tuomioistuimen aikana yleisö saa pohtia arvoitusta ja arvailla syyllistä, sekä lopullisen tuomion oikeudenmukaisuutta.

Aiheesta muualla
Tapahtuman kotisivu

Kirjallisuustapahtumat Suomessa
Kouvolan tapahtumat
Rikoskirjallisuus
Keltaraputokko

Keltaraputokko (Cryptocentrus cinctus) on tokkoihin kuuluva kala.

Koko ja ulkonäkö 
Keltaraputokko kasvaa noin 7 cm pitkäksi. Se on kirkkaankeltainen, etuosa ja evät pienten vaaleansinisten pilkkujen kuvioimat. Silmät kohoavat kulmikkaan pään yläpuolelle. Rintaevät ovat muiden tokkojen tapaan voimakkaat.

Alkuperä 
Keltaraputokko elää luonnossa Malediiveilla ja Sri Lankan lähivesillä sekä muualla Indopasifisella merialueella. Se elää useimmiten koralliriuttojen yhteydessä olevissa hiekkapohjaisissa kohdissa, missä se pääsee kaivautumaan vaaran uhatessa pesäkoloonsa. Sitä tavataan yleensä 1–10 metrin syvyydessä.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Keltaraputokko kaivautuu mielellään ainakin pyrstöosaltaan hiekkaan. Se puolustaa reviiriään, mutta on harvoin aggressiivinen muita kuin lajitovereitaan kohtaan. Keltaraputokko voi elää symbioosisuhteessa samassa hiekkakuopassa tai kolossa suunnilleen samankokoisten pistoolirapujen (Alpheus sp.)kanssa. Jos kala kokee itsensä uhatuksi, se nököttää pesäkolossaan, mutta jos se uskaltaa, se liikuskelee ympäriinsä, seuloo pohjahiekkaa ja poimii kivien seasta öttiäsiä.

Keltaraputokot voivat hypätä ulos akvaariosta, joten korotettua reunaa tai kansilaseja suositellaan. Ne lisääntyvät myös vankeudessa, ja kasvatettuja yksilöitä pidetään kestävämpinä kuin luonnosta pyydystettyjä.

Keltaraputokkopari saattaa kutea myös kotiakvaariossa. Todella pienet poikaset kuoriutuvat jo neljän päivän päästä. Poikasten kuolleisuus on suuri, sillä ne kehittyvät eri tahtiin ja saattavat syödä sisaruksiaan, sen lisäksi että niitä uhkaavat kaikki muutkin planktoninsyöjät. Lisäksi poikasten ruokkiminen tarpeeksi hienojakoisella elävällä ravinnolla on kotioloissa vaikeaa. Vasta noin kahden viikon ikäisinä poikaset ovat tarpeeksi suuria syödäkseen rataseläimiä, ja kuukauden ikäisinä ne kykenevät syömään vastakuoriutuneita Artemia-kidusjalkaisia.

Vesiolot ja ravinto 
Keltaraputokkoja pidetään 22–28-asteisessa vedessä meriakvaariossa jossa on paljon uintitilaa ja korallihiekkapohja. Ne eivät näyki koralleja, joten ne käyvät myös riutta-akvaarioon. Ne syövät lihaisaa pakasteruokaa, jota suositellaan annettavaksi kahdesti päivässä. Ne hankkivat tilaisuuden tullen myös itse ravintoa kaivelemalla akvaarion pohjahiekan seassa eläviä pieneliöitä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Aquarium Wiki

Meriakvaariokalat
Tokot
Nicolas Roeg

Nicolas Jack Roeg (15. elokuuta 1928 Lontoo – 23. marraskuuta 2018 Lontoo) oli englantilainen elokuvaohjaaja. Roegin elokuville on tunnusomaista tarinoiden pirstominen lyhyiksi fragmenteiksi, joiden kronologiaa Roeg usein sekoitti. Hänen filminsä Kauhunkierre (Don't Look Now, 1973) äänestettiin ykköseksi vuonna 2011 Time Out -lehden 150:lle elokuva-alan ammattilaiselle tekemässä kyselyssä kaikkien aikojen sadasta parhaasta brittielokuvasta.

Filmografia

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Nicolas Roeg -teemakokonaisuus, Filmihullu 1/2021.

Aiheesta muualla 
 Arvostelu elokuvasta Eureka Keskipohjanmaassa
 Arvostelu elokuvasta Performance - Notting Hill Keskipohjanmaassa

Brittiläiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Pitäjänmäen kenttärata

Pitäjänmäen kenttärata  oli venäläisten vuosina 1915–1916 tukkien kuljetusta varten rakentama 750 mm:n raideleveydellä ollut kapearaiteinen metsärautatie Helsingin maalaiskunnan, nykyisten Helsingin ja Vantaan kaupunkien, alueella. 

