joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vezina Trophy

Vezina Trophy on NHL:n vuosittain jakama palkinto, joka annetaan liigan parhaalle maalivahdille. Voittajan valitsevat NHL-joukkueiden General Managerit. General Managerit kokoontuvat runkosarjan päätteeksi äänestykseen, jossa jokainen heistä antaa kolmelle parhaalle ehdokkaalle pisteet 5-3-1. Tämän jälkeen NHL nimeää kolme eniten ääniä saanutta henkilöä ja voittaja julistetaan NHL:n palkintotilaisuudessa playoffien jälkeen.

Historia 
Palkinto on nimetty Montreal Canadiensin edesmenneen maalivahdin, Georges Vézinan, mukaan. Vézinalla diagnosoitiin tuberkuloosi tämän lyyhistyttyä kesken pelin 28. marraskuuta 1925. Vézinan kuoleman jälkeen joukkueen entiset omistajat lahjoittivat palkinnon NHL:lle. Ensimmäisen kerran se annettiin kauden 1926–1927 päätteeksi.

Kauteen 1981–1982 asti palkinto annettiin maalivahdille, jonka joukkue päästi runkosarjassa vähiten maaleja. Vuosina 1965–1981 palkinto saatettiin jakaa saman joukkueen kahden ensimmäisen maalivahdin kesken. Tämä kuitenkin tarkoitti sitä usein, että voittaja oli vain hyvän joukkueen maalivahti, eikä loistava yksilö. Kaudella NHL toi uuden palkinnon William M. Jennings Trophyn, joka jatkossa annettiin maalivahdille, jonka joukkue oli päästänyt vähiten maaleja.

Useimmin palkinnon on voittanut Jacques Plante (7 kertaa). Joukkueista eniten voittoja ovat keränneet Montreal Canadiensin pelaajat (28 kertaa). Suomalaisista Miikka Kiprusoff, Tuukka Rask ja Pekka Rinne ovat voittaneet palkinnon. Niklas Bäckström oli kolmen Vezina-finalistin joukossa kaudella 2008–2009 sekä Antti Niemi kaudella 2012–2013.

Eniten voittoja

 Jacques Plante (7 kertaa)
 Dominik Hašek (6 kertaa)
 Bill Durnan (6 kertaa)
 Ken Dryden (5 kertaa)
 Tiny Thompson (4 kertaa)
 Terry Sawchuk (4 kertaa)
 Michel Larocque (4 kertaa: kaikki jaettuja)
 Martin Brodeur (4 kertaa)
 George Hainsworth (3 kertaa)
 Patrick Roy (3 kertaa)
 Glenn Hall (3 kertaa: näistä 2 jaettuja)
 Tony Esposito (3 kertaa: näistä 2 jaettuja)
 Charlie Gardiner (2 kertaa)
 Frank Brimsek (2 kertaa)
 Turk Broda (2 kertaa)
 Ed Belfour (2 kertaa)
 Tim Thomas (2 kertaa)
 Sergei Bobrovski (2 kertaa)
 Johnny Bower (2 kertaa: näistä toinen jaettu)
 Charlie Hodge (2 kertaa: näistä toinen jaettu)
 Bernie Parent (2 kertaa: näistä toinen jaettu)
 Gump Worsley (2 kertaa: molemmat jaettuja)

Voittajat

1927–1946

1947–1981 

Vuodesta 1947 alkaen palkinto on myönnetty vähiten maaleja runkosarjassa päästäneen joukkueen maalivahdille.

Voittajat (1982–)

Lähteet

Viitteet 

NHL:n palkinnot
Seulonnan keskeiset artikkelit
William M. Jennings Trophy

William M. Jennings Trophy on yksi NHL:n vuosittain jakamista palkinnoista. Palkinto myönnetään sen joukkueen maalivahdille, tai kahdelle ensimmäiselle maalivahdille, joka on päästänyt runkosarjassa vähiten maaleja. Maalivahdin pitää olla pelannut kauden aikana vähintään 25 ottelua.

Palkinto on nimetty New York Rangersin pitkäaikaisen presidentin ja Yhdysvaltojen jääkiekon kehittäjän William M. Jenningsin kunniaksi. William M. Jennings Trophy annettiin ensimmäisen kerran kauden 1981–1982 jälkeen.

Useimmin William M. Jennings Trophyn ovat voittaneet Martin Brodeur ja Patrick Roy (5), joiden jälkeen tulevat Ed Belfour (4) ja Brian Hayward (3).

Historia 
Kauteen 1980–1981 asti William M. Jennings Trophyn kriteereillä jaettiin Vezina Trophy -nimistä palkintoa. Tässä palkinnossa oli kuitenkin ongelmana se, että sen voitti usein vain parhaassa joukkueessa pelannut maalivahti, ei itse paras. Niinpä kaudeksi 1982–1983 Vezina Trophyn rinnalle perustettiin nykyinen William M. Jennings Trophy, ja Vezina Trophya ryhdyttiin jakamaan sille maalivahdille, jonka NHL-seurojen toiminnanjohtajat (general managers) olivat äänestäneet parhaaksi.

William M. Jennings Trophy -voittajat 

Huom.: Ennen vuotta 1982 samoilla kriteereillä jaettiin Vezina Trophyä.

Lähteet

79.32 Jääkiekko
NHL:n palkinnot
Riku Suokas

Riku Suokas (s. 29. joulukuuta 1971 Tampere) on suomalainen teatterinjohtaja, näyttelijä ja stand up -koomikko.

Elämä ja ura
Suokas valmistui teatteritaiteen maisteriksi Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitokselta vuonna 1995. Myöhemmin hän opiskeli myös elokuvaohjaajaksi (Master of Arts in Film Directing) Met Film Schoolissa, University of West Londonissa ja valmistui 2016.

Suokas toimi näyttelijänä Hämeenlinnassa, kunnes hänet valittiin 25-vuotiaana vuonna 1997 Suomen kaikkien aikojen nuorimpana teatterinjohtajaksi Hämeenlinnan kaupunginteatteriin. Hämeenlinnassa ollessaan Suokas osallistui suosittuihin tuotantoihin kuten Autiotalo (Dingon musiikkiin perustuva musikaalisovitus William Shakespearen näytelmästä Romeo ja Julia) ja Täällä Pohjantähden alla (musikaalidramatisointi Väinö Linnan romaanista). Vuonna 1996 Suokas perusti Hämeenlinnassa Club Act!one:n, joka oli ensimmäinen vakituinen stand up -klubi Suomessa.

Suokas juonsi vuosina 1996–1997 lasten ÄlyÄlyä-kilpailuohjelma Olli Monosen kanssa ja esitti ohjelmasta tutuksi tullutta yksityisetsivä Ensio Ripattia. Suokas esitti myös nukke Terho Piippoa lasten kilpailuohjelmassa Hetkinen. Lisäksi hän näytteli Matti Menninkäistä lastenohjelmassa Hui hai hiisi.

Vuoden 2002 alussa Suokas siirtyi Helsingin Kaupunginteatterin apulaisjohtajaksi ja Teatteristudio Pasilan johtoon. Tampereen Työväen Teatteriin apulaisjohtajaksi hän siirtyi elokuussa 2004 ja johtajaksi vuonna 2006. Hän jätti tehtävän elokuussa 2013 keskittyäkseen omaan taiteelliseen työhönsä.

Suokas on kirjoittanut Heikki Syrjän kanssa Manserock-musikaalin Vuonna 85. He ovat suunnitelleet myös samannimisen lautapelin (Vuonna 85, 2008). Vuonna 2014 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa Kummeli V Suokas näyttelee partiojohtaja Peter Granfeltia.

Vuonna 2008 Riku Suokas näytteli Blakea animaatioelokuvassa Bolt. Vuonna 2019 esitettiin Suokkaan yhdessä Heli Sutelan ja Heikki Syrjän kanssa käsikirjoittama sekä Petri Kotwican ja Kimmo Taavilan kanssa ohjaama draamakomediasarja Melkein totta. Sarjassa Suokkaalla on myös rooli teatterin hallituksen puheenjohtajana.

Suokas on ollut vuodesta 2021 Koskinen-tv-sarjan pääkäsikirjoittaja ja sarjan toinen ohjaaja.

Tunnustuksia
Esiintyvät Taiteilijat ry valitsi Suokkaan Vuoden viihdetaiteilijaksi 2004.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Riku Suokkaan kotisivut
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset stand up -koomikot
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset teatterinjohtajat
Serekunda

Serekunda eli Serrekunda on Gambian suurin taajama. Se sijaitsee pääkaupunki Banjulista lounaiseen. Tämä markkinapaikka koostuu useista yhteenkasvaneista kylistä eikä ole hallinnollinen yksikkö. Varsinaisen Sere Kundan väkiluku vuoden 2013 laskennassa oli vajaat 20 000. Siihen kiinni kasvaneita kyliä ovat  Kanifing, Latrikunda, Sukuta ja London Corner.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Gambian kaupungit
Levy Mwanawasa

Levy Patrick Mwanawasa (3. syyskuuta 1948 – 19. elokuuta 2008) oli Sambian kolmas presidentti. Hän toimi virassa vuodesta 2002 kuolemaansa asti.

Mwanawasa syntyi Mufulirassa. Hän oli toiseksi vanhin kymmenestä lapsesta. Koulutukseltaan hän oli juristi, ja pyöritti omaa asianajotoimistoaan ennen politiikkaan ryhtymistään. Mwanawasa loukkaantui auto-onnettomuudessa 8. joulukuuta 1991, mutta hän pääsi Johannesburgiin sairaalaan ja selvisi. Mwanawasalla oli kuusi lasta. 

Mwanawasa edusti uuden sukupolven afrikkalaisjohtajia, joka ei joutunut taistelemaan maansa itsenäisyyden puolesta, vaan koki suurimmaksi uhkaksi korruption. Hän arvosteli kitkerästi aikalaistaan Zimbabwen Robert Mugabea.

Levy Mwanawasa valittiin toiselle kaudelleen Sambian presidentiksi vuonna 2006. Hänen kuolemastaan uutisoitiin 3. heinäkuuta 2008, mutta varapresidentti Rupiah Banda kiisti asian. Hänen kuitenkin sanottiin joutuneen 29. kesäkuuta sattuneen aivohalvauksen seurauksena pariisilaiseen Hôpital d'instruction des armées Percy -sairaalaan.

Lähteet 

Sambian presidentit
Vuonna 1948 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
SS Lady Elgin

SS Lady Elgin oli Pohjois-Amerikan Suurilla järvillä liikennöinyt puurunkoinen siipiratashöyrylaiva, joka haaksirikkoutui Michiganjärvellä Chicagon edustalla 8. syyskuuta 1860. Turmassa arvellaan menehtyneen jopa 400 ihmistä.

Haaksirikko
Illalla 7. syyskuuta 1860 Lady Elgin lähti Chicagosta kohti Wisconsinin osavaltion Milwaukeeta mukanaan postia, rahtia ja matkustajia sekä milwaukeelaisia Pohjoisvaltioiden sotilaita, jotka olivat viettäneet päivän Chicagossa kuulemassa Stephen A. Douglasin kampanjapuhetta. Paluumatkan aikana Michiganjärvellä riehui voimakas tuuli, joka puuskissa nousi myrskylukemiin. Illan jo pimettyä kuunari Augusta törmäsi Lady Elginin paapuurin puoleiseen kylkeen siipirattaan taakse. Törmäyksessä kaikki Lady Elginin valot sammuivat.

Augusta juuttui kiinni Lady Elginin kylkeen, mutta se irtosi jonkin ajan kuluttua. Kuunarin päällikkö Darius Malott totesi höyrylaivan etääntyvän nopeasti, ja hän päätti itse purjehtia Chicagon satamaan tarkastamaan vauriot sen sijaan, että olisi jäänyt tarkastamaan tilanteen.

Lady Elgin oli vaurioitunut törmäyksessä pahoin, ja miehistö ryhtyi keventämään alusta heittämällä rahtia ja ajamalla karjaa veteen ja yritti saada runkoon tulleen aukon vedenpinnan yläpuolelle. Pelastusvene laskettiin, mutta se ajelehti pois ennen kuin kukaan ehti nousta siihen. Vain vajaata 20 minuuttia myöhemmin Lady Elgin alkoi hajota, ja se katkesi kahteen osaan.

Päivän valjetessa vielä 350—500 henkeä kamppaili aallokossa henkensä puolesta tarrautuen kaikkeen kelluvaan. Osa heistä onnistui pääsemään rantaan, mutta arveluiden mukaan yli 300 matkustaja menehtyi onnettomuudessa. Pelastuneiden määräksi laskettiin myöhemmin 160.

Haaksirikon jälkeen laivan omistaja Gurdon Saltonstall Hubbard sai vakuutusyhtiöltä 12 000 dollarin korvauksen, mutta enempää Huddard kuin vakuutusyhtiökään eivät suostuneet laivan hylkäämiseen. Lady Elginin hylkyä ei kuitenkaan koskaan nostettu.

Sukeltaja Harry Zych löysi Lady Elginin hylyn Highland Parkin kaupungin edustalta vuonna 1989 ja vaati itselleen omistusoikeutta hylkyyn ja sen esineistöön. Kymmenen vuoden oikeustaistelun jälkeen hylyn hallinta ja omistus siirtyi Zychille.

Lähteet

Hylyt Suurilla järvillä
Höyrylaivat
Uponneet matkustaja-alukset
National Register of Historic Places
1860
Gwangju

Gwangju (, hanja ) on maakuntajaon ulkopuolinen metropolikaupunki Etelä-Korean lounaisosassa. Se sijaitsee sisämaassa muutama kymmenen kilometriä Keltaisenmeren rannikolta ja on kokonaan Etelä-Jeollan maakunnan ympäröimä. Se oli aiemmin myös maakunnan pääkaupunki. Gwangjun asukasluku on 1 364 560 (vuonna 2010) ja sen pinta-ala on 501,28 neliökilometriä. 

Gwangjun nimen muodostaneet kirjoitusmerkit tarkoittavat ”valon kaupunkia”. Varhaisin tunnettu maininta nimestä on Goryeo-dynastian ajalta vuodelta 940, ja sen väitetään olevan Yi Saekin keksintöä. Metropolikaupunki Gwangjusta tehtiin vuonna 1995. Se on maan lounaisosien tärkein talouden, koulutuksen ja kulttuurin keskus. Kaupunki tunnetaan muun muassa vuoden 1980 demokratialiikkeen syntypaikkana ja taidekaupunkina. Maalaustaiteen Namjonghwa-koulukunta ja pansori-musiikki ovat saaneet alkunsa Gwangjusta, ja siellä on järjestetty Gwangjun biennaali vuodesta 1995 lähtien.

Ystävyyskaupungit 
Gwangjulla on viisi sisarkaupunkia ympäri maailmaa:
  Tainan, Kiinan tasavalta (1968) 
  San Antonio, Yhdysvallat (1982) 
  Kanton, Kiina (1996) 
  Medan, Indonesia (1997) 
  Sendai, Japani (2002)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin internetsivut
Belém

Belém on Parán osavaltion pääkaupunki Brasiliassa. Vuonna 2010 siellä oli noin 1,4 miljoonaa asukasta. Belém sijaitsee laajassa Amazonin deltassa Guamájoen suulla, 80 km paikasta jossa Pará laskee Atlantin valtamereen. Se on yhdessä Manausin kanssa Amazonin sademetsäalueen tärkeimpiä kaupunkeja. Manaus on näistä kahdesta tunnetumpi, mutta Belém on alueen ainoa vanha kaupunki.

Belém tunnetaan myös lempinimellä Cidade das mangueiras (”mangopuiden kaupunki”). Brasilialaiset käyttävät kaupungista usein nimitystä Belém do Pará (”Parán Belém”) erottaakseen sen Palestiinan Betlehemistä (portugaliksi Belém).

Belém on tärkeä satamakaupunki Amazonin alueella, ja sieltä on yhteydet pääkaupunki Brasiliaan noin 2 000 kilometrin päähän. Päällystettyä maantietä pääsee Piauín ja Goiásin osavaltioihin asti, ja rautatie vie itään Bragançaan asti. Belémin lentoasema on pohjoisen Brasilian suurin.

Historia 
Belémin kaupungin perusti kapteeni Francisco Caldeiras 12. tammikuuta 1616. Portugalin hallitsija oli lähettänyt Caldeirasin suojelemaan aluetta ranskalaisia, hollantilaisia ja brittejä vastaan. Tätä tarkoitusta varten hän rakennutti linnoituksen nimeltä Forte do Presépio (tunnetaan nykyisin nimellä Forte do Castelo).

