joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Sauvon vaakuna

Sauvon vaakunassa esiintyy Sauvon tunnuslintu naakka eli sauvolaisittain hakkinen, joita Sauvossa on paljon. Sauvon asukkaita on ennen kutsuttu hakkisiksi. Vaakunassa olevat kannukset viittaavat paikkakunnan aiemmin runsaaseen aateliin ja sen moniin kartanoihin. Vaakunan suunnitteli Ahti Hammar. Vaakuna hyväksyttiin vuonna 1956, ja sen selitysteksti on seuraava: ”Kultakentässä seisova naakka, saatteena kummallakin puolellaan kuusikärkinen kannustähti keskenään vastapalkeittain, kaikki mustia”.

Lähteet 

 

Suomen kuntien vaakunat
Vaakuna
Vapaa (kappale)

”Vapaa” on Kaija Koon kappale, joka julkaistiin ensimmäisenä singlenä hänen yhdenneltätoista studioalbumiltaan Irti. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Apulanta-yhtyeen laulaja Toni Wirtanen.

Kappale sijoittui sekä single- että latauslistan ensimmäiseksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Vapaa-kappaleen musiikkivideo YouTubessa

Vuoden 2010 kappaleet
Suomalaiset musiikkikappaleet
Ranta

Ranta voi tarkoittaa seuraavia asioita:

 maan ja veden raja, rannikon osa
 hiekkaranta
 uimaranta

Sukunimenä
 Aatos Ranta (1920–2006), yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos, Anselm Rannan poika
 Aleksi Ranta (s. 1980), kitaristi ja säveltäjä
 Anitta Ranta (s. 1957), oopperalaulaja
 Anneli Ranta (s. 1955), laulaja, näyttelijä ja vuorovaikutuskouluttaja
 Anselm Ranta (1885–1980), sahanomistaja, rakentaja ja kauppaneuvos
 Artturi Ranta (1897–1975), maaherra
 Aulis Ranta-Muotio (s. 1946), poliitikko
 Elli Ranta (1900–1954), laulaja, laulunopettaja
 Esko Ranta, radiotoimittaja
 Esko Ranta (s. 1947), jalkapalloilija
 Heikki Ranta (s. 1986), näyttelijä
 Helena Ranta (s. 1946), oikeushammaslääkäri
 Ilkka Ranta (s. 1938), kenraaliluutnantti 
 Ilmo Ranta (s. 1956), pianisti
 Ilona Punkkinen, o.s. Ranta (s. 1982), pika- ja aitajuoksija
 Jaakko Ranta (s. 1997), ampumahiihtäjä
 Juho Ranta (1867–1953), kanttori, säveltäjä
 Jussi Ranta (s. 1947), kansanedustaja (sd.) 1983­–1995 ja 1999––2003
 Jukka Ranta, matemaatikko
 Jukka Ranta, professori
 Kaisa Ranta (s. 1980), laulaja
 Kristian Ranta (s. 1981), kitaristi
 Kukka Ranta (s. 1982), toimittaja, tietokirjailija ja väitöskirjatutkija
 Lauri Ranta (s. 1955), tietokilpailija
 Maarit Feldt-Ranta (1968–2019), poliitikko ja kansanedustaja (SDP)
 Maiju Ranta (1882–1917), näyttelijä
 Marja Ranta (s. 1914), lastenkirjailija
 Matti Ranta (s. 1932), fyysikko, professori
 Niina Ranta (s. 1993), pianisti
 Niina Ranta-Bagdasar (s. 1962), korkeushyppääjä
 Pena Ranta (s. 1981), koripalloilija ja valmentaja
 Pentti Ranta (s. 1954), kuulantyöntäjä
 Raimo Ranta (s. 1943), jääkiekkoilija
 Rauni Ranta (1928–2019), radio-ohjaaja
 Rauno Ranta (s. 1945), poliisineuvos, Keskusrikospoliisin ent. päällikkö
 Roope Ranta (s. 1988), jääkiekkoilija
 Sami Ranta (s. 1965), jääkiekkoilija ja valmentaja
 Sampo Ranta (s. 2000), jääkiekkoilija
 Sulho Ranta (1901–1960), säveltäjä, kapellimestari ja musiikkikirjailija
 Tarja Ranta, oik. Silvennoinen (s. 1946), balettitanssija
 Tauno Ranta (1920–2004), taloustieteilijä ja tutkimusjohtaja
 Tiina Ranta (s. 1969), moukarinheittäjä
 Toni Ranta, pesäpalloilija
 Tony Ranta (s. 1991), keilaaja
 Velimatti Ranta (s. 1963), ääninäyttelijä
 Vesa Ranta (s. 1973), muusikko ja valokuvaaja
 Viljo Ranta-Nirva (1911–1976), näytelmäkirjailija
 Ville Ranta (s. 1978), sarjakuvataiteilija.
Tapiolan koulu ja lukio

Tapiolan koulu ja lukio on Espoon Tapiolassa Kulttuurikeskuksen ja Tapiolan uimahallin kupeessa sijaitseva lähes tuhannen oppilaan ja opiskelijan koulu. Samassa koulussa toimii peruskoulun yläkoulu eli kolme ylintä luokka-astetta ja lukio.

Perustamislupa koululle saatiin 19. huhtikuuta 1958 ja toiminta käynnistettiin saman vuoden syksyllä. Koulukokonaisuus oli valmis vuonna 1961, kun toinen osa valmistui. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Jorma Järvi ja se sijaitsee osoitteessa Opintie 1.

Sekä yläkoulu että lukio tunnetaan musiikkipainotuksesta.

Historia

Tapiolan yhteiskoulun toiminta alkoi lukuvuonna 1956–1957 Helsingin uuden yhteiskoulun haaraosastona. Koulun itsenäistymistä suunnittelemaan ja toteuttamaan perustettiin Tapiolan Yhteiskoulu Oy, Tapiolan Koulukiinteistö Oy ja Tapiolan Oppikoulun Tuki ry. Koulu itsenäistyi omaksi toimijakseen syksyllä 1958, jolloin sillä oli oppilaita kahden rinnakkaisluokan verran. Yhteiskoulun rakentaminen alkoi 1958, ja uusi Jorma Järven suunnitelmien pohjalta tehty rakennus valmistui 1961. Koulun ensimmäiset ylioppilaat valmistuivat keväällä 1963, jolloin oppilasmäärä oli kasvanut yli 770 oppilaaseen.

Tapiolan yhteiskoulu kunnallistettiin 1977, ja se jakautui Tapiolan kouluksi ja lukioksi. Koulurakennusta laajennettiin ja se peruskorjattiin vuosina 1986-1988. Koulun putki- ja lattiarakenteista löytyi asbestia, minkä seurauksena oppilaitos sai negatiivista julkisuutta. Tapiolan lukion musiikkipainotteinen opetussuunnitelma hyväksyttiin 1986. Vuonna 2011 Tapiolan koulun yläkoulu siirtyi väistötiloihin Espoon Otaniemeen, osoitteeseen Miestentie 2 homeongelmien takia. Lukio puolestaan toimi vuosina 2011–2016 peruskorjauksen takia väistötiloissa Kilossa osoitteessa Kutojantie 2 D. Rakennuksen peruskorjaus valmistui kesäkuussa 2016.

Koulu on ollut julkisuudessa eri TV-ohjelmissa, mm. TV:n draamasarjan Lehtori M tapahtumapaikkana 1975. Ylen 5-osaisessa tietotekniikan murrosta käsittelevässä Vaatimuksena toinen lukutaito -TV-sarjassa koulun oppilaat esittelivät tietokoneiden käyttöä.

Lukio 

Tapiolan lukio sijoittui STT:n lukiovertailussa kevällä 2013 sijalle 194 ja keväällä 2014 sijalle 235. Keväällä 2020 Tapiolan lukio sijoittui STT:n valtakunnallisessa lukiovertailussa sijalle 7.

Keskiarvoraja

Lähde:

Lukiossa opiskelleita 
 Susan Aho
 Aki Hakala
 Vuokko Hovatta
 Jippu
 Jonsu
 Olli Kortekangas (yhteiskoulu)
 Jaska Lukkarinen
 Jone Nikula
 Nopsajalka
 Jukka Nylund
 Marzi Nyman
 Jukka Poika
 Jaska Raatikainen
 Jarmo Saari
 Jari Sarasvuo
 Lenni-Kalle Taipale
 Janne Wirman

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Tapiolan koulun sivu Espoon kaupungin sivustolla 
 Tapiolan koulun oma verkkolehti
 Tapiolan lukion sivu Espoon kaupungin sivustolla 
 Espoon aikuislukio 
 Tapiolan yhteiskoulun tuen kotisivut
 Tapiolan koulun kotisivut
 Tapiolan lukion kotisivut
Espoon lukiot
Espoon peruskoulut
Tapiola
The Need for Speed

The Need for Speed, joskus lyhennetty muotoon NFS tai TNFS, on vuonna 1994 julkaistu ajopeli. Se julkaistiin alun perin 3DO-pelikonsolille, PC:n DOS-versio julkaistiin vuotta myöhemmin. Myös Sega Saturn- ja PlayStation -pelikonsolit saivat omat versionsa vuonna 1996. Pelintekijöistä osa oli ollut tekemässä Test Driveä ja suosittua Stunts-ajopeliä. The Need for Speed sai jatkoa vuonna 1997 Need for Speed II:n muodossa.

The Need for Speed jäljitteli Test Drive -pelisarjan tunnelmaa omaksumalla niistä tutut poliisien takaa-ajot ja skannerin. Tämä poliisiteema on kantanut muutamaan myöhempään Need for Speed -pelisarjan peliin: Need for Speed III: Hot Pursuit, Need for Speed: Road Challenge, Need for Speed: Hot Pursuit 2, Need for Speed: Most Wanted ja Need for Speed: Carbon.

Peli on oikeastaan ainoa pelisarjan realismia tavoitteleva peli, jossa auton käyttäytymistä on yritetty mallintaa ilman arcademaisia vaikutteita. Peliä varten Electronic Arts teki yhteistyötä yhdysvaltalaisen Road & Track -autolehden kanssa, todenmukaisemman ajoneuvojen käyttäymisen saavuttamiseksi.

Alkuperäisessä 3DO:n versiossa oli kolme pitkää segmenttirataa, joissa ajettiin pisteestä toiseen kahden välietapin kautta. Nämä pitkät ja kauniit radat liikkuivat vuoristo-, rannikko- ja kaupunkimaisemissa, ja ne ovat kestäneet hyvin ajan hammasta tähänkin päivään saakka. Muissa käännöksissä tuli mukana myös kolme tavanomaista kilparataa (ja yksi piilotettu).

Pelistä julkaistiin vuonna 1996 eräänlainen uudispainos, The Need for Speed: Special Edition, jonka mukana tuli sekä DOS- että Windows 95 -versiot. Windows 95:lle räätälöity versio tuki DirectX 2:ta ja verkkopelimahdollisuutta TCP/IP:n yli. Pelin mukana tuli kaksi uutta rataa ja pelimoottoria oli rukattu uuteen uskoon. Arvosteluissa kritisoitiin ennen kaikkea kasvaneita laitteistovaatimuksia.

Autot 
 Ferrari 512 TR
 Lamborghini Diablo VT
 Chevrolet Corvette ZR-1
 Dodge Viper RT/10
 Porsche 911 Carrera
 Honda Acura NSX
 Mazda RX-7
 Toyota Supra Turbo
 Warrior PTO E/2 (kuvitteellinen bonusauto)

Vastaanotto 
Arvosteluissa Need for Speedia kehuttiin näyttävistä, mutta raskaista grafiikoista. Toisaalta Electronic Arts Canada oli ohjelmoinut peliin lomitetun SVGA-grafiikkatilan, jolla peli pyöri sulavasti näyttävämmällä grafiikalla. Useamman vuoden ajan pelin elokuvamaista ajoneuvojen törmäysmallinnusta verrattiin muihin ajan ajopeleihin.

Katso myös 
 Need for Speed (pelisarja)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 The Need for Speed MobyGamesissa
 The Need for Speed: Special Edition MobyGamesissa

Need for Speed -pelit
DOS-pelit
Manfred Stohl

Manfred Stohl (s. 7. heinäkuuta 1972, Wien) on itävaltalainen toisenpolven ralliautoilija. Stohl asuu Wienissä. Hän aloitti rallin 1991. Vuoden 2006 Argentiinan rallissa sai 100 MM-rallistarttia täyteen. Kauden 2007 jälkeen hän ei kilpaillut MM-sarjassa, kunnes hän teki paluun vuonna 2012 yhden kilpailun ajaksi. Stohlin kartturina toimi yksi MM-sarjan harvoista naiskarttureista, Ilka Minor.

Ura

MM-Rallikausi 2005 
Kaudella 2005 Stohl löi itsensä lopullisesti läpi. Hän ajoi yksityistallin Citroën Xsara WRC:llä osan MM-sarjasta ja sijoittui Kyproksella toiseksi ja Australian rallissa kolmanneksi. Tämä noteerattiin laajalti, sillä yksityiskuljettajille palkintopallipaikat ovat harvinaista herkkua. Kauden päätteeksi Stohl valittiin vuoden moottoriurheilijaksi Itävallassa.

MM-Rallikausi 2006 

Kaudeksi 2006 Stohl sai sopimuksen Bozian yksityistallin kanssa. Stohlin sponsori, energiayhtiö OMV kustansi vuoden vanhan Peugeot 307 WRC:n kauden kaikkiin MM-ralleihin. Lisärahoitusta tallille toi Henning Solberg, joka ajoi myös lukuisia MM-ralleja samassa tallissa samalla kalustolla oman sponsorinsa tukemana. Stohl ajoi Meksikossa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa kolmanneksi. Stohl päätti kautensa toiseen sijaan Walesin MM-rallissa. Kauden 2006 MM-sarjassa Sarjassa Stohl oli neljäs.

MM-Rallikausi 2007 
Kaudeksi 2007 Stohl siirtyi Kronos-yksityistalliin. Kalustona tallilla on Citroën Xsara WRC. Stohlin ensimmäinen kisa Monte Carlossa oli sopeutumista uuteen Xsara WRC:hen. Stohl kärsi myös ongelmista ja sijoittui pisteiden ulkopuolelle. Ruotsissa Stohl kärsi jarruongelmista ja ulosajoista, mutta ajoi pisteille, sijalle seitsemän. Norjassa Stohl ajoi ulos viimeisellä ek:lla ja putosi pisteiltä. Meksikossa Stohl ajoi kuudenneksi ja otti pisteitä ja tahti jatkui samana Portugalissa missä Stohl oli seitsemäs. Loppupisteissä Stohl oli lopulta yhdeksäs. Sponsorinsa OMV:n vetäytymisen myötä Stohl jäi ilman tallipaikkaa kaudelle 2008 ja hän ajoi tuona vuonna vain yhden IRC-kilpailun Portugalissa.

MM-Rallikausi 2012 
Stohl teki paluun Rallin MM-sarjaan Uuden Seelannin ralliin Brazil World Rally Team-tallissa. Hän sijoittui kilpailussa kymmenenneksi saavuttaen yhden MM-pisteen.

Aiheesta muualla 
Viralliset sivut
Manfred Stohl - Driver Profile : Rallye-Info.com 

Itävaltalaiset ralliautoilijat
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Kasvatus (lehti)

Kasvatus on suomalainen kasvatustieteellinen aikakauslehti, jota Suomen kasvatustieteellinen seura r.y. julkaisee. Vuonna 2012 ylsi 43. vuosikertaan nykyisellä nimellään ja Kasvatusopillisena aikakauskirjana 149. vuosikertaan. Kasvatuksessa julkaistaan vuosittain noin 50 ajankohtaista referee-menettelyllä valittua artikkelia ja katsausta. Lisäksi julkaistaan keskustelupuheenvuoroja, uutisia ja kirjallisuusarvosteluja. Osa lehden numeroista keskittyy erilaisiin teemoihin.

Kasvatuksella on päätoimittaja, varapäätoimittaja, toimitussihteeri ja toimitusneuvosto.

Kasvatuksen päätoimittajat:
 Juhani Suortti 200x–2004
 Jari Eskola 2004–2006
 Jyrki Hilpelä 2007-2011
 Janne Varjo ?-

Suomalaiset ammattilehdet
Suomalaiset tiedelehdet
Raahelainen

Raahelainen on Raahessa perjantaisin ilmestyvä Raahen Seudun julkaisema ilmaisjakeluna leviävä kaupunkilehti. Jakelualueeseen kuuluvat Raahen kaupungin lisäksi Pyhäjoki, Siikajoki sekä entinen Vihannin kunta. Lehden jakelulevikki oli ennen organisaatiomuutoksia vuonna 2006 17 100. Raahelainen ilmestyi vuoden 2008 loppuun asti myös keskiviikkoisin. Raahelainen jaetaan tilaajille perjantaina Raahen Seudun välissä. Osalle alueita Raahelainen jaetaan varjaisjakeluna ja osalle noutolaatikkoon. Raahelaisen ja Raahen Seudun toimitukset yhdistettiin kesäkuussa 2008. Samassa yhteydessä lehdille avattiin uusi yhteinen nettiportaali. Uudistusta perusteltiin mm. päällekkäisyyksien vähentämisellä. Lehdet eivät enää julkaise uutisia samoista aiheista.

Raahelaisen kustantaja oli vuoteen 2017 saakka Alma Media -konserniin kuuluva Suomen Paikallissanomat Oy ja lehden vastaava päätoimittaja on ollut 1. helmikuuta 2011 alkaen Sanna Keskinen, joka on myös Raahen Seudun päätoimittaja. Lehden edellinen päätoimittaja vuosina 2008-2011 oli Martti Nousiainen. Ennen Nousiaista päätoimittajana toimi Terttu Rusila (k. 2016) siirtyi vuoden 2008 uudistuksen yhteydessä paikallisjohtajaksi.

Elokuussa 2017 Alma Media ilmoitti myyvänsä Raahelainen-lehden Kalevan tytäryhtiö Kaleva365:lle.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Raahelaisen nettisivut

Raahe
Suomalaiset kaupunkilehdet
Kaleva Media
Hachiman

Hachiman ( tai Hachiman) on japanilaisessa mytologiassa ja sittemmin šintolaisuudessa esiintyvä sodan jumala. Aikoinaan häntä pidettiin myös Japanin kansan suojelijana. Hänen nimensä merkitsee kirjaimellisesti "kahdeksan viirin jumalaa". Hänen symbolinsa oli kyyhkynen.

Muinaiset japanilaiset talonpojat palvoivat Hachimania toivoen jumalolennon siunaavan palvojiaan hyvällä sadolla. Hachiman oli myös kalastajien suosiossa, sillä nämä uskoivat jumalan ohjaavan kalat kalastusverkkoihin. Šintolaisuudessa Japanin keisari Ōjinia palvotaan eräänlaisena Hachimanin inkarnaationa. Japanin buddhalaisuudessa Hachimania on pidetty buddhalaisuutta suojelevana bodhisattvana (八幡大菩薩 Hachiman daibosatsu). 

Sotaisuutensa vuoksi Hachiman nousi nopeasti samuraiden suosioon. Eräissä legendoissa ensimmäisen shōgunin Minamoto no Yoritomon väitettiin olevan Hachimanin jälkeläinen. Keskiajalla hän oli niin suosittu jumala, että hänelle on rakennettu yli 30 000 pyhättöä ympäri Japania. 

Japanilaiset jumalat
Šintolaisuus
Sodan jumalat
DTM (yökerho)

DTM on Helsingissä sijaitseva seksuaalivähemmistöille suunnattu, heteroystävällinen yökerho. Nimi on lyhenne ravintolan aiemmasta nimestä Don’t Tell Mama ().

Jatkoaikaluvallisessa yökerhossa on baareja ja erityyppiset tanssilattiat. Yökerhossa järjestetään esimerkiksi Miss Drag Queen- ja Gay Finland -kilpailut, klubi-iltoja, muotinäytöksiä ja yksityistilaisuuksia.

Yökerho muutti Isolta Roobertinkadulta Mannerheimintielle kahdeksan vuotta sitten ja siirtyi samalla yksityiseen omistukseen. Koronakeväänä 2020 yritys joutui luopumaan tiloistaan viereiseen loistohotelliin kantautuneen musiikkimelun vuoksi. Yökerho avautuu jälleen, kunhan uudet liiketilat löytyvät.

Historia 

Vuonna 1984 Setan yhteydessä toimiva SETA-säätiö perusti Ravintola Oy Afroditen. Osakeyhtiö osti Isolla Roobertinkadulla sijainneen ravintola Gambrinin ja avasi tiloihin Suomen ensimmäisen seksuaalivähemmistöille suunnatun yökerhon Gay Gambrinin.

Ravintola työntekijöineen kärsi alkuaikoinaan ilkivallasta – muun muassa ikkunat kivitettiin rikki – joten henkilökunta tuli työpaikalleen takaoven kautta. Gay Gambrinin menestyttyä osakeyhtiö siirtyi vuonna 1992 pitämään Don’t Tell Mamaa Annankadulle, Kamppiin.

2000-luvun alussa Helsingissä oli kymmenkunta seksuaalivähemmistöjen suosimaa yökerhoa. Ravintolan nimeksi muutettiin DTM (kaupparekisterissä aputoiminimenä on Gay Night Club DTM). Vuonna 2002 yökerho muutti Isolle Roobertinkadulle, jossa se toimi vuoden 2011 loppuun asti.

Isolla Roobertinkadulla sijainnut DTM-ravintola suljettiin 31. joulukuuta 2011, hetkeä ennen kuin toimintaa harjoittanut Ravintola Oy Afrodite ajautui konkurssiin. Samalla sulkeutui myös saman yrityksen toinen, Helsingin Kampissa sijainnut ravintola K23. Nykyisen DTM:n taustalla oleva Äkä Oy avasi 1. helmikuuta 2012 Mannerheimintie 6:ssa uuden DTM-nimeä käyttävän ravintolan, jonka kaupparekisterissä oleva virallinen nimi on vanhan DTM:n tapaan Gay night club DTM.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 DTM:n verkkosivusto 
 Ravintola Oy Afrodite konkurssissa

Ravintolat Helsingissä
Kamppi
Homoravintolat
Yökerhot
Armeija (sotilasyksikkö)

Armeija on yhtymä, joka koostuu esikunnasta ja yleensä armeijakunnista, jotka on edelleen jaettu divisiooniin tai prikaateihin. Sen johdossa on tyypillisesti kenraalin arvoinen upseeri.

Toisen maailmansodan aikana Suomessa toimivat Kannaksen armeija (talvisota) ja jatkosodan aikana Karjalan armeija, sekä saksalaiset AOK Lappland ja AOK Norwegen ().

Lähteet
Toivo Jaatinen

Toivo Jaatinen (1. elokuuta 1926 Sortavalan maalaiskunta – 14. marraskuuta 2017 Nurmijärvi) oli suomalainen kuvanveistäjä, joka tunnettiin parhaiten mitaleistaan.

Jaatinen opiskeli kuvataidetta Helsingissä Taideteollisessa keskuskoulussa ja Taideakatemian koulussa. Jaatisen ensimmäinen mitali oli vuonna 1962 Rautatiehallitukselle toteutettu Kontiomäki – Taivalkoski. Tämän jälkeen hän suunnitteli useita mitaleita ja voitti neljä kertaa Suomen Mitalitaiteen Killan vuosimitalikilpailun (1965, 1967, 1973 ja 1994). Kilta myös valitsi Jaatisen teoksen Pisanello kaikkien aikojen suomalaiseksi mitaliksi.

Jaatinen voitti Säveltäjämestari-luonnoksellaan Sibelius-Seuran valtakunnallisen Sibelius-monumenttikilpailun vuonna 1961. Tuota teosta ei kuitenkaan toteutettu, vaan myöhemmin toteutusvaiheessa päädyttiin Eila Hiltusen kilpailutyöhön. Vuonna 1986 julkistettiin kuitenkin Jaatisen voittaneen kilpailuluonnoksen osaan pohjautuva Sibelius-patsas Pihkovassa ja vuonna 1987 samanlainen Sibeliuksen pää Kuopion musiikkikeskuksen aulatilassa. 

Jaatinen asui Nurmijärvellä, jossa on esillä useita hänen töitään vuodesta 1964 lähtien. Muun muassa Nurmijärven kirjaston edustalla oleva teos Seitsemän veljeksen tie ja seurakuntakeskuksessa oleva reliefi Vuorisaarna ovat Jaatisen tekemiä.

Jaatinen toimi lisäksi taideopettajana Valtion hammasteknikkokoulussa, opettajana Teknillisessä korkeakoulussa ja Suomen Taideakatemian koulussa. Hänet palkittiin vuonna 2002 Pro Finlandia -mitalilla ja Amerikan numismaatikkojen seuran J. Sanford Saltus -palkinnolla.

Valokuvia julkisista veistoksista

Lähteet 
Tampereen taidemuseo
Nurmijärven kunta

Viitteet

Aiheesta muualla 
Muistokirjoitus: Toivo Jaatinen 1926–2017 – "Hänelle mikään taiteellinen luovuus ei ollut vierasta" (27.11.2017) (nurmijarvenuutiset.fi)
Torvirumpu soi Klaukkalan kirjastossa (6.9.2014)  (nurmijarvenuutiset.fi)
 Tampereen taidemuseon elämäkertatiedot
 Riikka Jokinen: Kuvanveistäjä Toivo Jaatinen on kuollut. Nurmijärven uutiset 20.11.2017.
 Toivo Jaatisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset kuvanveistäjät
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Joanne Woodward

Joanne Gignilliat Trimmier Woodward (s. 27. helmikuuta 1930 Thomasville, Georgia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.

Lapsuus ja nuoruus
Woodwardin innostus näyttelijän uraan johtui hänen äitinsä rakkaudesta elokuviin. Hänen äitinsä halusi nimetä hänet Joan Crawfordin mukaan, mutta hän sai nimekseen "Joanne" koska  se oli "etelävaltiolaisempi" kirjoitustapa.  Kun elokuva Tuulen viemää saapui tähtineen Atlantaan, tapasi yhdeksänvuotias Joanne paraatissa Laurence Olivierin, Tuulen viemää -tähti Vivien Leighin silloisen aviomiehen. Vuonna 1979 hän työskenteli Olivierin kanssa televisioproduktiossa Tule takaisin, pikku Sheba. Woodward voitti teinivuosinaan monia kauneuskilpailuja. 

Hän opiskeli draamaa Louisianan osavaltion yliopistossa ja suuntasi sitten New Yorkiin näytelläkseen teatterissa.

Ura
Woodwardin ensimmäinen elokuva valmistui vuonna 1955. Hän jatkoi työskentelyä vuoroin Hollywoodissa, vuoroin Broadwayllä. Siellä hän näytteli toisen nuoren näyttelijän, Paul Newmanin kanssa elokuvassa Picnic.  Samoihin aikoihin hän näytteli skitsofreenikkoa elokuvassa Eevan kolmet kasvot (The Three Faces of Eve, 1957) ja sai roolistaan Oscarin. Hänet palkittiin Cannesissa parhaasta naispääosasta miehensä ohjaamassa elokuvassa Kehäkukkia (1972). Woodward teki Newmanin kanssa monta elokuvaa, kuten muun muassa elokuvan Pitkä kuuma kesä. Oscar-ehdokkuuksia Woodwardilla on ollut urallaan neljä kertaa. Woodward on jatkanut uransa aikana näyttelemistä niin teatterissa, elokuvissa kuin televisiossakin.

Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella, 6801 Hollywood Blvd. Hän oli itse asiassa ensimmäinen esiintyjä joka sai tähden Walk of Famelle. Se laitettiin 9. helmikuuta, 1960.

Yksityiselämä 
Woodward ja Paul Newman menivät naimisiin vuonna 1958. He olivat naimisissa Newmanin kuolemaan asti, vuoteen 2008. Heillä on kolme tytärtä, Elinor Teresa, Melissa Stewart ja Claire Olivia.

Woodward ja Newman olivat tunnettuja liberaaleja. He varjelivat yksityisyyttään ottamalla etäisyyttä Hollywoodiin, ja asettuivat aloilleen Connecticutiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Classic Movies (1939 - 1969): Joanne Woodward
 Joanne Woodward's thoughts on Earth Day 2006

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
SAG-palkinnon saajat
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1930 syntyneet
Elävät henkilöt
Knipi

Knipi (oik. Zachris Alexander Stierncreutz ['šä:rnkröits], s. 10. huhtikuuta 1972 Helsinki on suomalainen muusikko, säveltäjä ja sanoittaja, joka on Egotrippi-yhtyeen perustajajäsen ja kitaristi-laulaja. Egotripin ohella hän on soittanut yhtyeissä The Krispies ja The Tunes. Knipin tunnetuimpia sävellyksiä ovat muun muassa "Matkustaja" (Egotrippi), "Mestaripiirros" (Anna Puu, Egotrippi, Chisu), "Kaunis päivä, Linnuton puu" (Anna Puu), "Hiljaisuus" (Irina, Samu Haber), "Myöhemmin" (Jonna Tervomaa) ja "Tunnoton" (Jenni Vartiainen).

Ura 
Egotripin perustajajäsenenä ja kitaristina tunnettu Knipi on saavuttanut tähänastisella urallaan neljä Emma-palkintoa sekä lukuisia kulta- ja platinalevyjä. Knipi on Egotripin ohella säveltänyt kappaleita myös monille muille artisteille, muun muassa Anna Puulle, Irinalle, Jenni Vartiaiselle ja Jonna Tervomaalle. 

Knipi käynnisti somekanavillaan MusaCorner-videosarjan, jossa hän on poikansa Danielin säestämänä esittänyt sekä omia sävellyksiään että coverbiisejä. Videosarjan innoittamana julkaistiin Best-In-kokoelma sekä singlenä Egotripin "Matkustaja"-kappaleesta akustinen versio.

Debyyttisooloalbumi Knipi julkaistiin lokakuussa 2019. Tältä Jukka Immosen tuottamalta albumilta julkaistiin ensimmäinen single “Katkoviivoja” 13. syyskuuta 2019. Albumilla ovat mukana Knipin lisäksi kosketinsoittaja Jussi Liimatainen, rumpali Heikki Kytölä ja basisti Anssi Maasalo. Julkaisun jälkeen Knipi teki kiertueen samalla kokoonpanolla. Yhteistyö Jukka Immosen kanssa jatkuu uusilla julkaisuilla joista uusin single "00840" ilmestyi toukokuussa 2021. Knipiltä ilmestyi uusi single "Tien varteen" ja työstää parhaimmillaan vuonna 2022 ilmestyvää toista sooloalbumia.

Musiikkiuransa lisäksi Knipi on suunnitellut useita levyjen kansia lukuisille suomalaisille artisteille; näitä ovat muun muassa Zen Café, Tiktak, Lemonator, The Rasmus, Matti Johannes Koivu, Jukka Poika, Anna Puu, Anna Eriksson, Mamba, Jenni Vartiainen, Jonna Tervomaa, Rajaton jne. Hän on suunnitellut myös Egotripin albumien kannet ja monia nuottikirjojen kansia.

Yksityiselämä 
Knipin vanhemmat ovat taidemaalari Mikael Stierncreutz (1936–1976) ja valokuvamallina tunnettu May-Britt o.s. Seitava. Nimen Knipi hän sai äidiltään yksivuotiaana, kun äiti joutui toistuvasti sanomaan pojalleen “knip inte” eli ‘älä nipistele’. Vapaa-aikanaan Knipi toimii vapaaehtoisena Laajasalon Palloseurassa.

Soolojulkaisut

Albumit 
 Knipi (2019)
 Best of MusaCorner (2020)
 Valoilmiöitä (2022)

Singlet 
 Katkoviivoja (2019)
 00840 (2021)
 Tien varteen (2021)
 Korttitalo (2022)

Vierailevana artistina 
 Ipanapa 1: Oskari ja minä (esittäjänä Knipi) (2007)
 Iisa: Puutarhajuhla (feat. Knipi) (2013)
 ATSTTTS: Signal Fires (feat. Knipi) (2021)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Egotrippi
 Koivu ja Tähti
 Knipi Discogsissa

Suomalaiset kitaristit
Suomalaiset rocklaulajat
Suomalaiset rockmusiikin säveltäjät
Suomalaiset rockmuusikot
Suomalaiset sanoittajat
Suomalaiset sovittajat
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Bambut

Bambut (Bambusoideae) on puuvartisten ikivihreiden heinäkasvien ryhmä. Bambulajeja on yli 1 400.

Levinneisyys 
Bambuja esiintyy useimmilla kuumilla trooppisilla alueilla. Laajimmat bambumetsät ovat Aasian vuoristoissa, joissa bambuja kasvaa jopa 4 000 metrin korkeudessa. Viljeltynä bambuja kasvaa lähes kaikkialla.

Bambut viihtyvät monenlaisissa ympäristöissä alangoista vuoristoihin. Bambut eivät kuitenkaan pidä emäksisestä maaperästä, kuivasta autiomaasta tai suomaista.

Kasvu 
Bambu voi kasvaa jopa 30 metrin korkuiseksi. Se on yksi maailman nopeakasvuisimmista kasveista.

Bambun juurakko on verkkomaisesti leviävä hiusjuuristo.

Yksittäinen bambukasvi versoo suoraan maasta vuosittain useita versoja. Niiden halkaisija riippuu emokasvin iästä, pituutta tulee päivittäin lisää. Bambut, kuten muutkin heinäkasvit, kasvavat maan rajasta, eikä kärjestään. Yksi kasviyksilö voi tuottaa jopa 15 kilometriä bambukeppiä.

Käyttö 

Bambu on riisin ohella Kiinan ja muun Itä-Aasian historian merkittävin kasvi. Sen versot ovat syötäviä, ja sen varsia on historian aikana käytetty erittäin monenlaisiin tarkoituksiin, kuten vaatteisiin, astioihin, työkaluihin, huonekaluihin ja talojen rakentamiseen. Bambulla on sotien aikana vahvistettu terästä, sillä bamburuo’ot kasvattavat teräksen kantavuuden yli kolminkertaiseksi. Kiinalaiset kirjoittivat ennen silkkikirjojen keksimistä viralliset asiakirjansa bambuliuskoille.

Bambusta on tehty siveltimiä, ja siitä valmistetuilla pilleillä voidaan soittaa musiikkia. Bambu oli myös olennainen osa rituaalista teeseremoniaa Kiinassa ja Japanissa.

Eläimistä kultapandat käyttävät bambuja pääravintonaan.

Taiteessa 

Bambua on käytetty taideteosten raaka-aineena, ja se on ollut suosittu maalaustaiteen aihe (etenkin sumi-en). Bambu on myös tavallinen symboli itä-Aasian taiteessa. Sen ”tyhjä sydän” vertautuu vaatimattomuuteen, ikivihreät lehdet muuttumattomuuteen ja ohut runko korkeaan ikään. Tuleen heitetyt bambut halkeilevat paukahdellen kovaa, minkä on uskottu karkottavan demonit. Bambun oksa on laupeuden jumalattaren, Kuan-yinin, symboli. Piirroksissa bambut esiintyvät usein yhdessä krysanteemien, mäntyjen ja luumunkukkien kanssa. Varren nivelsolmujen ajatellaan kuvaavan kehitysasteita kohti korkeampaa viisautta. Japanissa versova bambu yhdistetään ikuiseen nuoruuteen ja voimaan.

Tuotanto 

Maailman suurimpia bambuntuottajia ovat Kiina, Intia, Bangladesh, Indonesia ja Thaimaa. Hyviä bambuja Suomen puutarhojen olosuhteisiin ovat esimerkiksi pakkasenkestävät jättibambut (Phyllostachys).

Bambusukuja 
 Arundinaria – kaislabambut
 Bambusa – hujabambut eli kimppubambut
 Dendrocalamopsis – silkkibambut
 Dendrocalamus – tukkibambut
 Fargesia – ruokobambut
 Gigantochloa
 Indocalamus – kiiltobambut
 Oldeania – afrikanvuoribambut
 Phyllostachys – jättibambut
 Pseudosasa – nuolibambut
 Sasa – sasabambut
 Suddia – sudaninbambut
 Thamnocalamus
 Yashania – vuoribambut

Lähteet

Aiheesta muualla 
 American Bamboo Society 
 Bambusinformationen 

Heinäkasvit
Kuitukasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Daaliat

Daaliat (Dahlia) on mehevävartisten kesällä kukkivien kasvien suku. Ne ovat alun perin kotoisin Meksikosta, josta tuotiin daalian mukuloita Hollantiin 1872. Nykyisin daaliasta on jalostettu satoja hybridejä. Suku on saanut nimensä nuoren ruotsalaisen kasvitieteilijän Anders Dahlin mukaan. Daalia on Meksikon kansalliskukka ja Seattlen kaupungin tunnus.

Perinteiset daaliat (joriinit) kasvavat 60–80 cm korkeiksi ja tekevät punasävyisiä pallomaisia kukkia. Niiden mukulat nostetaan Suomen oloissa talveksi kellariin. Etenkin parvekkeille on jalostettu kesädaalioita, jotka eivät talvehdi, pysyvät matalina ja haarautuvat hyvin tuottaen pitkäaikaista kukkaloistoa.

Lajeja 
 Dahlia × hortensis – tarhadaalia (joriini)
 Dahlia merckii – liuskadaalia
 Dahlia pinnata – tarhadaalia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Dahlia
 Suomen Lajitietokeskus: Daaliat – Dahlia

Asterikasvit

cs:Dahlia
Divertikuliitti

Divertikuliitti on divertikuloosin sairastaneen paksusuolen tulehdus. Se tapahtuu, kun divertikuloosiin aiheuttama pussukka tulehtuu paksusuolessa ja aiheuttaa vatsaonteloon paikallisen tulehduksen. Sairaus voi olla vakava, leikkausta vaativa peritoniitti, eli vatsakalvontulehdus, tai vain lievä kuumeena ja pienenä särkynä oireileva vaiva. Alkuun divertikuliitista aiheutuu vain lievää vasemmanpuoleista alavatsan särkyä ja kuumeilua. Jos sairautta ei hoideta, särky kasvaa ja voi kehittyä peritoniitti. Tähän kuuluvat vatsanpeitteiden jännittyminen, mahan arastelu, korkea kuume sekä huonovointisuus. Paksusuolen tulehtunut divertikkeli aiheuttaa sairauden. Divertikkeli tulehtuu, jos verenkierrossa on häiriöitä ja suolen sisällä painetta. Sairaus ei periydy.

Hoito

Avohoito on sairauden hoitamisen ensimmäinen vaihe. Siihen kuuluvat antibiootit, kuten kefalosporiinin ja metronidatsolin yhdistelmä. Avohoidon jälkeen annetaan samaa lääkitystä mutta laskimonsisäisesti. Jos antibiootit eivät auta sairauteen, käytetään kirurgisia toimenpiteitä, jolloin tehdään avanne, asetetaan dreeni eli laskuputki tai tehdään suolileikkaus. Leikkaus tehdään joko rauhallisessa vaiheessa tai päivystysleikkauksessa riippuen potilaan iästä. Alle 50-vuotiaille leikkaus tehdään rauhallisessa vaiheessa. Leikkauksessa poistetaan sigmasuoli eli divertikkeleitä kantava paksusuolen osa.

Divertikuloosin akuuttivaihetta voidaan hoitaa myös vähäkuituisella ruokavaliolla.
Ruoansulatuselinten sairaudet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Saimi Hoyer

Saimi Hoyer (o.s. Nousiainen, s. 18. kesäkuuta 1974 Helsinki) on suomalainen malli, TV-kasvo ja kirjoittaja.

Ura 

Saimi Nousiainen valmistui ylioppilaaksi Sibelius-lukiosta. Hän opiskeli kirjallisuutta Oriveden Opistossa ja unkaria, italiaa ja kirjallisuutta Jyväskylän yliopistossa. 

Nousiaisen mallinura alkoi 1995 hänen mentyään vaihto-oppilaaksi Firenzeen Italiaan opiskelemaan teatterialaa. Varsinaisesti hänen mallinuransa alkoi, kun eräs valokuvaaja "löysi" hänet konsertista. Nousiainen pääsi catwalkeille Milanoon, Pariisiin, Lontooseen, New Yorkiin ja Tokioon ja teki töitä muun muassa Dieselille ja Burberrylle. Hänen kuviaan on ollut Italian ja Yhdysvaltain Voguessa ja Marie Clairessa.

Nousiainen lopetti mallintyöt ulkomailla vuonna 2003 ja aloitti Image-lehden toimittajana ja MeNaiset-lehden kolumnistina. Lisäksi hän kirjoittanut artikkeleita ja kolumneja Savon Sanomiin, Anna-lehteen ja Ilta-Sanomiin. Nousiainen on toiminut myös Neloskanavan sääohjelman juontajana. 

Vuonna 2005 Nousiainen esiintyi MTV3:sen Mallikoulu 2005 -ohjelmassa. Hän opasti malliksi haluavia naisia kävelemään catwalkilla. Vuonna 2006 hän sai Arman Alizadin ja Heli Roihan kanssa Unisex-tyyliohjelman MTV3-kanavalle. Vuonna 2008 keväällä alkaneessa Suomen Huippumalli haussa -ohjelmassa Nousiainen on toiminut yhtenä tuomareista. Hän toimi tuomaristossa myös sarjan toisella sekä kolmannella tuotantokaudella keväällä 2009 ja 2010.

Hoyer on Metsähallituksen kansallispuistokummi ja Sieni-ihmiset ry:n perustajajäsen.

Tammikuussa 2016 Punkaharjun Valtionhotelli siirtyi Saimi ja Thomas Hoyerin perustamalle Punkaharjun Luontomatkailu Oy:lle. Näin Hoyerista tuli matkailuyrittäjä ja hotelli- ja ravintolatoiminta käynnistyi mittavan saneeraustyön jälkeen Hotelli Punkaharjussa kesällä 2016.

Yksityiselämä 
Nousiaisen vanhemmat ovat näyttelijät Soila Komi sekä Jyrki Nousiainen. Hän on ollut naimisissa Ruukki Groupin toimitusjohtaja Thomas Hoyerin kanssa vuosina 2006–2018. Heillä on kaksi poikaa. Saimi ja Thomas Hoyer hakivat yhdessä avioeroa tammikuussa 2018 yhdentoista aviovuoden jälkeen. Hoyerilla diagnosoitiin vuonna 2013 hypogammaglobulinemia, joka tarkoittaa IgG-vasta-ainepuutosta ja on harvinainen perinnöllinen sairaus.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kuusi kuvaa matkailuyrittäjä Saimi Hoyerin elämästä, 4.9.2022, Yle Radio 1

Suomalaiset mallit
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
David Baltimore

David Baltimore (s. 7. maaliskuuta 1938) on yhdysvaltalainen biologi ja yksi vuoden 1975 Nobelin lääketieteen palkinnon saajista. Hän opiskeli sekä biologiaa että kemiaa, suoritti jatko-opintoja MIT:ssä ja väitteli Rockefellerin yliopistossa New Yorkissa. Baltimore työskenteli Salk-instituutissa ennen paluutaan MIT:hen, missä hänestä tuli professori vuonna 1972.

Hän sai Nobelin palkinnon työskennellessään MIT:ssä, jossa tutki, kuinka käänteiskopioijaentsyymi muuntaa RNA:n DNA:ksi. Prosessi on tärkeä retrovirusten kuten HIV:n lisääntymisen ymmärtämisessä.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset mikrobiologit
Amerikanjuutalaiset
Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon saajat
Virologit
Ranskan tiedeakatemian jäsenet
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Sasu Haapanen

Aleksander ”Sasu” Haapanen () oli suomalainen näyttelijä.

Ura 
Sasu Haapanen syntyi Helsingissä sorvari Aleksander Haapasen perheeseen. Hän suoritti musiikkiopintoja ja teatterikursseja, kunnes sai vuonna 1923 kiinnityksen Koiton Näyttämölle, jossa työskenteli kymmenen vuotta. Haapanen teki pitkän uran Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa 1933–1965 ja siitä muodostetussa Helsingin Kaupunginteatterissa aina eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1969 saakka. Hänen näyttämösuorituksistaan huomattavia olivat Hamletin nimiosa, Akusti Niskavuoren Hetassa ja isä näytelmässä Hyvä maa.

Haapanen esiintyi myös noin neljässäkymmenessä elokuvassa vuosina 1936–1962. Hän näytteli erityisesti herrasmieskonnia ja sota-ajan elokuvissa venäläisiä roistoja. Ensimmäisen merkittävän filmiroolinsa Haapanen teki aatedraamassa Jääkärin morsian (1938). Hän esitti juutalaista Isakia, joka vakoilee venäläisten hyväksi. Koomikkona hän ansioitui muun muassa kömpelön herrasmiesmäisen kirjailijan roolissa elokuvassa Markan tähden (1938).

Vuonna 1939 Haapanen näytteli kaikkiaan viidessä elokuvaroolissa, joista merkittävin oli elokuvaohjaaja Risto Karpalainen komediassa Herrat ovat herkkäuskoisia. Roistotyyppejä hän esitti muun muassa elokuvissa Viimeinen vieras (1941), Ryhmy ja Romppainen (1941), Onni pyörii (1942) ja Tyttö astuu elämään (1943). Elokuvassa Suomisen Ollin tempaus (1941) Haapanen on rehti ja isänmaallinen maalari Suominen.

Haapanen kertoi Elokuva-Aitalle vuonna 1944 kyllästyneensä roistojen esittämiseen, mutta toisaalta totesi uusien vivahteiden löytämisen erilaisiin konnatyyppeihin tuovan näyttelijänkyvyille haastetta. Mieluisiksi elokuvarooleikseen hän mainitsi Jääkärin morsiamen Isakin sekä Tuomari Martan (1943) nimismies Pellikan. Vuonna 1945 Haapanen tulkitsi ansiokkaasti miespääosaa Hella Wuolijoen näytelmään perustuvassa elokuvassa Vastamyrkky. Sodan jälkeen hän näytteli valkokankaalla sivuosia. Näistä huomattavin oli torikauppias Eriksson Maria Jotunin teksteihin perustuvassa elokuvassa Kun on tunteet (1954). Viimeisen elokuvaroolinsa Haapanen näytteli  Maunu Kurkvaaran ohjaamassa elokuvassa Yksityisalue (1962).

Sasu Haapanen levytti vuonna 1930 noin 15 iskelmää, kuten ”Ali Baba”, ”Kaarina”, ”Kasakka” (”Tosca-valssi”) ja ”Särkynyt elämä”. 

Haapanen palkittiin vuonna 1955 Pro Finlandia -mitalilla. Hän esiintyi 1960-luvulla useissa televisiotuotannoissa ja radiokuunnelmissa. Haapanen tunnettiin varsinkin Outsiderin ja Reino Helismaan radiosarjojen käheänä kertojaäänenä.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset elokuvanäyttelijät
Suomalaiset laulajat
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1905 syntyneet
Vuonna 1986 kuolleet
Punainen kukko


Punainen kukko on suomalaisen metalliyhtye Mokoman ensimmäinen EP. Se ilmestyi vuonna 2003. EP:n nimikappale on julkaistu myös Kurimus-albumilla ja Pillipiipari-kappaleen alkuperäisversio löytyy yhtyeen debyyttialbumilta Valu. H.E.L.L. on cover-versio Chargedin kappaleesta A.C.N.R.

Punainen kukko-EP on Mokoman viimeinen julkaisu, jolla soittaa yhtyeen alkuperäinen basisti Heikki Kärkkäinen.

EP debytoi Suomen virallisen singlelistan sijalla 11.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet sovittanut Mokoma.

 
 
 
 
 

 Takatalvi -musiikkivideo (ohjaus Vesa-Matti Vainio)
 Punainen kukko -musiikkivideo (ohjaus Vesa-Matti Vainio)

Kappaleet ”Täältä etelään” ja ”Marjat” ovat mukana myös Kurimus-albumin vuonna 2005 julkaistulla vinyyliversiolla.

Kokoonpano 
 Marko Annala – laulu
 Tuomo Saikkonen – kitara, laulu
 Kuisma Aalto – kitara
 Heikki Kärkkäinen – basso
 Janne Hyrkäs – rummut

Vierailevat muusikot 
 Janne Saksa – taustalaulu kappaleissa ”Pillipiipari 2003”, ”Täältä etelään” ja ”Marjat”

Lähteet 

Mokoman albumit
Vuoden 2003 EP:t
Janne Saksan tuottamat albumit
Vuoden 2003 kappaleet
Sakara Recordsin albumit
Carolina Hurricanes

Carolina Hurricanes on yhdysvaltalainen ammattilaistason jääkiekkoseura, jonka kotikaupunki on Raleigh Pohjois-Carolinan osavaltiossa. Seura kuuluu NHL:n Itäisen konferenssin Metropolien divisioonaan.

Vuoteen 1997 asti seura tunnettiin nimellä Hartford Whalers. Hurricanes voitti ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan Stanley Cup -mestaruutensa vuonna 2006.

Historia 

Seura perustettiin alun perin Connecticutin Hartfordissa, jossa se pelasi WHA-liigaa vuodet 1972–1979 nimellä New England Whalers. WHA:n lopetettua toimintansa vuonna 1979 seura liittyi NHL:ään, ja nimeksi vaihtui Hartford Whalers. Kauden 1996–1997 päätteeksi seura muutti Pohjois-Carolinaan ja nimi vaihtui nykyiseen muotoonsa Hurricanes. Nimi on viittaus Pohjois-Carolinan alueella usein esiintyviin hurrikaaneihin.

Ensimmäiset kaksi kauttaan Pohjois-Carolinassa seura pelasi kotiottelunsa Greensboron Greensboro Coliseumissa yhdeksänkymmenen minuutin ajomatkan päässä Raleighista odottaessaan uuden areenan valmistumista.

Kaudella 2005–2006 Carolina Hurricanes voitti historiansa ensimmäisen Stanley Cupin. Finaaleissa vastustajana oli Edmonton Oilers. Hurricanes voitti finaalisarjan voitoin 4–3.

Kaudella 2017–2018 Hurricanes teki erikoisen ratkaisun nimeämällä joukkueelle kaksi kapteenia, joista Jordan Staal toimi kapteenina kotiotteluissa ja Justin Faulk vierasotteluissa.

Logot

Seuran logot

Kausi kaudelta 

GP = ottelut, W = voitot, L = tappiot, T = tasapelit, OTL = tappiot jatkoajalla, Pts = pisteet, GF = tehdyt maalit, GA = päästetyt maalit, PIM = jäähyminuutit

Joukkue kaudella 2022–2023

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja: Rod Brind’Amour 
 Apuvalmentaja: Jeff Daniels 
 Apuvalmentaja: Tim Gleason 
 Maalivahtivalmentaja: Paul Schonfelder 
 Videovalmentaja: Chris Huffine 
 Fysiikkavalmentaja: Bill Burniston 
 Kehitysvalmentaja (puolustajat): Peter Harrold 
 Kehitysvalmentaja (maalivahdit): Jason Muzzatti 
 Kehitysvalmentaja (hyökkääjät): Sergei Samsonov 
 Huoltopäällikkö: Jorge Alves 
 Huoltopäällikkö: Bob Gorman 
 Huoltopäällikkö: Nick Roy 
 Jääkiekkotoiminnanjohtaja: Aaron Schwartz 
 Toimitusjohtaja: Don Waddell 
 Apulaistoimitusjohtaja: Eric Tulsky 
 Apulaistoimitusjohtaja: Darren Yorke 
 Toimitusjohtajan neuvonantaja: Justin Williams 
 Ammattilaisten kykyjenetsinnänjohtaja: Mark Craig 
 Omistaja: Tom Dundon 
 Omistaja: Peter Karmanos

Jäädytetyt numerot
 2  Glen Wesley
 3  Steve Chiasson (ei ole virallisesti jäädytetty, mutta sitä ei käytetä)
 9  Gordie Howe
 10  Ron Francis
 17  Rod Brind'Amour
 99  Wayne Gretzky (numero jäädytetty koko liigassa)

Joukkueessa pelanneet suomalaiset
 Sami Kapanen
 Tuomo Ruutu
 Jussi Jokinen
 Joni Pitkänen
 Oskar Osala
 Teuvo Teräväinen
 Sebastian Aho
 Janne Kuokkanen 
 Saku Mäenalanen 
 Aleksi Saarela
 Eetu Luostarinen 
 Erik Haula
 Jani Hakanpää
 Jesperi Kotkaniemi

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Carolina Hurricanesin virallinen sivusto
 Suomalaiset Carolina Hurricanes pelaajat, nhlfinns.com

Seulonnan keskeiset artikkelit
Cris Owen

Cris Owen (s. 14. huhtikuuta 1960 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen musiikkialan moniosaaja. Kolmenkymmenen viihdealalla viettämänsä vuoden aikana hän on ollut lauluntekijä, sovittaja, tuottaja, muusikko, yhtyeen keulahahmo, tv-tuottaja ja kirjailija.

Owenin läpimurto oli vuonna 1977 julkaistu albumi Here I Am. Hän kehitti jo nuorena kyvyn visualisoida kuulemansa, mikä teki hänestä suositun lavavastaavan ruotsalaisille muusikoille 1980-luvulla.

Vuonna 1989 Owen osallistui Eurovision laulukilpailun Suomen karsintaan kappaleella ”Vad finns kvar”. Kappale sijoittui karsinnan toiseksi.

Suomessa hänet tunnetaan parhaiten Miisan ja Janina Frostellin managerina ja tuottajana. Projekti "Miisan" levyjä julkaisivat tunnetut levy-yhtiöt kuten Sony Music ja Dance Pool.

Owenin vuonna 2002 julkaistu omaelämäkerta My Life A Lie () herätti kohua Suomessakin. Myös hänen transsukupuolisuutensa on ollut mediassa puheenaiheena.

Diskografia 
Äänitteet

Yksityiselämä 
Cris Owen on korjannut sukupuolensa naisesta mieheksi. 

Owen on kertonut kokeneensa jo 3-vuotiaana olevansa mies naisen ruumiissa. Vuonna 2005 hän kävi 48-vuotiaana sukupuolenkorjausleikkauksessa Ruotsissa. 

Kolme vuotta myöhemmin Cris Owen kertoi katuvansa leikkausta. Tulos oli Owenille järkytys, ja leikkauksen jälkeen hänen elämänsä meni raiteiltaan. Hän alkoi pelätä ihmisiä, persoona muuttui ja ystävyyssuhteet kärsivät.

Lähteet

Aiheesta muualla  
 http://www.crisowen.com 
 Cris Owen joutuu uuteen penisleikkaukseen, MTVuutiset.fi 12.6.2008
 Sukupuolensa korjanneet Cris ja Marja-Sisko tapasivat , Helsingin Sanomat, Veera Jussila 5.10.2013

Ruotsalaiset muusikot
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Postgenderismi

Postgenderismi on yhteiskunnallinen, poliittinen ja kulttuurillinen liike, joka pyrkii sukupuolisuuden vapaaehtoistamiseen kehittyneen bioteknologian, avusteisten lisääntymismenetelmien ja kyborgisaation kautta. Postgenderistien mukaan esimerkiksi lasten hankkimiseksi ei pitäisi olla tarvetta harrastaa seksiä, vaan mies tai nainen voi hankkia lapsen koeputkihedelmöityksen tai kloonauksen kautta, ja seksiä voi harrastaa pelkästään viihdemielessä kuulumatta kumpaankaan sukupuoleen.

Eräs postgenderismin viitatuimpia tekstejä on Donna Harawayn essee A Cyborg Manifesto: Science, Technology, and Socialist-Feminism in the Late Twentieth Century, jonka mukaan naiset vapautuvat perinteisistä sukupuolirooleistaan vasta vapautuessaan biologisista lisääntymisvelvoitteistaan ja muuttuessaan postbiologisiksi olennoiksi, androgyyneiksi kyborgeiksi.

Toisena postgenderistisen ajattelun keskeisenä viitepisteenä on postmodernistisen queer-filosofi Judith Butlerin teos Gender Trouble: Feminism and the Subversion of Identity, jossa koko sukupuoliluokitusten oletettu luonnollisuus kyseenalaistetaan.

Esimerkiksi sähköisissä lumetodellisuus-sovelluksissa postgenderismi on jo toteutunut siinä mielessä, että jokainen voi valita itselleen hahmon sukupuolesta välittämättä ja muokata ulkonäköään vapaasti.

Suomessa postgenderistisiä näkemyksiä on aatteellisesti levitetty postseksualismia ajaneen Postgender ry:n piirissä 1990-luvulla. Akateemisessa keskustelussa niitä ovat esittäneet suomalaisista filosofeista muun muassa professori Tuija Pulkkinen ja dosentti Petri Sipilä.

Seksuaalisuus
Transhumanismi
Kantatie 57

Kantatie 57 on Hämeenlinnasta Pälkäneelle kulkeva kantatie. Tien pituus on 31 kilometriä. Kantatie 57 lähtee Hämeenlinnan Tiiriöstä, jossa se risteää valtatien 3 kanssa. Se jatkuu Hattulan kuntakeskuksen Parolan ohi entisen Hauhon kunnan länsiosien kautta Pälkäneen Kärväntälään, jossa se päättyy valtatie 12:een noin 10 kilometriä keskustan eteläpuolella.

Tie on kaksikaistainen lukuun ottamatta lyhyttä nelikaistaista osuutta Hämeenlinnassa.

Reitti ja tieyhteydet
Hämeenlinna
Tiiriö (vt 3 E12)
Hattula
Mierola
Hattula
(Hämeenlinna) (uudelleen)
Vermasvuori 
Pälkäne
Laitikkala (vt 12)

Historiaa
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 57 oli tie Huittisista Urjalan kautta Toijalaan. Valtateiden 2 ja 9 uudet linjaukset vähensivät tien liikenteellistä merkitystä, ja sen tieluokkaa on sittemmin laskettu. Entisen kantatien osuus Huittisista Urjalaan on nykyisin seututie 230 ja pääosa Urjalan ja Toijalan välisestä osuudesta yhdystie 2847. 

Hämeenlinnan ja Pälkäneen välinen tie oli vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä osa valtatietä 3. Valkeakosken kautta kulkeneen kolmostien linjauksen valmistuttua Hämeenlinnan ja Pälkäneen välinen tie jäi maantieksi 305, joka oli tuolloin kapea ja mutkainen soratie. Tietä parannettiin kuitenkin huomattavasti 1960- ja 1970-luvuilla. Kantatieksi 57 se nimettiin vuonna 1990. 
Ennen Hämeenlinnan ja Tampereen välisen moottoritien valmistumista kantatie 57 oli suosittu vaihtoehto ruuhkaiselle kolmostielle.

Lähteet

Aiheesta muualla

57
Hämeenlinnan liikenne
Pälkäneen liikenne
Kantatie 41

Kantatie 41 on Aurasta Huittisiin johtava kantatie. Tien pituus on 61 kilometriä.

Kantatie 41 eroaa Turun koillispuolella Aurassa valtatiestä 9. Tie kulkee Pöytyän ja Oripään kuntakeskusten, Loimaan Virttaan kylän ja Vampulan kirkonkylän ohi ennen saapumistaan Huittisten keskustaan. Huittisissa tie päättyy valtateiden 2 ja 12 liittymään.

Tie on kaksikaistainen ja hyvätasoinen. Yhdessä valtatien 12 kanssa se muodostaa vaihtoehtoisen reitin valtatielle 9 Turun ja Tampereen välillä.

Tiellä on ilmavoimien käyttämä lentokoneiden varalaskupaikka Loimaan alueella Virttaankankaalla. Myös Alastaron moottorirata sijaitsee aivan kantatien tuntumassa.

Reitti ja yhteydet
Kantatie 41 kulkee seuraavien kuntien ja taajamien/kylien kautta
Aura 
Aura (vt 9 E63)
Pöytyä
Auvainen
Riihikoski
Pöytyä kk
Oripää 
Oripää (st 210)
(Loimaa)
Virttaa (st 213)
(Säkylä)
Huittinen
Vampula
(st 212)
Huittinen (vt 2, vt 12)

Historiaa
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä Auran ja Huittisten välinen tie oli osa valtatietä 9. Tuolloin tien linjaus tosin poikkesi jonkin verran nykyisestä. Nykyinen tie on rakennettu 1960-luvulla. Valtatie 9:n nykyisen, Loimaan kautta kulkevan linjauksen valmistuttua Auran ja Nokian välinen entinen valtatie 9 nimettiin kantatieksi 41. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa valtatietä 12 jatkettiin Tampereelta Huittisten kautta Raumalle, ja kantatie 41 typistyi Auran ja Huittisten väliseksi tieksi.

Lähteet

Aiheesta muualla

Matti Grönroosin sivu kantatiestä 41

41
9
Auran liikenne
Pöytyän liikenne
Oripään liikenne
Huittisten liikenne
Metroid Prime 3: Corruption

Metroid Prime 3: Corruption on Retro Studiosin kehittämä ja Nintendon vuonna 2007 julkaisema videopeli Wiille. Corruption on ensimmäisen persoonan ammuntaa ja toimintaseikkailua yhdistelevän Prime-trilogian viimeinen osa ja Metroid-pelisarjan 10. osa. 

Peli sijoittuu kuusi kuukautta Metroid Prime 2: Echoesin tapahtumien jälkeen ja seuraa Samus Arania, jonka tehtävänä on kukistaa Avaruuspiraatit yhdessä Galaktisen Liittouman kanssa. Myös edellisistä osista tuttu aine Phazon on suuressa osassa pelissä. Peli esittelee myös uuden ohjausjärjestelmän, joka käyttää Wii Remotea sekä nunchukia.

Nintendo julkaisi myös Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa pari viikkoa ennen pelin julkaisua pelille oman kanavan Wii Shop Channelissa, joka sisälsi tarinaan ja pelaamiseen liittyviä videoita.

Pelaaminen 

Metroid Prime 3: Corruption on 3D-grafiikalla toteutettu ensimmäisen persoonan seikkailupeli. Pelaaja ohjaa Samusta käyttäen Wii Remotea ja nunchukia. Nunchukia käytetään Samuksen liikuttamiseen, vihollisiin ja kohteisiin lukittumiseen, skannausten suorittamiseen, Morph Ball –muotoon muuttumiseen sekä tarrautumisominaisuuksiin. Wii Remotella suoritetaan tähtäys, ampuminen, visiirien vaihto, Hyper Moden käynnistäminen sekä valikon avaaminen, josta löytää kartat, skannaustiedot ja varusteet.

Corruptionissa ei ole samanlaista aseiden vaihtamismahdollisuutta kuin aiemmissa Metroid Primeissä, vaan uudet aseet päivittyvät vanhojen päälle kuten Super Metroidissa ja Game Boy Advancen Metroideissa . Samus on myös varustettu uudella komentovisiirillä, joka mahdollistaa Samuksen aluksen kutsumisen laskeutumaan sekä tuhoamaan ja nostamaan kohteita. Myös Metroid Primen röntgenvisiiri tekee paluun pelissä. Sitä voidaan käyttää tietynlaisten seinien avaamiseen sekä näkymättömien vihollisten paikantamiseen.  Pelaajalla on myös käytössään Metroid Prime 2: Echoesista tuttu Screw Attack -hyppy.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pelisivu Nintendon kotisivulla
 IGN-sivuston Metroid Prime 3 -osio  

Metroid-pelit
Wii-pelit
Vuoden 2007 videopelit

de:Metroid#Metroid Prime 3: Corruption (Wii, 2007)