Rautatie kuljetti tukkeja Helsingin ympäristön metsistä meren rantaan edelleen uitettaviksi.

Radan linjaus
Rata rakennettiin osapuilleen reitille Laajalahden laituri (Munkkiniemi) – IBM:n toimitalo (Munkkiniemi) – Stockmannin korjaamo (Pitäjänmäki) – Strömbergin tehdas (Pitäjänmäki) – rantaradan alitus – Kaupintien ja Vihdintien kulma (Konala) – Konalan risteys – Tuulenpesäntie Malminkartanossa – Sanomala Isotammentiellä (Martinlaakso).

Radan pituus oli arviolta vähintään 15 km

Ainoa varsinainen asema ja veturitallit kolmioraiteineen olivat Pitäjänmäen aseman lähellä. Toinen kolmioraide oli radan päätepisteessä Vantaalla. Keimolaan, nykyisen Aluman tehtaan luo, jäi vallankumouksen tullessa suuret määrät radan kuljetettavaksi tarkoitettua puutavaraa ja ratatarvikkeita - eli rataa oli ilmeisesti tarkoitus jatkaa sinne asti.

Kalusto
Radalla oli käytössä kaikkiaan viisi veturia, joista tiettävästi neljä venäläisvalmisteista, sekä tuntematon määrä tukkivaunuja ja parikymmentä soravaunua. 

Jokioisten rautatien vaiheisiin rata liittyy sikäli, että vuonna 1915 linnoitustöihin myyty ja Tallinnaan päätynyt JR3-veturi, Baldwin 17493/1900, 2-8-2T, oli lyhyen aikaa radalla odottaessaan kuljetusta eteenpäin.

Liikenteen loppu ja radan purkaminen
Tukkiliikenne loppui Helmikuun Vallankumoukseen vuonna 1917 ja rata jäi toimettomaksi. Liikenteen loppuessa veturit oli laskettu vedestä tyhjiksi ja jäätymistä ehkäisevät varotoimet oli tehty huolellisesti ja jostain syystä kalusto jätettiin muutenkin rauhaan, kun inventoijat saapuivat paikalle seuraavana kesänä, veturit ja vaunut tavattiin hyvässä kunnossa. 

Pitäjänmäen kenttärata purettiin vuonna 1919. Kolme venäläisperäistä tenderiveturia, pääosa soravaunuista ja kiskoista vaihteineen siirrettiin rakenteilla olleelle Outokummun–Juojärven Rautatielle, osa meni Loviisaan, Röjsön turveradalle.

Vetokalusto käytettiin loppuun Outokummussa. Sitä käytiin katsomassa sodan jälkeen sotakorvausinventoinnin yhteydessä, mutta hylättiin silloinkin. Tukkivaunut menivät Vaaherjoen - Syskyjärven metsäradalle Laatokan Karjalaan, missä ne käytettiin loppuun jo kauan ennen talvisotaa.

Lähteet

 Reino Kalliomäki Pitäjänmäen kenttärata, Resiina 1 1994

Viitteet

Suomen kapearaiteiset rautatiet
Helsingin liikenne
Vantaan liikenne
Helsingin entiset rakennukset ja rakennelmat
Vantaan entiset rakennukset ja rakennelmat
Suomen entiset rautatiet
Edward Taylor

Edward Taylor (s. 1931) on brittiläinen käsikirjoittaja, joka tunnetaan parhaiten radiokuunnelmastaan Knalli ja sateenvarjo (). Tätä alun perin BBC:n esittämää kuunnelmaa on Suomessa lähetetty vuodesta 1980 Yleisradion yleisohjelmassa ja sittemmin YLE Radio 1:llä. 

Taylor keksi Knallin ja sateenvarjon 1960-luvun alulla oltuaan lounaalla Richard Murdochin kanssa. Murdoch oli pyytänyt Tayloria kirjoittamaan radiokomedian, jossa hän itse esiintyisi.

Englannissa Knallia ja sateenvarjoa kuultiin 144 jaksoa ja siitä on myös versiot Etelä-Afrikassa ja Ruotsissa. Taylor kirjoitti uusia jaksoja Suomen versioon aina vuoteen 2008 saakka.

Taylor on kirjoittanut myös salapoliisiromaanit Shadows of Treason (2012) ja Terror by Gaslight (2015).

Taylor asuu Lontoossa vaimonsa Suen kanssa. Heillä on tytär.

Lähteet 

Brittiläiset radiokäsikirjoittajat
Vuonna 1931 syntyneet
Elävät henkilöt
Tim Rice

Sir Timothy Miles Bindon Rice (s. 10. marraskuuta 1944 Amersham, Buckinghamshire, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen sanoittaja. Hän on tehnyt sanoituksia Elton Johnin kanssa Leijonakuningas-elokuvaan. Tim Rice on tehnyt myös paljon yhteistyötä säveltäjä Andrew Lloyd Webberin kanssa. 

Brittiläiset sanoittajat
Grammy-palkinnon saajat
Englantilaiset henkilöt
Oscar-palkinnon saajat
Primetime Emmy -palkinnon saajat
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Songwriters Hall of Fame
Tony-palkinnon saajat
Robert Berks

Robert Berks (26. huhtikuuta 1922 Boston, Yhdysvallat – 16. toukokuuta 2011, Orient, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kuvanveistäjä ja teollinen muotoilija. Berks teki pronssisia veistoksia julkisuuden henkilöistä, muun muassa Washingtonissa sijaitsevat Albert Einsteinia, John Kennedyä ja Mary McLeod Bethunea esittävät veistokset sekä Chicagossa sijaitsevan veistoksen Carl von Linnésta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kuvia McLeod Bethune patsaasta
 Kuvia Albert Einstein patsaasta 

Yhdysvaltalaiset kuvanveistäjät
Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Turun keskuspaloasema

Turun keskuspaloasema on Turun VII kaupunginosassa, Eerikinkatu 35:ssä sijaitseva J. Eskil Hinderssonin suunnittelema varhaista klassismia ja jugendia yhdistelevä punatiilinen rakennus. Rakennus on valmistunut 1. syyskuuta 1916. Rakennuksen esikuva on Hampurin paloasema.

Aseman alkuaikoina palokunnalla oli käytössä hevosten vetämät palokärryt, joten asemalla on ollut tilat hevosille. Asemalle rakennettiin myös asuntoja päällystön perheille. Viimeiset asukkaat muuttivat talosta vuonna 1982.

Asemalla on Varsinais-Suomessa eniten palo- ja ensihoitotehtäviä. Asemalla päivystää virka-aikana kaksi palomestaria, RVS31 päivystää virka-ajan ulkopuolella Naantalin Luolalan paloasemalla ja RVS32 Liedon paloasemalla. Päällystöpäivystäjät RVS34 ja RVS35 sekä palopäällikkö RVS20 ovat virka-ajan ulkopuolella kotona varallaolossa.

Aseman yksiköt

Ajoneuvot

RVS20 Päivystävä palopäällikkö
RVS31 Varsinais-Suomen läntisen alueen päivystävä palomestari
RVS32 Varsinais-Suomen itäisen alueen päivystävä palomestari
RVS34 Varsinais-Suomen läntisen alueen päivystävä päällystöpäivystäjä
RVS35 Varsinais-Suomen itäisen alueen päällystöpäivystäjä
RVS10  Johtokeskusyksikkö
RVS101 Pelastusyksikkö
RVS1012 Varapelastusyksikkö
RVS103 Säiliöyksikkö
RVS1055 Pelastussukellusyksikkö
RVS106 Puomitikasyksikkö
RVS107 Miehistönkuljetusyksikkö
RVS1072 Miehistönkuljetusyksikkö
EVS1211 Hoitotason ambulanssi
EVS1212 Hoitotason ambulanssi
EVS1213 Hoitotason ambulanssi
EVS1214 Hoitotason ambulanssi
EVS1215 Hoitotason ambulanssi
EVS1231 Hoitotason vara-ambulanssi

Veneet

RVS1082 Vene
RVS1082B Vene

Lähteet
Kalpa, Harri (1969) Muuttuva kaupunki: Turku eilen ja tänään, s. 113. Polytypos: Turku.
Turun Sanomat 1.9.2006, luettu 24.4.2007
Varsinais-Suomen pelastuslaitos , luettu 24.4.2007.

Keskuspaloasema
Suomen paloasemat
VII kaupunginosa
Okayama International Circuit

Okayama International Circuit (jap. 岡山国際サーキット) on moottoriurheilurata Japanissa, Okayaman prefektuurissa lähellä Mimasakaa. Rata tunnetaan myös Aidan ratana, TI Circuitina ja Tanaka International Circuitina. Radalla ajettiin kaksi kertaa Tyynenmeren Grand Prix, 1994 ja 1995. Tarkoituksena oli lisätä Formula 1:sten kiinnostusta Japanissa.

Rata rakennettiin 1992 varakkaiden yksityisradaksi. Pian sillä pidettiin jo ensimmäinen kilpailu, brittiläisten veteraaniajajien kilpailu (joka selittää mutkien nimiä, kuten Hobbs ja Attwood).

1994 ja 1995 radalla ajettiin Tyynenmeren GP, jotka molemmat voitti Michael Schumacher. Kisasta kuitenkin luovuttiin, koska sen tiukat mutkat eivät miellyttäneet kuljettajia, eikä kisoja seurannut tarpeeksi yleisöä.

2003 Tanaka International Company myi radan, ja uusi omistaja nimesi sen Okayama International Circuitiksi.

Formula 1 -voittajat

Lähteet

Japanin moottoriradat
Formula 1 -radat