Kaupungin syrjäisen sijainnin ja vahvan siteen Portugaliin takia Belém hyväksyi Brasilian itsenäisyyden vasta elokuussa 1823. Itsenäisyysjulistuksesta oli tuolloin kulunut melkein vuosi.

Kaupunkikuva 
Belémissä on jäljellä siirtomaa-aikainen keskus ja kumikaupan kukoistuksen aikaista arkkitehtuuria. Viime vuosikymmenten uudistukset ovat tuoneet kaupunkiin puistoja, kunnostettuja vanhoja taloja ja keskustan elävöittämistä, kun vanhoja rakennuksia on muutettu uusiin käyttötarkoituksiin.

Ilmasto 
Belém on yksi maailman sateisimmista kaupungeista, mutta siellä on ”vähemmän sateinen” kausi heinäkuusta joulukuuhun. Keskimääräinen ylin lämpötila on ympäri vuoden 30–32 °C, yön alin noin 22 °C. Sadetta saadaan 110–440 mm kuukaudessa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Pará
Brasilian kunnat
Brasilian osavaltioiden pääkaupungit
Stella Chiweshe

Stella Rambisai Chiweshe (s. 8. marraskuuta 1946, Mujumi) on zimbabwelainen muusikko. Hän laulaa ja soittaa mbiraa. Hän aloitti mbiran soittamisen 1960-luvulla ja oli yksi ensimmäisistä naispuolisista mbiran soittajista. Chiweshe esiintyi Godwin Mawurun elokuvassa I Am the Future (1989).

Virginia Mukwesha on Stella Chiweshen tytär.

Lähteet 

Zimbabwelaiset muusikot
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Mikkelin Pallo-Kissat

Mikkelin Pallo-Kissat (MiPK) on mikkeliläinen vuonna 1946 perustettu jalkapalloseura, joka pelasi Suomen korkeimmalla sarjatasolla Mestaruussarjassa yhteensä 11 kautta vuosien 1962–1981 välisenä aikana. Parhaimmillaan MiPK sijoittui neljänneksi kausina 1962, 1974 ja 1975.

Historia 
Mikkelin Pallo-Kissat perustettiin Mikkelissä sijaitsevalla Naisvuoritalolla 13. lokakuuta 1946. Seura pelasi aluksi Maakunta- ja Suomensarjoissa ja nousi Mestaruussarjaan vuonna 1961. Ensimmäisenä SM-kautenaan MiPK sijoittui neljänneksi, mutta putosi kahden vuoden kuluttua takaisin Suomensarjaan. Seuran muut SM-kaudet olivat 1971, 1974–1979 ja 1981. Vuonna 1977 MiPK voitti Työväen urheiluliiton mestaruuden.

1980-luvun alussa MiPK ajautui taloudellisiin vaikeuksiin ja sen viimeiseksi sarjakaudeksi jäi 1983, jolloin seura pelasi II divisioonassa. MiPK:n toiminnan jatkajaksi perustettiin vuonna 1984 Mikkelin Kissat. Seuraa ei kuitenkaan milloinkaan asetettu konkurssiin ja vuonna 1997 Suomen Palloliitto hyväksyi Mikkelin Pallo-Kissat jälleen jäsenekseen. Vuonna 2001 seura pelasi yhden kauden maan kuudenneksi korkeimmalla sarjatasolla Vitosessa. Toimintaa on 1990- ja 2000-luvuilla ollut myös ikämiehissä sekä piirikunnallisella tasolla futsalissa. Mikkelin Kissojen edustusjoukkue on käyttänyt vuodesta 2016 nimeä MiPK. MiKi alkoi käyttää kyseistä nimeä MiPKin 70-vuotisjuhlien kunniaksi.

Vuosina 1955–1970 Mikkelin Pallo-Kissojen lajivalikoimaan kuului myös jääkiekko, joka siirrettiin yhdessä Mikkelin Palloilijoiden jääkiekkojaoksen kanssa vastaperustettuun jääkiekon erikoisseuraan Mikkelin Jukureihin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seuran kotisivut

Suomalaiset jalkapalloseurat
Mikkeliläiset urheiluseurat
Vuonna 1946 perustetut urheiluseurat
Hydra (kuu)

Hydra, joka tunnetaan myös nimellä (134340) Pluto II, on Pluton ja Kharonin kiertoradalta löytyneen kiertolaisen nimi. Se on toinen kahdesta Hubble-avaruusteleskoopin kesäkuussa 2005 löytämästä kiertolaisesta. Pluto Companion Search Team -työryhmään kuuluivat Hal A. Weaver, Alan Stern, Max J. Mutchler, Andrew J. Steffl, Marc W. Buie, William J. Merline, John R. Spencer, Eliot F. Young ja Leslie A. Young. Nimensä kuu on saanut kreikkalaisen mytologian yhdeksänpäiseltä Hydralta. Aluksi Hydra tunnettiin väliaikaisella nimellä S/2005 P 1.

Kappaleen löytämiseen johtaneet valokuvat otettiin 15.–18. toukokuuta 2005 välisenä aikana. Ensimmäisenä kiertolaiset havaitsi Max J. Mutchler 15. kesäkuuta 2005. Havainnoista tiedotettiin 31. lokakuuta 2005, kun löytö oli varmistunut.

Hydra kiertää Pluton ja Kharonin yhteistä painovoimakeskusta samantasoisella kiertoradalla kuin kaksoiskääpiöplaneettajärjestelmän komponentit toisiaan ja näiden toinen kuu Nix noin 65 000 kilometrin etäisyydellä kääpiöplaneetasta. Nixistä poiketen Hydran kiertorata on lähes ympyränmuotoinen, eksentrisyyden ollessa 0,0052. Kiertoaika on 38,2 vuorokautta, joka eroaa sen emokääpiöplaneettojen keskinäisestä kiertoajasta vain 0,3 prosenttia. Eron uskotaan selittävän Pluton ja Kharonin painovoimakenttien 15 prosentin suuruisen paikallisen ja säännöllisen vaihtelun.

Hydran kokoa ei ole vielä tarkasti mitattu, mutta sen halkaisijan arvellaan olevan noin 44—130 kilometriä. Kappaleen kirkkaus on lähes sama kuin Nixin, mutta kirkkausvaihteluiden eroksi on havaittu jopa 25 %. Tämän vuoksi Hydran uskottiin aluksi olleen kappaleista suurempi. Kirkkauserot johtunevat pinnanmuodoista. Hydra vaikuttaa olevan spektrisesti jopa neutraalimpi kuin Kharon, Pluton ja Nixin ollessa punaisempia. Punainen ja harmaa ovat yleisiä värejä Kuiperin vyöhykkeen taivaankappaleilla. Pluton ja sen kiertolaisten värejä on kuitenkin hankala selittää törmäysteorian avulla.

New Horizons -luotain tutki Plutoa ja sen kumppaneita vuonna 2015.

Lähteet 
 Steffl A.J., Mutchler M.J., Weaver H.A., Stern S.A., Durda D.D., Terrell D., Merline W.J., Young L.A., Young E.F., Buie M.W., Spencer J.R. (2005), New Constraints on Additional Satellites of the Pluto System, Astronomical Journal,  
 Buie M.W., Grundy W.M., Young, E.F., Young L.A., Stern S.A. (2005), Orbits and photometry of Pluto's satellites: Charon, S/2005 P1 and S/2005 P2,  
 List of Known Trans-Neptunian Objects  
 Satellites and Companions of Minor Planets

Aiheesta muualla
 IAU:n kiertokirje 8625 (PDF) kappaleiden löydöstä 
 Taustatietoa vastalöydetyistä Pluton kiertolaisista – Tutkijoiden sivut 
 NASA's Hubble Reveals Possible New Moons Around Pluto – Hubblen lehdistötiedote 
 Two More Moons Discovered Orbiting Pluto (SPACE.com) 

Pluto (kääpiöplaneetta)
Kuiperin vyöhyke
Transneptuniset kohteet
Plutoidien kuut
Malakiitti

Malakiitti  (emäksinen kuparikarbonaatti Cu2CO3(OH)2) on kuparimalmien muuttumistuloksena muodostuva voimakkaan vihreä mineraali. 

Malakiitin nimi on peräisin kreikan kielen sanasta malche, malva. Oletettavasti vaikutusta on myös pehmeää merkitsevällä sanalla malakos.

Malakiitti on tiivis, hienokiteinen mineraali ja esiintyy yleensä pyöreinä, munuaismaisina muodostumina: aggregaatteina (geol. termi: toisiinsa vain ulkonaisesti liittyvien osien kokonaisuus) (ks. kuvat). Malakiitti muodostaa harvoin silminnähtäviä kiteitä tai suuria yksivärisiä kappaleita; nämä ovatkin keräilijöiden keskuudessa haluttuja harvinaisuuksia.

Malakiitti muodostaa myös toisinaan aggregaatteja atsuriitin (atsuurimalakiitti); turkoosin ja krysokollan (eilatinkivi) kanssa.

Esiintymät 

Tunnetuimmat esiintymät olivat aikoinaan Uralilla, Venäjällä, Sverdlovskin lähellä, mistä Venäjän tsaarit louhituttivat malakiittia linnojensa sisustukseen seinäkoristeisiin ja kiviupotuksiin.

Nykyisin Kongon demokraattinen tasavalta tuottaa eniten, ja hienolaatuisinta malakiittia. Osa kivestä hiotaan paikan päällä muotoonsa, osa siirtyy suoraan raakakivenä maailmanmarkkinoille.

Muita esiintymiä on mm. Australiassa, Chilessä, Arizonassa Yhdysvalloissa, ja Namibiassa, josta löytyy erityisesti kirkkaanvärisiä muunnoksia.

Historia 

Malakiittia on käytetty jo antiikin ajoilta asti. Sitä ovat käyttäneet mm. egyptiläiset, kreikkalaiset ja roomalaiset koruihin, amuletteihin, ja malakiittijauhetta luomivärinä. Keskiajalla sen uskottiin suojaavan noidilta, ja pikkulapsia vaaroilta.

Malakiitti korukivenä 

Malakiitti on suhteellisen pehmeä ja helposti naarmuuntuva (Mohs’in asteikolla 3,5–4): puukko (teräs) ja lasi naarmuttavat sitä helposti. Naarmuuntuvuudestaan huolimatta se on erittäin suosittu korukivenä ympäri maailman. Sen lohkeavuutta voidaan vähentää pyöröhionnalla, joka edesauttaa iskun jakaantumista ja siten estää halkeilua.

Malakiitti on myös erittäin suosittu materiaali erilaisten veistosten, pienten laattojen ja koriste-esineiden raaka-aineena, koska mineraali esiintyy suhteellisen suurina kappaleina ja pehmeytensä ansiosta sitä on erittäin helppo työstää.

Malakiitin viiru on vihreä mineraalin perusvärin mukaan. Tämä on huomattavissa esimerkiksi jo mineraalia työstettäessä: kivipöly on kirkkaanvihreää.

Lähteet 
Schumann, Walter, 1989: Jalokivet ja korukivet. Otava, Keuruu. ISBN: 951-1-10837-9

Aiheesta muualla 
Mindat: Malachite 
Webmineral: Malachite Mineral Data 
Handbook of Mineralogy: Malachite (pdf) 

Karbonaattimineraalit
Väriaineet
Kupari
Ali Farka Touré

Ali Ibrahim "Ali Farka" Touré (31. lokakuuta 1939 Timbuktu – 7. maaliskuuta 2006 Bamako) oli malilainen muusikko. Hän aloitti kitaran soiton nähtyään guinealaisen kitaristin Keita Fodeban esiintyvän Bamakossa vuonna 1956. Touré lopetti esiintymisen 1990-luvulla voidakseen keskittyä maanviljelyyn. Hän sairastui luusyöpään loppuvuodesta 2005 ja menehtyi sairauteensa maaliskuussa 2006.

