Paavo Aitio

Paavo Johannes Aitio (14. heinäkuuta 1918 Turku – 1. kesäkuuta 1989 Turku) oli suomalainen poliitikko, joka toimi Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kansanedustajana (1951–1977), ministerinä kahdessa hallituksessa sekä Turun ja Porin läänin maaherrana (1977–1985).

Elämäkerta
Aitio syntyi turkulaisen kirvesmiehen perheeseen.  Hän eteni kansakoulupohjalta  jo nuorella iällä suurehkon turkulaisen Nylundin konetehtaan apupojasta konttoripäälliköksi. Hän astui politiikkaan sotien jälkeen sosialidemokraattien riveissä ja hänet valittiin Turun kaupunginvaltuustoon ja -hallitukseen vuonna 1945. Aitio kuitenkin siirtyi jo seuraavana vuonna kansandemokraatteihin, ensin Sosialistiseen yhtenäisyyspuolueeseen (SYP) ja lopulta 1948 varsinaiseen Suomen kommunistiseen puolueeseen (SKP). Hän toimi koko uransa lähinnä SKDL:n piirissä, joten SKP:n jäsenyys oli luultavasti pelkkä muodollisuus, jolla hän sai poliittisen uransa käyntiin. Aitio nousi eduskuntaan vaaleissa 1951. Hän johti SKDL:n liittoneuvostoa vuodet 1955–1979. Tunnetummaksi hän tuli kohotessaan eduskunnan varapuhemieheksi kesken kauden kuolleen Toivo Kujalan tilalle vuonna 1959. Hän jatkoi puhemiehistössä vuoteen 1968. Aitio oli myös presidentin valitsijamies vaaleissa 1950, 1956 ja 1968.

1960-luvulla Aitio oli vaaleissa saamiensa äänimäärien perusteella SKDL:n suosituimpia poliitikkoja, minkä vuoksi SKP antoi hänelle enemmän aatteellista liikkumavaraa reformistiseen suuntaan kuin monille muille. Hän oli SKDL:n ehdokkaana presidentinvaaleissa 1962 ja vuoden 1968 valitsijamiesvaaleissa Urho Kekkosen valitsijamiehenä hän sai lähes 21 000 ääntä. Aitio sai vuodesta 1964 alkaen tunnustella yhteistyötä SDP:n Väinö Leskisen ja maalaisliiton Arvo Korsimon kanssa, mikä johti lopulta kansanrintamahallituksen syntyyn vuoden 1966 vasemmiston vaalivoiton jälkeen. Aitio ei vielä tähän hallitukseen tullut mukaan, mutta siirtyi johtamaan eduskuntaryhmää.

Aitio toimi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Koiviston I hallituksessa 1968–1970 (nimeke muuttui 1.3.1970 liikenneministeriksi) sekä työvoimaministerinä hätätilahallituksena tunnetussa Miettusen II hallituksessa 1975–1976. Jälkimmäisessä hänen poliittisena sihteerinään oli Jorma Hentilä. Vasemmisto yritti 1970-luvulla useasti nostaa Aition takaisin eduskunnan puhemiehistöön, mutta eduskunnan porvarienemmistö äänesti toiseksi varapuhemieheksi aina kokoomuslaisen, vaikka SKDL oli 1972–1979 toiseksi suurin puolue ja kokoomus vasta neljänneksi suurin. Aitio nimitettiin vuoden 1977 alussa Turun ja Porin Läänin maaherraksi, jolloin hän jätti muun politiikan.

Häntä kyseltiin vielä vuoden 1982 presidentinvaalien ehdokkaaksi, mutta hän kieltäytyi. Aitio vihittiin Turun yliopiston valtiotieteen kunniatohtoriksi vuonna 1980 ja hän sai ministerin arvonimen  1988, vuotta ennen kuolemaansa.

Sukulaiset polttivat Aition laajan yksityisarkiston hänen kuoltuaan. Tarkoituksena oli tuhota mahdollisesti arkaluontoisia tietoja sisältäneet paperit. Aitiolla oli tapana tehdä yksityiskohtaisia muistiinpanoja lähes kaikista käymistään keskusteluista.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla
 
 

Kansanedustajat
Suomen liikenneministerit
Suomen työministerit
Turun kaupunginvaltuutetut
SKDL:ssä vaikuttaneet henkilöt
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Turun ja Porin läänin maaherrat
Suomalaiset ministerin arvonimen saaneet
Varsinais-Suomen vaalipiiri
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet