Doran sotaoikeudenkäynti

Doran sotaoikeudenkäynti (myös Dora-Nordhausen tai Dachau-Dora-prosessi, ) oli Yhdysvaltain armeijan järjestämä sotarikosoikeudenkäynti vuonna 1947.

Syytettyinä oli 19 Mittelbau-Doran keskitysleirillä ja sen alaleireissä sekä Mittelwerkin asetehtaalla työskennellyttä henkilöä. Oikeudenkäynti järjestettiin 7. elokuuta – 30. joulukuuta 1947 Dachaun keskitysleirin tiloissa. Virallisen tiedonannon mukaan sen piti olla Yhdysvallat vastaan Kurt Andrae (tapaus: 000-50-37).

Tapaus
Yhdeksästätoista syytetystä neljä sai vapauttavan tuomion ja 15 tuomittiin rangaistukseen, yhdelle kuolemanrangaistus. Doran oikeudenkäynti oli viimeinen Dachaun oikeudenkäynneissä käsitellyistä sotarikossyytteistä. Oikeudenkäynnissä tuomion saaneet kärsivät rangaistuksensa Landsbergin vankilassa.

Dora-oikeudenkäynnin aikana tai sen jälkeen järjestettiin muitakin oikeudenkäyntejä. Lokakuun lopun ja joulukuun puolivälin 1947 välisenä aikana pidettiin oikeudenkäynti 14 alempiarvoista syytettyä, lähinnä SS-Totenkopfverbänden vartijoita vastaan, ja heistä neljä sai tuomion ja yksi vapauttavan päätöksen. Loput yhdeksän tapausta vedettiin pois todisteiden ja todistajien puutteessa. Tapausten poikkeuksellisen raakuuden takia Itä- ja Länsi-Saksan viranomaiset tutkivat tapauksia silti vielä erikseen varsinaisen oikeudenkäynnin jälkeen. Tunnetuin ja merkittävin näistä oikeudenkäynneistä käytiin vuosina 1968–1970 Essenissä, jossa langetettiin kaksi tuomioita.

Tausta 
Mittelbau-Doran keskitysleirille lähetetystä noin 60 000 vangista kuoli 20 000 nälkään, alistamiseen, tauteihin ja hyväksikäyttöön tai muihin epäinhimillisiin työ- ja elinolosuhteisiin.

Saapuessaan 11. huhtikuuta 1945 Mittelbauhun amerikkalaisjoukot löysivät ainakin kahdentuhannen ihmisen ruumiit ja vain muutaman sata eloonjäänyttä, joista suurin osa oli joko sairaita tai kuolemaisillaan. Suurimman osan vangeista oli SS-Totenkopfverbände pakkoevakuonut jo aiemmin 6. huhtikuuta. Pakkoevakuointiin kuului noin 36 500 vankia, joista yli 8 000 kuoli nälkään, alistamiseen ja pikateloituksiin.

Tunnetuimmassa tapauksessa Ernhard Braunyn johti 400 vankia pois Rottleberoden alaleiriltä 4. huhtikuuta viedäkseen heidät toiminnassa olevaan Neuengammen keskitysleiriille. Joukon saapuessa Gardelegenin kylään, josta jatkokuljetuksen oli tarkoitus lähteä, todettiin ettei matkaa voitu enää jatkaa junaraiteiden vaurioitumisen vuoksi. Vartijat teloittivat kaikki yli tuhat vankia Isenschnibberin tilalla 13. huhtikuuta.

Tutkimus
Yhdysvaltain sotarikosohjelman tutkimusryhmä 6 822 ryhtyi selvittämään lainopillisia toimia ja perusteita syytteiden nostamiseksi natsirikoksista tunnistamalla syytettyjä. Tutkinta valmistui 25. toukokuuta 1945, ja se toimitettiin Yhdysvaltain 9. armeijan komentajalle kenraali William Hood Simpsonille.

Monet epäillyistä vangittiin nopeasti, ja heidän syytteensä laadittiin saatujen todistajanlausuntojen ja kuvatodisteiden pohjalta. Oikeudenkäyntiprosessi vaikeutui sen jälkeen, kun amerikkalaisjoukot joutuivat vetäytymään Mittelbau-Doran alueelta sen siirtyessä Neuvostoliiton hallinnoimaksi alueeksi 6. heinäkuuta.

Suunniteltu todisteiden ja pidätettyjen vaihto neuvostojoukkojen kanssa 3. syyskuuta 1946 epäonnistui, kun yhtään neuvostoarmeijan vastuuhenkilöä ei saapunut sovittuun rajatapaamiseen.

Yhteistyö neuvostoviranomaisten kanssa takkusi, ja epäselväksi jäi, mikseivät neuvostoliittolaiset suostuneet asiassa yhteistyöhön. Epäselväksi jäi myös Gardelegenin joukkomurhasta esitetyistä todisteita vastaan luovutettiin 22 epäiltyä. Amerikkalaistutkijoiden muistiinpanoissa epäiltiin että neuvostotutkijoilla ja heidän esimiehillään oli epäselvyyksiä vastuukysymyksissä, mikä vaikeutti päätöksentekoa. Yhdysvaltain hallinnoimalla alueella olleiden epäiltyjen ja todisteiden pohjalta pidettiin Dachaun sotarikosoikeudenkäynnit.

Mittelbau-Doran leirin entisistä työntekijöistä 12 oli saanut jo aiemmin tuomiot, joista vastasi Britannian sotaoikeus Belsen-oikeudenkäynnin yhteydessä.

Neljä syytettyä oli saanut vankeusrangaistuksen ja viisi vapautettu sytteistä. Kuolemantuomion hirttämällä olivat saaneet leirin säilöönotosta vastannut johtaja Franz Hössler, kommandoführer Franz Stofel ja hänen varamiehensä Wilhelm Dörr. Tuomiot pantiin toimeen Hamelnin vankilassa.

Entinen leirin johtaja Otto Förschner sai Dachaun pääoikeudenkäynnissä kuolemantuomion, joka pantiin toimeksi 28. toukokuuta 1946. Hänen seuraajansa, entinen Auschwitzin komendantti Richard Baer kuoli esitutkinnan aikana, ennen kuin Frankfurtissa käyty Auschwizin oikeudenkäynti ehti alkaa 1960-luvun puolivälissä.

Entistä SS:n leirilääkäriä Karl Kahria vastaan ei nostettu syytteitä hänen hyvän maineensa ansiosta vankien keskuudessa. Hän oli todistajana Dora-oikeudenkäynnissä.

Lainopillinen pohja ja oikeutus 
Tapauksen lainopillinen valtuus valmistui maaliskuussa 1947 kun Saksan sotilaallisen hallinnon ministeriön alaisuudessa toimiva lainopillinen ja tuomioonpaneva virasto hyväksyi sen oikeellisuuden.

Syytteet, jotka oltiin luettu syytetyille 20. kesäkuuta 1947, yhdistettiin nimelle "Sodan käytäntöjen ja lakien rikkominen". Käytetty menetelmä koski kaikkia niitä sotarikoksia, jotka olivat tapahtuneet Mittelbau-Dorassa ja sen alaisissa leireissä 1. kesäkuuta 1943 – 8. toukokuuta 1945, myös niitä, jotka eivät olleet kohdistuneet ei-saksalaisiin siviileihin ja sotavankeihin. Päätös oli ratkaiseva muutos muihin Dachaun oikeudenkäynnin tapauksiin nähden, koska se ei koskenut vain liittoutuneiden kansalaisia vaan myös muiden maiden ta kansalaisia, kuten itävaltalaisia, slovakkeja ja italialaisia. Saksalaisia uhreja vastaan toimineet syytetyt pysyivät pitkään vailla rangaistusta pidätysaikana, ja heitä kuultiin vasta myöhemmin oikeudessa Saksassa.

Kaikki syytetyt saivat syytteensä samoin muotoiltuna, epäoikeudenmukainen ja tahallinen osallistuminen hyväksikäyttöön ja tapoihin, jotka kohdistuivat sotavankeihin ja ei Saksan kansalaisiin. Tämä mahdollisti, että kaikkiin tapauksiin ei tarvinnut erikseen osoittaa tapahtuneita rikoksia, vaan pelkkä osallistuminen keskitysleirin toimintaan ja jäsenyys SS:ssä riitti osoittamaan osallisuuden sotarikokseen. Tuomioistuinten harkintaan jäi, keitä vastaan syyte tultaisiin nostaa, mikä vaikutti tuomioiden täytäntöönpanoon ja rangaistuksiin.

Natsi-Saksa
Oikeustapaukset