joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Österbottningen

Österbottningen oli Kokkolassa vuodesta 1898 lähtien ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti. Vuonna 2008 se yhdistettiin pietarsaarelaisen Jakobstads Tidningin kanssa uudeksi Österbottens Tidning -lehdeksi.

Ruotsinmielinen Österbottningen perustettiin samansuuntaisen Norra Postenin seuraajaksi ja maltillisen Svenska Österbottenin kilpailijaksi. Luonteeltaan se oli Kokkolan ja sen lähikuntien Kruunupyyn, Öjan, Alavetelin ja Teerijärven paikallislehti. Itsenäisyyden ajan alussa Österbottningen oli linjaltaan oikeistolainen, mutta muuttui vuoden 1927 omistajanvaihdoksen myötä vapaamieliseksi. Lehti vastusti lapuanliikettä ja kannatti jatkosodan aikana rauhanpolitiikkaa, minkä seurauksena oikeistopiirit perustivat vuonna 1943 sen kilpailijaksi lyhytikäisen Nord-Österbotten -lehden.

Yleisilmeeltään Österbottningen oli vanhahtava 1930-luvun lopulle saakka, jolloin siitä ryhdyttiin kehittämään parempaa uutislehteä. Uudistukset jatkuivat 1960–1980-luvuilla, minkä ansiosta lehti onnistui säilyttämään asemansa ahtaalla ja suomenkielistyvällä markkina-alueella. Konstsamfundet osti lehtiyhtiön osake-enemmistön vuonna 1990 ja lisäksi 35 % osakkeista siirtyi vuonna 1999 HSS Medialle. Österbottningen ja HSS Median Jakobstads Tidning yhdistettiin vuonna 2008 Kokkolassa ja Pietarsaaressa toimitettavaksi Österbottens Tidningiksi.

Österbottningen ilmestyi aluksi kahdesti, vuodesta 1929 lähtien kolmesti, vuodesta 1947 kuudesti ja vuodesta 2004 seitsemän kertaa viikossa. Sen levikki oli 4 800 kappaletta vuonna 2005.

Päätoimittajat 
August Jakobsson (1898–1900)
Emil Sandström (1901–1906)
Erik Viklund (vastaava toimittaja 1906–1913)
Emil Kock (1912–1927)
M. E. Kulenius (1927–1931)
Sigurd Gadolin (1931–1937)
M. E. Kulenius ( 1937 -1940)
L. E. Carpelan (1940–1943)
Sölve Kulenius (1943–1947)
Erik Lodenius (1947)
Ole Torvalds (1947–1948)
Joel Granvik (1948–1957)
Bengt Appelgren (1957–1960)
Birger Thölix (1961–1964)
Erik Stenvall (1964–1965)
Erik Pakarinen (1965–1966)
Ernest Granskog (1966–1973)
Nils Grahn (1974–1983) 
Birger Enges (1983–).

Lähteet

Aiheesta muualla
 Österbottningen digitoituna kansalliskirjastossa

Ilmestymästä lakanneet suomalaiset ruotsinkieliset sanomalehdet
Kokkolan media
Västra Nyland

Västra Nyland on läntisellä Uudellamaalla kahdesti viikossa ilmestyvä ruotsinkielinen sanomalehti. Lehden päätoimittaja on Marina Holmberg ja sen toimitus sijaitsee Tammisaaressa Raaseporissa. Lehden levikki on noin 10 000 kappaletta ja sen levikkialue käsittää Raaseporin lisäksi Inkoon, Siuntion ja Kirkkonummen kunnat sekä Hangon ja Lohjan kaupungit.

Katso myös 
 Luettelo suomalaisista sanomalehdistä

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Västra Nylandin kotisivu 

Suomalaiset ruotsinkieliset sanomalehdet
Maksniemi

Maksniemi on kylä ja taajama Simon kunnassa lähellä Kemin kaupungin rajaa. Taajaman väkiluku vuonna 2005 oli 744 ja pinta-ala 1,3 km², josta vesialuetta 0,1 km². Maksniemi sijaitsee Perämeren rannalla noin 9 kilometriä länteen Simon kunnan keskustaajamasta ja noin 7 kilometriä kaakkoon Kemin keskustasta. Maksniemessä sijaitsevat myös Perämereen työntyvät Ykskuusen ja Karsikon niemet.

Kylä sijaitsee valtatien 4 sekä Oulun–Tornion rautatien varrella. Nelostien varrella sijaitseva alue on kaavoitettu yritysalueeksi. Maksniemen "keskus" sen sijaan sijaitsee Postinlahden rannalla valtatie 4 meren puoleisella alueella. Karsikon niemellä sijaitsee harvempaa asutusta, sen sijaan niemellä sijaitsee paljon loma-asutusta. Maksniemen ja Kemin Sauvosaaren yhdistää kevyenliikenteen väylä.

Kylästä on hyvät linja-autoyhteydet sekä Simoon että Kemiin. Kylän kohdalta alkaa lokakuussa 2010 avattu Kemin moottoritie. Valtionrautateiden entinen Maksniemen seisake on lakkautettu 1980-luvulla. Kylässä on kotieläinpuisto Arcadia.

Kylällä on oma peruskoulu, jossa annetaan opetusta vuosiluokille 1–6. Koulun yhteydessä toimii myös esikoulu. Koulujen vieressä toimii kylän päiväkoti.

Karsikonniemi oli yksi sijoituspaikkavaihtoehto energiayhtiö Fennovoiman suunnittelemalle ydinvoimalalle.

Maksniemi oli 2010 myös maailman pohjoisin sijaintipaikka, jossa todettiin puutiaisaivotulehdusta.

Historiaa 
Maksniemi on Simon vanhimpia asutusalueita. Vanhaa rakennuskantaa purettiin kuitenkin paljon 1960- ja 1970-luvulla.

Maksniemi toimi 1920–1930-luvuilla salakuljetetun pirtun kauttakulkupaikkana. Vuosina 1927–1932 Maksniemessä takavarikoitiin kaikkiaan 18 530 litraa laitonta alkoholia.

Tulevaisuus 
Maksniemen Karsikkoon, Fennovoiman ydinvoimalalle varatulle alueelle, valmistellaan uutta Karsikon aluetta, jossa tulisi olemaan 50 omakotitalotonttia ja 60 hehtaarin kokoinen teollisuusalue. Aiemmin alueelle suunniteltiin suurteollisuusaluetta.

Lähteet 

Simon kylät
Simon taajamat
Dario Dainelli

Dario Dainelli (s. 9. kesäkuuta 1979, Pontedera, Italia) on italialainen jalkapalloilija, joka edustaa kotimaansa pääsarjassa, Serie A:ssa pelaavaa firenzeläistä ACF Fiorentinaa. 191 senttimetriä pitkän Dainellin pelipaikka on keskuspuolustaja.

Tällä hetkellä Dainelli pelaa Fiorentinan riveissä kolmatta kauttaan. Aiemmin hän on edustanut pääsarjatasolla Bresciaa, Hellas Veronaa, Lecceä ja Empolia sekä alemmilla sarjatasoilla Fidelis Andriaa ja Cavesea.

Dainelli on pelannut Italian maajoukkueessa yhden ottelun, kesäkuussa 2005 hän oli kentällä Ecuadoria vastaan pelatussa ystävyysottelussa.

Aiheesta muualla
 Dainellin tiedot  footballdatabase.com-tietokannassa 

Italialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Turtola

Turtola voi tarkoittaa seuraavia:

Paikannimi
 Turtola, kylä ja entinen kuntakeskus Pellon kunnassa
 Turtola, Pellon kunnan entinen nimi
 Turtola, kaupunginosa Tampereella
 Turtola (), kylä Ylitornion (Övertorneån) kunnassa Ruotsissa
 Turtolan rautatieasema, lakkautettu rautatieliikennepaikka Kolarin radan varrella Pellossa.

Sukunimi
 Jussi Turtola, eversti
 Martti Turtola, historiantutkija
 Sanni Turtola, kuulantyöntäjä

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Abbé Pierre

Abbé Pierre, isä Pierre, (alkup. nimi Henri Grouès, G.O.Q. 5. elokuuta 1912 Lyon – 22. tammikuuta 2007 Pariisi) oli ranskalainen pappi ja parlamentaarikko, joka perusti kansainväliseksi kasvaneen Emmaus-liikkeen Pariisissa vuonna 1949.
 
Abbé Pierre oli katolinen pappi. Hän toimi toisen maailmansodan aikana Ranskan vastarintaliikkeessä ja avusti tuhansia juutalaisia sekä muita poliittisesti vainottuja ihmisiä pakenemaan Sveitsiin tai Algeriaan. Hän avusti muun muassa presidentti Charles de Gaullea pakenemaan maasta.

Sodan jälkeen hän havahtui asunnottomien ja köyhien hädälle. Hän avasi Pariisissa ovensa muutamalle yhteiskunnan syrjimälle miehelle ja pyysi heidän apuaan auttaakseen toisia. Tästä syntyi Emmaus-liike, jonka periaatteena on pyrkiä auttamaan itseä ja toisia. Liike on laajentunut maailmanlaajuiseksi, poliittisesti ja uskonnollisesti riippumattomaksi liikkeeksi. Liike tunnetaan yhteisöistään, kirpputoreistaan ja kehittyneestä kierrätystoiminnastaan.

Suomessa Emmaus-toiminta alkoi 1960-luvulla.

Abbé Pierre oli yhteiskunnallisesti aktiivinen henkilö, ja hänet äänestettiin monena vuonna Ranskan suosituimmaksi henkilöksi; vuonna 2003 hän jätti jalkapallotähti Zinedine Zidanen toiselle sijalle. Vuonna 2006 hän sijoittui Charles de Gaullen ja Louis Pasteurin jälkeen kolmanneksi television Kaikkien aikojen suurin ranskalainen -kyselyssä.

Abbé Pierre eli viimeiset vuotensa Rouenissa, Luoteis-Ranskassa. Hän kuoli keuhkokuumeeseen 22. tammikuuta 2007 pariisilaisessa sairaalassa.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Abbé Pierren muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
 Fondation Abbé Pierre

Sosiaalityön kehittäjät
Ranskalaiset papit
Grand Officer of the National Order of Quebec
Vuonna 1912 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Bhubaneswar

Bhubaneswar ( ) on Odishan osavaltion pääkaupunki Intiassa. Kaupungilla on pitkä historia, se oli jo antiikin ajalla Kalingan valtakunnan pääkaupunki. Bhubaneswarista tuli Orissan osavaltion pääkaupunki 1948, vuosi Intian itsenäistymisen jälkeen. Kaupungissa asui 885 363 ihmistä vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan.

Vuonna 2013 trooppinen sykloni Phailin aiheutti laajoja tuhoja, ja Bhubaneswarissa satoi 130 millimetriä vuorokaudessa.

Biju Patnaikin lentoasema kaupungin lähellä on osavaltion tärkein lentoasema. Usealla intialaisella lentoyhtiöllä on säännöllisiä maan sisäisiä reittilentoja asemalta.

Lähteet

Aiheesta muualla

 

Intian osavaltioiden pääkaupungit
Odishan kaupungit
Hämeen lennosto

Hämeen Lennosto (lyh. HämLsto) perustettiin 1. tammikuuta 1957 nimeämällä Tikkakoskella toiminut 1. lennosto uudelleen. Joukko-osasto siirrettiin Rovaniemelle 16. elokuuta 1973 Pohjois-Suomen ilmatilan koskemattomuuden valvonnan ja vartioinnin tehostamiseksi. Hämeen Lennoston nimi muutettiin 6. joulukuuta 1974 Lapin Lennostoksi.

Historia 
Vuoden 1957 alussa nimettiin Suomen ilmavoimien lennostot maakuntien mukaan, jolloin Tikkakoskelle sijoitettu 1. lennosto sai nimen Hämeen lennosto. Nimen vaihto ei vaikuttanut lennoston kokoonpanoon eikä henkilömäärään. Lennoston kokoonpano oli tuolloin komentaja, jonka johtamisen apuna oli esikunta. Esikuntaan kuuluivat komento-, koulutus-, viesti-, operatiivinen- ja järjestely-, huolto- ja tekninen toimisto. Lennoston perusyksiköinä olivat kaksi hävittäjälentue, tiedustelulentue, korjaamo, lennonjohto, lentokuvakeskus, esikuntakomppania ja autokuljetusjoukkue. Lennostoon perustettiin 1958 hävittäjälentolaivue, Rovaniemelle sijoitettu viestikeskus 5 aloitti toimintansa vuonna 1962 ja vuotta myöhemmin lennoston korjaamo laajeni lentokonehuoltokorjaamoksi.

Luutnantti Kalervo Myssylä ampui lennoston komentajan eversti Suonperän työpöytänsä ääreen 6. kesäkuuta 1973.

Komentajat 
Lennoston komentajana olivat:
everstiluutnantti Yrjö Malmari 31. maaliskuuta 1956 -
everstiluutnantti Reino Turkki 9. helmikuuta 1957 - 
everstiluutnantti Georg-Eric Stömberg 10. joulukuuta 1960 -
eversti Aimo Huhtala (s. 1920, k. 1994) 5. heinäkuuta 1963 - 4. lokakuuta 1969
eversti Teppo J. Suonperä 4. lokakuuta 1969 - 6. kesäkuuta 1973
everstiluutnantti Veikko Tähtinen (vt) 6. kesäkuuta 1973 - 
eversti Rauno Meriö 16. elokuuta 1973 -

Lähteet
Lapin Lennoston historia

Hämeen lennosto
Damien Rice

Damien Rice (s. 7. joulukuuta 1973 Kildare, Irlanti) on irlantilainen muusikko. Hänet tunnetaan intiimeistä folkhenkisistä sävellyksistään.

Tyyli

Rice yhdistelee musiikissaan folk- ja rock-elementtejä. Intensiivisestä esiintymisestään tunnettu Rice on saanut maineen vaikeana esiintyjänä, joka vaatii yleisöltään ehdotonta hiljaisuutta ja saattaa pyytää kovaäänisimpiä kuulijoitaan jopa poistumaan konsertista kesken kappaleensa.

Ricen yhtyeen nykyiseen kokoonpanoon kuuluvat Ricen lisäksi Vyvienne Long (sello), Tom Osander (rummut) ja Shane Fitzsimons (basso). Aiemmin mukana oli myös laulaja Lisa Hannigan, joka kuitenkin jätti Ricen yhtyeen ja luo nykyään uraa sooloartistina.

Musiikkiura

Rice oli rockyhtye Juniperin solisti vuosina 1991–1998. Yhtye julkaisi kaksi EP:tä, The J Plane vuonna 1994 ja Manna vuonna 1995 sekä kokoelma-albumin Natural Born Elvis vuonna 1998. Rice kyllästyi kuitenkin Polygram-yhtiön kaupalliseen painostukseen ja lähti yhtyeestä omille teilleen. 

Rice muutti Italiaan, kierteli Eurooppaa katusoittajana ja palasi Dubliniin vuotta myöhemmin. Hän otti yhteyttä musiikkibisneksessä työskentelevään serkkuunsa David Arnoldiin ja äänitti tämän avulla menestyksekkään debyyttilevynsä O:n, joka julkaistiin vuonna 2002. Toista levyään 9 hän työsti kolme vuotta.

Ricen musiikkia on käytetty myös lukuisissa televisiosarjoissa, kuten Lost, House ja Alias, sekä Mike Nicholsin elokuvassa Iholla (2004).

Diskografia

Sooloura

Albumit

Livealbumit
 Live at Fingerprints Warts & All (2007)
 Live from the Union Chapel (2007)

EP:t
 B-Sides (2004)

Singlet
 The Blower’s Daughter (ft. Lisa Hannigan)  (2001)
 Cannonball (2002)
 Volcano (ft. Lisa Hannigan) (2002)
 Woman Like a Man (2003)
 Moody Monday/Lonelily (2004)
 Lonely Soldier (ft. Christy Moore) (2004)
 Cannonball (remix) (2004)
 The Blower’s Daughter (ft. Lisa Hannigan) (uudelleenjulkaisu)  (2004)
 Volcano (ft. Lisa Hannigan) (uudelleenjulkaisu)  (2004)
 Unplayed Piano (ft. Lisa Hannigan) (2005)
 9 Crimes (ft. Lisa Hannigan) (2006)
 Rootless Tree (2007)
 Dogs (2007)

Juniper

EP:t
 The J-Plane (1994)
 Manna (1996)

Kokoelmat
 Natural Born Elvis (1998)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Virallinen kotisivu 
 
 Eskimo Friends - epävirallinen fanisivu 

Irlantilaiset laulajat
Irlantilaiset kitaristit
Irlantilaiset lauluntekijät
Musiikkituottajat
Folkmuusikot
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Liputta matkustaminen

Liputta matkustaminen (”pummilla matkustaminen” tai ”pommilla matkustaminen”) on matkustamista maksullisessa (yleensä julkisessa) kulkuvälineessä maksamatta matkasta.

Liputta matkustaminen eri liikennevälineissä 
Suomessa liputta matkustajat käyttävät usein junaa, metroa tai raitiovaunua, koska näissä kulkuvälineissä ei tarvitse näyttää lippua kuljettajalle.  Linja-autoissa liputta matkustaminen on harvinaisempaa, koska kuljettaja voi tarkastaa matkalipun sisään astuttaessa. Linja-autoissa on kuitenkin usein mahdollista ylittää matkustusalue eli matkustaa kauemmas kuin mihin ostettu lippu oikeuttaa. 

Liputta matkustaminen tuo julkisille liikennevälineille vilkkaimmilla seuduilla huomattavia tappioita. Esimerkiksi HKL on arvioinut, että saamatta jääneillä lipputuloilla voitaisiin kattaa runsaan kymmenen prosentin alennus kuukausilipun hintaan. Vilkkaassa joukkoliikenteessä maksutapahtuman pitäisi olla mahdollisimman joustava ja nopea, mutta tämä tuo mahdolliseksi jättää helposti maksu suorittamatta.

Liputta matkustamisen valvonta 

Lipuntarkastaja voi määrätä ilman voimassa olevaa lippua matkustavalle tarkastusmaksun. Pääkaupunkiseudulla ja Tampereella maksu on 80 euroa. Tarkastuksia suoritetaan myös busseissa, ja tarkastaja voi astua sisään siviiliasussa. Myös metroasemien maksu- eli laiturialueelle siirtyminen ilman voimassa olevaa lippua johtaa tarkastustilanteessa maksuun. Tarkastajalla on liputta matkustavan asiakkaan kiinniotto-oikeus sekä oikeus kutsua paikalle poliisi.

Suomessa liputta matkustamisen seuraamuksia on haluttu kiristää sen yleisyyden vuoksi. Syyskuussa 2006 tarkastusmaksut tehtiin mahdolliseksi koko maan linja-autoliikenteessä sekä tarkastusmaksun enimmäismäärä nostettiin 88 euroon. Koska tarkastajien tai muun valvonnan lisääminen on kallista, on tarkastusmaksun korottaminen usein helpompi vaihtoehto lipputulojen lisäämiseksi. Vuodesta 2017 alkaen HSL on kuitenkin lisännyt tarkastajia, mistä syntyneen pelotteen on todettu vähentäneen pummilla matkustamista. Tarkastusten tihentämisen lisäksi liputta matkustamista on vähentänyt HSL:n konduktööreille myöntämä oikeus tarkastaa lippuja ja poistaa liputon matkustaja lähijunasta. 

Tarkastusmaksuista määrää Suomessa liikenne- ja viestintäministeriö.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 The New York Times: A Bigger Penalty for Riders Who Cheat on the Fare 

Joukkoliikenne
Veikko Lesonen

Veikko Juhani Lesonen (s. 30. toukokuuta 1957 Kemi) on suomalainen Oulunsalossa asuva teollisuusneuvos, suursijoittaja ja yrittäjä.

Yrittäjäura 
Keminmaalaislähtöinen Lesonen tunnetaan Nokian imussa kasvaneen tuotantoautomaatioita valmistaneen JOT Automationin perustajana. Hän luopui kansainväliseksi suuryhtiöksi kasvaneen JOT Automationin omistuksesta vuonna 2000 ansaiten 200 miljoonaa euroa ja oli kahtena vuonna perättäin Suomen suurituloisin henkilö. 

Vuonna 2011 Head Invest Oy ja Veikko Lesonen osti JOT Automation Oy:n takaisin kymmenen vuoden jälkeen Rohwedder Groupilta. JOT myytiin toisen kerran kesäkuussa 2018 kiinalaiselle Suzhou Victory Precisionille.

Nykyään Lesonen on ympäristöteknologiayritys Proventia Groupin pääomistaja teknologiakonserni Head Invest Oy:n kautta. Proventia kehittää ympäristöystävällisiä ratkaisuja moottori-, kone- ja ajoneuvoteollisuuteen.

Lesonen on osakkaana lukuisissa eri yrityksissä, muun muassa Head Recycle Systemsissä, joka automatisoi muovijätteen jalostamisen uudelleenkäytettäväksi raaka-aineeksi. Hän omistaa arvokiinteistöjä muun muassa Suomessa ja Espanjan Marbellassa, jossa hän asuu osan vuotta. Suomalaiskiinteistöistä merkittävin omistus on Oulun Uusi Seurahuone, niin sanottu Petrellin palatsi.

Lesosen suku siirtyi Suomeen Vienan Karjalasta heimosotien aikana. Veikko Lesosella on kiinteät yhteydet sukuunsa Vienaan ja hän omistaa talon Lesosen suvun ”kantakylässä” Venehjärvellä.

Joni Skiftesvikin kirjoittama Veikko Lesosen elämäkertakirja "Kyllä Veikko voi" ilmestyi WSOY:n kustantamana syksyllä 2007. Harrastuksikseen Veikko Lesonen ilmoittaa veteraanityön, valokuvauksen ja liikunnan. Helsingin Sanomien mukaan hän on myös vapaamuurari.

Työpaikat 
(ennen yrityshistoriaa)
 Kemi Oy, Veitsiluoto Huoltomies 1973-1979
 Outokumpu Oyj, kesätöissä
 Helvar Oy 1982-1986 työnjohtaja
 LK-Products OY / NOKIA 1986-1989 työnjohtaja ja menetelmäsuunnittelija /valmistuspäällikkö

Luottamustoimet 
 Head Invest Oy, hallituksen puheenjohtaja

Aiemmat luottamustoimet 
 Proventia Group Oy, hallituksen puheenjohtaja
 Rintamaveteraaniliiton neuvottelukunnan jäsen
 Eija ja Veikko Lesosen säätiö, perustaja ja hallituksen puheenjohtaja
 Restaurant Societyhouse Oy, hallituksen puheenjohtaja
 Green Rock Oy, hallituksen jäsen
 Head Balance Oy
 EMG Laboratoriot Oy
 JOT Automation Oy, hallituksen puheenjohtaja
 Ponsse Oyj, hallituksen jäsen
 Oulun Kärpät Oy, hallituksen jäsen

Tunnustukset 
 Rintamaveteraaniliiton kunniaristi
 Suomen valkoisen ritarikunnan ansioristi
 Veteraanien ansiomerkki
 Veteraanien neuvottelukunnan jäsen
 Frost & Sullivan -palkinto, 2013
 Haukiputaan vuoden yrittäjä, 1998
 Presidentti Martti Ahtisaaren jakama Vientiveturi-palkinto, 1996
 Pohjois-Pohjanmaan vuoden yrittäjä, 1995

Lähteet 

Suomalaiset liikemiehet
Suomalaiset suursijoittajat
Suomalaiset vapaamuurarit
Suomalaiset yritysjohtajat
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Me Naiset

Me Naiset on Sanoma Media Finlandin julkaisema, joka torstai ilmestyvä naistenlehti, verkkosivusto ja vuoden 2021 alusta myös radiokanava. Lehden päätoimittaja on syksystä 2016 saakka ollut Iina Artima-Kyrki.

Lukijoita Me Naisilla tutkimuskaudella syksy 2016 – kevät 2017 oli 261 000, ja kokonaistavoittavuudeltaan (verkkosivut ym. mukaan lukien) se tavoittaa 505 000 henkilöä viikoittain.

Historiaa
Me Naiset alkoi ilmestyä vuonna 1952 tunnuslauseenaan nykyaikaisen naisen nykyaikainen lukemisto. Vuonna 1957 Sanoma Osakeyhtiö osti sen julkaisuoikeudet. Vasta 1960-luvulla lehden konsepti vakiintui, ja lehdestä tuli Suomen ensimmäinen naisten viikkolehti. Eevan ja Kotilieden lukijoita nuoremmalle yleisölle suunnatun Me Naisten levikki alkoi nousta nopeasti.

Vuodesta 1962 alkaen Me Naiset järjesti vuosittain ”mannekiinikilpailun” uusien mallien löytämiseksi Fordin mallitoimistoon New Yorkiin, jonka johtaja, äitinsä puolelta suomalaissukuinen Eileen Ford, oli Sanomien Aatos Erkon vaimon Janen tuttava. Ensimmäisessä kilpailussa voittajaksi valittiin kauhavalainen Hellevi Keko, joka tekikin menestyksekkään malliuran 1960-luvun amerikkalaisissa aikakauslehdissä.

1960–1970-luvuilla sukupuoliasioiden osuus Me Naisten sisällöstä kasvoi ajan hengen mukaisesti, ja lehti oli yksi ensimmäisistä, jotka suhtautuivat myönteisesti aborttiin, ehkäisyyn ja naisen seksuaalisten oikeuksien ajamiseen. 1980-luvulla Me Naiset alkoi tuoda esiin myös muita poliittisia kysymyksiä ja esitellä naispoliitikkoja, kunnes 1990-luvun mittaan lehden linja keveni itsensä hemmottelua ja viihdejulkkisten haastatteluja kohti. 2000-luvun puolenvälin konseptiuudistuksessa lehteen tulivat mukaan muun muassa usein globaaleja ilmiöitä käsittelevät kuvareportaasit.

Radiokanava Me Naiset

Päätoimittajia
Ulla-Maija Paavilainen 1984–2002
Katriina Kaarre 2001—2006
Riitta Pollari 2006—2010
Marjo Vuorinen 2010–2012
Johanna Lahti 2010–2016
Iina Artima-Kyrki 2016–

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Me Naiset -lehden virallinen sivusto

Sanoma Media Finland
Suomalaiset naistenlehdet
Media-alan tuotemerkit
Elintarviketiede

Elintarviketiede on useita luonnontieteitä soveltava tieteenala, joka tutkii elintarvikkeiden tuotantoa, valmistusta, turvallisuutta ja käyttöä. Elintarviketieteissä sovelletaan laajasti muun muassa fysiikan, kemian, biologian ja mikrobiologian teorioita ja metodeja. Tutkimus voi keskittyä esimerkiksi elintarvikkeiden terveysvaikutuksiin, tuotekehitykseen, sivuvirtojen hyväksikäyttöön (kiertotalous) tai ruoan kemialliseen ja mikrobiologiseen turvallisuuteen.

Elintarviketieteiden osa-alueita 
Elintarviketeknologia: kehittää menetelmiä ja prosesseja, joilla raaka-aineet saadaan saadaan muokattua turvallisiksi elintarvikkeiksi.

Elintarvikekemia: tutkii ravinnossa esiintyvien aineiden ja kemiallisten yhdisteiden rakenteita, ominaisuuksia, reaktioita ja tutkimusmenetelmiä sekä niiden merkitystä elintarvikkeiden laadun ja turvallisuuden kannalta

Aistinvarainen tutkimus: elintarvikkeiden ominaisuuksien tai miellyttävyyden arvioimista aistien (näkö-, tunto-, haju-, maku- ja/tai kuuloaistin) avulla. Kiinnostuksen kohteena ovat joko tuotteen ominaisuudet tai koehenkilön suhtautuminen tuotteeseen.

Elintarviketieteiden opiskelu Suomessa 
Suomessa elintarviketieteiden kandi- ja maisteritutkinto on mahdollista suorittaa Helsingin yliopistossa. Opinnoissa voi suuntautua elintarvikekemiaan, -teknologiaan tai -mikrobiologiaan. Lisäksi Turun yliopiston biokemian laitoksella voi suorittaa maisterintutkinnon pääaineena elintarvikekemia.

Elintarviketieteitä opiskelleet voivat toimia monenlaisissa tehtävissä. Yleisiä ammattinimikkeitä ovat muun muassa tuotekehittäjä, tuotepäällikkö, laatuasiantuntija, tutkija, tuotelaatupäällikkö ja ylitarkastaja. Opintojen jälkeen voi työllistyä yritysten lisäksi yliopistoon, tutkimuslaitoksiin tai hallintovirastoihin.

Tunnettuja elintarviketieteilijöitä 

 Leena Saarinen
Reetta Kivelä
Annikka Hurme
Hely Tuorila
 Pirjo Mattila
 Marina Heinonen

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Agronomiliitto: Tietoa opinnoista - Elintarviketieteet
Sampo Koskinen

Sampo Koskinen (s. 1. maaliskuuta 1979 Kirkkonummi) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.

Ura

Koskinen aloitti jalkapalloilun 6-vuotiaana Kyrkslätt IF:ssä. Hän pelasi siellä 17-vuotiaaksi asti ennen kuin siirtyi kaudeksi 1997 FC Honkaan pelaamaan Ykköstä. Vuonna 1998 Koskinen siirtyi Atlantis FC:n riveihin. Kaudella 2000 Atlantis sijoittui Ykkösessä toiseksi ja nousi karsintojen kautta Veikkausliigaan.

Seuraavan kauden Koskinen aloitti FC Hongassa, mutta hän siirtyi FC Jokereihin kesken kauden. Koskinen teki ensiesiintymisensä pääsarjatasolla ja pelasi kolmessatoista Veikkausliiga-ottelussa loppukaudesta. Talvella hän siirtyi Eerste Divisiessä pelanneeseen RBC Roosendaaliin. Koskinen pelasi RBC:ssä alkuun säännöllisesti, mutta joukkueen noustua Eredivisieen uusi valmentaja ei löytänyt enää hänelle käyttöä.

Vuonna 2003 Koskinen siirtyi Allsvenskanin IFK Göteborgiin. Harjoituskaudella Koskinen oli joukkueensa vakiomiehiä avaiskokoonpanossa. Juuri ennen sarjakauden alkua Koskinen kuitenkin loukkaantui, ja toivuttuaan hän ei saanut enää juuri vastuuta joukkueessaan. Näin Koskinen lainattiin kesken kauden 2004 Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Superettaniin Bodens BK:hon. Koskinen pelasi joukkueessa hyvin ja kauden päätteeksi hänelle tarjottiinkin jatkosopimusta, jonka Koskinen kuitenkin hylkäsi, sillä hän ei viihtynyt Bodenin kaltaisessa pikkukaupungissa.

Vuodeksi 2005 Koskinen palasi takaisin Suomeen ja FC Honkaan. Kaudella 2005 joukkue voitti Ykkösen nousten suoraan Veikkausliigaan. Tämä oli Koskisen uran kolmas sarjanousu. Koskinen myös valittiin Ykkösen parhaaksi puolustajaksi. Veikkausliigassa Koskinen pelasi 22 liigaottelua ja toimi myös joukkueen kapteenina. Helmikuussa 2007 uutisoitiin Koskisen siirrosta norjalaiseen Sandefjordiin kahden vuoden sopimuksella. Keväällä 2008 siirtyi takaisin FC Honkaan.

Koskinen teki uransa ensimmäisen Veikkausliiga-maalin FF Jaroa vastaan elokuussa 2010.

Koskinen on myös esiintynyt eri ikäkausi- ja futsalmaaotteluissa.

Saavutukset
 Ykkönen 2005
 Ykkösen paras puolustaja 2005
 SM-hopea 2008, 2009, 2013
 Liigacup 2011, 2012
 Suomen Cup 2012

Lähteet

Suomalaiset jalkapalloilijat
Jalkapallon Suomen Cupin mestarit
Suomalaiset futsalpelaajat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Gazebo

Gazebo (oik. Paul Mazzolini, s. 18. helmikuuta 1960 Beirut) on italialainen laulaja.

Libanonissa syntynyt italialaisen diplomaatin ja amerikkalaisen laulajan poika Mazzolini aloitteli uraansa jazz-, rock- ja punk-yhtyeissä ennen kuin tapasi tuottaja Paolo Micionin, jonka kanssa alkoi tehdä yhteistyötä. Ensimmäinen julkaisu Masterpiece oli pieni hitti vuonna 1982.

Vuonna 1983 julkaistu I Like Chopin oli hitti ympäri Eurooppaa ja pysyi listojen kärjessä useita viikkoja. Ryan Parisille kirjoitettu kappale "Dolce Vita" oli Saksan listalla 10:ntenä ja Isossa-Britanniassa viidentenä.
Myös kappaleet "Love In Your Eyes" ja "Lunatic" ylsivät 20 parhaan joukkoon Euroopan levylistoilla, mutta 1984 julkaistu albumi Telephone Mama ei ollut enää yhtä menestyksekäs. Mazzolini on urallaan tehnyt useita albumeita, joista viimeisin on vuonna 1997 julkaistu  Viewpoint.

Diskografia

Singlet 
 1982 : Masterpiece
 1982 : Gimmick !
 1983 : I like Chopin
 1983 : Love in your eyes
 1983 : Lunatic
 1984 : Telephone Mama
 1986 : Trotsky Burger
 1986 : Sun goes down on Milkiway
 1987 : Give me one day ... / Diamonds are forever 1989 : Face to face / Dolce Vita 1991 : Fire 1991 : The 14th of July 1991 : I like Chopin (remix)
 2000 : Masterpiece (remix)
 2007 : Tears For Galileo (EP)
 2008 : Ladies ! (12")
 2011 : Queen of Burlesque 2015 : Blindness 2016 : Wet Wings 2018 : La Divina Albumit 
 1983 : Gazebo (Baby Records)
 1984 : Telephone Mama (Baby Records)
 1986 : Univision (Carosello)
 1988 : The Rainbow Tales (Carosello)
 1989 : Sweet Life (Carosello)
 1991 : Scenes From The Broadcast (Lunatic)
 1991 : I Like Chopin – Best Of Gazebo (Jimco) – julkaistu Japanissa
 1992 : Greatest Hits (Baby Records)
 1994 : Classics (RCA Italiana)
 1994 : Portrait (Giungla–BMG Italy)
 1997 : Viewpoint (Softworks)
 2000 : Portrait & Viewpoint (Softworks)
 2007 : Ladies ! The Art Of Remixage (Softworks)
 2008 – The Syndrone (Softworks)
 2013 – I Like ... Live! (Softworks)
 2015 – Reset (Softworks)
 2016 – Wet Wings (Softworks)
 2018 – Italo By Numbers'' (Softworks)

Aiheesta muualla 
Gazebo Official

Italialaiset laulajat
Italodisko-artistit
1980-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Geoinformatiikka

Geoinformatiikka on paikkatietoa ja paikkatietojärjestelmiä tutkiva tieteenala. Paikkatietotekniikaksi kutsutaan sitä osaa geoinformatiikasta, joka soveltaa tietoteknisiä menetelmiä.

Paikkatietotekniikka on kuvattu paikkatietojärjestelmä-artikkelissa ja paikkatiedon luonne ja ominaisuudet paikkatieto-artikkelissa. Paikkatiedon tuottaminen on kuvattu muun muassa kaukokartoitus- ja maanmittaus-artikkeleissa. Tämä artikkeli keskittyy geoinformatiikan analyyttisiin ja laskennallisiin menetelmiin.

Paikkatiedon määrän kasvu ja sen kautta syntynyt tarve ja mahdollisuus sen hyödyntämiseen on luonut tarpeen tutkia geoinformatiikkaa. Geoinformatiikassa tutkitaan paitsi paikkatiedon luonnetta ja sen tuottamista myös sen tallentamista, käsittelyä, hyödyntämistä, esittämistä jne.

Geoinformatiikka on osittain osa tietojenkäsittelytiedettä, mutta se on myös erittäin lähellä maantiedettä, maanmittausta, geomatiikkaa, kartografiaa, laskennallista geometriaa, spatiaalista tilastotiedettä jne. Geoinformatiikkaa hyödynnetään tai sovelletaan hyvin monissa tieteissä ja tekniikan aloilla koska paikkatietojen hyödyntäminen on niin yleistä. 

Tärkeä osa geoinformatiikkaa on paikkatietoanalyysimenetelmien tutkimus.

Lähteet

Geoinformatiikka
Anytos

Anytos (; 400-300 lukujen eaa. vaihde) oli antiikin ateenalainen, Anthemionin poika. Hän oli yksi Sokrateen syyttäjistä tämän oikeudenkäynnissä vuonna 399 eaa.

Anytoksen isän kerrotaan ansainneen hyvin nahkurina, ja siirtäneen ammatin pojalleen. Peloponnesolaissodan aikana Anytos toimi kenraalina. Vuonna 409 eaa. hänet tiedetään lähetetyn Pylokselle vapauttamaan sen spartalaisten vallasta 30 laivalla. Tehtävä kuitenkin epäonnistui, ja hänet haastettiin oikeuteen. Diodoroksen ja Plutarkhoksen mukaan hän vältti kuolemantuomion vain lahjomalla tuomarit.

Anytos vaikuttaa kuitenkin saaneen suosiota toiminnallaan Ateenan politiikassa. Hänen tiedetään olleen kaupungin demokraattisen hallinnon johtavia tukijoita, niitä oligarkkisia voimia vastaan, jotka olivat olleet kolmenkymmenen tyrannin hallinnon takana. Tyrannian aikana, vuonna 404 eaa., hänet ajettiin maapakoon, ja Lysias mainitsee hänet maanpakolaisten johtajana Fylessä.

Platonin Sokrateen puolustuspuheessa Sokrates sanoo Anytoksen syyttäneen häntä loukkaantuneena poliitikkojen ja käsityöläisten puolesta. Platonin Sokrateen puolustuspuheen lisäksi Anytos mainitaan Platonin dialogissa Menon, sekä Ksenofonin Muistelmissa ja Sokrateen puolustuspuheessa.

Anytoksen vihamielisyys Sokratesta kohtaan vaikuttaa olleen osin ammatillista ja osin henkilökohtaista, ja hänellä vaikuttaa olleen ainakin kaksi syytä syyttää Sokratesta. Ensiksi, Sokrates kritisoi jatkuvasti Ateenan demokraattista hallintoa, jossa Anytos toimi. Anytos on voinut katsoa, että Sokrateen kritiikki on ollut uhka Ateenaan lyhyen tyrannian jälkeen palautetulle demokratialle. Toiseksi, Sokrates opetti Anytoksen poikaa, ja Anytos ehkä syytti Sokratesta tämän mielen myrkyttämisestä ja siitä, että poika oli poikennut isän kaavailemalta urapolulta. Ksenofonin mukaan pojasta tuli juoppo.

Diogenes Laertioksen mukaan ateenalaiset ajoivat Anytoksen maanpakoon sen jälkeen, kun olivat alkaneet katua Sokrateelle langetettua kuolemantuomiota.

Lähteet 

Antiikin kreikkalaiset
Sokrates
Happee

Happee on jyväskyläläinen vuonna 1989 perustettu salibandyn erikoisseura. Seuran miesten ja naisten edustusjoukkueet pelaavat Suomen korkeinta sarjatasoa salibandyliigaa. Keväällä 2014 miesten joukkue voitti seurahistorian ensimmäisen Suomen mestaruuden.

Seuralla on myös juniorijoukkueet poikien P9-P22-ikäluokissa. Poikien P22-, P19- ja P17-juniorit pelaavat ikäluokkiensa SM-sarjassa.

Viimeisin mestaruus seuralle tuli kauden 2021–2022 pääteeksi, kun P17 voitti SM-kultaa kaataen OLS:in finaalisarjassa otteluvoitoin 2–1.

Happee pelaa kotiottelunsa Jyväskylän Monitoimitalolla, josta käytetään Happeen peleissä nimeä Hirviteatteri.

Historia 
Seuran erikoinen nimi tulee Jussi Kanteleelta, jolla tarinan mukaan oli enemmän intoa kuin kuntoa. 

Happee on alun perin harrastetason kaukalopalloseura. Salibandy tuli mukaan keväällä 1988, jolloin Happee osallistui Opiskelijoiden liikuntaliiton sukupuolisählyjen SM-kisoihin. Virallisesti seura katsotaan perustetuksi kuitenkin 1. tammikuuta 1989. Heti ensimmäisenä keväänä seura osallistui Salibandyn Suomen Cupiin. Salibandyliiton sarjoihin seura ilmoittautui kaudelle 1989–1990, jolloin alimpana sarjatasona oli II-divisioona.

Vuonna 1990 Sari Haapasalon johdolla perustettiin naisten salibandyjoukkue, joka sai joukkueiden pienen lukumäärän vuoksi suoraan paikan SM-sarjasta. Seuraavana vuonna perustettiin ensimmäiset juniorijoukkueet.

Miehet

Miesten edustusjoukkue kaudella 2021–2022

Saavutukset 
 SM-kultaa 2014
 Suomen Cup-kultaa 2012–2013 & 2015–2016
 SM-hopeaa 2004–2005, 2014–2015, 2017–2018
 SM-pronssia 1991–1992 ja 1999–2000, 2015–2016

Ennätykset 
Tilanne 9. huhtikuuta 2020
 Eniten kausia: 21, Petri Kauko
 Eniten otteluita runkosarjassa: 552, Petri Kauko
 Eniten maaleja runkosarjassa: 258, Petri Kauko
 Eniten syöttöpisteitä runkosarjassa: 421, Petri Kauko
 Eniten pisteitä runkosarjassa: 679, Petri Kauko
 Eniten jäähyminuutteja runkosarjassa: 276, Otto Tikka
 Eniten otteluita pudotuspeleissä: 122, Petri Kauko
 Eniten maaleja pudotuspeleissä: 55, Juuso Heikkinen
 Eniten syöttöpisteitä pudotuspeleissä: 68, Petri Kauko
 Eniten pisteitä pudotuspeleissä: 114, Petri Kauko
 Eniten jäähyminuutteja pudotuspeleissä: 84, Peter Kotilainen
 Yhden kauden maaliennätys: 55, Lasse Riitesuo
 Yhden kauden syöttöennätys: 68, Mika Kohonen
 Yhden kauden piste-ennätys: 103, Mika Kohonen
 Yhden kauden jäähyennätys: 79, Teemu Häkkinen
 Yhden ottelun maaliennätys: 9, Lasse Riitesuo
 Yhden ottelun piste-ennätys: 10, Lasse Riitesuo
 Yhden ottelun syöttöennätys: 7, Petri Kauko

Naiset

Saavutukset 
 SM-hopeaa 2009,
 SM-pronssia 1991, 1996, 1997 ja 2014
 Suomen Cupin voitto 2012
 Suomen Cupin voitto 2002
 Suomen Cupin hopeaa 1995

Happee Steamers

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seuran kotisivu
 nhlfinns.net, Happeen pelaajatilastot miesten Salibandyliigassa

Salibandyliigan seurat
Jyväskyläläiset urheiluseurat
Vuonna 1989 perustetut urheiluseurat
Oaxaca de Juárez

Oaxaca de Juárez on Oaxacan osavaltion pääkaupunki Meksikossa. Kaupungissa on 259 200 asukasta (2014) ja metropolialueella noin 565 000. Se sijaitsee Oaxacan laaksossa Sierra Madre del Surin suurella 1 550 metrin korkeudella merenpinnasta.

Aikaisemman zapoteekki- ja mixteekkiasutuksen paikalle perustettiin 1532 Kaarle V:n luvalla suuresti jalo ja uskollinen kaupunki nimeltä "Antequera". Vuonna 1821 kaupungin nimeksi muutettiin "Oaxaca", nahuatlin sanan "Huaxyácac" mukaan. Vuonna 1872 nimeksi muutettiin Oaxaca de Juárez Benito Juárezin mukaan. Monte Albánin arkeologinen alue sijaitsee kaupungin lähellä.

Kaupungin historiallinen keskusta ja Monte Albán ovat UNESCOn maailmanperintökohteita.

Toukokuussa 2006 kaupungin opettajat menivät lakkoon, mikä jätti 1,3 miljoonaa koululaista ilman opetusta. Protestoijat vaativat aluksi palkankorotuksia ja sitten osavaltion kuvernööri Ulises Ruiz Ortizin eroa ja syyttivät tätä vaalivilpistä ja väkivallasta. Protesteihin liittyivät erilaiset vasemmistolaiset ryhmät ja intiaanit. Mielenosoittajat valtasivat kaupungin keskustan ja linnoittivat sen tiesuluin. Oaxacan kaupungin kansankokous (Asamblea Popular del Pueblo de Oaxaca; APPO) julistautui kaupungin hallitsevaksi elimeksi. Toukokuun jälkeen viisi mielenosoittajaa on saanut surmansa. 29. lokakuuta 3 500 liittovaltion ja 300 sotapoliisia hyökkäsi Oaxacan Zocaloon ja sai kaupungin keskustan haltuunsa.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Oaxaca, Oaxaca (La Jornada)
 Oaxaca aiheinen blogi
Meksikon kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Meksikossa
Hertha BSC

Hertha BSC on vuonna 1892 perustettu berliiniläinen jalkapalloseura. Seuran koko nimi on Hertha, Berliner Sport-Club ja sen kotikenttänä toimii Berliinin Olympiastadion. Hertha BSC pelaa kaudella 2021–2022 Saksan korkeimmalla sarjatasolla (Bundesliiga). Seura on voittanut kahdesti Saksan mestaruuden (1930 ja 1931). Sen kotipaikkana oli kylmän sodan aikana jaetun Berliinin länsivyöhyke. Berliinissä pelattiin sodan jälkeen koko Berliinin mestaruudesta ja Saksan liittotasavallan perustamisen jälkeen Hertha osallistui Oberliga Berliniin 1949–1963 ja Saksan Bundesliigaan tai alempiin liigoihin vuodesta 1963. Paras saavutus Saksan Bundesliigassa on hopea kaudelta 1974–1975. Hertha BSC pelasi Mestarien liigassa kaudella 1999–2000 silloisessa jatkolohkossa. Seuran peliasun värit ovat sininen ja valkoinen. Kauden 2009–2010 päätteeksi Hertha putosi 1. Bundesliigasta 13 pääsarjakauden jälkeen. Kaudella 2010–2011 Hertha BSC voitti 2. Bundesliigan mestaruuden ja palasi suoraan pääsarjaan mutta keväällä 2012 se putosi jälleen 2. Bundesliigaan sijoituttuaan sarjassa 16:nneksi ja hävittyään putoamiskarsinnassa Fortuna Düsseldorfille. Seura pelasi alemmalla sarjatasolla kuitenkin vain kauden ajan ja voitettuaan 2. Bundesliigan mestaruuden 2012–2013 Hertha BSC palasi pääsarjaan.

Stadion 
Hertha BSC pelaa kotiottelunsa Berliinin Olympiastadionilla, joka on Saksan kolmanneksi suurin stadion Borussia Dortmundin Signal Iduna Parkin ja Münchenin Allianz Arenan jälkeen.

Saavutukset 
Saksan mestaruudet (2): 1930, 1931
Saksan liigacupmestaruudet (2): 2001, 2002
Berlin/Brandenburg mestaruus (18):1906, 1915, 1917, 1918, 1925, 1926, 1927, 1928, 1929, 1930, 1931, 1933, 1935, 1937, 1944, 1957, 1961, 1963
Saksan 2.Bundesliigan mestaruus (3): 1990, 2011, 2013

Pelaajat 
Päivitetty 20. lokakuuta 2021.

Entisiä valmentajia 

  Markus Babbel
  Dettmar Cramer
  Pál Csernai
  Lucien Favre
  Friedhelm Funkel
  Falko Götz
  Karsten Heine
  Jürgen Klinsmann
  Tayfun Korkut
  Bruno Labbadia
  Jos Luhukay 
  Felix Magath
  Hans Meyer
  Peter Neururer
  Alexander Nouri
  Otto Rehhagel
  Jürgen Röber
  Michael Skibbe
  Huub Stevens

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Hertha BSC:n kotisivut 

Saksalaiset jalkapalloseurat
Berliinin urheilu
Vuonna 1892 perustetut urheiluseurat
Slave to the Grind

Slave to the Grind on Skid Row’n toinen albumi. Se julkaistiin 11. kesäkuuta vuonna 1991. Albumin tekemiseen meni noin vuosi. Albumin tuotti Michael Wagener, joka oli tuottanut myös yhtyeen aiemman albumin, Skid Rown vuonna 1989. Albumilta nousivat soitetuimmiksi kappaleet ”Monkey Business”, ”Quicksand Jesus”, ”Get the Fuck Out” ja nimikappale Slave to the Grind.

Kappaleet

Kokoonpano
Sebastian Bach - laulu
Dave ”The Snake” Sabo - soolo,- rytmikitara, taustalaulu
Scotti Hill - soolo,- rytmikitara, taustalaulu
Rachel Bolan - basso, taustalaulu
Rob Affuso - rummut, taustalaulu

Skid Row’n albumit
Vuoden 1991 albumit
Puebla de Zaragoza

Heroica Puebla de Zaragoza tai Puebla on Pueblan osavaltion pääkaupunki Meksikossa. Puebla on Meksikon neljänneksi suurin kaupunki. Sen asukasluku on noin 1,5 miljoonaa (2010). Metropolialueella asuu yli 2,6 miljoonaa asukasta.

Puebla sijaitsee Pueblan laaksossa tulivuorten ja lumihuippuisten vuorten ympäröimänä 2 175 metrin korkeudessa merenpinnannasta, ja noin 110 km pääkaupunki Méxicosta.

Puebla perustettiin 1531 nimellä "Puebla de los Ángeles". Kaupungin historiallinen keskusta on julistettu UNESCOn maailmanperintökohteeksi. Pueblan vuonna 1648 valmistunut tuomiokirkko on Meksikon toiseksi suurin. 

Kaupungissa on yli 20 yliopistoa.

Talouselämä ja liikenneyhteydet
Lentoliikennettä palvelee Hermanos Serdánin kansainvälinen lentokenttä. Siellä on käynnissä mittavat uudistustyöt ja sen ulkomaanliikenteen kapasiteetti lisääntyy entisestään. Moottoritie numero 150 johtaa Pueblasta noin 50 km:n päässä sijaitsevaan Meksikon pääkaupunkiin Méxicoon. Pueblan merkittävimpiä työllistäjiä on kaupungissa sijaitseva Volkswagenin autotehdas. Vientiautot laivataan rannikolla sijaitsevassa Veracruzin satamassa. Pueblassa on liikenteessä erityisiä vain naisille tarkoitettuja takseja, joissa on vain naiskuljettajia. Autot on varustettu päällekarkauksen estävin mekanismein.

Lähteet

Aiheesta muualla

Meksikon kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Meksikossa
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ilkka Pikkarainen

Ilkka Juhani Pikkarainen (s. 19. huhtikuuta 1981 Sonkajärvi) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän edustaa Mestiksessä pelaavaa Iisalmen Peli-Karhuja. Pikkarainen on isokokoinen (188 cm/100 kg) oikealta laukova laitahyökkääjä. Hän esiintyi ensi kertaa Suomen A-maajoukkueessa Euro Hockey Touriin kuuluvassa Karjala-turnauksessa marraskuussa 2006.

Ura 
Sonkajärvellä syntynyt ja Kalliosuon Sisussa (KallSi) jääkiekon pelaamisen aloittanut Pikkarainen sai nimeä ensi kertaa HIFK:n A-junioreissa, joiden mukana saavutti SM-hopeaa. Hän pelasi lähinnä Carlo Grünnin ja Ville Viitaluoman kanssa ja keräsi niin jäähyminuutteja kuin tehopisteitäkin. Hän teki SM-liigadebyyttinsä HIFK:n paidassa kaudella 2000–2001, jolloin pelasi neljä ottelua ilman tehopisteitä. Seuraavalla kaudella Pikkarainen sai enemmän vastuuta ja sekä teki että syötti yhdeksän maalia. Lupaavat esitykset johtivat kesällä 2002 NHL-varaukseen. New Jersey Devils varasi hänet seitsemännellä kierroksella numerolla 218. Ennen siirtymistään Pohjois-Amerikkaan Pikkarainen pelasi vielä yhden kauden HIFK:ssa, ja teki 47 pelissä 11+12=23 tehopistettä. 

Kauden jälkeen Pikkarainen matkasi Pohjois-Amerikkaan, missä hän pelasi kolme kautta pelaamatta kuitenkaan yhtään NHL-ottelua. Parhaalla kaudellaan farmiliiga AHL:n Albany River Ratsissa Ilkka Pikkarainen keräsi 71 pelissä 12+12=24 tehopistettä. Kun paikka NHL:ssä ei auennut, Pikkarainen palasi kaudeksi 2006–2007 SM-liigaan ja HIFK:hon. Pikkaraisen kausi alkoikin oikein hyvin ja tehot 9+8=17 ensimmäisissä 20 pelissä toivat mukanaan kutsun maajoukkueeseen. Koko kauden saldoksi muodostui uran ennätyspistemäärä SM-liigassa, 17 maalia ja 37 tehopistettä.

Kausi 2007–2008 oli Pikkaraiselle rikkonainen, sillä hän joutui loukkaantumisen takia jättämään väliin 16 ottelua syyskaudella. Kuntouduttuaan Pikkarainen pääsi tästä huolimatta jälleen pukemaan maajoukkuepaidan päälleen Euro Hockey Tourin Moskovan turnauksessa.

2. heinäkuuta 2009 Devils ilmoitti kiinnittäneensä Pikkaraisen. Kaudella 2009–2010 Pikkarainen pelasi NHL:ssä 31 ottelua. Kauden aikana hän pelasi myös kuusi ottelua vuokralla KHL-liigassa Moskovan TsSKA -seurassa. Kaudeksi 2010–2011 hän siirtyi Elitserieniin Timrå IK:hon. Timråssa Pikkarainen pelasi kahdella kaudella. Joulukuussa 2011 hänet lainattiin muutamaksi päiväksi EHC Wolfsburgiin, joka pelasi joulutauolla Spengler Cupissa. Tammikuun 2012 alussa Pikkarainen ja Timrå purkivat sopimuksensa ja Pikkarainen siirtyi tämän jälkeen Pelicansiin. Keväällä 2014 Turun Palloseura ilmoitti tehneensä Pikkaraisen kanssa kevääseen 2015 ulottuvan sopimuksen. Syyskauden alussa 2018–2019 Pikkaraisen ilmoitettiin siirtyneen DEL2-liigassa pelaavaan Ravensburg Towerstarsiin. 31. tammikuuta 2019 ilmoitettiin Pikkaraisen siirtymisestä Kuopion KalPaan.

Tilastot

Lähteet 
 
 
 
 
 Monipuolisuutta ja tehokkuutta (Avaalehti 21/2006, s. 16)

Viitteet 

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Iisalmen Peli-Karhujen pelaajat
New Jersey Devilsin varaamat pelaajat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Ciudad Juárez

Ciudad Juárez on kaupunki Meksikon Chihuahuan osavaltiossa Río Bravo del Norten varrella, vastapäätä Yhdysvaltain El Pasoa Texasissa. Kaupungin asukasluku on lähes  (2014), ja yhdessä El Pason kanssa kaupungit muodostavat yli  asukkaan alueen.

Kaupunki on perustettu 1659 nimellä ”El Paso del Norte”. 1700-luvulla joen yli rakennettiin silta. Vuoden 1848 Guadalupe Hidalgon rauhassa Meksiko menetti pohjoisrannan Yhdysvalloille, ja pohjoisrannasta tuli El Paso. Ensimmäisen ranskalaisten sotaretken aikana 1862–1867 oli Benito Juárezin valtakaudella väliaikainen pääkaupunki, ja se nimettiin 1888 hänen mukaansa.

Kaupunki oli uudelleen väliaikainen pääkaupunki Meksikon vallankumouksen alussa, kun Francisco I. Maderolle uskolliset Pancho Villan joukot valloittivat sen 20. marraskuuta 1910. Kaupunki vaurastui nopeasti Yhdysvaltain kieltolain (1920–1933) aikana ja senkin jälkeen matkailun ansiosta. Myöhemmin kaupunkiin on kasvanut runsaasti teollisuutta sen sijainnin ansiosta.

Kaksi huumekartellia käy sotaa kaupungin hallinnasta, ja siellä surmattiin vuonna 2009 eniten ihmisiä maailmassa väkilukuun nähden. Vuonna 2012 arvioitiin, että  murhista jää selvittämättä.  Vuonna 2010 Juarezissa tehtiin . Samaan aikaan El Pasossa murhia tehtiin viisi.

Vuodesta 2008 vuoteen 2010 kaupungista pakeni väkivaltaa 230 000 ihmistä, joista vähän yli puolet El Pasoon.  on jäänyt tyhjilleen.

Ruotsalais-tanskalaisen televisiosarjan Silta amerikkalainen versio sijoittui El Pasoon ja Juareziin.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kaupungin verkkosivusto

Meksikon kaupungit
Martti Tschokkinen

Martti Vilho Johannes Tschokkinen (27. syyskuuta 1935 Sortavala – 11. heinäkuuta 1996 Lohja) oli suomalainen näyttelijä. Vakituisten teatterikiinnitysten ohella Tschokkinen työskenteli vapaana näyttelijänä useaan otteeseen.

Elämä ja ura
Tschokkinen syntyi Sortavalassa. Hänen vanhempansa olivat liikemies Johannes (Janne) Tschokkinen ja Olga Riikonen. Hän kävi Suomen teatterikoulun vuosina 1954–1957 ja täydensi myöhemmin opintojaan erilaisissa jatkokoulutushankkeissa. Näyttelijänura alkoi vuonna 1957 Kotkan kaupunginteatterissa. Muita vakituisia kiinnityksiä hänellä oli muiden muassa Helsingin kaupunginteatteriin ja Turun kaupunginteatteriin. Radioteatteriin hän kuului kahteen eri kertaan, yhteensä lähes kymmenen vuotta. Elokuvissa Tschokkinen näytteli parikymmentä kertaa, näistä tunnetuin lienee Tulitikkuja lainaamassa. Muita elokuvia ovat muun muassa Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla ja Uppo-Nalle (elokuva). 

Tschokkinen ohjasi teatterille runsaasti suomalaisia musiikkinäytelmiä, kuten Jukka Linkolan musikaalin Kairatut sydämet ja Raila Leppäkosken näytelmän Tähti Sumussa. Hän ohjasi myös kansainvälistä ohjelmistoa, muun muassa näytelmän Sotamies Shveik.

Tschokkinen toimi myös televisioanimaatiosarjojen ääninäyttelijänä, kuten Romu-Nissenä sarjassa Romu-Nisse ja hänen ystävänsä ja Mauri Myyränä sarjassa Alfred J. Kwak.

Tschokkinen toimi niin ikään Lohjan kaupunginvaltuuston jäsenenä edustaen SDP:tä ja kulttuurilautakunnan jäsenenä ja Lohjan teatterin johtajana vuodesta 1990, jossa hän näytteli myös uransa alkuvuosina. Hän kuoli kuusikymmenvuotiaana sairauteen.

Perhe
Martti Tschokkinen avioitui Brita Louhen kanssa 1960. Pariskunnalle syntyi lapset Anne Kristina (1961) ja Asta Birgitta (1962).

Filmografia

Dubbaukset

Lähteet
Suomen teatterit ja teatterintekijät, toim. Martin, Timo, Niemi, Pertti ja Tainio, Ilona, Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 1974, ISBN 951-30-2505-5
Suomen teatterit ja teatterintekijät 1983, toim. Tainio, Ilona, Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 1983, ISBN 951-30-5727-5

Viitteet

Aiheesta muualla
 Martti Tschokkisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset teatterinjohtajat
Lohjan kaupunginvaltuutetut
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 1996 kuolleet
Keskiliike

Keskiliike () on tähtitieteessä käytetty suure. Se kuvaa nopeutta, jolla kappale kiertää toista kappaletta (esimerkiksi satelliitti Maata tai planeetta Aurinkoa). Keskiliike vastaa kuitenkin kappaleen todellista liikenopeutta ainoastaan siinä tapauksessa, että rata on ympyränmuotoinen. Muulloin se on keskiarvo. Keskiliike lasketaan keskuskappaleen massasta  ja kiertävän kappaleen kiertoradan isoakselin puolikkaasta  kaavalla

,

missä  on gravitaatiovakio.

Keskiliike sellaisenaan esiintyy käytännön laskuissa vain harvoin. Tällaisia tilanteita tulee kuitenkin taivaankappaleiden toistensa ratoihin aiheuttamien häiriöiden laskemisen yhteydessä. Keskiliikkeellä on hyvin läheinen yhteys kappaleen kulkeman radan kuvaamisessa tarvittaviin rataelementteihin kuuluvaan keskianomaliaan.

Taivaanmekaniikka
Villahermosa

Villahermosa on Meksikon Tabascon osavaltion ja Centron kunnan pääkaupunki. Sen asukasluku on 520 308 (2005).

Kaupunki perustettiin 1596 Meksikonlahteen laskevan Grijalvajoen varrelle. Vuonna 1641 siitä tuli Tabascon provinssin hallintokaupunki. Vuonna 1826 se sai kaupunginoikeudet nimellä "Villa Hermosa de San Juan Bautista". Vuonna 1846 pohjoisamerikkalaiset pommittivat kaupunkia ja 1864 sen valtasivat ranskalaiset, jotka ajoi pois eversti Gregorio Méndez Magaña 27. helmikuuta 1864. Vuonna 1915 kaupunki sai nykyisen nimensä kuvernööri Francisco J. Mújican määräyksellä.

Kaupunki kärsi pahoin hurrikaanin aiheuttamasta tulvasta lokakuussa 2007. 

Kaupunki on öljyteollisuuden keskus.

Aiheesta muualla
 Ayuntamiento del Centro

Meksikon kaupungit