Kristillisdemokratia

Kristillisdemokratia on poliittinen näkemys ja liike, joka perustuu demokratiaan ja kristillisiin arvoihin. Kristillisdemokraattinen liike sai alkunsa Euroopassa 1800-luvun puolivälissä, erityisesti Alankomaissa, Belgiassa, Itävallassa, Saksassa ja Ranskassa. Kristillisdemokraattisten järjestöjen juuret ovat katolisissa kulttuuri- ja hyväntekeväisyysjärjestöissä sekä työntekijäjärjestöissä. Kristillisdemokraattiset liikkeet kasvoivat erityisesti toisen maailmansodan jälkeen kootessaan yhteen eri väestöryhmiä. Kristillisdemokratialla ja sen eräällä johtohahmolla, Konrad Adenauerilla, on ollut erityinen rooli esimerkiksi nykymuotoisen Saksan kehityksessä.

Kristillisdemokratian hengellinen ja poliittinen perusta kokoaa yhteen kristillisten kirkkojen yhteiskuntaeettiset käsitykset, valistuksen liberaalin perinteen ja kansalaisten arvojen vaalimisen, jossa perhe on yhteiskunnan perusyksikkö. Kristillisdemokratian peruskäsitys on kristillisessä ihmiskäsityksessä. Kristillisdemokraattisilla puolueilla on historiansa aikana ollut merkittävä eurooppalaisten maiden politiikassa sekä Euroopan yhdentymisprosessin käynnistämisessä. 

Kristillisdemokraattinen käsitys politiikasta, kristillinen ihmiskäsitys ja kristillinen yhteiskuntaetiikka ovat vaikuttaneet merkittävästi sodanjälkeisiin perustuslakeihin. Kristillisdemokratiasta on muodostunut toisen maailmansodan jälkeen vastapaino kaikenlaiselle yksilön vapauksien alentamiselle satunnaisten tarpeiden, kuten kansakeskeisyyden tai luokka-ajattelun, tai totalitaaristen ideologioiden varjolla. 1990- ja 2000-luvulla kristillisdemokratiassa ovat vahvistuneet yhteisöllisyyttä korostavat ja liiallista yksilökeskeisyyttä vastustavat ajatukset. Kristillisdemokraattinen politiikka on pyrkinyt muodostamaan ratkaisuja kiireellisen arjen haasteisiin kristillisestä arvopohjasta käsin.

Kristillisdemokratian nähdään kuuluvan usein konservatismin kirjoon. Kristillisdemokratian periaatteet pohjautuvat Raamatun mukaisiin käskyihin ja kehotuksiin. Suomessa kristillisdemokraattista suuntausta edustaa Kristillisdemokraatit.

Poliittiset näkökulmat 
Kristillisdemokratian synty pohjautuu ajatuksiin siitä, että vähempiosaisten ja työväestön hyvinvoinnista on kristillisen etiikan mukaisesti pidettävä huolta ilman, että näiden alempien yhteiskuntaryhmien tarvitsee turvautua ateistiseen sosialismiin ja perinnevastaisuuteen. Tarkoituksena oli siis pitää työväestö ja alemmat yhteiskuntaluokat kristillisinä ja hyvinvoivina. Liike syntyikin vastapainoksi nousevalle marxistiselle työväen- ja ammattiyhdistysliikkeelle, mutta se on myös puolustanut vähempiosaisia kovaa kapitalismia (laissez-faire) vastaan.

Sosiaalipolitiikka 
Kristillisdemokratia on ihmiskeskeinen ja korostaa elämänmyönteisesti yksittäisen ihmisen hyvinvointia. Se kuitenkin asettuu liberalistista individualismia vastaan ja on näin ollen yhteisöllisyyden korostamisessaan kommunitaristinen. Tärkeimmät aatteet ovat ihmisyyden, ihmisoikeuksien ja elämän korostaminen, sosiaalinen oikeudenmukaisuus sekä yhteisvastuullisuus.

Eri maissa kristillisdemokraattiset puolueet ja liikkeet tulkitsevat näitä aatteita omalla tavallaan ja pyrkivät niihin eri keinoin. Esimerkiksi yhteisöllisyyden pohjalta saatetaan vastustaa individualismia, kun taas toisessa maassa kristillisdemokraatit ihmisyyteen vetoamalla profiloituvat liberaaleihin korostaessaan yksilön oikeuksia ja vastuuta.

Kristillisdemokraatit saattavat toisessa maassa kannattaa valtiojohtoista sosiaalipolitiikkaa, kun taas toisaalla luotetaan paikalliseen yhteisvastuuseen, rajoitettuun hyvinvointivaltioon, hajautettuun hallintoon ja läheisyysperiaateeseen.

Talous 
Hyvinvoinnin nimissä saattavat kristillisdemokraatit kannattaa toisessa maassa valtiojohtoista talouspolitiikkaa, kun taas toisessa maassa vastaava puolue vastustaa tätä yksilön vapauksien ja yrittämisen vapauden nimissä.

Ympäristö 
Joissain maissa kristillisdemokraatit ovat profiloituneet vihreänä puolueena korostaessaan ihmisen vastuuta luonnosta ja ympäristöstä.

Sijoittuminen poliittisella kentällä 
Kristillisdemokratiaa on vaikea asettaa suoraan perinteiselle oikeisto-vasemmisto-akselille. Varsinkin kun tämä vaihtelee maakohtaisesti ja riippuu eri kristillisdemokraattisten puolueiden painotuseroista. Saksan kristillisdemokraattinen unioni edustaa Sosiaalidemokraattisen puolueen vastapuolena keskustaoikeistoa ja konservatiiveja, kun taas Italiassa sittemmin hajonnut valtapuolue Democrazia Cristiana edusti keskustaa. Yksinkertaisesti jaettuna kristillisyyden, perinteiden ja arvojen kunnioittaminen sekä korostaminen edustaa puolueessa konservatiivisuutta eli eräänlaista oikeistolaisuutta, kun taas sosiaalipolitiikka sijoittuu vasemmiston kenttään. Yleisesti ottaen latinalaisessa Amerikassa kristillisdemokraatit ovat talous- ja sosiaaliasioissa vasemmistossa, kun taas eurooppalaiset sisarpuolueet kuuluvat näissä asioissa enemmänkin keskustaan ja keskustaoikeistoon.

Historia

1800-luku 
Kristillisdemokratian nimi juontuu Napoleon I ja Ranskan vallankumouksen väliseltä ajalta 1830–1848. Paavi Leo XIII täsmensi tämän ajan kristillisdemokratian merkityksen katolisen kirkon johtamaksi toiminnaksi yhteiskunnan jäsenten hyvinvointiin liittyvien ongelmien ratkaisemiseksi.

Poliittisena liikkeenä kristillisdemokratia syntyi 1800-luvun keskivaiheilla Belgiassa, Saksassa, Ranskassa, Italiassa, Hollannissa, Itävallassa ja Sveitsissä.

Vuonna 1891 ilmestyi katolisen kirkon yhteiskunnallisen opetuksen ja samalla kristillidemokratian kulmakivi, paavi Leo XIII:n Rerum novarum. Kiertokirjeessä kehotettiin sosiaaliseen vastuunottoon yhteiskunnan heikoimmista ryhmistä sekä esitettiin tarve kolmannelle vaihtoehdolle sosialismin ja kapitalismin välille.

Sotien välissä 
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen paavi Benedictus XV kumosi katolisten kiellon osallistua politiikkaan ja ilmoitti tukevansa kristillisen puolueen perustamista Italiassa. Järjestelmällinen ero yksilön, yhteiskunnan ja hallinnon välillä perustuu paavi Pius XI:n vuonna 1931 julkaisemaan yhteiskunnalliseen kiertokirjeeseen, Quadragesimo annoon, jossa linjattiin yhteiskuntajärjestyksen jälleenrakentamisesta. Aiemmassa Rerum Novarumissa oli muotoiltu läheisyysperiaate, josta tuli keskeinen periaate kristillisdemokraattisen liikkeen yhteiskunnallis-eettisessä ja poliittisessa ajattelussa. Kiertokirje toisaalta osoitti myös hajontaa sosiaalisen ja poliittisen katolisuuden välillä. Vaikka asiakirja otti etäisyyttä fasismiin ja hylkäsi totalitarismin, merkittäviä sääntelykysymyksiä jäi ilmaan. Kiertokirjeet tai katolinen yhteiskuntaoppi eivät antaneet vastauksia demokraattisten, poliittisten tai taloudellisten perusoikeuksien suojelemiseen.

Parlamentaarisen demokratian kannattajien ja vastustajien välisissä konflikteissa kristilliset puolueet asettuivat demokraattisten puolueiden puolelle ja muodostivat liittoja liberaalien ja konservatiivien kanssa. Kristilliset puolueet eivät kyenneet estämään fasistien ja kansallissosialistien nousua valgtaan. Vuonna 1926 Benito Mussolini hajotti Italian kansanpuolueen ja pääsihteeri Alcide de Gasperi pidätettiin. Saksassa Joseph Goebbels kehotti Saksan keskustapuoluetta lopettamaan toimintansa puolueen ajamien yhteiskuntauudistusten vuoksi. Vuonna 1933 keskustapuolue lakkautettiin yhtaikaisesti muiden demokraattisten puolueiden ja ammattiliittojen kanssa. Kristillisdemokraattisia poliitikkoja erotettiin viroista, vainottiin ja pidätettiin. Monet natsihallinnon vastustajat menettivät myös henkensä. Kristillisdemokraattiset puolueet kiellettiin lopulta kansallissosialistien miehittämissä Euroopan maissa.

Toisen maailmansodan jälkeen 
Toisen maailmansodan jälkeen kristillisdemokraattisia ja kristillis-sosiaalisia puolueita perustettiin uudelleen Italiassa, Luxemburgissa, Ranskassa, Itävallassa, Saksassa, Belgiassa ja Norjassa sekä myöhemmin Suomessa, Sveitsissä, Alankomaissa ja Espanjassa. Itä-Eurooppaan uudelleen perustetut puolueet pystyivät vain hetken vastustamaan kommunistisen johdon painostusta. Kristillisdemokraattinen käsitys politiikasta, kristillinen ihmiskäsitys ja kristillinen yhteiskuntaetiikka ovat vaikuttaneet merkittävästi sodanjälkeisiin perustuslakeihin. Kristillisdemokratiasta on muodostunut sotien jälkeen vastapaino kaikenlle yksilön vapauksien alentamiselle satunnaisten tarpeiden, kuten kansakeskeisyyden tai luokka-ajattelun, tai totalitaaristen ideologioiden varjolla.

Vuoden 1945 jälkeen läheisyysperiaate oli suuressa roolissa kristillisten puolueiden ohjelmissa, hallinnossa sekä yhteiskunnallisessa ja taloudellisessa järjestyksessä. Myöhemmin ajatuksen hyväksyivät myös liberaalit ja sosialidemokraattiset puolueet. Läheisyysperiaate sisällytettiin myös Euroopan unionin Maastrichtin sopimukseen vuonna 1992.

Kokemuksilla totalitaarisista hallinnoista, kuten kansallissosialismista ja kommunismista, oli ratkaiseva rooli kristillisdemokratian menestyksessä Länsi-Euroopassa. Historialliset tapahtumat synnyttivät lujan sitoutumisen demokratiaan, johon myös Vatikaani yhtyi. Vatikaanin toisessa kirkolliskokouksessa, vuonna 1956, laadittu Gaudium et Spes sisältää selkeän sitoumuksen demokraattiseen järjestelmään, joka perustuu vapaaseen yhteiskuntaan, oikeusvaltioon sekä vallanjaon periaatteisiin joiden tarkoitus on ylläpitää yhteistä hyvää sekä turvata henkilökohtaiset ja polittiset oikeudet. Asiakirjassa vaadittiin myös kokoontumis- ja yhdistymisoikeutta, sananvapautta sekä oikeutta yksityiseen ja julkiseen uskontunnustukseen. Vatikaanin vahvaan sitoutumiseen vaikuttivat erityisesti historialliset kokemukset Weimarin tasavallan kaatumisesta, sitä seuranneesta natsidiktatuurista sekä uuden totalitaristisen hallinnon uhasta kommunismin muodossa.

Kristillisdemokraattiset ajatukset erottivat selkeästi kristittyjen ja kansalaisten vastuun perhettä, politiikkaa ja yhteiskuntaa kohtaan sekä teologiset velvoitteet ja edut. Eron tekeminen mahdollisti kristillisdemokratian vetoamisen laajempaan äänestäjäryhmään, kuten ei-kristittyihin tai tiettyyn kirkkokuntaan kuulumattomiin. Uskontojen väliset suhteet, ajatus kansanpuolueesta sekä kristillinen personalismi nousivat avaintekijöiksi kristillisdemokraattisten puolueiden menestyksessä. Uskosta kumpuavat velvollisuudet ja tarkat merkitykset jäävät kristillisdemokratiassa omantunnon piiriin. Teologian, etiikan ja kirkkojen tehtävä on tarjota ainoastaan ohjausta. Jotkin kristillisdemokratian perusajatukset ovat olleet kuitenkin ristiriidassa joidenkin pappien ja kirkkojen antamien ohjeiden kanssa.

1990- ja 2000-luvulla angosaksiset ajatukset yhteisöllisyydestä ovat vaikuttaneet kristillisdemokraatisiin puolueisiin. Yhteisölliset ajatukset pyrkivät vastustamaan liiallista invidualismia ja liiallista yhteisöllisyyden rappeutumista sekä kansalaisten sitoutumisen jatkuvaa vähenemistä. Yhteisölliset ajatukset pyrkivät elvyttämään yhteisöllistä henkeä, sitoutumista ja toimintaa. Kristillisdemokraattinen ajattelu on läheistä sukua kommunitarismille. Yhteiskuntien maallistumisen myötä kristillisdemokraattisten puolueiden tavoitteena on ollut löytää ratkaisuja kiireellisen arjen haasteisiin, jotka perustuvat äänestäjien enemmistön tukemiin kristillisiin arvoihin.

Tunnettuja kristillisdemokraatteja 
 Konrad Adenauer
 Ludwig Erhard
 Alcide De Gasperi
 Robert Schuman
 Helmut Kohl
 Wilfried Martens
 Jean-Claude Juncker
 Angela Merkel

Katso myös 
 Euroopan kansanpuolue
 Euroopan kansanpuolueen ryhmä
 Kristillisdemokraattinen internationaali
 Rerum novarum
 Personalismi
 Tuomas Akvinolainen
 Tomismi

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Merja Eräpolku: Kristillisdemokratian ABC. Kristillisdemokraatit.fi 2.2.2008.