Sensuuri Suomessa

Sensuuri Suomessa alkoi virallisesti vuonna 1686, kun Ruotsin valtakuntaan perustettiin censor librorumin virka, jonka haltijan tuli valvoa sekä kirjallisuuden maahantuontia että maassa julkaistua kirjallisuutta. Kotimaisten ja ulkomaisten kirjakauppiaiden tuli saada sensorilta hyväksyntä myytäville kirjoille ja kirjanpainajien oli annettava painotuotteensa ennakkotarkastukseen. Uskonnollisilla ja akateemisilla julkaisuilla oli kaksinkertainen sensuuri: ne kulkivat sekä paikallisen akatemian tai tuomiokapitulin että sensorin valvovien silmien alta.

Ruotsin vallan aika
Kustaa Vaasa kielsi 1527 kirjanpainajia ja muita levittämästä kirjoja ennen kuin ne oli tarkastettu. Kustaa III:n tahdosta annettiin 1774 hallinnollinen painoasetus, jossa oli melkoisia julkaisun rajoituksia. Hallitus sääteli julkaisutoimintaa.

Seuraavina vuosina ilmestyi uusia painovapautta rajoittavia asetuksia. Aikakauskirjallisuus asetettiin 1785 ennakkoluvan varaiseksi, joka voitiin milloin tahansa peruuttaa. Eräitä asioita ei saanut käsitellä ollenkaan. Myös teatterien näytelmille määrättiin ennakkotarkastus. Näitä rajoituksia vielä kovennettiin Suomen kuuluessa viimeisiä vuosia Ruotsin valtakuntaan. Ankara sensuuri jäi voimaan vielä 1809 jälkeenkin Suomen erkaannuttua Ruotsista.

Alun perin sensuurilla valvottiin tieteenteon rajoja. Keskeistä oli Raamatun ja tunnustettujen auktoriteettien oppien noudattaminen. 1600-luvulla kartesiolaisuus ja muut uudet ajatussuuntaukset haastoivat vanhat auktoriteetit ja kiistatapauksia alkoi esiintyä toistuvasti. Ruotsin kuningas lähetti vuonna 1689 akatemioihin kiertokirjeen, jossa hän teroitti oppineiden mieliin Raamatun filosofisen arvostelun epäsuotavuutta.

Valistusajattelija Anders Chydenius sai valtiopäivillä läpi painovapauslain vuonna 1766, mutta se poisti sensuurin vain osittain. 1800-luvulla sensuuri hyökkäsi erityisesti lehdistöä vastaan. Maassa vallitsi autoritaarinen julkisuuskäsitys, jonka mukaan sanomalehdistön tehtävänä oli yhteiskunnan johdon hyväksymien asioiden ja arvojen välittäminen. Maan asioihin puuttumista, niiden arvostelemista tai parantamista ei suvaittu periaatteessa muille kuin hallitukselle ja virkamiehistölle. Sensuuri lakkautti muiden muassa Suomen asioita arvostelleen A. I. Arwidssonin sanomalehden Åbo Morgonbladin vuonna 1821 puolen vuoden ilmestymisen jälkeen. Sensuurin läpi pääsi kuitenkin samaan aikaan myös yhteiskuntakriittisiä kirjoituksia, sillä oli epätietoisuutta siitä, kenelle valvonta kuului ja miten se tuli suorittaa.

Venäjän vallan aika
Vuonna 1829 Suomen suuriruhtinaskunnassa annettiin sensuuriasetus, joka määräsi täyden ennakkosensuurin ja rajoitti tuntuvasti mielipiteenilmaisua. Asiaa asetettiin valvomaan sensuuriylihallitus (vuodesta 1865 painoasiain ylihallitus), jonka puheenjohtaja oli aluksi yliopiston sijaiskansleri.

Kullakin kirjapainopaikkakunnalla oli oma painoasiamies eli sensori. Vuonna 1900 painoasiamiehiä oli yhteensä 33. Ennakkosensuuri ei koskenut tieteellisiä tai virallisluontoisia julkaisuja eikä viittä painoarkkia laajempia teoksia, mutta niitä voitiin asettaa julkaisukieltoon jälkeenpäin, jos niiden sisältö osoittautui sopimattomaksi.

Vuoden 1850 kielisäädöksellä kiellettiin julkaisemasta suomeksi muuta kuin uskonnollista tai taloudellista tekstiä. Säädöksen taustalla oli Euroopan hullu vuosi 1848, ja Venäjä pyrki ehkäisemään kansallisaatteen leviämistä Suomeen. Kielisäädöstä kuitenkin lievennettiin 1854, ja se kumottiin lopullisesti vuonna 1860. Ennakkosensuuria koskenut asetus oli voimassa vuoden 1865 painovapausasetukseen asti.

J. V. Snellman arvosteli lehtikirjoituksissaan voimakkaasti sensuuriylihallitusta, joka edusti hänen mukaansa pysähtyneisyyttä. Snellman koettiin rauhanhäiritsijäksi ja hänen sanottiin saaneen aikaan jopa sensuurin tiukentumisen. Snellmanin kiivas suorasanaisuus lienee kiinnittänyt sensorien huomion, sillä samaan aikaan August Ahlqvistin allegorinen kertomus Satu meni ennakkotarkastuksesta läpi kiistanalaisesta sisällöstään huolimatta. Ahlqvistin allegoria kertoi Suomesta Ruotsin ja Venäjän puristuksessa. Venäjä kuvattiin kirjoituksessa ilkeäksi noita-akaksi, joka teki Suomi-neidosta orjansa.

Sanomalehtiä oli kielletty mainitsemastakaan sanoja valtiopäivät ja perustuslait. Esimerkiksi aikakauskirja Mehiläinen ei saanut julkaista 1860 otetta pöytäkirjasta, jossa viitattiin edusmiehen valintaan talonpoikaissäätyyn vuonna 1809. Vuonna 1857 sanomalehdet eivät saaneet julkaista kadosta ja nälänhädästä tietoja. Vuonna 1858 painoasiamies poisti Suomettaresta kirjoituksen viinanpolton turmiollisuudesta, koska kenraalikuvernööri kreivi Berg ei halunnut asiasta keskustelua. Myöskään yksityisistä riita-asioista ei saanut kertoa, "koska asia kuuluu tuomioistuimelle".

Suomen kenraalikuvernöörille myönnettiin vuonna 1885 valtuudet lakkauttaa sanomalehtiä, joiden sisältöä pidettiin sopimattomana. Oikeutta sovellettiin ensi kerran vuonna 1891, jolloin kenraalikuvernööri Fjodor Heiden lakkautti Kuopiossa ilmestyneen Savo-lehden. Vuonna 1891 uusien julkaisulupien myöntäminen siirrettiin myös painoasiain ylihallitukselta kenraalikuvernöörille. Ensimmäisen sortokauden alettua vuonna 1899 kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov perusti painoasiain ylihallituksen rinnalle ”sensuurikomiteana” tunnetun neuvottelukunnan, jonka oli määrä tarkistaa sensuuriviranomaisten sallimia julkaisuja, sillä Bobrikovin mielestä suomalaiset sensorit olivat liian sallivia. Komitean puheenjohtajana toimi kenraalikuvernöörin apulainen Nikolai Šipov, joka ei tosin osannut suomea. Bobrikovin kautena sensuurikomitea tosiasiassa johti sensuuria Suomessa.

Vuosina 1899–1901 kenraalikuvernööri Bobrikov määräsi kaikkiaan 24 suomalaista sanomalehteä lakkautettaviksi. Kenraalikuvernööri Franz Seynin ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 toimeenpaneman sotasensuurin nojalla takavarikoitiin suuri määrä kirjoja, mm. Juhani Ahon Rauhan erakko.

Ensimmäinen maailmansodan puhjettua alkoi varsin ankara sotasensuuri, jota varten entinen Helsingin sotilasvirasto tarkasti ilmestyvät sanomalehdet ja kirjat. Sanomalehtien oli etukäteen lähetettävä virastolle sotaa koskevat kirjoituksensa sakkojen ja lakkauttamisten uhalla. Langetetut sakot olivat suuria, 10 000–20 000 markkaa ja niiden tarkoitus oli horjuttaa lehtien taloudellista pohjaa.

Itsenäisyyden aika
Suomen sisällissodan aikaan talvella 1918 punaiset lakkauttivat kaikki porvarilliset sanomalehdet hallitsemiltaan alueilta. Vastaavasti valkoisten hallitsemilla alueilla lakkautettiin sosialistiset lehdet. Lakkautetut lehdet saivat ilmestymisluvan vasta vähitellen sodan loputtua.

Vuoden 1919 hallitusmuoto sisälsi säännökset sanan- ja painovapaudesta. Näitä tosin rajoittavat rikoslain säännökset Toisen maailmansodan aikana Suomessa kuitenkin ylläpidettiin sensuuria kuten muissakin maissa. Tätä tehtävää hoiti valtioneuvoston kanslian alainen Valtion tiedoituslaitos. Huhtikuun alussa 1942 VTL:n tarkastusjaosto antoi sanomalehtien päätoimittajille lähettämässään ”paimenkirjeessä” ohjeet siitä, miten Saksasta oli kirjoitettava; muun muassa Saksan toimintaa sen miehittämillä alueilla ei saanut arvostella.

Kirjallisuuden sensuuri

Maailmansotien välisenä aikana Suomessa sensuroitiin muutamia kirjoja. Kaarlo Uskelan vuonna 1921 ilmestynyt, pääosin Tammisaaren vankileirillä kirjoitettu runokokoelma Pillastunut runohepo takavarikoitiin vuonna 1933 jumalanpilkkaa sisältävänä ja sen vielä myymättä olleet kappaleet määrättiin tuhottaviksi. Erkki Vala haastettiin vuonna 1935 oikeuteen sen vuoksi, että hän oli julkaissut Tulenkantajat-lehdessä otteita tšekkiläisen Jaroslav Hašekin teoksesta Kunnon sotamies Shvejkin seikkailut maailmansodassa, ja Turun hovioikeus tuomitsi hänet sakkoihin uskonnollisten arvojen rienaamisesta. Korkein oikeus kuitenkin kumosi tuomion viitaten mm. Prahan Pen-klubin lausuntoon, jonka mukaan teos kuului tšekkien kansalliskirjallisuuteen. Pentti Haanpään vuonna 1928 kirjoittama, omiin armeijakokemuksiin pohjautunut tarinakokoelma Kenttä ja kasarmi katsottiin ”isänmaallisissa” piireissä maanpuolustusta halventavaksi ja hän joutui sen vuoksi pitkäksi ajaksi siinä määrin kustantajien hyljeksimäksi, että monet hänen 1930-luvulla kirjoittamistaan teoksista – esimerkiksi Noitaympyrä vuodelta 1931 – julkaistiin vasta hänen kuoltuaan.

Välirauhan aikana marraskuussa 1940 Suomen hallitus kielsi Neuvostoliiton painostuksesta talvisotaa käsittelevän kirjallisuuden julkaisemisen. Lokakuun lopussa Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov esitti Suomen Moskovan-lähettiläälle J. K. Paasikivelle voimakkaan paheksuntansa siitä, että Suomessa oli ilmestynyt talvisodan päätyttyä suuri määrä kirjallisuutta, joiden Molotov katsoi sisältävän kiihotusta ja vihan lietsontaa Neuvostoliittoa vastaan, ja tämän jälkeen oikeusministeriö määräsi takavarikoitaviksi räikeimmiksi katsotut teokset, mm. Onttoni Miihkalin Suomussalmen sotatantereilla.
  
Jatkosodan jälkeen yleisistä kirjastoista poistettiin tai siirrettiin lukittuihin varastoihin liki 300 sisällöltään Neuvostoliiton vastaisiksi katsottua teosta. Entisen sisäministerin Yrjö Leinon muistelmateoksen Kommunisti sisäministerinä julkaiseminen estettiin ns. yöpakkaskriisin aikana vuonna 1958, koska sen pelättiin vahingoittavan Suomen ja Neuvostoliiton suhteita, ja teos julkaistiin vasta Neuvostoliiton romahdettua vuonna 1991. Viimeisimpiä tapauksia ovat olleet epäsiveellisiksi katsottujen, norjalaisen Agnar Myklen novellikokoelman Silmukka kuun sirppiin ja  romaanin Laulu punaisesta rubiinista (1957) sekä yhdysvaltalaisen Henry Millerin romaanin Kravun kääntöpiiri (1962) suomennosten takavarikointi.

Elokuva- ja televisiosensuuri
Painovapauslaki ei koskenut elokuvia, vaan niiden osalta ylläpidettiin perustuslain säätämisjärjestyksessä säädetyn lain nojalla sensuurijärjestelmää rauhan aikanakin vuoteen 2001 saakka. Vuonna 1965 säädetyn lain mukaan esitettäväksi ei hyväksytty ”hyvien tapojen vastaisia”, ”epäsiveellisiä, raaistavia tai mielenterveyttä vahingoittavia” elokuvia tai elokuvia, joiden esittäminen saattoi ”vaarantaa yleistä järjestystä tai turvallisuutta tahi maanpuolustusta taikka huonontaa valtakunnan suhteita ulkovaltoihin”. Nämä kiellot kumottiin vuonna 2001. Valtion elokuvatarkastamo kuitenkin tarkasti vuoteen 2012 saakka julkisesti esitettävät ja myytävät elokuvat mutta ainoastaan mahdollisten ikärajojen määräämistä varten. Korkein ikäraja, joka niille voitiin määrätä, oli 18 vuotta. Tunnettuja esimerkkejä ovat olleet suomalaissyntyisen Casper Wreden elokuvan Ivan Denisovitšin päivä – Aleksandr Solženitsynin samannimisen romaanin pohjalta – esityskielto ulkopoliittisista syistä vuonna 1972 ja samoin suomalaissyntyisen Renny Harlinin Yhdysvalloissa ohjaaman elokuvan Jäätävä polte määrääminen esitys- ja levityskieltoon raaistavan ja ulkopoliittisesti arveluttavan sisältönsä vuoksi vuonna 1986.

Maksutelevisiossa sensuuri 1989 toteutui seuraavasti. Elokuvakanava julkaisi kuukausittain ohjelmavihkon, joka postitettiin kuluttajille. Suomessa kielletty elokuva mainittiin vihkossa "Valtion elokuvatarkastamon kieltämä elokuva, ei esitystä". Käytännössä sensuuri toteutui niin, että kielletyn esityksen alkaessa paikallisen kaapeliyhtiön ajastin esti visuaalisen näkymän, ruutuun tuli kielletyn elokuvan alkaessa väripalkit, mutta ääni kuului. 

Vuonna 1987 hyväksyttiin Suomessa videosensuurilaki, joka kielsi kokonaan levittämästä alle 18-vuotiailta kiellettyjä elokuvia. Tätä lakia perusteltiin käyttämällä esimerkkeinä elokuvia Teksasin moottorisahamurhat (1974) ja The Boogeyman (1980). Käytännössä laki johti elokuvien kovakouraiseenkin saksimiseen ja uudelleenmuokkaamiseen, jotta videolevitykseen aiottu elokuva saataisiin K-16-luokkaan. Laki korvattiin 1. tammikuuta 2001 voimaan tulleella kuvaohjelmalailla, joka lopetti elokuvien ennakkosensuurin.

Internet-sensuuri

Laki lapsipornografian levittämisen estotoimista tuli voimaan 1. joulukuuta 2006. Lakia sovelletaan siten, että keskusrikospoliisi ylläpitää salaista listaa suodatettavista sivustoista, joiden se katsoo sisältävän lapsipornoa. Suodatuksella on tarkoitus estää pääsy ulkomaisille lapsipornosivuille. Sen käyttöönotto on Internet-palveluntarjoajille vapaaehtoista, mutta Viestintäministeriö on tuonut esille, että suodatuksen käyttöönotto voidaan muuttaa pakolliseksi tarvittaessa. Suodatus toimii pääsääntöisesti nimipalvelinpohjaisesti.

Musiikki- ja viihdeteollisuuden ja tekijöiden etuja ajavat tahot ovat myös haastaneet Internet-palveluntarjoajia oikeuteen ja pyrkineet siten velvoittamaan palveluntarjoajia estämään pääsyn sivustoille, joiden toimintaa ne pitävät tekijänoikeuslain vastaisena. Elisa on määrätty oikeuden päätöksellä estämään pääsy Pirate Bay -sivustolle Elisa- ja Saunalahti-liittymistään. Elisa on valittanut päätöksestä hovioikeuteen, mutta valituksesta huolimatta ulosottoviranomainen on tehnyt täytäntöönpanomääräyksen.

Musiikkisensuuri
Suomessa ei ole koskaan kielletty yhtään äänilevyä tuomioistuimen päätöksellä. Levyjä on vedetty pois myynnistä yleensä tekijänoikeudellisten kiistojen johdosta. Yleisradion esitysrajoitusten kohteeksi ovat joutuneet esimerkiksi jotkin M. A. Nummisen ja Irwin Goodmanin levyt. Yleisradio lopetti virallisesti äänilevyjen radiosoittoja koskevat rajoitukset vuonna 1972.

Sarjakuvasensuuri
Vuonna 1956 eduskunta esitti enimmäkseen vasemmistolaisten kansanedustajien allekirjoittaman ponnen ”laadultaan ala-arvoisten ns. sarjakuvien” leviämisen rajoittamiseksi. Asiaa pohti myös Kenraali Mannerheimin Lastensuojeluliiton sarjakuvavaliokunta. Karjalaisen I hallitus päätti kuusi vuotta myöhemmin, ettei sarjakuvien leviämisen rajoittaminen lainsäädännöllä ole tarpeen. Oikeusministeriön asettama toimikunta totesi, ettei suomalainen sarjakuva suuntautunut yhteiskuntajärjestystä vastaan.

Katso myös 
 Jatkosodan jälkeinen kirjasensuuri Suomessa
 Sensuuri
 Internet-sensuuri Suomessa
 Vapaan koulutuksen tukisäätiö

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 
 
 Nygård, Severi: Sarjakuvasensuuri. Helsinki : Jalava, 2017. ISBN 978-951-887-561-4.

Aiheesta muualla 
 Pulkkinen, Matti P.: Autonomian alkukauden sensuuri 1809–1853. Helsingin yliopiston kirjasto. (Internet Archive.)
 Salminen, Esko: Suomalaisen sensuurin läpileikkaus. Helsingin yliopiston kirjasto 2003. (Internet Archive.)
 Hans Kejserliga Majestäts Nådiga Förordning angående Censuren och Bokhandeln i Storfurstendömet Finland 14.10.1829.
 Journalistin artikkeli toimittajien sensuurista ja itsesensuurista. 
 Nämä 9 kirjaa on haluttu kieltää Suomessa.
 Ylen Elävä arkisto: Tanskan Muhammed-piirrokset poikivat Oulussa sarjakuvaskandaalin.
 Kolmekymmentä kuukautta Damokleen miekan alla (Ensimmäisen maailmansodan aikainen sotasensuuri Suomessa), Hakkapeliitta, 04.12.1934, nro 49, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot