joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vr2

Vr2 (D1 ennen vuotta 1942) oli suomalainen raskas järjestelyhöyryveturi, kutsumanimeltään Ankka. Veturin pyörästöjärjestys oli 0-6-2T. Veturit valmistettiin vuosina 1930–1931, ja ne olivat Valtionrautateiden käytössä vuosina 1930–1975. Muistomerkkiveturina Ankka on useilla asemilla: Jyväskylän rautatieasemalla on numero 961, Joensuussa numero 950, Tuurissa numero 951 ja Haapamäen rautatieasemalla  numero 953. Numero 964 on Veturimuseossa Akaan Toijalassa.

Aiheesta muualla 

 Vaunut.org-sivuston kuvia Ankka-vetureista

Museorautatiekalusto
Suomalaiset höyryveturit
Grönlund–Nisunen

Grönlund–Nisunen on Tommi Grönlundin (s. 1967) ja Petteri Nisusen (s. 1962) muodostama taiteilijapari. Heidän yhteiset teoksensa ovat tieteen ja tekniikan estetiikasta ammentavia installaatioita. Grönlund ja Nisunen voittivat yhdessä Vuoden nuori taiteilija -palkinnon vuonna 1997.

Sekä Grönlund että Nisunen ovat koulutukseltaan ja ammatiltaan arkkitehteja. Nisunen on toiminut vuodesta 2012 Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun nykytaiteen Professor of Practice -tehtävässä.

Kuvataiteilija ja tutkija Jyrki Siukonen on tulkinnut Grönlundin ja Nisusen yhteistuotantoa tieteen lainalaisuuksien esittämisen ja erityisesti suoran, kentän ja ympyrän käsitteiden kautta. Cristina Cupero on korostanut taiteilijoiden 2000-luvun taitteen näyttelyn yhteydessä installaatioita koeasetelmina ja yrityksinä tuoda näkyviksi näkymättömiä ilmiöitä. Molemmat ovat tuoneet esiin myös sattumanvaraisuuden merkitystä taiteilijoiden teoksissa.

Kesäkuussa 2013 Grönlund ja Nisunen palkittiin Maailman kulttuurineuvoston myöntämällä Leonardo da Vinci World Award of Artsilla. Vuonna 2021 Grönlundille ja Nisuselle myönnettiin molemmille valtion viisivuotinen taiteilijaprofessoriapuraha.

Esimerkkejä teoksista 
Ultraääni-installaatiossa (1996) kaksi kaiutinta toistaa korkeaäänisiä siniaaltoja näyttelytilan vastakkaisista päistä. Toisen kaiuttimen äänenkorkeus vaihtelee siihen kytketyn Geigermittarin mittaustulosten mukaan tuottaen kahden äänen interferenssistä kolmannen äänen. 

Slidepipe-teos (2008) koostuu tilassa riippuvasta teräsputkesta. Sen läpi yleisö voi lähettää teräskuulia, jotka tuottavat ääntä. 

Myös teoksessa Steel Ball Installation | Wall Installation (1999) alumiinialtaaseen upotetut hienovaraisesti liikkuvat teräskuulat olivat äänilähteenä.

Keilaniemen metroaseman laiturialueen katossa on valoputkista koostuva taideteos Light Weave (2016).

Lähteet

Aiheesta muualla   
 Taiteilijaparin kotisivut 
 Unstable Matter 
 Grönlundin ja Nisusen työt Kiasman kokoelmissa

Suomalaiset taiteilijaryhmät
Vuoden nuori taiteilija -palkinnon saajat
Elävät henkilöt
Tuula Arkio

Tuula Johanna Arkio (o.s. Olamo, s. 2. huhtikuuta 1943 Helsinki) on suomalainen taidehistorioitsija ja taidemuseonjohtaja. Vuonna 2006 hänet promovoitiin Kuvataideakatemian kunniatohtoriksi ja hänelle myönnettiin kulttuurineuvoksen arvonimi.

Arkio johti Kiasmaa vuosina 1990–2000 ja Valtion taidemuseota 2000–2006.

Ura 
Arkio valmistui ylioppilaaksi vuonna 1962. Hän opiskeli taidehistoriaa ja valmistui maisteriksi vuonna 1968 Helsingin yliopistosta.

Arkio on tehnyt pitkän uran suomalaisen kuvataiteen alueella. Hän työskenteli Gallen-Kallelan museon amanuenssina vuosina 1964–1965 ja Helsingin yliopiston taidehistorian laitoksen kuva-arkistoamanuenssina 1968. Arkio oli Ateneumin taidemuseon amanuenssi 1968–1984 ja apulaisintendentti 1984–1990. Hän oli Nykytaiteen museon (vuodesta 1998 Kiasma) ensimmäinen johtaja (1990–2000) ja Valtion taidemuseon ylijohtaja (2000–2006). 

Arkio on toiminut yhtenä merkittävien Ars 83, Ars 95 ja Ars 2001 -näyttelyiden kuraattoreista ja toiminut lukuisissa luottamustehtävissä taiteen ja kulttuurin alueella niin Suomessa kuin ulkomaillakin.

Vuonna 2015 ilmestyi Arkion omaelämäkerta Jyviä nokkimassa.

Luottamustehtäviä 
 Ars Fennica -palkintojuryn jäsenyys (1991–1999)
 Nykytaide ry:n hallituksen jäsen (1987–1993)
 Documenta XI taiteellisen johtajan valintakomitean jäsen (1998)
 Pro Arte Foundation (Pietari), kansainvälinen neuvoa-antava neuvosto (1996–1998) ja johtokunta (1999–2009)
 Carnegie Art Award -palkintolautakunnan jäsen (1998–2001), puheenjohtaja (2006–2012), Tukholma
 CIMAM (International Committee for Museum and Collections of Modern Art), hallituksen jäsen, sihteeri ja taloudenhoitaja (1999–2004)
 Generali Foundationi (Wien), neuvoa-antavan neuvoston jäsen (2004–2006)
 Istanbulin Modernin taiteen museo, neuvoa-antavan neuvoston jäsen (2004–2007)
 Henie Onstad -taidekeskus (Oslo), asiantuntijaryhmän jäsen (2006–2011)
 Artes Mundi -palkintojuryn jäsen (2008)
 CIMAMin ja Taideteollisen korkeakoulun kunniajäsen
 Taidesäätiö Pro Arten puheenjohtaja (2007–)
Lähde

Lähteet

Aiheesta muualla 

	
Suomalaiset museonjohtajat
Elävät henkilöt
Vuonna 1943 syntyneet
Karsten

Karsten on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Adrian Karsten (1960–2005), yhdysvaltalainen urheilutoimittaja
 Anitra Karsten (1902–1988), suomalainen psykologian dosentti
 Anton Karsten (1862–1915), suomalainen opettaja, rehtori ja journalisti
 Christoffer Christian Karsten (1756–1827), ruotsalainen oopperalaulaja
 Elisabeth Charlotta Karsten (1783–1856), ruotsalainen taidemaalari
 Frank M. Karsten (1913–1992), yhdysvaltalainen poliitikko
 Georg Karsten myös: George Karsten (1863–1937), saksalainen kasvitieteilijä 
 Gustav Karl Wilhelm Hermann Karsten (1817–1908), saksalainen kasvitieteilijä ja geologi
 Harald Karsten (1948–2016), saksalais-suomalainen kuvanveistäjä
 Henrik Karsten (1877–1959), suomalainen filosofian tohtori ja lyseon lehtori
 Hugo Karsten (1875–1954), suomalainen meteorologi, everstiluutnantti ja filosofian tohtori
 Jekaterina Karsten (o.s Hodotovitš (s. 1972), valkovenäläinen kilpasoutaja 
 Johan Anton Karsten (1795–1871), Kuopion ensimmäinen kirjanpainaja
 Jon Väinö Karsten (1881–1963), suomalainen kuvanveistäjä
 Karl Johann Bernhard Karsten (1782–1853), saksalainen mineralogi
 Ludvig Karsten (1876–1926), norjalainen taidemaalari
 Petter Adolf Karsten (1834–1917), suomalainen sienitieteilijä
 Rafael Karsten (1879–1956), suomalainen sosiologi, tutkimusmatkailija
 Sophie Karsten (1783–1862), ruotsalainen tanssija ja artisti
 Sophie Mariane Karsten (1753–1848), puolalainen oopperalaulaja
 Thomas Karsten (1885–1945), hollantilainen insinööri
 Tor Karsten (1870–1942), suomalainen kielitieteilijä, professori
 Walter Karsten (1868–1953), suomalainen apteekkari, joka sai kollegiasessorin arvonimen
 Werner Karsten (1870–1930), suomalainen prokuristi, opettaja ja kirjailija.

Karsten on myös seuraavien henkilöiden etunimi: 
 Karsten Alnæs (s. 1938), norjalainen kirjailija
 Karsten Andersen (1920–1997), norjalainen kapellimestari ja viulisti 
 Karsten Bindrich (s. 1973), saksalainen haulikkoampuja ja maailmanmestari 
 Karsten Heine (s. 1955), saksalainen jalkapalloilija ja valmentaja 
 Karsten Kobs (s. 1971), saksalainen moukarinheittäjä ja maailmanmestari 
 Karsten Kroon (s. 1976), alankomaalainen maastopyöräilijä 
 Karsten Obarski (s. 1965), saksalainen videopelimuusikko ja musiikinteko-ohjelman kehittäjä
 Karsten Smith (s. 1988), yhdysvaltalainen jalkapalloilija
 Karsten Warholm (s. 1996), norjalainen pika- ja aitajuoksija.
Aseellinen alussuojaus

Aseellinen alussuojaus on kansainvälisen rauhanturvatoiminnan yksi toimintamalli. Sillä pyritään estämään suojeltavien laivojen kaappaaminen ja ryöstäminen. Esimerkiksi EU on loppuvuodesta 2008 alkaen harjoittanut alussuojausta Somalian rannikon edustalla. Suojaava joukko muodostaa itsenäisen alussuojausosaston (Autonomous Vessel Protection Detachment VPD). Suojausosastolla on käytössään vain kivääriaseistus, ilman pinta-alusten tukea. Sillä on oikeus puolustaa alusta ja lastia vain aluksen ollessa merellä.

Katso myös
 Afrikan sarven merirosvous
 Atalanta-operaatio

Lähteet 

Siviilikriisinhallinta
Rauhanturvaaminen
Euroopan unionin sotilaalliset kriisinhallintaoperaatiot
Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö
Nato
Tony Oursler

Tony Oursler on yhdysvaltalainen video- ja mediataiteilija, joka tekee lähinnä projisoituja installaatiota.

Tony Oursler kirjoittaa amerikkalaisen persoonallisuusrakenteen psykomaisemaa, jossa yhdistyvät ”disneyfikaation” ruumiillistama Mikki Hiiri ja sarjamurhaajan prototyyppi Freddy Krüger. Ourslerin taiteen perustyökaluja on amerikkalainen psykohistoria, kulttuurinen sairaus nimeltä dissosiatiivinen identiteettihäiriö, joka esiintyy erilaisina seksuaalisina ja väkivaltaisina traumoina ja syy-seuraussuhteeltaan usein käsittämättömänä draaman lakina.

Oursler tekee samaa työtä uudelleen ja uudelleen, nuket “dummies” toistuvat jatkuvasti eri muodoissa. Formaatti on usein niin sama, että itse asiassa teokset erottaa vain tekstien pohjalta.

”Video is like a pencil” (video on kuin kynä), Oursler on sanonut, lainaten John Baldessaria. Mutta Ourslerille se on myös kirjoituskone. Hän ei maalaa videolla vaan tekee useimmiten puhuvan pään joka suoltaa tekstiä. 

Oursler työskentelee useimmiten siten että hän kuuntelee yhdessä huoneessa samanaikaisesti samalla äänitasolla toimivia TV- ja radiokanavia ja nappaa tekstinpätkän tuutista silloin tällöin yhdistettynä omaan tajunnanvirtaansa.

MPD:n ja median katsojan välillä on monia analogioita, tiedostamaton moninainen vaihtelu persoonallisuudesta toiseen kuin hypnotisoitu näyttelijä. Ne voi nähdä kokoelmana hahmoja näyttelemässä kammottavaa tosielämän draamaa. Itse asiassa joidenkin psykiatrien teorian mukaan monipersoonallisuudet ovat oikeastaan itsehypnoosin mestareita.

Ourslerin teokset ovat antimaalauksellisia. Päät on irrotettu, leikattu irti taustastaan ja sijoitettu joko ilmaan tai johonkin välillä jopa huvittavan tukalaan paikkaan kuten raskaan tuolin tai patjan alle tai arkkuun, jossa ne irrotettuna yhteyksistään (ruumiiseen tai ympäristöön) muodostavat lähes slap stick -komediamaisen mutta samalla tarkemmin kuunneltuna traagisen, surullisen hahmon.

Yhteistyö 

Tony Oursler on työskennellyt ammattinäyttelijä Tracy Leiboldin kanssa. Leibold näyttäytyy usein Ourslerin alter egona, jonka kasvot tuntuvat muuttautuvan hetkessä kaunottaresta hirviöksi. 

Oursler kuuluu taiteilijaryhmään nimeltä "Poetics", jossa ovat mukana jo opiskelija-ajoista tutut taiteilijat Mike Kelley ja John Miller.

Oursler on myös tehnyt yhteistyötä muusikko David Bowien kanssa Bowien 50-vuotisjuhlakonsertissa 1997. Hän on myös ohjannut Bowien uuden lähes 10 vuoden hiljaiselon jälkeen julkaiseman singlen ”Where Are We Now?” tammikuussa 2013.

Oursler ja Suomi

Tony Ourslerin tuotantoa tunnetaan Suomessa kohtuullisesti. Hän oli mukana Nykytaiteen museon ARS 95 näyttelyssä Ateneumissa (1995), josta ostetut kaksi teosta kuuluvat nykyisin Kiasman kokoelmiin.

Helsingin kaupungin taidemuseossa oli 2005 esillä laaja retrospektio vuosilta 1980-2005 Ourslerin tuotannosta.

Suomessa Oursleria edustaa Galleria Forsblom, jossa on ollut useasti esillä Ourslerin teoksia.

Aiheesta muualla 

 Tony Ourslerin kotisivut 

Videotaiteilijat
Yhdysvaltalaiset taiteilijat
Megapolis

Megapolis on ympäristöjärjestö Dodon vuosittainen tapahtuma joka kokoaa ihmisiä yhteen kehittämään ratkaisuja ympäristöongelmiin urbanisaation kautta. Dodon teesi on, että koska maailman urbanisoitumisnopeus on kiihkeä ja pysäyttämättömissä, niin urbanisoitumisesta tulee etsiä mahdollisuuksia ongelmien sijaan. Tapahtumaan on kutsuttu puhujiksi alan ammattilaisia ja tutkijoita.

Ensimmäinen Megapolis 2021 - Ympäristöongelmat ratkaistaan kaupungeissa järjestettiin vuonna 2006 Helsingissä. Helsingissä järjestetyn päätapahtuman rinnalla on järjestetty pienempiä tapahtumia Helsingissä, Turussa ja Jyväskylässä.

Tapahtumat eri vuosina 
 Megapolis 2021 - Ympäristöongelmat ratkaistaan kaupungeissa (2006, Vanha ylioppilastalo, noin 1000 osanottajaa)
 Megapolis 2022 - Kaupunkilainen ratkaisee ympäristöongelmat (2007, Vanha ylioppilastalo)
 Megapolis 2023 - Onnelliset kaupungit (2008, Vanha ylioppilastalo, 2000 osaanottajaa)
 Megapolis 2024 - Hyvän ruuan kaupungit (2009, Vanha ylioppilastalo)
 Megapolis 2025 - Kaupunkien rytmit (2010, Vanha ylioppilastalo)
 Megapolis 2026 - Energiset kaupungit (2011, Vanha ylioppilastalo)
 Megapolis 2027 - Tekijöiden kaupungit (2012, Kiasma-teatteri)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 http://megapolis.dodo.org/

tiedetapahtumat
Ympäristökonferenssit
Helsingin tapahtumat
Petteri Nisunen

Petteri Nisunen (s. 19. joulukuuta 1962) on suomalainen arkkitehti ja kuvataiteilija, joka on tehnyt Tommi Grönlundin kanssa yhteistyötä nimellä Grönlund–Nisunen. Nisunen on toiminut vuodesta 2012 alkaen Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun nykytaiteen Professor of Practice -tehtävässä. Vuonna 2021 Tommi Grönlundille ja Petteri Nisuselle myönnettiin molemmille valtion viisivuotinen taiteilijaprofessoriapuraha.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Grönlund–Nisunen-taiteilijaparin kotisivut 

Suomalaiset taiteilijat (taiteen uudet alueet)
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset arkkitehdit
Protoje

Protoje, oikealta nimeltään Oje Ken Ollivierre on jamaikalainen reggaelaulaja. Protojen vuonna 2012 julkaistu single Kingston Be Wise löytyy Grand Theft Auto V pelin Blue Ark- radiokanavalta.

Diskografia

Mixtapet 
2005: Lyrical Overdose Volume 1
2011: This Is Protoje
 2013: Music From My Heart
 2015: England Be Wise (Toddla T meets Protoje)

Albumit 
 2011: The Seven Year Itch
 2013: The 8 Year Affair
 2015: Ancient Future

Singlet 
 2009: Arguments
 2010: Dread
 2010: JA
 2010: Roll
 2011: Rasta Love (featuring Ky-Mani Marley)
 2012: Who Dem A Program"
 2012: This Is Not A Marijuana Song
 2012: Kingston Be Wise
 2013: I&I
 2014: Who Knows (featuring Chronixx)

Vuonna 1981 syntyneet
Jamaikalaiset reggaelaulajat
Elävät henkilöt
Samu Torsti

Samu Torsti (s. 5. syyskuuta 1991) on suomalainen alppihiihtäjä. Hän edustaa Vasa Skidklubbia ja hänen valmentajanaan toimii Tuomas Uotila.

Alppihiihdon maailmancupissa Torsti kilpaili ensimmäisen kerran joulukuussa 2009 Alta Badian suurpujottelussa. Maailmancupin pisteille hän pääsi ensimmäisen kerran Beaver Creekin suurpujottelussa joulukuussa 2014 oltuaan 13:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kymmenes Adelbodenin suurpujottelussa tammikuussa 2017. Se on edelleen hänen paras maailmancupsijansa (tilanne 18.2.2021).

Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 Torsti sijoittui suurpujottelussa 32:nneksi. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui jälleen suurpujottelussa 32:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli samassa lajissa 21:s. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 Torsti sijoittui suurpujottelussa 21:nneksi ja Pyeongchangin olympialaisissa 2018 17:nneksi.  Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli parisuurpujottelussa kahdestoista ja suurpujottelussa viidestoista.

Torsti on saavuttanut urallaan useita aikuisten Suomen mestaruuksia suurpujottelussa. Hän on voittanut mestaruuden myös superalppiyhdistetyssä ja supersuurpujottelussa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Samu Torstin blogi

Suomalaiset alppihiihtäjät
Vuonna 1991 syntyneet
Elävät henkilöt
Pilvi Porkola

Pilvi Porkola on helsinkiläinen performanssitaiteilija, kirjoittaja ja taiteen tutkija. Porkola on Todellisuuden tutkimuskeskuksen jäsen, minkä ohella hän tekee tohtorinväitöskirjaansa Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa.

Porkola on toteuttanut 2000-luvulla useita esityksiä, performansseja ja luentoperformansseja muun muassa Kiasma-teatteriin. Näistä viimeisimpiä ovat Museum of Goodwill (2009–2012), Cat (2009) ja How to Be a Performance Artist (2007–2009).

Lähteet 

Suomalaiset performanssitaiteilijat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
/teatteri.nyt

/teatteri.nyt on Kiasma-teatterin vuodesta 2005 järjestämä esittävien taiteiden tapahtuma. Tapahtuma suunnitellaan ja toteutetaan yhteistyössä taiteilijoiden kanssa. Tapahtuman keskipisteenä on esitys, mutta sitä on lähestytty eri vuosina eri tavoin. On pidetty työpajoja, osallistavia esityksiä,  keskusteluja, demoja, residenssejä ja kirjoitusprojekteja, sekä nähty lukuisia esityksiä.

/teatteri.nytin tarkoituksena on avata esitystaiteen uusia tuulia yleisölle, sekä myös kehittää esittävän taiteen kenttää ja sulattaa taiteiden välisiä raja-aitoja muun muassa kuvataiteen ja esittävien taiteiden väliltä. /teatteri.nytissä on ollut vuosittain mukana myös kansainvälisiä taiteilijoita.  Vuonna 2011 /teatteri.nyt-tapahtuman yhteydessä järjestettiin viikon mittainen ”Esitystaiteilijoiden syysloma”, jossa 15 taiteilijaa vietti viikon Kiasma-teatterissa kokemuksiaan ja ajatuksiaan jakaen. Syysloma avautui kahdeksi päiväksi myös yleisölle. Vuonna 2012 /teatteri.nyt tapahtuma järjestettiin kolmiviikkoisena Esityskompostina Kiasman 3. kerroksessa. Esityskomposti käsitteli dokumentin ja esityksen välistä suhdetta ja se edelsi Kiasman Tosi kyseessä – dokumentti nykytaiteessa -kokoelmanäyttelyä. Esityskompostin aikana tiloissa esiintyi 120 taiteilijaa ja niissä vieraili 11 000 katsojaa. Esityskompostin suunnittelutyöryhmässä toimivat taiteilijat Saara Hannula, Tuomas Laitinen, Elina Latva, Kimmo Modig, Nora Rinne ja Jenna Sutela sekä Kiasma-teatterista Jonna Strandberg.

Lähteet 
 Teatteri-lehti 8/2011
 Teatteri ja tanssi + sirkuslehti 7/2012
 Kiasma-teatterin kausiesite syksy 2009

Aiheesta muualla 
 /teatteri.nyt 

Teatteritapahtumat Suomessa
Helsingin tapahtumat
Jan Björklund

Jan Arne Björklund (s. 18. huhtikuuta 1962 Skene, Länsi-Götanmaa) on ruotsalainen poliitikko. Hän toimi opetusministerinä Fredrik Reinfeldtin johtamassa hallituksessa vuosina 2007–2014 ja hallituksen varapääministerinä 2010–2014. Björklund johti liberaaleja 2007–2019. Kesällä 2019 hänen seuraajaksen valittiin Nyamko Sabuni. Björklund toimi Tukholman paikallispolitiikassa ennen nousuaan Ruotsin valtiopäiväedustajaksi vuonna 2006. Koulutustaustaltaan Björklund on upseeri. Hän on naimisissa ja kahden lapsen isä.

Björklundin on nähty edustavan liberaalien oikeistolaisempaa siipeä. Hän on profiloitunut erityisesti koulutuspolitiikassa.

Toukokuussa 2020 Björklund nimitettiin Ruotsin Italian suurlähittilääksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ruotsalaisten puolueiden puheenjohtajat
Ruotsin liberaalien poliitikot
Ruotsin ministerit
Opetusministerit
Ruotsin kansanedustajat
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Irma Optimisti

Irma Optimisti (oik. Irma Anita Luhta; s. 1952 Vaasa) on suomalainen performanssitaiteilija, kuraattori ja kauppatieteiden tohtori. 

Irma Luhta esiintyi ensimmäisen kerran Hopeataivas-performanssilla vuonna 1989. Vuonna 1991 Luhta muutti Turkuun tekemään väitöskirjaa kaaosteoriasta. Toisaalta osallistuminen Helsingin Juhlaviikkojen Performanssikavalkadiin aiemmin samana vuonna oli vahvistanut Luhdan identiteettiä performanssitaiteilijana. Irma Luhdasta tuli Irma Optimisti, jonka humoristisissa esityksissä oli nähtävissä feminismiä, matematiikkaa ja kaaosta. Vuonna 1997 Irma Luhta väitteli tohtoriksi aiheenaan rakenteelliset muutokset kompleksisessa systeemissä. 

Vuonna 1999 Irma Optimisti palasi Helsinkiin ja perusti poikansa Lauri Luhdan kanssa Kaapelitehtaan työhuoneelleen tilan, joka sai nimekseen Là-bas. Tilan ympärille muodostui löyhä ryhmä erilaisia taiteen alan toimijoita, jotka järjestivät vuonna 2010 ensimmäisen Là-bas-biennaalin Kiasmassa.  

Irma Optimistia on kutsuttu suomalaisen performanssitaiteen uranuurtajaksi, jonka esitykset herättävät huomiota myös kansainvälisesti. Suomen taideyhdistys myönsi Irma Optimistille tunnustuspalkinnon elämäntyöstä vuonna 2012. 

Irma Optimistille myönnettiin vuoden 2013 Taiteen valtionpalkinto ja Turun kauppakorkeakoulun vuoden opettaja -palkinto.

Lähteet

Aiheesta muualla  
 Ylen Elävä arkisto: Kaaosmatemaatikko Irma Optimisti teki pakastebroilerista kukkopillin
 Irma Optimisti Ylioppilaslehdessä
 Toinen kansainvälinen Là-bas biennaali
 Là-bas 

Suomalaiset performanssitaiteilijat
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Joakim Eskildsen

Joakim Eskildsen (s. 1971, Kööpenhamina) on tanskalainen valokuvataiteilija.

Eskildsen oli Kööpenhaminassa Rigmor Mydtskovin oppilas ja lähti vuonna 1994 Suomeen Taideteolliseen korkeakouluun opiskelemaan valokuvauskirjan tekoa Pentti Sammallahden oppiin. Eskildsen asuu Kööpenhaminan lähellä.

Vuodesta 2000-2006 Eskildsen on yhdessä kirjailija Cia Rinnen kanssa tutkinut romaneja useissa maissa (lähinnä Itä-Euroopassa), sekä muita etnisiä kansoja Intiassa, jotka ovat todennäköisesti sukua romaneille. Tämän työn hedelmät löytyvät kirjasta The Roma Journeys, joka kertoo romanien elämästä teksteillään ja yli 200 valokuvallaan.

Palkinnot 
 Photo-Eye Books & Print Annual Award, 2000 (Best Foreign Title, iChickenMoon)
 Amilcare Ponchielli Prize, 2008
 Deutscher Fotobuchpreis, 2009 (Gold, for The Roma Journeys)
 Prize of the Otto Pankok Foundation, 2009 (for The Roma Journeys)
 David Octavius Hill Medal, 2009 (by the Deutsche Fotografische Akademie)

Teokset 

 Nordtegn / Nordic Signs. Opus 29. Helsinki: Taideteollinen Korkeakoulu, Valokuvataiteen laitos, 1995. .  
 Meknès (1997)
 Traer (1997)
 Blue Tide: A True Story / Maré Azul: uma história verdadeira. Opus 33. Helsinki: Taideteollinen Korkeakoulu, Valokuvataiteen laitos, 1997. ISBN 952-90-8814-0. With Cia Rinne.
 A Voyage to iChickenMoon. Suomen valokuvataiteen museon julkaisuja, 7. Helsinki: Suomen Valokuvataiteen Museo (Finnish Museum of Photography), 1999. ISBN 951-9086-57-9. Includes CD. With Cia Rinne and Sebastian Eskildsen. "Part of Shuttle 99, a Nordic-South African cultural exchange"; "Opus 38".
 al-Madina (with Pentti Sammallahti and Kristoffer Albrecht, 2002)
 The Roma Journeys. Göttingen: Steidl, 2007. ISBN 3-86521-371-5. Text: Cia Rinne. Preface: Günter Grass. 
 Roma-rejserne. Copenhagen: Kunsthallen Nikolaj, 2007. 
 Die Romareisen. Göttingen: Steidl, 2009. ISBN 3-86521-429-0.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Eskildsenin kotisivut
 Helsinki School: Joakim Eskildsen  

Vuonna 1971 syntyneet
Tanskalaiset valokuvaajat
Elävät henkilöt
Mihail Clodt von Jürgensburg

Paroni Mihail Konstantinovitš Clodt von Jürgensburg (; 11. tammikuuta 1833 (J: 30. joulukuuta 1832) Pietari – 29. toukokuuta (J: 16. toukokuuta) 1902 Pietari) oli venäläinen realistinen maisemamaalari.

Mihail Clodt syntyi vapaaherralliseen Clodt von Jürgensburgin perheeseen. Hänen isänsä Konstantin Clodt oli Venäjän ensimmäinen puukaivertaja ja hänen setänsä Peter Clodt von Jürgensburg oli kuuluisa venäläinen kuvanveistäjä. Mihail Clodt von Jürgensburgin sisko oli Suomeen asettunut kulttuurivaikuttaja Elisabeth Järnefelt, ja hän oli näin muun muassa taidemaalari Eero Järnefeltin eno.

Hän oppi piirtämään Pietarin Kaivosinstituutissa, sitten Keisarillisessa taideakatemiassa vuosina 1851–1858. Saatuaan kultamitalin hänelle myönnettiin kolmivuotinen apuraha maalauksen opiskeluun Ranskassa, Sveitsissä ja Italiassa, mutta hän palasi matkoiltaan vuoden kuluttua. Hän valitti, etteivät ulkomaalaiset maisemat inspiroineet häntä ja että ranskalainen ja italialainen maalauskoulukunta on venäläistä huonolaatuisempaa. Palaamisensa jälkeen Clodt sai luvan käyttää loput apurahoistaan Venäjällä matkusteluun. 

Vuonna 1863 Clodt sai tunnustusta teoksestaan Iso tie syksyllä. Jopa korkeammat ylistykset hän sai teoksestaan Kynnöksellä (1872) ja Metsätie puolenpäivän aikaan (1878). Tarkkailijat ylistivät hänen omistautumistaan venäläiselle maisemalle, yksityiskohtien huomioimiselle ja hänen teostensa stereoskooppisuutta. Toisaalta suosittu taidekriitikko Vladimir Stasov näki monissa Clodtin teoksissa pikkumaista naturalismia ja "orjallista todellisuuden seuraamista". Esimerkkinä tällaisesta teoksesta hän piti teosta Lehmät juomassa (1879). Niin omistautumisellaan venäläiselle maisemalle ja pikkumaisessa naturalismissaan Clodt oli todennäköisesti Ivan Šiškinin edeltäjä. 

Mihail Clodt oli Vaeltajien perustajajäsen, mutta Vaeltajat eivät pitäneet häntä yhtenä omistaan. Se johtui osittain Clodtin terävästä kritiikistä ja erityisesti sen vuoksi, että hän piti professuurinsa Keisarillisessa taideakatemiassa (1871–1886). Kritisoituaan erityisen terävästi Arhip Kuindžia Clodt pakotettiin katkaisemaan välinsä Vaeltajiin. Pian hän vetäytyi myös Taideakatemiasta.

Clodt ei maalannut mitään arvokasta 1870-luvun jälkeen. Puoliksi sokea ja taloudellisesti murtunut taiteilija kuoli vuonna 1902.

Teoksia

Venäläiset taidemaalarit
Vuonna 1833 syntyneet
Vuonna 1902 kuolleet
Harri Pälviranta

Harri Pälviranta (s. 27. heinäkuuta 1971, Tampere) on suomalainen valokuvataiteilija, joka tarkastelee dokumentaarissa teoksissaan väkivaltaa ja maskuliinisuutta. Pälviranta on käsitellyt kuvissaan muun muassa pahoinpideltyjä ihmisiä, kouluampumisia ja asekulttuuria. Pälvirannan erityiskiinnostus on dokumentarismi, jota hän pohtii paitsi teoksissaan myös väitöskirjassaan.

Pälvirannan mielestä väkivallan ja yhteiskunnallisten aiheiden käsittely taiteen keinoin on tärkeää, koska eräs taiteen tarkoituksista on katsoa tavallisuutta – ja väkivalta on jotain, joka on läsnä arjessamme päivittäin. Pälvirannan mielestä kuvataiteenkin tulisi käsitellä yhteiskunnallisia asioita ja osallistua hyvästä elämästä käytävään keskusteluun samalla tavalla kuin mitä teatterissa ja kirjallisuudessa tehdään. Pälvirannan mukaan yksi väkivaltaa kuvaavan taiteen tehtävistä on eettisten kysymysten pohtiminen. 

Vuonna 2012 Pälviranta teki väitöskirjan väkivaltaa kuvaavan dokumentaarisen taiteen vastaanotosta. Väitöskirjassa katsojien kokemuksia ja tulkintoja selvitettiin kyselylomakkein ja haastatteluin. Tutkimuksessa käy ilmi, että kuvat herättävät katsojissa tunteita ahdistuksesta ja inhosta sääliin ja myötätuntoon. Kuvat kuitenkin vetävät samaan aikaan houkuttelevina vaikka ne koetaan samalla luotaantyöntäviksi. Tutkimuksessa katsojat pohtivat myös väkivallan kuvaamisen hyväksyttävyyttä. Pälvirannan väitöskirja Toden tuntua galleriassa palkittiin vuoden 2012 kauneimpana tietokirjana.

Pälvirannan teokset ovat herättäneet kiinnostusta myös kansainvälisessä lehdistössä. Vuonna 2007 hänen Hakatut-sarjansa palkittiin PhotoEspana-festivaaleilla Descubrimientos-palkinnolla. Pälvirannan teoksia on ollut esillä yli sadassa näyttelyssä yli kahdessakymmenessä maassa ja hänen teoksistaan on useissa suomalaissa taidekokoelmissa.

Koulutus 
Pälviranta on valmistunut vuonna 2000 valokuvaajaksi Turun taideakatemiasta ja vuonna 2005 filosofian maisteriksi Turun yliopiston mediatutkimuksen oppiaineesta. Vuonna 2012 hän valmistui taiteen tohtoriksi Aalto-yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulusta.

Lähteet

Aiheesta muualla
 www.harripalviranta.com
 

Suomalaiset valokuvaajat
Elävät henkilöt
Vuonna 1971 syntyneet
Kondan piiri

Kondan piiri () on Hantien ja mansien autonomisen piirikunnan lounaisosassa, Venäjällä sijaitseva paikallishallinnon ylemmän tason alue. Kunnallispiiri on saanut nimensä Obin vesistöön kuuluvan Irtyšin sivujoki Kondasta, jonka varrella piiri sijaitsee. Alue on historiallisesti ollut mansien maata. Sittemmin muun muassa neuvostovalta ja piirikunnasta löytyneet öljykentät ovat aiheuttaneet muuttoliikkettä ja merkittävää väestönkasvua piirissä, jolloin alkuperäisasukkaiden suhteellinen osuus on vähentynyt.

Kunnallispiirissä asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 34 494 henkeä. Piirin hallinnollinen keskus on Mežduretšenski, joka on 11 058 asukkaan (2010) kaupunkityyppinen taajama. Se sijaitsee linnuntietä noin 233 kilometriä piirikunnan pääkaupunki Hanty-Mansijskista lounaaseen. Maantieteellisesti Kondan kunnallispiirin sisälle sijoittuu Urain kaupunkipiiri (39 457 as. 2010), joka on erillinen paikallishallinnon ylemmän tason alueensa.

Piirin kaupunki- ja maalaiskunnat
Paikallishallinnon yksityiskohtaisemmalla tasolla Kondan kunnallispiiri jakautuu viiteen kaupunkikuntaan (gorodskoje poselenije) ja viiteen maalaiskuntaan (selskoje poselenije). Mikäli kaupunkikuntien väestö asui kuntakeskuksena toimivassa kaupunkityyppisessä taajamassa, heidät katsotaan kaupunkilaisiksi. Kahden kaupunkikunnan väestöstä osa asui kuitenkin maaseudulla. Heidät katsotaan maaseutuväestöksi maalaiskuntien asukkaiden tapaan. Kondan piirin kunnat ovat vuoden 2010 väestönlaskennan asukaslukuineen: 
 Kondinskojen kaupunkikunta (Кондинское), 3 676 asukasta, joista 60 maaseutuväestöä.
 Kuminskin kaupunkikunta (Куминский), 3 116 asukasta
 Lugovoin kaupunkikunta (Луговой), 1 756 asukasta
 Mežduretšenskin kaupunkikunta (Междуреченский), 11 058 asukasta
 Mortkan kaupunkikunta (Мортка), 4 845 asukasta, joista 1 047 maaseutuväestöä.
 Boltšaryn maalaiskunta (Болчары), 2 266 asukasta
 Leušin maalaiskunta (Леуши), 2 896 asukasta
 Mulymjan maalaiskunta (Мулымья), 2 884 asukasta
 Polovinka maalaiskunta (Половинка), 1 350 asukasta
 Šugurin maalaiskunta (Шугур), 647 asukasta

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kondan piirin sivusto  (admkonda.ru)
 Kondan piiri Hanti-Mansian sivustolla  (admhmao.ru)
 Kondinski munitsialnyi raion   (msu-ugra.ru)
 Piiriin liittyviä web-saitteja  (s-konda.ru)
 Istorija i rasselenije  (admhmao.ru)

Hanti-Mansian piirit
Sovetskin piiri (Hanti-Mansia)

Sovetskin piiri () on Hantien ja mansien autonomisen piirikunnan länsiosassa, Venäjällä sijaitseva paikallishallinnon ylemmän tason alue. 

Kunnallispiirissä asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 48 059 henkeä. Piirin hallinnollinen keskus on Sovetskin kaupunki (26 495) henkeä (vuonna 2010); yli puolet piirin väestöstä asui tässä kaupungissa. Se sijaitsee linnuntietä 296 kilometriä piirikunnan pääkaupunki Hanty-Mansijskista länteen. Maantieteellisesti Sovetskin piirin sisälle sijoittuu Jugorskin kaupunkipiiri (34 067 as. 2010), joka on erillinen paikallishallinnon ylemmän tason alueensa.

Piirikeskukseen on maantie- ja rautatieyhteys. Sillä on myös oma lentoasema, joka palvelee myös Jugorskin kaupunkia.

Piirin kaupunki- ja maalaiskunnat
Paikallishallinnon yksityiskohtaisemmalla tasolla Sovetskin kunnallispiiri jakautuu seitsemään kaupunkikuntaan (gorodskoje poselenije) ja yhteen maalaiskuntaan (selskoje poselenije). Kaupunkikuntien keskuksena on joko kaupunki (Sovetski) tai kaupunkityyppinen taajama. Piirin kunnat ovat vuoden 2010 väestönlaskennan asukaslukuineen: 
 Agirišin kaupunkikunta (Агириш), 2 856 asukasta
 Pionerskin kaupunkikunta (Пионерский), 5 390  asukasta
 Kommunistitšeskin kaupunkikunta (Коммунистический), 2 423 asukasta
 Malinovskin kaupunkikunta (Малиновский), 3 700 asukasta, joista 2 755 Malinovskin kaupunkityyppisessä taajamassa ja loput 945 maaseudulla.
 Sovetskin kaupunkikunta (Советский), 26 495 asukasta
 Tajožnyin kaupunkikunta (Таёжный), 2 370 asukasta
 Zelenoborskin kaupunkikunta (Зеленоборск), 2 379 asukasta
 Aljabjevskin maalaiskunta (Алябьевский), 2 446 asukasta

Lähteet

Aiheesta muualla
 Sovetskin piirin sivusto  (admsov.com)
 Sovetskin piiri Hanti-Mansian sivustolla   (admhmao.ru)
 Sovetski munitsialnyi raion   (msu-ugra.ru)
 Istorija i rasselenije   (admhmao.ru)

Hanti-Mansian piirit
Dzamil Kamanger

Dzamil Kamanger (s. 1948 Mariwan) on Iranissa syntynyt ja Suomessa asuva kuvataiteilija. Vuodesta 2000 lähtien hän on usein työskennellyt parina taiteilija Kalle Hammin kanssa. Heidän teostensa toistuvia aiheita ovat kulttuurien kohtaaminen ja ihmisten ja tavaroiden globaali liikkuminen. Hamm ja Kamanger ovat monissa teoksissaan kyseenalaistaneet alkuperäisyyden ajatuksen ja myös pohtineet erilaisia tapoja olla mies.

Taiteen aiheita omasta elämästä
Kamangerin ja Hammin ensimmäisiä yhteistöitä olivat näyttelyt Pizzeria Babylon I ja II. Ensimmäisessä niistä (2000) pitseriatyössä toisiinsa tutustuneet taiteilijat esittelivät valokuvia pitsalaatikoissa. Osa kuvista oli Kamangerin perhealbumista, osa hänen matkaltaan Iranista Suomeen. Toisessa näyttelyssä laatikoissa oli Hammin piirroksia muun muassa Istanbulin kurdeista. Emigranttitarha-projektissaan taiteilijat tutkivat tuttujen koriste- ja hyötykasvien globaaleja reittejä.

Monet Kamangerin teokset liittyvät hänen omaan henkilöhistoriaansa. Vuonna 2012 kurditaustainen taiteilija esitteli Suomen valokuvataiteen museossa Vankilalakanan, muliinilangalla kirjotun suurennoksen valokuvasta, joka oli otettu hänestä ja hänen vankitovereistaan irakilaisessa Al-Romadin vankilassa. Kamanger oli kymmenen vuotta Irakin-Iranin sodan siviilivankina 1980-luvulla. Punainen risti lähetti kuvan Kamangerin perheelle todisteeksi siitä, että tämä on elossa.

Viime vuosina Kamanger on tehnyt lukuisia teoksia iranilaisella helmikudontatekniikalla. Kiasman Tosi kyseessä -kokoelmanäyttelyssä (2.11.2012-10.3.2013) oli esillä hänen lasihelmistä kutomiaan matkustusasiakirjoja. Teokset ovat tuhansista helmistä koostuvia suurennettuja kopioita eri maiden passeista ja viisumeista. Kamanger kertoo, että myös passit ja viisumit ovat saaneet innoituksen hänen omasta elämästään: hän pakeni Iranista ilman passia vuonna 1994. Kurdiperheelle ei poliittisista syistä myönnetty Iranin matkustusasiakirjoja. 

Vuonna 2014 Kamanger ja Hamm saivat Suomi-palkinnon ajankohtaisten ja haastavien yhteiskunnallisten kysymysten esiinnostamisesta. Kamangerille myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2017.

Koulutus
Dzamil Kamanger valmistui keraamikoksi Kermanshahin taideyliopistosta 1973. Sen jälkeen hän opiskeli metsäkoulussa, koska perhe ei hyväksynyt taiteen tekemistä ammatiksi.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Galleria Pirkko-Liisa Topelius
  
 Istu taiteilijan sohvalle, Saattaa sisältää nykytaidetta -blogi 
 Perkele, Saattaa sisältää nykytaidetta -blogi

Iranilaiset taiteilijat
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Peter Popoff

Peter Popoff (s. 2. heinäkuuta 1946) on amerikansaksalainen henkilö, joka muistetaan esiintymisestään ”henkiparantajana” omassa televisio-ohjelmassaan 1980-luvulla. Hän sai tuhansia seuraajia.

Vuonna 1986 yhdysvaltalainen skeptikko James Randi paljasti Popoffin huijariksi. Popoff käytti korvaan piilotettua kuuloketta, johon hänen vaimonsa välitti radiolähettimen avulla yleisöä koskevaa tietoa, jonka Popoffin avustajat olivat keränneet.

Paljastuksen jälkeen Popoffin suosio romahti ja hän joutui pian konkurssiin, koska 790 velkojaa nosti syytteen häntä vastaan.

Popoff on myynyt paljastuksen jälkeenkin internetissä ”ihmeitä tekevää vettä”.

Lähteet 

Huijarit
Näennäistiede
Yhdysvaltalaiset evankelistat
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Lucky Luke sotapolulla

Lucky Luke sotapolulla on vuonna 1978 julkaistu Morrisin ja Rene Goscinnyn Lucky Luke -sarjakuviin perustuva animaatioelokuva. Elokuva on tunnettu eri medioissa myös nimillä Balladi Daltoneista ja Daltonien Taru. Elokuvan ranskankielisessä ääniraidassa Goscinny toimii itse Lucky Luken hevosen, Jolly Jumperin äänenä. Elokuva valmistui vuosi Goscinnyn kuoleman jälkeen.

Juoni 
Daltonin veljekset perivät hirtetyltä sedältään Henry Daltonilta suuren omaisuuden. Omaisuus luovutetaan veljeksille vain sillä ehdolla, että he surmaavat tuomarin ja valamiehistön, joka tuomitsi heidän setänsä. Daltonit pakenevat vankilasta ja alkavat suorittaa tehtävää. Testamentissa Lucky Luke on määrätty valvomaan toimenpidettä ja hän liittyy Daltonien seuraan teeskennellen olevansa mukana juonessa. Lucky Luke auttaa lavastamaan jokaisen uhrin kuoleman, jolloin Daltonit luulevat heidän kuolleen, vaikka todellisuudessa ketään ei tapeta. Lopussa totuus paljastuu Daltoneille. Rantanplan seuraa koko juonen ajan Daltoneita, koska uskoo heidän varastaneen vankilan.

Ääninäyttelijät 
Alkuperäiset äänet:

Englanninkieliset äänet:

Elokuva Suomessa 
Select Video julkaisi elokuvan suomeksi tekstitettynä VHS-kasettina. Elokuvaa ei toistaiselksi ole julkaistu Suomessa DVD-versiona.
Elokuvasta tehtiin myös kirja- ja sarjakuvaversiot. Kirja on tunnettu nimellä Daltonien Taru ja sarjakuva nimellä Balladi Daltoneista.

Video-oppaassa vuodelta 1994 elokuvaa luonnehdittiin paikoin vauhdikkaaksi lännenpiirretyksi, jossa on mainio ”iskelmäkimara”. Elokuva sai kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.

Lähteet 

Vuoden 1978 ranskalaiset elokuvat 
Ranskalaiset animaatioelokuvat
Sarjakuviin pohjautuvat elokuvat
Lucky Luke
Ranskalaiset lännenelokuvat
Kiiskilä

Kiiskilä voi tarkoittaa seuraavia:

Kyliä
 Kiiskilä, kylä Sievissä
 Kiiskilä, entinen kylä Viipurin maalaiskunnassa
 Kiiskilänkylä, kylä Limingassa

Henkilöitä
 Jaakko Kiiskilä (s. 1976), Seinäjoen kaupunginjohtaja
 Jani Kiiskilä (s. 1989), suomalainen keihäänheittäjä
 Reijo Kiiskilä (1964–2002), suomalainen painonnostaja
 Marja Tahvanainen, o.s. Kiiskilä (1979–2018), suomalainen Stella-yhtyeen laulaja.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Riiho

Riiho on Keuruulla, Haapamäen vieressä sijaitseva kylä. Riihon asukasluku on noin 250. Kylässä ei itsessään ole juurikaan palveluita, sillä valtaosa palveluista sijaitsee lähellä viereisessä Haapamäen kylässä.

Riiho valittiin vuonna 2016 Keski-Suomen Vuoden kyläksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Riiho Keuruun kaupungin sivuilla
 Riihon kyläyhdistys

Keuruun kylät
Airco DH.2

Airco D.H.2 oli ensimmäisen maailmansodan brittiläinen työntöpotkurinen hävittäjälentokone. D.H.2 lienee ollut ensimmäinen Geoffrey de Havillandin suunnittelema sotatoimissa menestynyt lentokone. Se näet osallistui niin kutsutun Fokker-vitsauksen taltuttamiseen, jonka kiivain ajankohta oli vuonna 1916.

Koneen käytännöllinen lakikorkeus oli noin 4 400 metriä, huippunopeus 150 km/h. Toiminta-aika oli noin kaksi tuntia ja 45 minuuttia. Sen moottori oli pyörivä Gnome Monosoupape, jonka teho oli 100 hevosvoimaa. Takamoottorisen lentokoneen ampuma-aseistuksena oli yksi edessä, koneen keulalla sijainnut Lewis-pikakivääri.

Koneen valmistaja muuttui myöhemmin Aircosta de Havillandiksi.

Lähteet
Munson, Kenneth: Ensimmäisen maailmansodan hävittäjät, Otava, Helsinki-Keuruu, 2006, suom. R. Meriö ISBN 978-951-1-21883-8

Viitteet

Aiheesta muualla

http://militaryhistory.about.com/od/worldwariaircraft/p/dh2.htm

Aircraft Manufacturing Companyn ilma-alukset
Brittiläiset hävittäjälentokoneet
1910-luvun hävittäjälentokoneet
Vallankumouksellinen kansan vapautusrintama

Vallankumouksellinen kansan vapautusrintama (, lyh. DHKP/C) on Turkissa toimiva kielletty marxilais-leninistinen puolue. Sekä EU että Yhdysvallat ovat luokitelleet sen terroristijärjestöksi.

Historia ja kannattajakunta
Järjestön perusti vuonna 1978 Dursun Karataş, joka oli eronnut Vallankumouksellinen polku -nimisestä ryhmittymästä. Vuoteen 1994 saakka DHKP/C toimi nimellä Vallankumouksellinen vasemmisto (Devrimci Sol tai Dev Sol). Karataş vangittiin vuonna 1980, mutta onnistui pakenemaan 1989. Hän vietti loppuelämänsä maanpaossa ja menehtyi Hollannissa syöpään vuonna 2008. Järjestön nykyiset johtohenkilöt ovat tuntemattomia.

Toimintansa alkuaikoina DHKP/C värväsi jäseniä lähinnä yliopistoista ja korkeakouluista. Nykyään sen kannattajakunnan ydin on kuitenkin kaupunkien vähävaraisissa väestönosissa. Useita DHKP/C:n johtohahmoja on viime vuosina paennut ulkomaille.

Toiminta
Turkin viranomaisten mukaan DHKP/C on vastuussa kymmenistä poliisien ja sotilaiden murhista sekä yli 80 siviiliuhrista. Ryhmä itse on myöntänyt surmanneensa kaksi kenraalia sekä Turkin entisen oikeusministerin ja yhden liikemiehen. Järjestön toimintaa leimaa vahva Yhdysvaltain ja sotilasliitto Naton vastaisuus. Sen iskujen kohteina ovat olleet lähinnä Turkin armeija ja turvallisuusviranomaiset sekä maassa toimivat yhdysvaltalaiset sotilaat ja liikemiehet.

DHKP/C on muun muassa surmannut entisen Yhdysvaltain ilmavoimien upseerin Istanbulissa vuonna 1991. Surma oli osa järjestön laajaa Persianlahden sodan aikaista amerikkalaisiin kohdistunutta terroriaaltoa. DHKP/C:n viimeisin isku tapahtui helmikuussa 2013 Turkin pääkaupungissa Ankarassa. Yhdysvaltain suurlähetystöön tehty itsemurhaisku vaati pommittajan lisäksi lähetystön turkkilaisen turvamiehen hengen.

Lähteet

Turkkilaiset puolueet
Äärivasemmistolaiset terroristijärjestöt
Kalenteri (ohjelma)

iCal eli Calendar on Applen kehittämä henkilökohtainen kalenterisovellus, joka on jukaistu OS X-käyttöjärjestelmille. ICal oli ensimmäinen kalenterisovellus OS X:lle, joka tarjosi tuen muutamille kalentereille sekä kyvyn julkaista ajoittain kalentereita WebDAV-palvelimelle.

Ohjelma julkaistiin alun perin ilmaiseksi ladattavana Mac OS X 10.2:lle 10. syyskuuta 2002, ja se tuli valmiiksi asennetuksi ohjelmaksi Mac OS X 10.3:n julkaisun yhteydessä, jolloin sitä julkaistiin iCal 1.5-versiona. Toinen versio iCal-sovelluksesta julkaistiin Mac OS X 10.4:n, kolmas versio Mac OS X 10.5:n, neljäs versio Mac OS X 10.6:n, viides versio Mac OS X 10.7:n ja kuudes versio OS X 10.8:n kanssa.

Apple lisensoi nimen iCal Brown Bear Softwareltä, joka käytti sitä nimeä iCal-sovelluksessaan vuodesta 1997 lähtien. OS X v10.8:n heinäkuussa 2012 tapahtuneesta julkaisusta lähtien iCal on tunnettu nimellä Calendar, joka on samanlainen kuin iOS-versio.

ICal-sovelluksen kehittäminen poikkesi muiden Applen ohjelmien kehittämisestä, sillä sen suunnitteli Pariisissa itsenäisesti ja julkisuutta karttaen pieni ranskalainen tiimi, jota johti Steve Jobsin kaveri Jean-Marie Hullot. ICalin kehittäminen on sittemmin siirretty Apple US:n pääkonttoriin Cupertinoon.

Katso myös

 iCal Server
 Darwin Calendar Server
 SyncML
 iCalendar

Lähteet

Mac OS -ohjelmat
Albert Ravila

Johan Albert Ravila (28. joulukuuta 1897 Helsinki – 28. kesäkuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen suojeluskuntataustainen upseeri, joka toimi rykmentinkomentajana jatkosodassa. Ravila harrasti pienoiskivääriammuntaa ja saavutti vuonna 1937 henkilökohtaisen maailmanmestaruuden. Ravila ylennettiin kenraalimajuriksi 1955.

Perhe
Ravila syntyi Helsingissä vaihdemies Joonas Ravilan perheeseen. Ravilan pojista myös John lähti sotilasuralle. Hän oli sodassa majuri, mutta päätyi sodan jälkeen liike-elämän palvelukseen. Kolmas veljeksistä Paavo Ravila oli kielentutkimuksen professori, joka toimi Helsingin yliopiston rehtorina ja kanslerina.

Sotilasura
Ravila osallistui vapaaehtoisena sisällissotaan ja suoritti sen jälkeen varusmiespalveluksensa vuosina 1919–1920. Hän toimi 1920-luvulta lähtien suojeluskunnan tehtävissä ja suoritti Kadettikoulun erikoiskurssin 1927–1928. Tämän jälkeen hän jatkoi Suojeluskuntain Yliesikunnassa ja siirtyi 1933 Oulun suojeluskuntapiirin aluepäälliköksi ja myöhemmin Turunmaan sotilaspiirin aluepäälliköksi.

Suojeluskuntatehtävänsä johdosta Ravila toimi talvisodan aikana Turun lohkon jalkaväkikomentajana ja jatkoi myöhemmin aluepäällikkönä. Jatkosodan alussa hän toimi saksalaiselle vuoristoarmeijakunta Norwegenille alistetun Jalkaväkirykmentti 14:n komentajan apulaisena sekä rykmentin ensimmäisen pataljoonan komentajana. JR 14:n komentajaksi Ravila nimitettiin toukokuussa 1942, ja hän toimi tehtävässä huhtikuuhun 1943 saakka. Huhtikuussa 1944 hänet määrättiin komentamaan Jalkaväkirykmentti 53:a Karjalankannaksella jatkosodan päättymiseen asti.

Sodan ja suojeluskuntien lakkauttamisen jälkeen Ravila toimi 27:nnestä  marraskuuta 1944 alkaen Salon, sittemmin Turun Pohjoisen sotilaspiirin komentajana vuoteen 1952 asti. Joulukuussa 1952 hänet määrättiin 3. prikaatin eli Porin Prikaatin komentajaksi 1952–1954. Helmikuusta 1954 elokuuhun 1955 hän johti Pääesikunnan komento-osastoa ja toimi 1955–1958 taisteluvälinepäällikkönä. Hänet ylennettiin everstiksi 1944 ja kenraalimajuriksi 6.12.1955.

Urheilu-ura
Ravila voitti Tukholmassa ammunnan MM-kilpailuissa 1929 joukkuekultaa (50 m pienoiskivääri, makuulta). Hän voitti vuonna 1931 MM-joukkuekultaa pienoiskiväärillä polviammunnassa (Lvov, Puola, nyk. Ukraina), joukkuehopeaa (300 m vapaakiväärillä, asennot) ja joukkuepronssia (50 m pienoiskivääri, makuulla). vuonna 1937 Helsingissä hän voitti henkilökohtaisessa kilpailussa MM-kultaa pienoiskiväärillä, makuulta, 40 laukausta ja joukkuehopeaa (50 m pienoiskiväärillä makuulta). Lontoon olympialaisissa 1948 hän sijoittui seitsemänneksi pienoiskiväärin 50 metrin makuukilpailussa tuloksella 596.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Suomalaiset kenraalit
Suomalaiset ampujat
Suomen sisällissodan valkoiset
Vuonna 1897 syntyneet
Vuonna 1980 kuolleet
Have You Ever Needed Someone So Bad

{{Musiikkisingle
 | single            = Have You Ever Needed Someone So Bad
 | kansi             = Def Leppard Have You Ever Needed Someone So Bad.jpg
 | leveys            = 260
 | kuvateksti        = 
 | artisti           = Def Leppard
 | albumilta         = Adrenalize (1992) | b-puoli           = 
 | julkaistu         = 31. elokuuta 1992
 | formaatti         = 12"CD-levy
 | tekijä            = Joe ElliottPhil CollenRobert John "Mutt" Lange
 | tuottaja          = Mike Shipley ja Def Leppard
 | nauhoitettu       = 1992
 | genre             = Hard rockGlam rockGlam metal
 | minuutit          = 5
 | sekunnit          = 20
 | levy-yhtiö        = Mercury Records
 | muut kannet       = 
 | listasijoitukset  = 
 | piilota julkaisut = 
 | artistin          = Def Leppardin
 | edellinen         = Make Love Like a Man
 | tämä              = Have You Ever Needed Someone So BAd
 | seuraava          = Heaven Is
 | vuosie            = 1992
 | vuosit            = 1992
 | vuosis            = 1993
}}"Have You Ever Needed Someone So Bad"''' on brittiläisen rockmusiikkia esittävän Def Leppardin kappale vuodelta 1992.

"Have You Ever Needed Someone So Bad" on kahdeksas kappale yhtyeen vuonna 1992 ilmestyneellä studioalbumilla Adrenalize. Kappaleen ovat kirjoittaneet yhtyeen laulaja Joe Elliott, kitaristi Phil Collen sekä säveltäjä Robert John "Mutt" Lange, joka oli tehnyt yhteistyötä yhtyeen kanssa aiemmin tuottajan roolissa. Singlejulkaisuna "Have You Ever Needed Someone So Bad" ilmestyi vuonna 1992 albumin kolmantena singlenä "Let's Get Rockedin" ja "Make Love Like a Manin" jälkeen. Yhdysvalloissa kappale nousi Billboardin singlelistalla sijalle 12, mutta yhtyeen kotimaan singlelistalla sen sijoitus oli vasta 16. "Have You Ever Needed Someone So Bad" oli koko Adrenalize-albumin menestynein single Yhdysvalloissa. Hot Mainstream Rock Tracks -listalla kappale sijoittui seitsemänneksi, mutta varsinaisella Billboardin singlelistalla yksikään Adrenalizen'' singleistä ei menestynyt paremmin tai noussut kymmenen parhaan joukkoon. 

Kappaleesta kuvattiin myös musiikkivideo, jonka ohjasi yhtyeen kanssa myös aiemmin yhteistyötä tehnyt Wayne Isham.

Lähteet 

Def Leppardin kappaleet
Vuoden 1992 kappaleet
Ahvenanmaan maaneuvos

Maaneuvos () on Ahvenanmaan maakunnan hallituksen johtaja.

Ahvenanmaan maaneuvokset 
Carl Björkman, 1922–1938 
Viktor Strandfält, 1938–1955 
Hugo Johansson, 1955–1967 
Martin Isaksson, 1967–1972 
Alarik Häggblom, 1972–1979 
Folke Woivalin, 1979–1988 
Sune Eriksson, 1988–1991 
Ragnar Erlandsson, 1991–1995 
Roger Jansson, 1995–1999 
Roger Nordlund, 1999–2007
Viveka Eriksson, 2007–2011
Camilla Gunell, 2011–2015
Katrin Sjögren, 2015–2019
Veronica Thörnroos, 2019–

Katso myös 
 Maaneuvos on myös arvonimi Suomessa.

Lähteet 

Ahvenanmaa
Metsäkaribu

Metsäkaribu (Rangifer tarandus caribou) on yksi peuran alalajeista. Se on luokiteltu uhanalaiseksi. Se on peuran alalajeista eteläisimpänä tavattava.

Lähteet 

Hirvieläimet
Aleksandr Golovin

Aleksandr Jakovlevitš Golovin (; 1. maaliskuuta (J: 17. helmikuuta) 1863 Moskova – 17. huhtikuuta 1930 Detskoje Selo) oli venäläinen taidemaalari ja lavastaja. Hän suunnitteli Sergei Djagilevin, Konstantin Stanislavskin ja Vsevolod Meyerhold tuotantoja.

Alun perin Golovin opiskeli arkkitehtuuria ja vaihtoi vasta myöhemmin maalaukseen. Hän myös opiskeli Académie Colarossissa. Taloudellista vaikeuksien vuoksi aina valmistumiseensa saakka hän maalasi sisustuksia ja koristeita työkseen. Hän myös yritti kykyjään useilla taiteen aloilla, kuten huonekalusuunnittelussa. Vuonna 1900 hän osallistui Venäjän paviljongin suunnitteluun Pariisin vuoden 1900 maailmannäyttelyssä yhdessä ystävänsä Konstantin Korovinin kanssa. Vuonna 1901 hän muutti Pietarin alueelle Moskovasta. Täällä hänen kykynsä pääsivät oikeuksiinsa lavastesuunnittelijana, joiden suunnittelussa hän yhdisti symbolismia ja modernismia Djagilevin, Meyerholdin ja muiden operetti- ja draamatuotantoihin. Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen hän löysi yhä vähemmän töitä teattereista ja hän syventyi maalaamiseen ja graafiseen kuvittamiseen.

Golovin hankki lavasteet ja puvut Igor Stravinskyn Tulilinnun vuoden 1910 ensi-iltaan.

Golovin hankki lavasteet Moskovan taiteellisen teatterin tuontantoon Pierre Beaumarchais'n Figaron häihin. Merkittävä venäläinen teatteriohjaaja Konstantin Stanislavski ohjasi näytelmän nopeana tuotantona, jota oli harjoiteltu jo vuoden 1925 lopusta alkaen. Stanislavski sijoitti näytelmän vallankumousta edeltäneeseen Ranskaan ja muokkasi sen viidestä osasta yksitoista kohtausta. Golovin käytti mekaniikkaa nopeuttaakseen lavasteiden vaihtoa. Näytelmä oli suuri menestys ja näyttelijät huudettiin esiin kymmenen kertaa.

Golovin nimitettiin Venäjän SFNT:n kansantaiteilijaksi.

Golovin kuoli Detskoje Selossa 17. huhtikuuta 1930.

Lähteet 

Venäläiset taidemaalarit
Vuonna 1863 syntyneet
Vuonna 1930 kuolleet