joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hömppäveikot

Hömppäveikot on vuonna 1996 MTV3:lla esitetty kuusiosainen sketsisarja. Sarjan tunnusmusiikkina oli Johnny Liebkindin esittämä kappale Hyvin menee kuitenkin.

Esitettyjä sketsejä
 Kari Mänty ja Mika Halvari
 Homoseksuaalinen, liian ystävällinen poliisikuulustelija ja syytetty
 Puolijumala Kaarlo Seitsemän
 Tietopörssi (samannimisestä visailuohjelmasta tehty parodia)
 Gugge Sandström
 Kulttuurihieho Eila-Pertti Sostakovits
 Teatterikoulun karsikset
 Kaiffari & Kaiffari Oy
 Sanoittaja Max Jakopson
 Ohjaaja Reijo Ilmari Vauhkonen
 Vihdoinkin kahden
 Pianonsoittaja
 Kyrpi (parodia Jyrki -nimisestä televisiosarjasta)
 Autoilijat
 Lääkäri
 Innokkaat fanit
 Yksi kamera - kaksi ääntä
 Martti Ahtisaari

DVD-julkaisu
Pan Vision julkaisi syyskuussa 2006 Hömppäveikot samassa julkaisussa vuonna 1992 esitetyn Neurovision sekä 1997 valmistuneen Ruonansuu & Petelius Co.:n kanssa. Sarjan alkuperäiset jaksot on koostettu yhdeksään koostejaksoon, jotka sisältävät myös sketsejä Ruonansuu & Petelius Co. -televisiosarjasta.

Lähteet

Aiheesta muualla

DVDINFO - Neurohömppä
DVDINFO - Neurohömppä - mainosvideo

1990-luvun suomalaiset sketsisarjat
MTV3:n televisio-ohjelmat
Kuivataipaleen kanava

Kuivataipaleen kanava on Suonenjoella sijaitseva vuonna 1996 uudelleen avattu museokanava, joka yhdistää Vuoksen vesistön ja Kymijoen vesistön. Tämä niin sanotulla Savonselällä sijaitseva sulkukanava on ainut kahden vesistön yhdistävä kanava Suomessa. 

Alun perin tämän 300 metriä pitkän Paasveden ja Kuvansin välisen vesiyhteyden rakensi 1860-luvulla Hackman-yhtiö puunuittoa varten, "tukkiränniksi". Vuosina 1890–1891 kanavaan lisättiin Hackmanin kauppahuoneen tilauksesta sulut, jotka olivat käytössä aina vuoteen 1951. Sulut mahdollistivat laivaliikenteen Hackmanin Sorsakosken tehtailta rautatien varteen Suonenjoen keskustaan.

Kanavan käyttö loppui kokonaan 1960-luvulla. Museovirasto kunnosti ja entisöi kanavan yhdessä Järvi-Suomen merenkulkupiirin kanssa vuosina 1994–1996, minkä jälkeen se otettiin uudelleen vesiliikenteen käyttöön. Nykyinen sulkukammio on 19 metriä pitkä ja viisi metriä leveä, ja sulkuporttien käyttö tapahtuu käsin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Pohjois-Savon muisti: Kuivataipaleen museokanava
 Kanava Pohjois-Savon opaskartassa
 Retkipaikka.fi – Kuivataipaleen kanava
 Suomen kanavat – Kuivataipale

Suonenjoen rakennukset ja rakennelmat
Suomen kanavat
Leppäveden–Kynsiveden alue‎
Suur-Saimaan alue
Argentiinan Grand Prix

Argentiinan Grand Prix oli Argentiinassa järjestetty Formula 1 -sarjan osakilpailu.

Se ajettiin vuosina 1953–1958, 1960, 1972–1975, 1977–1981 ja 1995–1998. Kilpailut järjestettiin Buenos Airesin Autódromo Oscar Alfredo Gálvez -radalla.

Argentiinan GP:n voittajat

Lähteet
Canaletto

Giovanni Antonio Canale (28. lokakuuta 1697 Venetsia – 19. huhtikuuta 1768 Venetsia), paremmin tunnettu nimellä Canaletto, oli italialainen taidemaalari, joka tunnetaan parhaiten Venetsiaa kuvaavista maisemakuvistaan (veduta).  Hän oli taiteilija Bernardo Canalen poika, josta johtuu hänen lempinimensä Canaletto, pikku-Canale. Veljenpoika Bernardo Bellotto oli myös maisemamaalari. Hän käytti samankaltaista maalaustyyliä ja joskus myös nimeä Canaletto edistääkseen omaa uraansa. Bernardo Bellotto työskenteli kuitenkin maissa, joissa hänen setänsä ei ollut tunnettu, kuten Saksassa ja Puolassa.

Ura

Nuoruus Venetsiassa 

Canaletto aloitti uransa isänsä oppipoikana ja maalasi teatterilavasteita. Hän sai vaikutteita Giovanni Paolo Panninilta ja alkoi maalata arkipäivän tapahtumia ja ympäristöään. Iso osa Canaletton varhaistuotannosta on maalattu paikan päällä, eikä ateljeessa kuten siihen aikaan oli tapana. Hän onkin tullut tunnetuksi kyvystään kuvata kaupunkien loistoa käyttäen vahvoja värejä.

Canaletton työt tunnettiin siitä, että ne olivat aina realistisesti kuvattuja, ja niistä näkyi Venetsian veden lasku vuodenaikojen mukaan. Hänen varhaisimpia töitä pidetään usein hänen parhainaan.

Muutto Englantiin 

Englantilainen taidekauppias Joseph Smith välitti Canaletton töitä muille englantilaisille. Seitsenvuotisen sodan takia Canaletton töiden kauppaaminen englantilaisille vaikeutui 1740-luvulla. Vuonna 1746 hän muutti Lontooseen parempien markkinoiden toivossa. Hän asui ja työskenteli Englannissa vuoteen 1755 asti. 

Paikalliset odottivat hänen kuvaavan Englantia saman muodin mukaan, kuin hän oli maalannut Venetsiaa. Englannissa hänen maineensa kuitenkin hiipui, eikä se koskaan täysin palautunut ennalleen. Maineen hiipumisen selittää se, että Canaletton töissä alkoi olla toistoa, eivätkä ne lopulta muistuttaneet enää hänen alkutuotantoansa. Englantilainen taidekriitikko George Vertue väitti jopa Canaletton olleen huijari, joka vain esiintyi Venetsian kuuluisana taiteilijana.

Canaletto palasi Venetsiaan, ja hänet valittiin Venetsian Akatemiaan vuonna 1763. Kun Canaletto asui Venetsiassa, hän maalasi usein vanhoista piiroksista, joita oli tehnyt nuorena. Hän jatkoi maalaamista kuolemaansa, eli vuoteen 1768 saakka.

Vaikutus 
Hänen seuraajiaan olivat muun muassa Bernardo Bellotto, Francesco Guardi, Michele Marieschi, Gabriele Bella ja Giuseppe Moretti. Joseph Smith onnistui myymään useita Canaletton töitä George III:lle. Kokoelman omistaa nykyään Royal Collection. Muitakin Canaletton töitä on brittiläisissä kokoelmissa, kuten Wallace Collection ja Woburn Abbeyn ruokasalissa.

Canaletton työt ovat aina olleet korkeasti hinnoiteltuja. Jo 1700-luvulla Katariina Suuri ja muut Euroopan kuninkaalliset kilpailivat hänen maalauksistaan. Vuonna 2005 Lontoossa järjestetyssä huutokaupassa hänen maalauksensa ostettiin 18,6 miljoonalla punnalla .

Teoksia 
 Piazzetta (1733–1735)
 Canal Grande ja Santa Maria della Salute (1738–1742)

Lähteet 

Italialaiset taidemaalarit
Vuonna 1697 syntyneet
Vuonna 1768 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Lateralus

Lateralus on Tool-yhtyeen kolmas albumi, joka julkaistiin 15. toukokuuta 2001. Albumi on yhtyeen ensimmäinen viiteen vuoteen, koska yhtyeellä oli oikeustaistelu sen entistä levy-yhtiötä vastaan, ja laulaja Maynard James Keenan oli työskennellyt paljon sivuprojektinsa A Perfect Circlen kanssa. 

Albumilla yhtye meni huomattavasti monimutkaisempaan ja progressiivisempaan ilmaisuun, jonka voi kuulla mm. ensimmäisestä singlestä "Schism", joka sai Grammy-palkinnon parhaasta metalliesityksestä vuonna 2002. Tämän lisäksi myös kappaleiden "Parabol" ja "Parabola" tuomasta kokonaisuudesta julkaistiin single. Kummastakin singlestä on julkaistu myös musiikkivideot ja myöhemmin 2005 DVD-singlet.

Albumi meni julkaisuaikanaan suoraan Puolan, Kanadan, Yhdysvaltojen ja Australian albumilistojen ykkössijalle. Suomessa albumi sijoittui sijalle 11.

Albumista on julkaistu CD-version lisäksi myös rajoitettu vinyyliversio vuonna 2005, jonka kannessa oli hologrammikuvio.

Albumi valittiin vuoden 2001 albumiksi brittiläisen Kerrang!-lehden mukaan.

Sue-lehti valitsi sen 2000-kymmenluvun kymmenenneksi parhaaksi ulkomaiseksi albumiksi vuonna 2009.

Kappaleet

RIAA:n sertifikaatit

Listasijoitukset

Albumi

Singlet

Tekijät

 Danny Carey - rummut
 Justin Chancellor - basso
 Adam Jones - kitara, AD
 Maynard James Keenan - laulu
 David Bottrill - tuottaja, teknikko, miksaus
 Vince DeFranco - teknikko
 Alex Grey - kuvitus
 Statik (Collide) - koneet kappaleessa "Triad"

Lähteet

Toolin albumit
Vuoden 2001 albumit
Ivete Sangalo

Ivete Sangalo (s. 27. toukokuuta 1972 Juazeiro, Bahia, Brasilia) on brasilialainen axé- ja MPB-laulaja, sanoittaja ja näyttelijä. Hän on Brasilian suosituin laulaja, ja hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa kuusi Banda Evan kanssa julkaistua ja seitsemän sooloalbumia. Tunnetuin brasilialainen laulajatar on tehnyt show’n (Ivete Sangalo no Madison Suare Garden) New Yorkin Madison Square Gardenilla vuonna 2009 ja lähti sen jälkeen samannimiselle kiertueelle Brasiliaan ja esiintyi muutamassa konsertissa Euroopankin puolella.

Elämänvaiheet 

Sangalo syntyi Bahian Juazeirossa ja vietti lapsuutensa siellä. Hän aloitti uransa koulutapahtumissa mutta siirtyi myöhemmin laulamaan baareissa. Prêmio Caimmy -palkinnon saatuaan hän alkoi saada huomiota ja allekirjoitti sopimuksen Sony Musicin kanssa.

Vuonna 1993 Sony päätti uudistaa axé-yhtye Banda Evan, ja hänet valittiin päälaulajaksi. Hän saavutti pian suuren suosion. Hänen yhtyeen kanssa tekemänsä livealbumi Banda Eva Ao Vivo oli heidän parhaiten myynyt levynsä. sitä myytiin yli miljoona kappaletta.

Vuonna 1997 Ivete aloitti soolouransa. Vuonna 1999 hän julkaisi ensimmäisen soololevynsä, joka samalla myi platinaa. Myös toinen levy Festa (2001) myi platinaa. Vuoden 2002 albumi Se Eu Não te Amasse Tanto Assim ei myynyt yhtä hyvin kuin aiemmat levyt, mutta menestyi silti. Vuonna 2003 ilmestynyt Clube Carnavalesco Inocentes Em Progresso on hänen vähiten myynyt levynsä, mutta se sai kuitenkin kultalevyn.

Vuonna 2004 ilmestyi hänen menestynein albuminsa. MTV ao vivo -albumi on livealbumi ja sisältää hänen suurimpia hittejään, joista monia ei ollut julkaistu aiemmin levyllä sekä joitakin Banda Evan hittejä. Vuonna 2005 ilmestynyttä albumia As Supernovas myytiin pian ilmestymisensä jälkeen kolminkertaisesti platinalevyn verran.

Diskografia 

 Banda Eva (1993-1998) 
1993 Banda Eva
1994 Pra Abalar
1995 Hora H
1996 Beleza Rara
1997 Banda Eva Ao Vivo 
1998 Banda Eva, Você e Eu

Sooloura (1999-)
1999 Ivete Sangalo 
2000 Beat Beleza
2001 Festa
2003 Clube Carnavalesco Inocentes em Progresso 
2004 MTV ao Vivo 
2005 As Supernovas

Aiheesta muualla

 Ivete Sangalo - Virallinen kotisivu.
 Ivete Sangalo - sanoituksia .
 Kuuntele Iveten lauluja .

Brasilialaiset laulajat
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Nab Labs

Eurofins Nab Labs Oy on suomalainen yksityinen teollisuuspalveluita tuottava asiantuntija- ja laboratorioalan yritys, joka kuuluu kansainväliseen Eurofins Scientific -konserniin. Suurimpia yrityksen asiakassektoreita ovat metsä-, kemian-, energia-, kaivos- ja metalliteollisuus. Yritys työllisti vuonna 2017 n. 120 henkilöä useilla paikkakunnilla Suomessa ja sen liikevaihto on n. 9,46 milj.€ (2017). Nab Labs Oy:n kotipaikka on Oulu.

Historia
Nablabs syntyi 2003 kun Pohjanmaan Tutkimuspalvelu, Lännen Laboratoriot ja Juve AC yhdistivät toimintansa. Samana vuonna SCC Viatek -konserniin kuuluvan Vesihydro Oy:n laboratorio Helsingissä ja ilmanlaadun mittauksiin erikoistunut Laiteoptimointi ER Oy siirtyivät osaksi perustettua yhtiötä Nablabs Oy:tä. 

Yrityksen nimi on yhdistelmä sanoista nabla ja labs/laboratory. Yritys on muuttanut virallisen nimensä vuosien varrella Nab Labs Oy:ksi. Yritys on laajentunut perustamisensa jälkeen useilla yritys- ja liiketoimikaupoilla. 

Vuonna 2017  yritys vaihtoi virallisen nimensä Eurofins Nab Labs Oy:ksi.  

2019 Eurofins Nab Labs keskittyi liiketoiminnassaan teollisuuden analytiikka- ja päästömittauspalveluihin ja sen seurauksena ympäristönäytteenottoon, -analytiikkaan ja –tarkkailuun liittyvät toiminnot siirtyivät toisille Eurofins –konsernin yhtiöille
 2019 Naantalin voimalaitoksen laboratoriopalvelut siirtyivät Eurofins Nab Labsille
 2017 Nab Labs Oy siirtyi osaksi kansainvälistä Eurofins Scientific -konsernia

 2016 PVO Lämpövoima Oy:n Kristiinankaupungin ja Porin Tahkoluodon voimalaitosten laboratoriotoiminnot siirtyivät Nablabsille. 
 2015 Nablabs osti Jyväskylän kaupungin ympäristö- ja mikrobiologian laboratoriotoiminnan. 
 2014 Nablabs osti Ambiotican eli Jyväskylän yliopiston ympäristöntutkimuskeskuksen toiminnan
 2013 Kemira Chemicalsin Oulun toimipaikan laboratoriotoiminnot siirtyivät Nablabsille
 2012 Nablabs aloitti Oulussa toimivan Eka Synthomerin laboratoriotoiminnot
 2010 Raisiossa toimineen BASFin analyyttinen laboratorio tuli osaksi Nablabsia
 2008 Arizona Chemicalin Oulun tehtaan laboratoriotoiminnot siirtyivät Nablabsin vastuulle
 2007 Nablabs aloitti Eka Chemicalsin Oulun tehtaan laboratoriotoiminnan palvelutuotannon
 2006 UPM Rauman tehtaan päivälaboratorio siirtyi osaksi Nablabsia
 2005 Jaakko Pöyry Groupiin kuuluneen PSV - Maa ja Vesi Oy:n ympäristöanalytiikan palveluihin erikoistunut laboratorio Oulussa siirtyi osaksi      Nablabsia
 2005 VTT:n orgaanisen analytiikan sekä ilmapäästöjen kenttämittaustoiminnat siirtyivät Nablabsille

Tuotteet
Laboratorio- ja asiantuntijapalvelut: teollisuuden prosessi- ja tuoteanalytiikka sekä tutkimuspalvelut.
 Loppu- ja sivutuoteanalytiikka
 Raaka-aineanalytiikka
 Jatkuvat palvelusopimukset
 Päästömittaukset
 Teollisuuden ongelmanratkaisu
 Paperin ja sellun kemialliset ja fysikaaliset mittaukset
 Ilmatutkimus

Katso myös
Laboratorio
Paperiteollisuus
Ulkoistaminen
Suomen ympäristökeskus
Jyväskylän yliopisto

Lähteet
Eurofins.fi

Viitteet

Aiheesta muualla
Yrityksen internetsivusto

Suomalaiset yritykset
Motelli

Motelli (lyhenne sanasta moottorihotelli) on yleisimmin vilkkaan tien varrella sijaitseva yöpymiseen ja ruokailuun tarkoitettu matkustajakoti. Motelleissa ei yleensä ole hotellin kaltaisia muita palveluita.

Motellien historiaa 

Motellit syntyivät Yhdysvalloissa pitkien highway-ajomatkojen takia autoilijoiden käyttöön. Tyypillinen motelli sijaitsee päätien varressa tai sen lähistöllä, ja siinä on muutamia huoneita yhdessä rakennuksessa sekä pysäköintialue. Ensimmäiset motellit olivat yleensä pieniä, yksityisiä yrityksiä, joissa oli vähän henkilökuntaa. Muodoltaan motellit olivat suurimmaksi määrin kirjaimien ”I”, L”, "S" tai ”U” muotoisia. Majoitustilojen lisäksi motelliin kuului myös toimisto ja kuppila.

Motellit erosivat hotelleista siinä, että ne tarjosivat asiakkailleen enemmän anonymiteettiä. Tästä syystä, varsinkin Yhdysvalloissa, motellit tarjosivat rikollisille oivallisen paikan harjoittaa toimintaansa. Tämä johti esimerkiksi siihen, että FBI:n johtaja J. Edgar Hoover kirjoitti arvostelevan artikkelin nimeltään ”Camps of Crime” American Magazine -lehden helmikuun 1940 numeroon. Artikkeli käsitteli hyökkäävästi motellien toimintaa. Toinen motelleihin usein liitetty toiminta on prostituutio. Suomessakin julkisuutta saanut tapaus motellissa harjoitetusta prostituutiosta johti tuomioihin.

Motellit Suomessa 

Ensimmäisiä motelliketjuksi tuotteistettuja motelleja olivat Suomessa Esso Tavernat. Nimitys motelli tuli Suomessa käyttöön autoistumisen ja automatkailun laajentuessa voimakkaasti 1960-luvulla. Motelleja edelsivät hevoskyydillä matkustaville tarkoitetut kestikievarit.

Suomessa motellit yleistyivät 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin maanteiden varsiin rakennettiin majoitusliikkeitä. Suomessa motellit harjoittivat, Yhdysvalloista poiketen, myös ravintola- ja juhlatoimintaa, jonka ansiosta motellit saivat paljon asiakkaita ohjelmapalveluiden ansiosta. Asiakkaat eivät kuitenkaan välttämättä yöpyneet motellissa.

Motelli ei ole saavuttanut palvelumuotona Suomessa samanlaista suosiota kuin tämän palvelukonseptin alkuperämaassa Yhdysvalloissa. Suuren ja harvaan asutun maan liikennevirtojen on arveltu olevan liian ohuita, jotta motellit voisivat menestyä, ja hotellien majoituskapasiteetti on riittänyt vapaa-ajan automatkailijoille. Huoltoasemaketjut ovat rakentaneet osittain motellien tilalle tienvarren palvelukeskuksia, joista ensimmäinen oli valtatie 3:n varrelle Janakkalaan vuonna 1992 valmistunut Linnatuuli.

Esimerkkejä motelleista 
 Bates Motel, kuvitteellinen motelli Alfred Hitchcockin elokuvassa Psyko.
 Jännityselokuva Identityssä motelli toimi elokuvan tapahtumapaikkana.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Matkailualan yritykset
Morane-Saulnier

Morane-Saulnier on ranskalainen lentokonetehdas. Yhtiön perustivat nimellä Aéroplanes Morane-Saulnier 10. lokakuuta 1911 Léon Morane ja Raymond Saulnier, joka oli suunnittellut lentokoneita jo ilmailupioneeri Louis Blériot'n kanssa.

Vuonna 1913 Marcel Brindejonc lensi Euroopan läpi Morane-lentokoneella. Roland Garros lensi Välimeren yli MS Type H -lentokoneella alle kahdeksassa tunnissa.

Morane-Saulnier L oli ensimmäinen kaupallisesti onnistunut kone. Siinä oli potkurin läpi ampuva konekivääri, jota kehitettiin Roland Garrosin kanssa. Se kuitenkin ampui lavat rikki. Lapoja vahvistettiin metallilevyillä vuonna 1915 ja synkronointia pyrittiin parantamaan. Ensimmäisessä maailmansodassa Moranen koneet osoittautuivat hyviksi hävittäjälentokoneiksi – muun muassa ranskalainen hävittäjä-ässä Georges Guynemer lensi Moranella. 

1920-luvun lopussa ja 1930-luvun alussa yhtiö tuotti M.S.230- ja M.S.315 -koneita. Armée de l'Airin paras hävittäjä toisen maailmansodan alussa oli M.S.406, mutta se oli suunniteltu vuonna 1935, ja vuonna 1940 se oli aikansa elänyt. 

Sotien jälkeen Morane-Saulnier tuotti koulukoneita ja siviilikoneita. Potez osti yhtiön 7. tammikuuta 1962 ja se sai nimen Société d'Exploitation des Établissements Morane-Saulnier (SEEMS). Vuonna 1965 se sulautettiin Sud Aviation -yhtiöön ja 1966 siviilikoneet siirrettiin Société de Construction d'Avions de Tourisme et d'Affaires -yhtiölle (SOCATA), jonka Aérospatiale osti myöhemmin.

Yhtiön toiminta jatkuu EADSin osana.

Morane-Saulnierin lentokoneet

Lähteet

Aiheesta muualla
Honda Accord

Honda Accord on Hondan vuodesta 1976 alkaen valmistama ylemmän keskiluokan henkilöautomalli. Alun perin malli esiteltiin Honda Civiciä suurempana hatchbackina. Vuodesta 1977 alkaen Honda Accord on ollut sedan, mutta myös farmariversioita on valmistettu. Honda Accordista on olemassa merkittävästi toisistaan poikkeavat mallisarjat Euroopan, Amerikan ja Aasian markkinoille.

Honda Accordin ensimmäinen mallisukupolvi sijoittuu tuotantovuosiin 1976–1981, toinen 1982–1985, kolmas 1986–1989, neljäs 1990–1993, viides 1994–1997, kuudes 1998–2002, seitsemäs 2003–2008 ja kahdeksas 2009 alkaen.

Honda Accordia on myyty maailmanlaajuisesti noin 18 miljoonaa kappaletta.

Toinen sukupolvi (1982–1985)
Toisen sukupolven Accordeista maahantuoja Veho toi aluksi Suomeen vain kahta 12-venttiilisellä 1,8 litran nelosmoottorilla varustettuja ylemmän pään malleja, joista kalliimmassa EXR-mallissa oli vakiovarusteena lukkiutumattomat jarrut. Helsingin Sanomien koeajossa uutta Accordia pidettiin ensimmäistä sukupolvea urheilullisempana, ja sen todettiin olevan sisämitoiltaan merkittävästi ahtaampi kuin saman lehden äskettäin koeajama samankokoinen Toyota Camry. Mukavuudesta Accordia kuitenkin kehuttiin.

Kolmas sukupolvi (1985–)
Kolmannen sukupolven Honda Accord oli Helsingin Sanomien mukaan täysin uusi auto, akseliväliltään peräti 15 cm ja kokonaispituudeltaan 12 cm pidempi, entistä pidempi, kolme senttimetriä leveämpi ja pari senttimetriä matalampi. Ohjaustehostus ja alusta vaikuttivat entistä paremmilta.

Viides sukupolvi (1994–1997)
Viidennestä sukupolvesta eli vuodesta 1993 alkaen Accordin eurooppalaista mallia alettiin valmistaa Englannin Swindonissa, ja autosta suunniteltiin omat versiot myös Yhdysvaltojen ja Japanin markkinoille. Suomeen tuotiin aluksi euromallin varusteluversioita 2.0iS ja 2.0iLS.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Accord
D-segmentin autot
Seulonnan keskeiset artikkelit
1970-luvun autot
1980-luvun autot
1990-luvun autot
2000-vuosikymmenen autot
2010-luvun autot
2020-luvun autot
Länsi-Savo

Länsi-Savo on Mikkelissä ilmestyvä seitsenpäiväinen sanomalehti.

Julkaisija ja levikki
Lehteä julkaisee Kaakon Viestintä Oy, joka on Keskisuomalainen Oyj:n tytäryhtiö. Keskisuomalainen Oyj osti  Kaakon Viestinnän Länsi-Savo Oy:ltä huhtikuussa 2019.

Kaakon Viestintä syntyi vuoden 2015 alussa, kun Länsi-Savo-konsernin maakuntalehdet Itä-Savo ja Länsi-Savo yhdistettiin Etelä-Saimaata, Kouvolan Sanomia ja Kymen Sanomia julkaisevan Sanoma Lehtimedian kanssa. Sanoma Media Finland Oy oli osa-omistajana 25.2.2019 saakka, jolloin yhtiön koko osakekanta siirtyi Länsi-Savo Oy:n omistukseen.

Lehden päälevikkialuetta on Mikkelin seutu, mutta lehteä tilataan jonkin verran myös Pieksämäen seudulla. Länsi-Savossa toimivat myös aluetoimitukset kattaen Juvan, Kangasniemen sekä Mäntyharjun ja Pertunmaan. Lehden kokonaislevikki on 16 826 (LT 2018) ja paperiversion levikki 15 225 (LT 2018). Lukijoita sillä on noin 41 000 (KMT s2017/k2018).

Länsi-Savon levikki on ollut voimakkaassa laskussa, kuten muillakin suomalaisilla sanomalehdillä. Vuonna 2017 pudotus oli lähes kymmenen prosenttia. Länsi-Savon toimitus sijaitsee Mikkelin Kirjalassa. Lehti painetaan yhtiön painossa Kouvolassa.

Historia
Lehti perustettiin vuonna 1889 Suomi-nimisenä. Sen perustaja oli Mikkelin lyseon uskonnon ja suomen kielen lehtori Jaakko Päivärinta, ja lehteä julkaisi pitkään O. B. Blomfelt. Vuosina 1893–1906 lehden nimi oli Mikkeli ja tästä eteenpäin Suur-Savo. Sen omisti vuodesta 1906 Osuuskunta Mikkeli ja vuodesta 1912 alkaen oma kustannusyhtiö, jonka nimi on ollut vuodesta 1929 alkaen Oy Länsi-Savo. Nykyisen nimensä lehti otti vuonna 1917. Lehti oli ensin nuorsuomalaisten ja sitten edistyspuolueen äänenkannattaja. Vuosina 1917–1918 se ehti olla lyhytikäisen kansanpuolueen äänenkannattaja. Länsi-Savoa luettiin pitkään pääasiassa maaseudulla, kun taas kilpaileva kokoomuslainen Mikkelin Sanomat oli 1930-luvulle saakka luetuin lehti Mikkelin kaupungissa. Puolueisiin sitoutumattomaksi Länsi-Savo julistautui vuonna 1951, kun edistyspuolueen toiminta lakkasi. Seitsenpäiväisenä lehti on ilmestynyt vuodesta 1965.

Päätoimittajia
Lehden päätoimittajina ovat toimineet muun muassa seuraavat henkilöt:
 Eino Murole (1924–1926)
 Taavi Viljakainen (1927–1945)
 A. A. Tienheimo (1945–1960)
 Reijo Särkkä (1960–1965)
 Torsti A. Salmi (1965–1975)
 Erkki Kakkonen (1976–1986)
 Ilkka Juva (1987–2000)
 Kari Juutilainen (2000–2005)
 Pekka Lakka (2005–2006)
 Tapio Honkamaa (2006–2013)
 Tiina Ojutkangas (2013–2016)
 Timo Laitakari (2017–)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Länsi-Savo
 Länsi-Savon vuosikerrat 1917–2013 Kansalliskirjaston digitoitujen aineistojen tietokannassa (käytettävissä vapaakappalekirjastojen tietokoneilla)
 Länsi-Savo Oy:n yhtiöhistoriaa (porssitieto.fi)

Suomalaiset sanomalehdet
Mikkelin media
Arthur Evans

Sir Arthur John Evans (8. heinäkuuta 1851 – 11. heinäkuuta 1941) oli englantilainen arkeologi, joka tuli kuuluisaksi Knossoksen löytämisestä 1899. Knossos oli todennäköisesti minolaisen kulttuurin hallitsijan palatsi. Löydöt osoittivat, että vuosina 2500–1400 eaa. Kreikkaan nykyisin kuuluvalla Kreetan saarella kukoisti aiemmin tuntematon neoliittinen kulttuuri.

Knossoksen löydöt olivat aluksi keramiikkaa, mutta syvemmältä Evans löysi ajalle 2000 eaa. ajoitetun minolaisen ylellisen palatsin, joka sisälsi esimerkiksi hienostuneen saniteettijärjestelmän. Palatsin seinät oli koristeltu freskoin, jotka kuvasivat härkäkulttia. Keskuksena oli upea valtaistuinsali. Evans on pyrkinyt entistämään palatsin.

Evans kävi koulua Harrow Schoolissa ja opiskeli Brasenose Collegessa Oxfordissa ja Göttingenin yliopistossa. Evans oli Ashmolean Museumin johtajana Oxfordissa vuosina 1884–1908.

Evansin vieraillessa Suomessa vuonna 1873 hän löysi Inarijärven Ukonsaaresta hopeisen ohimorenkaan, joka ajoittuu rautakauden lopulle.

Teokset
 
  Teoksen verkkoversio (Google Books). Teoksen verkkoversio (Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Brittiläiset arkeologit
Copley-mitalin saajat
Vuonna 1851 syntyneet
Vuonna 1941 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Minimani

Minimani on yksityinen suomalainen hypermarkettiketju, joka myy kuluttajille päivittäis- ja käyttötavaroita kivijalkakaupoissa ja verkkokaupassa. Ketjun liikkeet sijaitsevat Jyväskylässä, Kokkolassa, Ideaparkissa Lempäälässä, Tampereen Lielahdessa, Seinäjoella, Vaasassa ja Rovaniemellä.

Historiaa
Minimanin perusti vuonna 1986 Juhani Metsäranta toimittuaan ensin 26 vuotta K-kauppiaana Seinäjoella. Aluksi Minimani toimi halpakauppana ostaen isoja eriä ja myyden ne edullisesti. 1990-luvulla ketju laajeni, kun kaupat perustettiin Vaasaan, Kokkolaan ja Jyväskylään. 2000-luvulla Minimani on uudistanut myymälöitä hypermarketti-kaupoiksi, ja Lempäälän Ideaparkkiin on tehty käyttötavaraan keskittyvä kauppa. Espoon Olarissa toimi Minimani vuosina 2005–2011. 

Minimanin toimitusjohtajana toimii Jussi Nummelin, joka siirtyi tehtävään tammikuussa 2021. Nummelinin edeltäjä tehtävässä oli entinen Keskon aluejohtaja Heikki Tynjälä, joka toimi tehtävässä syksystä 2013 alkaen. Heikki Tynjälän edeltäjänsä oli S-ryhmässä pitkän uran tehnyt kauppaneuvos Kalle Lähdesmäki.

Minimani avasi elokuussa 2020 uuden myymälän Rovaniemen Lampelaan. Minimani investoi yli 20 miljoona Rovaniemen myymälään.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Minimanin viralliset sivut 

Hypermarketit
Seinäjokelaiset yritykset
Sam Harris

Sam Harris (s. 9. huhtikuuta 1967) on yhdysvaltalainen kirjailija, filosofi ja neurotieteilijä. Hän on toimitusjohtaja ja toinen perustajista Project Reason -säätiössä, jonka tarkoitus on edistää sekularismia ja tieteellistä ajattelua yhteiskunnassa. Hänen kirjansa Uskon loppu sai vuonna 2005 PEN/Martha Albrand -palkinnon (First Nonfiction), ja hänen kirjoituksiaan on julkaistu lehdissä Los Angeles Times, The Times, Free Inquiry ja Playboy. Hän esiintyy myös dokumenttielokuvissa The God Who Wasn't There (2005) ja The Unbelievers (2013).

Harris on suorittanut BA-tutkinnon filosofiasta Stanfordin yliopistossa ja filosofian tohtorin tutkinnon neurotieteestä UCLA:ssa. Hän on tutkinut itämaisia ja länsimaisia uskontoja sekä uskonnollisen uskon syntyä aivoissa. Harris on kirjoittanut muiden muassa The Huffington Postiin ja Truthdigin-sivustolle.

Harris vietti lapsuutensa Los Angelesissa. Hänen isällään oli kveekaritausta ja hänen äitinsä on juutalainen sitcom-tuottaja Susan Harris, joka loi tv-sarjan Tyttökullat. Harrisin mukaan hänen kasvatuksensa oli sekularistinen.

Teokset

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut 
 Harrisin kirjoituksia Huffington Postin sivuilla 
 Harrisin kirjoituksia Truthdigin sivuilla 
 Free Inquiry articles      
 Sam Harris: Science can answer moral questions (TED Talk)

Yhdysvaltalaiset tietokirjailijat
Ateistit
Uskontokriitikot
Brasilialaisen jujutsun harjoittajat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Tilaa sydämessä

Tilaa sydämessä (Places in the Heart) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut amerikkalainen draamaelokuva. Se kertoo Yhdysvaltain etelävaltiosta tulevasta leskestä, joka yrittää pitää maatilansa kunnossa afroamerikkalaisen sokean miehen avustuksella. Dallasin alueella kuvatun elokuvan on käsikirjoittanut ja ohjannut Robert Benton. Sen pääosia esittävät Sally Field, Lindsay Crouse, Ed Harris, Amy Madigan, John Malkovich ja Danny Glover.

Tilaa sydämessä oli ehdolla seitsemään Oscar-palkintoon, mm. parhaana elokuvana. Se voitti lopulta kaksi Oscaria, kun Sally Field palkittiin pääosasta ja Robert Benton käsikirjoituksesta. Lisäksi Field voitti roolistaan Golden Globen ja Benton ohjauksesta Hopeisen Karhun Berliinin elokuvajuhlilla .

The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.

Näyttelijät

Palkintoja

Oscarit 
Paras naispääosa: Sally Field
Paras alkuperäinen käsikirjoitus: Robert Benton
Ehdokkaana:
Paras elokuva
Paras miessivuosa: John Malkovich
Paras naissivuosa: Lindsay Crouse
Paras ohjaus: Robert Benton
Paras puvustus: Ann Roth

Golden Globet 
Paras naispääosa draamaelokuvassa: Sally Field
Ehdokkaana:
Paras draamaelokuva
Paras ohjaaja: Robert Benton

Lähteet 

Vuoden 1984 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Robert Bentonin ohjaamat elokuvat
Tropicalismo

Tropicalismo, myös tropicália, on brasilialainen taidesuuntaus, joka koostuu muun muassa musiikista, teatterista ja runoista.

Tunnettuja muusikkoja
Os Mutantes
Caetano Veloso
Carlos Capinan
Gal Costa
Gilberto Gil
Guilherme Araújo
Hélio Oiticica
Jards Macalé
Jorge Ben
Jorge Mautner
Júlio Medaglia
Maria Bethânia
Tom Zé
Torquato Neto
Rogério Duarte
Rogério Duprat

Aiheesta muualla
An excerpt from "The Brazilian Sound" about the tropicalia and tropicalismo
An article from PBS newshour on the impact of Tropicalismo and Caetano Veloso
Brazilian Tropicália
Re-Tropicalismo

Video
Documentary 52': Brazil, the Tropicalist Revolution

Brasilian musiikki
Dioriitti

Dioriitti on syväkivi, josta noin 2/3 on maasälpää (plagioklaasi) ja 1/3 tummia mineraaleja (sarvivälke, pyrokseeni, biotiitti). Joskus se voi sisältää myös jonkin verran kvartsia. Dioriitti on tasarakeista ja raekooltaan hieno- tai keskirakeista. Dioriitti muistuttaa graniittia, ja kiveä onkin kutsuttu "mustaksi graniitiksi". Dioriitin tiheys on 2 700–2 800 kg/m3, ja se on väriltään harmaa, tummanharmaa, vihertävän harmaa tai musta.

Dioriitti on Suomessa yleinen kivilaji, joskin muualla maailmassa sitä pidetään suhteellisen harvinaisena. Kiveä löytyy Suomen lisäksi muun muassa Italian Sondriosta, Saksan Thüringenistä ja Saksista, Romaniasta, Turkin koillisosasta, Ruotsista, Skotlannista ja Yhdysvaltojen Minnesotasta. Suomessa dioriittia esiintyy Keski-Suomessa, kuten Korpilahdella, Viitasaarella, Äänekoskella ja Jyväskylän alueella. Dioriitti on Keski-Suomen maakuntakivi.

Dioriittikivi on kovaa, mikä tekee sen työstämisestä vaikeaa. Kovuutensa vuoksi kiveä voidaan kuitenkin kaivertaa yksityiskohtaisesti ja kiillottaa korkealaatuisesti, ja kerran työstetty kivi on kestävää. Dioriittia on käytetty kaivertamiseen, mistä tunnetuin esimerkki lienee kivipaasi, johon on kirjoitettu Hammurabin laki. Taidekäytössä dioriitti oli arvostettu kivi muinaisissa Lähi-idän kulttuureissa, kuten muinaisessa Egyptissä, Babyloniassa, Assyriassa ja Sumerissa.

Lähteet 

Mafiset kivilajit
Syväkivilajit
Tadashi Sasaki

Tadashi Sasaki on klassinen kitaristi, joka syntyi Tokiossa. Nykyään hän asuu Saksassa, jossa hän on professorina musiikkikorkeakoulussa Aachenissa.

Vuonna 1968 Tadashi Sasakista tuli ensimmäinen japanilainen, joka voitti kansainvälisen kitarakilpailun Pariisissa. Hän myös toimi palkintotuomarina Heinsbergin kansainvälisillä kitarafestivaaleilla vuonna 2005.

Aiheesta muualla 

 Tadashi Sasakin viralliset sivut  
 Hochschule für Musik Köln - Standort Aachen 

Japanilaiset kitaristit
Elävät henkilöt
Syntymävuosi puuttuu
Jane Adams

Jane Adams (s. 1. huhtikuuta 1965 Washington, D.C.) on Tony-palkittu yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on esiintynyt niin elokuvissa, televisiossa kuin teatterissakin.

Adams esiintyi HBO-sarjassa Hung 2009-2011.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Yhdysvaltalaiset teatterinäyttelijät
Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Valkokurkkusirkku

Valkokurkkusirkku (Zonotrichia albicollis) on pohjoisamerikkalainen amerikansirkkujen sukuun kuuluva lintulaji.

Ulkonäkö 
Valkokurkkusirkku on keltasirkun kokoinen lintu, mutta sen nokka on selvästi tukevampi. Sen kurkku on valkea ja päälaella on leveät mustat ja valkeat juovat. Linnun kutsuääni on todella kuuluva ”tsink” ja joskus päinvastainen hiljainen ja heleä ”tsiihp”.

Esiintymisalue 
Lintu elää Kanadan keskiosissa ja Uudessa-Englannissa. Talveksi se muuttaa Yhdysvaltojen eteläosiin. Laji on havaittu Suomessa kolmesti.

Ravinto 
Valkokurkkusirkku syö marjoja, siemeniä ja hyönteisiä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kerkola, Yrjö, Kotiranta, Heikki, Lokki, Heikki & Saksela, Olli 1974: Valkokurkkusirkku Zonotrichia albicollis Inkoon Sommarössä 1972. - Lintumies 1.1974 s. 32. SLY.

Sirkkulit
Rivimoottori

Rivimoottori on mäntämoottori, jossa sylinterit ovat vierekkäin rivissä. Rivimoottorista käytetään myös nimitystä suora moottori, koska sylinterit ovat suorassa rivissä vierekkäin. Muita polttomoottoreita erilaisilla sylinterien asetteluilla ovat esimerkiksi V-moottori, tähtimoottori ja bokserimoottori. Autokäytössä rivimoottorissa on yleisimmin neljä sylinteriä, mutta kolme-, viisi- ja kuusisylinterisiä moottoreita käytetään pyrittäessä hyödyntämään niiden tuomia etuja joissain tapauksissa. Kolmesylinterisen moottorin etuja muihin verrattuna ovat luonnollisesti pienempi koko ja paino. Viisisylinterinen moottori on saatettu kehittää kuusisylinterisestä sitä lyhentämällä, esimerkiksi etuvetoon siirryttäessä, jolloin kuusisylinterinen olisi liian suuri asennettavaksi poikittain auton keulalle. Kuusisylinterisen käynti on rakenteesta johtuen hyvin tasaista sekä värinätöntä ilman erillisiä tasapainotusakseleita.

Rivimoottori autoissa

2-sylinterisiä
Fiat 500 on saatavissa 0,9 litran kaksisylinterisellä ahdetulla bensiinimoottorilla. Samaa TwinAir-moottoria on käytetty myös Alfa Romeo MiTossa.

3-sylinterisiä

4-sylinterisiä
Valtaosa autonvalmistajista tekee nelisylinterisiä moottoreita.

5-sylinterisiä
Viisisylinterisiä moottoreita käyttävät monet valmistajat, kuten Volvo, Audi, Mercedes-Benz ja Volkswagen eräissä malleissaan (dieselmoottorit ja VR5-moottori).

6-sylinterisiä
Kuusisylinterisiä rivimoottoreita on perinteisesti käytetty suuremmissa ja ylellisemmissä automalleissa niiden tasaisen ja värinättömän käynnin vuoksi. Moottorityyppi on yleinen myös urheiluautoissa.
BMW:n useat mallit
Nissan Cedric
Datsun Laurel
Volvo S80
Volvo V70
Volvo XC90
Toyota Supra
Mercedes-Benz W124 300CE

7-sylinterisiä
SisuDiesel aloitti keväällä 2009 seitsemänsylinterisen dieselin valmistamisen. Uuden 9,8-litraisen moottorin tehoalueeksi on määritelty 250–350 kW (335–470 hv). Ensimmäiseksi sen saivat käyttöönsä Agcon valmistamat leikkuupuimurit. Sitä tarjotaan myös traktoreihin, konttilukkeihin ja maarakennuskoneisiin.

8-sylinterisiä
Buick käytti hyvin pitkään kahdeksansylinterisiä rivimoottoreita automalleissaan. Suoran kahdeksansylinterisen hyviä puolia olivat värinättömyys ja hiljaisuus, jotka tietenkin sopivat arvokkaaseen autoon. Suora kahdeksansylinterinen poistui Buickin valikoimasta 1950-luvun alussa, jolloin sen korvasi uusi V8-moottori. Myös muut autonvalmistajat ovat käyttäneet suoraa kahdeksikkoa loistoautoissaan. Chrysler teki 1990-luvun loppupuolella konseptiauton, jossa oli kaksi Neonin nelisylinteristä moottoria yhdistettynä yhdeksi suoraksi kahdeksikoksi. Tämä on tunnetusti viimeinen valmistettu suora kahdeksansylinterinen moottori.

Rivimoottori muissa käyttökohteissa
Yksi maailman suurimpia rivimoottoreita on Wärtsilän suunnittelema 14-sylinterinen Wärtsilä-Sulzer RTA96-C -moottori, jollainen on käytössä valtavassa M/S Emma Mærsk -konttialuksessa.

Katso myös
 Kaksitahtimoottori
 Nelitahtimoottori
 Bokserimoottori
 Tähtimoottori
 V-moottori
 Wankelmoottori

Lähteet 

Polttomoottorit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Itä-Savo (sanomalehti)

Itä-Savo on Savonlinnassa ilmestyvä sanomalehti. Levikkialuetta ovat Savonlinnan seutu ja Itä-Savon alue eli Enonkosken, Rantasalmen, Savonlinnan ja Sulkavan kunnat. Lehden levikkialueeseen kuuluvat myös Pohjois-Karjalasta Kitee sekä Etelä-Karjalan Parikkala. Lehden levikki on noin 9 933 kpl, ja kokonaislevikki 11 465 kpl.  Painetun lehden lukijamäärä on laskussa. Vuonna 2010 lukijamäärä oli 43 000 ja vuonna 2017 määrä oli laskenut 32 000:een. Vuoden 2020 painetun lehden lukijamäärä oli 24 000.

Itä-Savo muuttui kuusipäiväiseksi kesäkuun alusta 2018. Ilmestymispäivien vähentäminen vaikuttaa muuhunkin alueelliseen tiedonvälitykseen, sillä Itä-Savon jakelumuutosten johdosta Helsingin Sanomat luopui paperilehden sunnuntaijakelusta. Helsingin Sanomat on ollut yhteisjakelussa Itä-Savon kanssa.

Lehden levikki on niin ikään laskenut jyrkästi, ja samaan aikaan toimittajia on vähennetty. Kokonaislevikin kehitys:
2010: 16 674 kpl,
2011: 16 278 kpl,
2012: 15 630 kpl,
2013: 14 981 kpl,
2014: 14 180 kpl,
2015: 13 835 kpl,
2016: 13 311 kpl,
2017: 12 165 kpl
2018: 11 465 kpl
2019: Ei tarkastettu
2020: Ei tarkastettu

Lehden päätoimittaja on Keskustapuolueen entinen paikallispoliitikko Jaana Rautio-Teijonmaa. Vuoden 2012 lopusta päätoimittajana toiminut Tiina Ojutkangas siirtyi Keskipohjanmaa-lehden määräaikaiseen kehityshankkeeseen tammikuun alussa 2018. Sitä edellinen päätoimittaja Tuomo Yli-Huttula siirtyi Finanssialan keskusliiton viestintäjohtajaksi. Yli-Huttula toimi lehden päätoimittajana vuoden 2008 alusta, kun edellinen päätoimittaja Kyösti Pienimäki siirtyi lehden pääkirjoitustoimittajaksi.

Lehteä julkaisee Kaakon Viestintä Oy, joka kuuluu Keskisuomalainen-konserniin.

Historia
Lehti on perustettu 1907 nimellä Savolainen. Lehti oli vanhasuomalaisen puolueen äänenkannattaja. Vuonna 1917 nimeksi vaihtui Itä-Savo. Lehti siirtyi kansanpuolueen kautta nuorsuomalaisen puolueen työn jatkajaksi perustetun edistyspuolueen lehdeksi. Vuonna 1927 lehti julistautui maalaisliiton äänenkannattajaksi. Linjavalinnan syynä oli se, että maalaisliitto oli sivuuttanut Itä-Savon alueella edistyspuolueen maaseutuväestön tärkeimpänä edustajana. Itä-Savo julistautui puolueettomaksi tammikuussa 2002, viimeisenä suomalaisena seitsenpäiväisenä sanomalehtenä.

Lehtiyhteistyö
Itä-Savo julkaisee pääasiallisesti paikallista materiaalia ja uutisia sekä osittain saman konsernin muiden lehtien tekemiä lukemistojuttuja. Kesäkuun alussa 2018 lehden muuttuessa kuusipäiväiseksi Itä-Savo alkoi julkaista launtaisin Sunnuntai-lukemistoliitettä. Lehden toimitus sijaitsee Savonlinnan linja-autoaseman kiinteistössä. Aiemmin lehdellä on toimitus myös Parikkalassa, mutta nykyisin siellä ei ole yhtään vakituista toimittajaa.

Lehti painetaan Kaakon Viestinnän painossa Kouvolassa.

Lähteet

Suomalaiset sanomalehdet
Savonlinna
Petri Tiainen (jalkapalloilija)

Petri Juha Tiainen (26. syyskuuta 1966 Lahti) on suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.

Tiainen aloitti uransa kasvattajaseurassaan Kuusysissä ja solmi ammattilaissopimuksen jo 19-vuotiaana alankomaalaisen Ajaxin kanssa. Hänen pärjäämisensä siellä loi pohjaa Jari Litmasen, Sami Hyypiän, Joonas Kolkan ja monien muiden myöhemmin Alankomaiden kautta Euroopan kentille matkanneiden suomalaisten uralle. Hänen pelatessaan Ajaxissa joukkue voitti cup-voittajien cupin vuonna 1987.

Tiainen palasi takaisin Suomeen keväällä 1989 loukkaantumisten vuoksi. Loukkaantumiset lähes lopettivat hänen uransa vuonna 1992. MyPan valmentaja Harri Kampman onnistui kuitenkin houkuttelemaan hänet uudelleen jalkapallokentille kaudeksi 1994, jonka jälkeen Tiainen pelasi vielä neljä kautta Veikkausliigaa. Viimeisimpänä hän oli nostamassa FC Lahtea liigaan vuonna 1998.

Maajoukkueessa Tiainen esiintyi 15 ottelussa.

Peliuransa jälkeen Tiainen on työskennellyt mainosalalla sekä FC Lahden ja MYPAn toiminnanjohtajana.

Saavutukset 
 Suomen mestaruus 1984, 1986, 1990, 1992
 Suomen Cup 1983, 1995
 Alankomaiden cup 1987
 Cup-voittajien cup 1987
 Vuoden jalkapalloilija 1986

Lähteet 
 Jalkapallon pikkujättiläinen WSOY 2003

Viitteet 

Suomalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Montrealin metro

Montrealin metro () on metrojärjestelmä Montrealin kaupungissa Kanadassa. Järjestelmään kuuluu neljä linjaa ja sen linjojen yhteispituus oli 71 kilometriä vuonna 2016. Metrolla tehdään noin 400 miljoonaa matkaa vuosittain. Sitä ylläpitää Société de transport de Montréal (STM). 

Montrealin metroon liittyy myös maanalaisten jalankulkuteiden ja kauppakeskusten verkosto, Montreal Underground City (RESO).

Metron historia

Metro avattiin pormestari Jean Drapeaun hallinnon aikana 14. lokakuuta 1966 ja se oli Pohjois-Amerikan ensimmäinen kumipyörillä kulkeva maanalainen.  Alun perin metrolla oli 26 asemaa kolmella eri linjalla, nykyään asemia on 68 neljällä linjalla. Linjat palvelevat Montréalin pohjois-, itä-, ja keskiosia. Neloslinjalla on yhteys Longueuiliin ja kakkoslinjalla Lavaliin Quebeciin.

Linjat

Lähteet

Aiheesta muualla

 Société de transport de Montréal (STM) 
 Montreal by Metro 

Metro
Kanadan metroliikenne
Jota Quest

Jota Quest on brasilialainen pop-yhtye Belo Horizontesta (Minas Gerais). Yhtyeen alkuperäinen nimi on Johnny Quest mutta Hanna Barbaran kanssa syntyneistä lainsäädännöllisistä ongelmista johtuen he ottivat käyttöön lempinimensä J. Quest ja muuttivat nimensä Jota Quest. Yhtyeen jäseniä ovat Rogério Flausino (laulu), Marco Túlio Lara (kitara), Márcio Buzelin (koskettimet), PJ (basso) sekä Paulinho Fonseca (rummut).

Diskografia
(1996) J. Quest
(1998) De Volta ao Planeta
(2000) Oxigênio
(2002) Discotecagem Pop Variada
(2003) MTV ao Vivo: Jota Quest
(2005) Até Onde Vai
(2008) La Plata
(2012) Multishow ao Vivo: Jota Quest - Folia & Caos
(2013) Funky Funky Boom Boom
(2015) Pancadélico
(2017) Acústico Jota Quest

Aiheesta muualla 

Jota Questin virallinen fanisivu. 

Brasilialaiset pop rock -yhtyeet
Daniela Mercury

Daniela Mercuri de Almeida Póvoas (s. 28. heinäkuuta 1965, Salvador da Bahia) on brasilialainen laulaja.  Hän aloitti laulajanuransa 16-vuotiaana esiintyen baareissa Salvador da Bahiassa. 1989 hän muodosti pop-yhtye Companhia Clicin ja äänitti kaksi ensimmäistä levyään. Hänen ensimmäinen soololevynsä ilmestyi 1991, ja nykyään "Swing da Cor" -kappale tunnetaan samba-reggaen synonyyminä. Hänen ensimmäinen live-konserttinsa MASP:issa (Museu de Arte de São Paulo) keräsi yli 20 000 katsojaa. 1992 ilmestynyt axéa edustavalla Canto da Cidade -levy osoitti uuden tähden syntyneen Brasiliassa Danielan saavuttaessa ensimmäisenä muusikkona platinalevyn. Hänen seuraava albuminsa Musica de rua vuonna 1994 osoitti, ettei kyseessä ole tähdenlento. 

Vuonna 1996 ilmestyneellä albumillaan Feijão com arroz hän sai vakuutetuksi kriitikot, ja samalla hänen suosionsa nousi myös ulkomaisilla levymarkkinoilla. Viimein 1998 hän julkaisi ensimmäisen live-albuminsa Electrican, joka sisälsi useita aiemmin ilmestyneitä kappaleita sekä hänen aiemmin esittämiään mutta levyttämättömiä kappaleita. Vuonna 2000 ilmestynyt levy Sol da Libertade yllätti sekä ihailijat että kriitikot hänen yhdistäessään samba-reggaen elektroniseen musiikkiin. Carnaval Eletrônico -levylle (2004) hän kutsui Brasilian tunnetuimmat dj:t ja elektonisen musiikin tuottajat.

Diskografia

Levyt Companhia Clicin kanssa
 1989 Companhia Clic/Vida ligeira 
 1990 Companhia Clic/Vou de vez

Soololevyt
Daniela Mercury  (1991)
O canto da cidade  (1992)
Música de rua  (1994)
Feijão com arroz  (1996)
Elétrica - Ao vivo  (1999)
Swing tropical  (1999)
Sol da liberdade  (2000)
Sou de qualquer lugar  (2001)
Eletrodoméstico  (2003)
Carnaval eletrônico  (2004)
Clássica  (2005)
Balé mulato  (2005)

DVD:t
 2003 Eletrodoméstico -  MTV Live
 2005 Clássica
 2006 Baile Barroco

Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (portugaliksi)
Portal Daniela Mercury (portugaliksi) 
Dicionário MPB 
Sanoituksia 
Central Daniela Mercury (portugaliksi)

Brasilialaiset laulajat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Charlie Brown Jr.

Charlie Brown Jr. on brasilialainen rockyhtye Santosista, São Paulosta. Tärkeimmät vaikutteet he ovat saaneet Red Hot Chili Peppersiltä, Suicidal Tendenciesiltä sekä Rage Against the Machineltä.

Jäsenet
Chorão (†): laulu
Champignon (†): bassokitara (erosi yhtyeestä 2005, mutta palasi 2011)
Heitor Gomes: bassokitara (tuli vuonna 2005, erosi yhtyeestä 2011)
Marcão: kitara (erosi yhtyeestä 2005, mutta palasi 2011)
Thiago Castanho: kitara (erosi yhtyeestä 2001, mutta palasi 2005)
Renato Pelado: rummut (erosi yhtyeestä 2005)
André Pinguim Ruas: rummut (tuli vuonna 2005, erosi yhtyeestä 2008)
 Bruno Graveto: rummut (tuli vuonna 2008)

Kaikki jäsenet ovat Santosista, lukuun ottamatta São Paulosta olevaa Chorãota.

Diskografia
 (1997) Transpiração Contínua Prolongada
 (1999) Preço Curto... Prazo Longo
 (2000) Nadando com os Tubarões
 (2001) Abalando a Sua Fábrica
 (2002) Bocas Ordinárias
 (2003) Acústico MTV: Charlie Brown Jr.
 (2004) Tamo Aí na Atividade
 (2005) Imunidade Musical
 (2007) Ritmo, Ritual e Responsa
(2009) Camisa 10 Joga Bola Até na Chuva
(2012) Música Popular Caiçara
(2013) La Familia 013
(2021) Chegou Quem Faltava

Aiheesta muualla
Virallinen kotisivu .
Letras Musicas  Sanoituksia yms.

Brasilialaiset alternative rock -yhtyeet
Skate punk -yhtyeet
Kuoleman kentät

Kuoleman kentät (The Killing Fields) on Roland Joffén ohjaama brittiläinen sotadraama, joka valmistui vuonna 1984. Elokuvan on käsikirjoittanut Bruce Robinson ja keskeisimmissä rooleissa ovat Sam Waterston, Haing S. Ngor, John Malkovich ja Julian Sands.

Elokuva pohjautuu kambodžalaisen toimittaja Dith Pranin kokemuksiin punaisten khmerien hallinnosta ja sitä edeltäneestä tapahtumista.

Kuoleman kentät voitti kolme Oscar-palkintoa seitsemästä ehdokkuudestaan. Haing S. Ngor voitti parhaasta miessivuosasta, Chris Menges parhaasta kuvauksesta ja Jim Clark parhaasta leikkauksesta. Ngor sai lisäksi BAFTAn ja Golden Globen roolityöstään. Elokuva voitti kokonaisuudessaan kahdeksan BAFTA-palkintoa .

British Film Instituten valitsemat asiantuntijat äänestivät Kuoleman kentät vuonna 1999 yhdeksi kaikkien aikojen sadasta parhaasta brittielokuvasta. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Näyttelijät 
Sam Waterston – Sydney Schanberg
Haing S. Ngor – Dith Pran
John Malkovich – Alan 'Al' Rockoff
Julian Sands – Jon Swain
Craig T. Nelson – Majuri Reeves
Spalding Gray – Yhdysvaltojen konsuli

Palkintoja

Oscarit 
Paras miessivuosa: Haing S. Ngor
Paras kuvaus: Chris Menges
Paras leikkaus: Jim Clark
Ehdokkaana:
Paras elokuva
Paras miespääosa: Sam Waterston
Paras ohjaus: Roland Joffé
Paras sovitettu käsikirjoitus: Bruce Robinson

BAFTAt 
Paras elokuva
Paras miespääosa: Haing S. Ngor
Paras sovitettu käsikirjoitus: Bruce Robinson
Paras kuvaus: Chris Menges
Paras leikkaus: Jim Clark
Paras lavastus: Roy Walker
Paras äänitys: Ian Fuller, Clive Winter, Bill Rowe
Paras uusi tulokas: Haing S. Ngor
Ehdokkaana:
Paras miespääosa: Sam Waterston
Paras ohjaus: Roland Joffé
Paras maskeeraaja: Tommie Manderson
Paras elokuvamusiikki: Mike Oldfield
Parhaat erikoistehosteet: Fred Cramer

Golden Globet 
Paras miessivuosa: Haing S. Ngor
Ehdokkaana:
Paras draamaelokuva
Paras miespääosa draamaelokuvassa: Sam Waterston
Paras ohjaaja: Roland Joffé
Paras käsikirjoitus: Bruce Robinson
Paras elokuvamusiikki: Mike Oldfield

Lähteet

Aiheesta muualla 

Brittiläiset draamaelokuvat
Vuoden 1984 brittiläiset elokuvat
Elokuvat Vietnamin sodasta
Roland Joffén ohjaamat elokuvat
Parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan kuvauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan leikkauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
BAFTA Film Award -palkitut elokuvat
Sotadraamat
Japanin Grand Prix

Japanin Grand Prix () on Japanissa järjestettävä vuosittainen Formula 1 -sarjan osakilpailu.

Japanin Grand Prix on ajettu aina joko Suzukan tai Fujin moottoriradoilla. Myös F1:n MM-sarjaan kuulumattomia Japanin Grand Prix -nimisiä kilpailuja on järjestetty.

Eniten voittoja ja nopeimpia kierroksia kyseisessä Grand Prix:ssä on saavuttanut McLaren-talli, mutta paalupaikkoja on eniten Ferrarilla.

Historia
Japanin Grand Prix on läpi historiansa kerännyt katsomoihin suuret määrät paikallista yleisöä japanilaisten huippukuljettajien puutteesta huolimatta. Japanin Grand Prix on aina ollut yksi kauden viimeisiä osakilpailuja.

Fuji Speedway (1976–1977)
Ensimmäinen F1:n MM-sarjaan kuulunut Japanin Grand Prix ajettiin vuonna 1976 Fujin moottoriradalla. Tuolloin kilpailu oli F1-kauden viimeinen ja mestaruuden ratkaiseva. Mario Andretti voitti sadekelillä ajetun kilpailun, mutta maailmanmestaruus meni kolmanneksi sijoittuneelle James Huntille yhden pisteen erolla Niki Laudaan.

Kaudella 1977 Fujissa ajettiin jälleen ja tällä kertaa Hunt voitti kilpailun, mutta hän ei jäänyt juhlimaan voittoaan palkintokorokkeelle, koska hänellä oli kiire lentokentälle. Japanin Grand Prix putosi tämän jälkeen F1-kalenterista kymmeneksi vuodeksi.

Suzuka (1987–2006)
Japanin merkitys markkina-alueena oli kuitenkin suuri ja vuodesta 1987 lähtien Japanin Grand Prix on ollut joka vuosi osa MM-sarjaa. 1987 ajettiin ensimmäistä kertaa Suzukan moottoriradalla. Honda oli rakentanut Suzukan aikoinaan omaksi testiradakseen, minkä vuoksi radalta löytyi monia erityyppisiä mutkia. Suzukasta tulikin nopeasti kuljettajien suosikkirata.

Mestaruuden ratkaisu on osunut useasti Suzukaan. Erityisen kuuluisia olivat Alain Prostin ja Ayrton Sennan kolaroinnit Suzukassa 1989 ja 1990. Mika Häkkinen ratkaisi molemmat mestaruutensa voittamalla Suzukan osakilpailun. Seitsenkertainen maailmanmestari Michael Schumacher on varmistanut mestaruuden Suzukassa kahdesti, vuosina 2000 ja 2003. Vuoden 2005 kilpailun voitti Kimi Räikkönen startattuaan ruudusta 17.

Fuji Speedway (2007–2008)
Japanin Grand Prix ajettiin vuosina 2007 ja 2008 Toyotan omistamalla Fujin moottoriradalla.

Suzuka (2009–)
Kaudesta 2009 eteenpäin kilpailu on ajettu jälleen Suzukan moottoriradalla. Sebastian Vettel varmisti kauden  mestaruutensa Suzukassa. Kilpailu oli tuolloin kauden viidenneksi viimeinen. Huhtikuussa 2021 uutisoitiin, että kilpailu oli tehnyt kolmivuotisen sopimuksen Formula 1 -sarjan kanssa vuoteen 2024 saakka.

Voittajat
Suomalaisista voittoa ovat juhlineet Mika Häkkinen vuosina 1998 ja 1999, Kimi Räikkönen vuonna 2005, Nico Rosberg vuonna 2016 ja Valtteri Bottas vuonna 2019.

Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan.

Sponsorit
 1987–2009: Fuji Television Japanese Grand Prix
 2016: Emirates Japanese Grand Prix
 2018, 2022: Honda Japanese Grand Prix

Lähteet
Japanese Grand Prix Formula1.com

Viitteet

Aiheesta muualla