joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Irwinismi

Irwinismi on Irwin Goodmanin debyyttialbumi, joka julkaistiin vuonna 1966. Albumilla on useita klassikoiksi muodostuneita kappaleita kuten ”Työmiehen lauantai”, ”En kerro kuinka jouduin naimisiin”, ”Marcello Magaroni”, ”Kalteritango” ja ”Autolla Kanarian saarille”. Viimeksi mainitun kappaleen nimenä on 1960-luvulla yleisesti tunnettu sanonta, jonka mukaan rattijuopumuksesta tuomitut passitettiin sovittamaan rangaistustaan työsiirtolaan Helsinki-Vantaan lentoaseman rakennustyömaalle. Kappale joutui Yleisradiossa ohjelmaneuvoston päätöksellä esitysrajoituksen alaiseksi perusteena ”rattijuoppousrangaistuksen väheksyminen”. ”Marcello Magaroni” on parodia Suomessa 1950- ja 1960-luvuilla suositusta italialaisesta laulajasta Umberto Marcatosta.

Iskelmälaulaja Sirkka Keiski levytti pian Irwinismi-albumin ilmestyttyä sillä mukana olleelle kappaleelle naisellisen vastineen nimellä ”En minäkään kerro kuinka jouduin naimisiin”. Myös tämä sanoitus oli Vexi Salmen käsialaa. Yleisradion ohjelmaneuvosto julisti kappaleen esitysrajoituksen alaiseksi, koska sen tekstissä mainittiin nimeltä tuon ajan kohuttu seurapiirikaunotar Tabe Slioor.

Irwinismi oli Suomen eniten myyty albumi huhtikuussa 1966 ja se pysyi viiden myydyimmän albumin joukossa saman vuoden elokuuhun saakka. Kärkipaikalta sen syrjäytti The Rolling Stonesin albumi Aftermath.

Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Irwin Goodman ja sanoittanut Vexi Salmi (nimimerkillä Emil Retee).

Muusikot
 Irwin Goodman: laulu, kitara, huuliharppu
 Rauno Lehtinen: viulu (5)
 Tuntematon: urut (5)
 Erik Lindström: basso, äänitys
 Pentti Vuosmaa: basso (3, 4, 10, 11)
 Ilpo Kallio: rummut

Lähteet

Vuoden 1966 albumit
Vuoden 1966 esikoisalbumit
Irwin Goodmanin albumit
Siófok

Siófok [] on kaupunki Unkarissa. Se sijaitsee Balatonjärven etelärannalla Somogyn läänissä. Kaupunki on kulttuuri- ja turistikeskus. Se on yksi maan rikkaimmista kaupungeista turismin ansiosta. Siófokissa on 25 822 asukasta (2020), ja sen pinta-ala on 124,66 neliökilometriä. Kaupungin halki virtaa Siójoki.

Siófokissa on syntynyt unkarilainen säveltäjä Imre Kálmán. Oulu on ollut vuodesta 1978 Siófokin ystävyyskaupunki.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin kotisivut

Unkarin kaupungit
Vasili Tšuikov

Vasili Ivanovitš Tšuikov (Василий Иванович Чуйков) (12. helmikuuta 1900 – 18. maaliskuuta 1982) oli Neuvostoliiton marsalkka, joka toisen maailmansodan aikana sai kahdesti, vuosina 1944 ja 1945, Neuvostoliiton sankarin arvonimen.

Vasili Tšuikov syntyi 12. helmikuuta vuonna 1900 talonpoikaisperheeseen. Hän liittyi puna-armeijaan Venäjän vallankumouksen aikana ja opiskeli myöhemmin Frunzen sotilasakatemiassa. Hän palveli vuosina 1926–1927 Kiinassa Tšiang Kai-šekin sotilasneuvonantajana sekä osallistui Itä-Puolan valtaamiseen vuonna 1939 ja osallistui myös talvisotaan seuraavana vuonna. Toukokuussa 1942 hänet kutsuttiin takaisin ja nimitettiin ottamaan 62. armeijan komento Stalingradin taistelussa. 62. armeija ylennettiin 8. kaartinarmeijaksi voitokkaan taistelun jälkeen. Hän komensi 8. kaartinarmeijaa osana 1. Valko-Venäjän rintamaa ja johti sen etenemistä Puolan halki kohti Berliiniä, jonka puna-armeija valtasi Berliinin taistelussa huhtikuussa 1945.

Sodan jälkeen hän jäi Saksaan ja oli 1949–1953 Neuvostoliiton armeijan Saksan-joukkojen komentaja. Sen jälkeen hänet nimitettiin Kiovan sotilaspiirin komentajaksi. Palvellessaan Kiovassa vuonna 1955 hänet ylennettiin Neuvostoliiton marsalkaksi.

Vuosina 1960–1964 Tšuikov toimi Neuvostoliiton maavoimien komentajana ja Neuvostoliiton apulaispuolustusministerinä. Vuodesta 1961 alkaen hän oli myös Neuvostoliiton siviilipuolustuksen johtaja. Lisäksi hän oli myös puolustusneuvoston johtaja 1961–1972, jolloin hän jäi eläkkeelle.

Tšuikov oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen vuodesta 1961 kuolemaansa asti, 18. maaliskuuta 1982.

Tšuikov toimi asiantuntijana Stalingradin taistelun muistomerkin rakentamisessa. Muistomerkki rakennettiin entisen tataarien hautakummun Mamajevin kurgaanin päälle, johon myös Tšuikov haudattiin. Hänestä tuli ensimmäinen marsalkka, joka on haudattu Moskovan ulkopuolelle.

Lähteet

Teokset 
Tšuikov, V. I.: Tien alku - Stalingrad . Suomentanut Esa Adrian. Helsinki: Tammi, 1964.
Tšuikov, V. I.: Tien loppu - Berliini . Helsinki: Tammi, 1965.

Aiheesta muualla 

Neuvostoliiton marsalkat
Neuvostoliiton sankarit
Neuvostoliittolaiset toisen maailmansodan sotilaat
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Hamm

Hamm on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Kaupunki sijaitsee Lippejoen varrella, Ruhrin metropolialueen koillisosassa ja on pinta-alaltaan noin 226 km². Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 176 037 asukasta.

Hammin perusti Markin kreivi Adolf I vuonna 1226. Sana Hamm tarkoittaa ”kulmaa” vanhassa alasaksan murteessa, jota alueella tuolloin puhuttiin; nimitys tulee kaupungin sijainnista Lippe- ja Ahse-jokien liki suorakulmaisessa yhteenvirtauskohdassa. Vuonna 1469 Hammista tuli Hansaliiton jäsen, ollen yksi tärkeimmistä alueensa silloisista keskittymistä. 1800-luvulla kivihiilen kaivu sekä teräksen tuotanto tuli Hammissa tärkeäksi, kuten myös muualla Ruhrin alueella. 

Vaikka Hamm on ollut olemassa jo keskiajalta lähtien, kaupungin vanhojen rakennusten kanta ei ole kovinkaan suuri. Tämä johtuu niin kolmikymmenvuotisen sodan tuhoista kuin toisen maailmansodan ilmapommituksista, joissa molemmissa valtaosa kaupungin rakennuskannasta tuhoutui. Hammissa on yksi Euroopan suurimmista hindutemppeleistä, 2002 valmistunut Sri Kamadchi Ampalin temppeli.

Hammissa on tärkeä rautateiden risteysasema. Kaupunki sijaitsee Bundesautobahn 1:n ja Bundesautobahn 2:n risteämiskohdan lähellä. Kaupungissa on runsaasti raskasta teollisuutta, joka tuottaa muun muassa johtoja, kaapeleita ja elektroniikkaa.

Ystävyyskaupungit 
  Neufchâteau, Ranska, vuodesta 1967
  Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat, vuodesta 1969
  Bradford, Yhdistynyt kuningaskunta, vuodesta 1976
  Chattanooga, Tennessee, Yhdysvallat, vuodesta 1977
  Mazatlán, Meksiko, vuodesta 1978
  Toul, Ranska, vuodesta 1987
  Oranienburg, Brandenburg, Saksa, vuodesta 1990

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin viralliset sivut
 Kuvia Hammista

Nordrhein-Westfalenin kunnat
Saksan kaupungit
Ayumi Hamasakin diskografia

Tämä on luettelo Ayumi Hamasakin virallisista julkaisuista.

Luettelossa on vain Hamasakin levy-yhtiön Avex Traxin sivuilla mainitut julkaisut. Luettelossa eivät ole mukana Hamasakin samannimiset single ja albumi NOTHING FROM NOTHING, jonka hän julkaisi ennen sopimustaan Avexin kanssa. Kyseisistä julkaisuista on vain vähän tietoa saatavilla.

Kuudennesta studioalbumista alkaen on Hamasakin jokaisesta julkaisusta tehty vähintään kaksi eri versiota, yleensä pelkän CD:n sekä CD:n ja DVD:n sisältävät versiot. Versioiden erona on yleensä erilainen kansi ja toisen mukana tuleva DVD, joka voi sisältää musiikkivideoita ja albumin tekoon liittyviä videoita. Luettelossa ei ole mainittu albumi- tai singlejulkaisujen eri versioita erikseen, paitsi kokoelmien, remix-albumien sekä DVD- ja videojulkaisujen eri versiot, sillä niillä on eri kappaleet. Ensimmäisten singlejen uudelleenjulkaisuissa on alkuperäisten kappaleiden lisäksi uusia remix-kappaleita.

Albumit

Studioalbumit ja EP:t

Kokoelmat

Remix-albumit

Singlet 

Ayumi Hamasaki on myös julkaissut Avex Traxin Song Nation -singlen a song is born, jonka hän esitti yhdessä KEIKOn kanssa. Single on julkaistu 12. joulukuuta 2001.

DVD:t

Videokasetit (VHS)

Lähteet 

Hamasaki, Ayumi, Julkaisut
Hamasaki, Ayumi
Down II: A Bustle in Your Hedgerow


Down II: A Bustle in Your Hedgerow on Downin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 26. maaliskuuta 2002.

Albumin nimi ”A Bustle in Your Hedgerow” on sitaatti Led Zeppelinin kappaleesta ”Stairway to Heaven”.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Philip Anselmo – laulu
 Pepper Keenan – kitara
 Kirk Windstein – kitara
 Rex Brown – basso
 Jim Bower – rummut

Arvostelut 
 Allmusic: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2002 albumit
Downin albumit
Val Kilmer

Val Edward Kilmer (s. 31. joulukuuta 1959 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti elokuvanäyttelijänuransa vuonna 1984 näyteltyään sitä ennen teatterissa. Hänen läpimurtoroolinsa oli Jim Morrisonina Oliver Stonen elokuvassa The Doors (1991), jota seurasi sarja menestyselokuvia 1990-luvulla.

Elämä ja ura 
Val Kilmer syntyi 31. joulukuuta 1959 Los Angelesissa Kaliforniassa. Hänen isänsä oli ilma- ja avaruuslaitteistojen toimittaja ja perustajaurakoitsija. Kilmer aloitti näyttelemisen high schoolissa yhdessä ystävänsä Kevin Spaceyn kanssa, josta myös tuli tunnettu näyttelijä. Kilmer kävi Hollywood Professional Schoolin sekä New Yorkin Juilliard Schoolin, jossa hän oli teatterijaoksen nuorin opiskelija.

Näyttelijänuransa Kilmer aloitti teatterin lavalla New Yorkissa. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli vakoilijaparodiassa Top Secret – huippusalaista (1984). Sitä seurasi sarja sivuosia elokuvissa kuten Top Gun – lentäjistä parhaat (1986). Kilmerin läpimurto oli rocktähti Jim Morrisonin rooli Oliver Stonen elokuvassa The Doors (1991). Kilmer myös lauloi itse elokuvan lauluosuudet soundtrackille.

Seuraavissakin elokuvissaan Kilmer esitti yhdysvaltalaisia legendoja, kuten revolverisankari Doc Hollidayta elokuvassa Tombstone (1993) ja Elviksen haamua elokuvassa True Romance (1993). Hän esitti Batmania elokuvassa Batman Forever (1995). Samalla Kilmer alkoi saada mainetta hankalana työtoverina, joka riiteli ohjaajiensa kanssa. Ohjaajat kuten Joel Schumacher, Richard Stanley ja John Frankenheimer ovat arvostelleet Kilmeriä lapselliseksi ja röyhkeäksi riidanhaastajaksi. Kilmerin itsensä mukaan hänen maineensa johtuu siitä, että hän ei ole suostunut mielistelemään studiopomoja ja rahoittajia vaan välittää vain näyttelemisestä.

Kilmer on jatkanut näyttelemistä 2010-luvulle asti.

Kilmer tunnetaan useista suhteistaan viihdealan naistähtiin, kuten Cheriin, Michelle Pfeifferiin ja Cindy Crawfordiin. Kilmer tapasi tulevan vaimonsa Joanne Whalleyn Willow’n kuvauksissa vuonna 1987, ja he menivät naimisiin seuraavana vuonna. Heille syntyi kaksi lasta, tytär Mercedes vuonna 1991 ja poika Jack vuonna 1995, ennen kuin liitto päättyi eroon 1996.

Kilmerin kerrottiin vuonna 2015 joutuneen sairaalaan kurkkuleikkaukseen. Hän vahvisti vuonna 2017 sairastavansa kurkkusyöpää. Syövän ja sen vuoksi tehtyjen hoitotoimenpiteiden kuten trakeostomian vuoksi hän menetti puheäänensä. Top Gun: Maverick -elokuvaa varten hänelle rakennettiin keinotekoinen ääni syväoppimiseen perustuvan tietokoneohjelman avulla.

Vuonna 2021 julkaistiin myötäsukainen omaelämäkertaelokuva Val, joka perustuu Kilmerin kuvaamiin kotivideoihin.

Filmografia

Televisio

Lähteet

Aiheesta muualla

 Val Kilmerin kotisivut

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Amerikanruotsalaiset
Avara luonto

Avara luonto on Yle TV1:n luontodokumenttisarja, jota on esitetty vuodesta 1984 alkaen ja sen katsojaluvut ovat olleet alusta lähtien korkeita. Sarjoja ostetaan eri tuottajilta, mutta BBC:ltä tulee suurin määrä, noin 40 prosenttia.

Taustatietoa 
Avaraa luonnon ohjelmapaikkaa suunniteltiin aluksi iltapäivään mutta se sijoitettiin sitten kuitenkin iltaan ja sen katsojaluvut ovat olleet alusta lähtien korkeat. Aluksi se lähetettiin kerran kuukaudessa, myöhemmin kaksi kertaa kuukaudessa ja vuodesta 1987 lähtien kerran viikossa. Tilastojen mukaan ohjelmassa eniten esillä olleita aiheita ovat olleet nisäkkäät, eliöyhteisöt ja linnut.

Dokumentteja ostetaan monista eri maista, mutta suurin osa, noin 40 prosenttia, ostetaan BBC:ltä. Dokumenttien kerronta dubataan yleensä kokonaan tai osittain suomeksi. 

Suomenkielisinä kertojina ovat toimineet muiden muassa: 
 Jarmo Heikkinen
 Tuomo Holopainen
 Juhani Rajalin
 Tuija Westerholm

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Luontodokumentit
Suomalaiset dokumenttiohjelmat
1980-luvun televisiosarjat
1990-luvun televisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
Yle TV1:n televisio-ohjelmat
Ampulex compressa

Ampulex compressa on kartiopistiäisten (Ampulicidae) heimoon kuuluva loispistiäislaji. Se tunnetaan erityisesti omaperäisestä lisääntymistavastaan, johon liittyy elävän torakan (erityisesti lajin Periplaneta americana) käyttäminen isäntäeliönä sen toukille. Monet muutkin loiseliöt käyttävät eläviä eliöitä toukkiensa ruokana, mutta Ampulex compressa jättää isäntäeliön liikkumiskykyiseksi ja muuntelee sen käyttäytymistä poikkeuksellisella tavalla.

Jo 1940-luvulla huomattiin lajin pistävän torakkaa kahdesti, mikä muunsi uhrin käyttäytymistä. Viimeaikaisten tarkempien tutkimusten avulla on huomattu sen pistävän tarkasti tiettyihin hermosolmujen kohtiin. Ampulex compressa pistää ensimmäiseksi rintahermosolmuihin, jolloin torakka menettää lievästi eturaajojensa toimintakyvyn. Tämä antaa mahdollisuuden iskeä toisen kerran tarkasti valittuun kohtaan torakan aivoissa, joka säätelee sen pakorefleksiä. Toisen piston seurauksena torakka ei kykene tekemään normaaleja pakoyrityksiä. Pistiäinen, joka on liian pieni raahatakseen torakkaa mukanaan, alkaa ohjata sitä tämän jälkeen pesäänsä ratsastamalla sillä. Ratsastaminen tapahtuu vetelemällä torakan tuntosarvista, ikään kuin torakka olisi talutushihnan perässä. Kun pistiäinen on ratsastanut torakan pesäänsä, se munii sen takaruumiiseen ja peittää pesän sisäänkäynnin pikkukivillä pitääkseen saalistajat loitolla torakasta.

Pökertynyt torakka, joka on menettänyt pakorefleksinsä, makaa liikkumattomana siihen asti, kunnes pistiäisen toukat kuoriutuvat. Tämän jälkeen kuoriutuneet toukat syövät sen sisältäpäin tietyssä järjestyksessä noin kahdeksan vuorokauden kuluessa pitäen torakan mahdollisimman kauan hengissä. Syötyään isäntäeliön toukka muodostaa sen sisälle kotelon. Noin neljän viikon kuluttua täysikasvuinen pistiäinen kuoriutuu kotelosta ja aloittaa aikuisiän vaiheen.

Pistiäinen on tyypillinen trooppisilla seuduilla, Afrikassa, Intiassa ja Tyynenmeren alueella.

Katso myös
Toxoplasma gondii, joka myös muokkaa käyttäytymistä vaikuttamalla aivoihin

Aiheesta muualla
ITIS: Ampulex compressa 
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Ampulex compressa (emerald cockroach wasp) 
Pherobase: Semiochemicals of Ampulex compressa, the Emerald cockroach wasp 
Strange Animals: Ampulex compressa, The Wasp That Turns Cockroaches Into Zombies (arkistoitu versio Wayback Machinessa) 
Gal Haspel, Lior Ann Rosenberg, Frederic Libersat: Direct Injection of Venom by a Predatory Wasp into Cockroach Brain  (pdf)

Mesipistiäismäiset
Eläinten loistaudit
Takashi Tezuka

Takashi Tezuka (s. 17. marraskuuta 1960) on Nintendolla työskentelevä videopelisuunnittelija. Tezuka työskentelee nykyään Shigeru Miyamoton apulaisohjaajana Super Mario Bros. -projektissa. Hän toimi myös apulaisohjaajana Super Mario Bros. (2): Lost Levelsissa, graafisena suunnittelijana The Legend of Zeldassa, ja neuvonantajana Zelda II: The Adventure of Linkissä sekä myöhemmin The Legend of Zelda: Ocarina of Timessä.

Tezukan ensimmäinen ohjaustyö oli Super Mario Bros. 3, projektia valvoi Miyamoto ohjaajan ja tuottajan roolissa. Myöhemmin Tezuka ohjasi Super Mario World -, The Legend of Zelda: A Link to the Past -, The Legend of Zelda: Link's Awakening - ja Super Mario World 2: Yoshi's Island -pelit ja toimi Miyamoton apulaisohjaajana Super Mario 64:ssa.

Vuodesta 2005 Tezuka on toiminut Nintendo Entertainment Analysis and Development -osaston apulaisjohtajana.

Lähteet 
 N-Sider—Takashi Tezuka 
 Takashi Tezuka MobyGames-sivustolla

Viitteet 

Nintendon henkilöstö
Japanilaiset videopelisuunnittelijat
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Shi Tao

Shi Tao (; 25. heinäkuuta 1968) on kiinalainen toimittaja, kirjailija ja runoilija, joka sai kymmenen vuoden vankeustuomion lähetettyään sähköpostitse Kiinan kommunistisen puolueen asiakirjan ulkokiinalaiselle demokratiasivustolle. Ennen pidätystään hän työskenteli changshalaisen Dangdai Shang Bao -lehden (Ajankohtaiset liikeuutiset) toimituksessa. Dokumentti sisälsi ohjeita kuinka Tiananmenin vuosipäivää tulisi käsitellä mediassa. Shi Taolle myönnettiin vuonna 2007 Vapauden kultainen kynä.

Shi julkaisi huhtikuussa 2004 mielipideartikkelin "The Most Disgusting Day" (Iljettävin päivä), jossa hän kritisoi 28. maaliskuuta 2004 tapahtunutta Ding Zilin pidättämistä. Ding Zili kuului Tiananmenin äidit -järjestöön, joka kritisoi Kiinan hallitusta 4. kesäkuuta 1989 tapahtuneesta opiskelijamielenosoitusten väkivaltaisesta tukahduttamisesta. Ding Zilin 17-vuotias poika kuoli tapahtumien yhteydessä.

20. huhtikuuta 2004 Shi osallistui työpaikallaan toimittajille järjestettyyn tiedotustilaisuuteen, jossa käsiteltiin Kiinan kommunistisen puolueen propagandatomiston asiakirjaa turvallisuusnäkökohdista, jotka liittyvät valmistautumiseen opiskelijamielenosoitusten tukahduttamisen 15-vuotispäivään. Tiedotustilaisuuden jälkeen Shi Tao lähetti asiasta viestin omalta Yahoo!-osoitteeltaan newyorkilaiselle Democracy Forum -verkkosivulle.

Valtiosalaisuudet
Hänet otettiin kiinni 24. marraskuuta 2004 ja pidätettiin 14. joulukuuta 2004 valtionsalaisuuksien paljastamisesta. 27. huhtikuuta 2005 Shi Tao tuomittiin kymmenen vuoden vankeusrangaistukseen Kiinan rikoslain 111. pykälän perusteella valtionsalaisuuksien toimittamisesta laittomasti ulkomaille.

Shi Taon äiti Gao Qinsheng esitti valituksensa oikeusprosessissa vallinneita vakavia puutteita vastaan, mutta ne jätettiin huomioon ottamatta 2. kesäkuuta 2005.

Yahoo
Shi Tao paljastui Yahoon avulla yhtiön annettua Kiinan poliisille riittävät tiedot Shi Taon tietokoneen jäljittämiseksi.

Todisteena käytettiin China Digital Timesin mukaan Yahoo Holdings Hong Kong Ltd:n toimittamaa tietoa siitä, että 20. huhtikuuta 2004 kello 23:32:17 IP-osoitteesta 218.76.8.201 oli lähetetty viesti ja että se liittyy puhelinnumeroon 0731–4376362, jonka työaseman käyttäjänä on Contemporary Business News of Hunan Provincen rakennus numero 88:ssa toisessa kerroksessa Jianxiang New Villagessa Kaifun alueella, Changshan kaupungissa.

Toimittajat ilman rajoja -järjestö kritisoi Yahoota toimimisesta ilmiantajana sananvapautta koskevassa asiassa.

Palkinnot
Kansainvälinen Committee to Protect Journalists myönsi Shi Taolle kansainvälisen lehdistövapauspalkinnon 2005. Vuonna 2007 hän sai Vapauden kultainen kynä -palkinnon.

Katso myös
 Ihmisoikeudet Kiinassa

Aiheesta muualla
 HRIC Case Highlight: Shi Tao and Yahoo  
 EastSouthWestNorth 
 Christian Science Monitor

Lähteet
 Johan Lagerkvist, Kina i globaliserings mitt, Bokförlaget DN, Stockholm 2007, s. 107-109, 122-123

Kiinalaiset toimittajat
Ihmisoikeudet
Oikeustapaukset
Taivaallisen rauhan aukio
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Naarkoski

Naarkoski on Pukkilan kylä Porvoonjoen rannalla sekä Porvoonjoen koski Pukkilassa.

Nimen "Naar"-alun kerrotaan tulevan naarashirveä tarkoittavasta sanasta. Viime vuosikymmenien aikana Naarkosken kylä on kasvanut kiinni Pukkilan kirkonkylään. Asukkaita Naarkoskella on nykyisellään muutama sata. 

Naarkoskella on ollut asutusta jo esihistorialliselta ajalta, sillä nykyistä Itämerta edeltäneen Ancylusjärven rantaviiva sivusi alueen kallioita. Alueen varhaisesta historiasta löytyy edelleen uusia todisteita, mm. v. 2001 kosken rannalta rakennustyömaan yhteydessä löytynyt kuppikivi.

Naarkosken koski 

Naarkoski on ollut jo pitkään valjastettuna teollisuuden ja sähköntuotannon käyttöön. Aikaisemmin alueella on ollut mm. sahoja ja mylly, nyt koskessa on vuonna 2000 uusittu 0,8 megawatin tehoinen vesi­voimala. Vanhan voimalaitoksen rauniot on viimein purettu. Alueella pidetään kesäisin teemapäivät, jolloin ohjelmassa on mm. erilaisia kilpailuja ja kalastusta. Viime vuosina koskeen rakennettiin kala­portaat, jotta lohet nousisivat merestä jokeen. Suunnitelmaa haittaa se, että muihin koskiin ei ole vielä rakennettu kalaportaita.

Aiheesta muualla 
Ilmakuva Naarkoskelta Pukkilan kotisivuilla 

Pukkilan kylät
Suomen kosket
Porvoonjoen vesistö
Manigance

Manigance () on ranskalainen heavy/power metal -yhtye. Manigancen ranskankielisissä sanoituksissa käsitellään vaihtelevia ja power metallille harvinaisempiakin teemoja kuten kaupungistumista ('Dernier hommage'), ahneutta ('Enfin délivré') ja oikeuslaitoksen epäonnistumisia ('Dès mon retour').


Kokoonpano
Didier Delsaux - laulu
François Merle - kitara
Bruno Ramos - kitara
Marc Duffau - basso
Florent Taillandier - koskettimet
Daniel Pouylau - rummut

Diskografia

Studioalbumit
Signe de vie  (1997)
Ange ou Démon  (2002)
D'un autre sang  (2004)
L'ombre et la lumière  (2006)

Livelevytykset
Mémoires... live  (2004)

Manigancesta muualla
Virallinen sivusto

Power metal -yhtyeet
Ranskalaiset metalliyhtyeet
Patricia Petibon

Patricia Petibon (s. 27. helmikuuta 1970 Montargis, Ranska) on oopperalaulaja, joka on laulanut sekä levyttänyt paljon ranskalaista barokkimusiikkia (muun muassa Lully, Charpentier, Rameau), mutta on tunnustettu myös myöhemmän materiaalin kuten Mozartin ja Offenbachin teosten esittäjänä. Petibonin sopraano on kevyt, lyyrinen ja erittäin notkea. Monipuolisena näyttelijänä hänen roolivalikoimansa on laaja ja siihen mahtuvat niin vakavahenkinen minimalismi Robert Wilsonin tuotannoissa kuin pirtsakka intiaaniprinsessa Les Indes galantes’ssa.

Ura 

Patricia Petibon on työskennellyt seuraavien orkesterien ja johtajien kanssa:

 William Christie & Les Arts Florissants
 John Eliot Gardiner & Orchestre Révolutionnaire et Romantique
 Mark Minkowski & Les Musiciens du Louvre
 Nikolaus Harnoncourt & Concertus Musicus Wien
 Patrick Cohën-Akenine & Les Folies Françoises

Diskografia

Soololevytykset 

 Airs baroques français (2001)
 French Touch (2003, myös DVD-versiona)
 Les fantaisies de Patricia Petibon (2003)

DVDt 

 Rameau: Les Indes galantes
 Poulenc: Dialogues des carmélites
 Gluck: Orphée et Eurydice (Berliozin versio)

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut  
 forumopera.com , haastattelu  
 Yahoon keskusteluryhmä 

Ranskalaiset oopperalaulajat
Sopraanot
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Irlanti Eurovision laulukilpailussa

Irlanti on osallistunut Eurovision laulukilpailuun vuodesta  lähtien. Se on voittanut kilpailun seitsemän kertaa, useammin kuin mikään muu osallistujamaa.

Eurovision laulukilpailun televisioi Irlannissa RTÉ. 

Irlanti on lähettänyt kilpailuun iirinkielisen kappaleen vain kerran, vuonna . Kaikki muut Irlannin kappaleet on laulettu englanniksi.

Irlannin edustajat

Kaksivaiheinen loppukilpailu 
Vuonna 2003 EBU:ssa päätettiin muuttaa laulukilpailun rakennetta. Semifinaali ja finaali käytiin kahtena eri päivänä ja laulukilpailuun voi osallistua korkeintaan 40 valtiota. Kansainvälisessä finaalissa suora finaalipaikka on edellisenä vuonna 10 parhaiten menestyneellä valtiolla sekä suurimmilla laulukilpailun rahoittajamailla Saksalla, Ranskalla, Espanjalla ja Isolla-Britannialla. Ne valtiot, jotka eivät päässeet suoraan finaaliin, kilpailevat finaalipaikasta semifinaalissa. 10 parhaiten menestynyttä valtiota semifinaalissa pääsevät finaaliin.

Kaksi semifinaalia 
Vuonna 2008 päätettiin ottaa käyttöön kahden semifinaalin järjestelmä, jossa suurimmat rahoittajamaat ja edellisen vuoden voittaja ovat automaattisesti finaalissa. Kaikki muut valtiot kilpailevat finaalipaikasta kahdessa semifinaalissa, joista jatkoon pääsee yhteensä 20 maata. Vuosina 2004–2010 Espanja, Iso-Britannia, Ranska ja Saksa pääsivät automaattisesti finaaliin. Italia palasi kisoihin vuonna 2011 ja isona rahoittajamaana on automaattisesti finaalissa.

Uusi pisteidenlaskujärjestelmä 
Vuonna 2016 otettiin käyttöön uusi pisteidenlaskujärjestelmä, jolla halutaan pitää jännitys loppuun asti. Ennen vuotta 2016 voittaja saattoi selvitä jo hyvin varhaisessa vaiheessa pisteidenlaskua. Tämän ja usein moititun pisteiden vääristymisen takia haluttiin antaa molemmille äänestysryhmille täysin oma valta, joten pisteet jaettiin. Uudessa systeemissä jokaisen osallistujamaan raadit antavat pisteet 1-8, 10 ja 12. Sen jälkeen puhelinäänet julistetaan könttäsummina. Näin ollen voittaja selviää vasta kun eniten puhelinääniä saanut maa saa pisteet.

Kapellimestarit 
Vuosina 1956–1998 Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä. Irlannin kappaleet esitettiin ilman orkesterisäestystä vuosina 1994 ja 1997.

Lähteet 

Eurovision laulukilpailut maittain
Irlannin musiikki
Billy Barty

Billy Barty, oik. William John Bertanzetti, (25. lokakuuta 1924 – 23. joulukuuta 2000) oli lyhytkasvuinen yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli 114 senttimetriä pitkä.

Bartyn ura alkoi jo 1920-luvulla Mickey Rooneyn lyhytelokuvissa, joissa hän näytteli Rooneyn pikkuveljeä. Hän esiintyi useissa elokuvissa vauvan roolissa aikuisiälläkin. Barty esitti Gwildoria He-Manin elokuvasovituksessa Masters of the Universe. Hän esiintyi myös muun muassa Charlien enkelit -sarjassa ja uusissa Batman-seikkailuissa sekä monissa muissa sarjoissa ja elokuvissa. 

Barty kuoli sydänvikaan 76-vuotiaana vuonna 2000. Hän oli tunnetuimpia lyhytkasvuisia näyttelijöitä, ja hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Lyhytkasvuiset henkilöt
Hollywood Walk of Fame
Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Amerikanitalialaiset
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet
Yhdysvaltalaiset lapsinäyttelijät
Carnegie Hall

Carnegie Hall on konserttitalo Manhattanilla, New Yorkissa. Se sijaitsee 57th Streetin ja Seitsemännen Avenuen kulmauksessa. Andrew Carnegien vuonna 1890 rakennuttama konserttitalo on yksi merkittävimmistä Yhdysvalloissa, ei ainoastaan rakennuksen kauneuden ja historian, vaan myös sen hienon akustiikan takia. Viulisti Isaac Sternin mukaan nimetyssä pääsalissa on tilaa 2 804 henkilölle.

Historiaa 

Konserttitalo on nimetty sen perustajan, terästehtailija Andrew Carnegien mukaan. Talon rakentaminen alkoi vuonna 1890 ja rakentamisen suoritti A. Hopper and Company -niminen rakennusyhtiö. Carnegie Hallin virallinen avajaisilta oli 5. toukokuuta, 1891, jolloin New York Symphony Society -orkesteri konsertoi siellä Pjotr Tšaikovskin johtamana. Talo nimettiin Carnegie Halliksi vuonna 1893. Rakennukseen tehtiin useita muutostöitä vuosien 1893 ja 1896 välillä. Carnegie Hallia on uudistettu monia kertoja vuosien varrella.

Talon omisti Andrew Carnegien kuoleman jälkeen 1920-luvulla Carnegien perhe. Vielä 1950-luvulla konserttitalossa New Yorkin sinfoniaorkesteri esiintyi enimmäkseen Carnegie Hallissa, kunnes siirtyi Lincoln Centeriin.

Carnegie Hallissa on pitänyt konsertteja muun muassa Benny Goodman, Maria Callas, Judy Garland, Édith Piaf, Duke Ellington, The Beach Boys, Karita Mattila, Shirley Bassey ja Ike & Tina Turner.

Carnegie Hall populaarikulttuurissa 
Konserttitalon ympärille on kehittynyt kuuluisa vitsi, jonka tietämätön turisti saattaa New Yorkissa saada vastaukseksi jos kysyy miten päästään Carnegie Halliin: ”Harjoittelemalla.” Tarinasta on monia versioita, joissa joku kysyy tietä kadulla tapaamaltaan muusikolta: ”How do you get to Carnegie Hall?”. Muusikko vastaa: ”Practice, practice!” Erään version mukaan muusikko olisi ollut viulisti Jascha Heifetz, toisen mukaan viulisti Mischa Elman, kolmannen mukaan pianisti Arthur Rubinstein, mutta luultavasti tarina on keksitty.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Carnegie Hallin virallinen sivu
Kuvia Carnegie Hallista

Yhdysvaltain konserttitalot
Manhattanin rakennukset ja rakennelmat
Manhattanin kulttuuri
National Register of Historic Places -kohteet Manhattanilla
Midtown (Manhattan)
Ortodoksiviesti

Ortodoksiviesti (entinen Uskon Viesti) on Helsingin ortodoksisen seurakunnan julkaisema aikakauslehti, joka jaetaan ilmaiseksi kaikille Helsingin, Tampereen, Lappeenrannan, Lahden, Kotkan ja Haminan seurakuntien jäsenille. Lehden voi myös tilata. Lehden levikki vuonna 2015 oli noin 21 000 kappaletta, ja se on Suomen suurin ortodoksinen aikakauslehti. Lehti ilmestyy kahdeksan kertaa vuodessa.

Ortodoksiviestin ma. päätoimittaja on Anne Kärkkäinen.

Historia 

Helsingin kreikkalaiskatolinen seurakunta alkoi julkaista Ortodoksiviestiä vuonna 1950. Sen oli tarkoitus tarjota valtakunnallisen Aamun Koiton rinnalla paikallista seurakuntaa lähellä olevampia aiheita. 

Vuoden 1991 tammikuussa lehden toimitusneuvosto päätti vaihtaa lehden nimen. Uusi nimi, Ortodoksiviesti, valittiin lukijoiden ehdotusten joukosta, ja se otettiin käyttöön vuoden kolmannesta numerosta lähtien.

Pää- ja vastaavat toimittajat
Johannes Suhola 1950 
Irinja Nikkanen 1969−1972
Eila-Maija Mirolybov 1972–3/1979
Tarja Lehmuskoski vt. 4/1979–9/1979
Hertta Rovio 10/1979–8/1988
Tarja Lehmuskoski vt. toimittaja 9/1988–7/1989
Tertti Lappalainen 7/1989–6/1993 
Tapani Kärkkäinen vt. 2/1991–7/1991
vt. 7/1993–10/1993
vt. 1/1994–4/1995
Jyrki Härkönen 5/1995–10/1998 
Veikko Purmonen 1/1999–5/2008 
Leo Huurinainen 6/2008–1/2009
Markku Salminen 2/2009–3/2010
 Tiina Makkonen 3/2010–6/2015 
 Mirva Brola 7/2015−
Anne Kärkkäinen (ma. päätoimittaja) 1/2017−1/2018 ja 4/2020−

Lähteet

Helsingin ortodoksinen seurakunta
Ortodoksiset lehdet
Suomalaiset kristilliset aikakauslehdet
Heinrich Mann

Luiz ”Ludwig” Heinrich Mann (27. maaliskuuta 1871 Lyypekki – 11. maaliskuuta 1950 Santa Monica, Yhdysvallat) oli saksalainen kirjailija, joka kirjoitti yhteiskunnallisista aiheista. Hän syntyi Lyypekissä ja oli kirjailija Thomas Mannin isoveli. Heidän isänsä kuoleman jälkeen perhe muutti Müncheniin.  

Mann vastusti autoritaarisuuden ja militarismin nousua Weimarin tasavallan alkuvaiheessa. Yhdessä ystävänsä Albert Einsteinin ja muiden kuuluisien saksalaisten kanssa Mann lähetti kirjeen Kansainväliselle ihmisoikeusliitolle vastalauseeksi kroatialaisen Milan Šufflayn murhalle 18. helmikuuta 1931. 

Mann oli ei-toivottu henkilö natsi-Saksassa. Hän päätyi lopulta Marseilleen Vichyn Ranskaan ja pakeni myöhemmin Espanjaan. Vuonna 1940 hän matkusti Yhdysvaltoihin.

1930-luvulla ja maanpakolaisena Yhdysvalloissa Mannin kirjailijanura joutui vastatuuleen. Vuonna 1950 hän kuoli Santa Monicassa Kaliforniassa yksinäisenä ja rahattomana, vain muutamia kuukausia ennen kuin hänen oli määrä muuttaa Neuvostoliiton miehittämään Itä-Saksaan, josta hän olisi saanut paikan Preussin taideakatemiasta. Mannin tuhkat vietiin Itä-Saksaan.

Teoksia
Sininen enkeli (Professor Unrat) 1905. Suomentanut Auli Hurme. Karisto 1981. ISBN 951-23-1727-3.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Vapaasti ladattavia Heinrich Mannin e-kirjoja Project Gutenbergiltä

Saksalaiset kirjailijat
Vuonna 1871 syntyneet
Vuonna 1950 kuolleet
152 H 88

152 H 88 on vedettävä 152-millinen 32 kaliiperin pituisella putkella varustettu raskas haupitsimalli. Mallin tykit ovat ampumaominaisuuksiltaan samankaltaisia, mutta ulkonäöltään ja yksityiskohdiltaan erilaisia johtuen siitä, että malli on luotu modernisoimalla neljä vanhaa tykkimallia. Tykkeihin on vaihdettu mm. suomalaisvalmisteinen (Patria Vammas) putki ja lukko, ja lavettia on muokattu suuremman vetonopeuden mahdollistamiseksi. Lukko on manuaalinen. Haupitsia käytetään Jalkaväkiprikaati-80:n kenttätykistörykmentin aseistuksena.

Versiot
Tykistä on käytössä kolme eri versiota:
152 H 88-31: Suomessa modernisoitu neuvostoliittolainen 152 H 37-31 tai 122 K 31 (alkuperäinen nimi “M-1931” ja “122 mm Pushka obr. 1931”)
152 H 88-37: Suomessa modernisoitu neuvostoliittolainen 152 H 37 (alkuperäinen nimi “ML-20”, “M-1937” ja “152 mm Gaubitsa-Pushka obr. 1937 g.”)
152 H 88-40: Suomessa modernisoitu saksalainen 150 H 40 (alkuperäinen nimi “15 cm sFH 18” tai “15 cm schwere Feldhaubitze 18”)

Kaksi ensimmäistä tykkimallia ovat jatkosodassa saatua sotasaalista. Osa on suomalaisjoukkojen valtaamia, ja osa on ostettu Saksasta sodan aikana. Saksalaisvalmisteisia 150 H 40 –tykkejä ostettiin Saksasta välirauhan aikana ja käytettiin jatkosodassa.

Ampumatarvikkeet
Ampumatarvikkeen tyyppinä on kartussilaukaus. Neuvostovalmisteiset ampumatarvikkeet voidaan toimittaa yhden täydellisen laukauksen sisältävissä puulaatikoissa. Kranaatin paino on noin 43 kiloa josta räjähdysainetta on noin kuusi kiloa, ja suurimman panoksen ruutimäärä on noin 8 kiloa. Kranaattivalikoimaan kuuluu ainakin sirpalekranaatti, jonka lähtönopeus on noin 650 metriä sekunnissa ja suurin vaikutusetäisyys 50-150 metriä.

Ominaisuudet
 vedettävä kenttähaupitsi 
 kaliiperi 152 mm, putken pituus 32 kaliiperia 
 kantama 16 km 
 käyttää kartussilaukausta 
 tulinopeus 4–5 ls/min 
 paino: 152 H 88-31: 8340 kg, 152 H 88-37: 8100 kg, 152 H 88-40: 6800 kg
 tykin vetäjä keskiraskas maastokuorma-auto 
 vetonopeus tiellä 80 km/h 
 tykin miehistö 8

Muuta
Neuvostovalmisteinen 152 H 55 (D-20) käyttää samoja ampumatarvikkeita 152 H 88 –sarjan kanssa.

Katso myös
Tykistö

Lähteet 
 Majuri, Pekka: Suomen sotavarustus. Kuopio: Ruotuväki, 1997. ISBN 951-97780-0-4.

Viitteet

Aiheesta muualla
Puolustusvoimien kalustoesittely 
Jaeger Platoon

Haupitsit
Edmund I

Edmund I (Eadmund, 921 – 26. toukokuuta 946) oli Englannin kuningas vuodesta 939 kuolemaansa asti. Hän oli Edvard Vanhemman poika ja Athelstanin velipuoli. Hänen äitinsä oli Edvardin kolmas vaimo Edgiva (Eadgifu).

Athelstan kuoli 27. lokakuuta 939 ja Edmund seurasi häntä kuninkaana. Kohta kruunajaisten jälkeen hän joutui kohtaamaan useita sotilaallisia uhkia. Kuningas Olavi III Guthfrithinpoika valloitti Northumbrian ja miehitti Midlandsin. Kun Olavi kuoli 942 Edmund valloitti Midlandsin takaisin. Vuonna 943 hänestä tuli Jorvikin kuninkaan Olavin kummisetä. Seuraavana vuonna hänen onnistui valtaamaan Northumbria. Samana vuonna Olavi menetti valtaistuimensa ja lähti Dubliniin, jossa hänestä tuli kuningas Olavi Cuaran. Olavi jatkoi yhteistyötään kummisetänsä kanssa. Vuonna 945 Edmund valtasi Strathclyden, mutta luovutti oikeudet alueeseen Skotlannin Malcolm I:lle. Vastineeksi he solmivat rauhansopimuksen ja sopivat kahdenkeskisestä sotilaallisesta avunannosta.

Varas nimeltään Leofa tappoi Edmundin kesken juhlien Pucklechurchissa. Kuninkaana häntä seurasi hänen veljensä Edred.

Edmundin kaksi poikaa hallitsivat myöhemmin Englannin kuninkaina:
 Edwy, 955–957, ainoastaan Wessexin ja Kentin kuninkaana 957–959
 Edgar, Mercian ja Northumbrian kuninkaana 957–959, sitten Englannin kuninkaana 959–975

Aiheesta muualla 

 Edmund I brittimonarkian virallisilla kotisivuilla

Englannin anglosaksikuninkaat
Jorvikin kuninkaat
Vuonna 921 syntyneet
Vuonna 946 kuolleet
Gros Mornen kansallispuisto

Gros Mornen kansallispuisto on kansallispuisto Kanadassa Newfoundlandin länsirannikolla. Vuonna 1973 perustettu puisto on laajuudeltaan 1 805 km², ja se on ollut vuodesta 1987 lähtien Unescon maailmanperintöluettelossa evoluutiohistoriallisen merkityksensä ja ainutlaatuisten maisemiensa ansiosta.

Puisto on saanut nimensä Newfoundlandin toiseksi korkeimmasta vuoresta, joka on 806 metriä korkea. Gros Morne kuuluu Long Range -vuoriketjuun, joka on Appalakkien erillinen jatke. Long Range on kulunut jäänne 1,2 miljardia vuotta vanhasta vuoristosta.

Geologia
Harold Williamsin kuuluisaksi tekemät kivimuodostelmat käsittävät merenkuorta ja vaipan kiviainesta, jotka ovat tulleet näkyviin laattatektoniikan obduktioprosessissa. Lisäksi alueelta löytyy sedimenttikivilajeja ordovikikaudelta, graniittia prekambriselta kaudelta ja magmakiveä paleotsooiselta maailmankaudelta.

Western Broon Pond on makeavetinen vuono, jonka jäätiköt kaiversivat viimeisimmän jääkauden aikana noin 25 000–10 000 vuotta sitten. Jäätiköiden sulettua jäämassojen painama maa alkoi kohota ja katkaisi vuonon suun. Sen jälkeen 30 kilometriä pitkä vuono täyttyi makealla vedellä. Vuonon vesi on erittäin puhdasta. 

Gros Mornen kansallispuistossa on alue, joka näyttää enemmän hedelmättömältä aavikolta kuin tyypilliseltä Newfoundlandilta. Tämä johtuu peridotiitista, jonka epäillään nousseen pintaan maan vaipasta useita satoja miljoonia vuosia sitten mannerlaattojen törmäyksen seurauksena. Peridotiitista puuttuvat ne ravinteet, joita tarvitaan kasviston elättämiseen, mistä johtuu seudun hedelmätön ulkonäkö. Kivessä on todella vähän kalsiumia, paljon magnesiumia ja myrkyllinen määrä raskaita metalleja. Kiven ruskeahko väri johtuu suuresta määrästä rautaa.

Luonto
Rannikolla on kuusi- ja palsamipihtametsiä, joita mereltä tulevat myrskyt ja tuulet kuluttavat.

Kansallispuiston villieläimiin kuuluvat kanadanilves, mustakarhu, karibu ja voimakkaasti kasvava hirvipopulaatio. Rannikkoalueella elää valaita ja merellisiä sorsia, kuten virta-alleja.

Kuvagalleria

Lähteet

Aiheesta muualla

 Virtual Tour 
 Report on the State of Conservation of Gros Morne National Park  
 Canada World Heritage Sites: Gros Morne National Park  
 Protected Areas Programme  
 Gros Mornen kansallispuisto Unescon sivuilla 

Kanadan kansallispuistot
Unescon maailmanperintökohteet Kanadassa
Newfoundland ja Labradorin maantiede
Game Rankings

Game Rankings on verkkosivusto, joka ylläpitää arvostelukokoelmaa muiden sivujen arvostelemista videopeleistä, ja laskee arvostelut yhteen saadakseen keskiarvot jokaiselle pelille. Sivuston kilpailijoihin lukeutuvat GameStats, Game Ratio, ja Rotten Tomatoes. Sivuston perustaja on Scott Bedard.

Katso myös
GameFAQs
GameSpot
Metacritic

Aiheesta muualla
 Game Rankings -verkkosivusto  
 Kritiikkiä Game Rankings -sivustosta  

Videopelisivustot
Verkkotietokannat
Digipaino

Digipaino on  painotekniikka jolla paperille muodostetaan kuva suoraan digitaalisesta lähteestä. Joidenkin lähteiden mukaan digipainotekniikoiksi luetaan kaikki painaminen joissa kuvanmuodostus tapahtuu digitaalisesti, myös suurkokomustesuihkutulostimilla ja vastaavilla. Yleisin digipainotekniikka on elektrofotografia, joka tunnetaan myös nimellä xerografia. Tekniikkaa hyödynnetään erityisesti pienempien sarjojen painamiseen ja silloin kun painotuotteeseen tarvitaan personointi. Myös mustesuihkutulostus on yleinen digipainomenetelmä.

Digipainotekniikkaa hyödynnettäessä painosmäärät voivat olla hyvinkin pieniä, jopa vain yksi kappale. Haittana on korkeampi yksikköhinta verrattuna tuhansien kappaleiden massapainotuotteisiin.

Digitaalinen painotekniikka erottuu perinteisistä painotekniikoista monella tavalla, esimerkiksi:
 Jokaisen arkin kuvapinta muodostetaan erikseen, mitä voi hyödyntää esimerkiksi vaihtuvan tiedon painamiseen
 Paperinkulutus työn välivaiheissa on selvästi vähäisempää kuin muilla painomenetelmillä
 Painoprosessissa käytetään selvästi vähemmän kemikaaleja, eikä niitä aina tarvita ollenkaan

Katso myös 
 Tallennetuotanto

Lähteet

Kirjapainotaito
The Sunday Times

The Sunday Times on brittiläinen sunnuntaisin ilmestyvä sanomalehti. Lehti on noin 1,3 miljoonan kappaleen levikillään Britannian laajalevikkisin sunnuntailaatulehti. Lehden julkaisija on Times Newspapers Ltd, jonka varsinainen omistaja on Rupert Murdochin omistama News Corp.  Times Newspapers Ltd julkaisee myös The Sunday Timesin sisarlehteä, maanantaista lauantaihin ilmestyvää The Timesia. Nämä lehdet kuitenkin perustettiin itsenäisesti ja ne siirtyivät samaan omistukseen vasta vuonna 1966.

Aiheesta muualla
 The Sunday Timesin virallinen sivusto. 

Sunday Times
Hyper (lehti)

Hyper on australialainen videopelilehti, joka alkoi ilmestyä 1993. Next Media Pty Ltd:n kustantama Hyper julkaistiin samana kuukautena kuin paremmin tunnettu brittiläinen Edge. Hyperin sisarjulkaisu on PC PowerPlay.

Hyper kattaa kaikki kulloisetkin pelikonsolit, ja lisäksi lehdessä käsitellään myös animea, DVD-elokuvia, kolikko- ja klassikkopelejä. Siinä on myös videopeleihin liittyviä haastatteluja ja artikkeleita. 

Hyper on tunnettu omituisesta huumorista, joskus hupaisista kuvakaappauksista, säännöllisistä taiteellisista uusintapainoksista ja henkilökunnan yrityksestä pitää hyvät suhteet lukijoihin. Siinä mielessä lehdessä harrastetaan sisäpiirin vitsejä.

Katso myös
Next Media
PC PowerPlay

Aiheesta muualla
Next Median kotisivut  
Hyperactive: Hyperin kotisivut 
Hyperactive-foorumit  

Videopelilehdet
Lordi

Lordi () on Britanniassa käytettävä ylhäisaatelista asemaa ilmaiseva arvonimi. Lordi on myös Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin ylähuoneen jäsenelle kuuluva arvonimi. Vastaavan naispuolisen henkilön arvonimi on Lady. Lordi-sana sisältyy lisäksi eräihin brittiläisiin arvonimiin ja kruununvirkoihin, kuten Sealord (merilordi), Lord High Chancellor (lordikansleri) tai Lord Mayor (Lontoon ylipormestari).

Englannin kielessä "lord" voi tarkoittaa myös feodaalista kartanonherraa tai yksinkertaisesti ylimystä muidenkin maiden kuin Yhdistyneen kuningaskunnan historiasta puhuttaessa. Suomenkielistä muotoa "lordi" käytetään kuitenkin vain Britteinsaarten historian yhteydessä.

Englannin lord-sanalla on asiayhteyden mukaan muitakin merkityksiä, kuten isolla alkukirjaimella kirjoitettuna kristinuskon Jumalan kutsumanimi ("Herra").

Aateli
Brittiläiset arvonimet
Seulonnan keskeiset artikkelit

fr:Seigneurie#Le seigneur
Väisänen

Väisänen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

 Antti Väisänen (s. 1985), lentopalloilija
 Ari Väisänen (s. 1971), kemisti ja professori
 A. O. Väisänen (1890−1969), musiikkitieteilijä, professori
 Aulis Väisänen (1942–2021), pesäpalloilija
 Erkko Väisänen, EWE (s. 1980), suomalainen juontaja, tapahtumatuottaja ja rap-artisti
 Hannu Väisänen (s. 1951), kuvataiteilija ja kirjailija
 Hannu Väisänen (s. 1978), jääkiekkoilija
 Heikki Väisänen (1864–1940), kansanedustaja (SDP, STPV)
 Heikki Väisänen (s. 1943), mäkihyppääjä
 Heikki Väisänen (s. 1957), sotakirjailija ja diplomi-insinööri
 Ilpo Väisänen (s. 1963), syntetisaattorimuusikko
 Jalmari Väisänen (1893–1983), maanviljelijä, kunnallisneuvos ja kansanedustaja (SDP)
 Jesse Väisänen (s. 1988), pesäpalloilija
 Johannes Väisänen (1897–1918), jääkäriluutnantti
 Juha-Pekka Väisänen (s. 1966), taiteilija, puoluejohtaja
 Jukka Väisänen, muusikko, säveltäjä ja kuoronjohtaja
 Kalle Väisänen (s. 2003), jääkiekkoilija
 Kari Väisänen (s. 1958), viestintä- ja tiedotusalan yritysjohtaja
 Kim Väisänen (s. 1972), startup-sijoittaja, yrittäjä ja hallitusammattilainen
 Kristiina Korkeakoski-Väisänen (s. 1951), arkeologi
 Lasse Väisänen (s. 1988), jalkapalloilija
 Leo Väisänen (s. 1997), jalkapalloilija
 Liisa Väisänen (s. 1964), tietokirjailija, kulttuurin ja matkailun ammattilainen
 Maria Väisänen (s. 1984), sulkapalloilija
 Martti Väisänen (1935–2015), kirjailija
 Matti Väisänen (1887–1939), poliitikko, presidenttiehdokas 1925
 Matti Väisänen (1890–1973), kauppias, tehtailija ja talousneuvos
 Matti Väisänen (s. 1934), teologi ja Missionsprovinsin piispa
 Matti Väisänen (s. 1945), jääkiekkovaikuttaja
 Matti Väisänen (s. 1948), hiihtosuunnistaja
 Mervi Pesu, o.s. Väisänen (s. 1973), hiihto- ja pyöräsuunnistaja
 Mika Väisänen (s. 1983), pesäpalloilija
 Oiva Väisänen (1911–1972), yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
 Risto A. Väisänen (s. 1940), lintutieteilijä
 Riitta Väisänen (s. 1954), missi ja tv-juontaja
 Sami Väisänen (s. 1973), jalkapalloilija
 Sammy Väisänen, urheilutoimittaja
 Satu Väisänen (s. 1974), kirjailija ja freelance-toimittaja
 Sauli Väisänen (s. 1994), jalkapalloilija
 Unto Väisänen (s. 1959), pesäpalloilija
 Ville Väisänen (s. 1977), jalkapalloilija ja valmentaja
 Ville Väisänen (1918–1944), Mannerheim-ristin ritari
Vares (kirjasarja)

Vares on Reijo Mäen kirjoittama sarja jännitysromaaneja, joiden päähenkilönä toimii yksityisetsivä Jussi Vares.

Kirjat on kolmea ensimmäistä sekä Vares ja kaidan tien kulkijat -teosta lukuun ottamatta kustantanut Otava.

Kirjojen pohjalta on tehty yhdeksän Solar Filmsin tuottamaa Vares-elokuvaa.

Vares-kirjat 
Moukanpeli (1986)
 Satakieli lauloi yöllä (1987)
Marraskuu on musta hauta (1988)
Sukkanauhakäärme (1989)
Jäätynyt enkeli (1990)
Kuoleman kapellimestari (1991)
Vares ja kaidan tien kulkijat (1992)
 Enkelit kanssasi (1995)
Pimeyden tango (1997)
Pahan suudelma (1998)
Keltainen leski (1999)
Mullan maku (2000)
Kolmastoista yö (2001)
Black Jack (2003)
Huhtikuun tytöt (2004)
Nuoruustango (2005)
Hard Luck Cafe (2006)
Uhkapelimerkki  (2007)
Lännen mies (2008)
Valkovenäläinen (2009)
Kolmijalkainen mies (2010)
Mustasiipi (2011)
Sheriffi (2012)
Intiaani (2013)
Cowboy (2014)
Tulivuori (2015)
 Hot Dog (2016)
Kakolan kalpea (2017)
 Gekko (2018)
Tolvana (2019)
 Soopeli (2020)
 Sulhasmies (2021)
 Hotel California (2022)

Lähteet 

Jännitysromaanit
Rikoskirjasarjat
Ihmismaantiede

Ihmismaantiede () on maantieteen tai tarkemmin yleismaantieteen osa-alue, joka keskittyy ihmisen, yhteisöjen ja yhteiskuntien tutkimiseen maantieteellisen tilan näkökulmasta. Tilan näkökulmaa jäsentäviä avainkäsitteitä ovat muun muassa alue, paikka, maisema, skaala, konteksti ja sijainti.

Vanhempi vastine käsitteelle ihmismaantiede on suomen kielessä ollut kulttuurimaantiede, joka on peräisin ruotsin kielen käsitteestä kulturgeografi. Englanniksi tätä muistuttava termi cultural geography viittaa erityisesti maantieteelliseen kulttuurintutkimukseen (suomeksi joskus myös ”kulttuurinen maantiede”), kun taas human geography tarkoittaa yleismaantieteen ihmistä tutkivaa osaa (erotuksena luonnonmaantieteestä, physical geography). Vastaavasti käsitteen ihmismaantiede eli antropogeografia vanhempi merkitys on ollut ihmisen ja ihmisrotujen levinneisyyden maantieteelinen tutkimus maapallolla.

Ihmismaantieteen tutkimusalueita  
Ihmismaantieteen jako tutkimushaaroihin ei ole yhtä vakiintunutta kuin luonnonmaantieteessä, ja tutkimushaarojen nimitykset vaihtelevat jonkin verran.

Yleisesti jaossa on mukana seuraavat alueet:

 Poliittinen maantiede
 Talousmaantiede
 Väestömaantiede
 Kaupunkimaantiede

Näiden lisäksi melko tyypillisesti käytössä on: 

 Kulttuurimaantiede
 Yhteiskuntamaantiede
 Kehitysmaantiede
 Historiallinen maantiede
 Terveysmaantiede
 Matkailumaantiede

Edellä mainittujen jälkeen tulee joukko harvemmin mainittuja haaroja. Näitä ovat esimerkiksi:

 Kielimaantiede (geolingvistiikka)
 Liikennemaantiede
 Maaseutumaantiede
 Sotilasmaantiede
 Uskontomaantiede

Kirjallisuutta 
 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Lunenburg

Lunenburg on pieni kaupunki Nova Scotiassa, Kanadassa, 90 kilometriä Halifaxista kaakkoon Atlantin rannikolla. Kaupungin asukasluku on noin 2 300, mutta se kasvaa huomattavasti aina kesäisin turistien myötä.

Nykyinen Lunenburg oli alkujaan nimeltään Merliguesche, ja siellä asui ranskalaisia 1740-luvun loppuun asti. Britannia asutti sinne protestantteja vuonna  1753. Se sai kaupunkioikeudet vuonna 1888.   

Kaupungissa oli aikoinaan merkittävä merisatama ja siellä sijaitsi laivanrakennusteollisuutta. Kaupunki jäi kuitenkin kasvavan Halifaxin varjoon. Nykyään Lunenburgissa on useita pieniä yrityksiä ja korkeanteknolgian teollisuutta.

Lunenburgin kaupunki valittiin vuonna 1995 Unescon maailmanperintöluetteloon. Se otettiin listalle, jotta varmistettaisiin kaupungin ainutlaatuisen arkkitehtuurin ja kaupunkisuunnittelun säilyminen. Lunenburg on parhaiten säilynyt esimerkki brittiläisestä siirtomaa-asutuksesta Pohjois-Amerikassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut  
 Virtual Tour 
 Canada World Heritage Sites: Old Town Lunenburg 

Nova Scotian kaupungit
Nova Scotian kunnat
Unescon maailmanperintökohteet Kanadassa
Waterton Glacierin kansainvälinen rauhanpuisto

Waterton Glacierin kansainvälinen rauhanpuisto on UNESCOn maailmanperintökohde, joka on muodostettu yhdistämällä Yhdysvalloissa sijaitseva Glacierin kansallispuisto ja Kanadassa oleva Waterton Lakesin kansallispuisto.

Puistojen yhdistäminen oli Albertan ja Montanan Rotary International -järjestön jäsenien ponnistusten lopputulos. Se oli ensimmäinen kansainvälinen rauhanpuisto, joka symboloi kahden valtion välistä rauhaa ja ystävyyttä, ja edelleen ainoa, joka on nimenomaan perustettu tuota tarkoitusta varten.

Aiheesta muualla

Canada World Heritage Sites: Waterton-Glacier International Peace Park  

Unescon maailmanperintökohteet Kanadassa
Albertan maantiede
Montanan kansallispuistot
Kanadan ja Yhdysvaltain raja
Nick Mason

Nicholas Berkeley "Nick" Mason (s. 27. tammikuuta 1944) on brittiläinen rockmuusikko, joka on Pink Floydin rumpali. Hän on kuulunut yhtyeeseen vuodesta 1964 ja soittanut sen jokaisella albumilla.

Mason on julkaissut albumeita myös Pink Floydistä erillään: Nick Mason's Fictitious Sports (1981) ja Rick Fennin kanssa tehty Profiles (1985). Vuodesta 2018 lähtien Mason on esiintynyt perustamansa Saucerful of Secrets -yhtyeen kanssa, joka soittaa Pink Floydin varhaista materiaalia 60-luvun lopulta ja 1970-luvun alusta. Yhtye esiintyi Helsingin Kulttuuritalolla 19. toukokuuta 2022.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Saucerful of Secrets -yhtyeen konserttiarvostelu Helsingin Sanomissa

Brittiläiset rumpalit
Rockmuusikot
Pink Floyd
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt