joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ruotsalaisten puolue

Ruotsalaisten puolue () oli Ruotsissa toiminut uusnatsitaustainen puolue, joka määritteli itsensä nationalistiseksi. Ruotsin kansallissosialistinen rintama perustettiin alun perin vuonna 1994, ja vuonna 2008 sitä seurasi Folkfronten; nykyisellä nimellään liike on toiminut vuodesta 2009. Puolue lopetti natsisymbolien käytön ja lievensi voimakasta antisemitismiä hankkiakseen lisää kannattajia. Se sai kunnallisen edustuksen ensimmäistä kertaa, kun sen johtaja Daniel Höglund tuli valituksi Grästorpin valtuustoon vuonna 2010. Hän joutui kuitenkin jättämään valtuuston, kun kävi ilmi, että hän ei asunut kunnassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut 

Ruotsalaiset puolueet
Uusnatsistiset puolueet
Bangladeshin nationalistipuolue

Bangladeshin nationalistipuolue (BNP) () on bangladeshilainen keskustaoikeistolainen nationalistipuolue. Puolueen puheenjohtaja on entinen pääministeri Khaleda Zia.
 
Bangladeshin parlamenttivaaleissa joulukuussa 2018 pääministeri Sheikh Hasinan johtama hallitseva Awamiliitto sai murskaavan vaalivoiton.Se sai 96% äänistä ja liittolaisineen 288 paikkaa parlamentin 298 paikasta. Oppositiopuolue BNP ei tunnustanut tulosta. BNP:n johtaja Khaleda Zia oli vankilassa tuomittuna korruptiosta ja hänen poikansa Tarique Rahman puolestaan oli maanpaossa saatuaan elinkautisen vankeustuomion osallisuudesta salaliittoon Hasinan surmaamiseksi. Hasina voitti kolmannen peräkkäisen virkakauden pääministerinä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Puolueen verkkosivusto 

Nationalistiset puolueet
Bangladeshilaiset puolueet
Venezuelan yhdistynyt sosialistinen puolue

Yhdistynyt sosialistinen puolue ( eli PSUV)  on venezuelalainen demokraattista sosialismia ajava vasemmistopuolue. Puolue muodostui vuonna 2007 useimpien Chávezia tukeneiden puolueiden parlamentaarikkojen yhdistyessä.

Puolueella oli noin 7,6 miljoonaa jäsentä vuonna 2014. Vuoden 2015 parlamenttivaaleissa puolue kärsi ensimmäisen tappionsa ja sai 55 edustajaa 167 paikkaiseen parlamenttiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Puolueen verkkosivusto 

Sosialistiset puolueet
Venezuelalaiset puolueet
Albert Henrik de la Chapelle

Albert Henrik de la Chapelle (23. helmikuuta 1871 Helsinki – 15. joulukuuta 1932 Helsinki) oli Marian sairaalan lastenosaston ylilääkäri.

De la Chapellen vanhemmat olivat esittelijäsihteeri, vapaaherra Axel Fredrik de la Chapelle ja Armida Helena Antell ja puoliso vuodesta 1898 Ilma Maria Skog. De la Chapelle tuli ylioppilaaksi 1892 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1899, lääketieteen ja kirurgina tohtoriksi hän väitteli 1907. De la Chapelle oli Helsingin yliopiston pediatriikan dosentti 1909–1922. Helsingin kaupungin sanitääristen tutkimusten laboratorion osastonjohtajana hän toimi 1907–1930 ja Marian sairaalan lastenosaston lääkärinä 1914–1932. De la Chapelle oli myös tunnettu hedelmänviljelijä, joka perusti Tenholaan Lindön puutarhan.

De la Chapelle oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1897 ja 1899.

Albert de la Chapellen pojanpoika oli geneetikko Albert de la Chapelle.

Lähteet 

Suomalaiset lääkärit
Suomalaiset puutarhurit
Suomalaiset aateliset
Suomen suuriruhtinaskunnan aatelissäädyn valtiopäivämiehet
Vuonna 1871 syntyneet
Vuonna 1932 kuolleet
Alexander von Daehn

Alexander Leonard von Daehn (20. toukokuuta 1821 Sippola – 27. huhtikuuta 1894 Helsinki) oli suomalainen valtiopäivämies ja kapteeni, joka omisti Sippolan kartanon ja harjoitti siellä nykyaikaista maataloutta.

Von Daehn suoritti Haminan kadettikoulun 1836–1841, sotapalveluksesta hän erosi 1853.  Sippolassa hän muun muassa aloitti emmentaljuuston valmistuksen 1856. Maatalouden ohella tilalla harjoitettiin teollista toimintaa, mistä merkittävin yritys oli 1858 perustettu Saveron lasitehdas. Von Daehn oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1863–1864, 1867, 1872, 1877–1878 ja 1882. Hän sai 1861 maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Lähteet 

Maanviljelysneuvokset
Suomalaiset upseerit
 Suomalaiset maanviljelijät
 Suomalaiset aateliset
 Suomen suuriruhtinaskunnan aatelissäädyn valtiopäivämiehet
Vuonna 1821 syntyneet
Vuonna 1894 kuolleet
Johan De la Gardie

Johan Pontusson De la Gardie (1582–1640) oli ruotsalainen käskynhaltija. Hän oli Turun linnan ja läänin käskynhaltijana vuosina 1611–1626 ja samaan aikaan vuodesta 1616 Hämeen läänin käskynhaltijana. Viron maaherra hän oli 1626–1630, Uplannin maaherra sen jälkeen ja vuodesta 1632 Tukholman ylikäskynhaltija. Vuonna 1633 hänestä tuli valtaneuvos ja 1634 Svean hovioikeuden jäsen.

Hänen isänsä oli Pontus De la Gardie. ja äitinsä Sofia Gyllenhielm, Juhana III tytär. Jakob De la Gardie oli hänen nuorempi veljensä.

Elämä 

De la Gardie jäi orvoksi vain yksivuotiaana ja varttui Turun linnassa linnanvouti Lars Hordeelin luona. Hordeelin puoliso oli De la Gardien isoäiti Karin Hansintytär. Noin kymmenvuotiaana Johan ja hänen veljensä Jacob De la Gardie lähetettiin Juhana III:n hoviin. Vain muutamia vuosia myöhemmin Johan De la Gardie sai oman vapaaherraläänityksen Uplannista. 1580-luvun lopulla De la Gardie peri Köyliön kartanon ja useita muita tiloja Satakunnassa. Hän olikin lopulta koko Satakunnan verovuokraaja vuosina 1619–1620. Hänen omistuksessa oli muun muassa myös vuosuina 1631-1640 Turun Hirvensalossa edelleen sijaitseva säterivapautta nauttinut rälssitila Friskalan kartano.  

Johan De la Gardie hoiti useita arvovaltaisia tehtäviä: hän ehti toimia muun muassa Turun käskynhaltijana, Tallinnan käskynhaltijana sekä Tukholman ylikäskynhaltijana. Vuodesta 1633 lähtien hän toimi valtaneuvoksena ja valtakunnankansleri Axel Oxenstiernan kannattajana. 

De la Gardie oli kahdesti naimisissa. Jälkimmäinen vaimo oli Katarina Oxenstierna. De la Gardiella oli seitsemän lasta, kaikki tyttäriä. Tyttäristä vain kolme selviytyi aikuisikään saakka. Ulvilan kirkkoon haudattu Sofia De la Gardie on Johan De la Gardien tytär.

Lähteet 

Ruotsalaiset henkilöt
Suomen maaherrat
Valtaneuvokset
Suomen ranskalaiset
Vuonna 1582 syntyneet
Vuonna 1640 kuolleet
Ragnhild Mowinckel

Ragnhild Mowinckel (s. 12. syyskuuta 1992) on norjalainen alppihiihtäjä. Hänellä on kaksi olympiamitalia ja yksi mitali maailmanmestaruuskilpailuista. Maailmancupissa hän on voittanut kaksi osakilpailua ja sijoittunut yhteensä yhdeksän kertaa kolmen parhaan joukkoon.

Nuorten MM-kilpailuissa Mowinckel voitti vuonna 2012 kultaa suurpujottelussa ja superalppiyhdistetyssä sekä pronssia supersuurpujottelussa. Vuonna 2013 hän saavutti kultaa yhdistetyssä ja hopeaa suurpujottelussa. Sotšin olympialaisissa 2014 Mowinckel sijoittui superalppiyhdistetyssä kuudenneksi ja Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 yhdeksänneksi. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän oli supersuurpujottelussa kuudes ja alppiyhdistetyssä kymmenes. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 Mowinckel saavutti suurpujottelussa ja syöksylaskussa hopeaa sekä oli alppiyhdistetyssä neljäs ja pujottelussa 13:s. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän voitti pronssia alppiyhdistetystä, sijoittui suurpujottelussa neljänneksi, syöksylaskussa viidenneksi ja supersuurpujottelussa kuudenneksi. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli suurpujottelussa ja alppiyhdistetyssä yhdeksäs, syöksylaskussa kymmenes sekä supersuurpujottelussa kahdestoista. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui suurpujottelussa viidenneksi, supersuurpujottelussa kuudenneksi ja syöksylaskussa 14:nneksi.

Alppihiihdon maailmancupissa hän kilpaili ensimmäisen kerran Zagrebin pujottelussa tammikuussa 2012. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Schladmingin suurpujottelussa maaliskuussa 2012 oltuaan 25:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kahdeksas Beaver Creekin suurpujottelussa joulukuussa 2013. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Val d’Isèren supersuurpujottelussa joulukuussa 2017. Hän oli samalla kaudella toinen Plan de Coronesin suurpujottelussa. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Ofterschwangin suurpujottelussa maaliskuussa 2018. Hän sijoittui suurpujottelucupissa neljänneksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksanneksi.

Mowinckel sijoittui kaudella 2018–2019 toiseksi Killingtonin suurpujottelussa ja Lake Louisen supersuurpujottelussa sekä kolmanneksi Mariborin suurpujottelussa. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa seitsemänneksi ja supersuurpujottelucupissa viidenneksi. Kauden päätöskilpailujen harjoituksissa Soldeussa hänen polvensa eturistiside repesi, ja hän sai saman vamman keväällä 2020. Hän palasi kansainvälisiin kilpailuihin yli 1,5 vuoden tauon jälkeen joulukuussa 2020. Kauden 2020–2021 maailmancupin osakilpailuissa hän sijoittui parhaimmillaan kuudenneksi. Kaudella 2021–2022 hän sijoittui Val d’Isèren supersuurpujottelussa ja Crans-Montanan ensimmäisessä syöksylaskussa toiseksi. Hän voitti Courchevelin maailmancupfinaalien supersuurpujottelun. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa ja supersuurpujottelucupissa neljänneksi.

Lähteet 

Norjalaiset alppihiihtäjät
Norjalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1992 syntyneet
Elävät henkilöt
IAI Lavi

IAI Lavi (hepr. לביא , suom. Leijona, tark. Nuori leijona) on suihkukäyttöinen sotilaslentokone, jota valmisti Israel Aerospace Industries (IAI). 

Konetyyppi tarkoittiin lähinnä korvaamaan Israelin ilmavoimien vanhentuneita konetyyppejä, kuten F-4E Phantom II:ta ja A-4 Skyhawkia, ja Kfiriä. Mallin jatkosuunnittelu peruutettiin todennäköisesti Yhdysvaltain keskushallinnon painostuksesta. Prototyyppikoneita valmistui kolme kappaletta.

Erään arvion mukaan Yhdysvalloissa pelättiin Israelin tekemän sen hävittäjäkoneita paremman mallin. Toisen, ja ehkä uskottavamman selityksen mukaan kehitystyöhön vaadittujen määrärahoja oli vain niukasti. Tuotantotarve olisi ollut 300 konetta. Israel päätyi hankkimaan yhdysvaltalaisia F-15- ja F-16-koneita ja tekemään F-4 Phantom II:een käyttöikää pidentäneitä päivityksiä.

Konetyypin kiinteänä aseistuksena oli yksi 30 mm  DEFA-lentokonetykki. Ulkopuolisissa ripustimiin voitiin sijoittaa noin 7 000 kilogrammaa pommeja ja ohjuksia.

Kiinalaisen Chengdu J-10 -monitoimihävittäjän on esitetty perineen joitakin IAI Lavin ominaisuuksia.

Lähteet
http://www.jewishvirtuallibrary.org/jsource/Society_&_Culture/lavi.html 
http://www.military-today.com/aircraft/iai_lavi.htm
http://www.fas.org/man/dod-101/sys/ac/row/3fal90.htm
http://www.aviastar.org/air/israel/iai_lavi.php
http://www.iaf.org.il/5547-35391-en/IAF.aspx (Israelin ilmavoimain virallinen sivusto)

Viitteet 

Hävittäjälentokoneet
Israelin tiede ja tekniikka
La frusta e il corpo

La frusta e il corpo (; ) on Mario Bavan ohjaama italialainen kauhuelokuva vuodelta 1963. Goottisen kauhuelokuvan pääosissa ovat Daliah Lavi ja Christopher Lee.

Juoni 

1800-luvulla sadistinen aatelismies Kurt Menliff (Christopher Lee) terrorisoi perheenjäseniään. Hänet löydetään kuolleena, mutta pian hänen aaveensa palaa kummittelemaan linnansa asukkaille.

Näyttelijät

Tuotanto 
La frusta e il corpo kuvattiin Latiumin Tor Caldarassa, Italiassa noin 66 500 dollarin budjetilla. Kuvaukset alkoivat 3. heinäkuuta 1963 ja päättyivät 21. heinäkuuta. La frusta e il corpo kuvattiin Technicolor-menetelmällä.

Elokuvan käsikirjoituksen olivat laatineet Ernesto Gastaldi, Ugo Guerra ja Luciano Martino. Elokuvan tuottajana toimi Federico Magnaghi.

Christopher Leen äänen dubbasi toinen näyttelijä vaikka elokuva kuvattiin myös englanninkielisenä.

Julkaisu 
Elokuva julkaistiin Italiassa nimellä La frusta e il corpo ja Ranskassa Le corps et le fouet. Englanninkielisissä maissa elokuvalla on monia nimikkeitä. Niitä ovat The Whip and the Body, The Way of the Body, Son of Satan, The Body and the Whip, What (tai What!) ja Night Is the Phantom. Nimikettä The Whip and the Flesh käytetään kansainvälisesti.

La frusta e il corpo sai ensimmäisen ensi-iltansa kotimaassaan Italiassa 29. elokuuta vuonna 1963. Toisessa kotimaassaan Ranskassa elokuva ilmestyi teattereihin vasta 26. tammikuuta vuonna 1966. Isossa-Britanniassa elokuva sai ensi-iltansa helmikuussa vuonna 1965 ja Yhdysvalloissa 10. joulukuuta 1965.

La frusta e il corpo on julkaistu videolle ja DVD:lle.

Vastaanotto 
La frusta e il corpo tuotti kotimaassaan Italiassa yli 72 miljoonaa liiraa.

Elokuvalla on Rotten Tomatoes -sivustolla 71 prosentin "tuore"-arvosana seitsemän arvostelun perusteella.

Elokuvakriitikko Leonard Maltin siteerasi elokuvaa sanoin "kenties kauhumaestro Bavan paras elokuva, oikukas, kaunis ja petollisen yksinkertainen."

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 La frusta e il corpo Rotten Tomatoesissa 

Vuoden 1963 italialaiset elokuvat
Italialaiset kauhuelokuvat
Varkauden Työväen Palloilijat

Varkauden Työväen Palloilijat (VarTP) oli vuosina 1939–2000 toiminut palloilulajien erikoisseura Varkaudesta. Sen lajeihin kuuluivat jalkapallo, jääpallo ja jääkiekko. VarTP yhdistyi vuonna 2000 Warkauden Pallo -35:n jalkapallojaoston kanssa Warkauden Jalkapalloklubiksi.

Historia 
VarTP: perustivat toukokuussa 1939 Varkauden Tarmosta eronneet palloilijat. Tarmon muiden lajien edustajien mielestä palloilujaosto vei liian suuren osan seuran varoista, ja toisen seuran perustamista pidettiin välttämättömänä. Uuden seuran lajeihin kuului jää- ja jalkapallon lisäksi myös pesäpallo. Varkauden Työväen Palloilijoiden väreiksi tulivat punainen ja vihreä, ja vuoteen 1948 saakka asti se käytti lyhennettä VTP. Seuran toiminta keskittyi aluksi kesäisin Joutenlahden urheilukentälle ja talvisin Huruslahden jäälle.

Jalkapallo 
Jalkapallossa VarTP pelasi Mestaruussarjassa vuonna 1945, jolloin Suomen mestaruus ratkottiin cup-muotoisena Palloliiton ja Työväen Urheiluliiton seurojen kesken. Joukkue putosi heti avauskierroksella hävittyään Kuopion Palloseuralle maalein 0-3. Toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Suomensarjassa VarTP esiintyi vuonna 1948 sekä Ykkösessä kausina 1997 ja 1998. Kakkosessa seura pelasi vuodet 1992–1996 sekä 1999–2000.

TUL Cupin finaaliin joukkue selvisi vuosina 1993 ja 1998, mutta hävisi molemmilla kerroilla FC Jazzille.

Jääpallo 
1940-luvulla seuran valtalaji oli jalkapallon ohella jääpallo, jossa VarTP selvisi kolme kertaa TUL:n loppuotteluun. Se hävisi finaalissa kahdesti Turun Pyrkivälle (1946 ja 1949) ja kerran Viipurin Tovereille (1945). Jääpallon SM-sarjassa VarTP kaudet 1945, 1953 sekä 1966.

Jääkiekko 
Uudeksi menestyslajiksi nousi 1970-luvulla jääkiekko. Jääkiekkotoiminta oli aloitettu vuonna 1959 Varkauden Kiekko-Salamien nimellä, mutta jo 1963 jääkiekkoilijat siirtyivät takaisin emoseuran suojiin. VarTP pelasi parhaimmillaan II-divisioonassa ja selviytyi vuosina 1978 ja 1979 I-divisioonan karsintoihin. TUL:n jääkiekkomestaruuden seura voitti vuonna 1977.

Lähteet 
 Varkauden Työväen Palloilijoiden historiikki 1939–1979
 RSSSF, Finland – Divisional Movements

Varkautelaiset urheiluseurat
Entiset suomalaiset jalkapalloseurat
Entiset suomalaiset jääpalloseurat
Entiset suomalaiset jääkiekkoseurat
Vuonna 1939 perustetut urheiluseurat
Sporting Club Raisio

Sporting Club Raisio on vuonna 1995 perustettu jalkapalloseura Raisiosta.

Seuran miesten edustusjoukkue pelaa Suomen Palloliiton Turun piirin Nelosessa. SC Raisiolla on myös futsaljoukkue.

Naisten joukkue 
SC Raision naisjoukkue pelasi vuodet 2001–2007 Naisten Liigassa. Seura nousi korkeimmalle sarjatasolle saatuaan liigasta luopuneen Turun Pyrkivän paikan. SC Raisio lopetti joukkueen toiminnan taloudellisista syistä kauden 2007 jälkeen.

Saavutukset 
Naisten SM-pronssia 2003

Entisiä pelaajia 
 Tinja-Riikka Korpela
 Katri Lehtoranta
 Minna Meriluoto
 Tiia Tikkanen
 Anna Westerlund

Lähteet 
Suomen Palloliitto – Turun piiri
Yhdistysrekisteri
RSSSF, Finland - List of Women League First Level Tables

Viitteet

Aiheesta muualla 
Sporting Club Raision kotisivut 

Raisiolaiset urheiluseurat
Suomalaiset jalkapalloseurat
Suomalaiset futsalseurat
Vuonna 1995 perustetut urheiluseurat
Päivärinteen parantola

Päivärinteen parantola oli vuosina 1930–1932 Oulujoen rantaan rakennettu 160-paikkainen keuhkotautiparantola Päivärinteen kylässä Muhoksella. Jussi ja Toivo Paatelan suunnittelema sairaala kuuluu Museoviraston valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luetteloon.

Jatkosodan aikana 1941–1944 sairaalassa toimi suomalaisten Sotasairaala 32:n (lyhenne SotaS 32) sivupiste pääpaikan ollessa Kontinkankaan sairaalassa Oulussa. 

Tuberkuloosin hoidon parantuminen vähensi sairaansijojen tarvetta keuhkotautiparantoloissa. Vuonna 1970 Päivärinteelle avattiin sisätautiosasto ja seuraavana vuonna parantolan nimi muutettiin Päivärinteen sairaalaksi. Joulukuussa 1972 sairaalassa avattiin reumatautiosasto. Keuhkotautipotilaiden osuus oli kuitenkin vielä 1980-luvun alussa yli puolet sairaalapaikoista. Vuonna 1984 Päivärinteen sairaala vuokrasi Oulun yliopistollisen sairaalan käyttöön 40 sairaansijaa.

Päivärinteen sairaala siirrettiin osaksi Pohjois-Pohjanmaan sairaanhoitopiiriä vuonna 1991. Sairaalassa hoidettiin keuhko- ja reumapotilaita. Joulukuussa 1993 sairaanhoitopiirin liittovaltuusto teki päätöksen Päivärinteen sairaalan toiminnan lopettamisesta, ja sairaala suljettiin keväällä 1994.

Vuodesta 2001 Mikeva Oy on tarjonnut Päivärinteen sairaalan tiloissa palvelukotiasumista kehitysvammaisille sekä päihde- ja mielenterveyskuntoutujille. Lisäksi Päivärinteellä toimii Mehiläinen-konserniin kuuluva lastensuojelun erikoisyksikkö Leivokoti.

Rakennukset 
Funktionalistista sairaalarakennusta on laajennettu 1950-luvulla. Viisikerroksinen sairaalarakennuksen Oulujoen puoleinen osa ja lounaispääty ovat alkuperäisessä asussaan. 1930-luvun alussa rakennettiin myös 1920-luvun klassisismia edustava entinen ylilääkärin asunto. Jaakko Paatelan suunnittelemat henkilökunnan asuintalot valmistuivat vuonna 1959.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 "Muhoksen linna" Päivärinne, Kansan kuvalehti, 28.10.1932, nro 44, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Muhoksen rakennukset ja rakennelmat
Suomen sairaalat
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Porkarpaatti

Porkarpaatit olivat alkujaan kalastukseen käytettäviä paatteja, jotka olivat porkarien eli kalatukkukauppaan erikoistuneiden porvarien omistamia. Porkarit purjehtivat niillä myymään kalasaaliitaan.

Porkarpaatti 
Laivamallin alkuperä on jo ensimmäiseltä vuosituhannelta. Tyyli on tunnettu Pohjois-Euroopassa alueella, joka ulottuu Atlantin rannikolta kaikkiin Itämeren maihin.

Porkarpaatti Eufrosyne 
Eufrosyne oli Rauman meripartiolippukunnan Myrskypoikien porkarpaatti, jolla partiolaiset purjehtivat vuosina 1946–52.

Porkarpaatti Santtio 
Pyhärannan Santtion kylän lippulaiva on replika Eufrosyne – paatista. 

Raumalainen puulaivojen asiantuntija Heikki Jose Kivinen ja purjehtijaveteraani Aake Fagerström ehdottivat Eufrosyneä replika-aluksen esikuvaksi. Eufrosynen piirustuksia ei löytynyt. Paatista oli kuitenkin paljon kuvia, mikä auttoi replikan suunnittelussa. Lisäksi raumalaiset Kivinen ja Fagerström olivat purjehtineet Eufrosynellä ja muistivat sen pienimmätkin yksityiskohdat. 

Kivinen suunnitteli replikan. Laivanrakennusinsinööri Tommi Korte teki runkopiirustuksen Raimo Majaman avustuksella. 

Santtio-porkarpaatin rakentamisessa kunnioitettiin alkuperäistä rakennetta niin pitkälle kuin se oli mahdollista.

Santtion kyläyhdistys aloitti porkarpaattinsa suunnittelun vuonna 1997, ja se kastettiin heinäkuussa 2011. Projektin toteutus ja suunnittelu maksoi noin 100 000 euroa.

Kolmimastoisen porkarpaatin pituus on 8,60 metriä ja leveys 3,20 metriä. Seilien yhteispinta-ala on 45 m² ja mastot ovat n. 8,80 metriä korkeat vesirajasta mitattuna. Syväyslukema on 1 metri. Purjeet ovat priistankoseilejä.

Lähteet 

 Rouhio, Antti (7.3.2004). ”Porkarpaatilla pasutuksen aika”.
 Matti Nurmi ja Esa Urhonen, "Porkarpaatti lippulaivana", Santtioseura ry., 2014

Aiheesta muualla 

 Lounaissaariston talonpoikaisveneet
 Raumakuvasto
 Santtio
 Suomen merimuseo
 Åbo Akademi

Veneet
Rauma
Pyhäranta
Paramore (albumi)

Paramore on yhdysvaltalaisen rockyhtyeen Paramoren neljäs studioalbumi, joka julkaistiin huhtikuussa 2013. Se on yhtyeen ensimmäinen albumi sen jälkeen, kun sen perustajajäsenet Josh ja Zac Farro jättivät yhtyeen.

Taustaa 
Vuotta ennen albumin julkaisua, huhtikuussa 2012, yhtyeen laulaja Hayley Williams ilmoitti albumin tuottajaksi Justin Meldal-Johnsenin. Kesällä kerrottiin, että rummut albumille äänittää Ilan Rubin. Albumin äänitykset valmistuivat marraskuun alussa 2012. Joulukuussa yhtye kertoi uuden albuminsa nimen, julkaisupäivän, sekä ensimmäisen singlen nimen, ”Now”, joka julkaistiin tammikuussa 2013.

Toisena singlenä albumilta julkaistiin kappale ”Still Into You”. Paramore esitti kappaleen ensimmäisen kerran 13. maaliskuuta 2013 SXSW:ssä, ja lisäsi seuraavana päivänä kappaleen lyriikkavideon YouTubeen.

27. maaliskuuta 2013 Paramore julkaisi 90-sekunnin pituiset näytteet jokaisesta albumin kappaleesta.

Julkaisu 
Albumi debytoi Yhdysvaltain Billboard 200 -listan ykkössijalla. Sitä myytiin ensimmäisen viikon aikana 106 000 kappaletta. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 10.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Hayley Williams – laulu, piano
 Jeremy Davis – basso, kosketinsoittimet
 Taylor York – kitara, rummut, lyömäsoittimet

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Metacritic: 81/100
 AbsolutePunk: 
 Allmusic: 
 Alternative Press: 
 Sputnikmusic:

Lähteet 

Vuoden 2013 albumit
Paramoren albumit
Oklahoman yliopisto

Oklahoman yliopisto on julkinen yliopisto Normanissa, Oklahoman osavaltiossa Yhdysvalloissa. Yliopisto on perustettu vuonna 1890, ja vuonna 2021 siellä opiskeli yli 30 000 opiskelijaa.

NCAA:n alaisessa yliopistourheilussa yliopistoa edustavat Oklahoma Soonersin nimellä kulkevat joukkueet. Vahva edustus yliopistolla on perinteisesti ollut etenkin amerikkalaisessa jalkapallossa.

Kiinalainen ARWU-yliopistoranking arvioi yliopiston tieteellisten näyttöjen perusteella maailman huippuyliopistojen listan 2021 sijaluokkaan 501-600.

Lähteet

Aiheesta muualla

Oklahoman yliopistot ja korkeakoulut
Kauppakeskus Viisari

Kauppakeskus Viisari on vuonna 2008 avattu kauppakeskus, joka sijaitsee Varistossa Länsi-Vantaalla. Kauppakeskuksessa sijaitsevat muun muassa Asko, Kalustetalo, Isku ja Sotka.

Myymälät

1. kerros

HopLop
Asko
Sotka
Café Viisari
Pisarameri

2. kerros

Isku
Kalustetalo Vantaa
Matto.fi
Suomen Sänkytukku
Mattokymppi
Novart
Novafloor
Sohvapiste
Piscina
Suomen sähköpöytäpalvelu

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kauppakeskus Viisari

Viisari
Varisto (Vantaa)
Sprint Cup Series

NASCAR Sprint Cup Series on Yhdysvaltain suosituimman autourheilusarjan NASCAR:in pääluokka. Nykyisellä nimellään sarja on kulkenut vuodesta 2008 lähtien, jolloin nimioikeuksien haltija, teleoperaattori Sprint Nextel vaihtoi nimen NEXTEL Cupista nykyiseen versioon.

Mestarit

Lähteet

Aiheesta muualla 

NASCAR
Autourheilusarjat
Yhdysvaltain moottoriurheilu
Pjotr Vjazemski

Pjotr Andrejevitš Vjazemski (, 23. heinäkuuta (J: 12. heinäkuuta) 1792 Moskova – 22. marraskuuta (J: 10. marraskuuta) 1878 Baden-Baden) oli venäläinen ruhtinas, runoilija ja kirjallisuuskriitikko.

Pjotr Vjazemski syntyi rikkaaseen aatelisperheeseen ja sai erinomaisen kotisivistyksen. Isän kuoltua hänen holhoojanaan toimi kirjailija Nikolai Karamzin. Vuoden 1812 isänmaallisessa sodassa Vjazemski osallistui Borodinon taisteluun. Sodan jälkeen hän suhtautui kriittisesti hallituksen toimintaan. Vuodesta 1817 lähtien Vjazemski työskenteli virkamiehenä Varsovassa, jossa hän osallistui Venäjän perustuslain valmisteluun ja seurusteli puolalaisten liberaalien kanssa. Oppositiohenkisten kannanottojensa takia hänet erotettiin palveluksesta vuonna 1821.

Vjazemski arvosteli tsaarinvaltaa vielä vuoden 1825 dekabristikapinan jälkeenkin, mutta vähitellen hän alkoi lähentyä Nikolai I:n hallitusta. Vuodesta 1830 lähtien hän työskenteli virkamiehenä raha-asiain ministeriössä ja vuosina 1856–1858 kansanvalistusministerin apulaisena johtaen sensuuria. Elämänsä loppuvaiheessa Vjazemski saavutti huomattavan aseman Aleksanteri II:n hovissa, mutta vuodesta 1863 lähtien hän asui etupäässä ulkomailla.

Vjazemskin ensimmäiset runot ilmestyivät vuonna 1808. Aluksi hän kirjoitti dekabristeja myötäilevää kansalaislyriikkaa, jota julkaistiin muun muassa Kondrati Rylejevin ja Aleksandr Bestuževin Poljarnaja zvezdassa. Kirjallisuusseura Arzamasissa hän esiintyi Karamzinin kannattajana. Vuosina 1825–1828 Vjazemski oli mukana julkaisemassa Moskovski telegraf -aikakauslehteä, jossa hän toimi kriitikkona romantiikan puolesta klassismia vastaan. Vjazemski oli Aleksandr Puškinin ystävä ja osallistui tämän kanssa Literaturnaja gazetan ja Sovremennikin toimittamiseen. Vuonna 1830 laadittu ja vuonna 1848 julkaistu kirja Denis Fonvizinista oli Venäjän ensimmäinen laaja tutkimus kirjailijan elämästä ja tuotannosta.

1840-luvulla Vjazemski esiintyi konservatiivisena kirjallisuuskriitikkona, joka vastusti Vissarion Belinskin ajatuksia. Euroopan vallankumousvuosi 1848 sai hänet kirjoittamaan monarkismia puolustavia runoja. Vuonna 1865 Lausannessa ilmestyi isänmaallishenkinen esseekokoelma Lettres d'un vétéran russe de l'année 1812 sur la question d'Orient (”Venäläisen vuoden 1812 veteraanin kirjeitä idänkysymyksestä”). Vuosikymmenten ajan Vjazemski julkaisi myös otteita ”vanhasta muistikirjastaan”, jotka kuvaavat aikansa politiikkaa ja kirjallisuuselämää.

Vjazemski oli lahjakas ja monipuolinen runoilija, jonka lyriikassa esiintyy erilaisia tyylilajeja juhlallisista oodeista hienostuneisiin luonnonkuviin tai ajankohtaisista sanomalehtirunoista seurapiirilyriikkaan ja kansanlauluihin. Hänen runokielensä pyrkii ajatuksen tarkkuuteen, mikä toisinaan rikkoo kielen ja runomitan normeja. Runoilija tunnetaan myös satiiristen epigrammien ja taitavien sanaleikkien mestarina.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Pjotr Vjazemskin teoksia Lib.ru-sivustolla 

Venäläiset aateliset
Venäläiset runoilijat
Kirjallisuuskriitikot
Vuonna 1792 syntyneet
Vuonna 1878 kuolleet
Henrik August Reinholm

Henrik August Reinholm (21. maaliskuuta 1819 Rauma – 15. kesäkuuta 1883 Viapori, Helsinki) oli suomalainen pappi ja kansatieteilijä, oppiarvoltaan filosofian tohtori.

Reinholmin vanhemmat olivat tilanomistaja, lääninviskaali Henrik Gudmund Reinholm (k. 1852) ja Agata Nordlund. Hän kävi Turun katedraalikoulua ja Turun lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1837. Reinholm valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1844, lisensiaatiksi 1853 ja tohtoriksi 1857.

Reinholm väitteli 1853 aiheesta Om Finska Folkens fordna hedniska dop och dopnamn ja samana vuonna hänet vihittiin Porvoossa papiksi. Hän oli Suomen ensimmäisiä kansanperinteen tallentajia. Varsinaisen päätyönsä Reinholm teki Viaporin seurakunnan kirkkoherrana ja vankilapastorina, jota virkaa hän hoiti vuodesta 1856 lähtien. Reinholm aloitti opinnot Helsingin yliopistossa vuonna 1837 ja koki opiskeluaikoinaan voimakkaan kansallisen heräämisen.

Reinholm osallistui vuonna 1847 David Europaeuksen runonkeräysmatkalle, joka suuntautui Novgorodiin sekä Tverin ja Aunuksen Karjalaan. Matkalta keräämäänsä aineistoa hän toimitti Elias Lönnrotille, joka käytti sitä 1849 julkaistussa Kalevalan toisessa painoksessa eli niin sanotussa Uudessa Kalevalassa. Lisäksi Reinholmin tallentamaa kansanperinnettä julkaistiin muun muassa Zachris Topeliuksen teoksessa Finland framställdt i teckningar.

Reinholm matkusti Karjalan lisäksi myös eri puolilla Suomea ja tallensi runsaasti materiaalia. Hänen lähes sadasta paksusta kansiosta koostuvaa aineistoaan säilytetään Kansallismuseossa. Lisäksi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistossa on noin tuhat Reinholmin keräämää kalevalamittaista runoa. Tutkijana Reinholm ei ollut kovinkaan lahjakas, eivätkä hänen kykynsä siten ilmeisesti riittäneet kerätyn aineiston kunnolliseen analysointiin.

Reinholmin käsikirjoituskokoelma sisältää pitkälti muinaissuomalaista mytologiaa, muun muassa tarinoita jatuleista ja Suomen muinaisista kuninkaista. Lisäksi hän tallensi paljon erilaisia kansantansseja ja -leikkejä. Reinholm keräsi myös työ- ja asuinpaikkansa Viaporin historiaa. Viaporia koskeva aineisto on kuitenkin vielä pääosin analysoimatta.

Julkaisuja 
 Suomalaisia kasvu-nimejä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1850
 Finlands fornborgar. 1, Kastelholm ; kirj. K. A. Bomansson, H. A. Reinholm. Helsingfors 1856
 Tampereen kaupunki : historiallisia ja tilastollisia tietoja koottuina ja kirjoitettuina sen satavuotis-juhlan muistoksi 1 p. Lokakuuta 1879 ; tekijät Karl Otto Johan Blåfield ja Henrik August Reinholm.. Hagelstam, Tampere 1879  (Kirja digitoituna Doriassa)
 Kristinuskon saatosta Suomeen. Suomen muinaismuistoyhdistyksen aikakauskirja 6. Helsinki 1883
 J. R. Aspelin : Suomen mustalaiset : kirjoitussarja Uudessa Suomettaressa 1894-95 H. A. Reinholmin aineiston pohjalta ; toimittanut Harry Halén. Unholan aitta 2. Tuohivirsu, Helsinki 1994
 Skeppsgosseskolan på Sveaborg 1778-1826 ; redigerad och utgiven av Harry Halén. Unholan aitta 16. Tuohivirsu, Helsingfors 2003

Lähteet

Suomalaiset kansatieteilijät
Suomalaiset papit
Vuonna 1819 syntyneet
Vuonna 1883 kuolleet
Vinhin lääketieteellinen yliopisto

Vinhin lääketieteellinen yliopisto (vietnamiksi Trường Đại học Y khoa Vinh) sijaitsee Vietnamissa Vinhin satamakaupungissa. Sen perustamispäätöksen 1077/2010/QĐ-TTg on allekirjoittanut Vietnamin varapääministeri Nguyen Thien Nhan.

Lähteet

Vietnamin yliopistot
Nystysorvarinpensas

Nystysorvarinpensas (Euonymus verrucosus) on sorvarinpensaisiin kuuluva puuvartinen kasvilaji. Sitä esiintyy Itä-Euroopassa, Venäjällä ja Tadžikistanissa. Laji on maailmanlaajuisesti elinvoimainen (LC).

Nystysorvarinpensas on pysty ja tiheähaarainen pensas, joka kasvaa yhdestä kolmeen metriä korkeaksi. Sen oksien kuori on suureksi osaksi nystermien peittämä. Vastakkain kasvavat lehdet ovat puikeasta soikeaan ja sahalaitaisia. Kukinnossa on yhdestä kolmeen kukkaa. Kukat ovat nelilukuisia, teriöt punertavanruskeita. Hedelmä on kellertävä tai punainen, nelilokeroinen kota.

Lähteet 
 The IUCN Red List of Threatened Species. Euonymus verrucosus 
 Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Nystysorvarinpensas (Euonymus verrucosus)

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Flora of China: Euonymus verrucosus 

Sorvarinpensaat
Helmisaniainen

Helmisaniainen (Onoclea sensibilis) on helmisaniaiskasvien (Onocleaceae) heimoon kuuluva saniaislaji. Sitä esiintyy Itä-Aasiassa ja Pohjois-Amerikan itäosassa. Lajia käytetään koristekasvina. Helmisaniaisen lehtiruodit ovat pitkiä ja harvaan suomuisia. Sillä on samaan heimoon kuuluvan kotkansiiven tapaan erilliset itiölehdet. Marrot lehdet ovat vaaleanvihreät, kolmiomaiset, nahkeat ja verkkosuoniset. Lehtilavat ovat jakaantuneet epävastakkaisiksi sormilehdyköiksi. Itiölehdet ovat pystyt, tummanruskeat tai mustat, tiheään lyhytliuskaiset. Helmisaniaisen itiöt kypsyvät syksyllä ja leviävät keväällä.

Lähteet 
 Mossberg, Bo & Stenberg, Lennart 2003: Suuri Pohjolan kasvio. (Suom. Vuokko, Seppo & Väre, Henry) Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Laji.fi: Helmisaniainen (Onoclea sensibilis)
 Mustila Arboretum: Helmisaniainen (Onoclea sensibilis)
 Puutarha.net: Helmisaniainen (Onoclea sensibilis)
 ITIS: Onoclea sensibilis 
 United States Department of Agriculture (USDA): Onoclea sensibilis 

Helmisaniaiskasvit
Macklemore

Benjamin Hammond Haggerty (s. 19. kesäkuuta 1983 Seattle, Washington), taiteilijanimeltään Macklemore, on yhdysvaltalainen hip hop -muusikko. Hän työskentelee Ryan Lewisin (tuottaja), Andrew Joslynin (viulu) ja Owour Arungan (trumpetti) kanssa. 

Macklemore on julkaissut musiikkia itsenäisesti vuodesta 2000 ja on saavuttanut merkittävän fanimäärän verkossa. Hän on julkaissut yhden mixtapen, kolme EP-levyä ja kaksi studioalbumia. Macklemoren ja tuottaja Ryan Lewisin musiikkivideot ”Same Love” ja ”Thrift Shop” ja "Can't Hold Us" ovat saavuttaneet suursuosion.

Macklemoren ja Ryan Lewisin yhteisalbumi The Heist julkaistiin 9. lokakuuta 2012. Se nousi ensimmäiselle sijalle US iTunesin ladatuimmissa ja toiselle sijalle Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla. Albumin myynti ensimmäisellä viikolla oli 78 000 kappaletta.  Can't Hold Us oli vuonna 2013 Spotifyn maailmanlaajuisesti kuunnelluin kappale.

Diskografia 
Studioalbumit
 The Language of My World (2005)
 The Heist (Ryan Lewisin kanssa) (2012)
 This Unruly Mess I’ve Made (Ryan Lewisin kanssa) (2016)
 Gemini (2017)

EP-levyt
 Open Your Eyes (2000)
 The VS. EP (Ryan Lewisin kanssa) (2009)
 The VS. Redux (Ryan Lewisin kanssa) (2010)

Mixtapet
 The Unplanned Mixtape (2009)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset hip hop -artistit
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ahti Ahonen

Ahti ”Ake” Kalervo Ahonen (4. elokuuta 1947 Tukholma) on teatterinjohtaja ja teatteriohjaaja. Hän toimi teatterinjohtajana lähes 25 vuoden ajan johtaen Rauman, Joensuun, Rovaniemen ja Oulun kaupunginteattereita. Eläkkeelle Ahonen jäi loppuvuodesta 2011.

Ahonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1968 ja teatteriohjaajaksi Tampereen yliopistosta vuonna 1974. Vuosina 1975–1977 hän toimi Rauman Kaupunginteatterin johtajana. Vuodet 1980–1984 hän oli ohjaajana Rovaniemen Teatterissa, jota hän johti vuosina 1985–1987 ja uudelleen vuosina 1992–2002. Vuodet 1987–1990 Ahonen johti Joensuun kaupunginteatteria. Vuosina 2006–2012 hän johti Oulun kaupunginteatteria, minkä jälkeen hän on ollut vapaa ohjaaja.

Ahonen on ohjannut muiden muassa näytelmät Neiti Julie, Kuka pelkää Virginia Woolfia?, Kuningas Lear, Amadeus, Van Gogh ja My Fair Lady. Hänen jäähyväisnäytelmänsä oli italialaisen Dario Fon kirjoittama  Donna – yksinäinen nainen.

Ahonen oli Valtion näyttämötaidetoimikunnan jäsen vuosina 2007–2009 ja puheenjohtaja 2010–2013. Hän oli vuosina 2010–2013 myös Taiteen keskustoimikunnan jäsen.

Lähteet 

Suomalaiset teatteriohjaajat
Suomalaiset teatterinjohtajat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Luck

Luck on yhdysvaltalainen draamasarja, jonka on luonut David Milch. Luck alkoi HBO-kanavalla 29. tammikuuta 2012 ja päättyi 14. maaliskuuta 2012. Sarjasta oli tilattu toinenkin tuotantokausi, mutta sarjan tuotanto lopetettiin kolmen hevosen kuoltua kuvauksissa. Luck kertoo Dustin Hoffmanin esittämästä gangsteri Chester ”Ace” Bernsteinista, joka ottaa haltuunsa paikallisen laukkaradan. Suomessa Canal+ esitti sarjan keväällä 2012.

Luck ilmestyi DVD:nä ja Blu-raynä 21. marraskuuta 2012.

Juoni
Gangsteri Chester ”Ace” Bernstein pääsee vankilasta istuttuaan siellä kolme vuotta. Hänen vanha ystävänsä Gus on saanut käsiinsä irlantilaisen kilpahevosen, ja Ace alkaa kehittää juonta millä saisi kalifornialaisen laukkaradan haltuunsa. Samalla Ace alkaa miettiä kostoa miehille, joiden vuoksi hän joutui vankilaan.

Näyttelijät

Tuotanto
Ennen sarjan luontia David Milch oli työskennellyt yli kolmekymmentä vuotta televisiosarjojen parissa. Hän on luonut muun muassa HBO:n televisiosarjan Deadwood. Luckin kuvauksissa käytettiin viittäkymmentä hevosta, joista kolme kuoli. Kuolemien johdosta HBO päätti lopettaa sarjan tuotannon, vaikka siitä oli tilattu jo toinen tuotantokausi.

Vastaanotto
Arvostelujen kerääjäsivusto Metacritic keräsi sarjalle 75/100 pistettä.

Lähteet

Yhdysvaltalaiset draamasarjat
2010-luvun televisiosarjat
HBO:n televisio-ohjelmat
Merirosvo Morgan

Merirosvo Morgan (, ) on vuonna 1960 valmistunut italialais-ranskalainen seikkailuelokuva. Sen ovat ohjanneet André de Toth ja Primo Zeglio. Merirosvogenreen kuuluvan elokuvan pääosaa esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Steve Reeves.

Juoni
Elokuvan päähenkilö on bukanieeri Henry Morgan, joka ryösteli espanjalaisten laivoja Karibianmerellä 1670-luvun alussa. Espanjalaisten vangitsema Morgan rakastuu kuvernöörin tyttäreen Dona Ineziin, kaappaa laivan ja purjehtii Tortugaan. Siellä hän pelastaa Inezin kaksintaistelussa merirosvopäällikkö L’Ollonaisia vastaan. Morgan tekee sopimuksen brittien kanssa taistelusta espanjalaisia vastaan, valloittaa Panaman ja voittaa lopulta Inezin rakkauden.

Näyttelijät

Tuotanto
Hollywood-ohjaaja André de Tothin Merirosvo Morgan on tyypillinen halvalla ja huolimattomasti tehty italialaistuotanto, mutta samalla melko toimiva seikkailuelokuva. Päähenkilö kapteeni Morgan on muutettu romantisoiduksi ja puhdashenkiseksi sankariksi. Elokuvan kohokohtia ovat Filippo Sanjustin näyttävä puvustus sekä Morganin ja L’Olonnaisin miekkataistelu Tortugan hiekkarannalla. Steve Reeves paljastaa lihaksikkaan yläruumiinsa ja kuubalainen seksipommi Chelo Alonso esittää eksoottisen voodootanssin.

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Italialaiset seikkailuelokuvat
Ranskalaiset seikkailuelokuvat
Vuoden 1960 italialaiset elokuvat
Vuoden 1960 ranskalaiset elokuvat
Kersantin kunnia

Kersantin kunnia on vuonna 1997 julkaistu Veli-Matti Saikkosen ohjaama televisioelokuva. Elokuva esitettiin ensimmäisen kerran Ylen Kotikatsomossa joulukuussa 1997.

Juoni
Itärajan läheisyydessä sijaitsevalle kansakoululle majoitetaan kersantti Korhosen johtaja ryhmä nuoria sotilaita. Ryhmän tehtävänä on tarkkailla Neuvostoliiton puolella tapahtuvaa liikehdintää.

Kansakoululla asuu sotilaiden lisäksi kaksi naista, koulun keittäjätär ja opettaja. Kateus, intohimo ja rakkaus roihahtavat liekkeihin miesjoukon kilpaillessa naisten suosiosta.

Koulu on tarkoitus räjäyttää, jos vihollinen pyrkii läpi. Kersantti Korhonen pitää kunniastaan kiinni ja päättää toteuttaa annetun tehtävän.

Näyttelijät

Lähteet
 Ylen Elävä arkisto

Aiheesta muualla
 
 

Vuoden 1997 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset televisioelokuvat
Jekaterina Kovalevskaja

Jekaterina Valentinovna Kovalevskaja (; s. 17. huhtikuuta 1974, Rostov-on-Don) on venäläinen shakin kansainvälinen mestari ja naisten suurmestari. Hän eteni Elistassa 2004 pelatussa naisten maailmanmestaruusturnauksessa finaaliin, mutta hävisi sen bulgarialaiselle Antoaneta Stefanovalle.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Venäläiset shakinpelaajat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Tarvainen

Tarvainen on seuraavien henkilöiden sukunimi:

Antti Tarvainen (s. 1982), näyttelijä
Esa Tarvainen (s. 1947), kenraaliluutnantti
Jussi Tarvainen (s. 1976), jääkiekkoilija
Kalevi Tarvainen (s. 1932), kielitieteilijä, professori
Kalpana Tarvainen (s. 2001), salibandyn pelaaja
Kirsi Tarvainen (s. 1962), näyttelijä ja laulaja
Leea Virtanen o.s. Tarvainen (1935–2002), folkloristiikan tutkija
Martti Tarvainen (1897–1985), kuvanveistäjä ja taidemaalari
Matti J. Tarvainen, moottoriurheilija
Paula Tarvainen (s. 1973), keihäänheittäjä
Sinikka Tarvainen (s. 1958), toimittaja
Vilma Tarvainen (s. 1986), jääkiekkoilija
William Tanner ent. Tarvainen (1884–1935), Neuvostoliittoon loikannut Sosialistinen Työväen ja Pienviljelijöiden Vaalijärjestön kansanedustaja.
Tauriainen

Tauriainen on suomalainen sukunimi muun muassa seuraavilla henkilöillä:

Aapeli Tauriainen (1887–1929), jääkäri
Hannes Tauriainen (1909–1971), kansanedustaja (SKDL)
Heimo Tauriainen (1927–1989), televisiotoimittaja ja uutisankkuri
Jarmo Tauriainen (s. 1959), jääkiekkoilija
Jimi Tauriainen (s. 2004), jalkapalloilija
Julius Tauriainen (s. 2001), jalkapalloilija
Kaarlo Tauriainen (1895–1971), kuvataiteilija ja valokuvaaja
Kimmo Tauriainen (s. 1972), jalkapalloilija
Mika Tauriainen (s. 1975), Entwine-yhtyeen laulaja
Pasi Tauriainen (s. 1964), jalkapalloilija
Pekka Tauriainen (1951–2016), toimittaja, lehdenkustantaja
Sari Tauriainen (s. 1982), lentopalloilija
Seppo Tauriainen, taikuri, klovni ja vatsastapuhuja,  taiteilijanimellä Klovni Sebastian
Vesa Tauriainen (s. 1967), jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja
Teittinen

Teittinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

Antti Teittinen (s. 1981), futsalpelaaja
Erkki Teittinen (s. 1953), näyttelijä
Eevi Teittinen (s. 1989), fitness-urheilija ja personal trainer
Esteri Karilas, o.s. Teittinen (1890–1972), kirjailija
Heikki Teittinen (1894–1980), laulunopettaja ja kuoronjohtaja
Jouni Teittinen (s. 1982), runoilija
Jukka Teittinen (s. 1946), musiikkiäänittäjä
Jussi Teittinen, Heinolan ent. kaupunginjohtaja
Kaarle Henrik Teittinen (1858–1912), opettaja, kanttori, maanviljelijä ja valtiopäivämies
Manu Teittinen (1931–2004), jazzmuusikko ja kirjailija, Ruotsin Suomalaisseurojen keskusliiton kulttuurisihteeri
Paavo Teittinen (s. 1987), toimittaja
Seija Teittinen, kunnanjohtaja
Sulo Teittinen (1882–1964), maanmittausinsinööri ja Edistyspuolueen kansanedustaja
Veijo Teittinen (1951–1996), kirjailija
Wilhelm Teittinen (1893–1940), everstiluutnantti, jonka vaiheista kerrotaan Erkki Palolammen kirjassa Kollaa kestää
Tenhunen

Tenhunen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

Arto Tenhunen (s. 1959), yrittäjä ja toimitusjohtaja
Bruno Tenhunen (1898–1985), toimittaja ja kansanedustaja (SSTP)
Eeva Tenhunen (1937–2017), kirjailija
Hannu Tenhunen (s. 1957), nanoelektroniikan professori Turun yliopistossa
Johan Alfred Tenhunen (1881–1967), kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Juha Tenhunen (1938–2017), everstiluutnantti ja lintuharrastaja
Martta Kurkilahti o.s. Tenhunen (1900–1976), kansanedustaja (SSTP)
Matti Tenhunen (1887–1937), amerikansuomalaisten ”Karjalan kuumeen” pääorganisoija
Mielikki Tenhunen (1942–2021), virkamies ja varatuomari, Ulkomaalaisviraston ensimmäinen johtaja
Miika Tenhunen (s. 1996), estejuoksija
Pekka Tenhunen (s. 1952), luonnonsuojelija ja järjestövaikuttaja
Seppo Tenhunen (s. 1953), jääkiekkoilija
Taavetti Tenhunen (1887–1938), jääkäri
Taneli Tenhunen (s. 1985), pyörätuolitenniksen pelaaja
Yrjö Tenhunen (1881–1965), jääkäri.
Vostotšnyin satama

Vostotšnyin satama (, LOCODE: RU VYP) on Venäjän Primorjen aluepiirin Nahodkan kaupungin itäisessä lähiössä, Tyynenmereen kuuluvan Japaninmeren Nahodkanlahden itälaidalla sijaitseva suuri merisatama. Vuoden 2014 satamatilastojen mukaan Vostotšnyin satama oli Venäjän neljänneksi suurin merisatama.  Sitä enemmän rahtia käsittelivät vain Mustanmeren Novorossijskin sekä Suomenlahden Ust-Lugan ja Pietarin  rahtisatamat.

Syväsatamaan kuuluu esimerkiksi konttiterminaali (pisin  laituripaikka 408,0 metriä, alusten suurin syväys 13,0 metriä), merkittävä hiiliterminaali ja petrokemian raaka-aineiden ja jalostustuotteiden satamalaitureita. Petrokemian laituripaikoista suurin on Transneftin laituri noin kuusi kilometriä konttisatamasta länsilounaiseen sijaitsevan Kozminonlahden suulla (alusten suurin pituus 441,9 ja syväys 17,0 metriä).

Tunnetuimpia Vostotšnyin sataman satamaoperaattoreista on OAO Vostotšnyi Port. Tämä sotketaan nimensä takia tiedotusvälineissä toisinaan koko satamaan, vaikka tämän suuren satamaoperaattorin hallussa on vain osa laituripaikoista ja se käsittelee vain osan Vostotšnyin sataman kautta kulkevasta rahdista.

Sataman rahtimäärät
Vuoden 2013 rahtimääränsä perusteella Vostotšnyi oli Venäjän viidenneksi suurin kauppasatama. Vuonna 2016 Vostotšnyi on noussut rahtimäärällä mitattuna maansa kolmanneksi suurimmaksi satamaksi Novorossijskin sataman ja Ust-Lugan sataman jälkeen.

Vostotšnyin sataman vuosittainen rahtimäärä:

Lähteet

Aiheesta muualla

Satamaoperaattori OAO Vostotšnyi Port - Vostotšnyin sataman suuri toimija  (vpnet.ru)
Venäjän federaation Primorskin aluepiirin merisatamahallinto  (pma.ru)
Venäjän federaation Primorskin aluepiirin merisatamahallinnon Vostotšnyin haaraosasto  (ampv.ru)
Vostotšnyin sataman pohjapiirros  (morinfocenter.ru)
Vostotšnyin sataman suuri satamaoperaattori, pörssiyhtiö OAO Vostotšnyi Port   (vpnet.ru)

Venäjän Tyynenmeren satamat
Nahodka
Reima Kekäläinen

Reima Tapani Kekäläinen (s. 6. heinäkuuta 1944 Hämeenlinna) on suomalainen televisioelokuvien ja televisiosarjojen ohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hänen puolisonsa on teatteri- ja elokuvaohjaaja Eija-Elina Bergholm.

Kekäläinen kirjoitti ylioppilaaksi 1963 ja opiskeli Suomen Teatterikoulun korkeakouluosastolla 1965–1968. Työuransa hän aloitti assistenttina TV-1:n teatteritoimituksessa 1967–1968, siirtyi sitten saman toimituksen ohjaaja-dramaturgiksi vuosiksi 1968–1975 ja TV-2:n teatteritoimituksen toimituspäälliköksi vuosiksi 1975–1991. TV 2:n pääohjaajana hän aloitti 1991.

Ohjauksia 
Televisioelokuvia:
 Silkki-Saara 1975
 Uuni 1980
 Gracchuskan pojat 1983
Televisiosarjoja:
 Solveigin laulu 1974
 Kansakunnan linja 1978
 Barr-niminen mies 1984
 Fakta homma 1986
 Putkinotko 1998

Tuottajana 
Televisioelokuvia:
 Tykkimies Kauppalan viimeiset vaiheet 1972
Televisiosarjoja:
 Rauta-aika 1982
 Seitsemän veljestä 1989
 Huojuva talo 1990
 Kiimaiset poliisit 1993

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Suomalaiset televisio-ohjaajat
Suomalaiset televisiotuottajat
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Ruonanjoki (Sauvo)

Ruonanjoki () on pieni joki Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa. Joki saa alkunsa Salon puolelta Hajalassa, josta se virtaa lounaaseen Vainionjokena Pöylän läpi Sauvoon. Sauvossa joki tekee neljä mutkaa ja laskee lopulta Ruonan kylän kohdalla itään Ruonanlahteen, joka on osa Halikonlahtea. 

Yli kolmasosa Ruonanjoen 84 neliökilometrin kokoisesta valuma-alueesta on viljelyskäytössä, mikä kuormittaa joen vesistöä. Lisäksi jokea käytetään maanviljelysten kastelemiseen.

Lähteet

Suomen joet
Sauvo
Saaristomereen laskevat vesistöt
Tervonen

Tervonen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

Henrik Tervonen (1756–1833), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Juho Tervonen (1885–1971), kääntäjä
Juuso Tervonen (s. 1994), jääpalloilija
Kai Gideon, oik. Kai Gideon Tervonen (s. 1959), iskelmälaulaja
Kai Tervonen (s. 1966), Hämeenlinnan Pallokerhon toimitusjohtaja
Miia Tervonen, o.s. Karppanen (s. 1990), pesäpalloilija
Onni Gideon Tervonen, Onni-klovni (1921–1994), muusikko, säveltäjä ja viihdyttäjä
Tanja Kari, o.s. Tervonen (s. 1971), vammaisurheilija
Toni Tervonen (s. 1977), jalkapalloilija
Tuomas Tervonen, pesäpalloilija
Viljo Tervonen (1917–2011), opettaja, kääntäjä, suomalais-unkarilaisten kulttuurisuhteiden tutkija.
Tiusanen

Tiusanen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

Antero Tiusanen (s. 1939), kirjallisuuden suomentaja
Eero Tiusanen (s. 1943), keihäänheittäjä
Marko Tiusanen (s. 1971), näyttelijä
Paavo Tiusanen (1931–2018), harmonikansoiton lehtori ja harmonikkataiteilija
Pentti Tiusanen (1949–2018), kirurgi ja kansanedustaja (Vasemmistoliitto)
Tauno Tiusanen (s. 1941), professori, kommentoi Neuvostoliittoa 1970–1980-luvulla 
Timo Tiusanen (1936–1985), teatteriohjaaja ja teatteritieteen professori
Timo Tiusanen (s. 1965), jääpallovalmentaja
Animaattori (kirja)

Animaattori on Andrei Volosin vuonna 2005 ilmestynyt romaani. Teos ilmestyi suomeksi vuonna 2012 Bazar-kustannukselta Anton Nikkilän kääntämänä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pentti Stranius: Animaattori. Savon sanomat 17.4.2012.
 Tomi Huttunen: Uusi Venäjä tähtää kosmisiin korkeuksiin. Helsingin sanomat 22.7.2012.
 Ville Ropponen: Kuolleiden sielujen jäljillä. Parnasso 3/2012.

Venäläiset romaanit
Tieteisromaanit
Vuoden 2005 kirjat
Dawn of the Devastation


Dawn of the Devastation on suomalaisen black metal -yhtyeen Urnin toinen studioalbumi. Se on julkaistu vuonna 2006 levymerkillä No Sign of Life Records.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Sulphur – laulu, kitara, basso
 Blackvenom – kitara, laulu
 Hellwind Inferion – rummut

Arvostelut 
 Imperiumi.net:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2006 albumit
Urnin albumit
Isomäki (sukunimi)

Isomäki-nimisiä henkilöitä:

 Hannakaisa Isomäki, suomalainen tutkija ja dosentti
 Heikki Isomäki (1935–2012) reumatologi, professori
 Joni Isomäki (s. 1985), suomalainen jääkiekkoilija
 Jori Isomäki (s. 1974), suomalainen salibandypelaaja
 Kaarlo Isomäki (1889–1958), suomalainen kansakoulunopettaja ja lakimies
 Pauliina Isomäki (s. 1964), suomalainen säveltäjä
 Risto Isomäki (s. 1961), suomalainen tieteis- ja tietokirjailija
 Veikko Isomäki (1919–1989), suomalainen toimittaja ja kirjailija
Valeria Mazza

Valeria Raquel Mazza (s. 17. helmikuuta 1972) on argentiinalainen valokuvamalli ja liikenainen.

Elämäkerta 
Valeria Mazza syntyi Rosariossa Santa Fen maakunnassa. Hän nousi kuuluisuuteen vuonna 1996 kun hän esiintyi Sports Illustrated Swimsuit Issue -lehden kannessa. Hän esiintyi sitten San Remon musiikkifestivaaleilla Italiassa. Mazza esiintyi myös Glamour, Elle ja Vogue -lehtien kansissa. Koska liikenaisen hän on julkaissut kolme hajuvedet, hänen oman lehden ja loi tuotantoyhtiön.

Yksityiselämä 
Valeria Mazza meni naimisiin liikemies Alejandro Gravierin kanssa toukokuussa 1998. Heillä on neljä lasta: pojat Balthazar (s. 29. toukokuuta 1999), Tiziano (s. 12. maaliskuuta 2002), Benicio (s. 23. helmikuuta 2005) ja tytär Taína (s. 22. huhtikuuta 2008). He asuvat Buenos Airesissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Valeria Mazzan virallinen kotisivu  
Valeria Mazza Fashion Model Directoryssä 

Argentiinalaiset mallit
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt