joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Merimaailma Sea Life Helsinki

Merimaailma Sea Life Helsinki on osa Merlin Entertainmentsin omistamaa Euroopan-laajuista Sea Life -ketjua, joka on maailman suurin yleisöakvaarioketju.

Suomen Merimaailma Sea Life -akvaariokeskus on Helsingin Alppilassa Linnanmäen huvipuiston yhteydessä. Keskuksen omistaa Merlin Entertainment Group. Helsingin Sea Life aloitti toimintansa vuonna 2002. 

Helsingin Merimaailma Sea Life koostuu noin 50 akvaariosta, joiden koot vaihtelevat noin sadasta litrasta suuren valtamerialtaan 250 000 litraan. Keskuksen tarkoituksena on esitellä maailman merten merieläimiä, tarjota kävijöille elämyksiä sekä jakaa tietoa merten suojelusta.

Sea Lifessa on sekä pysyvä kokoelma että vaihtuvia näyttelyitä. Pysyvä kokoelma jakautuu maantieteellisesti jaettuihin osioihin, joita ovat igapó-sademetsä, tropiikki koralliriuttoineen ja meriruohoniittyineen, valtameriallas sekä Itämeri ja Pohjanmeri ja Suomen makeat vedet. Lisäksi muutamilla merieläimillä on oma osastonsa: näitä ovat muun muassa meduusat ja merihevoset. Suurimmat altaat ovat seeprahain kotina toimiva valtameriallas sekä rauskujen ja turskien asuttama kylmän veden allas. Valtamerialtaan alitse kulkee kymmenmetrinen tunneli. Yksi uutuuksista on Elämysallasalue, joka avautui tammikuussa 2017. 

Sea Life -keskukseen kuuluu myös vuosittain, tyypillisesti keväällä, vaihtuva näyttely. Vuoden 2016 vaihtuva näyttely oli nimeltään "Saksiniekat", jonka aikana esiteltiin erilaisia rapuja. Näyttely oli Sea Lifessa vuoden 2016 loppuun saakka, jonka jälkeen näyttely vaihtui jälleen. 

Aikaisemmin näyttelyn teemana on ollut esimerkiksi "VAARA", ja se sisälsi myrkyllisiä merieläimiä lattapyrstökäärmeistä kivikalaan. Vuonna 2006–2007 tilapäisvieraina olivat mustekalat ja sitä aiemmin muun muassa piraijat, ravut ja merihevoset. Vaihtuvien näyttelyjen asukeista osa löytyy nyttemmin pysyvästä näyttelystä. Vuonna 2009 Sea Lifeen ei tullut uutta vaihtuvaa näyttelyä, vaan sen sijaan keskukseen rakennettiin uusi pysyvä osasto, joka esittelee muinaisia merieläimiä. Vuoden 2011 näyttelyssä oli rapuja ja vuoden 2012 näyttelyssä meduusoita.

Yhteensä Merimaailma Sea Lifessa on yli sata eläinlajia ja lähemmäs kolmetuhatta yksilöä. Kalojen lisäksi mukana on muun muassa reevesinsuokilpikonnia ja mustaevähai.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Sea Life Helsinki
 Linnanmäki

Suomen akvaariot
Helsingin nähtävyydet
Kristillinen Työkansa

Kristillinen Työkansa oli Suomen Kristillisen Työväen Liiton Tampereella vuonna 1906 perustettu äänenkannattaja. Vuoteen 1936 saakka se ilmestyi nimellä Työkansa ja vuosina 1967–1978 nimellä Ristin Kansa. Lehden toimintaa jatkaa aikakauslehti Sana ja Työ.

Kristillisen työväenliiton toimiessa poliittisena puolueena Työkansa pyrki vähäisten resurssiensa rajoissa palvelemaan lukijoitaan sanomalehtenä. Turkulaisen Tähden ja helsinkiläisen Uurtajan lakattua se jäi puolueen ainoaksi äänenkannattajaksi. Sisällissodan aikana Työkansa oli ainoa punaisessa Suomessa ilmestynyt ei-vallankumouksellinen sanomalehti. Myöhemmin siitä tuli kristillis-yhteiskunnallinen viikkolehti, joka sai ajan mittaan yhä enemmän hartauslehden piirteitä. Työväestöstä etääntyminen heijastui nimenmuutoksina, ja viimeistään 1970-luvulla julkaisua voitiin pitää kristillisenä aikakauslehtenä.

Lehti ilmestyi vuosina 1907–1922 vaihtelevasti kerran, kahdesti tai kolmesti viikossa, vuodesta 1923 lähtien viikkolehtenä ja vuodesta 1971 joka toinen viikko. Sen levikki oli 2 000 kappaletta vuonna 1916 ja vajaat 3 200 vuonna 1945.

Päätoimittajat 
Päätoimittajina työskentelivät:
 1907: Heikki Aho (vastaava toimittaja)
 1907: J. Haavisto 
 1907–1918: Kalle Mäkelä 
 1918–1920: K. A. Sallinen (vast. toim.)
 1920–1930: K. J. Nieminen (vast. toim.)
 1924–1925: H. D. Pennanen
 1931–1946: Mikko Salminen (vast. toim.)
 1946–1954: Jorma Mäkisalo 
 1954: Erkki Idänheimo 
 1955–1963: Oiva Aalto 
 1963: Mikko Häyrynen
 1963–1968: Ilmari Tiainen 
 1968: Alpo Mustonen (1968) 
 1968–1978: Mikko Häyrynen

Lähteet

Aiheesta muualla
 Työkansa (1906–1920) digitoituna kansalliskirjastossa

Ilmestymästä lakanneet suomalaiset sanomalehdet
Suomalaiset uskonnolliset sanomalehdet
Tampereen media
Fasisti (elokuva)

Fasisti () on italialais-ranskalais-länsisaksalainen draamaelokuva vuodelta 1970. Elokuva perustuu Alberto Moravian samannimiseen romaaniin vuodelta 1954, ja sen on ohjannut ja käsikirjoittanut Bernardo Bertolucci.

Juoni 

Elokuvan päähenkilö on fasistisessa Italiassa elävä Marcello Clerici, joka pyrkii mukautumaan maan vallitsevaan fasistiseen ideologiaan. Italian salainen poliisi lähettää Marcellon Ranskaan salamurhaamaan entisen opettajansa, joka on fasismin vastustaja.

Rooleissa 

 Jean-Louis Trintignant - Marcello Clerici
 Dominique Sanda - Anna Quadri
 Stefania Sandrelli - Giulia
 Gastone Moschin - Manganiello
 Enzo Tarascio - Luca Quadri
 Pierre Clémenti - Lino

Vastaanotto 

Bertolucci sai Fasisti-elokuvasta parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuuden. Lisäksi elokuva oli ehdolla parhaan vieraskielisen elokuvan Golden Globe -palkinnon saajaksi.

Helsingin Sanomien Pertti Avola kutsui vuonna 2013 Fasistia yhdeksi elokuvahistorian parhaista kuvauksista totalitarismin houkutuksesta. Yhdysvaltalaisen Rotten Tomatoes -sivuston mukaan kaikki elokuvan saamat arvostelut ovat olleet myönteisiä.

Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti Fasistin kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.

Lähteet 

Italialaiset draamaelokuvat
Ranskalaiset draamaelokuvat
Saksalaiset draamaelokuvat
Vuoden 1970 italialaiset elokuvat
Vuoden 1970 ranskalaiset elokuvat
Vuoden 1970 saksalaiset elokuvat
Eikä yksikään pelastunut (televisiosarja)

Eikä yksikään pelastunut (engl. And Then There Were None) on vuonna 2015 julkaistu brittiläinen jännityssarja, joka perustuu Agatha Christien klassikkoromaaniin Eikä yksikään pelastunut. Sarjan käsikirjoitti Sarah Phelps ja ohjasi Craig Viveiros.

Eikä yksikään pelastunut esitettiin Isossa-Britanniassa jouluna 2015 BBC One -kanavalla kolmessa 70 minuutin osassa. Suomessa MTV3 esitti sarjan neljässä 45 minuutin osassa 26. joulukuuta 2016 alkaen.

Rooleissa

Juoni
Kahdeksan henkilöä, tohtori Armstrong, rikosylikonstaapeli Blore, neiti Emily Brent, Vera Claythorne, kenraali Macarthur, Anthony Marston, Philip Lombard ja tuomari Wargrave, kutsutaan lomailemaan Sotilassaarelle. Saarella sijaitsevassa talossa ovat palvelusväkenä herra ja rouva Rogers. Paikalla eivät kuitenkaan ole herra ja rouva Owen, jotka ovat kutsuneet saarelle kaikki vieraat.

Jokaisen vieraan makuuhuoneen seinällä on vanha lastenloru, jossa kuvataan, kuinka kymmenestä sotilaasta ei jäänyt yhtään jäljelle. Ruokasalin pöydällä on kymmenen posliinista sotilasta.

Herra Owenin määräyksestä palvelijat laittavat illallisen jälkeen gramofoniin soimaan levyn, joka sisältää puheen, jossa jokaista paikalla ollutta syytetään murhasta.

Pian vieraita aletaan murhata lorun mukaan yksitellen.

Vastaanotto
Eikä yksikään pelastunut sai Britanniassa hyvän vastaanoton kriitikoilta. Sarja oli Britannian TV:n toiseksi katsotuin ohjelma jouluna 2015.

Lähteet

Brittiläiset draamasarjat
Agatha Christien teoksiin perustuvat televisiosarjat
BBC:n televisio-ohjelmat
2010-luvun televisiosarjat
Valkoinen terrori

Valkoinen terrori viittaa ainakin seuraaviin historiallisiin taistelun ulkopuolisiin, järjestelmällisiin poliittisiin väkivaltaisuuksiin:

 Valkoinen terrori Ranskassa (1795), poliittiset väkivaltaisuudet Maximilien Robespierren syrjäyttämisen ja mestauksen jälkeen
 Valkoinen terrori Ranskassa (1815), poliittiset väkivaltaisuudet Napoleon Bonaparten kannattajia vastaan Ludvig XVIII:n palatessa valtaan
 Valkoinen terrori (Venäjä), järjestelmälliset poliittiset väkivaltaisuudet Venäjän valkoisen armeijan vihollisia vastaan Venäjän sisällissodan aikana
 Valkoinen terrori (Suomi), Suomen sisällissodassa taistelleiden valkoisten tekemät väkivaltaisuudet
 Valkoinen terrori (Unkari), vastavallankumouksellisen väkivallan aika Unkarin neuvostotasavaltaa ja kommunisteja vastaan
 Valkoinen terrori (Kreikka), laajamittaiset väkivaltaisuudet Kreikan kansallisen vapautusarmeijan entisiä jäseniä vastaan
 Valkoinen terrori (Kiina), Shanghain verilöyly vuonna 1927
Metelinkiukaat

Metelinkiukaat  on Päijänteen saariryhmä Keski-Suomessa Jyväskylän Korpilahdella. Se sijaitsee Vanhanselän pohjoispuolella.

Metelinkiukaat

Maantietoa 
Saariryhmässä on neljä saarta, joista suurin saari on 260 metriä pitkä, 130 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,9 hehtaaria . Saaria suojaa pohjoisessa Oravisaari ja kaakossa Vehkasaari. Lännessä päin sijaitsee pieni Hiidenlahti, joka jää Vanhannenän ja Viitanenän niemien suojaan. Saaria erottaa mantereesta Oravisalmi, jonka nimi on Metelinkiukaiden kohdalla Omenalahti. Salmen takana mantereella kohoaa Oravivuori, jonka eteläosaa kutsutaan Kukkulankorveksi. Siellä kohoaa näkötorni paikalla, joka toimi yhtenä Struven ketjun kolmiomittauspaikkana. Saaret ovat matalia ja suurin saari on samalla myös korkein. Se yltää noin 90 metrin korkeuteen merenpinnasta (mpy.), jolloin se kohoaa 12 metrin korkeuteen Päijänteen vedenpinnasta. Suurimmalla ja pienimmällä saarella on vapaa-ajan asunto. Muut saaret ovat autioita. Saaret ohittaa Oravisalmen kautta merkitty veneväylä.

Luontoarvoja  
Saaret ovat luonnonsuojelualueita, jotka on sisällytetty osaksi Natura 2000-aluetta Vanhanselkä–Ruppavuori (FI0900079, yhteensä 306 ha). Muuta saaret paitsi eteläisin saari ovat suojeltuja ja suurin saari on mökkitonttia lukuun ottamatta suojeltu.

Etymologiaa 
Metelinkiukaat-nimi taas viittaa siihen, että paikka on mahdollisesti ollut muinaisuskon kannalta esimerkiksi palvontapaikka tai hautauspaikka, lapinraunio. Metelinkiuas, joka näyttää lähinnä kiviröykkiöltä eli lapinrauniolta, on eräs näiden kansanomainen nimitys.

Katso myös 
 Luettelo Suomen Natura 2000 -alueista

Huomautukset

Lähteet 

Päijänteen saaret
Korpilahden saaret
Urmas Kruuse

Urmas Kruuse (s. 14. heinäkuuta 1965  Elva, Viro) on virolainen poliitikko. Hän on ollut Viron maaseutuministeri 2015–2016 ja uudelleen vuodesta 2021. Vuosina 2014–2015 hän oli terveys- ja työministeri. Kruuse on Reformipuolueen jäsen.

Kesäkuusta heinäkuuhun 2022 Kruuse toimi myös Viron ympäristöministerinä, kun pääministeri Kaja Kallas erotti keskustapuolueen ministerit.

Nuoruus
Kruuse kävi Elva keskikoulua ja suoritti liikkeenjohdon loppututkinnon International University Audentesissa. Vuosina 1997–1999 hän työskenteli myyntijohtajana Siberry Rebase Hulgiladussa ja 1999–2002 Kesko Food AS: myyntijohtajana. Kruuse on myös esiintynyt muusikkona.

Poliittinen ura
Vuosina 2002–2007 Kruuse oli kotikaupunkinsa Elvan kaupunginjohtaja ja 2007–2014 Tarton kaupunginjohtaja.

Kruuse nimitettiin terveys- ja työministeriksi Taavi Rõivasin ensimmäiseen hallitukseen 26. maaliskuuta 2014 ja maaseutuministeriksi 9. huhtikuuta 2015 Rõivasin toiseen hallitukseen.

Lähteet

Tarton kaupunginjohtajat
Viron kunnanjohtajat
Viron ministerit
Viron reformipuolueen poliitikot
Ympäristöministerit
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Grantchester

Grantchester on brittiläinen rikosdraamasarja, joka perustuu James Runcien The Grantchester Mysteries -rikosromaaneihin. Sarjan pääosaa, pastori Sidney Chambersia näyttelee James Norton. Grantchester sijoittuu 1950-luvulle.

Grantchester alkoi ITV-kanavalla Isossa-Britanniassa vuoden 2014 syksyllä. Suomessa sarjaa on esittänyt Yle TV1.

Juoni
Anglikaanisen kirkon pappi Sidney Chambers asuu 1950-luvun pienessä Grantchesterin kylässä Cambridgeshiren kreivikunnassa. Sidney on traumatisoitunut toisessa maailmansodassa ja kärsii alkoholiogelmasta. Ihmiset uskoutuvat nuorelle pastorille, ja tämän takia hän saa tietoonsa myös asioita, jotka eivät kestä päivänvaloa. Sidney ystävystyy paikallisen rikostutkijan, komisario Geordie Keatingin (Robson Green) kanssa ja auttaa häntä kylässä tapahtuneiden murhien ratkaisussa.

Näyttelijät

Nykyiset

Entiset

Lähteet:

Aiheesta muualla 
 Sarja Ylen sivuilla
 ITV press pack
 The Grantchestermysteries.com

Lähteet 

Brittiläiset draamasarjat
Brittiläiset rikossarjat
2010-luvun televisiosarjat
ITV:n televisio-ohjelmat
Kansainväliset vedet

Kansainväliset vedet, erotuksena aluevesistä, ovat vesialueita, jotka eivät ole minkään valtiovallan alaisina. Kansainvälisillä vesillä ei ole itsenäisyyden statusta, joten niiden katsotaan olevan terra nulliusta eli ei-kenenkään maata.

Kaikilla valtioilla on täten oikeus kalastukseen, veneilyyn, ylilentoihin, tutkimukseen ja kaapeleiden sekä putkijohtojen asennukseen kansainvälisillä vesillä.

Rajat 
Useat valtiot jotka ovat allekirjoittaneet Yhdistyneiden kansakuntien merioikeusyleissopimuksen omaavat yksinomaisen talousvyöhykkeen, joka jatkuu 200 meripeninkulmaa eli noin 370 kilometriä valtion rannikolta avomerelle. Näiden alueiden sekä aluevesien ulkopuoliset merialueet ovat poikkeuksetta kansainvälisiä vesiä.

Lakien toteutus kansainvälisillä merialueilla 
Yleensä laivat jotka seilaavat kansainvälisillä vesillä noudattavat ja valvovat rekisteröintimaansa tai lippuvaltionsa lakeja. Poikkeuksena ovat tapaukset, joissa laiva itsessään joutuu rikoksen, kuten merirosvouden kohteeksi, jolloin mikä tahansa valtio voi käyttää lakejaan rikoksen selvittämiseen kansainvälisen oikeuden normiston puitteissa.

Poliittinen maantiede
Ragnarok Juletide

Ragnarok Juletide on 7. marraskuuta 2014 Spinefarm Recordsin julkaisemana ilmestynyt Raskasta joulua -projektin albumi. Sillä suomalaiset rock- ja metallimuusikot esittävät uudelleensovitettuja versioita joululauluista. Se on neljäs projektin julkaisema levy.

Levy on projektin ensimmäinen englanninkielinen levy. Se sijoittui Suomen albumilistalla 43:nneksi.

Kappaleet 

 - Marco Hietala
 - Jarkko Ahola, Juha-Pekka Leppäluoto
 - Marco Hietala, Tony Kakko, Jarkko Ahola, Juha-Pekka Leppäluoto
 - Juha-Pekka Leppäluoto
 - Elize Ryd, Tony Kakko
 - Jarkko Ahola
 - Jarkko Ahola
 - Tony Kakko
 - Marco Hietala

 - Elize Ryd, Marco Hietala

Arvostelut 
 We Love Metal: 
 Metal Imperium: 
 New Noise Magazine: 
 Metal Rules: 
 Planetmosh: 
 Mesta.com: positiivinen.

Lähteet 

Raskasta joulua -albumit
Vuoden 2014 joulualbumit
Kejsmolandsbackenin jätinkirkko

Kejsmolandsbackenin jätinkirkko on Pohjanmaalla Pedersören Purmossa sijaitseva  jätinkirkko.

Sijainti 
Jätinkirkko sijaitsee Purmon kirkosta 10,5 kilometriä eteläkaakkoon Edetissä olevalla Kejsmolandsbackenin mäellä 950 metriä Purmonjoesta länteen. Mäen 55 metrin korkeuskäyrän eteläpäässä sijaitsee selvästi hahmoteltavissa oleva jätinkirkko.

Jätinkirkko ja sen ympäristön kohteet 
Mäen päällä sijaitsee kivistä puhtaaksi raivattu terassimainen alue, jota kiertää kivivalli. Vallin pituus on 28 metriä ja leveys 20 metriä. Vallien sisälle jäävä alue on 15 metriä pitkä ja 10 metriä leveä. Kivivallin leveys vaihtelee 3–5 metriä. Jätinkirkon pituusakseli suuntautuu 42° pohjoissuunnasta vastapäivään eli luoteeseen. Kivivallissa on kaksi matalampaa kohtaa, joita kutsutaan porteiksi. Toinen portti aukeaa jätinkirkon keskikohdasta katsoen 43° pohjoissuunnasta myötäpäivään eli koilliseen ja toinen portti aukeaa 320° pohjoissuunnasta myötäpäivään eli luoteeseen.

Kivivallin ulkopuolelta on löytynyt kaksi kiviröykkiötä. Niitä arvellaan löytyvän vielä lisää. Kivivallin sisäpuolella on röykkiömäisiä muodostelmia ja niiden lisäksi havaittiin kaivettuja kohtia. Havaitut kohteet näkyivät selvästi vuonna 2008 tehdyn kulotuksen jälkeen.

Tutkimuksia 
Vuonna 2008 jätinkirkon alueella suoritettiin tarkastus (Kaisa Lehtonen ja Pentti Risla), mutta kohdetta ei ole tutkittu kaivauksin.

Katso myös 
 Jäknabackenin jätinkirkko on toinen purmolainen jätinkirkko, joka sijaitsee 5,8 kilometriä koilliseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Okkonen, Jari: Jätinkirkot – Pohjanmaan arvoitukselliset muinaisjäännökset, Arkeologia NYT! 2-3/2008 5–7

Suomen jätinkirkot
Purmo
Pohjanmaan historia
Eerik Juhananpoika Vaasa

Eerik Juhananpoika Vaasa, () (1470 − 8. marraskuuta 1520) oli ruotsalainen valtaneuvos, joka tunnetaan kuitenkin parhaiten Kustaa Vaasan isänä. Eerik Vaasan vanhemmat olivat Juhana Kristerinpoika Vaasa ja Birgitta Kustaantytär Sture. Eerikin äiti oli Sten Sture vanhemman sisar.

Eerik meni oletettavasti 1490-luvun loppupuolella naimisiin Cecilia Maununtytär Ekan kanssa, ja sai hänen kanssaan kahdeksan lasta.

Eerik mestattiin 8. marraskuuta 1520 Tukholman verilöylyssä, kun taas hänen vaimonsa ja tyttärensä Margareta, Märta ja Emerentia vangittiin.

Lapset 
Eerik Vaasa sai vaimonsa Cecilia Ekan kanssa kahdeksan lasta, joista Märta ja Emerentia olivat kaksoissiskot. Hänellä saattoi myös olla avioton poika nimeltä Martin tai Mårten Knutsson Munk, joka toimi Tukholman kuninkaanlinnan kirjurina ja joka teloitettiin vuonna 1537 maanpetoksesta syytettynä.

Cecilia Ekan kanssa:
 Kustaa (12. toukokuuta 1496 – 29. syyskuuta 1560), sittemmin Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa
 Margareta (1497 – 31. joulukuuta 1536, Tallinna), kahdesti naimisissa
 Johan (1499 – kuoli sairauteen)
 Magnus (s. 1501 – k. sairauteen ennen vuotta 1529)
 Anna (1503–1516), nunna tai ainakin kuoli Vadstenan luostarissa
 Birgitta (1505 – kuoli nuorena)
 Emerentia (1507–1522)
 Märta (1507–1522)

Mahdollisesti avioliiton ulkopuolisesta suhteesta:
 Mårten Knutsson Munk (k. 1537)
Jotkin lähteet mainitsevat Magnusin kuolinvuodeksi 1529, mutta Gillingstamin mukaan se ei voi pitää paikkansa, koska erään vuonna 1528 tapahtuneen perinnönjaon yhteydessä ainoaksi Kustaa Vaasan elossa olevaksi sisarukseksi mainittiin Margareeta.

Lähteet 

Tukholman verilöylyssä teloitetut
Vaasa, Eerik Juhananpoika
Vuonna 1470 syntyneet
Vuonna 1520 kuolleet
Lindita Halimi

Lindita Halimi (s. 24. maaliskuuta 1989 Vitina, Kosovon sosialistinen alue), tunnettu myös nimellä Lindita, on kosovonalbanialainen laulaja ja lauluntekijä. Lindita nousi kuuluisuuteen voittaessaan albanialaisen laulukilpailun Top Festin kuudennen tuotantokauden, kappaleella Ëndërroja (). 23. joulukuuta 2016 Lindita Halimi voitti Festivali i Këngësin 55. tuotantokauden kappaleella ”Botë” (), ja edusti näin Albaniaa vuoden 2017 Euroviisuissa. Hänen euroviisukappaleensa ”World” on englanninkielinen versio ”Botësta”.

Elämäkerta 
Lindita syntyi Vitinassa, Kosovossa. Hän osallistui Ethetin (Albanian Idols) kolmannelle tuotantokaudella ja saavutti sijan Top 10:ssä. Halimi on osallistunut Top Festiin kahdesti. Vuonna 2009 hän voitti kilpailun. Lindita on julkaissut lukuisia singlejä, enimmäkseen balladeja. Vuonna 2013 hän muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän myös osallistui vuoden 2016 American Idolsiin päässen Top 51:een. Joulukuussa 2014 hän palasi takaisin Albaniaan, osallistuakseen Festivali i Këngësin 53. tuotantokaudelle, jossa hän sijoittui kolmanneksi. Hän voitti kuitenkin Festivali i Këngësin 55. tuotantokauden kappaleella ”Botë”, ja tuli näin edustamaan Albaniaa vuoden 2017 Eurovision laulukilpailussa.

Lähteet 

 Albanialaiset laulajat
 Albanian euroviisuedustajat
 Kosovolaiset laulajat
 Vuoden 2017 euroviisuedustajat
Vuonna 1989 syntyneet
Elävät henkilöt
Walter Jon Williams

Walter Jon Williams (s. 1953) on yhdysvaltalainen science fiction kirjailija. Aiemmin hän on kirjoittanut meriseikkailufiktiota nimellä Jon Williams, joista useat historialliset romaanit sijoittuvat purjelaivojen aikaan. 

Hän on voittanut mm. Nebula-palkinnon sekä ollut ehdolla mm. Hugo- ja Locus-palkinnoille.

Teoksia 
 Privateers and Gentlemen -sarja (1981-1984).

 Knight Moves (1985), Philip K. Dick -palkinto ehdokas

 Rautahermot (engl. Hardwired) (1986), Locus-palkinto ehdokas

 Aristoi (1992), Hugo-ehdokas

 Metropolitan -sarja
 Metropolitan (1995), Nebula-ehdokas
 City on Fire (1997), Hugo-ehdokas; Nebula-ehdokas

Novelleja 

 Foreign Devils antologiassa War of the Worlds: Global Dispatches (1996), Sidewise-palkinto voittaja
 Daddy's World (2000), Nebula-palkinnon voittaja
 The Green Leopard Plague (2004), Nebula-palkinnon voittaja, Hugo-ehdokas

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset tieteiskirjailijat
Elävät henkilöt
Emanuel Nobel

Emanuel Nobel (10. kesäkuuta 1859 – 31. toukokuuta 1932) oli ruotsalais-venäläinen teollisuusmies, joka johti Bakussa toiminutta Branobel-öljy-yhtiötä.

Nobelin vanhemmat olivat Branobel-yhtiön perustaja Ludvig Nobel ja tämän ensimmäinen vaimo Mina Ahlsell. Hän oli Immanuel Nobelin pojanpoika ja Alfred Nobelin veljenpoika. Emanuel Nobel tuli Branobelin johtajaksi isänsä kuoltua 1888. Yhtiön omistajiin kuuluivat Nobelin ja hänen sisarustensa lisäksi hänen setänsä Robert Nobel ja Alfred Nobel.

Emanuel Nobel solmi vuonna 1898 lisenssisopimuksen dieselmoottorin keksijän saksalaisen Rudolf Dieselin kanssa. Hän perusti Pietariin maailman ensimmäisen dieselmoottoritehtaan, jonka valmistamia moottoreita alettiin käyttää Branobelin säiliölaivoissa. Branobel laajensi myös toimintaansa Kaspian meren alueella muun muassa Groznyyn ja Dosseriin.

Emanuel Nobelin setä Alfred Nobel testamenttasi kuoltuaan 1898 suurimman osan omaisuudestaan Nobel-säätiön luomiseen sekä Nobelin palkintojen rahoittamiseen. Hänen veljensä Robertin perilliset käynnistivät oikeusjutun testamentin mitätöimiseksi. Emanuel Nobel halusi kuitenkin, että hänen setänsä toiveita noudatettaisiin ja hän vetosi asiassa muun muassa Ruotsin kuninkaaseen Oskar II:een. Testamenttiasiassa päästiinkin lopulta sopuun ja Nobelin säätiö saattoi aloittaa toimintansa.

Emanuel Nobel oli isänsä tavoin innokas taiteen kerääjä ja hänen maalaus- ja esinekokoelmiaan oli Nobelin perheen Pietarin asuinpalatsissa ja perheen kesänviettopaikassa Kirjolan kartanossa Karjalan kannaksella. Merkittävä osa kokoelmista säästyi Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen bolsevikkien takavarikoilta, sen sijaan Kirjola tuhoutui talvisodan aikana 1940.

Emanuel Nobel pakeni Venäjältä kesällä 1918 lokakuun vallankumouksen jälkeen. Nobelin perheen Venäjällä olleet omistukset muun muassa Branobel öljy-yhtiö joutuivat takavarikoitaviksi. Emanuel Nobel vetäytyi syrjään liiketoimista ja vietti viimeiset vuotensa Ruotsissa, jossa hän myös kuoli.

Kirjallisuutta 
 Yergin, Daniel: The Prize: The Epic Quest for Oil, Money & Power. Free Press 1993. ISBN 0671799320
 Tolf, Robert W.: The Russian Rockefellers: The Saga of the Nobel Family and the Russian Oil Industry. Hoover Press 1976. ISBN 0817965815.

Aiheesta muualla 
 Branobel-öljy-yhtiön historiasta kertova sivusto
 Brita Asbrink: The Nobels in Baku : Swedes' Role in Baku's First Oil Boom, Azerbaijan International Summer 2002 (10.2)
 Venäjän öljylähteillä. Veljekset Nobel-yhtiön naftateollisuuslaitokset Bakussa, Suomen Kuvalehti, 05.05.1923, nro 18, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Venäläiset yritysjohtajat
Ruotsalaiset yritysjohtajat
Vuonna 1859 syntyneet
Vuonna 1932 kuolleet
Nico Gross

Nico Gross (s. 26. tammikuuta 2000) on sveitsiläinen jääkiekkoilija, joka edustaa National League A-joukkue EV Zugia. Kauden 2017–2018 hän pelasi vuokrasopimuksella OHL-liigan Oshawa Generalsissa. Ollessaan vasta 16-vuotias, Gross nimettiin Sveitsin maajoukkueen kokoonpanoon alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuihin 2017.

Lähteet 

Sveitsiläiset jääkiekkoilijat
Vuonna 2000 syntyneet
Elävät henkilöt
Venäjän puolustusministeriön Tu-154-onnettomuus (2016)

Venäjän puolustusministeriön Tupolev Tu-154 -onnettomuus tapahtui 25. joulukuuta 2016, kun Sotšista Syyriaan Venäjän ilmavoimien Hmeimimin lentotukikohtaan matkalla ollut Venäjän puolustusministeriön Tupolev Tu-154 -matkustajakone putosi mereen. Onnettomuudessa kuolivat kaikki koneessa olleet 92 henkilöä, joista 83 oli matkustajia ja kahdeksan miehistön jäsentä. Kone katosi tutkasta 20 minuuttia nousun jälkeen Venäjän aluevesillä Sotšin eteläpuolella Mustallamerellä.  Konetyyppi on asetettu toistaiseksi lentokieltoon.

