joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ruotsin naisten jääkiekkomaajoukkue

Ruotsin naisten jääkiekkomaajoukkue (ruotsiksi Damkronorna) edustaa Ruotsia kansainvälisissä naisten jääkiekon maaotteluissa ja turnauksissa. Ruotsilla oli vuonna 2017 yli 5 000 naiskiekkoilijaa. Vuonna 2022 maassa oli liki 8 000 rekisteröitynyttä naisjääkiekkoilijaa. Vuoden 2022 lopulla joukkue oli Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n ylläpitämässä maailmanrankingissa 8. sijalla.

Pyeonghangin olympialaiset vuonna 2018 olivat joukkueelle suuri pettymys, sillä joukkue jäi seitsemänneksi. Tiedotusvälineissä uutisoitiin paljon joukkueen sisäisistä ristiriidoista ja etenkin pelaajien tyytymättömyydestä päävalmentaja Leif Boorkiin. Hänet korvattiinkin Ylva Martinsenilla. Vuoden 2019 maailmanmestaruuskilpailuissa koettiin kuitenkin suuri yllätys, kun Ruotsin joukkue putosi ensimmäistä kertaa historiassaan maailmanmestaruuskilpailujen 1. divisioonaan. 

Elokuussa 2019 Ruotsin naisten jääkiekkomaajoukkue jäi pois neljän maan turnauksen Suomen-turnauksesta, koska joukkueen jäsenet olivat tyytymättömiä Ruotsin jääkiekkoliiton ja Olympiakomitean toimintaan. Pelaajat kokivat, ettei heitä arvostettu. Samasta syystä 43 ruotsalaista naisjääkiekkoilijaa boikotoi naisten jääkiekkomaajoukkuetta.

Ruotsi nostettiin vuoden 2022 maailmanmestaruuskilpailuihin 1. divisioonasta, koska Venäjän maajoukkue suljettiin kisoista Venäjän hyökättyä Ukrainaan.

Nykyään joukkueen päävalmentajana toimii Ulf Lundberg.

Sijoitukset

Euroopan-mestaruuskisat 
 1989 – Hopeaa
 1991 – Hopeaa
 1993 – Hopeaa
 1995 – Hopeaa
 1996 – Kultaa

Maailmanmestaruuskisat 
 1990 – 4.
 1992 – 4.
 1994 – 5.
 1997 – 5.
 1999 – 4.
 2000 – 4.
 2001 – 7.
2003 – Turnaus peruttiin SARS-epidemian vuoksi.
 2004 – 4.
 2005 – Pronssia
 2007 – Pronssia
 2008 – 5.
 2009 – 4.
 2011 – 5.
 2012 – 5.
 2013 – 7.
 2015 – 5.
 2016 – 5.
 2017 – 6.
 2019 – 9., Joukkue putosi 1. divisioonan A-lohkoon kaudeksi 2020.
2020 – 1. divisioonan A-lohkon turnaus peruttiin koronaviruspandemian vuoksi.
2021 – 1. divisioonan A-lohkon turnaus peruttiin koronaviruspandemian vuoksi.
2022 – 7.

Olympialaiset 
 1998 – 5.
 2002 – Pronssia
 2006 – Hopeaa
 2010 – 4.
 2014 – 4.
 2018 – 7.
 2022 – 8.

3/4 Nations Cup 
 2000 – 4
 2001 – Pronssia
 2002 – 4
 2003 – 4
 2004 – Pronssia
 2005 – 4
 2006 – Pronssia
 2007 – 4
 2008 – Pronssia
 2009 – Pronssia
 2010 – 4
 2011 – 4
 2012 – Pronssia
 2013 – 4

IIHF:n maailmanranking 
 2003 – 4.
 2004 – 4.
 2005 – 4.
 2006 – 3.
 2007 – 3.
 2008 – 4.
 2009 – 4.
 2010 – 4.
 2011 – 4.
 2012 – 5.
 2013 – 6.
 2014, helmikuu – 6.
2014, huhtikuu – 5.
 2015 – 5.
 2016 – 5.
 2017 – 5.
 2018, helmikuu – 5.
2018, huhtikuu – 6.
 2019 – 7.
2020 – 9.
2021 – 9.
2022, helmikuu  – 8.
2022, syyskuu  – 8.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Ruotsin jääkiekkoliiton viralliset sivut 
 Ruotsi IIHF:n sivuilla 
 Ruotsi nationalteamsoficehockeyssä 

Naisten jääkiekkomaajoukkueet
naisten maajoukkue
Tuulilasinpyyhin

Tuulilasinpyyhin on laite, jolla ajoneuvon tuulilasilta saadaan pyyhittyä kosteutta tai rajoitetusti muuta näkyvyyttä haittaavaa likaa. Autoissa pyyhintä on yleisimmin toteutettu tuulilasin alareunaan nivelöidyillä varsilla, joihin asennetut kumiset sulat liukuvat lasin pinnalla kuivaten veden. Nykyään tuulilasinpyyhkimet toimivat sähköllä, aiemmin oli käytössä monia eri ratkaisuja. Pyyhintä aiheuttaa aikaa myöten väistämättä tuulilasin kulumista ja naarmuuntumista, jolloin näkyvyys heikkenee. Tämä johtuu ajoneuvojen nostattamasta tie- tai asfalttipölystä, joka kulkeutuu tuulilasille ja hankautuu pyyhittäessä lasia vasten. Haittaa voidaan jossain määrin vähentää käyttämällä riittävästi vettä tuulilasin pesuun. Tätä varten ajoneuvot on varustettu tuulilasinpesimellä eli kansanomaisesti pissapojalla. Kuminen sulka on myös kuluva osa, joka tulee vaihtaa aika ajoin uuteen.

Autojen tuulilasinpyyhkimet toimivat yleensä useammalla eri nopeudella, ja normaalisti on käytössä myös niin sanottu tihkuasento, jolloin pyyhkäisyjen välillä on tauko, jonka pituus on useimmiten säädettävissä. Uudempaa tekniikkaa on sadetunnistin, joka havaitsee tuulilasille putoavan sadepisaran käynnistäen pyyhinnän automaattisesti.

Keksijä J. H. Apjohn kehitti vuonna 1903 pyyhkimen, jonka kaksi harjaa tekivät tuulilasilla pystysuoraa edestakaista liikettä. Mary Andersonin on sanottu keksineen Yhdysvalloissa vipuun perustuvan pyyhkimen, johon hän sai patentin vuonna 1903. Se kohtasi aluksi vastustusta, mutta siitä tuli yleinen kaikissa amerikkalaisissa autoissa vuoteen 1916 mennessä.

Autotekniikka
Graafinen tekniikka

Graafinen tekniikka on tekniikan ala, joka käsittää asiantuntemuksen materiaaleista ja järjestelmistä painoviestinnässä sekä uusimmista digitaalisista painamistekniikoista ja esimerkiksi digitaalisen ja painetun viestinnän yhdistymisestä perinteisten painomenetelmien tuntemusta unohtamatta.
Monikanavajulkaisemisen menetelmät ja painoviestinnän digitaaliset työnkulut ovat graafisen tekniikan keskeinen sisältö.

Graafisen tekniikan insinööriopinnoissa painotuotteiden ulkoasun suunnittelun perusteet ovat myös osa opintoja. Opiskelija voi suuntautua joko digitaaliseen julkaisuun tai esimerkiksi pakkaustekniikkaan.

Katso myös 
 Painaminen
 Mediatekniikka

Lähteet

Viestintätekniikka
Kirjapainotaito
Bent Madsen

Bent Madsen on tanskalainen sosiaalipedagogi. Hänen näkemyksensä mukaan  modernissa yhteiskunnassa on havaittavissa integraatioprobleema. Madsen katsoo sosiaalipedagogiikan olevan erityinen strategia, joka edistää yhteiskunnan integraatiota.

Madsenin kukka 

Bent Madsen on kehittänyt nk. Madsenin kukan, jonka avulla kuvataan sosiaalipedagogisesti orientoituneen ammattilaisen osaamisaluetta. Näitä alueita voidaan kuvata seuraavalla tavalla:

 Tuottava pätevyys: ympäristön luovaa muokkaamista erilaisia työvälineitä ja menetelmiä käyttäen, kykyä organisoida ja suunnitella.
 Ilmaisullinen pätevyys: kyky asettua toisen asemaan millä ilmaisun muodolla tahansa, herkkyys asiakkaan yksilöllisyyteen.
 Kommunikatiivinen pätevyys: kyky toimia yhteistyössä ja solmia luottamuksellisia vuorovaikutussuhteita sekä organisoida sosiaalista toimintaa.
 Analyyttinen ja synteesiä luova reflektiivinen pätevyys: jatkuva maailmankuvan ja ihmiskuvan luominen/tarkistaminen. Jatkuva toimintaa kehittävän teorian luonti.
 Toimintapätevyys: yhdistää kaikki edellä kuvatut pätevyysalueet.

Tätä mallia voidaan soveltaa niin sosiaalialan työntekijöiden toimintaan, kuin sosionomi (AMK) -tutkinnon tutkintorakenteeseen.

Katso myös 
 Sosiaalipedagogiikka

Lähteet

Viitteet 

Tanskalaiset tieteilijät
Kasvatustieteilijät
Aron Kangeqilainen

Aron Kangeqilainen (9. huhtikuuta 1822 Kangeq, Grönlanti – 12. maaliskuuta 1869) oli grönlantilainen inuitti-metsästäjä, taiteilija ja suullisen perinteen osaaja. Hänen maalauksensa kuvailivat inuittien kulttuuria ja historiaa. Hänen tarinansa ovat tunnettuja grönlantilaisessa lastenkirjallisuudessa.

Lähteet 

Grönlantilaiset henkilöt
Eskimokansoihin kuuluvat henkilöt
Vuonna 1822 syntyneet
Vuonna 1869 kuolleet
Jalkaväkirykmentti 6 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 6 (JR 6) eli Kannaksen kahlaajat oli Suomen maavoimien 18. divisioonan joukkoyksikkö jatkosodassa. Rykmentin rungon muodostivat välirauhan aikaisen 6. prikaatin yksiköt täydennettynä Saimaan suojeluskuntapiirin perustamilla yksiköillä.

Perustaminen
Esikunta perustettiin prikaatin vastaavista elimistä
I pataljoona (I/JR 6) varusmiespataljoona, joka perustettiin 6. prikaatin I pataljoonan joukoista. Pataljoonankomentajaksi määrättiin 10. kesäkuuta kapteeni Väinö Karinto.
II pataljoona (II/JR 6) varusmiespataljoona perustettiin Sulkavan Rauhaniemessä olleista 6. prikaatin II pataljoonan joukoista majuri Jaakko Ahteen johdolla.
III pataljoona (III/JR 6) perustettiin Ruokolahden alueen reserviläisistä 10. kesäkuuta 1941. Ruokolahden Eräjärven kylän Savonkaidan parakkialueella kapteeni Mikko Kangasvaara otti vastaan saapuvan henkilöstön. Pataljoonan muodosti 8 varusmiestä, 670 reserviläistä sekä 347 I luokan nostomiestä.
13. komppania eli kranaatinheitinkomppania (13./JR 6)
14. komppania eli tykkikomppania (14./JR 6)
Kolonna (Kol./JR 6)

Jalkaväkirykmentti 6 sai lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen ns. varusmiesrykmenttinä, joten sen varustus oli pääosin parempi kuin divisioonan muiden rykmenttien.

Keskittäminen
Rykmentti jaettiin kahteen osaan: Puumalan ja Sulkavan ryhmään. Kumpikin osa sai käskyn marssia rajalle ja rykmentinkomentajaksi määrättiin eversti T. E. Ekman.

Rykmentin II pataljoona oli saanut perustamisen päätökseen 10. kesäkuuta kello 18 ja se lähti Rauhaniemestä marssille seuraavana aamuna kello kuusi. Iltaan mennessä pataljoona oli Pajasalmen ja Vekarasalmen lossit ylitettyään saapunut Lohikosken-Särkilahden tienhaaraan, jonne se majoittui. Pataljoona saavutti tavoitteensa Särkijärvellä seuraavana päivänä. Marssia jatkettiin 14. kesäkuuta Ruokolahden Pohjalankilaan, jonka kansakoululle ryhmitettiin pataljoonan esikunta.

Puumalan kasarmialueelta 11. kesäkuuta kello 11 lähtenyt I pataljoona Inkilänmäen tukikohtaan Ruokolahdelle, jonne se saapui seuraavana päivänä kello 18.30 yövyttyään Vuolteella ja Syyspohjassa. Pataljoona sai III armeijakunnalta käskyn siirtyä puolustukseen Ruokolahti-Kärinkijärvi-Tarkkola linjalle ja se siirtyi 15. kesäkuuta.

Komentajat 
Rykmentinkomentajina olivat:
eversti Torvald Ekman 10. kesäkuuta 1941 - 28. marraskuuta 1943
everstiluutnantti (everstiksi 6. heinäkuuta 1944) Reino Inkinen 28. marraskuuta 1943 -

Lähteet

Viitteet

Jalkaväkirykmentti 06
Jalkaväkirykmentti 5 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 5 (JR 5) eli Aaverykmentti oli Suomen maavoimien 4. divisioonan yksikkö jatkosodassa. Rykmentin rungon muodostivat välirauhan aikaisen 5. prikaatin varusmiesyksiköt täydennettynä Salpausselän sotilasläänin perustamilla reserviläisyksiköillä.

Perustaminen
Esikunta
I pataljoona (I/JR 5) 5. prikaatin I Pataljoona
II pataljoona (II/JR 5) 5. prikaatin II Pataljoona
III pataljoona (III/JR 5) Pohjois-Kymin suojeluskuntapiiri Voikkaalla ja Anjalassa
13. komppania eli kranaatinheitinkomppania (13./JR 5)
14. komppania eli tykkikomppania (14./JR 5)
Kolonna (Kol./JR 5)

Rykmentti sai lähes määrävahvuuksien mukaisen varustuksen ns. varusmiesrykmenttinä, joten sen varustus oli pääosin parempi kuin divisioonan muiden rykmenttien.

Komentajat 
Rykmentinkomentajina olivat:
eversti Ilmari Karhu 18. kesäkuuta - 13. heinäkuuta 1941
eversti Aladár Paasonen 13. heinäkuuta 1941 - 27. tammikuuta 1942
everstiluutnantti Lennart Vihma 27. tammikuuta - 24. huhtikuuta 1942 Haavoittui onnettomuudessa  ja kuoli haavoihinsa seuraavana päivänä
eversti Bertel Ikonen 29. toukokuuta - 7. elokuuta 1942
eversti Armas Pihlajamaa 17. elokuuta 1942 - 14. marraskuuta 1944

Lähteet

Viitteet 

Jalkaväkirykmentti 05
Hammaslahden rautatieasema

Hammaslahden rautatieasema (, ratakm 602+199) on liikennepaikka Karjalan radalla, Hammaslahden taajamassa Joensuussa, entisen Pyhäselän kunnan alueella. Joensuun keskustaan on matkaa 25 kilometriä. Asemalta ei ole enää henkilöliikennettä, mutta puutavaraa kuormataan säännöllisesti. Paikallisliikennettä asemalle oli vielä 1980-luvulla, jolloin Joensuusta liikennöitiin Niiralaan kiskobussilla. Tämän jälkeen muutamat pikajunavuorot, lopulta vain yksi päivittäinen Helsinki–Joensuu-junavuoropari pysähtyi Hammaslahdessa 4. kesäkuuta 2005 saakka.

Rautatieaseman pihapiirissä olevassa rakennuksessa on Karjalan radan museopiste, joka on auki kesäisin.

Pyhäselkä
Joensuun rautatieliikennepaikat
Suomen 1890-luvulla rakennetut rautatieliikennepaikat
Bertha Tammelin

Bertha Carolina Mathilda Tammelin (o.s. Bock; 21. maaliskuuta 1836 Tukholma – 1915) oli ruotsalainen näyttelijä, muusikko ja näyttämötyön opettaja.

Elämä ja ura

Bertha Tammelin oli balettitanssija Karolina Bockin ja muusikko C. F. Bockin tytär. Hän suoritti Dramatenin oppilaskoulun vuosina 1853–1855 ja työskenteli Kuninkaallisessa teatterissa näyttelijänä ja laulajana vuodesta 1856 vuoteen 1887. Hänellä oli satoja puhe- ja laulurooleja. Alati heikkenevän näön takia hän joutui jättämään näyttämötyönsä verraten varhain. Viimeisen kerran Tammelin nähtiin teatterilavalla maaliskuussa 1884.

Tammelinin tunnetuimpiin puherooleihin kuului kaksi Ingrid-nimistä hahmoa. Toinen oli näytelmässä Bröllopet på Ulvåsa ja toinen näytelmässä Engelbrekt och hans dalkarlar. Daniel Hjortissa hän tulkitsi Ebba Flemingiä. Hänen muita näyttämötaiteellisia tulkintojaan olivat muun muassa kuningatar Hamletissa, Debora teoksessa Qvinnans sanna styrka sekä Ulrika teoksessa Slägtingar. Oopperalaulajana hänen tulkintojaan olivat muun muassa Puck oopperassa Oberon ja Karin oopperassa Elfjungfrun. Tammelinin mezzosopraanoa luonnehdittiin hienostuneeksi, muttei erityisen vahvaksi. Hän sävelsi yhden laulun ja soitti näytelmiin musiikkia. Konserttipianistina hän esiintyi ensi kerran jo 1850.

Vuodesta 1879 Tammelin opetti laulua Kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa. Vuonna 1889 hän aloitti opettajana Dramatenin oppilaskoulussa. Hänen oppilainaan olivat lukuisat aikansa tunnetut ruotsalaistaiteilijat, kuten näyttelijä Ellen Hartman-Cederström.

Bertha Tammelin sai Litteris et Artibus -mitalin 1885. Hänen puolisonsa oli reviisori Filip Tammelin vuodesta 1873.

Lähteet

Österberg, Carin et al., Svenska kvinnor: föregångare, nyskapare. Lund: Signum 1990. ISBN 91-87896-03-6

Aiheesta muualla

Runeberg.org

Ruotsalaiset näyttelijät
Ruotsalaiset oopperalaulajat
Vuonna 1836 syntyneet
Vuonna 1915 kuolleet
Litteris et Artibus -palkitut
Juho Salminen

Juho Albert Salminen (1. lokakuuta 1892 Nurmijärvi – 24. joulukuuta 1945) oli suomalainen taidemaalari.

Salmisen vanhemmat olivat talollinen Kaarlo Viktor Salminen ja Matilda Haago. Hän kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1920–1924 ja teki opintomatka Ranskaan ja Saksaan 1928 sekä uudelleen Ranskaan 1930. Salminen työskenteli pakkamestarina Valtion rautateillä.

Salminen osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosien 1921–1943 välillä. Hänen töitään oli esillä 1930-luvulla ulkomaisissa näyttelyissä Ruotsissa, Norjassa, Virossa, Hollannissa, Belgiassa ja Saksassa.

Teoksia 
 Pöytärukous
 Purjeenpaikkaajat
 Katukivenhakkaaja
 Porvoon tuomiokirkko
 Puiden katveessa
 Asetelma
 Omakuva (1936)

Palkinnot 
 I palkinto dukaattikilpailussa 1925
 I palkinto Suomalaisen lyseon seinämaalauskilpailussa 1925
 II palkinto Kordelinin sommittelukilpailussa 1926
 IV palkinto valtion taidekilpailussa 1928
 II palkinto valtion taidekilpailussa 1929
 II palkinto Kordelinin maisemamaalauskilpailussa 1937

Lähteet 
 Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
 Suomen kuvataiteilijat-verkkomatrikkeli

Suomalaiset taidemaalarit
Vuonna 1892 syntyneet
Vuonna 1945 kuolleet
Varakreivi

Varakreivi (tai viskontti) oli keskiajalla hallinnollinen virkamies, joka edusti hallitsijaa paikkakunnalla. Hän saattoi esimerkiksi olla kaupungin hallinnossa toiminut henkilö, joka edusti hallitsevaa ruhtinasta. Myöhemmällä ajalla varakreivi oli Espanjassa, Italiassa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa kreivin tai jaarlin ja paronin väliin sijoittuva aatelisarvo.

Lähteet
 Otavan iso tietosanakirja, Otava 1965
 Uusi tietosanakirja, Tietosanakirja oy 1966

Aateli
Ny Framtid

Ny Framtid () on ruotsalainen, rekisteröity poliittinen puolue. 

Puolue muodostettiin valtiopäivävaaleihin 1994, tarkoituksena vastustaa Ruotsin EU-jäsenyyttä. EU-positiivisen kansanäänestyksen jälkeen, puolue aikoi tehdä työtä saadakseen Ruotsin pois EU:sta. Vaihtoehdoksi EU:lle, oli ajatuksena EU:n tyylinen yhteistyö Norjan ja Suomen kanssa. Puolue kannattaa nordismia, mutta Tanskaa ei usein mainita asiayhteydessä. Ny Framtidin mukaan nämä maat ovat soveltuvaisimpia yhteistyöhön Ruotsin kanssa. Puolue sai 1 171 ääntä valtiopäivävaaleissa 2006. Sune Lyxell on puolueen johtaja.

Aiheesta muualla 
Puolueen viralliset sivut 

Ruotsalaiset puolueet
Päiväkauppa

Päiväkauppa () on rahoitusinstrumenttien ostoa ja myyntiä tavoitteena hyötyä instrumentin päivänsisäisestä kurssivaihtelusta. 

Päiväkauppaa tekevä sijoittaja pyrkii ennustamaan esimerkiksi teknisen analyysin avulla instrumentin päivän alimman hinnan, ja ostamaan instrumentin tällöin itselleen. Ostotapahtuman jälkeen sijoittaja pyrkii myymään ostamansa instrumentin pois päivän korkeimpaan hintaan, mutta kuitenkin viimeistään ennen markkinoiden sulkeutumista.

Tyypillisiä päiväkaupan kohteita ovat osakkeet, johdannaiset ja valuutat.

Päiväkauppa on taloudellinen spekulaatio, jota on pidetty negatiivisena sekä henkilökohtaisena käyttäytymisenä että siksi, että se aiheuttaa merkittäviä vahinkoja reaalitaloudelle.

Pörssikeinottelija Jesse Livermorea (1877-1940) on kutsuttu päiväkaupan varhaiseksi uranuurtajaksi.

Katso myös 
 Ultranopea kaupankäynti

Lähteet 

Sijoittaminen
Rahoitus
Salibandyn alle 19-vuotiaiden tyttöjen maailmanmestaruuskilpailut 2006

Salibandyn alle 19-vuotiaiden tyttöjen maailmanmestaruuskilpailut 2006 olivat järjestyksessä toiset nuorten tyttöjen MM-kilpailut. Ne pelattiin Saksassa Naunhofissa ja Leipzigissä.

Sarjataulukot

Lohkon A sarjataulukko

Lohkon A ottelutulokset

Lohkon B sarjataulukko

Lohkon B ottelutulokset

Sijoitus- ja mitaliottelut 
Sijat 9–10

Sijat 7–8

Sijat 5–6

Välierät

Pronssiottelu

Loppuottelu

Lopputulokset

Tähdistö
 maalivahti    Jana Christianová
puolustajat    Christelle Niva  Jenni Tuominen
keskushyökkääjä    Johanna Dahlin
laitahyökkääjät    Maria Kitaeva  Victoria Wickström

Aiheesta muualla 
 Kisat kansainvälisen salibandyliiton sivuilla 
 Planet Floorball - Women U19 World Floorball Championships 2006  (Arkistoitu)

2006
Vuoden 2006 salibandy
Saksan salibandy
Basso (täsmennyssivu)

Basso voi tarkoittaa:
 basso, matalin miesääniala
 kuoron ja moniäänisen sävellyksen matalin ääni; äänen t. soittimen matala sävelalue, bassoalue
 matalaäänisten soittimien nimitys, esim.
 bassokitara
 kontrabasso
 Basso Media, helsinkiläinen media-alan yritys
 Basso, suomalainen radiokanava
 Basso, sukunimenä:
 Anthony Basso (s. 1979), ranskalainen jalkapallomaalivahti
 Guido Basso (s. 1937), kanadalainen jazzmuusikko, säveltäjä ja kapellimestari
 Ivan Basso (s. 1977), italialainen entinen maantiekilpapyöräilijä
Euroopanvalkopyökki

Euroopanvalkopyökki (Carpinus betulus) on koivukasvien heimoon kuuluva puu, joka kasvaa luonnonvaraisena Keski-Euroopassa. Nimestään huolimatta laji ei kuulu pyökkeihin (Fagus), vaan on läheisempää sukua esimerkiksi pähkinäpensaille (Corylus).

Ulkonäkö ja koko 

Euroopanvalkopyökki on joskus jopa 20 metrin korkuiseksi kasvava kesävihanta puu, joka muodostaa elinalueillaan sekametsiä yhdessä tammen ja euroopanpähkinäpensaan kanssa. Huonommilla kasvupaikoilla laji voi olla myös pensastava. Kasvin lehdet muistuttavat vuorijalavan lehtiä.

Euroopanvalkopyökki kukkii keväisin jo reilusti ennen lehteen tuloa, elinalueillaan usein jo helmi–maaliskuussa. Loppukesästä kypsyvä hedelmä on vaatimaton lenninsiivellinen pähkinä.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Euroopanvalkopyökki on tyypillinen keskieurooppalaisen lehtimetsän puulaji. Kasvusijoiltaan se on melko rajoittunut. Laji kasvaa mieluiten meri- ja väli-ilmaston rajamailla tai lievässä meri-ilmastossa, eikä viihdy kuivemmissa Itä-Euroopan, esimerkiksi Venäjän metsissä, toisaalta ei myöskään sille liian merellisillä Britteinsaarilla. Laajimmat esiintymisalueet ovat Saksassa, Puolassa, Ranskassa ja Balkanin ylängöillä. Pohjoisimmillaan euroopanvalkopyökki kasvaa luonnonvaraisena Etelä-Ruotsissa, eteläisimmillään Italiassa ja itäisimmillään Puolan ja Valko-Venäjän rajamailla ja Liettuassa.

Käyttö 
Euroopanvalkopyökkiä käytetään koristekasvina. Suomessa se menestyy vain lounaassa ja etelärannikolla.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 ITIS: Carpinus betulus 

Valkopyökit
Marika Makaroff

Katja Marika Makaroff (s. 5. kesäkuuta 1973 Helsinki) on tuotantoyhtiö Gutsyn toimitusjohtaja ja entinen radio- ja televisiotoimittaja. Radiossa hän on työskennellyt Radio Cityssä ja Radio Ykkösessä. Televisiossa hän tuli tunnetuksi ohjelmista Jyrki, Hurja joukko, Makaroff & Modig ja Talo. Toimittajan uransa jälkeen hän työskenteli kahdeksan vuotta FremantleMedia Finland Oy:n johdossa – ensin toimitusjohtajana  2005–2011 ja sitten luovana johtajana 2011–2013. Hän aloitti ruotsalaisen Friday TV:n toimitusjohtajana Tukholmassa huhtikuussa 2014. Friday TV:n jälkeen Makaroff siirtyi Filmlance Internationalin luovaksi johtajaksi.

Vuonna 2016 Makaroff perusti yhdessä Aram Aflatunin kanssa Gutsy Media- ja Gutsy Animations -tuotantoyhtiöt. Näistä jälkimmäinen tuottaa vuonna 2019 ensi-iltansa saanutta Muumilaakso-animaatiosarjaa.

Makaroff on ollut aktiivinen Yllätetään Yhteiskunta -yhteisössä, ja hän on Suomen Purjelaivasäätiön hallituksessa. Hän on opiskellut musiikkia Vantaan musiikkiopistossa ja Pop & Jazz konservatoriossa. Hän on toiminut laulajana yhtyeissä Babajaga, Gnomus, Bubble Inc.

Makaroff asuu Porvoossa, ja hän on 3 lapsen äiti. Hänellä on sisko Mia, joka on säveltänyt Rajaton-yhtyeelle.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset yritysjohtajat
Suomalaiset televisiotuottajat
Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Juha Tynkkynen

Juha Tynkkynen (s. 22. maaliskuuta 1954 Helsinki) on suomalainen entinen toimittaja, joka on ollut televisiotuotantoyhtiö Broadcastersin perustaja, vastaava tuottaja ja toimitusjohtaja. Tynkkynen teki musiikki/kulttuuri/elokuvatoimittajan töitä vuodesta 1974 aina 1990-luvun puoliväliin mm. Yleisradiossa Rockradiossa ja Radio Cityssä. Vuonna 1985 hän siirtyi ensimmäiseksi päätoimittajaksi silloin toimintansa aloittaneeseen Radio Cityyn. Vuonna 1990 Tynkkynen perusti yhdessä Saku Tuomisen kanssa Broadcasters oy:n. Tuotantoyhtiön myynnin jälkeen Tynkkynen ja Tuominen perustivat T&T Idealist Oy:n jonka tj:nä toimii tällä hetkellä. Tynkkynen on opiskellut Helsingin Yliopistossa sekä Budapestin ELTE -yliopistossa. Hän on myös Suomen Budapestissa toimivan kulttuuri-instituutin FinnAgoran säätiön vpj. 

Vuoden 2007 Radio Gaalassa Tynkkynen valittiin suomalaisen radion Hall of Fameen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Entinen rockjuontaja Juha Tynkkynen on television kultasormi, jonka ohjelmissa on vanha kaava mutta rutosti sähköä. Helsingin Sanomat 23.10.1994.

Suomalaiset radiotoimittajat
Suomalaiset televisiotuottajat
Musiikkitoimittajat
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Kimmo Helistö

Kimmo Helistö (s. 4. kesäkuuta 1961 Helsinki) on helsinkiläinen kunnallispoliitikko, tuottaja, muusikko ja yrittäjä. Vihreitä edustava Helistö on ollut Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1993–1996 ja uudelleen vuosina 2001–2012. 

Helistö kirjoitti ylioppilaaksi 1980 ja opiskeli melkein valmiiksi peruskoulun luokanopettajaksi. 1980-luvulla Helistö soitti punkyhtye Kadotettujen kahdella ensimmäisellä albumilla ja hän julkaisi oman soololevynsä vuonna 1989.

Vuosina 1985–1994 Helistö oli toimittajana Radio Cityssä ja hän oli kolme vuotta Elävän musiikin yhdistys ELMU:n puheenjohtajana 1989–1992. 1990-luvun lopulla Helistö tuotti musiikkia, tapahtumia ja elokuvia. 

Nykyisin Helistö on yrittäjä ja Tuotantoyhtiö Kimmo Helistö Oy:n omistaja. 

Helistö toimi helsinkiläisen yleisen saunan Sauna Arlan omistajana vuodesta 2006 vuoteen 2022. Hänellä on toinenkin yleinen sauna, nimeltään Uusi Sauna, Helsingin Jätkäsaaressa.

Helistö oli ainoa Helsingin kaupunginhallituksen vihreistä, joka tuki Guggenheim Helsinki -suunnitelmaa sen kaataneessa äänestyksessä 2. toukokuuta 2012.

Musiikkivaikuttaja Paavo Helistö oli Kimmo Helistön isä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kimmo Helistön kotisivut 
 

Suomalaiset elokuvatuottajat
Suomalaiset kitaristit
Suomalaiset rocklaulajat
Suomalaiset rockmuusikot
Suomalaiset radiotoimittajat
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Vihreän liiton poliitikot
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Kari Haakana (digimedia-asiantuntija)

Kari Haakana (s. 1968) on suomalainen digimedia-asiantuntija ja toimittaja. Hänet tunnetaan erityisesti bloggaajana. Haakana työskentelee Ylen internet-osastolla  palvelupäällikkönä vastaten uutisten ja asian verkkopalvelujen kehityksestä sekä Yle.fi-kattokonseptista. Aiemmin hän on toiminut muun muassa Sanoma Magazines Finlandin Digital Media -yksikön kehityspäällikkönä ja Tietokone-lehden toimituspäällikkönä.

Vuonna 2011 Ylen uutisten ja asian Beta.yle.fi -palvelu palkittiin interaktiivisten medioiden käyttöä edistävän IAB:n Grand One -kilpailussa parhaana kuluttajapalveluna. 

Vuonna 2004 Kari Haakana sai Suomen blogiyhteisön jakaman Kultainen Kuukkeli -palkinnon vuoden parhaasta kolumnista.

Aula & Co -kustantamo julkaisi 2022 Haakanan esikoisdekkarin Välitön uhka.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kari Haakanan blogi.

Suomalaiset bloginpitäjät
Suomalaiset kolumnistit
Elävät henkilöt
Vuonna 1968 syntyneet
Suomalaiset kirjailijat
Henryk Szordykowski

Henryk Jan Szordykowski (s. 3. kesäkuuta 1944) on uransa päättänyt puolalainen keskimatkojen juoksija. Hänen päälajinsa oli 1 500 metrin juoksu.

Szordykowski sijoittui Budapestin EM-kilpailuissa 1966 kahdeksanneksi 1 500 metrin juoksussa ajalla 3.45,8. Méxicon 1968 olympialaisissa hän karsiutui 800 metrin juoksun välierissä mutta sijoittui 1 500 metrillä seitsemänneksi ajalla 3.46,6. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän saavutti 1 500 metrillä pronssia ajalla 3.39,8. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän saavutti samalla matkalla hopeaa ajalla 3.38,7. Münchenin 1972 olympialaisissa hän karsiutui 1 500 metrin välierissä.

Sisäratojen EM-kilpailuissa Szordykowski voitti 1 500 metrin juoksussa kultaa Wienissä 1970 loppuajalla 3.48,8, Sofiassa 1971 ajalla 3.41,4, Rotterdamissa 1973 ajalla 3.43,01 sekä Göteborgissa 1974 ajalla 3.41,78. Belgradissa 1969 hän saavutti 800 metrillä hopeaa ajalla 1.47,1 sekä voitti kultaa 1+2+3+4 kierroksen viestissä, jossa Puolan joukkue pääsi kahdesta matkaan lähteneestä ainoana maaliin saakka.

Lähteet

 
 
 

Puolalaiset keskimatkojen juoksijat
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Götan hovioikeus

Götan hovioikeus () on ruotsalainen Jönköpingissä sijaitseva hovioikeus. Sen perusti kuningatar Kristiina vuonna 1634. Götan hovioikeus oli silloisen Ruotsin valtakunnan neljäs hovioikeus, Svean hovioikeuden, Turun hovioikeuden ja Tarton hovioikeuden jälkeen. Götan hovioikeustalo valmistui vuonna 1650, ja hovioikeus toimii tiloissa edelleen. Hovioikeuden tuomiopiiriin kuuluvat Kalmarin, Kronobergin, Jönköpingin, Itä-Götanmaan ja Örebron läänit.

Aiheesta muualla
 Götan hovioikeuden sivut 

Hovioikeus Göta
Jönköpingin kunta
Kalmarin lääni
Kronobergin lääni
Jönköpingin lääni
Itä-Götanmaan lääni
Örebron lääni
Thomas Whitlock

Thomas "Tom" Whitlock (s. 1954) on lauluntekijä ja sanoittaja. Hänen tunnetuin sanoituksensa on vuoden 1988 kesäolympialaisten tunnuslaulu "Hand in Hand" (1988).

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset lauluntekijät
Yhdysvaltalaiset sanoittajat
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Väinö Tanner (maantieteilijä)

Väinö Tanner (10. toukokuuta 1881 Hämeenlinna – 26. huhtikuuta 1948 Hässleholm, Ruotsi) oli suomalainen insinööri, geologi, diplomaatti, maantieteen professori ja tutkimusmatkailija.

Ura
Tanner valmistui kemiallisen teknologian insinööriksi 1905, filosofian maisteriksi 1909 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1914. Hän opiskeli kieliä Sveitsissä, Saksassa ja Venäjällä, kartografiaa Tukholmassa ja geologiaa Venäjällä. Vuodesta 1903 hän oli mukana geologisilla tutkimusmatkoilla Pohjois-Fennoskandiassa. Hän myös tutki ja opetti geologiaa ja minerologiaa Geologisessa komissiossa, Polyteekissa ja Helsingin yliopistossa.

Tanner johti vuosina 1910–1912 ja 1914–1917 kansainvälisen välitystuomioistuimen asettamia porolaidunkomissioita Ruotsin ja Norjan Lapissa ja perehtyi tänä aikana saamelaiskulttuuriin, poronhoitoon ja pohjoisiin elinkeinoihin. Hän toimi vuonna 1918 ulkoministeriön palveluksessa Ahvenanmaan kysymyksen yhteydessä ja osallistui malminetsintään Ruotsin Norrbottenissa. 

Vuosina 1920–1923 hän oli muun muassa asiantuntijana Tarton rauhanneuvotteluissa sekä hoiti Suomen diplomaattisia asioita Bulgariassa, Turkissa ja Kreikassa. Tanner sai 1924 nimityksen valtiongeologiksi ja johti vuosina 1924–1931 Petsamon malmitutkimuksia. Näiden ohessa hän teki myös kvartäärigeologisia, arkeologisia ja antropogeografisia tutkimuksia. Näistä laajin oli vuonna 1929 ilmestynyt Antropogeografiska studier inom Petsamo-området. I Skoltlapparna.

Tanner valittiin 1931 Helsingin yliopiston maantieteen professoriksi. Tehtävässä hän tutki muun muassa harjuja, Jäämeren fossiilista nilviäisfaunaa, viimeisen jäätiköitymisen rajoja, maankohoamista ja kasvillisuutta ja teki vuosina 1937 ja 1939 kaksi tutkimusmatkaa Pohjois-Amerikkaan Labradorin niemimaalle. Matkojen tuloksena syntyi vuonna 1944 teos Outlines of the Geography, Life and Customs of Newfoundland-Labrador. Vuonna 1944 Tanner siirtyi Ruotsiin. Siellä hänet valittiin Ruotsin tiedeakatemiaan.

Julkaisut 
 Studier över kvartärsystemet I–III (väitösk.) –IV 1906, 1907, 1914, 1930
 Voidaanko Petsamon aluetta käyttää maan hyödyksi 1927
 Antropogeografiska studier I 29, Die Oberflächengestaltung Finnlands 1938
 The Problem of the Eskers I–V 1928–1937
 Étude des terrasses littorales en Fennoscandie et I'homotaxie intercontinentale 1933
 Outlines of the Geography, Life and Customs of the New-Foundland-Labrador I–II 1943–1944

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
Kuka kukin oli. Wikisource.
 Suomalainen tiedemiesretkikunta Labradorissa. Kuvasatoa prof. Väinö Tannerin retkikunnan matkalta, Kuva, 03.11.1937, nro 3, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset maantieteilijät
Valtiongeologit
Suomalaiset diplomaatit
Suomalaiset professorit
Helsingin yliopiston professorit
Saamelaiskulttuurin tutkijat
Suomalaiset tutkimusmatkailijat
Vuonna 1881 syntyneet
Vuonna 1948 kuolleet
Anzio

Anzio (antiikin Antium) on Italiassa Välimeren rannalla sijaitseva kaupunki. Siellä on runsaat 50 000 asukasta. Se sijaitsee Latiumin alueella noin 50 kilometriä Roomasta etelään. Anzio on tunnettu hiekkarannoista ja satamista.

Historiaa 
Anziossa on monia huviloita roomalaisajalta, muun muassa Neron huvila. Huviloiden raunioista on löytynyt merkittäviä antiikin veistoksia, kuten Belvederen Apollo ja Agasiaan Borghesen miekkailija.

Anzion nimi oli antiikin aikaan Antium, ja se oli muinaisitalialaisen heimon volskien pääkaupunki, ennen kuin roomalaiset valtasivat sen ja sulauttivat omaan alueeseensa 338 eaa.

Liittoutuneet tekivät toisen maailmansodan loppuvaiheessa maihinnousun Anzion alueelle.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Latiumin kaupungit
Rooman metropolikaupungin kunnat
Wu Bangguo

Wu Bangguo (perin.: 吳邦國; yksink.: 吴邦国; pinyin: Wú Bāngguó) on kiinalainen poliitikko. Hän johtaa Kiinan kansankongressin pysyvää komiteaa eli toimii kongressin puhemiehenä. Wuta pidetään nykyään Kiinan kommunistinen puolueen ja koko maan hierarkiassa toiseksi korkeimpana Xi Jinpingin, jolla on hallussaan maan kolme vaikutusvaltaisinta virkaa (kommunistisen puolueen pääsihteeriys, presidenttiys ja keskussotilaskomission puheenjohtajuus), jälkeen.

Wu on koulutukseltaan insinööri ja opiskeli maineikkaassa Tsinghuan yliopistossa. Kommunistiseen puolueeseen hän on kuulunut vuodesta 1964 lähtien ja ollut politbyroossa vuodesta 1992.

Ennen valintaansa puhemieheksi Wu toimi Shanghain puoluejohtajana 1991–1994 ja Zhu Rongjin varapääministerinä vuodesta 1995. Hän nousi keskuskomiteaan ja politbyrooseen 1992. Vuonna 2003 hänet valittiin nykyiseen virkaansa, ja hän uusi paikkansa keväällä 2008.

Lähteet
China Vitae: Biography of Wu Bangguo 

Kiinan kansantasavallan johtajat
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Glen De Boeck

Glen De Boeck (s. 22. elokuuta 1971 Boom) on belgialainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. T

Ura pelaajana

De Boeck siirtyi kesällä 1995 KV Mechelenistä RSC Anderlechtiin, jossa hän kehittyi yhdeksi 2000-luvun parhaimmiksi puolustajista Jupiler Leaguessa. De Boeck pelasi 36 maaottelussa, joissa teki yhden maalin.Hän teki kansainvälisen debyyttinsä Belgian paidassa 6. lokakuuta 1993 Gaboniaa vastaan. Hän oli mukana myös kaksissa jalkapallon MM-kisoissa vuosina 1998 ja 2002 pelaen yhteensä kolme ottelua.

Meriitit pelaajana

 Belgian mestaruus (3): 2000, 2001, 2004
 MM-kilpailut
2. kierros: 2002
1. kierros: 1998

Ura valmentajana

Lopetettuaan uransa loukkaantumiseen vuonna 2005 De Boeckista tuli RSC Anderlechtin valmentaja yhdessä Daniel Rendersin kanssa. Hän työskenteli RSC:ssä kaksi vuotta, kunnes siirtyi huhtikuussa 2007 Cercle Bruggen päävalmentajaksi. De Boeckin johdolla Cercle Brugge pelasi loistavan kauden 2007/08 ja sijoittui liigassa neljänneksi, mikä oli paras saavutus sitten toisen maailmansodan. De Boeckin johdolla Cercle jatkoi kohtuullisia esityksiä sijoittuen kahdella seuraavalla kaudella yhdeksänneksi. Kausi 2009/10 sujui hyvin myös Belgian cupissa, kun De Boeck johdatti joukkueensa finaaliin. Mestaruus jäi kuitenkin haaveksi, kun KAA Gent voitti ottelun selvästi maalein 3–0.  

Kauden 2009/10 jälkeen De Boeck jätti Cercle Bruggen ja siirtyi kolmivuotisella sopimuksella liigassa juuri Cerclen taakse sijoittuneen KFC Germinal Beerschotin päävalmentajaksi.  Pesti päättyi kuitenkin lyhyeen, sillä De Boeck sai kehnojen tulosten vuoksi potkut jo marraskuussa 2010. 

Kesäkuussa 2011 De Boeckista tuli Eredivisie-seura VVV-Venlon päävalmentaja.  De Boeck sai potkut jo joulukuussa Venlon vajottua Eredivisien hännille.  Marraskuussa 2012 hän  palasi valmennustehtäviin Belgian liigassa pelaavan Waasland-Beverenin päävalmentajana.  De Boeck nosti seuran pois liigan jumbosijalta ja 13. sijansa myötä seura säilytti sarjapaikkansa kauden 2012/13 päätteeksi. Kaudella 2013/14 joukkue vajosi jälleen putoamiskamppailuun ja De Boeck sai potkut lokakuun lopussa, kun Beveren oli liigassa toiseksi viimeisenä.

Tammikuussa 2016 De Boeck palasi valmennustehtäviin Royal Mouscron-Péruwelzin päävalmentajana. Pesti päättyi potkuihin joulukuussa 2016.

Marraskuussa 2017 De Boeck palasi valmennustehtäviin KV Kortrijkin päävalmentajana. De Boeckin johdolla Kortrijk paransi esityksiään ja nousi liigassa seitsemänneksi. Joukkue jäi kahdella pisteellä ylemmän loppusarjan ulkopuolelle. De Boeck sai potkut marraskuun puolivälissä 2018, kun joukkue oli juuttunut Belgian liigan alempaan keskikastiin.

Tammikuussa 2019 De Boeckista tuli Lokerenin päävalmentaja. Hän sai potkut seurasta marraskuussa 2019.

Meriitit valmentajana

 Belgian cup
Hopeaa: 2010

Lähteet

Aiheesta muualla

Profiili Cercle Bruggen sivuilla 

Belgialaiset jalkapallovalmentajat
Belgialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Mario Bava

Mario Bava (31. heinäkuuta 1914 San Remo Italia – 25. huhtikuuta 1980 Rooma Italia) oli italialainen elokuvaohjaaja. Hän opiskeli kuvataiteita mutta päätyi lopulta isänsä Eugenio Bavan tavoin elokuva-alalle. Bava tunnetaan etenkin giallo- ja kauhugenreä edustavista elokuvistaan. Hän kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1980.

Bavan esikoisohjaus Paholaisen naamio (1960) toi hänelle heti kansainvälistä kuuluisuutta. Muutamien peplum-elokuvien jälkeen hän ohjasi vuonna 1963 elokuvan La ragazza che sapeva troppo (Tyttö joka tiesi liikaa), jonka katsotaan aloittaneen giallo-genren. Scifi-kauhuelokuva Terrore nello spazio (1965) on Alien-elokuvasarjan esikuva, ja vuoden 1968 elokuvassa Diabolik – mies mustassa Jaguarissa Bava käytti sarjakuvaa luovasti tarinan pohjana.

Mario Bavan poika Lamberto Bava (s. 1944) aloitti ohjaajan uransa toimimalla isänsä apulaisohjaajana 14 vuoden ajan.

Filmografia 
 L'orecchio (1946)
 Anfiteatro Flavio (1947)
 Legenda Sinfonica (1947)
 Santa notte (1947)
 Variazioni sinfoniche (1949)
 Persian miekka (Esther and the King, 1960)
 Paholaisen naamio (La maschera del demonio, 1960) 
 Viikinkien kosto (Gli invasori, 1961) 
 Herkules voittaa helvetin (Ercole al centro della terra, 1961) 
 Aladdinin ihmeet (Le meraviglie di Aladino, 1961)
 La frusta e il corpo (1963, nimellä John M. Old)
 I tre volti della paura (1963)
 La ragazza che sapeva troppo (1963)
 La strada per Fort Alamo (1964, nimellä John M. Old)
 Himotappaja (Sei donne per l'assassino, 1964)
 Terrore nello spazio (1965)
 Spie vengono dal semifreddo (1966)
 Operazione paura (1966)
 Koston tikarit (I coltelli del vendicatore, 1966) 
 Ringo del Nebraska (1966) (ei mainittu) 
 Diabolik – mies mustassa Jaguarissa (Diabolik, 1968)  
 Tappavat kaverit (Roy Colt e Winchester Jack, 1970) 
 Kalman hääyö (La rosso segno della follia, 1970, perustuu Agatha Christien romaaniin Eikä yksikään pelastunut) 
 5 bambole per la luna d'agosto (1970)
 Reazione a catena (1971)
 Quante volte... quella notte (1972)
 Verinen paroni (Gli orrori del castello di Norimberga, 1972)
 Manaajan talo (la casa dell'esorcismo, 1973)
 Cani arrabbiati (1974)
 Schock (1977)
 La venere di Ille'' (1979) (TV)

Lähteet 
 Internet Movie Database

Viitteet 

Italialaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1980 kuolleet
Valeri Lobanovskyi -stadion

Valeri Lobanovskyi -stadion ( - "Valeri Lobanovskyin Dynamo-stadion") on monikäyttöstadion, joka sijaitsee Kiovassa Ukrainassa. Pääosin se toimii jalkapallostadionina ja sitä käyttää Ukrainan pääsarjassa pelaava FK Dynamo Kiova. Stadion on rakennettu vuonna 1934 ja sen kapasiteetti on 16 873 henkilöä. Stadionille on suunniteltu remonttia, tarkoituksena saada kapasiteetti nousemaan 30 000 henkilöön ja kattaa katsomot.

Stadion on nimetty entisen ukrainalaisjalkapalloilija Valeri Lobanovskyin muistoksi. Hän kuoli vuonna 2002.

Ukrainan jalkapallostadionit
Kiovan rakennukset ja rakennelmat
Kiovan urheilu
Jyrki Aimonen

Jyrki Martti Bertil Aimonen (19. huhtikuuta 1934 Ikaalinen – 20. heinäkuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti ja suurlähettiläs.

Aimosen vanhemmat olivat Ikaalisten kunnanlääkäri, lääkintöneuvos Martti Bertil Aimonen ja käsityönopettaja Anja-Ritva Mielikki Aimonen. Jyrki Aimonen valmistui ekonomiksi 1955 ja lainopin kandidaatiksi 1961.

Ulkoasiainministeriön palveluksessa Aimonen aloitti vuonna 1961 ja siirtyi Moskovan lähetystöön vuonna 1963, minkä jälkeen hän toimi Ankarassa lähetystösihteerinä 1965–1967. Neuvostoliittoon hän palasi konsuliksi Leningradin pääkonsulinvirastoon.

Aimonen oli ministerineuvos Moskovassa 1974–1976. Hän toimi muun muassa Suomen Moskovan lähetystön va. päällikkönä vuoden 1975 ETY-kokouksen aikana. Hän oli lähetystöneuvos Kööpenhaminassa 1970–1974.

Ensimmäisessä suurlähettilään tehtävässään Aimonen toimi Tripolissa ja samalla Maltalla vuosina 1979–1983. Sen jälkeen hän toimi suurlähettiläänä Damaskoksessa ja samalla Ammanissa ja Beirutissa (1984–1988), Delhissä ja samalla Kathmandussa (1988–1991), Dhakassa ja Colombossa (1988–1991) sekä samalla Bhutanissa (1989–1991). Diplomaatin uransa Aimonen päätti suurlähettiläänä Varsovassa (1991–1995).

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet 

Suomalaiset juristit
Suomen suurlähettiläät
Vuonna 1934 syntyneet
Vuonna 2016 kuolleet
Woldemar Toppelius

Woldemar Feodor Toppelius (11. heinäkuuta 1858 Kostroma, Venäjä – 12. lokakuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen majuri ja meriaiheita maalannut taidemaalari.

Toppelius lähti aluksi sotilasuralle käyden Kiovan sotilaslukion ja Konstantinovin sotaoppilaitoksen sekä vuosina 1883–1884 Nikolajevin yleisesikunta-akatemian. Hän palveli Suomen Kaartinpataljoonassa 1880–1894 toimien viimeksi esikuntakapteenina. Toppelius yleni luutnantiksi 1885 ja alikapteeniksi 1894. Toppelius erosi sitten armeijasta mutta palasi vielä 1918 Suomen armeijan palvelukseen yleten majuriksi.

Toppelius aloitti taideopinnot käymällä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1880-1885 ja hän opiskeli sitten Hjalmar Munsterhjelmin johdolla 1884–1886, sekä Kööpenhaminassa 1892–1895. Toppelius teki opintomatkoja Ranskaan, Italiaan ja Englantiin. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin.

Toppeliuksen vanhemmat olivat valtioneuvos Fredrik Toppelius ja Anna Magilansky. Hän oli naimisissa vuodesta 1888 taidemaalari Marga Kiseleffin kanssa.

Kuvia teoksista

Palkinnot 
 I palkinto dukaattikilpailussa 1886
 II palkinto valtion maisemamaalauskilpailussa 1894 ja 1897
 Kunniamaininta Pariisin maailmannäyttelyssä 1900

Aiheesta muualla 
 Woldemar Toppeliuksen elämäkerta Kansallisbiografiassa

Lähteet 
 Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
 Suomen kuvataiteilijat-verkkomatrikkeli

Suomalaiset taidemaalarit
Vuonna 1858 syntyneet
Vuonna 1933 kuolleet
Eero Snellman

Eero Juhani Snellman (8. kesäkuuta 1890 Helsinki – 7. marraskuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hän suunnitteli 1918 Suomen lipun yhdessä Bruno Tuukkasen kanssa.

Snellmanin vanhemmat olivat esittelijäsihteeri Johan Ludvig Snellman ja Nanny Maria Montin. Lapsuutensa Snellman vietti Jollaksessa ja Domsin talossa Espoossa vastapäätä pitäjän vanhaa kirkkoa. Hän pääsi ylioppilaaksi 1908 ja opiskeli Helsingin yliopiston piirustussalissa vuosina 1908–1910 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1909–1910. Snellman jatkoi taideopintoja ulkomailla Pariisissa ja Italiassa 1910, 1911, 1913 ja 1920, Münchenissä 1917–1918, Yhdysvalloissa ja Meksikossa 1924 sekä Lontoossa 1930. 

Snellman toimi Kansallisteatterin taiteellisena avustajana ja hän oli Suomen pääkomissaari Pariisin maailmannäyttelyssä 1937. Snellman oli Suomen taideakatemian jäsen, Juho ja Maria Lallukan taiteilijakotisäätiön puheenjohtaja sekä Kansallisteatterin johtokunnan ja säätiön jäsen. Pariisissa asuessaan hän oli Pariisin Cité Internationale des Arts -hankkeen alkuunpanijana. Tämä on kansainvälinen keskus jonne taiteilijat eri puolilta maailmaa kokoontuvat työskentelemään.

Snellman maalasi muotokuvia useista suomalaisista merkkihenkilöistä ja lisäksi hän maalasi myös maisemia. Eero Snellman ja Bruno Tuukkanen suunnittelivat yhdessä myös Suomen lipun. Eduskunta hyväksyi heidän ehdotuksensa toukokuussa 1918.

Eero Snellman oli naimisissa vuodesta 1924 taidemaalari, suunnittelija Greta Lisa Jäderholm-Snellmanin kanssa.

Snellmanin teoksia on esillä Ranskassa Louvren Jeu de Paumessa sekä Pariisin Carnavalet- ja Grassen Fragonard -museossa.

Lähteet

Kirjallisuus
 Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961.
 
 Hagelstam, Wenzel: Antiikin lumoissa: Kosmopoliitin utuinen talvi. Turun Sanomat 6.11.2004.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 "Työ on ollut pelkkää herkuttelua", Kuva, 18.01.1939, nro 2, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset taidemaalarit
Vuonna 1890 syntyneet
Vuonna 1951 kuolleet
Santeri Salokivi

Toivo Santeri Salokivi (vuoteen 1900 Johansson; 2. syyskuuta 1886 Turku – 26. maaliskuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, piirustuksenopettaja ja taidegraafikko.

Henkilöhistoria

Salokiven vanhemmat olivat merimies Joel Johansson ja Sofia Grönros. Hän kävi Turun taideyhdistyksen piirustuskoulun 1900–1904 ja opiskeli sitten Saksassa Münchenin kuninkaallisessa taideakatemiassa 1905–1906 ja 1908–1909. Lisäksi Salokivi opiskeli eri akatemioissa Pariisissa vuosina 1906, 1912, 1924, ja 1925. Myös Salokiven vuonna 1911 Venetsiaan tekemä matka oli merkittävä hänen taiteellisen kehityksensä kannalta. 

Salokivi toimi Turun piirustuskoulun piirustuksenopettajana sekä piirustuksenopettajana suomalaisessa klassillisessa ja reaalilyseossa 1914–1917. Hänellä oli oma taidemaalarikoulu Helsingissä 1930–1932.

Salokivi asui vuosina 1933–1940 Lallukan taiteilijakodissa, ja hän kuului taiteilijakodin ensimmäisiin asukkaisiin. Kesänsä taiteilija vietti vuosina 1932–1936 Ahvenanmaalla ja vuosina 1937–1939 Pellingissä maalaten.

Salokiven maalauksia oli pitkään kateissa hänen kuolemansa jälkeen. 160 teosta löydettiin vuonna 2018 helsinkiläiseltä ullakolta taiteilijan ystävän jäämistöstä.

Taiteellinen tuotanto
Salokivi osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosien 1904 ja 1936 välillä. Hänet tunnetaan erityisesti impressionistisista maisemamaalauksistaan. Hänen vaikutelmamaalauksensa olivat usein täynnä auringonvaloa ja hän käytti täyteläisiä värejä. Salokivi maalasi paljon viettäessään perheensä kanssa kesiä saaristossa Pellingissä, Högsårassa ja Ahvenanmaalla.

Taideteoksia 
 Siilinjärven kirkon alttaritaulu yhdessä Sulo Honkasen kanssa, 1934
 Joutsan kirkon alttaritaulu, 1938

Kuvia maalauksista

Kirjallista tuotantoa 
 Tyylikirja: Rakennus-, huonekalu- ja koristetyylit muinais-Egyptistä nykyaikaan. WSOY, 1927.

Lähteet

Kirjallisuus
 Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961.
 Suomen kuvataiteilijat-verkkomatrikkeli

Viitteet

Kirjallisuutta
 
 Salokivi, Majsi (toim.): Salokivi. WSOY, 1945.

Aiheesta muualla 

 Omakuvat Turun taidemuseon kokoelmissa – Santeri Salokivi. 
 
 Vaellusvuosien varrelta. Taiteilija Santeri Salokivi väläyttelee muistojansa etelän auringon alta, Seura, 20.07.1938, nro 29, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset taidemaalarit
Suomalaiset taidegraafikot
Impressionistit
Suomalaiset opettajat
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1940 kuolleet
Sanna Annukka

Sanna Annukka (s. 1983) on suomalais-brittiläinen graafinen suunnittelija ja kuvittaja. Hän on valmistunut 2005 Brightonin yliopistosta ja erikoistunut koulutuksessaan serigrafiaan. 

Annukka on suunnitellut brittiläiselle yhtyeelle Keanelle levyn Under the Iron Sea kannen. Kevääksi 2008 hän on suunnitellut kangaskokoelman Marimekolle. Aiheita hän ammentaa Kalevalasta. Hänen esikuviaan ovat Maija Isola, Kaj Franck, Erik Bruun ja ruotsalainen keraamikko Stig Lindberg. 

Sanna Annukan isä on britti, äiti suomalainen. Hän on asunut lapsuutensa sekä Suomessa että Britanniassa.

Lähteet
Suvi Ahola, Ensin ehti Keane, sitten tuli Kalevala. Helsingin Sanomat 9.12.2008 s. C1 Artikkelin verkkoversio

Suomalaiset graafiset suunnittelijat
Suomalaiset kuvittajat
Suomalaiset tekstiilitaiteilijat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Bentoniitti

Bentoniitti on luonnon savea, jonka oleellisimpana osana on montmorilloniittisavi. Se pystyy absorboimaan suuria määriä vettä ja suotuisissa oloissa laajenemaan sen seurauksena tilavuudeltaan jopa kymmenkertaiseksi. Bentoniittia esiintyy yleisesti ympäri maailmaa, mutta Suomessa sitä tavataan vain vähäisissä määrin. Suomessa käytetty bentoniitti tuodaan muualta, kuten Yhdysvalloista tai Euroopan eteläosista.

Bentoniitin sulamispiste on yli 1 200 °C, tiheys 2,5 g/cm3 ja CAS-numero 1302-78-9.
Bentoniitin kemiallinen kaava on Al2O3.4(SiO2).H2O ja moolimassa 360,31 g/mol.

Bentoniitti rakentamisessa 
Bentoniittia käytetään yleisesti rakentamisessa ja ympäristötekniikassa. Esimerkiksi betonin valumuottien tiivistykseen käytetään usein bentoniittia tai bentoniittilietettä. Sitä käytetään myös rakennusmateriaalien, kuten tiilien ja betonin vedeneristyskyvyn parantamiseen. Ympäristötekniikassa sitä käytetään esimerkiksi kaatopaikoilla estämään myrkkyjen ja tiestöllä pohjavesialueilla öljyn imeytyminen pohjaveteen.

Bentoniitti muussa teollisuudessa 

Hyvän vedensitomiskykynsä takia bentoniittia käytetään usein lisänä kissanhiekkavalmisteissa ja kotiviinin valmistuksessa kirkasteena. Elintarviketeollisuus puolestaan käyttää sitä paakkuuntumisenestoaineena E-koodilla E558. Rehuteollisuudessa sitä käytetään sideaineena. Erään yhdysvaltalaisen bentoniitintoimittajan mukaan, rehuun lisättynä se sitoo elimistössä erilaisia myrkkyjä, nopeuttaa villan kasvua lampailla ja parantaa munatuotantoa kanaloissa. Sillä ei ole todettu olevan lisäaineena vahingollisia sivuvaikutuksia.

Bentoniitissa voi olla myös maaperän haitallisia aineita. Vuonna 2016 Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkevirasto FDA varoitti sisäisestikin nautittavaksi tarkoitetun bentoniittituotteen korkeasta lyijypitoisuudesta. FDA:n mukaan terveysvaikutteisena markkinoitu tuote voi aiheuttaa lyijymyrkytyksen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

PubChem: Bentonite 
ChemBlink: Bentonite 
What is Bentonite? And Montmorillonite? 

Maalajit
Maa- ja vesirakennus
Hopiala

Hopiala on Heikki Klemetin rakentama ja Armi Klementin suunnittelema Helsingin Kulosaaressa sijaitseva puuhuvila. Hopiala sijaitsee Bertel Jungin tien ja Klemetinkujan risteyksessä. Se on yksi harvoja suomalaisia kulttuurikoteja, joka on säilynyt tähän päivään saakka asuntona mm. ansioituneiden kulttuurihenkilöiden käytössä. Tämän mahdollisti Klemetin puolison Armin testamentti Sulasolille. 

Hopiala valmistui vuonna 1934 ja Heikki Klemetti asui siinä kuolemaansa eli vuoteen 1953 asti ja Armi Klemetti taas vuoteen 1979 asti. Vuodesta 1982 vuoteen 2002 taloa asutti säveltäjä Einojuhani Rautavaara ja vuodesta 2002 vuoteen 2010 viulisti Kaija Saarikettu.

Lähteet

Helsingin suojellut rakennukset
Kulosaari
PowerDVD

CyberLink PowerDVD on CyberLinkin tuottama DVD:lle ja Blu-raylle tallennettua mediaa toistava mediasoitin. PowerDVD on tavallaan CyberLink PowerCineman Movies-osa. PowerDVD:tä ladattaessa tulee ilmoitus MoovieLivestä. MoovieLiven ansiosta tuote tarjoaa elokuva-infoa soitettavasta levystä. PowerDVD on ensimmäinen Blu-ray 3D mediasoitin. Ohjelmasta on myynnissä eri editiointeja, "Ultra", "Deluxe" ja "Standard".

Katso myös 
 Luettelo mediasoittimista

Aiheesta muualla 
 CyberLink PowerDVD

Mediasoittimet