Vihreä kulta

Vihreä kulta on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen mustavalkoinen elokuva vuodelta 1939. Se perustuu Juhani Tervapään eli Hella Wuolijoen samannimiseen näytelmään vuodelta 1938. Elokuvassa on mukana kritiikkiä metsien vastuuttomasta hyödyntämisestä, ja sitä on luonnehdittu ensimmäiseksi suomalaiseksi ekoelokuvaksi. Kokonaisuuteen sijoitettua Pakokylä-rakkaustarinaa on pidetty visuaalisesti merkittävänä. 

Vihreän kullan pääparina näyttelevät aikansa tunnettu elokuvatähti, kuvankaunis Hanna Taini sekä Olavi Reimas. Muissa osissa ovat muun muassa Lea Joutseno, Topo Leistelä, Eero Leväluoma, Elsa Rantalainen, Sven Relander sekä Arvi Tuomi. Pienissä sivuosissa vilahtavat esimerkiksi Hilkka Helinä ja Kaija Rahola. Elokuvan tekijätiedot on tavanomaisen tekstityksen sijasta ilmaistu ääneen lausuttuina, mutta kokeilu jäi ainutkertaiseksi.

Juoni

Vuorineuvos Gustav Bergman ja hänen vaimonsa Kristine matkustavat Lappiin miehen johtamille puunjalostustehtaille. Kristine on kotoisin pohjoisesta ja odottaa innokkaasti pääsyä "metsille". Opastajakseen hän saa ylimetsänhoitaja Suontaan, joka suhtautuu aluksi seuranpitotehtäväänsä ikävänä velvollisuutena, mutta vakuuttuu pian Kristinen "Lapin lumouksen" vilpittömyydestä.

Suontaa ja Kristine ajavat yhdessä reellä etäiselle tukkikämpälle, kirkkaan tähtitaivaan alla ja lumista metsää ihastellen. Perillä Kristine yöpyy saman katon alla metsätyömiesten kanssa ja tutustuu heidän olosuhteisiinsa. Suontaa pyrkii toiminnassaan luonnon säästämiseen yhtiön voitontavoittelun kustannuksella.

Lumipyry eksyttää ajomiehet, ja matkalaiset joutuvat yöpymään rakovalkealla. Suontaa tunnustaa Kristinelle jättävänsä paikkansa yhtiössä metsänhoitopiirin hyväksi ja ottaen Kristinen syleilyynsä sanoo Heikkisen uudistalon, seuraavan yöpymispaikan, olevan "meitä varten, meitä jotka alkavat alusta".

Aamulla Suontaa ja Kristine heittävät hyvästit, sillä Kristine on saanut kuulla, että miehellä on kaksi lasta, eikä hän halua rikkoa perhettä tai uskalla heittäytyä miehen tarjoamaan elämään. Apealla mielellä Kristine palaa Helsinkiin ja lähtee pian miehensä kanssa pitkälle ulkomaanmatkalle, missä hän muistelee Lapin retkeä.

Kristine ja vuorineuvos ovat peruuttamattomasti vieraantuneet toisistaan, eikä Kristine jaksa loukkaantua miehen naisystävästä. Kristine saa yllättäen vieraakseen rouva Suontaan, joka kertoo avioeronsa olevan pian selvä ja esittelee uuden miesystävänsä.

Aika kuluu eikä Kristine pääse ikävästään. Hän kuulee että Suontaa on kaupungissa ja lähtee juhliin Seurahuoneelle. Illallisilla he muistelevat yhteistä Lapinretkeään. Kristine pyytää Suontaan saattamaan itseään, minkä mies käsittää tarjoukseksi ryhtyä "rikkaan rouvan rakastajaksi". Kristine loukkaantuu ja läimäyttää miestä, joka vastaa suutelemalla häntä seurueen nähden.

Vuorineuvos taipuu lopulta eroon, sillä Kristine on tehnyt päätöksensä saatuaan Suontaan viestin: "Osoitteeni on isänne vanha talo. Siellä on paljon työtä ja köyhyyttä." Kristine matkustaa pohjoiseen ja ottaa emännyyden talossa.

Huomioita
Vihreän kullan ulkokuvia otettiin Kittilän Sirkassa ja Pallastuntureilla sekä Tourun kartanon ympäristössä Hauholla. Metsäkämpän sisäkuvat otettiin autenttisella paikalla Kittilässä. Muut sisäkuvat kuvattiin Munkkisaaren studioilla Helsingissä. Vihreän kullan alkuperäisessä näytelmäversiossa on mukana myös Juurakon Hulda eli rouva Soratie Kristinen aatteellisena tukijana. Elokuvaversiosta Hulda jätettiin pois, samoin kuin näytelmässä mukana oleva Bergmanin pariskunnan seitsentoistavuotias poika Rolf.

Arvostelut
Uuden Suomen aikalaiskriitikko arvioi Vihreää kultaa: "Tietäen, minkä työn ja vaivan takana Vihreä kulta on ollut olisi todella suonut, että lopputulos olisi ollut antoisampi kuin mihin Suomi-Filmi on päässyt." Aamulehden arvostelija piti elokuvan juonirakennetta naivihkona, mutta dialogia sen sijaan elävänä ja ajankohtaisena. Helsingin Sanomien kriitikon Paula Talaskiven mielestä Vihreä kulta oli osoitus Suomi-Filmin tuotannon tason noususta ja piti elokuvaa kaiken kaikkiaan miellyttävänä. Talaskivi kiitteli kuvauksen ja katsoi, että vaikean aiheen vaatima erikoinen runollinen metsän henki oli loihdittu taiten esiin.  

Eräs 2000-luvun näkökulmasta elokuvaa arvioinut kriitikko näkee elokuvassa tahattomia hilpeyksiä, jähmeää replikointia ja hänelle käsittämättömän kesyksi jäävän loppuratkaisun. Toinen taas kokee vauhdikkaat hiihtojaksot, öiset rekiajelut ja rakovalkean hehkussa koetut seksuaaliset jännitteet puhutteleviksi.

Lähteet
Suomen kansallisfilmografia 2, ISBN 951-37-1582-5

Viitteet

Vuoden 1939 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Suomalaiset näytelmiin perustuvat elokuvat
Valentin Vaalan ohjaamat elokuvat
Hella Wuolijoen teoksiin perustuvat elokuvat