Koneen musta laatikko, runko ja osia on löytynyt merestä parin kilometrin päästä Sotšin rannikolta. Osat ovat levinneet puolen kilometrin säteelle ja ovat 27 metrin syvyydessä. Putoamissyyksi varmistui mustien laatikoiden analysoinnin jälkeen vika koneen siivekkeissä. Konetyyppi oli Tupolev Tu-154, jonka valmistus päättyi vuonna 2013. Tyypin koneita on tuhoutunut tätä ennen 69 kappaletta.

Matkustajina oli Puna-armeijan kuoron laulajia ja tanssijoita, sotilaita ja median edustajia.

Venäjän presidentti Vladimir Putin julisti 26. joulukuuta maansurun.

Lähteet

Lento-onnettomuudet Venäjällä
Vuoden 2016 lento-onnettomuudet
Krasnodarin aluepiiri
Mikko Spolander

Mikko Spolander (s. 1967) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee valtiovarainministeriön kansantalousosaston osastopäällikkönä. Aiemmin Spolander on työskennellyt ekonomistina Suomen Pankissa sekä Euroopan keskuspankissa. Hän toimi Taloustieteellisen Seuran puheenjohtajana vuonna 2001. 

Koulutukseltaan Spolander on kauppatieteiden lisensiaatti Helsingin kauppakorkeakoulusta. Hän valmistui lisensiaatiksi otsikolla "Measuring exchange market pressure and central bank intervention" vuonna 1999. Spolanderin ohjaajana toimi professori Pertti Haaparanta.

Spolander oli RUK-kurssin 200 oppilaskunnan hallituksen puheenjohtaja.

Lähteet 

Suomalaiset taloustieteilijät
Ministeriöiden osastopäälliköt
Elävät henkilöt
Vuonna 1967 syntyneet
Karangana

Karangana on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Yorosson piirissä Malissa. Se sijaitsee Koutialan ja Burkina Fason välisen maantien varrella 33 kilometriä Yorossosta lounaaseen. Kunnassa on 17 000 ja kylässä 4 000 asukasta (vuonna 2009).

Karanganan kunnan pinta-ala on noin 216 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Yorosson ja Kiffosso I:n, idässä Kouryn, etelässä Ourikélan sekä lännessä Koutialan piirin Nafangan ja pohjoisessa Zébalan kuntiin. Seutu kuuluu Sudanin ilmastovyöhykkeeseen.

Kuntaan kuuluu yhdeksän kylää. Asukkaat ovat etupäässä miniankoja.

Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kaupankäynti ja käsityöammatit. Tärkeimmät viljelykasvit ovat puuvilla, durra, hirssi ja maissi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja aasit. Teollisuus käsittää puuvillankäsittelylaitoksen ja myllyn.

Kunnassa toimii kymmenen alakoulua, kolme koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED), yläkoulu ja koraanikoulu. Karanganassa on terveyskeskus.
 
Paikallisia nähtävyyksiä ovat muinaiset raudantuotannon jäänteet, pyhät puut ja lammet krokotiileineen ja pyhine kaloineen, Noupinésson luolat sekä miniankojen perinteinen kulttuuri.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Karanganan kunnalle omistettu blogi 

Malin kunnat
Yorosson piiri
The Devil Put Dinosaurs Here


The Devil Put Dinosaurs Here on grungeyhtye Alice in Chainsin viides studioalbumi. Se julkaistiin 28. toukokuuta 2013 levymerkillä Capitol Records. Albumi on musiikinlajiltaan monimuotoinen, ja se yhdistelee bluesia, rockia ja metallimusiikkia. Albumi on sävyltään synkeä ja mollivoittoinen.

Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan toiselle sijalle. Suomessa se debytoi virallisen albumilistan kuudennella sijalla, ja se pysyi listalla yhteensä viisi viikkoa.

Vastaanotto 
Album sai hyvän vastaanoton. Albumiarvosteluiden keskiarvoja mittaavan Metacriticin arvosana albumille on 70/100, mikä perustuu yhteentoista ammattilaisarvioon. Viihdesivusto Imperiumin Serpent kehui albumin moninaisuutta sekä piti yhtyeen musiikillista uudistumista onnistuneena. Kehuja saivat myös albumin tuotanto sekä musiikin ilmavuus. Rumban Kimmo Koskinen antoi albumille kolme tähteä viidestä. Hän piti albumin raskaita, laahaavia ja nerokkaita harmonioita sen vahvuutena ja heikkoutena, ja sanoi yhtyeen jäävän monipuolisuudessa sekä tempohaarukassa puolitiehen.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Jerry Cantrell – laulu, kitarat
 Sean Kinney – rummut, lyömäsoittimet
 Mike Inez – basso, taustalaulu
 William DuVall – laulu (paitsi ”Choke”), taustalaulu, rytmikitara, soolokitara (”Phantom Limb”)

Tuotanto 
 Nick Raskulinecz – tuottaja
 Paul Figueroa – äänittäjä
 Randy Staub – miksaaja
 Ted Jensen – masteroija
 Ryan Clark – grafiikka
 Kabacchi & Ballista – valokuvat

Arvostelut 
 Metacritic: 70/100
 Allmusic: 
 Imperiumi.net: 
 Pitchfork Media: 5.9/10
 Rolling Stone: 
 Rumba:

Lähteet 

Vuoden 2013 albumit
Alice in Chainsin albumit
Savu-ukko

Savu-ukko (Räuchermann) on Erzgebirgen vuoristoalueella itäisessä Saksassa puusta valmistettu joulun aikaan käytetty suitsukekoriste.

Savu-ukko 
Suitsukekynttilöitä polttavia savu-ukkoja alettiin myydä Erzgebirgen alueella 1850-luvulla. Ne luovat ympäristöönsä viihtyisyyttä ja turvallisuuden tunnetta. Savu-ukot esittävät arkipäivän henkilöhahmoja kuten lelukauppiasta, lammaspaimenta ja musikanttia. Suitsuke laitetaan savu-ukon sisään irrottamalla ukon ylävartalo ja laittamalla nuken sisälle hehkuva suitsukekynttilä, minkä jälkeen ukon ylävartalo laitetaan takaisin paikoilleen.

Suitsutuskynttilä 
Suitsutuskynttilät on valmistettu alusta saakka samoista raaka-aineista. Se koostuu pääosin puuhiilestä, perunajauhosta ja santelipuusta, joihin on lisätty hajusteita kuten suitsuketta, mirhamia, ruusuöljyä, laventeliöljyä, kuusenneulasöljyä ja neilikkaöljyä. Raakamassasta muovaillaan pieniä kartioita, jotka lopuksi kuivataan.

Nykypäivä 
Nykyään suitsutuskynttilän tuoksua levittävät mitä moninaisimmat esineet ja hahmot. Erittäin suosittuja ovat savumökit ja savutakat. Kesäisin niitä käytetään myös karkottamaan hyttysiä, ampiaisia ja muita hyönteisiä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Joulu Saksassa
Erzgebirge
Suitsuke
Käsityöt
Artsvik Harutjunjan

Artsvik Harutjunjan (armeniaksi: Արծվիկ Հարությունյան) (s. 21. lokakuuta 1984, Kapan, Armenian SNT), tunnettu myös taiteilijanimellään Artsvik, on armenialainen laulaja ja lauluntekijä. Hän edusti Armeniaa kappaleella "Fly With Me" vuoden 2017 Eurovision laulukilpailussa Kiovassa.

Elämä ja ura

Lapsuus 
Artsvik Harutjunjan syntyi vuonna 1984 Kapanissa, Armenian SNT:ssa.

2013 
Vuonna 2013 hän oli kilpailijana Golosin (Venäjän versio The Voice -kilpailusta) 2. tuotantokaudella. Kilpailun aikana Harutjunjan oli Pelageyan joukkueessa. Hän tippui kaksintaistelussa.

2016 
Harutjunjan kilpaili Armenian vuoden 2017 euroviisukarsintakilpailussa (Depi Evratesil), jonka hän voitti 24. joulukuuta 2016 pidetyssä finaalissa.

Lähteet 

Armenialaiset laulajat
Armenian euroviisuedustajat
Vuoden 2017 euroviisuedustajat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Lina Lehtovaara

Lina Lehtovaara (o.s. Långbacka, s. 23. kesäkuuta 1981 Kokkola) on suomalainen jalkapalloerotuomari. Hän on tuomaroinut muun muassa Mestarien liigan finaalin 2022 ja kaksi ottelua EM-kilpailuissa 2022.

Ura 
Lehtovaarasta aloitti erotuomaroinnin 17-vuotiaana tuomitsemalla junioriotteluita. Vuonna 2002 hän toimi ensi kertaa erotuomarina Kolmosessa ja vuonna 2003 avustavana erotuomarina Naisten SM-sarjassa. Hänestä tuli kansainvälinen FIFA-erotuomari vuonna 2009.

Kansainvälisesti Lehtovaara on tuomaroinut 40 eri maassa, Mestarien liigan finaalin lisäksi esimerkiksi Barcelonan ja Real Madridin välisen El Clásicon Mestarien liigassa maaliskuussa 2022. EM-kilpailuissa 2017 Lehtovaara toimi neljäntenä erotuomarina. EM-kilpailuissa 2022 hän tuomitsi kaksi alkulohko-ottelua ja oli neljäntenä tuomarina yhdessä puolivälierässä ja yhdessä välierässä. Hän on erotuomarikandidaatti maailmanmestaruuskilpailuihin 2023.

Suomessa Lehtovaara on tuomaroinut Kansallisessa Liigassa, miesten Kakkosessa ja miesten Ykkösessä.

Suomen Palloliitto on palkinnut Lehtovaaran vuoden erotuomarina 2015, 2016, 2018, 2019, 2020 ja 2021.

Yksityiselämä 
Lehtovaara on kotoisin Kokkolasta ja asuu miehensä kanssa Paraisilla, missä hän työskentelee resurssiopettajana. Koulutukseltaan Lehtovaara on kasvatustieteiden maisteri.

Lehtovaaran pikkuveli on pääsarjatasolla pelannut jalkapallomaalivahti Gustav Långbacka.

Lähteet 

Suomalaiset jalkapallotuomarit
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Juha Pikkarainen

Juha Pikkarainen (s. 11. helmikuuta 1968 Kotka) on suomalainen näyttelijä ja oopperalaulaja, jonka ääniala on basso. Hän suoritti opintonsa Tampereen yliopistossa näyttelijäntyönlaitoksella (NäTy) 1989–1993. Myöhemmin hän opiskeli laulua Raimo Laukan ja sittemmin Jukka Rasilaisen ja Juha Uusitalon johdolla.

Pikkarainen esiintyi solistina oopperassa ensimmäisen kerran Tampereen oopperassa 2012. Tunnetuin rooli lienee Rokan rooli Tauno Pylkkäsen oopperassa Tuntematon sotilas Oulun kaupunginteatterissa 2014. Oopperan ohjasi Kom-teatterin nykyinen johtaja Lauri Maijala. Syksyllä 2016 Pikkarainen lauloi Toivo Kuula laulukilpailun finaalissa.Pikkarainen lauloi Paavo Ruotsalaisen roolin Joonas Kokkosen Viimeisten kiusausten esityksissä Lahden kv. urkuviikolla 2019 elokuussa. 

Pikkarainen on ollut kiinnitettynä näyttelijänä Tampereen teatterissa (1991-92), Mikkelin teatterissa (1993-95) ja Kajaanin kaupunginteatterissa (1996-99). Kiinnitettynä laulajana hän oli kansallisoopperan kuorossa (2014-16 ja 2019)

Näyttelijänä 
 Tampereen teatteri 1991–1992
 Mikkelin teatteri 1993–1995
 Kajaanin kaupunginteatteri 1996–1999

Vuonna 1968 syntyneet
Suomalaiset baritonit
Suomalaiset näyttelijät
Elävät henkilöt
Luettelo jääkiekon olympiamitalisteista

Jääkiekko on ollut olympialaisten kisaohjelmassa vuoden 1920 kesäolympialaisista lähtien. Menestynein maa olympialaisten jääkiekossa on Kanada.

Miehet

Naiset

Mitalitilasto (miehet)

Lähteet

Jääkiekko
Jääkiekko olympialaisissa
Leo Skurnik

Leo Skurnik (28. maaliskuuta 1907 Helsinki – 4. joulukuuta 1976 Oulu) oli lääkäri ja yksi jatkosodan aikana rautaristillä palkituista, mutta siitä kieltäytyneistä suomenjuutalaisista.

Henkilöhistoria
Skurnikin vanhemmat olivat liikemies Ben-Zian Skurnik ja Sarah Skurnik. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1939 oli Lempi Irene Laukka ja toinen vuodesta 1949 Helmi Annikki Kaisto. Skurnik tuli ylioppilaaksi Helsingissä 1926 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1937. Iin kunnanlääkärinä Skurnik toimi 1939–1947, Rauma-Raahe Oy:n tehtaanlääkärinä Haukiputaan Martinniemessä 1947–1950, Paavolan ja Revonlahden kunnanlääkärinä 1953–1961 ja Oulun kaupungin lääkärinä vuodesta 1961.

Rautaristi 
Sodissa Skurnik toimi patteriston, rykmentin ja kenttäsairaalan lääkärinä, hänen sotilasarvonsa oli lääkintämajuri (1943). Saksalaiset ehdottivat Skurnikille jatkosodan aikana rautaristiä, yhtenä neljästä Suomen juutalaisesta kansalaisesta. Prosessin tarkkaa ajankohtaa ei ole saatu selvitettyä, koska sitä kuten muita kolmea vastaavaa tapausta koskevat dokumentit ovat kadonneet. Rautaristiä ehdotettiin Skurnikille ilmeisesti saksalaisen haavoittuneen noutamisesta "ei-kenenkään-maalta" kiivaan taistelun aikana lääkintämiesten siitä kieltäydyttyä sekä kenttäsairalaan evakuoinnista vihollisen sulkutulikeskityksen alta Kiestingissä.

Skurnikin rautaristiepisodiin liittyy, että hän sai tietää vireillä olevasta prosessista etukäteen kenraali Hjalmar Siilasvuolta, jonka kanssa Skurnik oli hyvissä väleissä. Tässä vaiheessa Skurnik päätti, toisin kuin hänen juutalainen upseerikollegansa Leo Jakobson, pysyä hiljaa ja odottaa, milloin saksalaiset huomaavat erehdyksensä. Niin ei kuitenkaan tapahtunut, jolloin Skurnik meni puhumaan Siilasvuolle kunniamerkistään todeten, että "kyllä kai sinä hyvä veli kenraali ymmärrät, että en minä voi juutalaisena ottaa tuollaista kunniamerkkiä vastaan". Samalla hän sanoi kenraalille, että tämä voisi kertoa saksalaisille upseeritovereilleen, että "tällaisilla kunniamerkeillä minä pyyhin persettäni". Ehkä hieman yllättävästi Siilasvuo todellakin välitti saksalaisille kollegoilleen sanatarkasti Skurnikin tokaisun. Siilasvuo ei tunnetusti pitänyt saksalaisista eikä ilmeisesti malttanut jättää käyttämättä tilaisuuksia, joissa hän saattoi sen heille osoittaa. Rintamalohkon saksalaisen sodanjohdon kuultua Siilasvuolta Skurnikin "terveiset", se vaati, että Skurnik luovutettaisiin heille "asianmukaisia rangaistustoimenpiteitä varten". Siilasvuo kuitenkin kieltäytyi ja kertoi Skurnikille sanoneensa saksalaisille, että "en kai minä teille parasta lääkäriäni luovuta."

Lähteet

Aiheesta muualla
 The Jews who fought for Hitler. Paul Kendall, The Telegraph 20.3.2014.
 Jukka Petäjä, 2017. Lauantaiessee: Natsi-Saksa palkitsi suomenjuutalaisia rautaristillä jatkosodassa. Helsingin Sanomat 14.10.2017, sivu C6.

Suomalaiset upseerit
Suomen juutalaiset
Suomalaiset lääkärit
Vuonna 1907 syntyneet
Vuonna 1976 kuolleet
Kaika

Kaika (, tunnetaan myös nimellä Wakayamatonekohikoobi no Mikoto) oli perinteisen japanilaisen tiedon mukaisesti Japanin yhdeksäs keisari.

Kaikan, kuten usean muunkaan varhaisen Japanin keisarin, valtakauden alkamis- ja päättymisvuotta ei ole varmasti saatu selville, ja hänen ollaan uskottu hallinneen vuodesta 158 eaa. vuoteen 98 eaa. Todellisuudessa Kaikan on kuitenkin saattanut elää vasta ensimmäisellä vuosisadalla.

Lähteet

Japanin keisarit
Saunakalja

Saunakalja on perinteinen suomalainen saunomiseen liittyvä kulttuuriperinne. Saunominen on ruokailun ohella tyypillisin arkipäiväntilanne, jolloin alkoholipitoista juomaa nautitaan Suomessa. 
Saunakalja juodaan nautinto- ja seurustelujuomana mutta ei päihtymistarkoituksessa. Juomat nautitaan löylyjen ottamisen välissä ja välittömästi saunomisen jälkeen mutta yleensä ei itse löylyhuoneessa.

Radio City selvitti kyselyssä toukokuussa 2014 mielipiteitä siitä, milloin olut maistuu parhaalta. Kyselyyn osallistui 1 700 henkilöä, joista 650 vastasi oluen maistuvan parhaalta saunomisen yhteydessä.

Historia 
Saunakaljoja ryhdyttiin ostamaan pienissä erissä keskioluen vapauttamisen jälkeen vuonna 1969.

Lähteet

Viitteet 
 

Saunakulttuuri
Alkoholi Suomessa
Olut
Lunch atop a Skyscraper

Lunch atop a Skyscraper on kuuluisa vuonna 1932 otettu mustavalkoinen valokuva. Se esittää työmiehiä syömässä lounasta rautapalkilla New Yorkin yllä. Time-lehti on valinnut kuvan sadan merkityksellisemmän julkaisemansa kuvan joukkoon. Alkuperäistä vedosta valokuvasta säilytetään Pennsylvaniassa. Valokuvan oikeudet omistaa nykyään Corbis Images.

Taustaa 
Valokuvassa 11 rakennustyöläistä istuu 256 metrin korkeudessa rautapalkilla New Yorkin yllä syömässä lounasta. Kuva on otettu 20. syyskuuta 1932 RCA Buildingin 69:ssä kerroksessa. Kuvaa on epäilty lavastetuksi Rockefeller Centerin pilvenpiirtäjiä mainostavaksi kuvaksi, mutta kuvassa esiintyviä työmiehiä pidetään silti oikeina.

Kuvan ottamisen aikaan paikalla oli kolme valokuvaajaa, joten kuvan ottajaa ei tiedetä. Charles Ebbetsiä on epäilty pitkään kuvan ottajaksi, mutta myöhemmin tämä tieto on kyseenalaistettu.

Kuvan henkilöt 
Suurin osa kuvassa esiintyvistä 11 työmiehestä on irlantilaisia siirtotyöläisiä, mutta kuvassa on myös muun maalaisia työmiehiä. Kuvassa viidentenä vasemmalta on ruotsalainen Albin Svensson. Kuvassa kuudentena vasemmalta on kanadalainen mohawk-intiaani Peter Rice. Kaikkein oikeanpuolimmainen mies on mahdollisesti slovakialainen Gusti Popovic.

Valokuvan oikeudet nykyään omistava Corbis Images on yrittänyt selvittää kuvassa esiintyvien työmiesten henkilöllisyyttä siinä kuitenkaan onnistumatta. Työmiesten henkilöllisyyttä on yritetty selvittää myös vuonna 2012 julkaistussa dokumentissa Men at Lunch.

Lähteet 

Valokuvat
1932
Aleksandr Antonov

Aleksandr Stepanovitš Antonov (26. heinäkuuta (J: 8. elokuuta) 1889 Moskova, Venäjän keisarikunta – 24. kesäkuuta 1922 Nižni Šibrjai, Tambovin kuvernementti, Neuvosto-Venäjä) oli venäläinen sosialistivallankumouksellisen puolueen jäsen, joka toimi vuonna 1920 bolševikkien valtaa vastustaneen Tambovin talonpoikaiskapinan johtajana.

Antonov syntyi räätälin poikana Moskovassa, mutta varttui Tambovin alueella. Hänet erotettiin Tambovin reaalikoulusta vallankumouksellisen toimintansa vuoksi. Hän liittyi 16-vuotiaana sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen ja osallistui vuosina 1905–1908 puolueen maanalaisen organisaation toteuttamiin ryöstöihin. Jäätyään kiinni Jevno Azefin ilmiantamana vuonna 1909 Saratovissa Antonov tuomittiin kuolemaan, mikä muutettiin armahduksella 20 vuoden pakkotyöksi. Vietettyään kahdeksan vuotta vankiloissa eri puolilla Venäjää hän vapautui helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917. Antonov nimitettiin 1917 Tambovin kaupungin ja sittemmin Kirsanovin kihlakunnan miliisipäälliköksi, missä asemassa hän pysyi jonkin aikaa myös lokakuun vallankumouksen jälkeen. Bolševikkien terrorin kiihdyttyä Antonov anoi siirtoa vähäisempään tehtävään Kirsanovissa ja jätti kesällä 1918 kokonaan virkansa liittyäkseen Komutšin kansanarmeijaan, joka kuitenkin pian hajosi.

Kun Tambovin alueella puhkesi talonpoikien spontaaneja kapinoita, Antonov ryhtyi vuoden 1918 lopulla luomaan talonpojista maanalaista antibolševistista sissiarmeijaa. Vuoteen 1920 mennessä hänen joukoissaan oli 50 000 miestä jaettuina kahteenkymmeneen rykmenttiin ja kahteen armeijaan. Antonov oli marraskuusta 1920 heinäkuuhun 1921 Tambovin kapinallisten operatiivisen pääesikunnan päällikkö ja käytännössä koko talonpoikaiskapinan sotilaallinen johtaja. Mihail Tuhatševskin ja Vladimir Antonov-Ovsejenkon komentamat puna-armeijan joukot kukistivat Tambovin kapinan vuoden 1921 aikana. Piileskelyä jatkanut Antonov kuoli yhdessä veljensä Dmitrin kanssa tulitaistelussa tšekan miehiä vastaan vuonna 1922.

Lähteet

Venäläiset henkilöt
Kapinajohtajat
Vuonna 1889 syntyneet
Vuonna 1922 kuolleet
Mazda 121

Mazda 121 on Mazdan vuosina 1988–2002 valmistama pieni henkilöautomalli. 121-nimellä on myyty joillain markkinoilla myös Mazda Cosmo- (1975–1981) ja Demio (1996–2002) -malleja. Mazda 121:n korvasi pieni tila-automalli Mazda2.

Mazda 121 DA (1988–1991) 

Ensimmäisen sukupolven Mazda 121:n valmistus alkoi vuonna 1988. Samaa mallia oli myyty jo aiemmin Ford Festiva- (1986) ja Kia Pride (1987) -nimillä. Auton suunnittelusta vastasi kuitenkin Mazda. Vuodesta 1993 lähtien iranilainen SAIPA valmisti mallia lisenssillä ja kehitti siitä kaksiovisen lavamallin, jollaista auton alkuperäiset valmistajat eivät tarjonneet.

