Maksim Gorki

Maksim Gorki (, oikealta nimeltään Aleksei Maksimovitš Peškov, , 28. maaliskuuta (J: 16. maaliskuuta) 1868 Nižni Novgorod – 18. kesäkuuta 1936 Moskova) oli venäläinen, sittemmin neuvostovenäläinen kirjailija, poliittinen aktivisti ja kirjallisuuden sosialistisen realismin perustajia. Vuosina 1906–1913 ja 1921–1929 hän asui ulkomailla, enimmäkseen Caprilla. Neuvostoliittoon palattuaan hän mukautui sen ajan kulttuuripolitiikkaan mutta ei saanut enää matkustuslupaa ulkomaille.

Elämäkerta

Lapsuus ja nuoruus 
Gorki jäi orvoksi yksitoistavuotiaana. Aluksi kuoli hänen isänsä, sitten veljensä ja lopuksi äitinsä. Orpopoika Gorki kasvoi tarinankertoja-isoäitinsä huomassa. Isovanhempien perheyritys, värjäämö, vei perheen vararikkoon, ja Gorki joutui työhön ansaitsemaan rahaa pennittömille isovanhemmilleen. Isoäidin kuoleman jälkeen Gorki yritti itsemurhaa joulukuussa 1887 ja kulki ympäri Länsi-Venäjää viiden vuoden ajan sekalaisissa töissä. Isoäidin tarinat ja matkoilla kerätyt kokemukset vaikuttivat suuresti Gorkin tuotantoon kirjailijana, kuten myös hänen elämänsä kurjuus ja toivottomuus.

Kirjoitustyön alku 

Gorki pääsi toimittajaksi maakuntien sanomalehtiin ja otti käyttöön salanimen Gorki () vuonna 1892 työskennellessään Kavkazissa Tiflisin kaupungissa (nyk. Tbilisi). Hänen ensimmäinen kirjansa Esseitä ja tarinoita (Очерки и рассказы) saavutti menestystä. Vuosisadan vaihteesta eteenpäin hänen kirjoituksissaan oli vahvasti poliittinen sävy. Hän vastusti julkisesti tsaarinvaltaa, ja hänet pidätettiin lukuisia kertoja.

Gorki ystävystyi Vladimir Uljanovin (tunnettu myöhemmin nimellä Vladimir Lenin) kanssa 1902. Hänet valittiin 1902 kunniajäseneksi kirjallisuusakatemiaan, mutta Nikolai II perui päätöksen. Protestina Anton Tšehov ja Vladimir Korolenko erosivat akatemiasta.

Elämää pakolaisena 

Gorki osallistui vuoden 1905 vallan­kumous­yritykseen ja joutui vankilaan Pietari–Paavalin linnoitukseen, jossa hän kirjoitti tapahtumista vertauskuvallisen näytelmän Auringon lapset. Vuonna 1905 hän liittyi virallisesti bolševikkiryhmän jäseneksi. Vallankumousvuonna 1905 Gorki ryhtyi toimittamaan sosialidemokraattista Novaja Žizn -lehteä. Hän saapui vuoden 1906 alussa Suomeen, jossa hänet otettiin taiteilijapiireissä innostuneesti vastaan. Hän kävi muun muassa Helsingissä Akseli Gallen-Kallelan Pirtti-ateljeessa ja Hvitträskissä. Suomen kautta Gorkilla oli pyrkimys siirtyä ulkomaille. Kun vallankumous kukistettiin 1907 ja kirjailija pidätettiin, hänen puolestaan järjestettiin maailmanlaajuisia vetoomuksia. Hänet vapautettiin ja karkotettiin maasta, minkä jälkeen hän matkusti aluksi Yhdysvaltoihin keräämään rahaa vallankumouksellisille. New Yorkissa paljastui kuitenkin skandaali: Venäjän suurlähetystö paljasti, ettei kirjailijan seuralainen, näyttelijätär Maria Andrejeva, ollut hänen laillinen vaimonsa. Amerikan lehdistö tarttui hanakasti skandaaliin. Tästä katkeroitunut Gorki kirjoitti New Yorkista teoksen Keltaisen paholaisen kaupunki sekä näytelmän Viholliset. Yhdysvalloissa hän kirjoitti myös tunnetuimman teoksensa Äiti, joka kertoo pienen keskivenäläisen teollisuuskaupungin vallankumousliikkeestä. Gorki itse kuvasi romaaniaan huonoksi, koska se oli kirjoitettu kiivastuksen vallassa. Lenin puolestaan piti siitä sen propaganda-arvon vuoksi, ja sillä oli aina hyvä maine Neuvostoliitossa. Gorkin seuraava kirja Vakooja puolestaan kertoo tsaarin salaisen palvelun agentista, jota Gorki ei sentään kuvaa hirviönä, mutta tyhmänä ja innottomana kuitenkin.

Caprilla Gorki pyrki perustamaan Caprin proletaarinen kasvatus -koulun, mitä Lenin vastusti, koska hän epäili Gorkin keskittyvän kulttuuriin vallankumouksen sijaan. Tämän seurauksena Leninin ja Gorkin suhteet viilenivät.

Gorkin ensimmäinen paluu Venäjälle 

Vuonna 1913 Romanov-suvun 300-vuotisjuhlallisuuksien vuoksi myönnettiin yleinen armahdus, ja Gorki sai palata Venäjälle, jossa hän perusti Kronikka-nimisen lehden. Ensimmäisen maailmansodan aikana Gorki otti sotaa vastustavan kannan, jonka vuoksi häntä syytettiin epäisänmaalliseksi ja saksalaisten vakoojaksi. Kun Nikolai II luopui kruunusta helmi­kuun vallan­kumouksessa, Gorki antoi lehdelleen uuden nimen Uusi elämä. Nyt hän kuitenkin kannatti sodan jatkamista, koska pelkäsi rintamalta palaavien joukkojen kaatavan tasavaltalaisen hallituksen, sekä kääntyi myös Leniniä ja bolševikkejä vastaan, kun nämä pyrkivät kaatamaan väli­aikaisen hallituksen.

Kaksi viikkoa lokakuun vallankumouksen jälkeen hän kirjoitti: "Lenin ja Lev Trotski eivät ymmärrä mitään vapaudesta tai ihmisoikeuksista. He ovat jo vallan korruptoimia ja laiminlyövät häpeällisesti sananvapautta ja muita vapauksia, joiden puolesta demokratia taisteli." Hänen lehtensä lopetettiin ja Lenin uhkaili tai rohkaisi Gorkia lähtemään maasta tai muuttamaan mielipiteitään. Elokuussa 1921 hänen ystävänsä ja Anna Ahmatovan aviomies Nikolai Gumiljov pidätettiin monarkististen näkemystensä vuoksi, ja pyrkiessään vapauttamaan Gumiljovin hän sai tietää Tšekan jo ampuneen tämän. Lokakuussa Gorki lähti Italiaan myös terveydellisistä syistä, sillä häntä vaivasi tuberkuloosi.

Lopullinen paluu Venäjälle 

Gorki palasi Venäjälle kesällä 1928 ja sai kansallissankarin vastaanoton. Sen jälkeen hän vieraili Neuvostoliitossa useita kertoja ja palasi lopullisesti 1932 Stalinin kutsusta pois fasistisesta Italiasta, mikä oli suuri propagandavoitto. Aleksandr Solženitsynin mukaan Gorki palasi ennen kaikkea taloudellisista syistä. Vuonna 1934 Gorki valittiin itseoikeutetusti Neuvostoliiton kirjailijaliiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi sen ensimmäisessä kokouksessa.

Gorkin poika Maksin Peškov kuoli toukokuussa 1935 ja Gorki itse kesäkuussa 1936. Stalin ja kansankomissaarien neuvoston puhemies (vastasi pääministeriä) Molotov olivat kantamassa hänen arkkuaan hautajaisissa. Myöhemmin 1938 Buharinin oikeudenkäynnissä tuotiin esiin syytös, että Genrih Jagodan johtama Neuvostoliiton salainen poliisi NKVD olisi myrkyttänyt Gorkin.

Gorki ja Suomi
Ennen vallankumousta Gorkilla oli lämmin suhde Suomeen. Hänen käydessään Suomessa 1906 järjestettiin kansanjuhla. Jatkettuaan Suomesta Italiaan hän kirjoitti siellä Suomelle puolustuspuheen, jossa hän sätti keisarin hallitusta, "julmuudesta humaltunutta, rikoksista hullaantunutta" ja julisti: "Tämä maa on kuin tienviittana monen muun maan tulevaisuudella" kirjoituksessa, joka levisi kautta Euroopan. Artikkelissaan Erkki Vettenniemi  kirjoittaa. että Gorkin kiintymystä Suomeen ovat esitelleet muun muassa Raoul Palmgren ja Kalevi Kalemaa, mutta vallankumouksen jälkeistä suunnan muutosta ei juuri ole käsitelty. Tuolloin entiset ystävät pitivät häneen jo etäisyyttä. Vuonna 1921 Gorki matkusti Suomen kautta kymmeneksi vuodeksi Italiaan fasistien vieraaksi.

Teokset
 Makar Tšudra (novelli), 1892. (Novelliin perustuu elokuva Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen, 1975)
 Matkatoverini / Seuralaiseni (novelli), 1894
 Tshelkash (novelli), 1895
 Orlovin pariskunta, 1895
 Laulu haukasta, 1895
 Vanha Igergil (novelli), 1895
 Konowalow / Konovalov (novelli), 1897
 Tyttö ja kaksikymmentä kuusi miestä (novelli), 1899
 Foma Gordojev / Foma, kauppiaan poika, 1899
 Kolme ystävystä, 1900
 Pohjalla (näytelmä), 1902
 Huvila-asukkaat, 1905
 Auringon lapset, 1905
 Amerikassa, 1906
 Äiti, 1907
 Viholliset, 1906
 Vakooja / Joutavan ihmisen elämä 1907
 Tunnustus, 1908
 Muuan äiti, 1910
 Tarinoita Italiasta, 1911–3
 Lapsuuteni, 1913
 Zikovin perhe, 1914
 Halki Venäjän, 1915
 Maailmalla / Ihmisten parissa, 1916
 Väärään aikaan ajateltua, 1917–8
 Yliopistoni / Nuoruuteni yliopistot, 1922
 V. I. Lenin, 1924
 Artamonovien tarina, 1925
 Klim Samginin elämä, 1929–36
 Jegor Bulytshev ja muut, 1931

(Kauttaviivalla erotettu vaihtoehtoiset nimet eri suomennoksissa.)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Vapaasti ladattavia Maksim Gorkin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
 Maksim Gorki. Matkatoverini. Suomennos Mikkeli-lehdelle 1902-03.
 Novelleja vanhoista suomalaisista sanomalehdistä: Khani ja hänen poikansa, Laulu myrskylinnusta, Markkinat Goltvassa, Olemmeko me sivistyneitä? ja Paholaisesta.
 Marxists.org: Maksim Gorki 
 Maksim Gorkin teoksia 
 Maksim Gorkin teoksia Gutenberg-projektissa 

Venäläiset kirjailijat
Venäläiset näytelmäkirjailijat
Venäläiset novellikirjailijat
Vuonna 1868 syntyneet
Vuonna 1936 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit