joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Richie Hawtin

Richie Hawtin (s. 4. heinäkuuta 1970, Banbury, Oxfordshire, Englanti) on kanadalainen elektronisen musiikin artisti ja kansainvälisesti keikkaileva DJ. Hawtin oli yksi merkittävimmistä Detroit-teknon toisen aallon artisteista 1990-luvun alkupuolella. Hänet tunnetaan Plastikman-aliaksen alla julkaisemistaan synkistä, minimalistisista kappaleistaan.

Hawtin soittaa DJ-seteissään minimalistista teknoa, jota hän höystää ekvalisaattorikikoilla ja rumpukoneella. Hawtin perusti John Acquavivan kanssa Plus 8 -levymerkin toukokuussa 1990, ja Minus-levymerkin vuonna 1998 Berliinissä, jossa hän nykyään myös asuu.

Hawtin on levyttänyt myös nimillä F.U.S.E., Concept 1, Circuit Breaker, The Hard Brothers, Hard Trax, Jack Master ja UP!. Hän on myös esiintynyt ja levyttänyt muiden artistien kanssa nimillä 0733, Cybersonik, Final Exposure, Spawn ja States Of Mind. Pete Namlook tuotti Hawtinin kanssa From Within -albumisarjan.

Valikoitu diskografia
 F.U.S.E.: Dimension Intrusion, 1993
 Plastikman: Sheet One, 1993
 Plastikman: Musik, 1994
 Plastikman: Recycled Plastik, 1994
 Richie Hawtin: Concept 1 96 VR, 1998
 Richie Hawtin: Concept 1 96 CD, 1998
 Plastikman: Consumed, 1998
 Plastikman: Artifakts [bc], 1998
 Richie Hawtin: Decks, EFX & 909, 1999
 Richie Hawtin: DE9: Closer to the Edit, 2001
 Plastikman: Closer, 2003
 Richie Hawtin: DE9 | Transitions, 2005

Aiheesta muualla
 Richie Hawtinin virallinen sivusto
 Richie Hawtin Discogs.comissa
 Minus-levymerkki 
 Plus 8 -levymerkki

Kanadalaiset DJ:t
Kanadalaiset elektronisen musiikin artistit
Kanadalaiset tekno-artistit
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
10 000 metrin juoksu

10 000 metrin juoksu on yleisurheilun kestävyysjuoksumatka, joka juostaan juoksuradalla. 10 000 metriä on yleisurheilun arvokisaohjelmassa.

Kymppitonni on alun perin metriseen järjestelmään mukautettu sovellus kuuden mailin (9 656 m) juoksukilpailusta. 400 metrin mittaisella juoksuradalla kymmenen kilometriä on yhteensä 25 täyttä kierrosta. 10 000 metriä on pisin arvokilpailuissa radalla juostava matka. Se vaatii paljon kestävyyttä, mutta kuitenkin myös nopeutta, koska juoksut päättyvät usein loppukirikamppailuihin. Ensimmäistä kertaa matka oli miehillä olympiaohjelmassa vuoden 1912 olympiakisoissa, ja naisilla 1988 Soulissa. Nykyaikana ”kymppiä” juostaan melko harvoin arvokisojen ulkopuolella sen pitkän keston takia.

Haamurajojen rikkojat

Miehet 
31 minuuttia – 30.58,8  1911 – Jean Bouin – Ranska
30 minuuttia – 29.52,6  1939 – Taisto Mäki – Suomi
29 minuuttia – 28.54,2  1954 – Emil Zátopek – Tšekkoslovakia
28 minuuttia – 27.39,4  1965 – Ron Clarke – Australia
27 minuuttia – 26.58,38 1993 – Yobes Ondieki – Kenia

Naiset 
32 minuuttia – 31.35,3  1982 – Mary Decker – Yhdysvallat
31 minuuttia – 30.59,42 1985 – Ingrid Kristiansen – Norja
30 minuuttia – 29.31,78 1993 – Wang Junxia – Kiina

10 000 metrin juoksu arvokilpailuissa

10 000 m olympialaisissa

10 000 metrin juoksumatka on kuulunut olympialaisten lajivalikoimaan vuodesta 1912. Eniten kultamitaleita ovat saaneet suomalaisurheilijat. Suomeen on tullut kaikkiaan seitsemän olympiavoittoa. Toiseksi menestynein maa on Etiopia kuudella kultamitalillaan. Neuvostoliitolla on kaksi miesten mestaruutta ja yksi naisten voitto. Myös Marokolla, Tšekkoslovakialla ja Iso-Britannialla on kaksi miesten kultamitalia. Naisten 10 000 m on ollut olympialajina vuodesta 1988. Naisten menestynein maa on Etiopia.

Menestyneimmät miesjuoksijat ovat kaksi olympiakultaa voittaneet Suomen Paavo Nurmi (1920 ja 1928) ja Lasse Virén (1972 ja 1976), Tšekkoslovakian Emil Zátopek (1948 ja 1952), Etiopian Haile Gebrselassie (1996 ja 2000), Kenenisa Bekele (2004 ja 2008) sekä Iso-Britannian Mohamed Farah (2012 ja 2016). Naisten juoksussa kahteen olympiakultaan ovat yltäneet Etiopian Derartu Tulu (1992 ja 2000) ja Tirunesh Dibaba (2008 ja 2012).

Mitalistit

10 000 m yleisurheilun MM-kilpailuissa

Yleisurheilun MM-kilpailuissa ovat parhaiten menestyneet etiopialaiset ja kenialaiset juoksijat. Eniten maailmanmestaruuksia ovat saavuttaneet Etiopian Haile Gebreselassie ja Kenenisa Bekele, molemmat ovat voittaneet MM-kultaa neljästi. Naisten matkalla menestynein urheilija on kolme MM-kultaa voittanut Etiopian Tirunesh Dibaba.

Mitalistit

Ennätykset

Miehet

Lähteet:

Naiset

Lähteet:

Lähteet

Kestävyysjuoksu
Yleisurheilun olympialajit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Shuriken

Shurikenit ovat heitettäviä teräaseita. Shurikenia käsittelevää taistelutaitoa kutsutaan shuriken-jutsuksi ().

Vastoin yleisiä uskomuksia, shurikeneja ei suunniteltu käytettäväksi ensisijaisena aseena, vaan harhauttamiseen tai taktiseksi aseeksi. Luultavasti shurikenin tarkoitus oli vammauttaa tai kiinnittää vastustajan huomio hetkeksi muualle. Hyökkäykseen lähtevä vihollinen saatiin mahdollisesti hämmentymään teräaseen osuessa; näin saatiin hiukan lisäaikaa oman vastatekniikan tuottamiseen. Hyvin harvoin tällainen pieni teräase sai aikaiseksi vakavia vammoja puhumattakaan kuolemasta.

Shurikeneja on kahta päätyyppiä: nuolimaisia heittopiikkejä ja pyöreitä heittotähtiä.

Heittonuoli, bo shuriken 

Samuraiden shurikenina saatettiin käyttää pitkän miekan yhteydessä kuljetettua syömävälinettä jota opeteltiin varta vasten heittämään, shurikenina käytettiin myös teroitettuja hiusneuloja, tavallisia, isoja rautanauloja tai metallisia syömäpuikkoja, jollaiset olivat yleisiä Koreassa. Joissain tapauksissa bo shurikenit oli tehty varta vasten heittoaseiksi, niitä saatettiin kantaa näkyvillä varustuksen yhteydessä esimerkiksi käsivarren tai säären suojuksessa, jossa ne toimivat lisäsuojana jos niille ei taistelussa ollut käyttöä.

Vanhimman katkeamattoman Japanilaisen bujutsu-koulukunnan Tenshin shōden Katori shintō-ryūn heittopiikin käyttötekniikat ovat tehokkaita noin seitsemän metrin etäisyydelle saakka. Tämä tarkoittaa, että heittopiikkien käytön hallitseva voi puolustautua salkoaseella (keihäs yari tai naginata) varustautunutta vastaan tarvitsematta jäädä näiden tehokkaalle toimintaetäisyydelle. Tämän tyylisuunnan bo shuriken on noin 17 cm pitkä.

Heittotähti, hira shuriken 

Heittotähti tunnetaan myös nimillä shaken, shashuriken ja kurumaken. Ne ovat olleet käytössä ninjoilla ja samurailla. Todennäköisesti heittotähdet olivat enemmänkin ninjojen välineistöä kuin samurailuokan aseita.

Heittotähdissä oli useita teriä, joskin neliteräiset olivat yleisempiä, sillä moniteräisempiä pidettiin liian huomiota herättävinä tai vaikeina käsitellä. Heittotähtiä voitiin myös käyttää harvinaisemmilla tavoilla kuten iskemällä teräviä heittotähtiä maahan "miinaksi".

Shurikenit Suomessa 

Suomessa järjestyslaki kieltää shurikenien valmistuksen, maahantuonnin, kaupan sekä hallussapidon yleisellä paikalla ja yleisellä paikalla olevassa kulkuneuvossa.

Lähteet
 
 
 
 

Viitteet

 Japanilaiset teräaseet
Heittoaseet
Jari Porttila

Jari Juhani Porttila (s. 2. helmikuuta 1960 Helsinki) on suomalainen urheilutoimittaja. Porttila on työskennellyt muun muassa MTV3:n palveluksessa sekä Iltalehdessä ja Uudessa Suomessa. Nykyään Porttila toimii Maximusport-urheilusivuston päätoimittajana. Hän kirjoittaa ja tekee video-juttuja myös Ilta-Sanomiin ja toimii yleisurheilun selostajana CMore kanavalla. Hänellä on myös oma youtube-ohjelma Kisakatsomo.

Ura 
Porttila toimi vuodesta 1982 lähtien Uuden Suomen ja Iltalehden toimittajana, vuodesta 1987 lähtien Urheilutoimituksen ja Kotimaan toimituksen päällikkönä Uudessa Suomessa.

Porttila siirtyi 1992 MTV:lle ja oli perustamassa vuodesta 1994 lähtien päivittäin lähetettyä urheilun uutisohjelmaa, Tulosruutua, jonka tuottajana hän toimi vuoteen 1998.

Porttila on ollut toimittajana paikanpäällä 12 eri olympialaisissa, ensimmäisen kerran 1984 Los Angelesissa. 

Porttila oli tutkimassa suomalaishiihtäjien doping-käryn taustoja vuoden 2001 Lahden hiihdon MM-kilpailuissa. Hän kirjoitti aiheesta kirjan Karpaasin käry yhdessä Jari Isometsän kanssa. Vuonna 2017 Porttila kirjoitti kirjan Talvilajien Olympiasankarit ja 2020 julkaistiin hänen kirjoittamansa Siiri Rantasen elämäkerta Siiri ”Äitee” Rantanen.

Marraskuussa 2008 Porttila palkittiin Suomen Olympiakomitean ansiomitalilla.

Muuta 
Porttila osallistui kevään 2015 eduskuntavaaleihin Keskustan ehdokkaana Helsingin vaalipiirissä. Hän sai 318 ääntä eikä tullut valituksi.

Perhe 

Porttilan poika on urheilutoimittaja Kimmo Porttila.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Porttilan kolumnit MTV:n sivulla
 

Suomalaiset urheiluselostajat
Suomalaiset urheilutoimittajat
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Ihmisryöstö

Ihmisryöstö eli kidnappaus () on rikos, jossa henkilö kaapataan eli hänen vapautensa viedään vastoin hänen tahtoaan. Englanninkielisen vastineen kidnapping alkuperäinen merkitys on kirjaimellisesti lapsenryöstö, mutta nykyään sana viittaa yhtä lailla aikuisiin.

Ihmisryöstöt ovat rikollisryhmien yleinen rahanansaitsemiskeino epävakailla alueilla. Motiivina ovat lunnasrahat. Esimerkiksi Nigerian öljyntuotantoalueilla Nigerin deltassa on kaapattu noin 100 ulkomaalaista vuodessa. Heidät vapautetaan keskimäärin 500 000 dollarin lunnasrahoja vastaan.

Nykyään kidnappaus on maailman yleisimpiä rikoksia ja FBI:n etsintäkuuluttamista suurin osa on kidnappaajia.

Katso myös 

 Lapsikaappaus
 Panttivanki
 Muilutus

Lähteet
Vaahterantervatäplä

Vaahterantervatäplä (Rhytisma acerinum) on erityisesti vaahteran lehdillä elävä sieni, joka tekee lehdet ruskealaikkuisiksi. Laikut ilmaantuvat lehtiin syyskesäisin. Ne ovat ensin vaaleanvihreitä tai keltaisia, ja muuttuvat myöhemmin ruskeiksi tai mustiksi. Tervatäplä on yleinen Keski- ja Etelä-Suomessa kaikkialla, missä kasvaa vaahteroitakin. Sienestä ei ole juurikaan haittaa puun hyvinvoinnille.

Eräiden tutkimusten mukaan tervatäplää voidaan käyttää rikkidioksidin bioindikaattorina; seuduilla, joiden ilman rikkidioksidipitoisuus on korkea, esiintyy suhteessa vähemmän tervatäplää.

Lähteet 

Kotelosienet
Veiksel

Veiksel (,  , , , , ) on Puolan läpi virtaava ja maan pisin joki. Sen pääuoman pituus on 1 064 kilometriä. 

Joen valuma-alue on 194 000 neliökilometriä. Tämä kattaa suuren osan Puolaa ja alueita myös Slovakiasta, Ukrainasta ja Valko-Venäjästä. Joen keskivirtaama on 1 100 kuutiometriä sekunnissa. Veiksel laskee Gdańskinlahteen Itämeressä.

Joen pääuoman varrella sijaitsevat muun muassa Krakovan, Varsovan, Toruńin ja Gdańskin kaupungit. Jokisuiston muissa haaroissa ovat muun muassa  Tczew, Malbork ja Elbląg.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Puolan joet
Puolan liikenne

Seulonnan keskeiset artikkelit
Vähä-Puolan voivodikunta
Malbork

Malbork () on kaupunki Malborkin piirikunnassa Pommerin voivodikunnassa Puolan luoteisosassa. Kaupungin asukasluku oli 38 950 vuonna 2015. Kaupunki perustettiin vuonna 1274 Marienburgin linnan edustalle. Itse linna on suurikokoinen Saksalaisen ritarikunnan päälinna, joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Tannenbergin taistelu vuonna 1410 muutti voimasuhteita niin, että linna puolalaistui.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kaupungin verkkosivusto

Pommerin voivodikunnan kaupungit
Pietarsaaren seutukunta

Pietarsaaren seutukunta () on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu viisi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 154.

Kunnat

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Concordia - Pietarsaaren seudun Elinkeinokeskus
 Kruunupyyn kunnan kotisivut 
 Luodon kunnan kotisivut 
 Pedersören kunnan kotisivut 
 Pietarsaaren kaupungin kotisivut 
 Uusikaarlepyyn kaupungin kotisivut

Pohjanmaan maakunnan seutukunnat
Suupohjan rannikkoseutu

Suupohjan rannikkoseutu () on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 153. Suomenkielisen nimensä mukaisesti seutukunta käsittää sitä laajemman epävirallisen Suupohjan alueen rannikkokunnat. Rannikkoseudun itäpuolella Etelä-Pohjanmaan maakuntaan kuuluva Suupohjan seutukunta kattaa loput Suupohjan alueesta.

Seutukunnan ruotsinkielinen nimi voidaan kääntää "Etelä-Pohjanmaaksi", Etelä-Pohjanmaan maakunnan ruotsinkielisen nimen sen sijaan ollessa Södra Österbotten eli "Eteläinen Pohjanmaa".

Kunnat

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kustnet 
 Kaskisten kaupungin kotisivut
 Kristiinankaupungin kotisivut 
 Närpiön kaupungin kotisivut

Pohjanmaan maakunnan seutukunnat
Lohjan seutukunta

Lohjan seutukunta oli yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsi Etelä-Suomen läänissä, Uudenmaan maakunnassa. Kun seutukunta yhdistettiin vuoden 2009 alussa Helsingin seutukuntaan, siihen kuului kuusi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero oli 012.
__notoc__

Kunnat lakkautushetkellä

Historia 
 1. tammikuuta 1997 Lohjan kaupunki ja Lohjan kunta yhdistyivät uudeksi Lohjan kaupungiksi.
 1. tammikuuta 2009 Sammatti liitettiin Lohjaan samalla kun seutukunta lakkasi.

Seutukunnan lakkauttamisen jälkeiset muutokset 
 1. tammikuuta 2013 Nummi-Pusula ja Karjalohja liitettiin Lohjaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Karjalohjan kunnan kotisivut
 Karkkilan kaupungin kotisivut
 Lohjan kaupungin kotisivut
 Nummi-Pusulan kunnan kotisivut 
 Vihdin kunnan kotisivut

Uudenmaan maakunnan seutukunnat
Suomen entiset seutukunnat
Raaseporin seutukunta

Raaseporin seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 014. Lankapuhelinsuuntanumerona seutukunnassa on käytössä Hangossa ja Raaseporissa 019 sekä Inkoossa 09.
__notoc__

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2009 Tammisaaren yhdistyttyä Karjaan ja Pohjan kanssa Raaseporin kaupungiksi seutukunnan nimi muuttui Tammisaaren seutukunnasta Raaseporin seutukunnaksi.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Hangon kaupungin kotisivut
 Inkoon kunnan kotisivut
 Raaseporin kaupungin kotisivut

Uudenmaan maakunnan seutukunnat
Sudenpentujen käsikirja

Sudenpentujen käsikirja on Disneyn sarjakuvamaailmassa seikkailevan Sudenpennut-partiojärjestön kuuluisa käsikirja, joka sisältää lähes kaiken mahdollisen tiedon. Se esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1954 Carl Barksin tarinassa Atlantiksen arvoitus. Kirjan tekijä on nimetön, eivätkä erään tarinan mukaan edes Sudenpentu-järjestön johtohahmot tiedä kirjailijaa.

Käsikirja on taskukokoinen teos, mutta teoksesta löytyy lähes kaikki tarvittava tieto erittäin nopeasti. Se sisältää esimerkiksi tietoja kadonneista aarteista, tarkkoja historiallisia ja teknisiä tietoja, ja oppaita niin ihmis- kuin eläinkieltenkin puhumiseen (myös tuhansia vuosia sitten kuolleiden kielten, joita eivät hallitse edes tutkijat). Kaikki käsikirjan tieto on löydettävissä laajasta hakemistosta, jota jokaisen sudenpennun tulee osata käyttää nopeasti vaaratilanteessakin. Se ei kuitenkaan sisällä sellaisia tietoja, jotka sudenpennun pitäisi tietää ollakseen sudenpentu. 

Sarjakuvassaan Kadonneen kirjaston vartijat Don Rosa loi käsikirjalle historian, joka selittää sen kaikkitietävyyden. Rosan mukaan kirjan pohjana ovat muinaisen Aleksandrian kirjaston papyruskääröt, jotka sisälsivät kaiken antiikin ajan tiedon. Tämä kokoelma säilyi erilaisina kopioina läpi historian, ja siihen lisäsivät tietoa lukuisat oppineet, kuten Kristoffer Kolumbus ja Marco Polo. Kokoelma päätyi lopulta sir Francis Draken haltuun, joka sijoitti sen Pohjois-Amerikan länsirannikolle perustamaansa linnakkeeseen, salaiseen maanalaiseen huoneeseen. Myöhemmin Julle Ankanpää perusti samalle paikalle Ankkalinnan, löysi kokoelman ja antoi siitä muodostetun, vuonna 1901 painetun kirjan pojalleen Kornelius Ankanpäälle. Tämä perusti Sudenpentu-järjestön Aleksandrian kadonneen kirjaston vartijoiden innoittamana.

Varsinaista käsikirjaa saavat käyttää vain sudenpennut, mutta Don Rosan mukaan käsikirjasta on olemassa myös sudenpentujen kokelaille tarkoitettu pienoisversio, joka sisältää ”vain parin tietosanakirjasarjan aineiston”.

Aiheesta muualla 
 Kuka kukin Ankkalinnassa – Sudenpentujen käsikirja. 

Aku Ankka -sarjakuvan maailma
Kuvitteelliset kirjat
Loviisan seutukunta

Loviisan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 202.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2001 Myrskylä ja Pukkila siirtyivät Porvoon seutukuntaan.
 1. tammikuuta 2010 Liljendal, Pernaja ja Ruotsinpyhtää muodostivat Loviisan kanssa uuden Loviisan kaupungin.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Lapinjärven kunnan kotisivut
 Loviisan kaupungin kotisivut

Uudenmaan maakunnan seutukunnat
Radioteleskooppi

Radioteleskooppi on radiotähtitieteessä käytettävä havaintoväline, jolla tehdään havaintoja sähkömagneettisen spektrin radiosäteilyn alueen aallonpituuksilla. Aaltojen keräämiseen käytetään tavallisesti suurta parabolista peiliantennia. Radioteleskoopit ovat tavallisesti hyvin suurikokoisia, verrattuna vaikkapa valon havainnointiin käytettyihin optisiin kaukoputkiin, koska radioaaltojen aallonpituus on huomattavasti valoa pitempi.  Usein radioteleskooppeja on yhdistetty toisiinsa interferometrian avulla, jolloin ne toimivat yhtenä suurena teleskooppina.

Radioteleskooppeja 
Maailman suurin yksittäinen radioteleskooppi on Venäjällä sijaitseva RATAN-600, jossa on maan tasalla oleva rengasmainen 576 metrin läpimittainen antenni. Euroopan suurin radioteleskooppi on halkaisijaltaan 100 metriä ja sijaitsee Effelsbergissä Saksassa. Se oli maailman suurin täysin suunnattava radioteleskooppi, kunnes 100 × 110 metrin kokoinen Green Bank -teleskooppi otettiin käyttöön vuonna 2000. Suomen merkittävin 13,7 metrinen radioteleskooppi sijaitsee Metsähovin radiotutkimusasemalla Kirkkonummella.

Kiinan FAST (Five hundred meter Aperture Spherical Telescope) radioteleskooppi on maailman suurin. Radioteleskoopin halkaisija on nimensä mukaisesti 500 metriä.

Very Large Array (VLA) on New Mexicossa Yhdysvalloissa sijaitseva radioteleskooppiryhmä, jonka 27 kappaletta 25-metrisiä teleskooppeja on yhdistetty toisiinsa interferometrian avulla. Vielä suurempi ryhmä on Giant Metrewave Radio Telescope (GMRT) Intiassa, joka koostuu kolmestakymmenestä halkaisijaltaan 45-metrisestä teleskoopista 25 kilometrin suuruisella alueella. Pitkien aallonpituuksien tutkimista varten on Euroopassa suunnitteilla Low Frequency Array (LOFAR), jossa suuria määriä pieniä radioantenneja joiden peruslinja on Alankomaissa 100 kilometriä ja muualla Euroopassa 1 500 kilometriä. Teleskooppien suunniteltu yhteispinta-ala olisi neliökilometrin suuruinen.

Merkittäviä radioteleskooppeja

Historia 
1900-luvun alussa yritettiin havaita Auringon radiosäteilyä. Yritykset kuitenkin epäonnistuivat vastaanottimien alhaisen herkkyyden vuoksi. Kokeissa tutkittiin lisäksi pitkiä aallonpituuksia, jotka ionosfäärin vuoksi eivät pääse maanpinnalle saakka. Ensimmäiset havainnot taivaalta tulevasta radiosäteilystä tehtiin vuonna 1932, kun amerikkalainen insinööri Karl Jansky tutki ukkosen radioliikenteelle aiheuttamia häiriöitä 20,5 MHz:n taajuudella (14,6 m).

Lähteet

Kirjallisuutta
Porvoon seutukunta

Porvoon seutukunta () on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Siihen kuuluu neljä kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 201.
__notoc__

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2001 Myrskylä ja Pukkila siirtyivät Loviisan seutukunnasta Porvoon seutukuntaan.
 1. tammikuuta 2011 Sipoo siirtyi seutukunnasta Helsingin seutukuntaan.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Askolan kunnan kotisivut
 Myrskylän kunnan kotisivut
 Porvoon kaupungin kotisivut
 Pukkilan kunnan kotisivut

Uudenmaan maakunnan seutukunnat
Vaasan seutukunta

Vaasan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa.  seutukunnassa oli  asukasta. Seutukuntaan kuuluu kuusi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 152.
__notoc__

Kunnat

Historia 

 1. tammikuuta 2007 Maksamaa ja Vöyri yhdistyivät Vöyri-Maksamaan kunnaksi.
 1. tammikuuta 2011 Oravainen ja Vöyri-Maksamaa yhdistyivät Vöyrin kunnaksi.
 1. tammikuuta 2013 Vähäkyrö Kyrönmaan seutukunnasta liittyi Vaasan kaupunkiin.
1. tammikuuta 2021 Laihia siirtyi seutukuntaan lakkautetusta Kyrönmaan seutukunnasta.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Vaasanseudun Kehityksen kotisivut
 Korsnäsin kunnan kotisivut
 Laihian kunnan kotisivut
 Maalahden kunnan kotisivut
 Mustasaaren kunnan kotisivut
 Vaasan kaupungin kotisivut
 Vöyrin kunnan kotisivut

Pohjanmaan maakunnan seutukunnat
Vakka-Suomen seutukunta

Vakka-Suomi () on yksi Suomen seutukunnista, ja sen EU:n alueluokittelun mukainen LAU 1 -numero on 024. Seutukuntaan kuuluvat Uudenkaupungin ja Laitilan kaupungit sekä neljä muuta kuntaa.

Seutukuntaan ovat kuuluivat vuoteen 2007 asti Mietoinen ja Mynämäki. 1. tammikuuta 2007 Mietoinen yhdistyi Mynämäen kanssa ja samalla Mynämäki siirtyi Turun seutukuntaan.

Vakka-Suomen seutukunnan kunnat

Kuntaliitokset 
Vakka-Suomessa on tehty neljä kuntaliitosta, joissa kaikissa on ollut kyse Uudenkaupungin ja jonkin sen naapurikunnan liitoksesta. Kaikki liitokset ovat ajalta ennen seutukunnan perustamista. Suluissa olevat vuosiluvut tarkoittavat vuotta, jolloin kuntaliitos tapahtui.
 Uudenkaupungin maalaiskunta (ei vaakunaa) (1969)
  Pyhämaa (1974)
  Lokalahti (1981)
  Kalanti (1993)

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Vakka-Suomen seutukunta
 Kustavin kotisivut
 Laitilan kotisivut
 Pyhärannan kotisivut
 Taivassalon kotisivut
 Uudenkaupungin kotisivut
 Vehmaan kotisivut

 Vakka-Suomen Kehityskeskus (toimimaton linkki) 

Varsinais-Suomen maakunnan seutukunnat
Salon seutukunta

Salon seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 022.

Kesäkuussa 2006 valmistunut selvitys suositteli kaikkien Salon seutukunnan yhdistämistä yhdeksi kunnaksi. Kunnista kaikki paitsi Somero päättivätkin yhdistyä vuoden 2009 alussa.

 seutukunnassa oli  asukasta.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2009 seutukunnan kunnista Halikko, Kiikala, Kisko, Kuusjoki, Muurla, Perniö, Pertteli, Salo, Suomusjärvi ja Särkisalo yhdistyivät Salon kaupungiksi.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Salon seutu
 Salon kaupungin kotisivut
 Someron kaupungin kotisivut

Varsinais-Suomen maakunnan seutukunnat
Loimaan seutukunta

Loimaan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa. Siihen kuuluu kuusi kuntaa, sen seutukuntaluokitus on 025 ja se kuuluu EU:n alueluokituksen NUTS-luokkaan FI1C1.  seutukunnassa oli  asukasta.

Yksi Loimaan seutukunnan alueista on Auranmaa, johon kuuluvat kaikki seutukunnan kunnat Loimaata lukuun ottamatta. Siellä julkaistaan Auranmaan viikkolehti -nimistä lehteä.

Loimaan seutukunta on myös osana Seutu-hanketta, joka on sisäasiainministeriön ja Suomen Kuntaliiton käynnistämä Seutukuntien tukihanke. Eduskunta on päättänyt jatkaa hanketta vuoden 2012 loppuun asti. Hankkeen tavoitteena on edistää kuntien vapaaehtoista yhteistyötä palvelutuotannossa, elinkeinopolitiikassa sekä ympäristön ja maankäytön kehittämisessä.

Aura ja Pöytyä ovat halukkaita siirtymään Turun seutukuntaan, mutta seutukuntasiirtoja ei ole mahdollista tehdä, kun kunta- ja palvelurakenneuudistus on kesken.

Kunnat

Historia 

 1. tammikuuta 2005 Loimaa ja Loimaan kunta yhdistyivät Loimaan kaupungiksi.
 1. tammikuuta 2005 Karinainen ja Pöytyä yhdistyivät Pöytyän kunnaksi.
 1. tammikuuta 2009 Yläne liittyi Pöytyään.
 1. tammikuuta 2009 Mellilä ja Alastaro liittyivät Loimaaseen.
 1. tammikuuta 2015 Tarvasjoki jätti Loimaan seutukunnan yhdistyessään Turun seutukuntaan kuuluvan Liedon kanssa.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Loimaan seutukunnan kotisivut
 Auran kunnan kotisivut
 Kosken Tl kunnan kotisivut
 Loimaan kaupungin kotisivut
 Marttilan kunnan kotisivut
 Oripään kunnan kotisivut
 Pöytyän kunnan kotisivut
 Yläneen kotisivut

Varsinais-Suomen maakunnan seutukunnat
Kaakkois-Pirkanmaan seutukunta

Kaakkois-Pirkanmaan seutukunta oli Pirkanmaan maakunnassa sijainnut Suomen seutukunta, joka lakkasi vuoden 2011 alusta. Seutukuntaan kuului perustettaessa neljä kuntaa ja lakkautettaessa kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero oli 062.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 1994 seutukuntajako tuli Suomessa voimaan ja Kaakkois-Pirkanmaan seutukuntaan kuuluivat Kuhmalahden, Luopioisten, Pälkäneen ja Sahalahden kunnat.
 1. tammikuuta 2005 Sahalahti poistui seutukunnasta yhdistyessään Tampereen seutukuntaan kuuluvan Kangasalan kanssa.
 1. tammikuuta 2007 Luopioinen ja Pälkäne yhdistyivät Pälkäneen kunnaksi.
 1. tammikuuta 2011 Kuhmalahti liitettiin Tampereen seutukuntaan kuuluvaan Kangasalaan, ja myös Pälkäneen kunta siirtyi Tampereen seutukuntaan, jottei se olisi jäänyt seutukuntansa ainoaksi kunnaksi. Näin Kaakkois-Pirkanmaan seutukunta lakkasi olemasta.

Suomen entiset seutukunnat
Luoteis-Pirkanmaan seutukunta

Luoteis-Pirkanmaan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 061.

Kunnat

Historia 

 1. tammikuuta 2007 Viljakkala poistui seutukunnasta yhdistyessään Tampereen seutukuntaan kuuluvan Ylöjärven kanssa.
 1. tammikuuta 2010 Hämeenkyrö siirtyi Tampereen seutukuntaan

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Luoteis-Pirkanmaa
 Ikaalisten kaupungin kotisivut
 Kihniön kunnan kotisivut
 Parkanon kaupungin kotisivut

Pirkanmaan maakunnan seutukunnat
Balsapuu

Balsapuu (Ochroma pyramidale, syn. Ochroma lagopus) on malvakasvien (Malvaceae) heimoon kuuluva trooppinen puu, joka tunnetaan kevyestä puuaineksestaan (60–200 kg/m³). Se on balsapuiden (Ochroma) suvun ainoa laji.

Balsapuu kasvaa luonnonvaraisena pohjoisessa Etelä-Amerikassa ja Keski-Amerikassa. Sitä viljellään myös Aasiassa ja Afrikassa.

Balsapuu on erittäin nopeakasvuinen puu; se on jo kahden vuoden vanhana 4–6 metriä korkea ja hakkuukypsä 6–8 vuoden ikäisenä, jolloin sen korkeus on 16–22 metriä ja rungon paksuus noin 30 cm. Täysikasvuisen balsapuun korkeus voi olla 40 metriä ja rungon paksuus 100 cm.

Käyttö ja ominaisuudet 
Vanhastaan Etelä-Amerikan Tyynenmeren rannikon asukkaat ovat tehneet balsapuusta uppoamattomia kalastuslauttoja, minkä vuoksi eurooppalaiset valloittajat antoivat puulle nimeksi balsapuu (espanjan kielen lauttaa tarkoittavan sanan mukaan). Nämä lautat olivat Thor Heyerdahlin balsapuusta rakennetun Kon-tiki-aluksen esikuvia. Balsapuuta käytetään nykyään paljon pakkausmateriaalina keveytensä ja lämmöneristävyytensä vuoksi. Se on myös lentokoneiden, lennokkien ja eräiden uistimien rakennusaine. Muun muassa isobritannialaisen, toisen maailmansodan aikaisen, De Havilland Mosquito -hävittäjäpommikoneen rakennusmateriaalina on käytetty balsapuuta. Balsapuusta voidaan valmistaa myös erittäin hyvälaatuista paperia sen pitkien kuitujen ansiosta.

Balsapuuta voidaan helposti työstää kaikilla tavallisilla puuntyöstötyökaluilla, mutta leikkaavien terien on syytä olla hyvin teräviä. Vähänkin tylsynyt terä jättää balsapuuhun helposti rikkonaisen työstöpinnan. Hyvin hienon hiekkapaperin balsapuu tukkii. Liimaliitokset pitävät balsapuussa erinomaisesti, kun taas naulat ja ruuvit eivät pidä lainkaan. Balsapuulle soveltuvat myös tavalliset puun pintakäsittelyaineet.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Balsaworld (tietoa balsapuusta saksaksi)

Malvakasvit
Puut
D’Artagnan

Charles de Batz-Castelmore, Comte d’Artagnan (n. 1611 – 25. kesäkuuta 1673) palveli Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n muskettisotilaiden kapteenina ja kuoli Maastrichtin piirityksessä Ranskan-Hollannin sodan aikana. Alexandre Dumasin Kolme muskettisoturia -sarjan teokset perustuivat ranskalaisen kirjailijan Gatien de Sandrasin vuonna 1700 julkaisemaan d’Artagnanin osin kuvitteelliseen elämäkertaan.

D'Artagnan kirjallisuuden hahmona
D'Artagnan on Alexandre Dumasin klassikkoseikkailun Kolme muskettisoturia ja sen jatko-osien päähenkilö. D'Artagnan on varsin itsepäinen kirjallisuuden hahmo. Hän marssii Pariisin päätä pahkaa ja julistaa haluavansa kuninkaan muskettisoturiksi. Hänelle selviää hyvin pian, että muskettisoturiksi on hyvin hankalaa päästä ja tästä tulistuneena hän onnistuu järjestämään itsensä muutaman minuutin aikana kaksintaisteluun kolmen muskettisoturin kanssa.

Kaksintaistelujen aikana hän tajuaa haastaneensa erottamattomat ystävykset, jotka toimivat toinen toistensa sekundantteina. Hän ei ehdi miekkailla kovin kauan ensimmäisen kanssa, kun kardinaalin miehet tulevat haastamaan riitaa ja kaikki neljä asettuvat heitä vastaan. Yhteinen vastustaja saa miehet unohtamaan keskenäiset kinansa ja d'Artagnan oppii tuntemaan muskettisoturit lempinimillä Aramis, Porthos ja Athos. Jokaisella heistä on oma syynsä pitää todellinen nimensä salassa.

D’Artagnan kuuluu lähes koko Kolme muskettisoturia -kirjan ajan toiseen vartiokaartiin, mutta tarinan loppupuolella hänen unelmansa toteutuu ja tulisesta miehestä tulee muskettisoturi. D’Artagnan kokee muutenkin poikkeuksellisia seikkailuja ja saavuttaa muun muassa kuningattaren kiitollisuuden hoidettuaan hyvin arkaluontoisen asian pois päiväjärjestyksestä.

Todellinen d’Artagnan
Todellinen d’Artagnan oli nimeltään Charles de Batz-Castelmore d’Artagnan. Hän syntyi 1610-luvulla alempaan aateliin kuuluvaan sukuun ja liittyi jo nuorena musketöörikaartiin. Hän kunnostautui taidoillaan ja kiinnitti kardinaali Mazarinin huomion. Hän osallistui myös kuningas Ludvig XIV:n sotaretkiin. Yksityiselämässään hänellä oli vaikeuksia, sillä vaimo jätti hänet kuuden avioliittovuoden jälkeen. D’Artagnan kaatui Maastrichtin taistelussa 1673.

Marraskuussa 2008 ranskalainen historiantutkija Odile Bordaz ilmoitti paikallistaneensa D’Artagnanin haudan Pyhän Pietarin ja Paavalin kirkosta, Wolderista, läheltä Maastrichtia.

Lähteet

Kolme muskettisoturia -romaanin henkilöhahmot
Sisä-Savon seutukunta

Sisä-Savon seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Savon maakunnassa. Siihen kuuluu neljä kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 115.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2001 Sisä-Savon seutukuntaan kuulunut Karttula siirtyi Kuopion seutukuntaan

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sisä-Savon seutuyhtymä
 Rautalammen kunnan kotisivut
 Suonenjoen kaupungin kotisivut
 Tervon kunnan kotisivut
 Vesannon kunnan kotisivut

Pohjois-Savon maakunnan seutukunnat
Ylä-Savon seutukunta

Ylä-Savon seutukunta  on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Savon maakunnassa. Siihen kuuluu seitsemän kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 111.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2001 Maaninka siirtyi Kuopion seutukuntaan
 1. tammikuuta 2011 Varpaisjärven kunta liitettiin Lapinlahden kuntaan

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ylä-Savon Kehitys Oy
 Iisalmen kaupungin kotisivut
 Keiteleen kunnan kotisivut
 Kiuruveden kaupungin kotisivut
 Lapinlahden kunnan kotisivut
 Pielaveden kunnan kotisivut
 Sonkajärven kunnan kotisivut
 Vieremän kunnan kotisivut

Pohjois-Savon maakunnan seutukunnat
Kustaanmiekka

Kustaanmiekka () on saari Helsingin edustalla Suomenlahdessa. Kustaanmiekka on eteläisin kahdeksasta saaresta, jotka muodostavat Suomenlinnan kaupunginosan Helsingissä. Nykyisin kapeahko maakannas yhdistää sen viereiseen Susisaareen. Kustaanmiekalla sijaitsee merkittävä osa Suomenlinnan linnoituksesta, muun muassa Kuninkaanportti. Perimätiedon mukaan saari on nimetty Suomenlinnan linnoituksen rakennustöiden aikana syntyneen Ruotsin kruununprinssin Kustaan syntymän kunniaksi. Suomen hallitus teki jo vuonna 1919 päätöksen Kustaanmiekan säilyttämisestä historiallisena muistomerkkinä.

Salmi 

Nimellä Kustaanmiekka viitataan usein myös Kustaanmiekan salmeen, joka on 81 metrin levyinen salmi Kustaanmiekan ja Vallisaaren välissä Kustaanmiekan itäpuolella. Salmesta kulkevat muun muassa kaikki Eteläsatamasta lähtevät matkustaja-autolautat Linda Linen pika-aluksia lukuun ottamatta, jotka kulkevat normaalisti Suomenlinnan länsipuolella sijaitsevasta Särkänsalmesta.

Ilta-Sanomien elokuussa 2019 julkaistu artikkeli kuvasi Kustaanmiekan salmea Suomen rannikon hankalimmaksi paikaksi ja kansainvälisesti harvinaislaatuiseksi ellei ainutlaatuiseksi. Salmi on hyvin kapea, minkä lisäksi se tekee S-mutkan, mikä on aiheuttanut onnettomuuksia. Niistä vakavin tapahtui huhtikuussa 1995, kun M/S Tallink ajautui sumuisen sään ja muun liikenteen vuoksi poikkeukselliselle reitille ja törmäsi oikea kylki edellä Kustaanmiekan salmen äkkijyrkkään penkereeseen. Alukseen tuli vuoto ja laiva jouduttiin evakuoimaan.

Lähteet

Katso myös 
Luettelo Suomenlinnan rakennuksista

Aiheesta muualla

Suomenlinnan hoitokunnan ylläpitämät Suomenlinna-sivut, sisältää tietoa muun muassa alueen historiasta sekä alueen kartan.

Suomenlinna
Helsingin saaret
Vitrifikaatio

Vitrifikaatio tarkoittaa organismien kylmäsäilytystekniikkaa, jossa yli 60 % solujen sisältämästä vedestä korvataan suojaavilla kemikaaleilla ja keho kylmennetään nopeasti lasisiirtymälämpötilaan (−124 °C), jossa molekyylit liikkuvat jäätymisen sijaan aina vain hitaammin ja hitaammin, kunnes organismin kemia lopulta pysähtyy. Vitrifikaatiossa ei synny lainkaan jääkiteitä eikä jäädytysvaurioita, joten siinä mielessä tekniikkaa ei voi pitää suoranaisesti jäädyttämisenä. Kryoniikkaa harjoittavat yhtiöt suosivat nykyään vitrifikaatiota.

Aiheesta muualla 
Suomen Kryoniikkaseura: Mitä on vitrifikaatio?
Metla: Vitrifikaatio-menetelmällä onnistuttu ensimmäistä kertaa solukkoviljelyssä olevan rauduskoivun syväjäädytykseen

Biofysiikka
Biokemia

it:Criopreservazione
Carl Albert Edelfelt

Carl Albert Edelfelt (27. syyskuuta 1818 Karlshamn, Ruotsi – 5. maaliskuuta 1869 Helsinki) oli Suomessa vaikuttanut ruotsalainen arkkitehti.

Henkilöhistoria
Edelfelt oli sukujuuriltaan Itä-Göötanmaalta lähtöisin olevasta aatelissuvusta. Hän muutti isänsä kuoleman jälkeen enonsa luo Suomeen 14-vuotiaana ja jäi Suomeen. Hän opiskeli arkkitehdiksi ja sai nimityksen Hämeen lääninarkkitehdiksi vuonna 1855. Vuonna 1867 hänet nimitettiin yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajaksi. Edelfelt oli aatelissäädyssä valtiopäiväedustaja 1863–1864 ja 1867.

Edelfelt meni vuonna 1852 naimisiin porvoolaisen laivanvarustajan tyttären Alexandra Brandtin kanssa. Esikoisesta Albertista tuli Suomen tunnetuimpiin kuuluva taidemaalari. Carl Albert Edelfelt kuoli vuonna 1869 verensyöksyyn.

Suunnittelutöitä

Asemat 
Edelfeltin tunnetuin työ oli asemarakennusten suunnitteleminen Suomen ensimmäiselle rautatieosuudelle, Helsinki–Hämeenlinna-rautatielle. Alkuperäiset asemapaikkakunnat olivat Helsinki, Tikkurila, Järvenpää, Hyvinkää, Riihimäki, Turenki ja Hämeenlinna. Edelfelt suunnitteli asemat 1850-luvun lopussa, ja ne valmistuivat vuonna 1861. Pääteasemat Helsinki ja Hämeenlinna sekä tärkeä vaihtoasema Tikkurila saivat tiiliset asemarakennukset, muut tehtiin puusta. Vaikutteita Edelfeltin sanotaan saaneen saksalaisista ja sveitsiläisistä asemarakennuksista. Nykyaikaan asti ovat säilyneet Tikkurilan, Järvenpään, Hyvinkään ja Turengin alkuperäiset asemarakennukset. Helsingin asema purettiin vuonna 1918 Eliel Saarisen aseman valmistuttua, Hämeenlinnan asema tuhoutui sisällissodassa vuonna 1918, ja Riihimäen asema purettiin 1930-luvulla uuden aseman tieltä.

Kirkot 
Toimiessaan Hämeen läänin lääninarkkitehtina Edelfelt suunnitteli perusteellisen korjauksen vuonna 1806 valmistuneeseen Urjalan puukirkoon, joka vuonna 1869 toteutetun korjauksen jälkeen oli sekä ulko- että sisäasultaan goottilaista tyyliä. Kirkon sisäpuolen koristelua on sittemmin riisuttu, mutta ulkopuolelta kirkko on nykyäänkin lähes täydellisesti Edelfeltin suunnitelmien mukainen. Edelfelt suunnitteli myös Juvan kivikirkon sisustuksen ja ulkopuolen yksityiskohdat työ- ja detaljisuunnitelmineen ja oli kirkon rakennustyön valvoja. Kirkko valmistui vuonna 1863.

Muut työt 
Edelfeltin muista töistä tunnetuin on Helsingin yliopiston Arppeanum-rakennus. Vuonna 1869 Senaatintorin koilliskulmaan valmistunut, yliopiston rehtorin A. E. Arppen mukaan nimetty Arppeanum rakennettiin alkuaan yliopiston kemian laitosta ja museokokoelmia varten. Arppeanum edustaa venetsialaistyylistä uusrenessanssia, ja se on kuuluisa etenkin valurautaisesta, neljän kerroksen korkuisesta pääportaikostaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset aateliset
Ruotsalaiset arkkitehdit
Suomalaiset arkkitehdit
 Suomen suuriruhtinaskunnan aatelissäädyn valtiopäivämiehet
Vuonna 1818 syntyneet
Vuonna 1869 kuolleet
Jorma Huuhtanen

Jorma Kalevi Huuhtanen (s. 26. marraskuuta 1945 Soini) on suomalainen poliitikko, lääkäri ja Kansaneläkelaitoksen (Kela) entinen pääjohtaja. Ennen siirtymistään Kelaan hän toimi politiikassa keskustan kansanedustajana vuosina 1987–2000 sekä sosiaali- ja terveysministerinä vuosina 1992–1995. Ministeri Huuhtasesta tuli Eeva Kuuskosken luovuttua tehtävästä kesken kauden. Huuhtanen luopui kansanedustajan paikastaan syyskuussa 2000 siirryttyään Kelan pääjohtajaksi. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Markku Rossi.

Huuhtanen valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1973 ja yleislääketieteen erikoislääkäriksi 1980. Hallinnon pätevyystutkinnon hän suoritti vuonna 1985. Ennen siirtymistään politiikkaan Huuhtanen toimi johtavana terveyskeskuslääkärinä Enossa vuosina 1973–1974 ja Nilsiän terveyskeskuksen ylilääkärinä 1975–1999. Kuopion yliopisto myönsi Huuhtaselle vuonna 2000 lääketieteen kunniatohtorin arvon.

Huuhtasen vanhemmat olivat maanviljelijä Topi Huuhtanen ja emäntä Lyyli Lampivuo. Naimisiin Huuhtanen meni vuonna 1970 luonnontieteiden kandidaatin, toimitusjohtaja Laila Kourin kanssa. Heillä on pojat Teemu ja Samuli. Teemu on naimisissa juontaja Vappu Pimiän kanssa.

Huuhtanen jäi eläkkeelle Kelan pääjohtajan toimesta syksyllä 2010.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Kansanedustajat
Suomen Keskustan poliitikot
Suomen sosiaali- ja terveysministerit
Kuopion kaupunginvaltuutetut
Nilsiän kaupunginvaltuutetut
Pohjois-Savon vaalipiiri
Suomalaiset lääkärit
Kelan pääjohtajat
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomen asiain komitea

Suomen asiain komitea () oli valmistelukunta, joka ministerivaltiosihteerin apuna käsitteli hallitsijan ratkaistaviksi meneviä Suomen suuriruhtinaskunnan asioita vuosina 1811–1826 ja 1857–1891.

Tausta
Suomen asiain komitean juuret ovat niin sanotun Vanhan Suomen asioita valmistelleessa komiteassa, jonka valtiosihteeri Mihail Speranski korvasi Suomen asiain komissiolla vuonna 1809. Vuonna 1811 tämä huonosti toiminut komissio oli tullut tiensä päähän, ja Speranski halusi perustaa uuden Suomen asiain komitean ja Suomen valtiosihteerin viran. Perusteena tälle muutokselle käytettiin muuttunutta Suomen asemaa. Suomi ei enää ollut kuvernementti vaan ”valtio”, jolta tulisi paljon asioita suoraan keisarin ratkaistaviksi.

Merkitys
Suomen asiain komitean työ oli ratkaisevassa asemassa Suomen autonomian kannalta. Asioiden esittely ennen Suomen valtiosihteeriä hoidettiin Venäjän valtiosihteerin kautta. Tämä tarkoitti Suomen asioiden keskittymistä Venäjälle. Suomen asioiden komitea erotti Suomen asiat keisarikunnan muista asioista.

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 

Suomen suuriruhtinaskunta
Suomalaiset komiteat
Namanganin alue

Namanganin alue (, ) on hallinnollinen alue Uzbekistanin koillisosassa Ferganan laaksossa Keski-Aasiassa. Se rajoittuu pohjoisessa Kirgisiaan, idässä Andijonin alueeseen, etelässä Ferganan alueeseen ja Tadžikistaniin sekä lännessä Taškentin alueeseen. Alueen pinta-ala on 7 181 neliökilometriä, ja vuonna 2009 siellä oli noin 2 238 100 asukasta.

Hallinto 
Namanganin alue on yksi Uzbekistanin 12 alueesta. Paikallishallintoa varten alue on jaettu 11 piirikuntaan. Alueen pääkaupunki on Namangan (341 000 as.).

Maantiede 
Namanganin alue on pääasiassa ylänköaluetta. Aivan pohjoisimmassa osassa on vuoristoa. Alueen etelärajan tuntumassa virtaa Syrdarja. Alueella vallitsee mannerilmasto.

Talous 
Namanganin alueelta saadaan monia luonnonrikkauksia, kuten öljyä, maakaasua, kultaa, kvartsia, lyijyä ja kuparia. Alueen maatalous tuottaa puuvillaa, puutarha- ja karjataloustuotteita (muun muassa angoravillaa). Alueen teollisuus on kaivosteollisuuden ohella keskittynyt tekstiiliteollisuuteen.

Historia 
Ferganan laakso ja siis myös nykyinen Namanganin alue kuului 1700-luvulla Kokandin kaanikuntaan. Ferganan laakso liitettiin Venäjään 1876. Sittemmin alue liitettiin Neuvostoliittoon, jossa se tuli kuulumaan vuodesta 1924 lähtien Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Vuodesta 1991 lähtien alue on ollut osa itsenäistä Uzbekistania.

Lähteet 

Uzbekistanin alueet
Kivenlahti

Kivenlahti () on lähiö ja vanha kylä Espoonlahdessa, Espoossa. Kivenlahti jakautuu nykyisin kolmeen osaan, Ylä-, Ala- ja Meri-Kivenlahteen. Ala-Kivenlahti on syntynyt alkuperäisen kylän paikalle. Stensvik on tämän alueen alkuperäinen nimi ja Kivenlahti on tästä kehitetty suomennos, kun Stensvikiä alettiin rakentaa nykyaikaiseksi lähiöksi ja asutuskeskukseksi 1970-luvulla. Alue on ilmeisesti saanut nimensä kalastaja-talonpoika Stenin mukaan.

Historia 

Stensvik-niminen kylä mainittiin ensimmäisen kerran maakirjassa 1540. Silloin Stensvikin kylä käsitti viisi tilaa. Kylän tärkeimmät tilat olivat Antas ja Tyskas, jotka esiintyvät edelleen tienniminä Nöykkiössä. Antaksen ja Tyskaksen tiloista muodostettiin kylän keskus, Stensvikin kartano. 

Stensvikistä tuli merkittävämpi paikka, kun sinne perustettiin 1861 tiilitehdas. Se tuotti tiiliä Helsingin ja Suomen rannikon linnoituksiin ja muun muassa Uspenskin katedraaliin. Kauimmaksi joutunut Stenswik-tiili on löytynyt Alaskasta, jonne se oli joutunut laivan painolastissa.

Vuonna 1966 Alvar Aalto loi yleiskaavan, jonka pohjalta aloitettiin Stensvikin rakentaminen nykyaikaiseksi Espoonlahden osaksi, Kivenlahdeksi. Ala-Kivenlahteen tiilitehtaan paikalle rakennettiin ostoskeskus ja rannasta hävitettiin tehtaan varastotiloja. Viimeisen varaston rauniot hävitettiin 90-luvun lopulla. Stensvikin kartano purettiin 1977 ja tilalle rakennettiin Meriusvan koulu. Vanhasta kylästä on jäänyt kaksi vanhaa puutaloa jäljelle, kansakoulu ja postirakennus, joka on nykyään seurakunnan tilana. Vanha koulurakennus on Kivenlahti-Stensvik ry:n hallinnassa. Nykyään asuntoja rakennetaan lisää rantaan ja ranta onkin erittäin tiheään rakennettu.

Ensimmäiset nyky-kivenlahtelaiset muuttivat asuntoihinsa 1971. Vuonna 1976 Kivenlahden väkiluku oli 5 326. 1986 väkiluku oli 7 102 ja 2019 se on noin 8 135.

Liikenne 

Kivenlahdesta pääsee Matinkylään useilla busseilla. Lisäksi Kivenlahdesta liikennöivät bussit Leppävaaraan, Tillinmäkeen, Kauklahteen, Saunalahteen sekä arkipäivisin ruuhka-aikoina myös Kamppiin. Kivenlahden Meritorilta lähtee kesäisin saaristoveneitä rannikon saariin. 

Kivenlahteen on rakenteilla Länsimetron jatkeen pääteasema Kivenlahden metroasema, joka on tarkoitus avata 3. joulukuuta 2022.

Kulttuuri 

Kivenlahdessa on muun muassa venesatama, kirjasto, kauppoja, ravintoloita ja kaksi koulua. Lisäksi Kivenlahdessa sijaitsi vuoteen 2009 asti Big Brother -tositelevisiosarjan kilpailijoiden yhteisasunto; kuudetta tuotantokautta varten rakennettiin uusi asunto Kiloon. Suurin kulttuuritapahtuma Kivenlahdessa on ollut Kivenlahti Rock, joka kuitenkin järjestetään nykyisin Leppävaarassa.

Lähteet

Espoonlahti
Espoon kylät
Uudenmaan maakunnan entiset taajamat
Espoon lähiöt
Telesur

Telesur (, "etelä") on latinalaisamerikkalainen televisiokanava, joka aloitti toimintansa heinäkuussa 2005. Sen kotipaikka on Venezuelan pääkaupunki Caracas. Vasemmistoa edustava presidentti Hugo Chávez halusi luoda kanavasta kilpailijan yhdysvaltalaiselle CNN:lle, joka on ollut hallitseva televisiokanava Etelä-Amerikassa. Telesurin avajaisissa Venezuelan viestintäministeri Andrés Izarra kutsui uutta kanavaa ”anti-imperialistiseksi aloitteeksi kulttuuri-imperialismia vastaan". Oman ilmoituksensa mukaan kanava tekee uutisia "Latinalaisen Amerikan perspektiivistä".

Alkuvaiheet 
Telesur aloitti lähetykset 24. kesäkuuta 2005, joka oli eteläamerikkalaisen vapaustaistelijan, Simón Bolívarin, 222-vuotissyntymäpäivä. Kesällä 2005 kanava tarjosi päivittäin ohjelmaa noin neljän tunnin ajan. Sisältönä olivat uutiset, dokumentit ja eteläamerikkalaiset elokuvat. On kuitenkin luvattu, että kanava lähettäisi ohjelmaa kokopäiväisesti syksystä 2005 lähtien. Uutisoinnissa on ollut havaittavissa vasemmistolainen Chávezia myötäilevä ennakkoasenne varsinkin Venezuelaa koskevassa sisällössä.

Kipinäksi Telesurin perustamiselle on toisinaan mainittu Al Jazeeran menestys, josta Telesur haki inspiraatiota. Alkuvaiheessa Telesurin suurimmaksi haasteeksi katsottiin olevan se, että Etelä-Amerikan mediamarkkinat olivat melko kyllästetyt ja maanosan väestöstä vain 5 % seurasi valtio-omisteisia televisiokanavia.

Englanninkieliset lähetykset aloitettiin vuonna 2014.

Omistajat ja riippumattomuus  
Kanavan alkuperäiset omistajat olivat Venezuelan, Kuuban, Nicaraguan, Argentiinan, Bolivian ja Uruguayn hallitukset. Suurimman osan rahoituksesta hoiti kuitenkin Chávezin hallitus Venezuelassa.

Telesurin osakkeista 51 prosenttia on Venezuelan valtion omistuksessa. Argentiinan osuus kanavayhtiön osakkeista on 20 prosenttia, Kuuban 19 ja Uruguayn 10 prosenttia. Myös nämä maat osallistuvat Telesurin ohjelmatarjonnan tuottamiseen ja logistiikan järjestämiseen. Lisäksi Venezuela on tukenut kanavaa 10 miljoonan dollarin edestä ja antanut tekniikkaa sen käyttöön.

Vuonna 2016 Argentiina lakkasi sponsoroimasta kanavaa, koska maan vastavalittu presidentti Mauricio Macri kyseenalaisti Venezuelan ihmisoikeustilanteen. Vastavetona Telesur syytti Macrin hallintoa sensuurista. Uruguay lakkasi sponsoroimasta kanavaa vuonna 2020, kun maan uusi hallitus päätti pitää maan poliittisiin ideologioihin perustuvien liittojen ulkopuolella.

Yhdysvalloissa Telesur-kanavahankkeen seurauksena saatiin edustajainhuoneessa läpi lakiehdotus, jossa mainitaan Yhdysvaltojen ryhtyvän lähettämään Venezuelaan omia ”objektiivisia radio- ja televisio-ohjelmiaan”. Telesurin puolestaan väitettiin olevan antiamerikkalainen.

Lehdet 

"Telesur saattaa selättää CNN:n ykköslähteenä" (Journalisti 5.8.2005)

Aiheesta muualla 

Telesur 
teleSURradio, päivittäinen uutislähetys selaimessa tai MP3

Lähteet 

Venezuelalaiset televisiokanavat
Vuonna 2005 perustetut televisiokanavat
Julkisen palvelun mediayhtiöt
Televisioyhtiöt