joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Norman Corwin

Norman Lewis Corwin (s. 3. toukokuuta 1910 – 18. lokakuuta 2011 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen käsikirjoittaja. 

Corwin syntyi juutalaiseen sukuun Bostonissa Massachusettsissa. Hänen suvussaan on esiintynyt poikkeuksellista pitkäikäisyyttä; sen lisäksi, että Norman Corwin itse vietti toukokuussa 2010 100-vuotispäiväänsä, hänen Emil-veljensä jäi eläkkeelle 98 vuoden iässä ja isä Samuel oli kuollessaan peräti 112-vuotias. Corwinin vanhemmilla oli kaikkiaan neljä lasta.

Corwin aloitti työnsä lehdistössä. Hän muutti vuonna 1936 New Yorkiin ja nousi pian julkisuuteen radiotyöstään. Hänen tunnetuimpia radiokuunnelmiaan on On a Note of Triumph (ensiesitys 8. toukokuuta 1945). Hän kirjoitti myös kaksi Broadway-näytelmää, The Rivarly (1959) ja The World of Carl Sandburg (1960). Vuonna 2005 valmistui Corwinin elämään perustuva Oscar-palkittu dokumenttielokuva A Note of Triumph: The Golden Age of Norman Corwin.

Radio-ohjelmien ja näytelmien lisäksi Corwin teki käsikirjoituksia myös elokuviin, kuten Irving Stonen Vincent van Goghia käsittelevään elämäkerralliseen romaaniin pohjautuva Hän rakasti elämää (1956). Hän oli tästä työstään parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-ehdokas. Hänelle on myönnetty kaksi Peabody Awardia, Emmy-palkinto ja Golden Globe.

Corwinista tuli 12. toukokuuta 1990 Lincoln Collegen kunniatohtori ja vuonna 1993 Radio Hall of Famen jäsen. Vanhuutensa päivinä Corwin asuI Los Angelesissa ja luennoi viimeiseen saakka Etelä-Kalifornian yliopistossa. Hän oli vuodesta 1947 naimisissa näyttelijä Katherine Locken (k. 1995) kanssa. Kirjailija Philip Roth sai nuorena vahvoja vaikutteita Corwinin kuunnelmista, kuten myös hänen luomansa hahmo Alex Portnoy.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset elokuvakäsikirjoittajat
Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Radio Hall of Fame
Yhdysvaltalaiset radiotuottajat
Vuonna 1910 syntyneet
Yli satavuotiaiksi eläneet yhdysvaltalaiset
Vuonna 2011 kuolleet
Punatammi

Punatammi (Quercus rubra) on tammien (Quercus) sukuun kuuluva puu, jonka luontaiseen esiintymisalueeseen kuuluu Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltain koillisosat ja Kanadan kaakkoisosat.

Kuvaus 

Punatammi voi saavuttaa jopa 43 metrin pituuden, mutta kasvaa yleensä noin 25–28 metriä korkeaksi. Hyvällä kasvupaikalla se kasvaa nopeasti. Rungon halkaisija on 50–100 senttimetriä. Lehdet ovat pituudeltaan 12–20 senttimetriä ja teräväliuskaisia. Lehdet saavat parhaimmillaan punaisen syysvärityksen. Tammenterhot kypsyvät kahdessa vuodessa. Punatammi voi elää jopa 500-vuotiaaksi.

Käyttö 

Punatammi on Pohjois-Amerikassa tärkeimpiä puutavaraksi kasvatettavia puita. Sitä käytetään myös laajalti koristekasvina ja se on levinnyt paikoin luontoon normaalin levinneisyysalueensa ulkopuolella. Suomessa se menestyy piha- ja puistopuuna maan eteläosissa.

Lähteet 

Tammet
Adrián Annus

Adrián Annus (s. 28. kesäkuuta 1973, Szeged, Unkari) on unkarilainen moukarinheittäjä.

Annus sijoittui 1992 Soulin nuorten MM-kisoissa moukarissa yhdenneksitoista tuloksella 63,18. Neljä vuotta myöhemmin hän karsiutui Atlantan olympialaisissa heitettyään 73,68. Budapestin EM-kisoissa 1998 hän oli kahdeksas tuloksella 77,29. Hän karsiutui Sydneyn olympialaisissa 2000 ja heitti yhdeksänneksi Edmontonin MM-kisoissa 2001 tuloksella 78,10. Vuonna 2002 hän voitti Unkarin-mestaruuden sekä EM-kultaa Münchenin EM-kisoissa 81,17 metriä kantaneella heitolla. Kauden lopussa hän sijoittui GP-finaalissa toiseksi ja voitti yleisurheilun maailmancupin.

Annus voitti 2003 jälleen Unkarin-mestaruuden. Myöhemmin samana vuonna hän voitti MM-hopeaa Pariisin MM-kisoissa. Kauden lopussa hän voitti IAAF:n yleisurheilufinaalin tuloksella 82,10. Annus heitti pisimmälle Ateenan olympialaisissa 2004, mutta kilpailun jälkeen hänen virtsanäytteensä havaittiin kuuluvan eri henkilölle kuin Annus. Kun Annus vielä kieltäytyi uusintatestistä, hänet hylättiin.

Ennätykset
 Kuulantyöntö: 16,87 (1999)
 Kiekonheitto: 50,16 (1995)
 Moukarinheitto: 84,19 (2003)

Lähteet

Unkarilaiset moukarinheittäjät
Dopingrikkomuksesta tuomitut yleisurheilijat
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Dopingrikkomuksesta tuomitut unkarilaiset
Sabira Ståhlberg

Sabira Ståhlberg (s. 1969) on suomalainen ja suomenruotsalainen kirjailija ja tutkija. Hänet tunnetaan Suomessa etenkin selkokirjailijana. Ståhlberg on kirjoittanut yli 20 selkokirjaa ja ollut luennoimassa aiheesta myös ulkomailla asti. Ståhlberg ja opinto-ohjaaja/kuvittaja Maria Viitasalo perustivat yhdessä vuonna 2015 Bokpil-projektin, joka nykyään julkaisee selkokirjoja usealla kielellä. Ståhlberg on tataaritaustainen. Hänen isoisänsä oli poltiittinen aktivisti Hasan Kanykoff.

Teoksia
K.E. Ståhlberg. Fotograf, filmskapare och entreprenör, Svenska litteratursällskapet i Finland, 2013
 Filip och tunneln, Filip och båten, Filip och flyget, Filip i djurparken, Lärum 2006-2012
 Molnvandraren, Basam Books, 2006
Pilvivaeltaja, Basam Books, 2006
Sultanens auberginer, recept och matminnen från hela världen, Stina Katchadourianin kanssa, Schildts, 2003
Sulttaanin salaatti, reseptejä ja ruokamuistoja maailmalta, Stina Katchadourianin kanssa, Schildts, 2003
Miranda, Lärum 2001

Lähteet

Aiheesta muualla
Sabira Ståhlbergin kotisivu
 Youtube kanava
 Bokpil
 Journal of Endangered Languages - SABIRA STAHLBERG & FAZILE NASRETDIN
 Pilvivaeltaja (2006)
 Johanna Domokos: On semantic and semiotic multilingualism in earlier and latest works of Sabira Ståhlberg and Tzveta Sofronieva.

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1969 syntyneet
Elävät henkilöt
Pinja

Pinja (Pinus pinea) on mäntyjen (Pinus) sukuun kuuluva havupuu, jonka alkuperäistä esiintymisaluetta on Etelä-Eurooppa. Pinjan syötäviä siemeniä on käytetty hyödyksi jo esihistoriallisilta ajoilta. Sitä käytetään nykyisin myös koristekasvina ja voidaan kasvattaa bonsai-puuna.

Kuvaus 

Pinja voi kasvaa 25 metriä korkeaksi mutta jää useimmiten 12–20 metrin mittaiseksi. Puun kasvutavalle on tyypillistä sateenvarjon muoto, jossa lyhyen rungon päässä on leveä tasaisesti kaartuva tai lähes tasainen latvus. Kävyt ovat 8–15 cm pitkiä, ja siementen valmistuminen kestää 36 kuukautta. Siemenet ovat suuria, vaaleanruskeita ja 2 cm pitkiä. Niissä on surkastunut 4–8 mm:n pituinen siipi, joka karisee herkästi pois. Siipi on tehoton tuulilevitykseen, ja siemeniä levittävätkin eläimet, kuten siniharakka (Cyanopica cyanus).

Levinneisyys 

Pinja on alun perin kotoisin luultavasti Pyreneiden niemimaalta. Välimeren alueella sitä on kuitenkin kasvatettu siementen vuoksi jo niin kauan, että se on levinnyt luontoon, ja sitä pidetään usein alkuperäisenä lajina. Siemenillä on käyty myös kauppaa jo varhain. Noin vuodesta 1700 lähtien pinjoja on viety myös muille välimerenilmastoa muistuttaville alueille, kuten Kaliforniaan, Etelä-Afrikkaan ja Australiaan. Länsi-Euroopassa se voi selvitä Etelä-Skotlannissa saakka ja Yhdysvaltain itärannikolla New Jerseyssä saakka.

Siementen ravintokäyttö 
Pinjansiemeniä syödään paitsi sellaisenaan, myös paahdettuina ja jauhettuina esimerkiksi pestokastikkeessa. Niiden makua pidetään erityisen hienostuneena.

Tuholaiset 

Vuonna 2014 pohjoisamerikkalainen mäntykilpikirva (Toumeyella parvicornis) kulkeutui Italian länsirannikolle todennäköisesti lastilaivan mukana. Luontaisen vihollisen puuttuessa se on levinnyt vähitellen pohjoiseen aina Roomaan asti, jossa vuonna 2021 arviolta neljä viidestä pinjasta, joita on kaupungissa kymmeniätuhansia, kärsi tuholaisesta ja oli siksi näivettymässä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Pinus pinea 
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Pinus pinea (stone pine) 

Männyt
Ihmisravinnoksi käytetyt kasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit
BMW M51

BMW M51 on 6-sylinterinen diesel-käyttöinen rivimoottori, jota valmistettiin vuodesta heinäkuusta 1991 vuoteen 2000 helmikuuhun.

Moottorimallit 

Mallimerkintä TD tarkoittaa "turbodieseliä" kun taas TDS tarkoittaa "välijäähdytettyä turbodieseliä".

Käytetyt automallit 
 1991-1997 E36 325td (M51D25 UL)
 1996-1998 E36 325td (M51D25TU UL)
 1993-1996 E36 325tds (M51D25 OL)
 1996-1998 E36 325tds (M51D25TU OL)
 1992-1996 E34 525td (M51D25 UL)
 1991-1996 E34 525tds (M51D25 OL)
 1996-2000 E39 525tds (M51D25TU OL)
 1996-2000 E38 725tds (M51D25TU OL)
 1995-2002 Range Rover P38 2.5 DT/DSE
 1995-1999 Opel Omega B1  2.5 TDS (M51D25 OL)

Aiheesta muualla 
 https://motor-car.net/bmw-engine/item/16049-m51-engine

M51
Polttomoottorit
Topkapın palatsi

Topkapın palatsi () on Istanbulissa sijaitseva palatsi, joka toimi vuosina 1465–1853 Ottomaanien valtakunnan hallintopaikkana. Palatsin rakennustyöt aloitti sulttaani Mehmed II vuonna 1459. Sulttaani asui siellä vuoteen 1856, jolloin hän muutti Dolmabahçen palatsiin, jossa oli modernit mukavuudet, kuten juokseva vesi. Topkapiin jäi edelleen valtion toimintoja kuten rahapaja ja kirjasto. Topkapin palatsi muutettiin museoksi vuonna 1924, ja sen alue on noin 80 000 neliömetrin kokoinen. Se on ollut Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1985. Vuonna 2017 palatsin entisöinnin aikana löydettiin sulttaanien 1400–1500-luvuilla käyttämä kylpylä, hamam, joka suojattiin lasikuorella ja asetettiin yleisölle nähtäväksi.

Nimestään huolimatta Topkapi ei ole yksi palatsirakennus vaan laaja rakennuskompleksi, johon kuuluu neljä muurien ympärömää sisäpihaa ja niiden sisällä puistojen ympäröimiä huviloita ja huvimajoja. Tärkeä osa Topkapia on haaremi, jossa on asunut tuhansia naisia ja eunukkeja. Koko palatsin väkiluku oli suurimmillaan noin neljätuhatta.

Palatsialueen osat

Ensimmäinen sisäpiha 

Ensimmäiselle pihalle johtaa Hallitsijan portti (, johon myös Turkin hallituksesta käytetty nimitys "Korkea portti" alkujaan viittasi.. Ensimmäisen sisäpihan merkittävimpiä nähtävyyksiä ovat Tervehdysten portti sekä Pyövelin lähde, jossa pyöveli pesi kätensä ja miekkansa mestauksen suoritettuaan.

Toinen sisäpiha 

Toisella sisäpihalla kuljeksivat aikoinaan riikinkukot ja gasellit. Vain sulttaani sai ratsastaa sen kivettyä polkua kolmannelle sisäpihalle. 
Toisella sisäpihalla sijaitsevat palatsin keittiörakennukset, leipomot ja tallit. Sulttaani käytti toista pihaa jakaakseen kansalle oikeutta.

Kolmas sisäpiha 

Kolmas sisäpiha on osa palatsialueen sisintä osaa, jossa sulttaani vietti aikaansa silloin, kun hän ei ollut haaremissaan. Haaremin lisäksi siellä sijaitsevat moskeija ja kirjasto.

Neljäs sisäpiha 

Neljäs sisäpiha oli sulttaanin ja hänen perheensä käytössä. Siellä on erilaisia puutarha-alueita, huvimajoja ja terasseja. Siellä ovat myös henkilääkärin tilat ja palatsi-apteekki.

Lähteet

Aiheesta muualla

Alkio-opiston kulttuuriantropologian opiskelijoiden kollektiivinen Istanbulin opintomatkapäiväkirja 7.-14.4.2008 
 Topkapi Palace  

Istanbulin rakennukset ja rakennelmat
Palatsit
Museot
Osmanien valtakunta
Seulonnan keskeiset artikkelit
M/S Singelgracht

M/S Singelgracht () on alankomaalaisen C.V. Scheepvaartonderneming Singelgrachtin omistukseen rekisteröity monikäyttöinen rahtilaiva. Nykyisin aluksella operoi alankomaalainen Spliethoff -varustamokonserni. Laiva on rakennettu vuonna 2000 Mitsubishi Heavy Industries -nimisellä telakalla, Japanissa. Kuollutta painoa Singelgrachtilla on 21 402 tonnia ja jääluokitus on 1A eli alus pystyy useimmissa jääolosuhteissa kulkemaan yksin. Alus on rekisteröity Alankomaiden lipun alle ja sen kotisatama on Amsterdam. 

Singelgrachtin sisaraluksia ovat:

 M/S Scheldegracht
 M/S Schippersgracht
 M/S Slotergracht
 M/S Snoekgracht
 M/S Spaarnegracht
 M/S Spiegelgracht
 M/S Stadiongracht
 M/S Sluisgracht
 M/S Spuigracht
 M/S Statengracht
 M/S Suomigracht
 M/S Saimaagracht
 M/S Sampogracht

Lähteet

Aiheesta muualla 
Aluksen sijainti  
Kuva laivasta 
Spliethoff: S-type  

Singelgracht
Jacob Ritz

Jacob Ritz (1656 Liivinmaa – 26. joulukuuta 1739 Somero) oli Someron kirkkoherra ja isonvihan aikana Suomen kirkon korkein virkamies, Turun väliaikaisen konsistorin esimies. 

Ritzin isä oli räätäli Hans Ritz, äidistä ei ole tietoa. Hänet vihittiin papiksi Viipurissa 1679 (toisen tiedon mukaan 1680), vuodesta 1682 vuoteen 1685 hän toimi Nevanlinnan ruotsinkielisenä kappalaisena ja vuodesta 1686 Venjoen kirkkoherrana Inkerissä. Vuonna 1701 Ritz pakeni venäläisiä Viipuriin ja joutui siellä taloudelliseen ahdinkoon. Vuonna 1706 hänestä tuli Someron kirkkoherra. 

Isonvihan aikainen Suomen kenraalikuvernööri, kreivi Gustav Otto Douglas, määräsi Ritzin 1717 väliaikaisen konsistorin esimieheksi. Konsistorin jäseniä olivat kuitenkin vain Turun ja naapurikuntien papit eli tosiasiassa se kattoi Turun hiippakunnan eteläisen osan. Ritz vihki kuitenkin peräti 59 ylioppilasta ja teiniä papeiksi. Hän myös teki tarkastusmatkoja, järjesti katekismuksen opetusta ja piti ainakin kaksi synodaalikokousta, vuosina 1720 ja 1721. Ritz toimi konsistorin esimiehenä ja tuomiorovastina isonvihan rauhan jälkeenkin, vuonna 1724 hän sai tunnustuksena ansioistaan palkkapitäjäkseen Someron lisäksi Kiikalan. Somerolla Ritz omisti Harjun kartanon. 

Ritz oli naimisissa kaksi kertaa. Ensimmäisen puolison henkilöllisyys ei ole tiedossa, toinen oli Margareta Starenskiöld (k. 1757), kauppias Henrik Wittfoothin leski.

Ritzin mukaan on nimetty Somerolle muualta muuttaneiden ja vanhojen somerolaisten epäviralliseksi yhdyssiteeksi perustettu Jacob Ritz -seura.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset virkamiehet
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Inkerin kirkon papit
Vuonna 1656 syntyneet
Vuonna 1739 kuolleet
Ravintola Samppalinna

Samppalinnan ravintola on Turussa sijaitseva, vuonna 1865 toimintansa aloittanut ravintola. Ravintolan huvilatyyppisen rakennuksen on suunnitellut kaupunginarkkitehti C. J. von Heideken.

Historia 
Ravintolan rakennutti kauppaneuvos Pehr Cerelius Rettig Samppalinnanpuistoon, Aurajoen rannalla tuolloin sijainneen ylemmän höyrylaivasataman vierelle. Rettig lahjoitti ravintolan Turun kaupungille joulukuussa 1866. Lahjakirjan ehtoja mukaillen perustettiin ravintolan tuotoilla Samppalinnanrahasto, joka myönsi varoja ravintolaa ympäröivien mäen ja jokirannan kaunistamiseen. Ravintolaan rakennettiin 1890-luvulla musiikkipaviljonki rahaston varoilla. Vuonna 1902 valmistui kaupunginarkkitehti Arthur Kajanuksen suunnittelema lisärakennus keittiötä varten, ja vuonna 1909 ravintolan eteen tehtiin kaupunginarkkitehti J. E. Hinderssonin suunnittelema terassi.

Vuosikymmenien kuluessa ravintola rapistui, kunnes vuonna 1966 kaupunki päätti kunnostaa sen. Perusteellisen uudistuksen suunnittelivat kaupunginarkkitehti A. S. Sandelin sekä arkkitehdit Anja-Inkeri Sutinen ja Carin Bryggman.

Turun Osuuskauppa luopui Ravintola Samppalinnan liiketoiminnasta vuonna 2017. Ravintolatoimintaa alkoi hoitaa Aura Ravintolat Oy ja mukana oli muun muassa Sedu Koskinen, joka kuitenkin vetäytyi pois yhden vuoden jälkeen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ravintolan kotisivu
 Raflaamo, Samppalinna

Samppalinna
Turun suojellut rakennukset
III kaupunginosa
Ilmari Helenius

Ilmari Veikko Helenius (19. lokakuuta 1879 Kurkijoki – 22. marraskuuta 1944) oli Helsingin poliisimestari ja usean läänin maaherra.

Elämä 
Helenius kirjoitti ylioppilaaksi 1900 ja valmistui Jelisavetgradin ratsuväen sotakoulusta 1902. Työuransa hän aloitti leskikeisarinnan henkirakuunarykmentin kornettina 1902–1909, toimi sitten Helsingin poliisilaitoksen opetusupseerina 1909–1911 ja oli Uudenmaan pankin palveluksessa kolme vuotta. Helenius otti osaa ensimmäiseen maailmansotaan ja sodasta palattuaan hän oli Terijoen poliisimestari 1917, Helsingin virkaatekevä poliisimestari 1917 ja vakinaisena 1918. Uudenmaan läänin virkaatekevänä maaherrana hän oli 1920 ja 1922, erittäin lyhytikäisen Petsamon läänin ainoana maaherrana 1921, Turun ja Porin läänin maaherra 1922–1932 ja Uudenmaan läänin maaherrana 1932–1944. Lisäksi Helenius toimi vapaussotaa valmistelleen sotilaskomitean jäsenenä 1917, etsivän keskuspoliisin uudistuskomitean puheenjohtajana 1922 ja poliisiasiainneuvottelukunnan puheenjohtajana 1933–1934. Suomen armeijan everstiksi Helenius ylennettiin 1918 ja kenraalimajuriksi 1922.

Ilmari Heleniuksen kanssa samaan hautaan Helsingin Hietaniemen hautausmaalle on haudattu hänen poikansa Hans-Günther Helenius (s. 1911), joka hukkui neitsytmatkallaan olleen  M/S Johanna Thordénin haaksirikossa Skotlannin vesillä tammikuussa 1937. Aluksella olleista 38 henkilöstä pelastui vain kahdeksan, ja aluksen hylky löydettiin vasta vuonna 1969.

Lähteet
 
 

Suomalaiset kenraalit
Suomalaiset poliisit
Suomen maaherrat
Uudenmaan läänin maaherrat
Turun ja Porin läänin maaherrat
Vuonna 1879 syntyneet
Vuonna 1944 kuolleet
Pontus Artti

Pontus Kaarlo Artti (vuoteen 1896 Tegström; 1. tammikuuta 1878 Ylitornio – 30. heinäkuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti, toimittaja ja kirjailija.

Pontus Artin vanhemmat olivat nimismies Karl Gustaf Tegström ja Mathilda Kajander. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta vuonna 1896 ja toimi aluksi teatteri- ja lehtimiehenä.Artti oli opiskellut yliopistossa estetiikkaa sekä taide- ja kirjallisuushistoriaa ja hän kirjoitti myös näytelmiä ja novelleja sekä toimi Päivälehden vakinaisena avustajana. Hän oli Tampereen teatterin johtajana 1905–1906 ja hän oli sitten Tampereen Sanomat-lehden toimittajana 1906–1910 ja Turun Sanomien päätoimittajana 1910–1917. Turussa hän oli myös Turun kaupunginvaltuuston jäsenenä.

Artti oli Hankkijan osastopäällikkönä 1918–1919 ja siirtyi sitten vuonna 1919 ulkoasianhallinnon palvelukseen. Hän toimi ulkoministeriön sanomalehtiosaston ja poliittisen osaston päällikkönä ja sen jälkeen kansliapäällikkönä 1921–1927. Hän oli Suomen lähettiläänä Moskovassa, Neuvostoliitossa 1927–1930 ja Roomassa, Italiassa 1931–1936. Artti oli muun muassa mukana neuvottelemassa kauppasopimuksia Turkin, Bulgarian ja Kreikan kanssa.

Pontus Artti oli naimisissa vuodesta 1906 Eeva Hilda Amanda Wentinin kanssa.

Teoksia  
 Kohtaloita: Kertomuksia ja kuvauksia.  Yrjö Weilin, Helsinki 1905
 Kaksi näytelmää: Häpeä, nelinäytöksinen. Sudet, yksinäytöksinen.  WSOY 1911

Lähteet  

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset diplomaatit
Turun Sanomien päätoimittajat
Turun kaupunginvaltuutetut
Suomalaiset kansliapäälliköt
Vuonna 1878 syntyneet
Vuonna 1936 kuolleet
Osk. Huttusen säätiö

Osk. Huttusen säätiö on suomalainen yksityinen säätiö, joka tukee suomalaista kulttuuria jakamalla apurahoja tohtorin tutkintoon johtavia, ulkomaisessa yliopistossa suoritettavia tieteellisiä jatko-opintoja varten sekä ulkomailla tapahtuvaa väitöskirjan jälkeistä tutkimustyötä varten. Sen perusti kauppaneuvos Oskar Huttunen (1865–1955) testamentillaan. Säätiön toiminta käynnistyi vuonna 1957 ja sen varat on sijoitettu metsäomaisuuteen ja arvopapereihin.

Vuonna 1965, kun oli kulunut 100 vuotta Osk. Huttusen syntymästä, säätiön hallitus alkoi myöntää apurahoja enintään 25-vuotiaille suomalaisille tieteellisiin jatko-opintoihin Englannin vanhimmissa yliopistoissa (Cambridge ja Oxford; nykyään myös muut ulkomaiset yliopistot ja tutkimusinstituutit tulevat kyseeseen). Nämä Osk. Huttusen säätiön apurahat myönnetään kahdeksi vuodeksi ja lisähakemuksesta apurahakautta voidaan jatkaa yhdellä vuodella. Vuodesta 2004 alkaen säätiö on jakanut myös post-doc -apurahoja.

Ennen vuotta 2007 Osk. Huttusen säätiön apuraha oli myönnetty 114 suomalaiselle (näistä neljä oli post-doc -apurahoja).

Osk. Huttusen säätiön apurahan saaneita 
Osk. Huttusen säätiön apurahan ovat saaneet muiden muassa Alec Aalto (1966), Mauri Valtonen (1970), Risto Jääskeläinen (metropoliitta Ambrosius; 1970), Kirsti Simonsuuri (1970), Martti Häikiö (1972), Risto M. Nieminen (1972), Erkki Kourula (1973), Pekka Sauri (1978), Osmo Pekonen (1983), Ismo Dunderberg (1988), Heidi Liehu (1989), Markku Ruotsila (1994) ja Johanna Rusanen (1998).

Lähteet 
 Osk. Huttusen säätiön kotisivut

Suomalaiset säätiöt
Gallipoli (elokuva)

Gallipoli on Peter Weirin 1981 ohjaama australialainen sotaelokuva.

Elokuva kertoo australialaisnuorukaisista, jotka värväytyvät ensimmäisen maailmansodan aikana kevyeen ratsuväkeen ja ajautuvat Egyptin kautta Turkkiin, osallistuen Gallipolin taisteluihin. Sen pääosissa nähdään Mark Lee, sekä tuolloin vielä kohtalaisen tuntematon Mel Gibson.

Elokuvan musiikki koostuu ranskalaisen Jean Michel Jarren Oxygènestä sekä rauhallisemmissa kohtauksissa Tomaso Albinoni/Remo Giazotton Adagiosta.

Gallipoli kuvattiin Egyptin osuutta lukuun ottamatta Australiassa.

The New York Timesin kriitikot valitsivat Gallipolin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Näyttelijöitä

Lähteet

Vuoden 1981 australialaiset elokuvat
Sotaelokuvat
Peter Weirin ohjaamat elokuvat
Draamaelokuvat
Cillian Murphy

Cillian Murphy (s. 25. toukokuuta 1976 Cork) on irlantilainen näyttelijä. Hän aloitti uransa rockmuusikkona, mutta päätettyään levytyssopimuksensa 1990-luvun lopulla hän aloitti näyttelemisen teatterissa, lyhytelokuvissa ja indie-elokuvissa. Murphy muistetaan muun muassa Jimin roolista zombielokuvassa 28 päivää myöhemmin (2002), Patrick ”Kitten” Bradenin roolista draamakomediassa Aamiainen Plutolla (2005), Linnunpelättimen roolista supersankarielokuvassa Batman Begins (2005) ja sen kahdessa jatko-osassa, Robert Michael Fischerin roolista tieteistoimintatrillerissä Inception (2010), sotilaan roolista sotaelokuvassa Dunkirk (2017) sekä Thomas Shelbyn roolista rikosdraamasarjassa Peaky Blinders – gangsteriklaani (2013–).

Valikoitu filmografia

Elokuvat 
 Disco Pigs (2001)
 28 päivää myöhemmin (28 Days Later, 2002)
 Intermission (2003)
 Tyttö ja helmikorvakoru (Girl with a Pearl Earring, 2003)
 Päämääränä Cold Mountain (Cold Mountain, 2003)
 Batman Begins (2005)
 Aamiainen Plutolla (2005)
 Yölento (Red Eye, 2005)
 Sunshine  (2007)
 Yön ritari (The Dark Knight, 2008)
 The Edge of Love  (2008)
 Inception (2010)
 In Time (2011)
 Yön ritarin paluu (The Dark Knight Rises, 2012) (cameo)
 Transcendence (2014)
 Kamppailu merta vastaan (In the Heart of the Sea, 2015)
 The Party (2017)
 Dunkirk (2017)
 Hiljainen paikka: Osa 2 (A Quiet Place Part II, 2021)

Televisiosarjat 
 Peaky Blinders – gangsteriklaani (Peaky Blinders, 2013–2022)

Aiheesta muualla 

 
 

Irlantilaiset näyttelijät
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Plano

Plano on kaupunki Texasin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Kaupunki sijaitsee pääosin Collinin piirikunnassa, pieni osa sijaitsee Dentonin piirikunnassa. Plano on yksi Dallasin suurkaupungin esikaupungeista. Vuoden 2010 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 259 841 ja se oli siten Texasin yhdeksänneksi väkirikkain kaupunki. Kaupungin pinta-ala on 185,5 neliökilometriä, josta 0,2 neliökilometriä on vettä. Se perustettiin vuonna 1873.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kaupungin verkkosivusto

Texasin kaupungit
Frédéric de Lafresnaye

Nöel Frédéric Armand André de Lafresnaye (24. heinäkuuta 1783, Chateau de La Fresnaye, Falaise – 14. kesäkuuta 1861) oli ranskalainen lintutieteilijä, keräilijä ja paroni.

Lafresnayen suku oli aristokratiaa. Jo nuorena hän kiinnostui luonnonhistoriasta, erityisesti entomologiasta. Saatuaan lahjaksi kokoelman eurooppalaisia lintuja hän menetti sydämensä linnuille.

Lafresnaye kuvaili ja nimesi lukuisia lintulajeja, useita yhdessä Alcide d'Orbignyn kanssa, kuten isojuovanapsijan. Hän keräsi laajan, noin 8 000:n linnunnahan kokoelman kotiinsa. Hänen kuoltuaan kokoelman osti amerikkalainen keräilijä Henry Bryant, joka puolestaan lahjoitti sen Bostonin luonnonhistorialliselle seuralle. Kokoelma siirrettiin Vertailevan eläintieteen museoon Harvardin yliopistoon Cambridgeen vuonna 1914.

Hänen kunniakseen on nimetty ainakin 3 lintulajia, samettikolibri Lafresnaya lafresnayi (Boissonneau, 1840), viidakkoraitatikkanen Picumnus lafresnayi (Malherbe, 1862) ja kanakkiluhtakana Gallirallus lafresnayanus (Verreaux & Des Murs, 1860)

Ranskalaiset ornitologit
Ranskalaiset aateliset
Vuonna 1783 syntyneet
Vuonna 1861 kuolleet
Soorts-Hossegor

Soorts-Hossegor on Landesin departementissa ja Uuden-Akvitanian alueella sijaitseva ranskalainen kaupunki, joka on tunnettu erityisesti kesänviettokaupunkina sekä surffailuun sopivista Atlantin valtameren aalloista ja Landesin alueen mäntymetsistä. Kaupungissa on arviolta 3 826 asukasta (vuonna 2013).

Maantiede 
Kaupunki sijaitsee Landesin mäntymetsävyöhykkeellä ja Atlantin valtameren rannalla, joka koko pituudeltaan on uintikelpoista hiekkarantaa. Kaupungin alueelle laskevat vetensä Bourret- ja Boudigaujoet. Hossegorin kaupunki on kasvanut pienen meren yhteydessä olevan järven ympärille. Tämä on vanha Adourjoen perintö, ja se on yhteydessä valtamereen, joten se on nousu- ja laskuveden vaikutusten alainen.

Hossegor toimii yhdyssiteenä Seignossen ja Capbretonin kaupunkien välillä, ja niillä kaikilla on yhteinen satama, jota ei kuitenkaan hallinnoida interkommunaalisesti. Hossegoein ranta on surffaajien paratiisi. Joka vuosi syyskuun lopulla kaikki maailman alan huiput tulevat kaupunkiin osallistuakseen alan maailmanmestaruuskisoihin, kun yksi osakisoista järjestetään kaupungissa.

Nimi 
Kaupungin nimestä on useita tulkintoja, joista useat ovat hyvinkin mielikuvituksellisia. Erään käsityksen mukaan alkuperä on englantilaisten valloituksen ajalta ja se on ranskalaisittain ymmärretty ”Horse Guards”, toisen käsityksen mukaan sana tulee viikinkien paratiisia merkitsevästä  ”Asgard”, lisäksi eräät paikalliset puolustavat latinankielisen nimityksen ”Forssa gurgitem” (syvä rotko) alkuperäisyyttä nimenä ja tämä viittaisi Capbretonin syvänteeseen.

Kaupungissa vaikuttaneita 
Useat politiikan, urheilun, viihteen keskeiset henkilöt ovat asuneet tai asuvat edelleenkin Hossegorissa, tosin lähinnä lomailun merkeissä, tunnetuimpia ovat eittämättä François Mitterrand, Michel Jazy ja Alain Juppé.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Soorts-Hossegor Kansallisen maantiedeinstituutin sivustossa
 Soorts-Hossegor Tilastokeskuksen sivuilla

Ranskan kaupungit
Landesin kunnat
Kauko Lehtinen

Kauko Lehtinen (1. joulukuuta 1925 Uusikaupunki – 28. marraskuuta 2012) oli suomalainen taidemaalari. Lehtisen katsotaan edustavan surrealismia, jonka taiteessa on kuitenkin läheinen kosketus reaalitodellisuuteen. Lehtinen on pitkään luettu koko Suomen taiteen kärkinimien joukkoon.

Lehtinen opiskeli Turun taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja Unto Pusan johtamassa ABC-piirustuskoulussa vuosina 1943–1948. Hänen maisemamaalauksiaan oli julkisesti esillä ensimmäistä kertaa vuonna 1946 Turun taidemuseossa. Ennen antautumistaan kokonaan taiteilijauralle hän valmistui kuitenkin myös hammasteknikoksi vuonna 1948, ja työskenteli vuoteen 1956 saakka tällä alalla yrittäjänä. Lehtinen kuitenkin suuntautui samalla yhä vahvemmin taiteeseen, mihin yhtenä kimmokkeena oli tutustuminen ns. Lokakuun ryhmän näyttelyyn Turun taidemuseossa 1940-luvun lopussa.

Piirustuskoulun johtajana 1950–1955 toimineella surrealisti Otto Mäkilällä oli suuri merkitys Lehtisen kehitykseen taiteilijana. Erilaisten ryhmien perustaminen oli tyypillistä Suomen taide-elämälle 1950-luvulla. Nähtyään Lehtisen vihreävärisen omakuvan Taideyhdistyksen näyttelyssä, Otto Mäkilä kutsui Lehtisen mukaan Ryhmä 9:n -taiteilijaryhmään, jonka jäseninä oli varsin erilaisia tyylejä edustavia taiteilijoita. Mäkilän ja Lehtisen ohella ryhmään kuuluivat Kalle Eskola, Harry Henriksson, Otso Karpakka, Edwin Lydén, Viljo Ranta, Anna-Liisa Riikkala, Laila Säilä ja Hilkka Toivola. Ryhmän taiteilijoita yhdisti selvimmin kiinnostus modernin taiteen eri suuntauksiin. Lehtisen taide oli kokeilevimmillaan 1960-luvulla, mutta hän on jatkanut omaperäisillä linjoillaan myöhemminkin. Ulkomaisiin näyttelyihin Lehtinen osallistui myös runsaasti 1960-luvulla, jolloin hän teki matkoja eri puolille Eurooppaa.

Lehtistä on luonnehdittu jopa Suomen Picassoksi. Hän on maalauksen ohella virtuoosimainen piirtäjä, jonka käsistä on syntynyt lukematon määrä erikokoisia piirustuksia itse tehdyistä onnittelukorteista isokokoisiin liitupiirroksiin. Lehtinen on ollut taiteilijana hyvin tuottelias, piirustusten määrällä laskettuna varmasti yksi tuotteliaimpia suomalaisia taiteilijoita. Hän kuuluu Turun piirustuskoulun maineikkaimpiin kasvatteihin ja on työskennellyt lähes koko taiteilijauransa ajan Turussa. 

Wäinö Aaltosen museossa Turussa oli esillä vuonna 2008 laaja Lehtisen retrospektiivinen näyttely. Näyttely jatkoi vuonna 2009 Vaasaan Kuntsin taidemuseoon.

Palkinnot ja tunnustukset
 Pro Finlandia -mitali 1971 
 Taiteilijaprofessori 1975–1980
 Turun kaupungin taidepalkinto 1984
 Professorin arvonimi 1984
 Maecenas Killan mitali 1986

Lähteet
Kuvataiteilijamatrikkeli
Turun taidemuseo 
Kauko Lehtinen

Viitteet

Kirjallisuutta
Huhtamäki, Ulla: Heittäydy vapauteen: Avantgarde ja Kauko Lehtisen taiteen murros 1961–1965. Diss. Jyväskylä studies in humanities, 81. Jyväskylän yliopisto, 2007. ISBN 978-951-39-2964-0.

Aiheesta muualla
 Kauko Lehtinen Valtion taidemuseon kokoelmissa.
Kauko Lehtisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. 

Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Suomalaiset taidemaalarit
Taiteilijaprofessorit
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1925 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Aurora-mitalin saajat
Neubrandenburg

Neubrandenburg on kaupunki Mecklenburg-Etu-Pommerin osavaltiossa, koillisessa Saksassa. Ennen niin kutsutusta piirittömästä kaupungista tuli 2011 Mecklenburgische Seenplatten piirikunnan pääkaupunki. Se sijaitsee noin 135 kilometriä pohjoiseen maan pääkaupungista Berliinistä. Neubrandenburg on noin 67 500 asukkaallaan osavaltionsa kolmanneksi runsasväkisin kaupunki. Se on jaettu kymmeneen kaupunginosaan.

Historia 
Neubrandenburgin perusti 4. tammikuuta 1248 Brandenburgin rajakreivi Johann I. Vuonna 1292 kaupungista ja sen ympäristöstä tuli osa Mecklenburgia. Kaupunki oli kukoistava kauppakaupunki kolmikymmenvuotiseen sotaan (1618–1648) saakka. Sodassa Ruotsin kuninkaan Kustaa II Aadolfin joukot valloittivat kaupungin. Vuonna 1631 Saksan katolisten ruhtinaiden liitto Katolinen liiga valloitti kaupungin takaisin saksalaisille. 

Toisessa maailmansodassa kaupungin läheisyydessä sijaitsi Stalag II-A:n vankileiri. Vuonna 1945, muutama päivä ennen sodan loppua, suuri tulipalo tuhosi noin kahdeksankymmentä prosenttia kaupungin rakennuskannasta. Myöhemmin useimmat historiallisesti arvokkaat rakennukset on jälleenrakennettu.

Aiheesta muualla 

 Neubrandenburgin kaupungin viralliset sivut

Mecklenburg-Etu-Pommerin kunnat
Saksan kaupungit
Me, Myself and I (viihdeohjelma)

Me, Myself and I oli suomalainen talk show -tyylinen viihdeohjelma, jota esitettiin Sub-televisiokanavalla vuonna 2007. Ensimmäinen jakso esitettiin 2. syyskuuta ja viimeinen 5. marraskuuta 2007.

Ohjelmassa esiintyneet henkilöt ovat Simo Frangén, Jone Nikula, Oskari Katajisto, Marika Fingerroos, Arno Kotro, Aira Samulin, Jori Kopponen, Rosa Meriläinen, Roman Schatz, Hannele Lauri, Jorma Uotinen, Lotta Backlund, Seppo Lampela, Eija Vilpas, Ismo Leikola ja Marco Bjurström. Ohjelman kommentaattorina toimi pitkän linjan poliitikko Paavo Väyrynen, joka myös haastattelee itseään ohjelman viimeisessä jaksossa.

Ohjelman idea 
Ohjelmassa julkisuuden henkilöt esiintyvät ”omana itsenään” sekä talk show’n juontajan että hänen haastattelemansa vieraan roolissa. Osuudet on luotu kuvaustekniikalla, jolla kaksi otosta samasta henkilöstä liitetään yhteen kuvaan: ensin on kuvattu vieraan kysymykset ja sitten hänen vastauksensa, minkä jälkeen kuvamateriaalit on liitetty yhteen.

Suomalaiset keskusteluohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Subin televisio-ohjelmat
Luciano Álvarez

Luciano José Álvarez Linares (s. 30. marraskuuta 1978) on entinen argentiinalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.

Álvarez aloitti ammattilaisuransa Independientessä vuonna 1999. Vuonna 2001 Álvarez pelasi Savonassa Italiassa lyhyen aikaa. Elokuussa 2001 Alvarez siirtyi Suomeen FC Interiin, jossa hän pelasi kaiken kaikkiaan 63 Veikkausliiga-ottelussa tehden niissä 19 maalia.

Vuonna 2005 Álvarez vietti hetken Espanjassa CD Linaresissa. Tämän jälkeen hän lähti Englantiin Yeoviliin. Álvarez pelasi siellä neljä ottelua ja teki yhden maalin. Yeovilista Álvarez siirtyi vuonna 2006 Guatemalaan CSD Comunicacionesiin. Sen jälkeen hän pelasi Chilessä Coquimbo Unidossa ja Argentiinassa Instituto Córdobassa.

Argentiinalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Google Analytics

Google Analytics on Googlen tarjoama ilmainen verkkosivujen kävijäseurantaan tarkoitettu palvelu.
Ohjelma saa verkkosivun kävijästä tietoa, kun kävijän selain suorittaa JavaScript-komentosarjan, joka haetaan Googlen palvelimelta verkkosivun lähdekoodiin sisältyvällä lyhyehköllä kutsulla. Kävijöistä kerätyt tiedot tallennetaan Googlen palvelimelle, josta niistä koottuja tilastoja voidaan tutkia Analytics-ohjelmaan kirjautumalla.

Google Analytics ei anna tietoa niistä kävijöistä, jotka ovat kytkeneet JavaScriptin pois käytöstä WWW-selaimensa asetuksissa. Tämän vuoksi se ei kerro kävijöiden määrää yhtä luotettavasti kuin sellaiset kävijäseurantaohjelmat, jotka tallentavat tietoja lokitiedostoon eivätkä nojaudu JavaScriptiin.

Ensimmäinen versio Google Analyticista julkaistiin vuonna 2005, kun Google osti Urchin-ohjelmiston kehittäneen Urchin Softwaren.
Vuonna 2012 julkaistiin päivitetty versio nimeltä Universal Analytics. Vuonna 2020 julkaistiin Google Analytics 4. 

Universal Analytics -versiosta alkaen Google Analyticsia on voinut käyttää verkkosivustojen lisäksi mobiiliapplikaatioiden käytön seurantaan ja analysointiin. Universal Analytics lopettaa prosessoimasta uutta dataa 1.7.2023 jälkeen ja Google ehdottaa siirtymistä Google Analytics 4 palveluun ennen sitä.

Joulukuussa 2021 itävaltalainen tuomioistuin totesi Google Analyticsin käytön laittomaksi eurooppalaisilla verkkosivuilla. Palvelu vuotaa tiedot Yhdysvaltoihin, jossa tietoja ei käsitellä GDPR:n mukaisesti.

Sertifiointi 
Google Analyticsin hallitsemisen osoittamiseen on tarjolla kahta sertifikaattia. Google Analytics Authorized Consultant -ohjelma (GAAC) on tarkoitettu yrityksille ja Google Analytics Individual Qualification (GAIQ) yksityisille henkilöille.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Google Analytics

Google
Mercedes-Benz E-sarja (W211)

Mercedes-Benz W211 on Mercedes-Benz E-sarjan viidennen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2002–2009. Se korvasi edeltäneen W210-mallin ja seuraajaksi tuli W212. Malliin perustuu coupé-korinen CLS-sarja (C219).

Mercedes-Benz W211 (2002–2009) 

Mercedes-Benz W211 esiteltiin Brysselin autonäyttelyssä tammikuussa 2002. Ulkomuodoltaan se ei muuttunut merkittävästi edeltäjäänsä verrattuna, vaan esimerkiksi säilytti neljä pyöreää ajovaloa.

Vuoden 2002 Euro NCAP -kolaritestistä W211 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.

Suorituskykyisin malli E 55 AMG esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syyskuussa 2002. Siinä oli mekaanisesti ahdettu 5,4-litrainen V8 teholtaan 476 hevosvoimaa. Esittelyaikanaan se oli nopein sarjavalmisteinen sedan-korinen auto maailmassa.

Vuonna 2006 malli koki kasvojenkohotuksen, jossa se sai muun muassa uudelleenmuotoillun, aiempaa suuremman etusäleikön ja uuden etupuskurin. Myös takavaloihin tehtiin muutoksia.

E 55 AMG korvattiin uudella E 63 AMG -mallilla, jossa oli 6,2-litrainen V8 teholtaan 514 hevosvoimaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

E-sarja (W211)
E-segmentin autot
2000-vuosikymmenen autot
Paul Haggis

Paul Edward Haggis (s. 10. maaliskuuta 1953 London, Ontario) on kanadalainen käsikirjoittaja, elokuvaohjaaja ja -tuottaja. Hänet tunnetaan parhaiten perättäisinä vuosina parhaan elokuvan Oscar-palkinnon voittaneista elokuvista Million Dollar Baby ja Crash, joissa hän oli käsikirjoittajana ja tuottajana ja jälkimmäisessä ohjaajana. Hän on ollut myös käsikirjoittamassa sotaelokuvaa Isiemme liput ja Bond-elokuvia Casino Royale ja 007 Quantum of Solace. Haggis aloitti uransa televisio-ohjelmien parissa. Hän on luonut televisiosarjat Chicagon ratsupoliisi (1994–1999) ja Walker, Texas Ranger (1993–2001), ja hän on tuottanut ja ohjannut useita muita sarjoja. Haggis on voittanut kaksi Oscar-palkintoa, kaksi Emmy-palkintoa ja seitsemän Gemini-palkintoa.

Haggisia vastaan on vuonna 2018 nostettu siviilikanne pakottamisesta seksuaaliseen tekoon. Väitetty teko on kanteen mukaan tapahtunut New Yorkissa vuonna 2013. Haggis on kieltänyt syytökset ja  väittänyt, että yksi kanteen nostajista olisi yrittänyt kiristää häneltä rahaa. Ensimmäisten syytösten jälkeen kolme muuta naista on tullut julkisuuteen syyttäen Haggisia seksuaalisesta häirinnästä ja raiskauksesta.

Haggis pidätettiin kesäkuussa 2022 Italian Ostunissa epäiltynä seksuaalisesta väkivallasta ja vammojen tuottamisesta. Syytteen mukaan Haggis pakotti vastikään tapaamansa naisen seksuaalisiin tekoihin vasten hänen tahtoaan. Kokonaisuudessaan tilanne oli kestänyt kaksi päivää. Elokuussa 2022 Haggis sai vapauttavan tuomion Leccen oikeudessa Italiassa, kun syytteille ei löytynyt näyttöä.

Filmografia

Elokuvat

Käsikirjoittajana
Red Hot (1993)
Crash (2004)
Million Dollar Baby (2004)
The Last Kiss (2006)
Isiemme liput (2006)
Casino Royale (2006)
Kirjeitä Iwo Jimalta (2006)
In the Valley of Elah (2007)
007 Quantum of Solace (2008)
Terminator – Pelastus (2009), kreditoimaton uudelleenkirjoitus
The Next Three Days (2010)
Third Person (2013)

Ohjaajana
Red Hot (1993)
Crash (2004)
In the Valley of Elah (2007)
The Next Three Days (2010)
Third Person (2013)
5B (2018)

Televisio

Käsikirjoittajana
Return of the Shaggy Dog (1987)
Kolkyt ja risat (1987–1988)
You Take the Kids (1990–1991)
Chicagon ratsupoliisi (1994–1999)
Ghost of a Chance (1998)
Family Law (1999–2002)
Donnellyn mafiaveljet (2007)

Ohjaajana
You Take the Kids (1990–1991)
Chicagon ratsupoliisi (1994–1999)
Ghost of a Chance (1998)
Family Law (1999–2002)
Donnellyn mafiaveljet (2007)
Show Me a Hero (2015)

Luojana
City (1990)
Walker, Texas Ranger (1993–2001)
Chicagon ratsupoliisi (1994–1999)
Family Law (1999–2002)
Donnellyn mafiaveljet (2007)

Lähteet

Aiheesta muualla

Kanadalaiset elokuvakäsikirjoittajat
Kanadalaiset elokuvaohjaajat
Kanadalaiset elokuvatuottajat
Skientologit
Oscar-palkinnon saajat
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-palkinnon saajat
Marjatta Levanto

Marjatta Levanto (s. 1944) on suomalaisen taidemuseolaitoksen ensimmäinen museolehtori ja musiikkipedagogian uranuurtaja. Hän toimi Suomen Ranskan-instituutin johtajana Pariisissa vuosina 2005–2008.

Levanto on työskennellyt pitkään museopedagogian ja taidekasvatuksen tehtävissä Valtion taidemuseossa sekä sen edeltäjäorganisaatioissa. Hän on suomalaisen taidemuseolaitoksen ensimmäisiä museolehtoreita, ja yksi museoiden taidekasvatuksen edelläkävijöitä.

Levanto on kirjoittanut useita lapsille suunnattuja taidekirjoja. Kirjat ovat usein syntyneet yhteistyössä kuvittaja Julia Vuoren kanssa. Lisäksi Levanto on sanoittanut lastenlevyjä sekä tehnyt elokuvia, multivisioita ja videoita taiteesta.

Levanto on palkittu muun muassa nuortenkirjallisuuden (1984) ja lastenkulttuurin valtionpalkinnoilla (1990). Vuonna 2000 hän sai Suomen tietokirjailijat ry:n myöntämän Tietopöllö-palkinnon. Levannolle myönnettiin Helsingin kaupungin kulttuuripalkinto taidekasvattajan työstä vuonna 2001. Vuonna 2015 Levannon ja Vuoren teos Leonardo oikealta vasemmalle (2014) oli ehdolla Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinnon saajaksi.

Julkaistuja teoksia 
 Tonttukuningas kuoleman puutarhassa: Hugo Simbergin kuvia (1985)
 Tunnetko? – Lasten Ateneum (1991)
 Eero (1994)
 Nykytaide suurin piirtein (1998) 
 Unennäkijä tulee – Hugo Simbergin kuvia (2000)
 Hugo Simbergin maailma (2000)
 Taivaallinen tungos – kuvia muinaisista myyteistä (2001)
 Valistus, museopedagogiikka, oppiminen: taidemuseo kohtaa yleisönsä (toimittaneet Marjatta Levanto ja Susanna Pettersson, 2004)
 Leonardo oikealta vasemmalle (2014)
 Pelottelun (ja pelon voittamisen) käsikirja (2018)

Lähteet

Suomalaiset tietokirjailijat
Suomalaiset taidehistorioitsijat
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Porsasyskä

Porsasyskä on sioissa esiintyvä hengitystiesairaus, jonka aiheuttaja on mykoplasmoihin kuuluva Mycoplasma hyopneumoniae. Se leviää helposti sikalan sisällä ja tuulen mukana myös sikaloiden välillä. Oireita havaitaan tyypillisesti porsailla, joiden ikä on kuudesta viikosta kuuteen kuukauteen. Oireet akuutissa vaiheessa ovat koiran haukuntaa muistuttava yskä, kuume ja syömättömyys. Tauti aiheuttaa muutoksia keuhkoissa, ja siihen liittyy myös useita jälkitauteja. Tauti voi säilyä sikalassa pitkään nuorissa eläimissä, mutta vanhemmat eläimet saavat siihen vastustuskyvyn.  

Taudilla on suuri taloudellinen merkitys sianlihatuotannolle, sillä se hidastaa sikojen kasvua. Taudin esiintyvyys on alentumassa, ja tavoitteena on taudin hävittäminen Suomesta.

Aiheesta muualla 
Maatilan Pellervo 8/2001
Farmit.net

Eläinten bakteeritaudit
Sikojen sairaudet
Hilma Valjakka

Hilma Maria Valjakka (o.s. Nykänen) (29. toukokuuta 1881 Pieksämäki – 14. helmikuuta 1934 Mikkeli) oli suomalainen poliitikko ja Viipurin vankileirillä 1918 kuolleen toimittaja ja kansanedustaja Albin Valjakan puoliso. Hilma Valjakka oli miehensä kuoltua SDP:n kansanedustajana.

Hilma Valjakan vanhemmat olivat kirvesmies Adam Nykänen ja Amanda Kuhlman. Käytyään kansakoulun Hilma Valjakka oli palvelijana 10 vuotta ja meni 1903 naimisiin kirjaltaja ja toimittaja Albin Valjakan kanssa.

Hilma Valjakka oli SDP:n kansanedustajana 1919–1930 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Hän toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925 ja 1931 presidentinvaaleissa ja oli myös Mikkelin kaupunginvaltuuston jäsen.

Lähteet 
 

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Mikkelin kaupunginvaltuutetut
Etelä-Savon vaalipiiri
Vuonna 1881 syntyneet
Vuonna 1934 kuolleet
Juho Rikkonen

Juho Paavonpoika Rikkonen (11. joulukuuta 1874 Jääski – toukokuu 1918 Viipuri) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917–1918. Hänet teloitettiin sisällissodan loppuvaiheessa Viipurin vankileirillä.

Elämä 
Jääsken Lokkarilassa syntyneen Rikkosen vanhemmat olivat itsellinen Paavo Juhonpoika Rikkonen (1831-1878) ja Maria Antintytär Rouhiainen (s. 1846). Hän työskenteli muurarina Jääskessä vuoteen 1906 saakka ja sen jälkeen Ruokolahden Tainionkoskella. Rikkonen oli mukana sosialidemokraattisen puolueen toiminnassa 1900-luvun alkuvuosista lähtien. Hän oli muun muassa Viipurin läänin itäisen vaalipiirin sosialidemokraattisen piiritoimikunnan jäsen. Kansanedustajaksi Rikkonen valittiin vuoden 1916 eduskuntavaaleissa.

Sisällissodan syttyessä Rikkonen valittiin Työväen pääneuvoston varajäseneksi. Hänet vangittiin Viipurin taistelun jälkeen ja teloitettiin laittoman kenttäoikeuden päätöksellä Viipurin vankileirillä toukokuussa 1918.

Perhe 
Rikkosen puoliso oli Leppävirralla syntynyt Maria Wilhelmiina Rautiainen (s. 1872), jonka kanssa hän avioitui 1896. Pariskunnalle syntyi neljä lasta, joista kolme kuoli jo nuorena.

Lähteet 

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Viipurin läänin itäinen vaalipiiri
Työväen pääneuvoston jäsenet
Suomen sisällissodan terrorin uhrit
Suomalaiset teloitetut
Suomalaiset muurarit
Vuonna 1874 syntyneet
Vuonna 1918 kuolleet
Shipping Corporation of India

Shipping Corporation of India (SCI) on Intian valtion omistama yritys, joka liikennöi sekä kotimaisia että kansainvälisiä reittejä käyttävillä laivoilla.

Historiaa 
SCI perustettiin 2. lokakuuta 1961 yhdistämällä Eastern Shipping Corporation ja Western Shipping Corporation. Kaksi muuta yritystä Jayanti Shipping Company vuonna 1973 ja Mogul Lines Limited vuonna 1986 sulautuivat vielä SCI:hin. Yhtiö aloitti toimintansa 19 laivalla. Vähitellen se muuttui monialayhtymäksi, jolla on 83 laivaa ja kymmenen laivaliikenteeseen liittyvää toimialaa.

 27. lokakuuta 2006 SCI allekirjoitti sopimuksen eteläkorealaisen STX Shipbuildingin kanssa kuuden tuotesäiliöaluksen rakentamisesta. Tämä on arvoltaan suurin laivanrakennussopimus yhtiön historiassa.
 14. marraskuuta 2006 SCI allekirjoitti sopimuksen eteläkorealaisen Hyundai Samho Heavy Industryn kanssa kahden 4 400 TEU kokoisen konttilaivan rakentamisesta. Näiden laivojen luovutuksen on määrä tapahtua marraskuun lopulla 2008.

Laivasto 
Tammikuussa 2006 SCI:n laivastoon kuului 84 laivaa, joiden yhteinen kantavuus oli 4,93 miljoonaa tonnia. Samaan aikaan yhtiö myös hoiti 53 laivaa, jotka kuuluivat Intian eri ministeriöille ja muille organisaatioille.

Laivayhtiöt
Valtionyhtiöt
Intialaiset yritykset
Cats on fire

Cats on fire on vaasalaislähtöinen, nykyisin Turussa toimiva rockyhtye. Yhtyeen ensimmäinen albumi, The Province Complains,  julkaistiin alkuvuodesta 2007. Yhtyeen toinen albumi Our Temperance Movement julkaistiin maaliskuussa 2009.

Jäsenet 
 Mattias Björkas (laulu, akustinen kitara)
 Ville Hopponen (sähkökitara)
 Kenneth Höglund (bassokitara)
 Henry Ojala (rummut)

Albumit 
 The Province Complains (2007)
 Our Temperance Movement (2009)
 Dealing in Antiques (2010)
 All Blackshirts to Me (2012)

Aiheesta muualla 
 Yhtyeen kotisivu
 Yle Arkivet: Cats on Fire gästar Min Morgon 

Suomalaiset rockyhtyeet
An Ocean Between Us


An Ocean Between Us on metalcore-yhtye As I Lay Dyingin neljäs studioalbumi. Metal Blade Records julkaisi albumin 21. elokuuta 2007. Julkaisuajankohtana albumi pääsi albumimyynnillään Billboardin Top 200 -listalla sijalle 8, ja myyntilukumäärä oli lähes 39 000.

Kappale ”Nothing Left” sai Grammy-ehdokkuuden luokassa "Best Metal Performance" vuonna 2007.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Tim Lambesis – laulu
 Phil Sgrosso – kitara
 Nick Hipa – kitara
 Josh Gilbert – basso
 Jordan Mancino – rummut

Arvostelut 
 Allmusic: 
 Imperiumi.net: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2007 albumit
As I Lay Dyingin albumit
Roméo Dallaire

Roméo Alain Dallaire O.C., CMM, GOQ, MSC, CD (25. kesäkuuta 1946 Denekamp, Alankomaat) on kanadalainen senaattori ja entinen armeijan upseeri arvoltaan kenraaliluutnantti. Dallaire toimi YK:n UNAMIR-joukkojen komentajana Ruandassa kansanmurhan aikana.

Dallaire meni Kanadan puolustusvoimien palvelukseen 1964. Vuonna 1989 hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi. Heinäkuussa 1993 Dallaire nimitettiin YK:n Ugandan ja Ruandan sotilastarkkailujoukon () komentajaksi. UNOMUR liitettiin pian YK:n avustusoperaatioon Ruandassa () ja Dallairesta tuli tämän operaation komentaja. UNAMIR:n tarkoitus oli valvoa vastasolmitun Arushan rauhansopimuksen toimeenpanoa, mutta hän joutui pian uudelleen käynnistyneen sisällissodan ja kansanmurhan todistajaksi. Operaation aikana Ruandassa murhattiin 800 000 ihmistä.

UNAMIR-operaation jälkeen Dallaire toimi Kanadan 1. divisioonan komentajana ja armeijan varakomentaja ja sai kenraaliluutnantin ylennyksen. Hän toimi myös puolustusministeriössä apulaisvarapuolustusministerinä. Dallaire jäi eläkkeelle armeijan palveluksesta vuonna 2000.

Dallairen kirja Shake Hands with the Devil: The Failure of Humanity in Rwanda (), joka kertoo hänen kokemuksistaan Ruandan operaatiossa, nousi myyntimenestykseksi ympäri maailmaa. Hänen seuraava kirjansa oli Shake Hands With the Devil: The Journey of Roméo Dallaire. Hänen kokemusten pohjalta on valmistunut elokuva Shake Hands With the Devil (2007).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kanadalaiset kenraalit
Kanadan senaattorit
Officer of the Order of Canada
Grand Officer of the National Order of Quebec
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Ruandan kansanmurha
Itsellinen

Itsellinen tarkoitti sääty-yhteiskunnan ajan Suomessa maaseudulla asunutta henkilöä, joka ei saanut elatustaan omasta maanviljelystään eikä ollut vakinaisesti kenenkään palveluksessa.

Pääansionsa itselliset saivat tekemällä muuta kuin maatöitä, esimerkiksi toimimalla käsityöläisinä. He asuivat vuokralla toisen omistamassa asunnossa ja maksoivat asumisestaan joko rahalla tai työnteolla. Itsellisillä saattoi olla myös omaa pientä viljelystä ja muutamia kotieläimiäkin. 

Itselliset kuuluivat 1700-luvulla suomalaisessa maaseutuyhteisössä tilattomaan väestöön ja samalla yhteiskunnan alimpaan kerrokseen mäkitupalaisten ja palkollisten ohella. Tämänaikaisen länsisuomalaisen kylän rakenteessa itsellisten mökit sijaitsivat kylän laitamilla, kun taas vauraamman väen asutus muodosti kylän ytimen.

Itsellinen fiktiossa 

Kirjallisuudessa itsellisiä esiintyy jonkin verran; eräät tunnetuimmat ovat Artturi Järviluoman näytelmän Pohjalaisia itselliset Kaisa ja Salttu, jotka ovat tarinan tärkeitä sivuhenkilöitä.

Katso myös
 Loinen
 Mäkitupalainen
 Palkollissääntö
 Palvelupakko

Lähteet

Suomen asutus- ja yhteiskuntahistoria
Maatalouden historia
Sääty-yhteiskunta