Abbasidikalifaatti

Abbasidikalifaatti () syntyi vuonna 750 vallankumouksessa, missä Persian Khorasanista ja Mervistä tullut abbasidien arabiklaani kukisti umaijadien arabidynastian (650–750), joiden keskus oli sijainnut Syyrian Damaskoksessa. Abbasidien valtakunnassa alettiin kirjoittaa islamista, jonka perustajan, profeetta Muhammedin, kerrottiin eläneen kaksi sataa vuotta aikaisemmin ja olleen abbasidien esi-isä. 

Abbasidit eivät saaneet haltuunsa kaikkia umaijadien alueita, sillä nykyinen Espanja ja Marokko irtosivat abbasidien hallinnasta. Abbasidivallan huippukausi kesti vajaat kaksisataa vuotta 750-luvulta 900 -luvun ensi vuosikymmenille, mutta sen valta alkoi murentua jo 800-luvulla, kun alueelliset kuvernöörit hallitsivat käytännössä itsenäisesti. Vielä sen jälkeen abbasidikalifit nauttivat suurta symbolista arvostusta,  koska abbasidien levittämän valtionuskonnon, islamin, mukaan he olivat Muhammedin perustaman islamilaisen yhteisön eli umman ainoita oikeutettuja johtajia ja perillisiä. Kun mongolit vuonna 1258 tekivät valtakunnasta lopun, abbasidikalifit nostettiin symbolisiksi hallitsijoiksi mamelukkien Egyptissä 1500-luvun alkuun asti.

Abbasidien voitto sisällissodassa on dokumentoitu vain niukasti aikalaislähteissä. Selostukset tapahtumista perustuvat myöhäiseen islamilaiseen historiankirjoitukseen, jonka luotettavuus on kyseenalaistettu. Yksimielisyyttä ei esimerkiksi ole siitä, kuka oli ensimmäinen abbasidihallitsija. Arvoitukselliseksi jääneen al-Saffahin sijaan jotkut pitävät ensimmäisenä kalifina al-Mansuria (754–775). Tämä siirsi vuonna 762 hovinsa entisestä pääkaupungista Damaskoksesta Tigris-joen varrelle Irakiin, minne rakennettiin suuri palatsialue "Rauhan kaupunki"  sassanidien entisen pääkaupungin Ktesifonin lähelle. Palatsialueen ympärille kasvoi nopeasti Bagdadin kaupunki.   

Abbasidien vallankumous muutti monta asiaa arabikalifaatissa. Väkirikkaasta koillisesta Persiasta alkanut mullistus toi valtaan persialaistuneet arabit, joiden johdolla alkoi kehittyä persialais-arabialainen islamilainen kulttuuri. Valtakunnan painopisteen muutos näkyi jo ulkoisesti pääkaupungin sijainnin vaihtumisessa sassanidien vanhalle ydinalueelle Mesopotamiaan. Valtaeliittiin liittyi arabiruhtinaiden ohella Itäisen Persian mahtisukuja, kuten barmakidit, jotka olivat olleet Afganistanissa korkea-arvoisia buddhalaisia munkkeja. Merkkejä heidän vaikutusvallastaan on nähty esimerkiksi islamilaisessa pyhiinvaelluksessa. 

Uskonnossa mullistus johti siihen, että islaminuskon pyhät kirjoitukset saivat vahvan persialaisen värin, sillä arvovaltaisimman hadith -kirjallisuuden eli kuuden kirjan kokoajat tulivat kaikki entisen sassanidien Persian alueelta. Sama koski Koraanin selitystä ja islamin historiankirjoitusta, sillä Muhammed-elämäkerran tekijä Ibn Hisham ja islamin suurin historioitsija ja Koraanin selittäjä al-Tabari tulivat Irakista tai Persiasta. Hallitseva eliitti omaksui laajasti persialaiset tavat. Yksi sassanideilta saatu perinne oli kreikkalaisen tieteellisen kirjallisuuden kääntäminen, mikä johti tieteenharjoituksen nousuun ja siihen, että 800-luvulta lähtien johtoasema monilla tieteenaloilla koko maailmassa siirtyi vuosisatojen ajaksi abbasidivaltakuntaan.

Abbasidien kohtaloksi muodostui sen tukeutuminen arabiheimoihin, joiden paimentolaiskulttuuri kuitenkin korosti heimojen itsenäisyyttä ja vastusti kaikkea ylivaltaa. Kiinteyttä ylläpitävänä voimana islaminusko onnistui vain osittain tehtävässään koota väestöä kalifin taakse. Kalifaatti edusti kapinallisille ryöstötaloutta, sillä verotulot käytettiin hallitsijan omiin tarpeisiin. Paimentolaisten kapinaherkkyyden takia kalifit alkoivat jo 800-luvun alussa turvautua turkkilaisiin orjasotilaisiin, mikä johti siihen, että valta alkoi lipua näiden käsiin. Valtakunnan reuna-alueille alkoi syntyä itsenäisiä valtakeskuksia jo 800-luvulla, ja 900-luvulla Bagdadin kalifit muuttuivat ajoittain nukkehallitsijoiksi. Mongolihyökkäys vuonna 1258 teki viimein kalifaatista lopun.

Historia

Abbasidien vallankumous 

Id al-Fitrin päivänä 15. kesäkuuta 747 Abu Muslim tukijoineen heiluttivat mustia lippuja alkaneen vallankumouksen merkiksi. Hän otti koko Khorasanin pian valtaansa, karkotti sen umaijadikuvernöörin Nasr ibn Sayyarin ja lähetti armeijan länteen. Kufa joutui Hashimiyya-liikkeelle vuonna 749 ja samalla piiritettiin Wasit, viimeinen Umaijadien tukikohta. Abu al-Abbas al-Saffah tunnustettiin uudeksi kalifiksi Kufan moskeijassa samana vuonna. Samaan aikaan Merwan II keräsi armeijan ja marssi kohti Irakia. Joukot kohtasivat Zab-joen varrella 25. tammikuuta 750 ja taistelu päättyi Abu al-Abbasin voittoon. Huhtikuussa Damaskos antautui Abbasideille, ja viimeinen naula arkkuun oli, kun abbasidi-agentit murhasivat Merwan II:n Egyptissä elokuussa.

Voittajat häpäisivät Syyriassa olleet Umaijadien haudat, joista säästettiin vain Omar II:n hauta. Suurin osa suvun jäsenistä jäljitettiin ja tapettiin kuten Merwanin. Abbasidit käyttivät tähän tylyä juonta: He julistivat armahduksen lopuille umaijadeille, joista 80 kerääntyi ottamaan armahduksen vastaan, mutta heidät murhattiinkin. Yksi Hishamin pojanpojista, Abd ar-Rahman I, selviytyi takaa-ajoista ja murhajuonista. Hän perusti Al-Andalusin kuningaskunnan Iberiaan ja julisti perheensä uudeksi Umaijjadien kalifaatiksi. 

Charles W. Previté-Orton esittää, että syy Umaijjadien kalifaatin heikkenemiseen oli islamin nopea leviäminen. Umaijadien valtakaudella joukkokäännytykset toivat persialaisia, berbereitä, kopteja ja aramealaisia islamiin. Nämä "mawalit" olivat usein koulutetumpia ja sivistyneempiä kuin arabiherransa. Uudet käännytetyt saattoivat muuttaa poliittista maisemaa muslimien tasavertaisuuden nimissä. Previté-Ortonin mukaan osuutensa valtakunnan sisäiseen rappeutumiseen oli myös Syyrian ja Irakin välisellä vihanpidolla.

Kalifaatin mureneminen 

Abbasidit eivät saaneet vakiinnutettua valtaansa koko umaijadikalifaatin alueella. Jatkuvien kapinoiden takia Pohjois-Afrikka (Ifriqiya) oli jo umaijadien aikana pitkälti irrallaan muusta kalifaatista, ja sen takana al-Andalus oli kiinnittynyt enemmänkin Ifriqyaan kuin Bagdadin kalifeihin. Vuonna 800 abbasidikalifi Harun al-Rashid (786–809) nimitti Ibrahim ibn al-Aghlabin koko Ifriqiyan perinnölliseksi emiiriksi. Ibrahim seuraajineen onnistuikin kukistamaan kapinoivat muslimijoukot ja kapinalliset berberiheimot. Hän perusti abbasidikalifaatin ensimmäisen autonomisen emiirikunnan, mutta ei kyennyt ulottamaan valtaansa  Marokkoon asti. Aghlabidit tunnustivat muodollisesti Bagdadin abbasidikalifien vallan, mutta olivat todellisuudessa itsenäisiä.  Yksinapainen ja Bagdadiin keskittynyt kalifaatti alkoi näin murentua, ja paikallisten dynastioiden siemenet kylvettiin jo Harun al-Rashidin hallitessa. 

Pohjois-Afrikan täydellistä irtautumista seurasi puoli-itsenäisten vasallidynastioiden syntyminen ensin Persiaan. Tällaisia olivat tahiridit Khorasanissa (820), Ahmad ibn Adadin valtakunta Tabaristanissa (820), saffaridit Sijistanissa (867), tulunidit Egyptissä (868) ja samanidit Transoxianassa (874).

Luettelo abbasidikalifeista

Irakin kalifit 

 As-Saffah (750–754) tunnetaan vain perimätiedon nojalla. Hänen nimeään ei löydy kolikoista, piirtokirjoituksista tai sineteistä. 
 Al-Mansur (754–775) tunnetaan vain perimätiedon nojalla. Hänen nimeään ei löydy kolikoista, piirtokirjoituksista tai sineteistä. 
 Al-Mahdi (775–785)
 Al-Hadi (785–786)
 Harun al-Rašid (786–809)
 Al-Amin (809–813)
 Al-Mamun (813–833)
 Al-Mu'tasim (833–842)
 Al-Wathiq (842–847)
 Al-Mutawakkil (847–861)
 Al-Muntasir (861–862)
 Al-Mustain (862–866)
 Al-Mutazz (866–869)
 Al-Muhtadi (869–870)
 Al-Mutamid (870–892)
 Al-Mutadid (892–902)
 Al-Muktafi (902–908)
 Al-Muqtadir (908–932)
 Al-Qahir (932–934)
 Ar-Radi (934–940)
 Al-Muttaqi (940–944)
 Al-Mustakfi (944–946)
 Al-Muti (946–974)
 At-Ta'i (974–991)
 Al-Qadir (991–1031)
 Al-Qa'im (1031–1075)
 Al-Muqtadi (1075–1094)
 Al-Mustazhir (1094–1118)
 Al-Mustarchid (1118–1135)
 Ar-Rašid (1135–1136)
 Al-Muqtafi (1136–1160)
 Al-Mustanjid (1160–1170)
 Al-Mustadhi (1170–1180)
 An-Nasir (1180–1225)
 Az-Zahir (1225–1226)
 Al-Mustansir (1226–1242)
 Al-Musta'sim (1242–1258)

Egyptin kalifit 

 Al-Mustansir (1261–1262)
 Al-Hakim I (1262–1302)
 Al-Mustakfi I (1302–1340)
 Al-Wathiq I (1340–1341)
 Al-Hakim II (1341–1352)
 Al-Mu'tadid I (1352–1362)
 Al-Mutawakkil I (1362–1377)
 Al-Mustasim (1377)
 Al-Mutawakkil I (1377–1383)
 Al-Wathiq II (1383–1386)
 Al-Mustasim (1386–1389)
 Al-Mutawakkil I (1389–1406)
 Al-Mustain (1406–1414)
 Al-Mutadid II (1414–1441)
 Al-Mustakfi II (1441–1451)
 Al-Qa'im (1451–1455)
 Al-Mustanjid (1455–1479)
 Al-Mutawakkil II (1479–1497)
 Al-Mustamsik (1497–1508)
 Al-Mutawakkil III (1508–1516)
 Al-Mustamsik (1516–1517)

Katso myös 
 Muhammed
Oikeaan johdetut kalifit
Umaijadien kalifaatti
Luettelo kalifeista

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Aasian entiset valtiot
Euroopan entiset valtiot
Iranin historia
Saudi-Arabian historia
Azerbaidžanin keskiaika
Kalifaatit