joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Fredrik III (Saksa)

Fredrik III (Friedrich Wilhelm Nikolaus Karl, ) (18. lokakuuta 1831 Potsdam, Preussi – 15. kesäkuuta 1888 Potsdam, Preussi) oli Saksan keisari ja Preussin kuningas isänsä Vilhelm I:n jälkeen. Vapaamielisenä pidetty Fredrik III oli vakavasti sairas jo noustessaan valtaistuimelle maaliskuussa 1888 ja hänen valtakautensa kesti vain 99 päivää. Hänen jälkeensä Saksan keisariksi tuli hänen poikansa, autoritäärinen Vilhelm II. Tämän vuoksi vuotta 1888 sanotaan Saksan historiassa kolmen keisarin vuodeksi.

Fredrik meni naimisiin Ison-Britannian kuningatar Viktorian tyttären, prinsessa Viktorian kanssa vuonna 1858. Pari sai kahdeksan lasta: kruununprinssi Vilhelmin vuonna 1859, prinssit Henrikin, Sigismundin ja Waldemardin sekä prinsessat Charlotten, Viktorian, Sophien ja Margaretin.  

Hälventääkseen juutalaisiin kohdistuneita ennakkoluuloja Fredrik antoi kruununprinssinä juutalaisia puolustavia lausuntoja ja tuomitsi ankarasti antisemitistiset kirjoitukset. Hän otti puolisoineen osaa synagogan palveluksiin osoittaakseen tukeaan juutalaisille.

Fredrikin tullessa valtaan hänen syöpäsairautensa oli edennyt jo pitkälle. Suurimman osan lyhyestä valtakaudestaan hän oli puhekyvytön ja kommunikoi kirjelapuilla. Sairaudestaan huolimatta hän yritti parhaansa mukaan hoitaa hallitsijan velvollisuuksiaan. Saksan liberaalit piirit asettivat häneen suuria toiveita, mutta ne raukenivat keisarin kuoltua. Hänen lakiesitystään keisarin valtaoikeuksien rajoittamisesta ei toteutettu.

Lähteet

Hohenzollernin hallitsijasuku
Saksan keisarit
Saksan sotamarsalkat
Vuonna 1831 syntyneet
Vuonna 1888 kuolleet
Galeries Lafayette

Galeries Lafayette on ranskalainen vähittäiskauppayritys. Sen lippulaivatavaratalo, Galeries Lafayette Haussmann, sijaitsee Pariisissa. Sillä on myös useita tavarataloja ympäri Ranskaa sekä yksi Berliinissä. 

Théophile Baderin vuonna 1893 perustamaan yritykseen kuului vuoteen 2012 asti myös Monoprix-päivittäistavaraketju, joka siirtyi kuitenkin Casino-yhtiölle pitkien yhteisomistusriitojen jälkeen.

Lähteet

Aiheesta muualla
Galeries Lafayette 
Galeries Lafayette Berlin 

Tavaratalot
Ranskalaiset yritykset

de:Galeries Lafayette#Wirtschaftliche Bedeutung
en:Galeries Lafayette#Galeries Lafayette Group
Marcel Marceau

Marcel Marceau, oikealta nimeltään Marcel Mangel, (22. maaliskuuta 1923 Strasbourg, Elsass, Ranska – 22. syyskuuta 2007 Cahors, Lot, Ranska) oli ranskalainen pantomiimitaiteilija. Eräs hänen tunnetuimmista pantomiimiliikkeistään oli käveleminen tuulta vasten, mistä Michael Jackson sai inspiraation moonwalk-tanssiinsa.

Nuoruus ja yksityiselämä 
Marcel Mangel syntyi Strasbourgissa Ranskassa Anne (o.s. Werzberg) ja Charles Mangelin pojaksi. Hän kuitenkin muutti lapsena perheensä kanssa Lillen kaupunkiin Pohjois-Ranskaan, missä hänen isänsä oli teurastajana. Varhaisteini-iässä hän kuitenkin muutti takaisin Strasbourgiin. Toinen maailmansota alkoi, kun hän oli 16-vuotias. Vuonna 1944 hänen isänsä kuoli Auschwitzin keskitysleirillä, minkä seurauksena hän ja hänen isoveljensä Alain liittyivät vastarintaliikkeeseen. He muuttivat sukunimensä Marceauksi tarkoituksenaan piilottaa juutalainen taustansa.

Marceau oli kolme kertaa naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa ja kaksi tytärtä. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Huguette Mallet. He saivat kaksi poikaa, Michelin ja Baptisten. Marceaun toinen vaimo oli Ella Jaroszewicz, mutta he eivät saaneet keskenään lapsia. Marceaun viimeinen vaimo oli Anne Sicco, jonka kanssa hän sai kaksi tytärtä, Camillen ja Aurélian. Hän erosi lopulta myös Siccosta.

Marceau oli Ranskan kunnialegioonan jäsen.

Ura 
Marceau piti voimistelusta ja näyttelemisestä. Kun hän lisäksi sai vaikutteita muun muassa Charlie Chaplinilta, Buster Keatonilta ja Marxin veljeksiltä, hänestä tuli näyttelijä. Vuonna 1946 hän aloitti näyttelijänopinnot, ja jo vuoden kuluttua siitä syntyi hänen kuuluisin hahmonsa, Bip. 

1950- ja 1960-luvuilla Marceaun katsotaan olleen oikeastaan ainoa merkittävä pantomiimikkotaiteilija. Hän johti 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa École International de Mime -oppilaitosta. Vuonna 1976 Marceau teki ainoan puheroolinsa Mel Brooksin elokuvassa Pähkähullujen paratiisi. Marceau sanoi elokuvassa ainoastaan yhden sanan: non ’ei’. Vuonna 1978 hän perusti Pariisiin oman École Internationale de Mimodrame -koulunsa.

Marceaun tunnetuimpia pantomiimiliikkeitä ovat banaanin kuorinta, leijonankesyttäminen, ison näkymättömän laatikon sisään meneminen ja käveleminen tuulta vasten. Tuulta vasten kävelemisestä Michael Jackson sai innoituksen moonwalk-tanssiinsa.

Kuolema 

Lauantaina 22. syyskuuta 2007 Marcel Marceau kuoli kotonaan Cahors’n kaupungissa Ranskassa sydänkohtaukseen. Hän oli kuollessaan 84 ja puoli vuotta vanha. Hänet haudattiin neljä päivää kuolemansa jälkeen keskiviikkona 26. syyskuuta kuuluisalle Père-Lachaisen hautausmaalle Pariisiin. Hautajaisseremonia oli yksinkertainen. Arkun vieressä oli Marceaun Bip-hahmon hattu, jossa oli punainen kukka.

Valikoitu filmografia 
 Kaunis valehtelijatar (1959)
 Barbarella (1968)
 Shanks (1974)
 Kinski Paganini (1989)
 Joseph's Gift (1998)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Marcel Marceaun muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
 MarcelMarceau.com 
 www.pantomime-mime.com

Ranskalaiset näyttelijät
Holokaustista selviytyneet
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Konetekniikka

Konetekniikka on laaja tekniikan ala, johon kuuluvat kaikki mekaaniseen työhön tarkoitetut koneet ja laitteet. Koneensuunnittelu on oppiaine, jossa tutkitaan konetekniikan sovelluksia. 

Mekaanisuus erottaa konetekniikan esimerkiksi elektroniikasta, jossa haluttu työ on sähköistä. Myös esimerkiksi sähkötekniikka kuului Suomessa 1900-luvun alkuun asti akateemisessa opetuksessa konetekniikkaan. Mekatroniikka on 1990-luvulla syntynyt oppiaine, jossa puolestaan yhdistyvät mekaniikka ja elektroniikka.

Konetekniikkaa opetetaan useissa ammattikorkeakouluissa ja teknillisissä yliopistoissa. Kone- ja tuotantotekniikan insinöörit työllistyvät yksityiselle ja julkiselle sektorille. Työtehtäviin kuuluu muun muassa tuotekehitystä, koneensuunnittelua, tutkimusta, logistiikkaa, tuotantoa, myyntiä ja opetusta.

Konetekniikan alue 

Konetekniikkaan kuuluvat muun muassa:
 liikennevälineet
 autot ja autotekniikka
 lentotekniikka, Lentotekniikan opetus Suomessa
 Laivat ja laivasuunnittelu
 voimalaitteet
 polttomoottorit
 vesi- ja kaasuturbiinit
 teollisuuden tuotantotekniset koneet ja laitteet
 mekatroniikka ja robotiikka
 hydrauliikka
 pneumatiikka
 rakennesuunnittelu ja rakentamistekniikka
 lämpö-, vesi- ja ilmastointitekniikka (LVI)
 valmistustekniikka
 materiaalitekniikka
 koneensuunnittelu
 konediagnostiikka
 teknillinen mekaniikka

Konetekniikan tieteellinen perusta:
 matematiikka ja perusfysiikka
 mekaniikka, statiikka ja dynamiikka
 termodynamiikka
 lujuusoppi
 metallioppi (metallien käyttöön ja valmistukseen liittyvät seikat)
 materiaalifysiikka
 tribologia
 luotettavuustekniikka

Koneensuunnittelu

Koneensuunnitteluoppi, jota opetetaan koneinsinööreille, pyrkii järjestelmällisesti hallitsemaan konetekniikan alueeseen kuuluvien laitteiden suunnittelun siten, että koneita pystytään suunnitelmien mukaan valmistamaan, (missä lisävaatimuksena ovat järkevät kustannukset ja teollinen valmistustekniikka,) ne ovat toimivia, ergonomisia, turvallisia ja kierrätettävissä. Koneensuunnittelussa ja valmistusteknisten kuvien tuottamisessa käytetään avuksi tietokoneavusteista suunnittelua (CAD). Tuotteen tietojen, kuten valmistuskuvien hallinnassa ja versioinnissa käytetään avuksi ohjelmatyökaluja, joita kutsutaan PDM-ohjelmiksi.  

Teollisissa yrityksissä koneensuunnittelu sisältyy tuotekehitysprosessiin, jota yrityksissä ohjataan laatujärjestelmän avulla. Ensimmäistä kehitysversiota uudesta koneesta sanotaan prototyypiksi.

Katso myös
Tuotekehitys
Käyttäjäkeskeinen suunnittelu
Käytettävyys
Tietokoneavusteinen valmistus

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Riisselja–Ikla-rata

Riisselja–Ikla-rata () oli vuosina 1923–1975 Viron rataverkkoon kuulunut kapearaiteinen rautatie, joka alkoi Pärnun ja Mõisakülan välisellä rataosuudella sijaitsevalta Riisseljan asemalta ja päättyi Iklaan Riianlahden rannalle aivan Viron ja Latvian rajalle. Radan pituus oli 49 kilometriä.

Rakentaminen
Rautatien rakentaminen alkoi 1910- ja 1920-luvun vaihteessa. Sen alkukohdaksi valittiin Tallinna–Mõisaküla-radan Riisseljan asema, koska jo vuonna 1919 sieltä erkani Iklan suuntaan kahden kilometrin mittainen haararata. Vuonna 1920 aloitettiin olemassa olevan radan korjaus ja pidentäminen Orajõelle asti. Rakennustyöt kestivät kolme vuotta, ja rata avattiin liikenteelle 22. tammikuuta 1923. Vuonna 1925 rataa jatkettiin Orajõelta Iklaan. Toisen maailmansodan aikana saksalaiset rakensivat yhdysradan Iklasta Latvian puolella sijaitsevaan Ainažiin ().

Sulkeminen
Rautatie suljettiin 30. syyskuuta 1975, jolloin se oli viimeinen käytössä ollut Viron kapearaiteinen rautatie. Rata purettiin pian sulkemisen jälkeen.

Viron rautatiet
Pärnumaa
Zündapp

Zündapp oli saksalainen moottoripyörien valmistaja. 

Yhtiön perusti Fritz Neumeyer 1917 Nürnbergissä. Yhtiössä oli mukana Krupp AG ja Thielin työstökoneyhtiö. Sen nimi oli lyhenne sanoista Zünder- und Apparatebau G.m.b.H. - se valmisti sytyttimiä ammuksiin. Vuonna 1919 Neumeyerista tuli yhtiön ainoa omistaja. Hän siirtyi vuonna 1921 moottoripyörien valmistukseen, joka jatkui vuoteen 1984. 

Ensimmäinen Zündapp oli Z22 vuonna 1921. Sitä kutsuttiin, kuten tuohon aikaan mainonnassa oli tapana: "Motorrad für Jedermann", jokamiehen moottoripyörä.

Zündapp Typ 12 -prototyyppi 

Vuonna 1931 Ferdinand Porsche suunnitteli Zündappin toimeksiannosta prototyypin kansanautosta. Projektin nimi oli "Auto für Jedermann", jokamiehen auto. Autossa oli Zündappin omaa suunnittelua oleva viisisylinterinen tähtimoottori. Vuoteen 1932 mennessä oli valmistettu kolme prototyyppiä. Projektista kuitenkin luovuttiin, sillä Zündappin moottoripyörämarkkinat vetivät hyvin eikä autoprojektia siksi haluttu lähteä jalostamaan. Autossa oli joitain piirteitä jotka myöhemmin periytyivät Porschen kehittämään KdF-Wageniin, josta myöhemmin kehittyi Volkswagen Kupla.

Raskaat moottoripyörät 

Zündapp alkoi vuonna 1933 tehdä raskaita moottoripyöriä K-sarjassa. Suljettu moottoritila oli tuolloin uutuus, samoin kardaaniveto, josta nimeen tuli K-kirjain. Zündappin markkinaosuus kasvoi viidestä prosentista (vuonna 1931) 18 prosenttiin (vuonna 1937). Vuodesta 1940 sodan loppuun Zündapp valmisti yli 18 000 KS750-moottoripyörää Saksan maavoimille. Suomen armeija oli mallin ainoa ulkomainen käyttäjä.

Sodan jälkeinen aika 

Toisen maailmansodan jälkeen yhtiö valmisti muun muassa "Bella"-skootteria. Viimeinen raskas moottoripyörä oli vuoden 1951 KS601 (vihreä elefantti), jossa oli 598 kuutiosenttimetrin kaksisylinterinen moottori.

Vuosina 1957–1958 yhtä valmisti myös Zündapp Janus -mikroautoa.

Vuonna 1958 yhtiö muutti Müncheniin. Yhtiö keskittyi kaksitahtimoottorisiin skoottereihin ja mopedeihin, joiden myynti laski ja tämä johti yhtiön loppuun vuonna 1984.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Zündappin historia 
KS750 Wehrmachtsgespann 
Zündapp -moottoripyörät 1970- 
Zündapp Bella skootterit  
http://www.kastenrahmen.de 

Saksalaiset moottoripyörävalmistajat
Saksalaiset automerkit
Rob Minkoff

Rob Minkoff (s. 11. elokuuta 1962) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, ohjaaja ja tuottaja, joka ohjasi muun muassa Leijonakuningas-animaatioelokuvan yhdessä Roger Allersin kanssa.

Filmografia
Tummy Trouble (1989)
Roller Coaster Rabbit (1990)
Leijonakuningas (The Lion King, 1994)
The Best of Roger Rabbit (1996)
Stuart Little – pieni suuri hiiri (Stuart Little, 1999)
Stuart Little 2 (2002)
The Haunted Mansion (2003)
Red Dog (2007)
The Forbidden Kingdom – kaksi mestaria (The Forbidden Kingdom, 2008)
Flypaper (2011)
Herra Peabody & Sherman (Mr. Peabody & Sherman, 2014)

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Emilia Suhonen

Emilia ”Emppu” Suhonen (s. 15. joulukuuta 1985 Helsinki) on suomalainen muusikko. Hän soittaa kitaraa The Rasmus -yhtyeessä ja on lisäksi sooloartisti. Tunnetuksi hän tuli Tiktak-yhtyeen kitaristina ja taustalaulajana. Suhonen tekee nykyisin soolotuotantoa Emppu-nimellä, ja hänen ensimmäinen soolosinglensä "Tää laulu on sun" julkaistiin 29. toukokuuta 2020 Vallila Music House Oy:n kautta. Lisäksi hän on muun muassa tehnyt tilaustyönä Eläintenvuoro-kampanjalle kappaleen "Vapauteen valmis", jossa hän myös laulaa.

Muut musiikkiprojektit ja yhtyeet
Suhosen oman yhtyeen Damen ainoaksi jäänyt albumi So Was It Worth Dying For ilmestyi vuonna 2006. Suhonen sävelsi ja sanoitti kaikki albumin kappaleet itse ja soitti levylle kaikki soittimet rumpuja lukuun ottamatta. 

Suhonen on soittanut myös Mira Luodin yhtyeessä.  

Vuosina 2008–2017 toimineeseen Alavala-yhtyeeseen kuului Suhosen lisäksi myös Tiktakissa kitaraa soittanut Noora Puhakka. Yhtye julkaisi kolme albumia. Myös Alavalan kaikki kappaleet olivat Suhosen käsialaa.

Suhonen on tehnyt myös yhteistyötä Jonsun kanssa, sillä hän soitti Indicassa kitaraa vuonna 2013 ja on mukana JED-duossa. Hän on tehnyt myös cover-keikkoja trubaduurina.

Suhonen on luotsannut lisäksi Punk Rock Band -nimistä cover-yhtyettä yhdessä Hade Tuovisen (Juustopäät), Tapani Kankaan (The Knob), Tom Nuorivaaran (MadCraft) ja Saska Ketosen (Hybrid Children, No Shame) kanssa.

Suhosen oli määrä julkaista sooloalbumin keväällä 2022.

Suhonen aloitti vuonna 2022 The Rasmus -yhtyeen kitaristina.  He osallistuivat Uuden Musiikin Kilpailuun, jossa sijoittuvat ensimmäisiksi ja pääsivät edustamaan Suomea vuoden 2022 euroviisuihin kappaleella Jezebel.

Muuta
Suhonen työskentelee erityisopettajana ja musiikkiterapeuttina. Hän harrastaa yleisurheilua ja edustaa helsinkiläistä Runner's Clubia. Hänen 800 metrin ennätyksensä on 2.46,96. Suhonen on seurustellut vuodesta 2017 lähtien muusikko Muron kanssa.

Diskografia

Studioalbumit 
 TBA (2022)

Singlet 
 Tää laulu on sun (2020)
 Uusia tatuointeja (2021)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Alavalan myspace -profiili
 
 Emppu Suhonen Facebookissa
 Emilia Suhonen lauluntekijänä - Fono.fi

Suomalaiset kitaristit
Suomalaiset laulaja-lauluntekijät
Tiktakin jäsenet
The Rasmus
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Joensuun Kataja

Joensuun Kataja r.y. on joensuulainen urheilun yleisseura, jolla on jaostot koripallossa (ks. Kataja Basket Club), muodostelmaluistelussa, taitoluistelussa, hiihdossa, voimistelussa ja yleisurheilussa. Seura on perustettu vuonna 1900. Katajan puheenjohtaja on Esa Karvinen (2017–)

Tunnettuja Katajan yleisurheilijoita

Eero Broman, korkeushyppääjä
Jorma Gröhn, kolmiloikkaaja
Lassi Etelätalo, keihäänheittäjä
Anita Hietalahti, kiekonheittäjä
Mikko Holm, 10-ottelun Suomen mestari 1908, menestyi myös painissa
Noora Hämäläinen, pikajuoksija
Hertta Heikkinen, 7-ottelija
Jutta Heikkinen, 7-ottelija
Jukka Keskisalo, juoksija
Natalia Bäck (Kilpeläinen), pituushyppääjä ja kolmiloikkaaja
Jouni Kortelainen, maratonjuoksija
Jarmo Kärnä, pituushyppääjä
Jaana Sieviläinen, pituushyppääjä
Maija Lasaroff (Kovalainen),  7-ottelija
Johanna Lehtinen (Risku), juoksija
Aki Parviainen, keihäänheittäjä
Hannu Puhakka, pituushyppääjä
Matti Räsänen, juoksija
Seppo Smolander, korkeushyppääjä
Pirjo Vihonen, juoksija.

Tunnettuja Katajan hiihtäjiä
Jorma Kortelainen
Teuvo Laukkanen
Sami Repo
Olli-Pekka Tolvanen
Benjam Vanninen
Kari Varis

Tunnettuja Katajan pikaluistelijoita
 Paula-Irmeli Halonen
 Aksel Lihr

Taitoluistelu
Taitoluistelua on harrastettu Katajassa vuodesta 1949 lähtien. 1970-luvulla Kataja oli maan parhaita taitoluisteluseuroista: paras saavutus oli Katajan Niina Kyöttisen SM-kulta vuosina 1975 ja 1976. Vuonna 1998 Miia Marttinen luisteli naisten SM-pronssia ja Tero Hämäläinen miesten SM-hopeaa.

Tunnettuja Katajan taitoluistelijoita
 Niina Kyöttinen
 Miia Marttinen

Katso myös
 Kataja Basket Club, koripallo-Kataja

Lähteet

Aiheesta muualla
 Joensuun Kataja
 Joensuun Kataja Yleisurheilu
 Joensuun Katajasta ja Pohjois-Karjalan urheiluelämästä Suomen Urheilulehdessä 1910

Suomalaiset urheilun yleisseurat
Joensuulaiset urheiluseurat
Suomalaiset yleisurheiluseurat
Suomalaiset taitoluisteluseurat
Suomalaiset hiihtoseurat
Suomalaiset voimisteluseurat
Vuonna 1900 perustetut urheiluseurat
Neitseen Marian kuolonuneen nukkuminen

Neitsyt Marian kuolonuneen nukkuminen (, ) on yksi ortodoksisen kirkkovuoden  suurista juhlista. Juhlaa vietetään Jumalansynnyttäjän kuolinpäivän muistona ja se on Jumalansynnyttäjän juhlista suurin. Muistopäivä on vuosittain elokuun 15. päivänä eli samana päivänä, jolloin katolisessa kirkossa vietetään hänen taivaaseenottamisensa juhlapäivää.

Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumiselle pyhitettyjä kirkkoja 
 Uspenskin katedraali (Helsinki)
 Uspenskin katedraali (Moskova)
 Uspenskin katedraali (Habarovsk)
 Uspenskin kirkko (Kontupohja)
 Tihvinän Marian kuolonuneen nukkumisen luostari (Tihvinä)

Kirjallisuutta

Katso myös 
 Neitsyt Marian kuolonuneen nukkuminen (kirja)
 Johanneksen kirja Marian kuolonuneen nukkumisesta

Lähteet 

Ortodoksisen kirkon kirkkovuosi
Neitsyt Maria
Tapa–Tartto-rata

Tapa–Tartto-rata () on Viron rataverkkoon kuuluva rautatie, joka erkanee Tallinna–Narva-radasta Tapasta ja kulkee Jõgevan kautta Tarttoon. Tartosta on ratayhteys edelleen Valgaan ja Koidulaan.

Viron rautatiet
Länsi-Virumaa
Jõgevamaa
Tartumaa

et:Tallinna–Tartu raudteeliin
Maarit Verronen

Maarit Hannele Verronen (s. 20. elokuuta 1965 Kalajoki) on suomalainen kirjailija.

Ura
Verronen valmistui filosofian kandidaatiksi Oulun yliopistosta vuonna 1989 pääaineenaan tähtitiede. Filosofian lisensiaatin tutkinnon hän suoritti 1991. Verronen on työskennellyt Oulun yliopiston tähtitieteen laitoksella opetus- ja tutkimustehtävissä ja opiskellut myös aate- ja oppihistoriaa. Päätoiminen kirjailija hän on ollut vuodesta 1994 lähtien. Verronen asuu Helsingissä.

Verronen on ollut kahdesti Finlandia-ehdokkaana ja saanut useita kirjallisuuspalkintoja. Verronen kuvaa teoksissaan usein ohikulkijoita ja tarkkailijoita, matkaajia tai ulkopuolelle jääneitä. Monet hänen teoksistaan sisältävät joitakin fantasia-aineksia, hänen teoksiaan voidaan kuvailla käsitteillä reaalifantasia tai maaginen realismi.

Teoksia

Novellikokoelmia

Romaaneja

Tietokirjoja 
 
 
 
 
 
 Turvaa ja taidetta: Tarinoita liikenneympyröistä. Aviador, 2021.  ISBN 978-952-7347-98-0

Novelleja 
 ”Saari ja lentäjä”. Antologiassa Jäinen vaeltaja, Ursa 1986.
 ”Teloitus”. Aikakone 3/1989.
 ”Desierto.bas”. Portti 4/1989 ja antologiassa Keskiyön mato Ikaalisissa, Ursa, 1989
 ”Freyrin maa, Ingolfin maa”. Aikakone 1/1992.
 ”Uhrituoksujen viesti”. Antologiassa Kultainen naamio, 1993.
 ”Pitkä, hyytävä kesä”. Mytago 4, 1993.
 ”Pahanilmanlintu”. Image 1994.
 ”Kellonvalajan suku”. Portti 2/1996.
 ”Pikkuvanha petunjärsijä”. Virke 1997.
 ”Varjomaa”. Äidinkielen opettajain liiton vuosikirja 44, 2000.
 The Dedalus Book of Finnish Fantasy (2006, toimittanut Johanna Sinisalo), käännökset novelleista ”Musta juna” sekä ”Kellarimies ja vaimo”

Kuunnelmia 
 ”Mustahiuksinen nainen”, 1996
 ”Kellarimies ja vaimo”, 1997
 ”Ruhtinas Ardian”, 1999
 ”Tuntematon eteläinen maa”, 2001

Palkintoja

Voitettuja
 Sijoituksia ja kunniamainintoja Suomen tieteiskirjoittajat ry:n novellikilpailussa (1985) ja Tampereen science fiction -seuran novellikilpailuissa 1987–1991.
 Kalevi Jäntin palkinto 1993.
 Portti-palkinto vuoden 1993 parhaasta fantasiakirjasta.
 Atorox-palkinnon toinen sija novellista ”Älä maksa lautturille” 1993.
 Euroopan yleisradioliiton EBU:n nuorten käsikirjoituskilpailun palkinto 1993, kymmenen finalistin joukossa.
 Nuoren taiteen Suomi-palkinto 1994.
 Olvi-säätiön kirjallisuuspalkinto 1996.
 Sokeain kuunnelmapalkinto kuunnelmasta ”Kellarimies ja vaimo” 1997.
 Nuori Aleksis -palkinto kirjasta Keihäslintu 2005.
 Tähtivaeltaja-palkinto kirjasta Kirkkaan selkeää 2011
 Kirjallisuuden valtionpalkinto 2018.
 Kirjailijaliiton tunnustuspalkinto 2022.

Ehdokkuuksia 
 Finlandia-ehdokkuus 1993 (Yksinäinen vuori).
 Finlandia-ehdokkuus 1995 (Pimeästä maasta).
 Runeberg-palkintoehdokkuus 2009 (Normaalia elämää).

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 
 
 
 Verronen, Maarit: Pois pohjoisesta. Kaltio 2/2004.

Aiheesta muualla 
 Maarit Verronen Kirjasampo.fi:ssä
 Maarit Verronen – oman tiensä kulkija Kirjasampo.fi
 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset novellikirjailijat
Suomalaiset fantasiakirjailijat
Suomalaiset tieteiskirjailijat
Suomalaiset matkakirjailijat
Kalevi Jäntin palkinnon saajat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Viluvere–Vändra-rata

Viluvere–Vändra-rata () oli vuosina 1928–1969 käytössä ollut Viron rataverkon kapearaiteinen rautatie. Se erkani Tallinna–Mõisaküla-radasta Viluveressa ja jatkui 10 kilometriä itään päin Vana Vändraan asti. Rata avattiin liikenteelle 16. helmikuuta 1928 ja suljettiin 8. syyskuuta 1969. Kiskot purettiin pois pian sulkemisen jälkeen. Radalla oli sekä henkilö- että tavaraliikennettä.

Viron rautatiet
Ankeriaat

Ankeriaat (Anguillidae) on ankeriaskalojen lahkoon (Anguilliformes) kuuluva kalaheimo, johon kuuluu kaksi sukua, ankeriaat (Anguilla) ja Neoanguilla.

Heimoon kuuluu 20–23 eri lajia, jotka elävät osan elämässään makeassa vedessä, osan meressä. Ankeriaat ovat merkittäviä ruokakaloja, joita syödään varsinkin savustettuina. Tärkeimmät ruokakaloina käytetyt heimon jäsenet ovat Australiassa ja Japanissa elävät lajit.

Eurooppalainen, Suomessakin elävä ankerias (Anguilla anguilla) kuuluu tähän heimoon.

Lajit
Ankeriaiden sukuun kuuluu 19 lajia.
 Ankerias – Anguilla anguilla (Linnaeus, 1758)
 Australianankerias – Anguilla australis Richardson, 1841
 Anguilla australis australis Richardson, 1841
 Anguilla australis schmidti Phillipps, 1925
 Bengalinankerias – Anguilla bengalensis (Gray, 1831)
 Anguilla bengalensis bengalensis (Gray, 1831)
 Anguilla bengalensis labiata (Peters, 1852)
 Indonesianankerias – Anguilla bicolor McClelland, 1844
 Anguilla bicolor bicolor McClelland, 1844
 Anguilla bicolor pacifica Schmidt, 1928
 Anguilla breviceps Chu & Jin, 1984
 Anguilla celebesensis Kaup, 1856
 Uudenseelanninankerias – Anguilla dieffenbachii Gray, 1842
 Uudenguineanankerias – Anguilla interioris Whitley, 1938
 Japaninankerias – Anguilla japonica Temminck & Schlegel, 1846
 Anguilla luzonensis Watanabe, Aoyama & Tsukamoto, 2009
 Anguilla malgumora Kaup, 1856
 Jättiankerias – Anguilla marmorata Quoy & Gaimard, 1824
 Anguilla megastoma Kaup, 1856
 Afrikanankerias – Anguilla mossambica (Peters, 1852)
 Täpläankerias – Anguilla nebulosa McClelland, 1844
 Kiinanankerias – Anguilla nigricans Chu & Wu, 1984
 Etelänankerias – Anguilla obscura Günther, 1872
 Kirjoankerias – Anguilla reinhardtii Steindachner, 1867
 Amerikanankerias – Anguilla rostrata (Lesueur, 1817)

Lisäksi heimoon on tunnistettu uusi suku Neoanguilla ja sen ainoa laji Neoanguilla nepalensis Shrestha, 2008.

Lähteet

Viitteet
Pihlajakoski

Pihlajakoski on kylä Kuhmoisten kunnan koillisosassa Päijänteen rannalla, 20 kilometriä kirkonkylältä. Pihlajakoskella on ollut pysyvää asutusta ainakin 1540-luvulta lähtien. Kylän nimi viittaa sen läpi virtaavaan koskeen. Maanteitse kylään saavutaan Pihlajakoskentietä, joka kääntyy 24-tieltä Harjunsalmelta, josta matkaa on 4 km. Pihlajakosken kylän asutus sijoittuu Ison Pihlajajärven ja Päijänteen sekä useiden pienempien järvien ja lampien lomaan. 

Pihlajakoski valittiin Keski-Suomen Vuoden kyläksi vuonna 2003. Pihlajakosken sataman alue on kaunista kylämaisemaa vanhoine rakennuksineen, peltoaukeamineen, laivalaitureineen ja rantamakasiineineen. Kylän kaakkoispuolella, Pyhänpään tien tuntumassa, on Pyhänpään kalliomaalausten alue.

Pihlajakoski on Pekko Aikamiespoika -elokuvien kuvauspaikka, joka esittää kuvitteellista Tyräahon kylää. Elokuvien tuottajana ja leikkaajana oli Jorma K. Lehtonen, joka edelleen pitää elokuvakylää Pihlajakoskella.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Pihlajakosken kyläyhdistys

Kuhmoisten kylät
Faina Ranevskaja

Faina Grigorjevna Ranevskaja (, oik. Feldman, ; 27. elokuuta (J: 15. elokuuta) 1896 Taganrog – 19. heinäkuuta 1984 Moskova) oli neuvostoliittolainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä.

Faina Ranevskaja syntyi Feldman-nimisenä Taganrogissa rikkaaseen juutalaiseen perheeseen. Hänen isänsä omisti kuivamustetehtaan, rakennuksia, kaupan ja höyrylaivan. Hän myös johti kaupungin synagogaa ja perusti juutalaisen vanhainkodin. Hänen äitinsä oli suuri taiteen ja kirjallisuuden ystävä, joka ihaili erityisesti Anton Tšehovia. Perheeseen kuului myös kaksi veljeä ja sisko. Alakoulun hän kävi paikallisessa tyttökoulussa, mutta sai sittemmin kotiopetusta, joka painottui erityisesti musiikkiin ja vieraisiin kieliin.

Teatterista Faina Feldman innostui 14-vuotiaana nähtyään Moskovassa Tšehovin Kirsikkapuiston. Kun hän kertoi vanhemmilleen halusta ryhtyä näyttelijäksi, aiheutti se skandaalin ja välit menivät poikki. Hän myös otti käyttöön taiteilijanimen Ranevskaja, mistä sittemmin tuli hänen virallinen sukunimensä. Näyttelijänuransa hän aloitti avustajana Malahovin kesäteatterissa Moskovan lähistöllä vuonna 1915. Feldmanin perhe lähti maasta, mutta Ranevskaja jäi jatkamaan näyttelijänuraansa ja esiintyi näytöksissä ympäri Neuvostoliittoa.

Vuonna 1931 Ranevskaja siirtyi Kamera-teatterin palkkalistoille. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli vuonna 1934 valmistunut Guy de Maupassantin novelliin Rasvapallo pohjautunut mykkäfilmi Pyška, jonka ohjasi Mihail Romm. Neuvostoliitossa vierailulla ollut ranskalainen elokuvakriitikko Romain Rolland näki elokuvan ja piti siitä. Elokuvaa ryhdyttiin näyttämään teattereissa myös Ranskassa, jossa se oli katsojamenestys. Vuosina 1935–1939 Ranevskaja työsekenteli Puna-armeijan keskusteatterissa, vuosina 1943–1949 nykyisessä Majakovski-teatterissa, vuosina 1955–1963 Puškin-teatterissa ja 1949–1955 ja uudelleen 1963–1983 Mossovet-teatterissa Juri Zavadskin kanssa.

Vuonna 1949 Ranevskajalle myönnettiin Stalinin valtionpalkinto ja vuonna 1961 Neuvostoliiton kansan taiteilijan arvonimi.

Aiheesta muualla 
 http://www.peoples.ru/art/cinema/actor/ranevskay/history3.html

Neuvostoliittolaiset näyttelijät
Vuonna 1896 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
Christ Illusion

Christ Illusion on yhdysvaltalaisen thrash metal -yhtyeen Slayerin kymmenes studioalbumi. Yhtyeen alkuperäinen rumpali Dave Lombardo palasi yhtyeeseen vuonna 2001 ja soitti 14 vuoden tauon jälkeen uudella Slayer-albumilla. 

Christ Illusion nousi heti ensimmäisellä listaviikollaan Suomen albumilistan sijalle kaksi. Albumi nousi Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla sijalle viisi, joka on yhtyeen toiseksi korkein listasijoitus albumin Repentless (2015) neljännen sijan jälkeen.

Kerry King ja Dave Lombardo äänittivät Christ Illusionin ensimmäiset demot maaliskuussa 2004. Kappaleen "Catalyst" oli määrä ilmestyä jo edellisellä albumilla God Hates Us All, mutta Tom Arayan lauluosuudet äänitettiin vasta Christ Illusionin studiosessioissa. Kerry King soitti kaikkien kappaleiden rytmikitararaidat käyttäen Hannemanin komppiosuuksissa Hannemanin kitaroita ja vahvistimia.

Albumilta julkaistiin singlenä kappaleet "Cult" ja "Eyes of the Insane", lisäksi albumin uudella painoksella on uusi kappale Final six. 

Slayer voitti vuonna 2007 Grammy-palkinnon parhaasta metalliesityksestä Christ Illusion -albumin kappaleella "Eyes of the Insane" ja vuonna 2008 Christ Illusion -albumin erikoispainoksen kappaleella "Final Six".

Kappaleet 
Kaikki kappaleet kirjoittanut Kerry King, ellei toisin mainita.

Christ Illusion Edit
Christ Illusionista julkaistiin erikoisversio 24. heinäkuuta 2007. Christ Illusion Edit sisältää alkuperäisten kappaleiden lisäksi kaksi ylimääräistä raitaa ja DVD:n, jolla on kolme musiikkivideota.

Erikoisversion lisäraidat

DVD:n musiikkivideot
 Slayer On Tour, 2007 
 South Of Heaven (Live) 
 Eyes Of The Insane

Kokoonpano 
 Tom Araya – basso, laulu
 Jeff Hanneman – kitara
 Kerry King – kitara
 Dave Lombardo – rummut

Listasijoitukset

Albumilistat 
Billboard (Pohjois-Amerikka)

Arvostelut 
 Metacritic: 72/100
 Allmusic: 
 Imperiumi.net: 
 PopMatters: 
 Soundi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Vuoden 2006 albumit
Slayerin albumit
Rick Rubinin tuottamat albumit
Broederbond

Broederbond tai Afrikaner Broederbond (), nykyisin Afrikanerbond on  eteläafrikkalainen, aiemmin salainen järjestö, jonka tavoitteena on afrikaanerien etujen ajaminen. Broederbond-salaseura syntyi afrikaanerinationalismin innoittamana vuonna 1918, ja se oli huomattava voimatekijä maassa apartheidjärjestelmän aikana. Järjestöön kuului suurin osa merkittävistä afrikaanereista niin kirkon, tieteen, armeijan kuin politiikankin piiristä. Etelä-Afrikan kaikki pääministerit ja presidentit vuosina 1948–1994 olivat järjestön jäseniä. 

Järjestö onnistui säilymään hyvin salaisena, eikä siihen juuri onnistuttu soluttautumaan. On esitetty, että järjestöllä oli merkittävä poliittinen vaikutusvalta koko apartheidkauden ajan. Nykyisin järjestö on tullut julkisuuteen ja hyväksyy jäsenikseen kaikki afrikaansia äidinkielenään puhuvat. Sen vaikutusvalta on kuitenkin vähentynyt.

Kesäkuussa 1918 joukko tyytymättömiä afrikaanereita perusti Nuori Etelä-Afrikka () -nimisen järjestön, jonka nimi muutettiin pian Afrikaner Broederbondiksi. Järjestön tavoitteena oli edistää afrikaanerinationalismia ja siten ylläpitää afrikaanerien kulttuuria, kehittää heidän talouttaan ja nostaa afrikaanerit valtaan Etelä-Afrikan unionissa. Liike politisoitui voimakkaasti 1930-luvulla, ja sille perustettiin useita rinnakkaisjärjestöjä. Niistä merkittävin oli Federasie van Afrikaanse Kultuurvereniginge, FAK (), joka ryhtyi ajamaan Broederbondin kulttuurisia tavoitteita. Suuren vaelluksen satavuotisjuhlallisuuksien vuoksi vuonna 1938 afrikaanerinationalismin suosio alkoi kasvaa, ja AB:n ympärille syntyi lisää järjestöjä. Keskeisin niistä oli puolisotilaallinen Ossewabrandwag-liike.

Toisen maailmansodan jälkeen Afrikaner Broederbondin vaikutusvalta kasvoi edelleen, ja se sai vuonna 1947 hallintaansa muun muassa Etelä-Afrikan rotuasiain viraston. Suunnitelma Etelä-Afrikan täydellisestä rotuerottelusta alkoi muotoutua. Muuttamalla vaalipiirien rajoja AB:n onnistui varmistaa vuonna 1948 vaalivoitto Kansallispuolueelle, joka tämän jälkeen säilyi vallassa apartheidpolitiikkaa toteuttaen aina vuoteen 1994 asti.

Vaikka Broederbondin jäsenmäärä ja poliittinen valta alkoi 1960-luvulla vähentyä, suurin osa vaikutusvaltaisista eteläafrikkalaisista poliitikoista pysyi sen jäseninä. Suurin osa parlamentin jäsenistä ja hallituksen ministereistä kuului siihen edelleen apartheidkauden päättyessä 1994.

Tunnettuja jäseniä
 Daniel François Malan
 Hendrik Verwoerd
 Johannes Strijdom
 B. J. Vorster
 Pik Botha
Gerard Moerdijk 
 P. W. Botha
 Frederik Willem de Klerk

Lähteet

Aiheesta muualla
Afrikanerbondin verkkosivut
 
Etelä-Afrikan politiikka
Poliittiset järjestöt
Salaseurat
Afrikaanerinationalismi
Boris Lisunov

Boris Pavlovitš Lisunov (, 1898–1946) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija.

Lisunovin kuuluisin työ on eurooppalainen, metrisissä mitoissa valmistettu, versio Douglas DC-3:sta, joka tunnetaan nimellä Lisunov Li-2. Neuvostoliitto hankki siihen lisenssin, jonka puitteissa Lisunov työskenteli 1936 alkaen Douglasin Santa Monican tehtailla vuoden ajan. Li-2:n metrisen mitoituksen Lisunov teki yhdessä Vladimir Mjasištševin kanssa.

Neuvostoliittolaiset lentokonesuunnittelijat
Vuonna 1898 syntyneet
Vuonna 1946 kuolleet
Aleksandr Averbuh

Aleksandr Valerjevitš Averbuh (s. 1. lokakuuta 1974 Irkutsk, Neuvostoliitto) on entinen israelilainen seiväshyppääjä. Ennen seiväshyppyuraansa hän kilpaili kymmenottelussa.

1990-luvulla Averbuh edusti Venäjää kansainvälisellä tasolla kymmenottelussa. Hän voitti lajissa vuonna 1997 alle 23-vuotiaiden Euroopan mestaruuden ja oli 1998 EM-hallikisoissa seitsenottelussa kuudes. Vuonna 1999 hän sai Israelin kansalaisuuden ja alkoi keskittyä seiväshyppyyn moniottelun sijaan. 

Heti ensimmäisissä arvokisoissaan seiväshyppääjänä, 1999 Sevillan MM-kisoissa, Averbuh saavutti pronssia tuloksella 580. Kyseessä oli myös Israelin historian ensimmäinen MM-mitali. 2000 Gentin EM-hallikisoissa Averbuh voitti kultaa tuloksella 575, mutta jäi samana vuonna syyskuussa Sydneyn olympialaisissa tulokseen 550 mikä riitti kymmenenteen sijaan. 2001 MM-hallikisoissa Lissabonissa hän oli neljäs, ja samana vuonna Edmontonin ulkoratojen MM-kisoissa hän saavutti hopeaa tuloksella 585. Vielä samana vuonna hän saavutti universiadeissa Pekingissä kultamitalin tuloksella 580.

2002 Münchenin EM-kisoissa Averbuh voitti kultamitalin tuloksella 585. Kuitenkin seuraavana talvena Birminghamin halli-MM-kisoissa hän jäi karsintoihin. Samana vuonna hän ei ollut mukana Pariisin MM-kisoissa. Seuraavana talvena MM-hallikisoissa Budapestissa hänen taipaleensa päättyi jälleen karsintoihin. Elokuussa Ateenan olympialaisissa hän selviytyi loppukilpailuun, missä jäi kahdeksanneksi tuloksella 565. Kausi 2005 jäi Averbuhilta arvokisojen osalta kokonaan väliin, mutta seuraavana vuonna helmikuussa Moskovan MM-hallikisoissa hän oli neljäs ja samana kesänä voitettuaan ensin Eurooppa-cupin A-ryhmän kilpailun seipäässä Banská Bystricassa, Göteborgin EM-kisoissa puolusti Euroopan mestaruuttaan menestyksekkäästi. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän sijoittui seitsemänneksi. Pekingin olympialaisissa 2008 hän karsiutui loppukilpailusta.

Averbuh teki seiväshypyssä kuusi Israelin ennätystä, parhaana tuloksenaan ennätyksensä 593 cm. Hän lopetti uransa kesällä 2009.

Henkilökohtaisia ennätyksiä
 100 m: 10,64, Tel Aviv, 23. heinäkuuta 2000
 seiväshyppy: 593, Madrid, 19. heinäkuuta 2003
 pituushyppy: 739, Tel Aviv, 27. heinäkuuta 2003
 10-ottelu: 8084, Krasnodar, 21. toukokuuta 1997

Lähteet
 
 http://www.jafi.org.il/aliyah/russian/gorozonti/13/body_sport_man.html
 http://www.peoples.ru/sport/atlete/averbuh/

Viitteet

Israelilaiset seiväshyppääjät
Venäläiset yleisurheilun moniottelijat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Tietojenkäsittelytieteen filosofia

Tietojenkäsittelytieteen filosofia on filosofian osa-alue, joka tutkii tietoon (tietoteoria), olemassaoloon (ontologia) ja arvoihin (etiikka) liittyviä kysymyksiä tietojenkäsittelytieteen yhteydessä. Sen suhde tietojenkäsittelytieteeseen on näin samantapainen kuin esimerkiksi matematiikan filosofian suhde matematiikkaan.

Joitakin tietojenkäsittelytieteen filosofian kysymyksenasetteluja ovat:
 Tietojenkäsittelytieteen perusteet: Mitä on tietojenkäsittelytiede? Onko se enemmän tiedettä vai tekniikkaa? Onko se tiedettä tietokoneista vai laskennasta? Mikä on tietokone tai laskentaa?
 Ohjelmistotiede: Mikä on tietokoneohjelma? Mikä on ohjelman suhde todellisuuteen jota se jäljittelee? Ovatko ohjelmat tieteellisiä teorioita? Onko ohjelmilla (tai pitäisikö niillä olla) tekijänoikeus tai patentointimahdollisuus?
 Tekoäly: Mitä on tekoälyn filosofia? Mitä on tekoäly? Mikä on laskennan suhde ymmärrykseen? Voivatko tietokoneet ajatella?
 Tietojenkäsittelytieteen etiikka tai tietokone-etiikka: Mitä on tietojenkäsittelyn etiikka? Voimmeko luottaa tietokoneisiin? Tulisiko meidän tehdä "älykkäitä" koneita?

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 
 Philosophy of Computer Science  – kirjallisuutta ja linkkejä (Essexin yliopisto) 
 The International Association for Computing and Philosophy 

Tieteenfilosofia
Tietojenkäsittelytiede
Tuglas-seura

Tuglas-seura ry (aik. Friedebert Tuglas -seura r.y., ) on suomalaisten ja virolaisten välinen ystävyysseura. Tuglas-seura perustettiin 3. toukokuuta 1982 vahvistamaan suomalaisten ja virolaisten keskinäisiä kulttuurisiteitä. Yhdistyksen nimi juontuu tunnetun virolaisen kirjailijan Friedebert Tuglasin nimestä.

Seuran toiminta on epäpoliittista. Siksi vastaavanlainen toiminta Suomi–Neuvostoliitto-Seuran Eesti-jaoston alaisuudessa ei käynyt päinsä. Laulavan vallankumouksen myötä yhdistyksen jäsenmäärä kasvoi voimakkaasti.

Yhdistys järjestää erilaisia kulttuuriaiheisia luentoja, tekee ryhmämatkoja ja järjestää suomen ja viron kielen kursseja virolaisille ja suomalaisille.

Tuglas-seuran tapahtumista tunnetuin on vuosittain marraskuun lopulla järjestettävä Martin markkinat. Tämä Suomen suurin Viro-tapahtuma järjestetään Helsingin Kaapelitehtaalla.

Yhdistys julkaisee Elo-jäsenlehteä, joka ilmestyy viisi kertaa vuodessa. Lehteä on julkaistu vuodesta 2009. Sitä ennen lehden nimi oli Tuglas-seura. Tuota lehteä julkaistiin ainakin vuodesta 1991. Seuran toimipaikka on Helsingin Suvilahdessa, Eesti Maja -Viro-keskuksessa.

Toiminnanjohtaja on Jaana Vasama ja johtokunnan puheenjohtaja Kirsti Narinen.

Rahoitus 

Opetus- ja kulttuuriministeriö myöntää valtakunnallisten ystävyysseurojen toimintaan yleisavustuksia eli vuotuiseen toimintaan tarkoitettuja toiminta-avustuksia. Ehtona on, että toiminta on vakiintunutta sekä yhteiskunnallisesti ja kulttuuripoliittisesti vaikuttavaa. Eduskunta päättää vuosittain, minkä enimmäissumman ministeriö käyttää avustuksiin. Vuosina 2012–2020 ministeriö on myöntänyt Tuglas-seuralle yleisavustuksia valtakunnalliseen ystävyysseuratoimintaan seuraavasti:

Seura johto 

Puheenjohtajat:
 1982–1984 rehtori Raili Kilpi
 1985–1998 prof. Kai Laitinen
 1999–2005 kirjastonjohtaja Henni Ilomäki
 2005–2012 prof. Riho Grünthal
 2013 Anu Laitila
 2014–2015 Heikki Pöntiskoski
 2016–2019 prof. Seppo Zetterberg
 2020– suurlähettiläs Kirsti Narinen

Toiminnanjohtajat:
 1990–1999 Eva Lille (virkavapaa 1994–1996 ja 1997–1999)
 1994–1996 ja 1997 Heikki Rausmaa
 1997–2005 Seppo Kuusisto
 2005 Henni Ilomäki
 2006–2012 Juhani Salokannel
 2013– Jaana Vasama

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Tuglas-seuran verkkosivu
 Soomest.fi: Tuglas-seura
 Yle: Eesti Maja tuo Viron Helsinkiin
 

Kulttuurijärjestöt
Suomalaiset ystävyysseurat
Suomen ja Viron väliset suhteet
Alien vs. Predator (elokuva)

Alien vs. Predator () on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut Paul W. S. Andersonin ohjaama toimintaelokuva.

Elokuva perustuu Alien- ja Predator-sarjojen elokuviin sekä niiden pohjalta tehtyihin sarjakuviin. Elokuva ei nimestä huolimatta pohjaudu samannimiseen videopeliin. Nimensä mukaisesti elokuvassa Alien ja Predator ottavat mittaa toisistaan.

Idea sarjojen risteytyksestä kehittyi sarjakuvassa Aliens versus Predator. Elokuva sai alun perin nyrpeän vastaanoton niin faneilta kuin kriitikoilta, mutta oli taloudellinen menestys. Elokuvaa osattiin odottaa jo elokuvan Predator 2 ilmestyttyä, sillä edellä mainitussa elokuvassa vilahtaa Alienin pääkallo.

Elokuvan jatko-osa Aliens vs. Predator 2 sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 28. joulukuuta 2007 ja Suomessa 4. tammikuuta 2008.

Juoni 

Vuonna 2004 Weyland Industriesin (Weyland-Yutanin edeltäjän) satelliitit havaitsevat oudon lämmönlähteen Etelänapamantereen lähellä sijaitsevalla jäisellä saarella, jota yhtiön rahoittama arkeologiryhmä matkaa tutkimaan.

Lämmönlähde on jäänalainen, ansoitettu, muinainen pyramidi. Sen ovat alun perin rakentaneet asteekit ja mayat Predatorien ohjeiden mukaan. Pyramidi on todellisuudessa Predatorien houkutin ihmisille, sillä Alienit tarvitsevat ihmisruumiita syntyäkseen. Sen jälkeen Predatoreilla olisi metsästettävää. He merkitsevät itsensä Alienien verellä, mikä tuo heille kunniaa ja luottamusta taistelussa ja muiden Predatorien keskuudessa.

Ryhmän jäsenet löytävät ruumiita, jotka viittaavat uhrimenoihin, mutta ulospäin katkenneet kylkiluut eivät täsmää oletukseen. Ryhmä löytää myös sarkofagin, joka sisältää Predatorien aseita Alieneiden metsästystä varten ja jotka tutkimusryhmä ottaa matkaansa. Tällä välin predatorit ”Scar”, ”Chopper” ja ”Celtic” saapuvat metsästämään Alieneita, mutta pian Predatorit kuitenkin huomaavat, etteivät pysty pitämään puoliaan ilman aseitaan.

Tutkimusryhmän viimeinen eloonjäänyt ihminen Alexa Woods (Sanaa Lathan) palauttaa aseet Scarille ja liittoutuu tämän kanssa Alieneita vastaan. Alexa ja Scar tuhoavat kuningatar-Alienin, mutta Scar kuolee saamiinsa vammoihin. Predatorit hakevat Scarin ruumiin avaruusaluksella. Ruumiin sisältä kuitenkin syntyy Alienin ja Predatorin risteymä, Predalien.

Rooleissa

Arvioita 
Turun Sanomien Tapani Maskulan mukaan elokuvan johdanto-osuus on vielä kekseliäs joskin epälooginen, mutta sitten ylipitkä tarina alkaa toistella vanhoja taistelukliseitä: ”Alien Vs. Predator lainaa surutta materiaaliaan lukemattomista hittifilmeistä ja tyypillisenä nuorisokauhun edustajana maustaa väkivaltaisen mekastuksen inhottavilla seksuaalisilla symboleilla sekä raamatullisilla pelastussanomilla.”

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Elokuvajuliste
 Alien vs. Predator Central

Alien vs. Predator -elokuvat
Vuoden 2004 yhdysvaltalaiset elokuvat
Paul W. S. Andersonin ohjaamat elokuvat
Seulonnan keskeiset artikkelit
FN FAL

FN FAL (, kevyt automaattikivääri) on belgialaisen Fabrique Nationale de Herstal -asetehtaan valmistama 7,62×51 mm NATO -kaliiperinen, kaasumäntätoiminen, kerta- tai kerta- ja sarjatulta ampuva kivääri.

Kiväärin suunnitteli belgialainen asesuunnittelija Dieudonne J. Saive ja sen prototyyppi valmistui vuonna 1951. Prototyypit suunniteltiin alun perin Isossa Britanniassa kehitettyyn uuteen, keskitehoiseen kaliperiin 0.280 British eli 7 x 43 mm jota käytti uusi Enfield EM-2 - rynnäkkökivääri. Se oli samalla ehdotus tuolloin uuden NATO-liittouman standardi-kaliperiksi. Yhdysvallat ei hyväksynyt sitä vaan ajoi täysitehoista 7,62 x 51 kaliperia l. 308 Winchester, vaikka itse FN - ase oli testeissä vakuuttava. FN - muunsi aseen käyttämään tätä kaliperia.

Ase otettiin tuotantoon vuonna 1953 ja se on ollut noin 70 maan palveluskiväärinä 2000-luvulle asti. Sitä on myös lisenssivalmistettu 10 maassa ja sen yhteenlasketun valmistusmäärän arvioidaan olevan yli miljoona kappaletta.

FAL:sta valmistettiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Australiassa nimikkeellä L1A1, Etelä-Afrikan tasavallassa R1/R2/R3 mallinimillä ja Kanadassa nimikkeellä C1 niin sanottua tuumamitoitettua lisenssiversiota. Intialainen Ordnance Factory Board of India (OFB) valmistaa Intian puolustusvoimille L1A1-mallin kopiota nimikkeellä 1A1.

FN FAL –perusversiothttp://www.remtek.com/arms/fn/fal/index.htm

FAL 50.00
Kiinteätukkinen perusmalli  
Etelä-Afrikan puolustusvoimien (SADF) käytössä nimellä R1

FAL 50.41 / 50.42
Raskaspiippuinen pikakiväärimalli, jota varten on valmistettu 30 patruunan lippaita
50.41 on varustettu muovitukilla, 50.42 puutukilla
Tunnetaan myös nimellä FALO
Kanadan armeijan käytössä nimikkeellä C2A1
Australian armeijan käytössä nimikkeellä L2A1
SADF:n käytössä nimikkeellä R2

FAL 50.61
Taittotukki, normaali piipun pituus

FAL 50.63
Taittotukki, laskuvarjojääkäri–versio 458 mm tai 436 mm:n pituisella piipulla. Lyhyempipiippuinen versio kehitettiin Belgian armeijalle.

FAL 50.64
Taittotukki, normaali piipun pituus, alarunko valmistettu "Hiduminium"-alumiiniseoksesta

Tekniset tiedot (FAL 50.00) 

 Toimintatapa: Itselataava kerta- tai sarjatuli
 Kaliiperi: 7,62×51 mm NATO
 Ammuksen lähtönopeus 840 m / s
 Pituus: 1 090 mm
 Piipun pituus: 533 mm
 Paino: 4,25 kg ilman lipasta / 4,98 kg ladattuna
 Lipaskapasiteetti: 20 patruunaa, pikakiväärimalleja varten on valmistettu myös 30 patruunan lippaita

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Modern Firearms: FN FAL 
 Remtek: Fusil Automatique Legere

Katso myös
Enfield EM-2

Kiväärit
Falklandin sota
Taiteilijakirja

Taiteilijakirja (artists’ books, livres d’artistes) on itsenäinen taideteos, yleensä käsin tehtyä kirjaa muistuttava esine. Taiteilijakirjat eivät ole varsinaisesti kirjallisuutta, vaikka ne sangen usein ovat kirjan muotoisia, tai joskus myös laatikoita. Ne eivät myöskään ole taiteesta kertovia kuvateoksia. Usein puhutaan myös kirjataiteesta tai kirjaesineestä (book art, book object). 

Marcel Duchampin määrittelee taiteilijakirjan (livre d’artiste) seuraavasti: ”Taiteilijakirja on sellainen, jonka taiteilija on tehnyt tai sellainen, jota taiteilija sanoo taiteilijakirjaksi.” Se on kirjan ja taideteoksen yhdistelmä, joka on yleensä uniikkikappale tai pienpainate. Toisinaan taiteilijakirjat ovat käsitetaidetta siinä mielessä, että niissä saatetaan pohtia kirjan ideaa tai korostaa kirjan materiaalisuutta ja esineluonnetta. 

Taiteilijakirjan edelläkävijöinä voidaan pitää dadaistien ja surrealistien kokeilevaa taidetta sekä Apollinairen ja Mallarmén typografisia runoja, joissa korostetaan runojen visuaalisuutta. 

Nykyisessä muodossaan tunnetun taiteilijakirjan kukoistuskausi alkoi 1960-luvulla varsinkin Fluxus-liikkeen myötä, johon kuuluivat muun muassa Dick Higgins, Robert Filliou, Claes Oldenburg ja George Brecht. Taiteilijakirja oli vastareaktio kalliita taidekirjoja ja taidekaupan elitismiä vastaan. 

Useissa maissa toimii taiteilijakirjoihin erikoistuneita kustannusyhtiöitä, kirjakauppoja ja kirjastoja.
  
Helsingin Rikhardinkadun kirjastoon on koottu yli 300 teosta käsittävä taiteilijakirjakokoelma, ja siellä järjestetään myös vaihtuvia näyttelyjä.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Rikhardinkadun kirjaston taiteilijakirjakokoelma 
 Emmi Martin kertoo taiteilijakirjoista Kirjastokaista-video
 Galleria.net 
 Juha Joron taiteilijakirjoja
 Biblio teko 
 Gwen Penner: Discovering Artists Books: The art, the artists and the issues
 Bookarts 
 Center for Book Arts 

Taideteokset
Kirjat
Trainspotting

Trainspotting on Danny Boylen ohjaama, Irvine Welshin samannimiseen kirjaan perustuva elokuva, jossa Ewan McGregorin näyttelemä Mark Renton yrittää päästä eroon heroiiniriippuvuudestaan. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Edinburghiin, joskin kaikki sisäkohtaukset ja osa ulkokohtauksista on todellisuudessa kuvattu Glasgow'n kaupungissa. 

Trainspotting voitti BAFTA-palkinnon parhaasta käsikirjoituksesta ja oli Oscar-ehdokas parhaasta toisen tekstiin perustuvasta käsikirjoituksesta. Elokuvan on käsikirjoittanut John Hodge.

Vuonna 1999 British Film Instituten kyselyssä Trainspotting äänestettiin kaikkien aikojen kymmenenneksi parhaaksi brittielokuvaksi. Vastaajina oli tuhat Ison-Britannian elokuva- ja televisioammattilaista.

Elokuvalle tehtiin T2 Trainspotting -niminen jatko-osa, joka sai ensi-iltansa Isossa-Britanniassa 27. tammikuuta ja Suomessa 17. helmikuuta 2017.

Näyttelijät

Lähteet

Vuoden 1996 brittiläiset elokuvat
Brittiläiset draamaelokuvat
Danny Boylen ohjaamat elokuvat
Brittiläiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Päihdeaiheiset elokuvat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Brittiläiset nuortenelokuvat