Rita Hayworth

Rita Hayworth (alk. Margarita Carmen Cansino; ) oli yhdys­valtalainen elo­kuvanäyttelijä. Hän oli 1940-luvun suosituimpia nais­tähtiä ja seksi­symboleita, joka näytteli useita vietteleviä femme fataleja. Hän teki tunnetuimmat roolinsa film noireissa ja musikaaleissa ja oli muutamassa elo­kuvassa Fred Astairen tanssi­pari. Hayworth oli toisessa maailman­sodassa yhdys­valtalais­sotilaiden suosituimpia pin-up-tyttöjä. Hayworth sairastui uransa loppu­vaiheessa Alzheimerin tautiin, joka kuitenkin todettiin vasta 1979. Hänen tyttärensä Yasmin Aga Khan hoiti häntä 1980-luvulla ja toimi samalla Alz­heimer-tutkimuksen varhaisena puolestapuhujana.

Varhainen elämä 

Margarita Carmen Cansino syntyi 1918 Brooklynissä. Hänen isänsä oli espanjalaissyntyinen tanssija Eduardo Cansino ja äitinsä Ziegfeld Follies -show­ryhmään kuulunut Volga Haworth. Hänellä oli kaksi nuorempaa veljeä, Eduardo Jr. ja Vernon.

Margarita Cansino alkoi käyttää itsestään lyhennettyä nimeä Rita, kun hän alkoi 12-vuotiaana tanssia ammattimaisesti. Hänet tunnettiin nimellä Rita Cansino vielä elo­kuva­uransa alussa.

Ura

Tanssijasta elokuviin 

Eduardo Cansinon uran takia perhe muutti Los Angelesiin, johon tämä perusti oman tanssistudion. Rita alkoi esiintyä isänsä rinnalla Meksikon Tijuanan ja Agua Calienten klubeilla. Cansino oli 16-vuotias, kun Fox Film Companyn tuottaja löysi hänet Meksikosta ja teki hänen kanssaan sopimuksen.

Cansinon ensimmäinen elo­kuva oli Under the Pampas Moon (1935). Sen jälkeen hän esiintyi useissa pienissä rooleissa, muun muassa elo­kuvissa Danten Helvetti, Charlie Chan Egyptissä, Human Cargo ja Meet Nero Wolfe. Cansino jäi kuitenkin sopimuksettomaksi, kun Fox Company yhdistyi Twentieth Century Picturesin kanssa.

Uudella imagolla Columbia Picturesiin 

Cansino tapasi vuonna 1937 liikemies Edward Judsonin, jonka kanssa hän meni naimisiin. Judson toimi vaimonsa managerina ja avusti tätä muuttamaan imagoaan. Cansino otti käyttöön äitinsä tyttönimen ja lisäsi siihen y-kirjaimen lausumisen selventämiseksi. Hayworthin ulko­näköä muutettiin tummahiuksisesta latinosta kastanjan­ruskeaksi maailman­naiseksi. Judson palkkasi myös lehdistö­avustajia, joiden avulla Hayworth sai nimensä ja kuvansa sanoma­lehtiin ja ihailija­julkaisuihin. Tämän avulla Hayworth sai lopulta seitsemän­vuotisen sopimuksen Columbia Picturesiin.

Hayworthin ensimmäiset elo­kuvat Columbialla olivat pääosin pienen budjetin b-elokuvia. Näistä poikkeus oli Vain enkeleillä on siivet (1939). Hän esitti siinä nais­sivu­osassa petollista vaimoa ja sai ensimmäiset myönteiset huomionsa kriitikoilta.

Ollessaan Warner Brothersilla laina­sopimuksella Hayworth teki vuonna 1941 elo­kuvan Kilpakosijat juhlimassa. Columbialle hän teki Hää­tanssin, jossa hän näytteli Fred Astairen tanssi­paria. Roolin ansiosta Hayworth pääsi Time-lehden kanteen, ja se teki hänestä julkkiksen. Hayworth näytteli vuonna 1942 suosituissa elo­kuvissa Kaunis Sally, Manhattan ja Karnevaalit Riossa.

1940-luvun seksisymboli 

Gene Kellyn vasta­näyttelijänä Hayworth oli elo­kuvassa Kansi­kuvatyttö (1944). Rooli herätti myös Life-lehden. Lehti julkaisi hänestä pin-up-kuvan, jossa hän poseerasi viettelevästi mustassa pitsi­asusteessa. Siitä tuli toisessa maailman­sodassa palvelleiden yhdys­valtalais­sotilaiden unohtumattomia pin-up-kuvia.

Vuonna 1946 Hayworth näytteli elo­kuvassa Gilda. Film noir -elo­kuvassa hän oli laji­tyypin perus­hahmo, nainen, joka oli sekä petollinen viettelijä että pahoin­pidelty uhri. Gilda oli aikaansa nähden huomattavan rohkea elo­kuva, ja siinä oli seksuaalisesti vihjailevaa kuvastoa ja dia­logia. Hayworthin uran tunnetuin kohtaus lienee strip­tease-esitys, jonka aikana hän lauloi kappaletta ”Put the Blame on Mame”.

Kaksi vuotta Gildan jälkeen Hayworth teki silloisen miehensä Orson Wellesin ohjaaman film noirin Nainen Shanghaista. Rooli kyynisenä viettelijänä oli yksi hänen uransa kehutuimpia. Life-lehti alkoi samoihin aikoihin kutsua Hayworthia ”rakkauden jumalattareksi”.

Uran hiipuminen 

Hayworth piti 1949–1951 taukoa urastaan ollessaan naimisissa prinssi Aly Khanin kanssa. Hän myös alkoi turhautua ammattiin, sillä hän ei missään vaiheessa täysin sopeutunut julkisuus­elämän kiroihin. Turhautumista lisäsi myöhemmin 1950-luvun aikana hänen vaikea liittonsa laulaja Dick Haymesin kanssa. Hayworthin 1950-luvun parhaimpia elo­kuvia olivat Trinidad (1952), Salome (1953), Ystävämme Joey (1957), Eri pöydissä (1958) ja Tie Corduraan (1959).

Hayworth esiintyi 1960-luvulla enää hajanaisesti. Hänen elo­kuviinsa kuuluivat muun muassa Areenan hurjapäät (1964), josta hän oli Golden Globe -ehdokkaana, ja Operaatio Opium (1966). Hayworthin viimeinen elo­kuva oli Pappi vai paholainen (1972). Hän yritti 1970-luvun alussa käynnistää Broad­way-uraa, mutta se epäonnistui, kun hänellä oli vaikeuksia muistaa vuoro­sanojaan.

Hayworth tunnettiin uransa aikana erityisesti sensuelleista viettelijöiden rooleista, mutta 1950-luvulla hän siirtyi entistä enemmän kypsempiin elo­kuviin. Hayworth edusti toimittaja Albin Krebsin mukaan Holly­woodin glamouria ja viehätys­voimaa. Hän esiintyi monissa musikaaleissa, ja Fred Astaire kertoi oma­elämä­kerrassaan Hayworthin olleen hänen miellyttävin tanssi­kumppaninsa. Laulajana Hayworth ei kuitenkaan ollut erityisen hyvä, ja esimerkiksi Anita Ellis toimi hänen laulu­äänenään neljässä elo­kuvassa.

Vuonna 1999 American Film Institute valitsi Hayworthin vuosi­sadan 25 tärkeimmän yhdys­valtalaisen nais­näyttelijän joukkoon. Hollywood Walk of Famelle hän oli saanut tähden vuonna 1960.

Yksityiselämä

Avioliitot 

Hayworth oli naimisissa kaikkiaan viidesti. Hänen ensimmäinen miehensä oli häntä 22 vuotta vanhempi liike­mies Edward Judson. He menivät naimisiin vuonna 1937. Judson alkoi liiton aikana käyttäytyä omistus­haluisesti ja väki­valtaisesti, mikä johti avio­eroon touko­kuussa 1942. Hayworthia tuki näyttelijä Victor Mature, joka oli tuolloin myös Hayworthin rakastaja.

Hayworthin toinen mies oli elo­kuva­ohjaaja Orson Welles, jonka kanssa hän meni naimisiin syys­kuussa 1943. He saivat Rebecca-tyttären. Liitto päättyi virallisesti joulu­kuussa 1948. Hayworth oli tuossa vaiheessa jo tavannut prinssi Aly Khanin joka oli ismailiitti­muslimien (šiia­muslimien ryhmä) nizari-lahkon 48. hengellisen johtaja Aga Khan III:n poika.

He menivät naimisiin Cannesissa touko­kuussa 1949. Seitsemän kuukautta myöhemmin syntyi prinsessa Yasmin Aga Khan. Hayworth kyllästyi kuitenkin pian naisten­miehenä tunnetun miehensä uskottomuuteen, johon kuului muuan muassa suhde Joan Fontainen kanssa. He erosivat 1953 ja ajautuivat tämän jälkeen pitkään huoltajuus­kiistaan johon liittyi myös sekin seikka että mihin uskontoon heidän yhteinen tytär tulisi kastaa. Hayworth olisi halunnut kasvattaa tyttärensä kristittynä ja Aly Khan taas muslimiksi. Riita tyttärestä päättyi vasta Aly Khanin kuolemaan auto-onnettomuudessa Pariisissa vuonna 1961.

Roomalais­katolilaisen Hayworthin avio­liitto islaminuskoisen Aly Khanin kanssa ei saanut paavi Johannes XXIII:n tukea ja hän piti sitä laittomana.

Hayworthin neljäs ja viides liitto olivat myös lyhytikäisiä. Hänen neljäs miehensä oli laulaja Dick Haymes ja viides tuottaja James Hill.

Alzheimerin tauti ja kuolema 

Hayworthin elo­kuva­uran hiipumisen syyksi laitettiin vakavat alkoholi­ongelmat. Heikkenevä kunto pääsi otsikoihin asti, kun sotkuista ja vihaista Hayworthia saatettiin lento­koneesta. Alkoholismin syyksi laitettu käytös ja muisti­ongelmat johtuivat kuitenkin todennäköisesti Alz­heimerin taudin varhais­oireista.

Hayworthin sairaus diagnosoitiin vuonna 1979, ja tieto siitä tuli julkisuuteen 1981. Los­angelesilainen oikeus totesi kesä­kuussa 1981 Hayworthin olevan kykenemätön pitämään huolta itsestään. Hänen tyttärensä Yasmin Khan alkoi hoitaa häntä ja toi hänet New Yorkiin. Yasmin alkoi tehdä uraa­uurtavaa työtä Alzheimerin taudin hoitamiseksi, ja hän antoi lausunnon muun muassa kongressissa tutkimus­rahoituksen saamiseksi. Hän myös oli aktiivinen Alz­heimer-järjestöissä. Hayworth oli ensimmäisiä julkisuuden henkilöitä, jonka Alzheimerin tautia käsiteltiin julkisuudessa.

Hayworthin kunto heikkeni tasaisesti 1980-luvulla, ja hän kuoli 68-vuotiaana vuonna 1987 kotonaan Manhattanilla. Hänet haudattiin Holy Crossin hautaus­maalle Culver Cityyn, Kaliforniaan.

Valikoitu filmografia 

 Under the Pampas Moon (1935)
 Danten Helvetti (1935)
 Charlie Chan Egyptissä (1935)
 Human Cargo (1936)
 Meet Nero Wolfe (1936)
 Vain enkeleillä on siivet (1939)
 Kilpakosijat juhlimassa (1941)
 Häätanssi (1941)
 Kaunis Sally (1942)
 Manhattan (1942)
 Karnevaalit Riossa (1942)
 Kansi­kuva­tyttö (1944)
 Gilda (1946)
 Nainen Shanghaista (1947)
 Trinidad (1952)
 Salome (1953)
 Ystävämme Joey (1957)
 Eri pöydissä (1958)
 Tie Corduraan (1959)
 Areenan hurjapäät (1964)
 Operaatio Opium (1966)
 Pappi vai paholainen (1972)

Katso myös 

 Rita Hayworth – avain pakoon, Stephen Kingin novelliin perustuva elo­kuva

Lähteet

Aiheesta muualla 

77.4 Elokuvataide
Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Vaudeville-esiintyjät
Orson Welles
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 1987 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit