joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lucy McBath

Lucia ”Lucy” McBath (s. 1. kesäkuuta 1960 Joliet, Illinois) on yhdysvaltalainen poliitikko demokraattisesta puolueesta. Hän on toiminut vuodesta 2019 Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Georgian 6. vaalipiiristä.

McBath työskenteli pitkään lentoemäntänä Delta Air Linesilla. Hän siirtyi toiselle uralle, kansalaisaktivismiin, 17-vuotiaan poikansa kuoleman jälkeen. Kolmen ystävänsä kanssa samassa autossa ollut Jordan Davis kuoli 23. marraskuuta 2012, kun kovaa soitetusta musiikista valittanut 45-vuotias Michael Dunn ampui häntä huoltoasemalla Jacksonvillessä, Floridassa. McBath alkoi vaikuttaa näkyvässä roolissa tiukempaa asekontrollia ajavissa kansalaisjärjestöissä Everytown for Gun Safety ja Moms Demand Action for Gun Sense in America.

McBath harkitsi alun perin pyrkimistä osavaltion edustajainhuoneeseen, mutta ilmoittautui vuonna 2018 lopulta ehdolle Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen Georgian 6. vaalipiiristä. Hän voitti demokraattien esivaalissa heinäkuussa Kevin Abelin ja varsinaisessa vaalissa marraskuussa republikaani Karen Handelin. McBath voitti edustajainhuoneessa edellisenä vuonna aloittaneen Handelin yhden prosenttiyksikön ja noin kolmentuhannen äänen erolla.

Lucy McBath on ollut vuodesta 2008 naimisissa Curtis McBathin kanssa. Aiemmin hän oli naimisissa Ron Davisin kanssa.

Lähteet 

Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenet
Yhdysvaltalaiset demokraattipoliitikot
Afroamerikkalaiset
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Jessica Keenan Wynn

Jessica Keenan Wynn (syntyjään Armstrong; s. 12. kesäkuuta 1986) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan Heather Chandler elokuvaan Heathers perustuvassa musikaalissa Heathers: The Musical, Dina sarjassa Forever, ja nuori Tanya elokuvassa Mamma Mia: Here We Go Again!.

Yksityiselämä 
Wynn on näyttelijä Keenan Wynnin lapsenlapsi, koomikko Ed Wynnin ja esiintyjä Hilda Keenanin lapsenlapsenlapsi ja  näyttelijä Frank Keenanin lapsenlapsenlapsenlapsi. Hän on myös käsikirjoittaja Tracy Keenan Wynnin sisaruksentytär.

Lavaesiintymiset

Filmografia

Lähteet
Alice Weidel

Alice Weidel  (s. 1979) on saksalainen poliitikko. Hän on toinen oikeistopopulistisen Vaihtoehto Saksalle -puolueen liittopäiväryhmän johtajista.

Weidel suoritti Bayreuthin yliopistossa tutkinnot sekä taloustieteessä että kauppatieteessä. Hän teki väitöskirjansa Kiinan eläkejärjestelmästä, ja vietti sitä tehdessään kuusi vuotta Kiinassa. Hän on työskennellyt konsulttina Goldman Sachsille ja Allianzille. Hän liittyi Vaihtoehto Saksalle-puolueeseen vuonna 2013. Weidel asuu naispuolisen srilankalaissyntyisen puolisonsa ja kahden adoptoidun lapsen kanssa Sveitsissä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vaihtoehto Saksalle
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöihin kuuluvat poliitikot
Valentyna Tserbe-Nesina

Valentyna Adamivna Tserbe-Nesina (, s. 8. tammikuuta 1969 Polessja, Zytomyr, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen kilpauransa päättänyt ampumahiihtäjä.

Kilpailu-ura 

Tserbe-Nesina aloitti ampumahiihdon vuonna 1987. Lillehammerin talviolympialaisissa 1994 hän saavutti pikakilpailussa pronssia. Sekä Lillehammerissa että Naganon talviolympialaisissa 1998 hän sijoittui Ukrainan joukkueessa 4 × 7,5 kilometrin viestissä viidenneksi. MM-kilpailuista Tserbe-Nesina voitti kaksi pronssimitalia, Rupholdingissa 1996 viestistä ja Osrbliessa 1997 joukkuekilpailusta.

Tserbe-Nesina asuu Prylukyssä Ukrainassa. Hän oli urheilu-urallaan 162 senttimetriä pitkä ja painoi 53 kilogrammaa.

Lähteet

Viitteet 

Ukrainalaiset ampumahiihtäjät
Ukrainalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1969 syntyneet
Elävät henkilöt
Bo Birgerinpoika (Grip)

Bo Birgerinpoika (Grip) (1540–1569) oli ruotsalainen komentaja ja valtaneuvos sekä Vinäsin herra. Hän oli Birger Niilonpojan (Grip) poika. 

Bo Birgerinpoika oli Ruotsin armeijan upseeri Pohjoismaiden seitsenvuotisen sodan aikana. Syyskuussa 1566 hän yritti epäonnistuneesti valloittaa Halmstadin. Hänet nimitettiin Varbergin linnoituksen komentajaksi 14. tammikuuta 1567. Hän kaatui linnan piirityksen aikana vuonna 1569.

Lähteet 
  Tämä artikkeli perustuu kokonaan tai osittain  Nordisk familjebokin, Bo Birgersson Gripin materiaaliin, 27. huhtikuuta 1908. 

Sodissa kaatuneet
Ruotsalaiset henkilöt
Vuonna 1569 kuolleet
Vuonna 1540 syntyneet
Sivut, joissa on tarkistamattomia käännöksiä
AITO hyvän olon kauppa

AITO hyvän olon kauppa on Suomen vanhin luontaistuotealan kauppaketju. Ketju on perustettu vuonna 1983. AITO hyvän olon kauppa toimii osuuskuntana, Luontaistuntijat Osuuskunta. AITO hyvän olon kauppa myymälät ovat suomalaisia paikallisia pienyrityksiä. Ketjuun kuuluu yli 60 kauppaa ympäri Suomen. Ketjun toimitusjohtajana toimii Marjut Myllymäki.

AITO hyvän olon kaupan tuotevalikoimassa painotetaan ihmisen ja ympäristön kannalta kestäviä ja hyviä vaihtoehtoja. Tarkoitus on tarjota mahdollisimman luonnollisia tuotteita, joissa ei ole turhia täyte- ja lisäaineita.

Luontaistuntijat Osuuskunta käytti markkinoinnissa Luontaistuntija nimeä vuoden 2018 syyskuuhun saakka; 1.9.2018 brändi uudistettiin, jolloin kaikki Luontaistuntija-myymälät ottivat käyttöön AITO hyvän olon kauppa -nimen, sekä uuden brändin mukaisen liikkeiden ulkoasun.

AITO hyvän olon kauppa julkaisee informatiiviseen, terveysaiheiseen sisältöön keskittyvää AITO hyvän olon -lehteä.

Suomalaisen Työn Liitto on myöntänyt AITO hyvän olon kauppa ketjun palvelulle Avainlippu-tunnuksen.

Lähteet
Suomen alle 16-vuotiaiden naisten jääkiekkomaajoukkue

Suomen alle 16-vuotiaiden tyttöjen jääkiekkomaajoukkue edustaa Suomea jääkiekossa alle 16-vuotiaiden tyttöjen kansainvälisissä otteluissa. Joukkuetta kutsutaan myös nimellä Leijonapennut.

Saavutuksia 
Vuonna 2017 joukkue saavutti pronssia Unkarissa Budapestissa pelatussa Euroopan Cupissa (englanniksi European Cup), kun se voitti Saksan pronssiottelussa maalein 3–0. Suomi sijoittui alkulohkossaan Tšekin joukkueen jälkeen toiseksi. Joukkuetta valmensi Antti Immonen.

Vuonna 2018 joukkue voitti Vierumäellä pelatun Euroopan Cupin, kun se voitti Tšekin loppuottelussa 6–3. Joukkue eteni loppuotteluun voitettuaan Venäjän välierässä luvuin 4–2. Suomen Nelli Laitinen palkittiin turnauksen parhaana puolustajana. Vuoden 2018 kisoissa joukkuetta valmensi Mira Kuisma. Hänen jälkeensä joukkuetta on valmentanut Arttu Sissala.

Vuonna 2019 joukkue saavutti Euroopan Cupissa hopeaa. Joukkue hävisi Tšekin Příbramissa pelatun loppuottelun Venäjälle lukemin 0–3. Turnaus pelattiin kolmatta kertaa. Joukkueen kapteenina toimi Sofianna Sundelin sekä varakapteeneina Aleksandra Nurminen ja Oona Koukkula. Siira Yrjölä valittiin koko turnauksen parhaaksi puolustajaksi.

Joukkue 
Seuraavat pelaajat edustivat Suomea vuoden 2019 Euroopan Cupissa.

Johtoryhmä 
 Päävalmentaja:  Arttu Sissala
 Joukkueenjohtaja-valmentaja  Sofia Pohjanen
 Valmentaja   Mari Saarinen
 Maalivahtivalmentaja  Jouko Reinikainen
 Huoltaja  Pauli Saira

Katso myös
 Suomen naisten jääkiekkomaajoukkue
 Suomen alle 22-vuotiaiden naisten jääkiekkomaajoukkue
 Suomen alle 20-vuotiaiden naisten jääkiekkomaajoukkue
 Suomen alle 18-vuotiaiden tyttöjen jääkiekkomaajoukkue
 Suomen alle 16-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue

Lähteet

Suomen jääkiekkomaajoukkue
Marie-Louise von Franz

Marie-Louise von Franz (4. tammikuuta 1915 – 16. helmikuuta 1998) oli sveitsiläinen psykologi ja tutkija, joka selvitti tunnettujen satujen yhteyttä alitajuntaan ja kulttuuriimme. Hän työskenteli yhdessä Carl Jungin kanssa ja osallistui moniin tämän tutkimuksiin, etenkin psykologian ja alkemian yhteyttä tutkiviin.

Franz  opiskeli Zurichin yliopistossa ja pohti, tekisikö jatko-opintonsa klassisista kielistä vai lääketieteestä. Tässä vaiheessa hän oli aloittanut oman psykoanalyysinsa ja kertoi Jungille nähneensä unen, jonka mukaan kielten opiskelu olisi tärkeämpää. Valinnasta oli hyötyä Jungille, koska Franz pystyi sitten kääntämään klassisia kreikkalaisia ja latinankielisiä tekstejä. Jung ohjasi hänte tutkimaan ihmiskunnan yhteistä alitajuntaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Marie-Louise von Franz  

Sveitsiläiset psykologit
Vuonna 1915 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Siipirikot

Siipirikot () on Nikolai Gubenkon käsikirjoittama ja ohjaama neuvostoliittolainen draamaelokuva vuodelta 1976. Se kertoo orpolapsista 1950-luvun Neuvostoliitossa. Käsikirjoitus perustuu kirjailija Aleksei Bartnevin muistelmiin sekä ohjaaja Gubenkon omiin kokemuksiin lastenkotilapsena.

Juoni 
11-vuotias Aleksei on menettänyt molemmat vanhempansa yksivuotiaana, varttunut sen jälkeen lastenkodeissa eikä tiedä että hänellä on sisaruksia elossa. Hän ihastuu lastenkodissa opettajaansa. Kehyskertomuksessa aikuinen kirjailija muistelee lapsuuttaan.

Rooleissa

Tuotanto 
Elokuvaa kuvattiin lastenkodeissa, ja siinä esiintyy paljon todellisia orpolapsia. Naisopettajaa esittää ohjaajan vaimo Žanna Bolotova, ja ohjaaja Gubenko, alun perin näyttelijä, on itsekin merkittävässä roolissa.

Vastaanotto 
Siipirikot kilpaili Kultaisesta palmusta vuoden 1977 Cannesin elokuvajuhlilla, joilta Neuvostoliitto oli pysynyt kaksi edellistä vuotta poissa ”ideologisten ja esteettisten yhteensopimattomuuksien vuoksi”. Se ei tullut kilpailuohjelmistoon Neuvostoliiton esittämänä vaan tuomariston aloitteesta. Cannesissa kriitikot sanoivat elokuvan käyttävän takaumia sekä yhdistävän traagisuutta ja huumoria erityisen taitavasti.

Neuvostoliitossa elokuvaa esitettiin 2 200 teatterikopiona joulukuusta 1977 lähtien. Suomessa se sai ensiesityksensä jo lokakuussa 1977 neuvostoelokuvan viikon avajaisohjelmana, jossa paikalla oli myös ohjaaja Gubenko.

Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla sen kuuluvan 1970-luvun rehellisimpiin, aidointa tunnetta ja älyä käyttäviin neuvostoelokuviin: ”Siipirikoista on pyyhitty kaikki sentimentaalisuus, sankarillisuus ja nostalgia, mutta silti elokuvan kuvat vievät mukanaan; ihmiskohtaloihin saa tavattoman läheisen kosketuksen.”

Lähteet 

Neuvostoliittolaiset draamaelokuvat
Vuoden 1976 elokuvat
Tositapahtumiin perustuvat elokuvat
Novelleihin perustuvat elokuvat
Neuvostoliitossa tapahtuvat elokuvat
Ayaka Yamashita

Ayaka Yamashita (, s. 29. syyskuuta 1995 Tokio) on japanilainen jalkapallomaalivahti. Yamashita edustaa seuratasolla Nippon TV Belezaa. Japanin maajoukkueessa hän debytoi elokuussa 2015. Hän voitti Aasian-mestaruuden vuoden 2018 kilpailuissa. MM-kilpailujen 2019 päättyessä Yamashita on pelannut maajoukkueessa 31 ottelua. MM-kilpailuissa hän pelasi Japanin ykkösmaalivahtina.

Lähteet 

Japanilaiset jalkapallomaalivahdit
Vuonna 1995 syntyneet
Elävät henkilöt
Luettelo Suomen muistomerkkivetureista

Luettelo Suomen muistomerkkivetureista sisältää pysyvästi julkisilla paikoilla olevat muistomerkeiksi asetetut ja kunnostetut veturit ja niihin liittyvät vaunut.

Suomessa vanhoja vetureita on kunnostettu muistomerkeiksi runsaat 30. Suomen Rautatiemuseon mukaan ainakin Tampereella, Kouvolassa, Riihimäellä ja Pieksämäellä muistomerkkivetureita on useampi kuin yksi.

Lähteet 

Suomalainen rautatiekalusto
Suomen rautatieliikenne
Luettelot Suomen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Chika Hirao

Chika Hirao (, s. 31. joulukuuta 1996 Matsudo) on japanilainen jalkapallomaalivahti. Hirao edustaa seuratasolla Albirex Niigata Ladiesia. Hän on pelannut Japanin nuorten maajoukkueissa muutamissa maailmanmestaruuskilpailuissa saavuttaen alle 20-vuotiaiden MM–kilpailuissa 2016 pronssia. Aikuisten maajoukkueessa hän debytoi elokuussa 2018 Australiaa vastaan. Hän voitti Aasian-mestaruuden vuoden 2018 kilpailuissa, mutta ei pelannut turnauksessa otteluakaan. MM-kilpailujen 2019 päättyessä Hirao on pelannut maajoukkueessa kaksi ottelua. MM-kilpailuissa hän oli varamaalivahtina.

Lähteet 

Japanilaiset jalkapallomaalivahdit
Vuonna 1996 syntyneet
Elävät henkilöt
Franziska Giffey

Franziska Giffey (o.s. Süllke, s. 3. toukokuuta 1978 Frankfurt) on saksalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka on Berliinin hallitseva pormestari 2021 lähtien. Giffey pyrki syyskuun 2021 vaaleissa Berliinin pormestariksi. Hän toimi Merkelin IV hallituksessa perhe-, vanhus-, nais- ja nuorisoasiainministerinä, kunnes joutui eroamaan tehtävästään väitöskirjaansa koskevien plagiointiepäilyjen vuoksi. Giffey oli Berliinin Neuköllnin hallintoalueen pormestari vuosina 2015−2018. Franziska Giffey on valmistunut valtiotieteen tohtoriksi Berliinin vapaasta yliopistosta.

Lähteet 

Saksan ministerit
Saksalaiset sosiaalidemokraattiset poliitikot
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Kompensäätiö

Kompensäätiö (myös Compensate-säätiö) on voittoa tavoittelematon säätiö. Se omistaa 100-prosenttisesti Compensaten (Compensate Operations Oy:n), joka vastaa varsinaisesta liiketoiminnasta Kompensäätiön keskittyessä vaikuttamistyöhön. Säätiön tavoitteena on parantaa vapaaehtoisten hiilimarkkinoiden integriteettiä. 

Vihreiden entinen kansanedustaja Antero Vartia perusti päästökompensaatioita tarjoavan Kompensäätiön kesällä 2018. Operatiivisen toimintansa se aloitti huhtikuussa 2019. 

Compensate tarjoaa yrityksille ja yksilöille mahdollisuuden hyvittää arjessa syntyviä päästöjä, joita ei ole mahdollista välttää. Päästöjen kompensointi tapahtuu hiilensidonnan avulla hyödyntäen erilaisia hiilensidontamenetelmiä, kuten metsien suojelua, metsittämistä ja innovatiivisia menetelmiä, kuten biohiiltä. 

Compensaten portfolioon sisältyvät hiilensidontahankkeet pohjautuvat kansainvälisiin sertifikaatteihin, kuten Gold Standardiin ja Verraan, mutta hankkeiden arvioinnissa käytetyt kriteerit ovat näitä sertifikaatteja tiukemmat. Compensaten kriteerit on luotu yhdessä tutkijoista koostuvan itsenäisen verkoston kanssa, joka tekee yhteistyötä Kompensäätiön kanssa. Compensaten malliin sisältyy myös ylikompensaatio, joka vähentää hankkeisiin liittyviä epävarmuuksia. Lisäksi hankkeissa huomioidaan kaikki YK:n kestävän kehityksen tavoitteet. 

Kompensäätiön alkuperäinen ajatus oli erottautua muista hyvityspalveluista siinä, että päästönsä voi hyvittää jo hyödykettä ostaessaan, maksuhetkellä. Tarkoitus oli, että hyvitysmaksu kannustaa vähentämään turhinta kulutusta ja ohjataan lyhentämättömänä metsitykseen, koska säätiön oli tarkoitus itse maksaa kulut, aluksi Vartian ja lahjoittajien rahoilla, sittemmin yritysten lisenssimaksuilla.

Epäselvyydet rahankeräysluvassa 

Poliisihallitus teki joulukuussa 2019 tutkintapyynnön Kompensäätiöstä. Kompensäätiö oli jättänyt joulukuun alussa hakemuksen rahankeräysluvasta. Tätä ennen Vartia on kertonut säätiön pyytäneen poliisihallitukselta lausuntoa siitä, tarvitaanko toimintaan rahankeräyslupa. Arpajaishallinto ei kuitenkaan käsitellyt säätiön hakemusta, koska tutkintapyynnöstä aloitettiin rikostutkinta.

Eduskunta hyväksyi 29.10.2021 lakimuutoksen, jonka mukaan vapaaehtoisten päästökompensaatioiden myyminen ei jatkossa edellytä rahankeräyslupaa eli päästökompensaatiot rajataan rahankeräyslain ulkopuolelle. Lakimuutoksen myötä syyttäjä peruutti keväällä 2022 syytteensä Compensate-säätiön perustajaa Antero Vartiaa vastaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kompensäätiön sivusto
 Compensaten (Compensate Operations Oy) sivusto 
 Antero Vartia avasi suunnitelmansa: Säätiö rakentaa päästökorvausjärjestelmää – Kompensaatiomaksu oston yhteydessä, Uusi Suomi 24.4.2019.
 Antero Vartia aikoo pelastaa maailman (tilaajille), Helsingin Sanomat, 28.4.2019.

Suomalaiset säätiöt
Mina Tanaka

Mina Tanaka (, s. 28. huhtikuuta 1994 Thaimaa) on japanilainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa on hyökkääjä. Tanaka edustaa seuratasolla Nippon TV Belezaa. Hän on pelannut Japanin nuorten maajoukkueissa muutamissa maailmanmestaruuskilpailuissa saavuttaen alle 17-vuotiaiden MM–kilpailuissa 2010 hopeaa ja alle 20-vuotiaiden MM–kilpailuissa 2012 pronssia. Aikuisten maajoukkueessa hän debytoi helmikuussa 2013. Hän voitti Aasian-mestaruuden vuoden 2018 kilpailuissa. Huhtikuuhun 2021 mennessä Tanaka on pelannut maajoukkueessa 44 ottelua ja on tehnyt niissä 17 maalia.

Lähteet 

Japanilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Dilhani Lekamge

Nadeesha Dilhani Lekamge (s. 14. tammikuuta 1987 Eheliyagoda, Sabaragamuwa, Sri Lanka) on srilankalainen keihäänheittäjä. Lekamgen henkilökohtainen ennätys 58,41 metriä syntyi 27. tammikuuta 2018. Hän saavutti kultamitalin Bhubaneswarissa järjestetyissä Aasian-mestaruuskilpailuissa 2017 heitettyään parhaalla heitollaan 58,11 metriä. Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän sijoittui naisten keihäänheitossa viidenneksi.

Lekamge on 160 senttimetriä pitkä ja painaa 68 kilogrammaa.

Lähteet 

Srilankalaiset keihäänheittäjät
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
Risa Shimizu

Risa Shimizu (, s. 15. kesäkuuta 1996 Hyogo) on japanilainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa on puolustaja. Shimizu edustaa seuratasolla Nippon TV Belezaa. Japanin maajoukkueessa hän debytoi helmikuussa 2018. Hän voitti Aasian-mestaruuden vuoden 2018 kilpailuissa. MM-kilpailujen 2019 päättyessä Shimizu on pelannut maajoukkueessa 28 ottelua tekemättä niissä maaliakaan. MM-kilpailuissa hän pelasi Japanin kaikki neljä ottelua alusta loppuun.

Lähteet 

Japanilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1996 syntyneet
Elävät henkilöt
Shiori Miyake

Shiori Miyake (, s. 13. lokakuuta 1995 Sapporo) on japanilainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa on puolustaja. Miyake edustaa seuratasolla INAC Kobe Leonessaa. Hän on pelannut Japanin nuorten maajoukkueissa muutamissa maailmanmestaruuskilpailuissa. Aikuisten maajoukkueessa hän debytoi syyskuussa 2013. Hän voitti Aasian-mestaruuden vuoden 2018 kilpailuissa. MM-kilpailujen 2019 päättyessä Miyake on pelannut maajoukkueessa 18 ottelua tekemättä niissä maaliakaan. Hän kuului joukkueeseen MM-kilpailuissa 2019 mutta ei päässyt pelaamaan.

Lähteet 

Japanilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1995 syntyneet
Elävät henkilöt
Hikaru Naomoto

Hikaru Naomoto (, s. 3. maaliskuuta 1994 Ogori) on japanilainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa on keskikenttä. Naomoto edustaa seuratasolla Urawa Reds Ladiesia. Hän on pelannut Japanin nuorten maajoukkueissa muutamissa maailmanmestaruuskilpailuissa saavuttaen alle 17-vuotiaiden MM–kilpailuissa 2010 hopeaa ja alle 20-vuotiaiden MM–kilpailuissa 2012 pronssia. Aikuisten maajoukkueessa hän debytoi toukokuussa 2014. Hän voitti Aasian-mestaruuden vuoden 2014 ja vuoden 2018 kilpailuissa. Huhtikuuhun 2019 mennessä Naomoto on pelannut maajoukkueessa 20 ottelua tekemättä niissä maaliakaan.

Lähteet 

Japanilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Yui Hasegawa

Yui Hasegawa (, s. 29. tammikuuta 1997 Miyagi) on japanilainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa on keskikenttä. Hasegawa edustaa seuratasolla Nippon TV Belezaa. Hän on pelannut Japanin nuorten maajoukkueissa muutamissa maailmanmestaruuskilpailuissa saavuttaen alle 17-vuotiaiden MM–kilpailuissa 2014 kultaa ja alle 20-vuotiaiden MM–kilpailuissa 2016 pronssia. Aikuisten maajoukkueessa hän debytoi maaliskuussa 2017. Hän voitti Aasian-mestaruuden vuoden 2018 kilpailuissa. MM-kilpailujen 2019 päättyessä Hasegawa on pelannut maajoukkueessa 39 ottelua ja on tehnyt niissä seitsemän maalia.  MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi kahdessa ottelussa avauskokoonpanossa ja tuli yhdessä ottelussa vaihtopelaajana kentälle. Hän teki maalin neljännesvälieräottelussa Alankomaita vastaan.

Lähteet 

Japanilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1997 syntyneet
Elävät henkilöt
Forsteriitti

Forsteriitti on silikaattimineraali, jonka kemiallinen kaava on Mg2SiO4. Forsteriitti on oliviiniryhmän magnesiumrikas päätejäsen. Se muodostaa isomorfisen seossarjan rautarikkaan päätejäsenen fayaliitin kanssa.

Forsteriittia esiintyy magmakivissä ja magnesiumpitoisissa kalkkikivessä eli dolomiitissa. Sitä syntyy dolomiitin ja kvartsin metamorfoosista seuraavalla kaavalla:

 2CaMg(CO3)2 + SiO2 -> Mg2SiO4 + 2CaCO3 + 2CO2

Forsteriittiä on löydetty myös meteoriiteista. Vuonna 2005 Stardust-luotain  löysi mineraalia komeetan pölystä. Kuusi vuotta myöhemmin NASA:n avaruusteleskooppi havaitsi pieniä oliviinikiteitä syntyvän tähden kaasupilvessä. 

Forsteriitti on polymorfinen mineraali. Sen kaksi muuta muotoa ovat kovemmassa paineessa syntyneet Wadsleyiitti ja Ringwoodiitti. Molempia on löydetty meteoriiteista.

Lähteet
https://www.gemdat.org/gem-1584.html

Viitteet

Aiheesta muualla 

Silikaattimineraalit
Fritiof Billquist

Erik Fritiof Billquist (5. toukokuuta 1901 Malmö – 21. huhtikuuta 1972 Tukholma) oli ruotsalainen näyttelijä. Mittavan teatteri- ja elokuvauran tehnyt Billquist muistetaan etenkin korpraali Revärin roolistaan.

Ura 
Fritiof Billquistin vanhemmat olivat Karl Billquist ja Hanna Svensson. Billquist opiskeli teatteritaidetta Tukholmassa ja Berliinissä 1920-luvun alkupuoliskolla. Hän teki muutamia rooleja ajan saksalaisissa elokuvissa. Palattuaan Ruotsiin hän näytteli Helsingborgin kaupunginteatterissa 1924–1929, minkä jälkeen ura jatkui Tukholmassa. Billquist näytteli muun muassa sikäläisissä Blancheteaternissa, Oscarsteaternissa ja Vasateaternissa.

Billquistin elokuvaura alkoi 1931 Gustaf Edgrenin draamaelokuvassa Trötte Teodor. Sen jälkeen hänellä oli lähes vuosittain vähintään yksi elokuvarooli. Uraputki päättyi 1959. Seuraavan vuosikymmenen lopussa Billquist näytteli vielä yhdessä elokuvassa.

Billquistin tunnetuimmaksi valkokangasrooliksi muodostui korpraali Revär 91:an Karlsson -sarjan elokuvissa. Hänen taiteellinen monipuolisuutensa jäi jossain määrin suositun Revär-roolin varjoon.

Filmografia (valikoitu) 
Trötte Teodor (1931)
Landskamp (1932)
Inled mig i frestelse (1933)
Tystnadens hus (1933)
Synnöve Solbakken (1934)
Ungdom av i dag (1935)
Söder om landsvägen (1936)
Raggen - det är jag det (1936)
Röda triangeln (1937)
Vi som går scenvägen (1938)
Kustens glada kavaljerer (1938)
Kamrater i vapenrocken (1938)
Cirkus (1939)
Beredskapspojkar (1940)
Västkustens hjältar (1940)
Romans (1940)
Blyge Anton (1940)
I paradis ... (1941)
Kvinnan tar befälet (1942)
Stinsen på Lyckås (1942)
Vårat Gäng (1942)
Örlogsmän (1943)
På liv och död (1943)
En vår i vapen (1943)
När seklet var ungt (1944)
Den glade skräddaren (1945)
Jolanta, den gäckande suggan (1945)
Skådetennis (1945)
Onsdagsväninnan (1946)
Eviga länkar (1946)
Här kommer vi ... (1947)
Mästerdetektiven Blomkvist (1947)
Främmande hamn (1948)
En svensk Tiger (1948)
Loffe som miljonär (1948)
Flottans kavaljerer (1948)
Bohus Bataljon (1949)
Restaurant Intim (1950)
Loffe blir polis (1950)
Tull-Bom (1951)
Kungen av Dalarna (1953)
Dansa min docka (1953)
I dimma dold (1953)
Farlig frihet (1954)
Flottans muntergökar (1955)
Het är min längtan (1956)
Flamman (1956)
Tarps Elin (1956)
Den tappre soldaten Jönsson (1956)
Värmlänningarna (1957)
Far till sol och vår (1957)
Flottans överman (1958)
Bokhandlaren som slutade bada (1969)

91:an Karlsson -elokuvat 
91:an Karlsson. "Hela Sveriges lilla beväringsman" (1946)
91:an Karlssons permis (1947)
91:an Karlssons bravader (1951)
Alla tiders 91:an Karlsson (1953)
91 Karlsson rycker in (1955)
91:an Karlsson slår knock out (1957)
91:an Karlsson muckar (tror han) (1959)

Lähteet

Viitteet 

Ruotsalaiset näyttelijät
Vuonna 1901 syntyneet
Vuonna 1972 kuolleet
Sulho Aavikko

Sulho Aavikko (13. maaliskuuta 1886 Turku – 26. tammikuuta 1933 Turku) oli suomalainen näyttelijä.

Ura 
Aavikko oli vuodesta 1908 alkaen mukana lähes kaikissa Turun näytelmäseuroissa ja vaellusvuosinaan myös johti muutamaa seuraa. Kun Turun Työväen Teatterin toiminta ammattimaistui 1916 Aavikko siirtyi sen näyttelijäkaartiin ja työskenteli siellä kymmenen vuotta. Aavikon terveys heikkeni 1926, jolloin hänen oli jätettävä työnsä. Vuonna 1930 hän ryhtyi Kärsämäen Työväen Näyttämön johtajaksi.

Aavikko näytteli osapuilleen kaikissa aikakauden unkarilaisissa laulunäytelmissä ja opereteissa. Hänellä oli rooleja myös lukuisissa suomalaisen näytelmäkirjallisuuden klassikoissa. Kansannäytelmässä Tukkijoella Aavikko teki Tolarin, Huotarin ja Pölhö-Kustaan roolit, näytelmässä Pohjalaisia hän näytteli Saltun ja Antin. Nummisuutareissa hän näytteli Eskon. Seitsemässä veljeksessä hänellä oli Eeron osa.

Aavikon kollegoita Turun Työväen Teatterissa olivat muun muassa Santeri Vahtonen ja tämän puoliso Fanny Vahtonen.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1933 kuolleet
Dayanara Torres

Dayanara Torres Delgado (s. 28. lokakuuta 1974 San Juan, Puerto Rico) on puertoricolainen näyttelijä, laulaja, malli ja kirjailija.

Ura 
Torres osallistui vuonna 1992 Miss International -kilpailuun, ja ylsi puolivälieriin saakka. Vuonna 1993 hänet kruunattiin Miss Puerto Ricoksi ja myöhemmin samana vuonna Miss Universumiksi. 

Vuonna 1994 näytteli elokuvassa Linda Sara, jossa hän näytteli nuorta Saraa. Vuonna 1995 hän ryhtyi juontamaan ASAP-televisioshow'ta. Hän juonsi sitä vuoteen 1999 saakka, ja uudestaan vuonna 2017. Helmikuussa 1995 julkaistussa Basta't kasama kita -elokuvassa Torres näytteli toista pääroolia Aga Muhlachin lisäksi. 

Hänen ensimmäinen musiikkialbuminsa Antifaz julkaisi vuonna 1998 Sony Music -levy-yhtiö.

Vuonna 2004 Torres näytteli pientä roolia yhdysvaltalaisessa saippuaoopperassa Tunteita ja tuoksuja. Vuosina 2006–2007 hän näytteli Erään murhan varjossa -sarjassa Julia Riveran roolia. Vuonna 2013 hän näytteli yhtä päärooleista elokuvassa 200 Cartas.

Vuonna 2017 Torres otti osaa yhdysvaltalaisen Mira quién baila -tanssi-tv-ohjelman viidennelle kaudelle, ja voitti sen saaden 51 prosenttia äänistä. Hän sai voitostaan palkinnoksi 50 000 dollaria, ja lahjoitti ne San Jorgen lastensairaalalle.

Muuta 
Torresilla todettiin helmikuussa 2019 ihosyöpä. Hän oli naimisissa näyttelijä Marc Anthonyn kanssa, mutta pari erosi vuonna 2004. Heillä on kaksi yhteistä lasta, Cristian ja Ryan.

Lähteet 

Puertoricolaiset näyttelijät
Puertoricolaiset mallit
Puertoricolaiset kirjailijat
Miss Universum -kilpailun voittajat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Naisten holhousjärjestelmä

Naisten holhousjärjestelmä on perinteinen menettely, jossa miespuoliset henkilöt holhoavat naista. Holhousjärjestelmässä naisen täytyy hyväksyttää päätökset miespuolisella sukulaisella, eikä nainen voi solmia sopimuksia ilman miespuolisen sukulaisen suostumusta. Naisten holhousjärjestelmä on osa länsimaisen kulttuurin pohjaa, sillä se on ollut käytössä Antiikin Kreikassa ja Antiikin Roomassa. Nykyisin naisten holhousjärjestelmä yhdistetään islaminuskoon, erityisesti šaria-lain tiukkoihin tulkintoihin.

Historiankirjoitus tuntee Antiikin Kreikan naisten holhousjärjestelmän, jossa se yhdistyi ajatukseen perheestä, kotitaloudesta sekä kotitalouden isännästä, joka vastasi myös kotitalouden hyödyntämistä orjista. Tätä kokonaisuutta kutsuttiin nimellä oikos (οἶκος). Antiikin Roomassa naisten holhousjärjestelmä oli lainsäädäntöön kirjattu tutela mulierum, jossa isän valtaa kutsuttiin patria potestas ja aviomiehen valtaa manus; naisen holhoojaa kutsuttiin tutor mulieris ja hänen antamaansa valtuutusta auctoritas. Antiikin Roomassa naisten holhousjärjestelmä oli käytössä naisen suojelemiseksi. Sitä perusteltiin naissukupuolen heikkoudella, kevytmielisyydellä ja taloudelliseen toimintaan ja oikeusistuimiin liittyvien asioiden huomiotta jättämisellä.

Holhottava nainen voi olla vielä naimaton täysi-ikäinen tytär, vaimo tai leski. Holhousjärjestelmässä naisen holhous siirtyy naisen isältä aviomiehelle avioliitossa. Holhooja voi myös olla vielä naimattoman nuoren naisen veli. Kun naisen aviomies kuolee, lesken (eli suvun isoäidin) holhoaminen lankeaa hänen pojalleen. Tähän vaikuttaa naisten tavanomaisesti miehiä pidempi elinikä sekä naisen ja miehen ikäero naimisiin mennessä. Nykyään naisten holhousjärjestelmä on täydessä muodossaan käytössä Saudi-Arabiassa. Turkin ja Egyptin sekä itäisen Välimeren alueilla naisten holhousjärjestelmällä on pitkät perinteet, kun tapa on levinnyt sinne Antiikin Kreikasta. 

Länsimaissa naisten holhousjärjestelmää on purettu 1800-luvulta lähtien. Kehitys sai alkunsa porvarisnaisten keskuudessa (esimerkiksi ruotsalainen Sofie Sager). Suomessa naisten oikeudet alkoivat parantua 1800-vuosisadan puolivälillä. 1864 säädettiin laki, että 25-vuotias naimaton nainen oli täysvaltainen. Naimisissa olleet naiset olivat yhä miehensä holhouksen alaisia vuoteen 1930 saakka jolloin avioliittolaki uusittiin.

Katso myös
Patriarkaatti (yhteiskuntatieteet)
Edusmiehyys

Lähteet

Yhteiskunta
Sosiaaliset järjestelmät
Kuumaa (albumi)

Kuumaa on samannimisen suomalaisyhtyeen 26. huhtikuuta 2019 digitaalisesti julkaistu esikoisalbumi. Albumi sijoittui Suomen viralliselle albumilistalle yhdeksi viikoksi sijalle 40.

Kappaleet

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kuumaa Ylen Aamu-tv:n haastattelussa

Vuoden 2019 esikoisalbumit
Suomalaiset popalbumit
Olga Tavaststjerna

Olga Zelma (Selma) Maria Tavaststjerna, myös Tawaststjerna (25. toukokuuta 1858 Kuopio – 4. maaliskuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja urkutaiteilija.

Tavastarjernan vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Frithiof Alarik Tawaststjerna ja Zelma Wilhelmina Lucander. Tawaststjerna kävi Helsingin musiikkiopiston ja jatkoi opintoja valtion apurahalla Brysselissä, Gentissä, Pariisissa ja Kölnissä 1992.

Tavaststjerna piti urkukonsertteja. Hän toimi venäjän kielen opettajana Helsingin ruotsalaisessa tyttökolussa ja sen jatko-opistossa 1880–1913, Helsingin musiikkiopistossa yksinlaulun opettaja 1890–1913, säveltapailun opettajana vuodesta 1890 ja urkujen soitossa 1893–1920. Hän oli myös opiston kirjastonhoitaja vuodesta 1888 ja taloudenhoitaja vuodesta 1890.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Olga Tavaststjerna. Uppslagsverket.fi 

Suomalaiset urkurit
Suomalaiset musiikkipedagogit
Vuonna 1858 syntyneet
Vuonna 1939 kuolleet
Tarja Lappalainen

Tarja Anneli Lappalainen on suomalainen kirjailija. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri, ja pääaineena hänellä on kirjoittaminen. Hän tekee parhaillaan väitöskirjaa Jyväskylän yliopistossa. Lappalainen toimii kirjailijan ammatin lisäksi myös toimittajana ja luennoitsijana. Osa Lappalaisen teoksista käsittelee talvi- ja jatkosotaa.

Teoksia 
Rukoileminen hoitomenetelmänä. Aikamedia, 1994.
Ehditkö istua vierelläni. Päivä Oy, 1998.
Auttamistyö kotona. Tammi, 1998.
Omaishoitajan kirja. Tammi, 1999.
Usko tai älä. Itätuuli, 2001.
Tie uuteen. Kan ry., 2005.
Mallimamma Marjo Sjöroos. Päivä Oy, 2007.
Urheilukirurgi Sakari Orava meillä ja maailmalla. Päivä Oy, 2009.
Fra finske skoger til Ishavet, Ruijafinnenes historie og fortellinger. Siirtolaisuusinstituutti, 2011.
Ruijansuomalaisten elämää – Historiaa ja tarinoita Jäämeren rannalta. Siirtolaisuusinstituutti, 2011.
Kansalliskirjailija Juhani Aho. Edico, 2011.
Surulle aika jättää hyvästit. Edico, 2012.
Salonkielämää – Rakkautta, riitoja ja kirjoittamisen paloa. Breakwater, 2014.
Satutontun tarina. Kvaliti, 2014.
Peetu Peltohiiri ja Hirmu Kolli. Kvaliti, 2015.
Se oli yhtä tulihelvettiä – Talvi- ja jatkosodan kasvot. Docendo, 2016.
Hakkapeliitoista korpisotureihin – Suomalaisen sotilaan taival. Valitut palat, 2018.
Surman suusta maineen poluille – Suuria suomalaisia menestystarinoita meillä ja muualla. Aurinkokustannus, 2018. 
 Stalinin tappamat – Muurmannin suomalaisten pitkä ja musta yö. Docendo, 2019.
Elämäni urheilukirurgina. Yhdessä Sakari Oravan kanssa, Päivä Oy, 2020.
Raatteen tien jäisestä helvetistä Talin-Ihantalan tulimyrskyyn. Docendo, 2020.
Rakkauden kiirastuli. Arktinen Banaani. 2021.
''"Ottakaa ryssiltä aseet" - Kenraali Uno Fagernäsin sodat. Docendo. 2022. ISBN 978-952-38235-6-3 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset toimittajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Marjory Stoneman Douglas

Marjory Stoneman Douglas (7. huhtikuuta 1890 – 14. toukokuuta 1998) oli yhdysvaltalainen toimittaja, kirjailija, naisten äänioikeuden puolestapuhuja ja ympäristönsuojelija. Hänet tunnetaan Evergladesin suojelemiseksi tehdystä työstä, kuten kirjasta: The Everglades: River of Grass (1947).

Marjory Stoneman Douglasin mukaan on nimetty koulu, jossa tapahtui vuonna 2018 huomattava Floridan koulusurma.

Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Yhdysvaltalaiset toimittajat
Vuonna 1890 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Jenni Poikelus

Jenni Poikelus (s. 6. tammikuuta 1988 Tampere) on suomalainen radiotoimittaja, televisioesiintyjä ja käsikirjoittaja. Hän on työskennellyt Ylen YleX-kanavalla kesäkuusta 2012 lähtien. Aluksi hän toimi harjoittelijana, mutta vuodesta 2013 lähtien hän teki yhdessä Alma Hätösen kanssa iltaohjelmaa. Myöhemmin he saivat oman iltapäiväohjelman nimeltä ”Poikelus ja Hätönen”. Ohjelma loppui 21. joulukuuta 2018 Hätösen lähdettyä Yleltä. 

Poikelus juontaa YleX Aamu ”Poikelus, Pehkonen ja Parikka” -ohjelmaa yhdessä Mika Parikan ja Jere Pehkosen kanssa. 

Poikelus toimi panelistina Ylen TV2-kanavalla ohjelmassa Villi kortti. Lisäksi hän on mukana ohjelman lyhyissä sketseissä. Hänet valittiin vuoden 2018 mediapersoonaksi Musiikki & Media -ammattilaistapahtuman yhteydessä järjestetyssä Industry Awards -gaalassa Tampereella 5. lokakuuta 2018. Poikelus on myös osallistunut Suurmestari-ohjelmaan (2020).

Poikelus on valmistunut medianomiksi vuonna 2013 Metropolia Ammattikorkeakoulusta.

Lähteet 

Suomalaiset radiotoimittajat
Ylen toimittajat
Vuonna 1988 syntyneet
Elävät henkilöt
Mady Delvaux-Stehres

Mady Delvaux-Stehres (s. 11. lokakuuta 1950 Luxemburg-Ville, Luxemburg) on luxemburgilainen poliitikko, joka edustaa Luxemburgin sosialistista työväenpuoluetta (LSAP).

Elämäkerta 
Delvaux-Stehres on ammatiltaan klassisen kirjallisuuden professori ja valmistunut Sorbonnesta. Hän on ollut terveys-, sosiaaliturva-, nuoriso- ja urheiluministerinä Santerin-Poosin hallituksessa vuosina 1989–1994. Vuosina 1995–1999 hän toimi liikenne- ja viestintäministerinä Junckerin-Poosin hallituksessa .

Vaalikaudella 1999–2004 Delvaux-Stehres oli Luxemburgin kansallisen parlamentin jäsenyyden lisäksi jäsenenä Euroopan neuvoston parlamentaarisessa yleiskokouksessa. Tässä tehtävässä toimiessaan, hän laati yhdessä belgialaisen Luc Van den Branden kanssa raportin siitä, miten Turkki toteuttaa velvollisuuksia ja sitoumuksia.

Vuonna 2004 Delvaux-Stehres oli osa ensimmäistä Junckerin-Asselbornin hallitusta vastuualueenaan opetustoimi. Vuodesta 2009 lähtien toisessa Junckerin-Asselbornin hallituksessa hän toimi samassa ministeriössä aina joulukuuhun 2013 saakka. Delvaux-Stehres oli puolueensa LSAP:n kärkiehdokas eurovaaleissa 25. toukokuuta 2014. Hänet valittiin Euroopan parlamenttiin ja hän toimii  Alliance progressiste des socialistes et démocrates -ryhmässä.

Vuonna 2016 hän julkaisi raportin, jossa kehotettiin verottamaan yrityksiä robottien käytöstä. Benoît Hammon, joka oli sosialistien kärkiehdokas Ranskan vuoden 2017 presidentinvaaleissa, otti osan näkemyksistään Madyn raportista.

Mady Delvaux-Stehres on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.

Lähteet 

Luxemburgilaiset europarlamentaarikot
Luxemburgin ministerit
Liikenneministerit
Vuonna 1950 syntyneet
Elävät henkilöt
Colette Flesch

Colette Flesch (16. huhtikuuta 1937 Dudelange, Luxemburg) on tunnettu miekkailija ja luxemburgilainen poliitikko.

Poliitikkona Colette Flesch on toiminut useissa vastuullisissa tehtävissä niin suurherttuakunnan hallituksessa kuin omassa puolueessaan, joka on Parti démocratique (Luxembourg) ja eurooppalaisenssa puolueessa Alliance des libéraux et des démocrates pour l'Europe.

Elämäkerta 
Colette Flesch on tunnettu miekkailija ja hän on  osallistunut yksilölajeissa olympialaisiin 1960 Roomassa, 1964 Tokiossa ja 1968 Méxicossa

Vuoden 1968 hänet valittiin parlamentin jäseneksi ennenaikaisissa vaaleissa.. Vuonna 1970 hänet 32-vuotiaana valittiin ensimmäiseksi Luxemburgin kaupungin pormestariksi. Hän toimi tässä tehtävässä vuoteen 1980 saakka.

Hänet valittiin Suurherttuakunnan parlamenttiin 1969–1980, 1984–1989 ja 2004–2009. Euroopan parlamentin vaaleissa hän on tullut valituksia kausille 1969–1980, 1984–1985, 1989–1990 ja 1999–2004..

Vuonna 1976 hänet valitaan Parti démocratiquen pääsihteeriksi ja vuosina 1981–1989 hän on puolueen puheenjohtaja.

Vuodesta 1980 aina vuoteen 1984 hän on varapääministeri Pierre Wernerin hallituksessa. samalla hän on ulkoasianministeri, ulkomaankauppaministeri, yhteistyöministeri, talousministeri, ministeri pienten ja keskisuurten yritysten asioissa sekä oikeusministeri.

Colette Flesch on toiminut vuodet 1990–1999 pääjohtajana Euroopan komission informaation, kommunikaation, kulttuurin ja audiovisuaalisten asioiden jaostossa.

Lähteet 

Vuonna 1937 syntyneet
Luxemburgilaiset europarlamentaarikot
Luxemburgilaiset poliitikot
Elävät henkilöt
Natalia Toreeva

Natalia Toreeva (venäjäksi: Наталия Григорьевна Тореева; 8. huhtikuuta 1941 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläis-yhdysvaltalainen kirjailija, taidemaalari ja kuvittaja.

Toreeva työskenteli Neuvostoliitossa LenFilmin studioilla puvustajana. Sen ohella hän kuului epäsovinnaiseen Sidlin-nimiseen taiteilijaryhmään, joka joutui pitämään näyttelyitään yksityisasunnoissa, sillä viranomaiset eivät sitä suvainneet.Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1977, missä opiskeli tietotekniikkaa. Hän on työskennellyt monissa tietotekniikkayrityksissä. Taiteessaan Toreeva yhdistää tietämystään kuvataiteesta ja tietotekniikasta.

Kuvittaessaan lastenkirjoja Toreeva on käyttänyt lähinnä vesivärejä, saadakseen kuviinsa kirkkautta ja raikkautta. Yhdysvalloissa asuessaan hän on sekä kirjoittanut että kuvittanut kirjoja.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 http://sbpra.com/nataliagtoreeva/

Venäläiset taiteilijat
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Joel Banks

Joel Banks (s. 3. huhtikuuta 1975) on brittiläinen lentopallovalmentaja. Hänet valittiin Suomen miesten maajoukkueen päävalmentajaksi keväällä 2019 Tuomas Sammelvuon siirryttyä Venäjän maajoukkueen päävalmentajaksi. Banksin nykyinen 2+1-vuotinen sopimus Lentopalloliiton kanssa allekirjoitettiin joulukuussa 2021.  

Suomen maajoukkueen lisäksi Banks on valmentanut Ison-Britannian miesten maajoukkuetta, hollantilaista Langhenkel Volley Orionia sekä belgialaista Noliko Maaseikia vuosina 2017-2022. Maaseik voitti Belgian mestaruuden vuosina 2018 ja 2019. Banks joutui jättämään tehtävänsä Maaseikin päävalmentajana alkuvuodesta 2022 heikon menestyksen vuoksi. Joel Banks on valmentanut myös Belgian nuorten maajoukkueita.

Vapun alla 2019 Banks solmi kanssa kahden ja puolen vuoden mittaisen sopimuksen Suomen miesten lentopallomaajoukkueen päävalmentajan pestistä. Banksin alku oli vaikea, sillä sukupolvenvaihdoksen kokenut Suomi hävisi kaikki hänen ensimmäisistä 18 ottelustaan päävalmentajana. Suomen peli asettui uomiinsa ensimmäisen kerran Banksin aikana syksyllä 2021 Tampereella pelatuissa EM-lopputurnauksen alkulohkossa, kun Suomi selvitti tiensä alkulohkosta jatkoon ottamalla kolme voittoa viidestä ottelusta. Neljännesvälierissä Suomi tippui hävittyään Puolalle. Lentopallo.info-sivuston arvion mukaan Suomi pelasi EM-kisoissa 2021 parasta arvokisalentopalloaan sitten MM-kisojen 2014, jolloin Tuomas Sammelvuo valmensi joukkuetta.

Muuta 
Vuosina 2007–2012 Banks toimi Ison-Britannian miesten lentopallomaajoukkueen apuvalmentajana sekä hetken aikaa päävalmentajana vuonna 2012. Banks oli maajoukkueen kakkosvalmentaja, kun Iso-Britannia pelasi vuonna 2012 kisaisäntänä Lontoon olympialaisten lentopalloturnauksessa Ennen valmennusuraansa Banks pelasi Britannian ja Englannin A-maajoukkueissa vaihtelevasti vuosina 1992–2000 ja pelasi kotimaansa lisäksi Belgiassa.

Valmennusura 
 2017–2022 Maaseikin päävalmentaja (Belgia)
 2016–2017 Maaseikin apuvalmentaja
 2013–2016 Belgian U21 poikien päävalmentaja, Belgian miesten apuvalmentaja Euroopan kisoissa Bakussa
 2012–2013 LeAF Elite Athlete Academy, urheilujohtaja
 2012 Ison-Britannian miesten maajoukkueen päävalmentaja
 2010–2012 Ison-Britannian miesten olympiajoukkueen apuvalmentaja ja Langhenkel Volley Orionin päävalmentaja (Hollanti)
 2007–2012 Ison-Britannian miesten maajoukkue, apuvalmentaja

Merkittävimmät saavutukset 
 Belgian mestari 2018, 2019
 Hollannin mestari 2012

Lähteet 

Lentopallovalmentajat
Brittiläiset urheiluvalmentajat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Santeri Vahtonen

Santeri Vahtonen (7. syyskuuta 1888 Maaria – ?) oli suomalainen näyttelijä. Hänet tunnettiin etenkin koomisista rooleistaan. Vahtonen näytteli lähinnä työväennäyttämöillä, sekä harrastelija- että ammattilaispohjalta.

Ura 
Vahtonen aloitti uransa seuranäyttämöiltä ja liittyi 1919 Turun Työväen Teatteriin, joka oli Turun ensimmäinen suomenkielinen ammattiteatteri. Hän näytteli siellä vuoteen 1927, jolloin hän lopetti noin neljännesvuosisadan kestäneen näyttämöuransa.

Vahtosella oli rooleja useissa suomalaisen näytelmäkirjallisuuden klassikoissa. Kansannäytelmässä Tukkijoella hän näytteli Tolarin roolin. Nummisuutareissa hän näytteli Topiaksen ja näytelmässä Pohjalaisia hänen roolinaan oli Salttu. Komediassa Nuori mylläri Vahtonen näytteli räätäli Koikaleen osan. Vahtosen rooleihin kuului myös Kihlauksen Aapeli.

Myös Vahtosen puoliso Fanny Vahtonen liittyi Turun Työväen Teatteriin 1919. Pariskunnan tulorooleina olivat pääosat Marcel Gerbidonin näytelmässä Kaivostyömies. Vahtosen muita kollegoita Työväen Teatterissa oli muun muassa Sulho Aavikko.

Santeri Vahtosen tytär Kaarina Vahtonen työskenteli niin ikään näyttelijänä.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1888 syntyneet
Kuolinvuosi puuttuu
Meidän herramme muurahaisia

Meidän herramme muurahaisia on Aapelin romaani vuodelta 1954. Satiirista pakinaa edustava teos pureutuu pienen kaupungin ihmiskohtaloihin ja tekee niistä oman pienoismaailmansa.

Juoni 
Meidän herramme muurahaisia: kavalkadi pienestä kaupungista koostuu 43 novellimaisesta monologista, joista jokainen on yhden asukkaan ytimekäs puheenvuoro. Kulloinenkin puhuja kertoo vuorollaan omasta elämästään ja osuvin painotuksin myös muista kaupunkilaisista. Osalla tarinan henkilöistä on esikuvansa todellisuudessa, osa perustuu kirjailijan kuulemiin tarinoihin. Taustana on Kuopio ja kuopiolaisuus. Henkilökavalkadi on heterogeeninen.

Muuta 
Yleisradio valmisti Aapelin romaanista kolmiosaisen televisionäytelmän Meidän herramme muurahaisia vuonna 1964. Romaanin pohjalta on tehty myös useita teatterisovituksia.

Lähteet

Aiheesta muualla
Agricola : Suomen humanistiverkko: Tuhansien pakinoiden mies – Aapeli
Tuhannet tunteet:  Meidän herramme muurahaisia
Kulttuuri kukoistaa:  Meidän herramme muurahaisia

Suomalaiset romaanit
Vuoden 1954 kirjat
Meidän herramme muurahaisia (televisiosarja)

Meidän herramme muurahaisia on Rauni Mollbergin ohjaama suomalainen televisiosarja vuodelta 1964. Se perustuu Aapelin samannimiseen romaaniin.

Juoni 
Henkilöt kertovat itse elämistään, kuten alkuperäisteoksessa. Mukana on sekä monologia että dialogia. Alkuperäisromaanin 43 henkilöstä on valittu mukaan 23.

Meidän herramme muurahaisia -teoksessa ei ole varsinaisia pääosia; muutama näyttelijöistä tekee kaksi osasuoritusta. Kokoavana juonena on pikkukaupungin ihmisten kohtaloiden punoutuminen toisiinsa.

"Kuvauksen synkeyden ja irvokkuudenkin takaa heijastuu kirjailijan laaja, lämmin elämänymmärtämys, jota ei silti pidä käsittää kaikkien ilmiöiden pehmoiseksi hyväksymiseksi", kertoja taustoittaa ensimmäisen jakson alussa.

Julkaisut 
VLMedia ja Yleisradio julkaisivat Meidän herramme muurahaisia -televisiosarjan DVD:nä vuonna 2017.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla 
Yleisradio Elävä arkisto: Meidän Herramme muurahaisia (18.2.2011)

Suomalaiset televisiosarjat
Romaaneihin perustuvat televisiosarjat
Vuoden 1964 televisiosarjat
Nina Hruštšova

Nina Petrovna Hruštšova, o.s. Kuharsuk (ukr. Ні́на Петрі́вна Хрущо́ва, ven. Нина Петровна Хрущёва; 14. huhtikuuta 1900 – 13. elokuuta 1984) oli Neuvostoliiton johtajan Nikita Hruštšovin toinen puoliso. Kuitenkin he avioituivat virallisesti vasta Nikitan erottua tehtävistään.

Elämäkerta 
Nina Kuharsuk syntyi ukrainalaiseen perheeseen Vaslivin kylässä, joka oli tuolloin osa Venäjän keisarikuntaa. Hänen vanhempansa olivat talonpoikia. Käytyään kylänsä kansakoulua kolmen vuoden ajan hän aloitti opintonsa vuonna 1912 Lublinissä ja sittemmin Odessassa, jossa hän opiskeli vuoteen 1919 saakka. Tämän jälkeen hän toimi sihteerinä.

Vuoden 1920 alussa hän liittyi bolševikkeihin ja toimi sitten agitaattorina Puolan rintamalla.

Ura 
Vielä samana vuonna eli 1920 hän lähti opiskelemaan Moskovaan. Vuonna 1921 hänestä tuli opettaja Itä-Ukrainassa sijaitsevan Bah’mutin kaupungin kommunistisen puolueen kouluun. Siellä hän sairastui pilkkukuumeeseen, mutta toivuttuaan sairaudesta hän siirtyi vastaavaan tehtävään Donetskiin. Donetskissa hän vuonna 1922 tapasi Nikita Hruštšovin, jonka kanssa hän tuli viettämään koko loppuelämänsä.

Nina Kuharsuk aloitti vuonna 1926 Moskovassa kansantalouden opinnot ja meni sen jälkeen Kiovaan opettajaksi. Kiovan aikana hän synnytti ensimmäisen lapsensa Radan. Hän otti myös huolehdittavakseen kaksi Nikitan aiemmasta avioliitosta syntynyttä lasta.

Nikita Hruštšov
Kun Nikita Hruštšov lähetettiin vuonna 1939 Moskovaan, Nina Kuharsuk seurasi miestään kaupunkiin. Hän asui siellä miehensä vanhempien luona ja työskenteli politrukkina eli puolueen työntekijänä lampputehtaassa.

Kun Nikita Hruštšov nimitettiin vuonna 1938 Ukrainan kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi, niin koko perhe palasi Kiovaan. Kuitenkin vain kolme vuotta myöhemmin perhe joutui lähtemään evakkoon. Evakkomatka suuntautui Volgajoen rannalla sijaitsevaan Samaran kaupunkiin. Syynä evakkoretkeen oli saksalaisten hyökkäys Neuvostoliittoon.

Kun Hruštšovista tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri vuonna 1953 ja siten maan todellinen johtaja, Nina Kuharsukista tuli maan ensimmäinen nainen, joskaan sellaista asemaa Neuvostoliiton hierarkiassa ei tunnustettu. Kuitenkin hän toimi eri tavoin kuin Neuvostoliiton johtajien aiemmat puolisot ja osallistui muun muassa miehensä ulkomaanmatkoihin ja muihin virallisiin tehtäviin. 

Hruštšova oli varsin edustuskykyinen ja muun muassa puhui useita kieliä, tietysti ukrainaa ja venäjää, mutta myös puolaa, englantia ja ranskaa. Hän oli opiskellut vieraita kieliä tunnetussa Kommunistisen puolueen koulussa.

Perhe 
Nina Kuharsuk ja Nikita Hruštšov menivät virallisesti naimisiin vasta Hruštšovin vetäydyttyä kaikista tehtävistä vuonna 1965. Nina Hruštšova vietti lopun elämänsä Moskovassa ja perheeseen syntyi kolme lasta:

Rada (1929-2016)
Sergei (1935)
Elena (1937)

Lähteet 

Neuvostoliiton johtajien puolisot
Venäläiset henkilöt
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
Lauri Vahtera

Lauri Vahtera oli turkulainen itseoppinut taidemaalari ja taideliikkeen, kehystämön ja taidetarvikekaupan omistaja. 

Lauri Vahtera kuuluu itsenäisyyden alkuvuosikymmenien lahjakkaaseen taiteilijasukupolveen, joka kohdisti taiteellisen luomisvoimansa suomalaisen maiseman vivahteiden tutkimiseen ja kuvamiseen. Hänet muistetaan hienon vaatimattomana ja luottamusta herättävänä ihmisenä, joka ei tuonut itseään esiin.

Ote Turun taiteiljaseuran perustajajäsenen, professori Armas Mikolan muistelua Lauri Vahterasta muistonäyttelyn esitteessä. Lauri Vahteran muistonäyttely oli 30. lokakuuta 1982 – 12. marraskuuta 1982:

Lapsuus ja nuoruus
Lauri Vahteran lapsuudenkoti oli Turussa Itäisellä Pitkäkadulla. Kansakoulun jälkeen Lauri meni rakennuksille ja hänestä tuli ammattimuurari. Asevelvollisuuden hän suoritti 1922 – 1923 välisenä aikana Autopataljoonassa aluksi Turussa ja myöhemmin Viipurissa.

Taidekauppiaana ja taiteilijana

Ensimmäisen liikkeensä Vahtera Oy:n hän perusti 1937 Humalistokatu 12:een. Puutalo purettiin 1950-luvun alussa. Paikalle rakennettuun uuteen taloon Vahtera avasi uudistetun taideliike, kehystämö ja taidetarvikekaupan.   

Suomalaista luontoa ja merta hän maalasi Kotkan seudulla, Turun saaristossa ja Kaarinan Torppalassa. Opintomatkoja hän teki Tukholmaan, Ranskaan ja Hollantiin 1950 – luvun alussa. Vahtera liittyi Turun taideyhdistykseen 1944 ja Turun taiteilijaseuraan 1947.  Hän lahjoitti myös töitään Turun taiteilijayhdistyksen arpajaisiin ja osallistui yhdistyksen näyttelyihin vuosina 1949, 1950 ja 1953. Lauri Vahteran 80-vuotismuistonäyttely pidettiin taidesalonki Art Idéssä 1982. Hänen  maalaustensa määrä ei ole tiedossa, niitä uskotaan olevan satoja. 

Lauri Vahteran maalaama  taulu ”Kultaranta” on Presidentinlinnassa kansliapäällikön työhuoneessa.

Lauri Vahterasta on kaksi taiteilijaa tehnyt muotokuvan  Paavo Sainio ja Markku Kosonen (kuvataiteilija).

Lauri Vahteran taidetta

Lähteet

Vuonna 1957 kuolleet
Vuonna 1902 syntyneet
Suomalaiset taidemaalarit