Mazda 121 DB (1991–1996) 

Sedan-korinen toisen sukupolven Mazda 121 tuli markkinoille vuonna 1991. Euroopan ulkopuolisilla markkinoilla mallia myytiin Autozam Revue- tai Mazda Revue -nimisenä. Autozam oli Mazdan Japanin kotimarkkinoilla vuosina 1990–1994 käyttämä tuotemerkki, jolla se markkinoi pieniä automalleja.

Mazda 121 JASM/JBSM (1996–2002) 

Kolmannen sukupolven Mazda 121 oli uudellennimetty Ford Fiesta, jota valmistettiin samalla tehtaalla Englannissa sisarmallinsa kanssa. Autot erosivat toisistaan vain pienillä yksityiskohdilla. Afrikassa mallia myytiin nimellä Mazda Soho.  

Fiesta ja 121 kokivat vuonna 1999 pienen kasvojenkohotuksen, jossa ne saivat uudet ajovalot, puskurit ja etusäleikön. Uudistuksen myötä Mazda 121:n koritunnukseksi vaihtui JBSM.

Lähteet

Aiheesta muualla 

121
B-segmentin autot
1980-luvun autot
1990-luvun autot
2000-vuosikymmenen autot
The Best of Sepultura


The Best of Sepultura on brasilialaisen metalliyhtye Sepulturan kokoelma-albumi, joka julkaistiin 11. syyskuuta 2006 levymerkillä Roadrunner Records.

Albumi sisältää ainoastaan Max Cavaleran aikaista tuotantoa, ja julkaisun aikaan yhtye teki musiikkia levy-yhtiö SPV:lle uuden laulajan kanssa, eikä yhtye tunnusta albumia viralliseksi julkaisukseen.

Kappaleet

Arvostelut 
 Allmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2006 kokoelma-albumit
Sepulturan albumit
Snårbackenin jätinkirkko

Snårbackenin jätinkirkko on Pohjanmaalla Kruunupyyssä sijaitseva  jätinkirkko, joka on havaittu hiljattain.

Sijainti 
Jätinkirkko sijaitsee 6,5 kilometriä Teerijärven kirkosta luoteeseen ja 4,0 kilometriä Teerijärven Hästbackan kylästä pohjoisluoteeseen. Snårbacken on ympäristöstään 30 metriä ylemmäksi kohoava luode–kaakko-suuntainen mäenharjanne, jonka kaakkoispäässä jätinkirkko sijaitsee. Mäelle pääsee Teerijärveltä seuraamalla yhdystietä 7450 Hästbackaan ja kääntymällä yhdystielle 17925 Kolamiin, jota ennen käännytään oikealle Krasslandetin suuntaan. Noin 1,4 kilometrin jälkeen tie sivuaa mäkeä, jonne johtaa lyhyt metsätie kaakkoon päin.

Jätinkirkko 
Jätinkirkko on 17 metriä pitkä ja 10 metriä leveä. Sisäosan halkaisijat pohjois–etelä-suunnassa ovat 15 metriä ja 7 metriä. Sen pituusakseli suuntautuu pohjoissuunnasta 57° vastapäivään eli luoteeseen. Kivivallin länsisivulla on yksi matalampi kohta, jota kutsutaan portiksi. Se suuntautuu jätinkirkon keskikohdasta 82° vastapäivään eli länteen. Kivivallissa on myös kuopanne. Jätinkirkko sijaitsee 62,5 metriä merenpinnan yläpuolella.

Tutkimuksia 
Jätinkirkko on löydetty 2000-luvulla. Sitä ovat käyneet katsastamassa Pentti Risla ja Vesa Laulumaa vuonna 2003.

Historiaa 
Paikallinen kotiseutuyhdistys on merkinnyt jätinkirkon rauhoituskyltillä.

Katso myös 
 Honkobackharjun jätinkirkko sijaitsee 15,5 kilometriä pohjoiskoilliseen.
 Högryggenin jätinkirkko sijaitsee 9,2 kilometriä luoteeseen.
 Kåtabackenin jätinkirkko sijaitsee 10,8 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Okkonen, Jari: Jätinkirkot – Pohjanmaan arvoitukselliset muinaisjäännökset, Arkeologia NYT! 2-3/2008, s.5–7
 The Megalithic Portal: Terjärv-Snårbacken Giant's Church

Suomen jätinkirkot
Kruunupyy
Pohjanmaan historia
Högryggenin jätinkirkko

Högryggenin jätinkirkko on Pohjanmaalla Kruunupyyssä sijaitseva  jätinkirkko.

Sijainti 
Jätinkirkko sijaitsee noin 16,5 kilometriä Kruunupyyn kirkosta itäkaakkoon ja 15,5 kilometriä Teerijärven kirkosta luoteeseen. Seutu kuuluu Söderbyn Snåreen, jonka koululta on vielä matkaa 500 metriä pohjoiseen Högryggenin mäelle. Jätinkirkko sijaitsee kivisen mäen lakikohdan eteläpuolella. Mäen pohjoispuolella on pirunpeltoa.

Jätinkirkko 
Jätinkirkko on pitkänomainen ja suorakulmaisen muotoinen. Sen sammaloituneet kivivallit ovat 22 metriä pitkät ja 10 metriä leveät. Jätinkirkolle on myös saatu toisenlaiset mitat, jotka ovat 36 metriä pitkä ja 20 metriä leveä. Kivivallit ovat 1–2 metriä leveät ja noin metrin korkuiset. Jätinkirkon pituusakselin suuntaus on 5° vastapäivään eli pohjoinen. Vaikka mäen ympäristö on kivikkoista, ei jätinkirkon sisäpiha ole sitä. Sisäosan kivetön leveys on kuusi metriä. Jätinkirkolla on sekä pohjois- että etelävallissa matalammat kulkuaukot eli portit. Porttien kautta kulkee nykyään polku. Portit aukeavat jätinkirkon keskikohdasta katsottuna 5° pohjoisesta länteenpäin ja 5° etelästä itäänpäin.

Marianna Ridderstadin tulkinnan mukaan jätinkirkolla on kaksoisvalli.

Tutkimuksia 
Högryggenin jätinkirkon löytäjää ei tiedetä, mutta Museovirasto suoritti tarkastuskäynnin Berit Björklundin ilmoituksen perusteella vuonna 1989. Kohde tarkastettiin toisen kerran vuonna 2010, kun Juha-Matti Lehto kävi paikalla seudullisen inventoinnin yhteydessä.

Ajoituksia 
Jari Okkonen on sijoittanut jätinkirkon samaan rantavaiheeseen Honkobackharjun jätinkirkon kanssa. Ne ovat hänen mukaansa ajalta 1500 eaa. eli pronssikaudelta eli varhaismetallikaudelta. Hans-Peter Schulz on ajoittanut Honkobackharjun jätinkirkon 3600–2400 eaa. eli kivikauden lopulle.

Katso myös 
 Honkobackharjun jätinkirkko sijaitsee 12,4 kilometriä itäkoilliseen.
 Kåtabackenin jätinkirkko sijaitsee 6,5 kilometriä itäkoilliseen.
 Snårbackenin jätinkirkko sijaitsee 9,2 kilometriä kaakkoon.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Okkonen, Jari: Jätinkirkot – Pohjanmaan arvoitukselliset muinaisjäännökset, Arkeologia NYT! 2-3/2008, s.5–7

Suomen jätinkirkot
Kruunupyy
Pohjanmaan historia
Rastakhiz

Rastakhiz () oli iranilainen puolue, joka perustettiin vuonna 1975 ja oli maan ainoa laillinen puolue Iranin vallankumoukseen asti. Puolueen perusti šaahi Mohammed Reza Pahlavi. Rastakhiz lakkautettiin vallankumouksen aikana. Puolueen jäsenmäärä oli 5 miljoonaa vuonna 1976.

Lähteet

Iranilaiset puolueet
Iranin keisarikunta