Nikolai Leskov

Nikolai Semjonovitš Leskov (, myös salanimellä M. Stebnitski; 16. helmikuuta (J: 4. helmikuuta) 1831 Gorohovo, Orjolin alue, Venäjä – 5. maaliskuuta (J: 21. helmikuuta) 1895 Pietari) oli venäläinen toimittaja ja kirjailija. Hän käytti myös salanimeä M. Stebnitski. Häntä on pidetty venäläisistä kirjailijoista venäläisimpänä, koska hän pystyi kuvaamaan erilaisia ihmisiä laajan maan eri osista.

Leskov oli syntyisin Orjolin kuvernementista. Käytyään muutaman vuoden lukiota hän ryhtyi isän kuoltua 17-vuotiaana itse ansaitsemaan elantonsa mutta täydensi samalla keskeytyneitä opinojaan erään sukulaisensa ohjaamana. Kutsuntaviraston palveluksessa hän joutui kiertämään eri puolilla maata ja kokosi matkoilla venäläisestä maaseutuelämästä havaintoja, joita hän laajensi siirryttyään yksityisen palvelukseen Kaakkois-Venäjälle. Asetuttuaan 1861 Pietariin hän keskittyi kirjoittamiseen.

Leskov liittyi jyrkimpiin edistysmielisiin. Kun kesällä 1862 Pietarissa syttyi useita tulipaloja ja jotkut väittivät sytyttäjiksi ylioppilaita, Leskov vaati Severnaja Ptsela -nimisessä lehdessä poliisilta julkista selvitystä. Kirjoituksen vuoksi levisi perätön huhu, että Leskov olisi kuulunut taantumuksellisiin. Kun puolustuskirjoitukset eivät auttaneet, Leskov kosti Venäjän radikaalien solvaukset julkaisemalla 1864 romaanin Nekuda (Umpikujassa), jossa hän kuvaa Venäjän radikaaleja epäedullisessa valossa. Teos nosti suuttumuksen Leskovia vastaan. Hän pilkkasi nihilistejä vaatimattomassa romaanissa Puukko kurkulla (1871), mutta seuraavassa teoksessaan Soborjane (Tuomiokirkon herrat, 1872) hän esiintyy jo neutraalimpana taiteilijana, joka havainnoi taitavasti venäläistä pappiselämää. Vuonna 1878 ilmestynyt sarja Pikkuseikkoja pääpapin elämästä saavutti nokkeluutensa ansiosta liberaalien suosiota mutta herätti paheksuntaa pappispiireissä.

Leskov oli vuodesta 1874 virkamiehenä kansanvalistusministeriössä, mutta hänet erotettiin 1883 vapaamielisyytensä vuoksi, ja hänen kirjoituksensa ilmestyivät sittemmin liberaaleissa aikakauskirjoissa. Hän sai vaikutteita Leo Tolstoilta ja kirjoitti elämänsä loppupuolella legendanomaisia kuvauksia kristinuskon alkuajoista. Arvostetuimpia teoksia ovat monet varhaistuotantoon kuuluvat kertomukset, kuten Sinetöity enkeli (1873), Lumottu kulkija (1873), Maailman ääressä (1876). Hän on taitava juonen kehittelijä.

Leskov aloitti kirjallisen työnsä melko iäkkäänä. Vuonna 1860 hän alkoi kirjoittaa ajankohtaisista asioista lehtiartikkeleita. Ensimmäiset novellinsa hän kirjoitti 1862. Leskovin tuotanto on laaja mutta epätasainen. Sen parhaat työt ovat venäläistä elämää kuvaavia novelleja ja pienoiskertomuksia. Niin sanottujen skaz-teostensa kertojina hän käytti erilaisia ihmisiä ja pystyi onnistuneesti jäljittelemään venäjän eri murteita ja elämäntapoja, kuten vanhauskoisia ja venäjänsaksalaisia. Hänen tunnetuin teoksensa Lumottu vaeltaja kuvaa ortodoksimunkin elämänvaiheita ja ajatusmaailmaa. Kuvauksissaan Leskov ei ota kantaa henkilöidensä toiminnan moraaliin mutta käyttää tehokeinoinaan satiiria ja anekdootteja, kuten esimerkiksi traagisten kohtaloiden koomisissa sivuvivahteissa. Uskonnolliset kysymykset olivat hänelle tärkeitä, ja hän osoittaa tuntevansa tarkasti maan uskonnollisen elämän eri puolet.

Suomennetut teokset
 Katerina Izmailova = Katerina Ismailova: libretto. Dmitri Šostakovitš; [libretto: A. Preis ja D. Dmitri Šostakovitš N. Leskovin kertomuksen mukaan]. [Suom. Riitta-Maija Ahonen]. Savonlinnan oopperajuhlat, 1995.
 Kertomuksia Venäjältä. Suom. Leena Sopenlehto & Rauni Kanerva; Kuv.: Per Wadströmer. Erikoispainos. Ex libris: Concert Hall Society, 1971.
 Kertomus jalkaraudoista. Leningrad: Kirja. 1931.
 Kuoleva suku: Protozanov-ruhtinaiden perhekronikka, muistiinmerkinnyt ruhtinatar V.D.P.. Suom. Maija Pellikka, Markku Pintanen & Yrjö Tiura; kuvitus: Mats Månsson ja André Nicolas Suter. [Erikoisp.]. Ex libris, 1974.
 Lumottu vaeltaja. Venäjän kielestä suomentanut Sulo Haltsonen. WSOY, 1945.
 Lumottu vaeltaja: Naurua ja surua. [Suom. ja esipuheen kirj. Lea Pyykkö; Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth, suom. Juhani Konkka. Karisto 1974. 
 Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth. Suom. Juhani Konkka. Karisto, 1962.
 Naurua ja surua: Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth. Suom. Lea Pyykkö & Juhani Konkka; kuvitus: Per Wadströmer. Ex libris, 1972 [Erikoisp.]. 1972.
 Tuomiokirkon alttaripalvelijat: kronikka. Suom. Juhani Konkka. Otava, 1969.
 Tuomiokirkon alttaripalvelijat: kronikka. Suom. Juhani Konkka. Uusi laitos. Otava, 1975.
 Valitut kertomukset. Toim. ja suom. Juhani Konkka, WSOY, 1966.
 Vasuri: tarina tuulalaisesta kierosilmä vasurista ja teräskirpusta. Suom. Lyyli Grönlund, taiteilija: Irina Kart. Karjala, 1981. (1. p. Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1957).
 Vasuri: kertomus tulalaisesta kierosilmästä vasurista ja teräksisestä kirpusta. Suomentanut Vappu Orlov, 2004. ISBN 952-91-7110-2

Lähteet

Aiheesta muualla 

Venäläiset kirjailijat
Vuonna 1831 syntyneet
Vuonna 1895 kuolleet