Marko Tapio

Marko Tapio (oik. Marko Viktor Tapper; 15. elokuuta 1924 Saarijärvi – 14. kesäkuuta 1973 Seinäjoki) oli suomalainen kirjailija.

Tausta
Marko Viktor Tapper syntyi lahjakkaan saarijärveläisen veljessarjan esikoisena. Marko kävi Saarijärven yhteiskoulua neljä luokkaa. Koulunkäynti keskeytyi asepalvelukseen 1943–1944 JR52:n tykkikomppaniassa Rukajärven rintamalla.

Myöhemmin Tapper suoritti sisävesiliikenteen laivapäällikön tutkinnon. Hän työskenteli Kymin Uittoyhdistyksen metsä- ja uittotyönjohtajana vuoteen 1950 ja kirjailijana vuodesta 1952. Kirjoitustyön ohella hän toimi tilapäisenä rakennustyömiehenä ja freelancer-toimittajana Keski-Suomen Iltalehdessä 1961–1962.

Kirjailijakuva
Marko Tapio oli huomattavimpia sodanjälkeisiä prosaisteja Suomessa. Tapio-kirjailijanimen keksi WSOY:n johtaja Yrjö A. Jäntti. Kirjailija itse ei pitänyt nimestä.

Kirjailijaksi valmistumisessa Tapioa vahvisti urheiluseura Saarijärven Pullistus. Urheiluseura oli siitä harvinainen, että sen toiminta-alaan kuului myös kulttuuri. Pullistuksen kirjallisuuskerhon klassikoita ruotivia luentoja Marko Tapper seurasi aktiivisesti. Tämä "seminaari" auttoi häntä kehittymään ja tuntemaan omat mahdollisuutensa kirjoittajana, ja kerhon järjestämissä kirjoituskilpailuissa hän korjasi monet voitot. Kerhon puheenjohtaja lehtori Pekka Mattila (myöhemmin fil. tri ja professori) seurasi "hovikriitikkona" lahjakkaan kirjailijanoviisin esikoisromaanin työvaiheita. Suuri merkitys kirjailijantyölle oli Saarijärven mehevällä kansankielellä ja metsä-, rakennus- ja uittotyömailla saaduilla kokemuksilla.

Tapion esikoisteos Lasinen pyykkilauta (1952) otettiin vastaan lahjakkaan "sillanpääläisen" kertojan romaanina, jossa kuvattiin nuoren miehen kypsymiskamppailua. Vuonna 1956 ilmestynyt Aapo Heiskasen viikatetanssi on luokiteltu moderniksi romaaniksi. Teoksessa kuvataan sotasairaalasta palaavan ylioppilaan henkistä kriisiä, joka laajentuu sodasta palaavien ”harmaiden veljien” pysähtyneeksi ajankuvaksi, kun koetuksella on koko elämisen mielekkyys ja usko tulevaisuuteen. Korttipelisatu (1958) kuvaa nuoren miehen suhdetta ihannoimaansa isään. Poika miehistyy ja vapautuu. Teos on vireeltään kaunis, dramaattinen ja romanssinomainen. Romaani Terassi (1962) on moderni ja tyylitelty arvoitus, joka kätkeytyy romaanin päähenkilön, fiktiivisen kirjailijan sisimpään: näkemys ahdistavasta kriisistä, jonka päähenkilö-kirjailija koki sekä maailman murrokseen ulottuvana että omaan työhönsä heijastuvana.

Kirjailijan pääteoksen Arktinen hysteria teemoina ovat Björkharryjen perheen sosiaalinen nousu ja tuho, politiikan turmeltuneisuus ja näkymät Suomen sotien väliseen kurimukseen. 

Teos koostuu kahdesta osasta, teoksesta Vuoden 1939 ensilumi (1967) ja sota-aiheisesta Sano todella rakastatko minua (1968).

Marko Tapion tuotannon polttavimmaksi ja keskeisimmäksi teemaksi näyttää erottuvan jopa väkivaltaisia ratkaisuja vaativa isän ja pojan suhde. Se on mukana myös Arktisessa hysteriassa. Voimalaitosjohtajan itsekkään hahmon suhde työläisiin laajentuu padon murtuessa tuhoisaksi yhteiskunnalliseksi ongelmaksi. Hysteria on pessimistinen, suorastaan nihilistinen teos. Kirkolla, papeilla, uskonnolla ei milloinkaan ollut Marko Tapiolle itselleen oleellista merkitystä. Jumalalle hän oli jättänyt sen, mikä Jumalalle kuului. Ihmisen oli itse pystyttävä hoitelemaan sarkansa omassa maailmassaan. Mutta Arktinen hysteria jäi kesken, ja toiseen osaan mennessä ei toivoa ollut näkyvissä.

Marko Tapio sai useita palkintoja ja apurahoja, muun muassa valtion kirjallisuuspalkinnon, F. E. Sillanpään palkinnon 1958 ja Bergbomin palkinnon 1961, Pro Finlandia -mitalin 1971, ensimmäisen niin sanotun akatemia-apurahan 1957 ja viimeisen kolmivuotisena 1970.

Yksityiselämä 
Tapion veli Harri oli kirjailija ja opettaja, Kain kuvanveistäjä ja Yrjö lavastaja. 

Tapio oli naimisissa Tuulikki Viljasen (nyk. Valkonen) kanssa vuosina 1961–1973, ja tästä avioliitosta syntynyt poika Janne Tapper on teatteriohjaaja ja teatterintutkija. Avioliitto päättyi eroon kirjailijan alkoholin ja lääkkeiden liikakäytön vuoksi. Valkonen on kirjoittanut Tapion elämästä ja kirjailijantyöstä sekä elämästään Tapion puolisona teoksen Mäyhä (2003).

Teokset

Kertomakirjallisuus
 Lasinen pyykkilauta (WSOY, 1952)
 Novelleja (1954)
  
 Korttipelisatu (1958)
 Terassi (1962)
 Enkeli lensi ohi (WSOY, 1963)
 Se kesä on mennyt (WSOY, 1964)
 Kolmetoista mehiläistä (WSOY, 1964)
 Arktinen hysteria I: Vuoden 1939 ensilumi (WSOY, 1967)
 Arktinen hysteria II: Sano todella rakastatko minua (WSOY, 1968)
 Mummokulta (WSOY, 1969)
 Tarina viidestä kilometristä (WSOY, 1985)

Muuta
 Se ei ole sattumaa (julkaisematon käsikirjoitus, SKS:n kirjallisuusarkisto, 1947)
 Keltainen lippu (näytelmä, 1959)
 Hattuni nostan naulalles (näytelmä, 1965)
 Eppel on taivaassa (televisionäytelmä, YLE, 1968)
 Iita (televisionäytelmä, YLE, 1971)
 Sekuntikello (televisionäytelmä, YLE, 1972)

Palkinnot
 Valtion kirjallisuuspalkinto ja valtion apurahat: 1-vuotinen apuraha 1957 ja 3-vuotinen 1970.
 F. E. Sillanpää -palkinto 1958
 Bergbom-palkinto 1961
 Pro Finlandia -mitali 1971

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 
 Anne Fried: Marko Tapio, suom. Raija Mattila. WSOY 1975 ISBN	951-0-07208-7
 
 Miisa Jääskeläinen, (toim.): Loogillista ihmettelyä: Kirjoituksia Marko Tapiosta. Tapperien Taideseura 1995 ISBN 952-90-6351-2 
 Tuulikki Valkonen, Mäyhä: Lähikuvia Marko Tapion elämästä''. Tammi 2003 ISBN 951-31-2801-6

Aiheesta muualla 
 Alli Kantolan artikkeli
 Marko Tapion nuoruudenkotia Juholaa esittelevät sivut
 Tapperien taideseuran kotisivut

Suomalaiset kirjailijat
Pro Finlandia -palkitut
Kalevi Jäntin palkinnon saajat
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 1973 kuolleet