Diskografia 

 1987: Ali Touré Farka
 1989: The River
 1992: The Source
 1994: Talking Timbuktu (featuring Ry Cooder)
 1996: Radio Mali (rec: 1970 – 1978)
 1999: Niafunké
 1999: Afel Bocoum: Alkibar (2 tracks 'Leadguitar')
 2002: Boubacar Traoré: Je Chanterai Pour Toi (3 Stücke mit Ali Farka Toure)
 2004: Red & Green ('Red' (1984)/'Green' (1988))
 2005: In the Heart of the Moon (Toumani Diabatén kanssa)
 2006: Savane 
 2010: Ali and Toumani (Toumani Diabatén kanssa, äänitetty 2005/06)

Aiheesta muualla
 Ali Farka Tourén muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Malilaiset muusikot
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1939 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Ballaké Sissoko

Djeli Moussa "Ballaké" Sissoko (s. 1967, Bamako) on malilainen koran soittaja. Hän on kaukaista sukua muusikko Toumani Diabatélle, jonka kanssa hän on äänittänyt muun muassa albumin New Ancient Strings. Ballaké Sissokolla on levytyssopimus Indigon kanssa ja hän on julkaissut kaksi sooloalbumia.

Diskografia 
Deli (2000)
Tomora (2005)

Malilaiset muusikot
Koran soittajat
Kolmioraide

Rautatieliikenteen terminologiassa kolmioraide on kolmion muotoinen raidejärjestely, jossa kolmion jokaisessa kärjessä on vaihteet. Kolmioraiteella voidaan kääntää kokonaisia junia mikäli raidepituus kolmioraiteen ulkopuolella on riittävä. Yleisin käyttömalli kolmioraiteelle on kuitenkin pääradan ja sivuradan risteysasema, jossa pääraiteelta molemmista suunnista on tarpeen päästä haararadalle suuntaa vaihtamatta.

Kaluston kääntäminen 

Kaluston kääntäminen kolmioraiteella (Helsingin metrossa kolmiokääntö) on tarpeen, kun kalustossa on ohjaamo vain yksikön toisessa päässä. Helsingin metrossa metrojunat käännetään, jotta kaluston pyöräkerrat ja telilaitteisto kuluisivat tasapuolisesti. Esimerkiksi höyryveturit on käännettävä kattila menosuuntaan, sillä tenderi edellä ajettaessa näkymä veturinkuljettajan paikalta on huono ja tenderi edellä ajettaessa on ajettava alhaisemmalla nopeudella. Myös useimmat pohjoisamerikkalaiset dieselveturit ovat yksiohjaamoisia.

Yksittäiset veturit ja vaunut voidaan kääntää kääntöpöydällä, johon kokonaiset junat eivät kuitenkaan mahdu. 

Kolmioraiteet ovat yleisimpiä juuri Pohjois-Amerikassa, sillä maassa on runsaasti rautatielinjoja ja niiden välistä yhdysliikennettä. Euroopassa kalustoyksiköt ovat pääasiassa kaksiohjaamoisia.

Kolmioraiteita Suomen rataverkolla 

 Kerava
 Kontiomäki (varsinaisesti Kontiomäen ohitusraide, mutta rakenteeltaan kolmioraide)
 Kouvola
 Lahti
 Murtomäki (kaksi kolmioraidetta: Otanmäen ja Talvivaaran suuntiin)
 Oulu (rakenteilla) 
 Pieksämäki
 Pännäinen
 Riihimäki
 Siilinjärvi (kaksi kolmioraidetta, Siilinjärvi asema sekä Siilinjärvi Kemira)
 Tampere
 Tornio
 Tuomioja
 Varkaus

Lähteet

Aiheesta muualla 

Rautatietekniikka
Maria Kaisa Aula

Maria Kaisa Aula (s. 27. maaliskuuta 1962 Tervola) on suomalainen poliitikko ja valtiovarainministeri Mika Lintilän valtiosihteeri Rinteen hallituksessa. Hän oli keskustan kansanedustaja kolme kautta vuosina 1991–2003. Vuosina 2005–2014 Aula oli Suomen ensimmäinen lapsiasiavaltuutettu.

Vuoden 2014 alusta Aula on toiminut Väestöliiton hallituksen puheenjohtajana.

Ura
Aula valmistui ylioppilaaksi vuonna 1981, valtiotieteiden kandidaatiksi vuonna 1987 ja valtiotieteiden lisensiaatiksi vuonna 1990 Helsingin yliopistosta. Vuosina 1985–1986 hän oli Keskustan Opiskelijaliiton puheenjohtaja. Aula oli myös Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtaja vuosina 1988–1989. Vuonna 2013 Aula promovoitiin Jyväskylän yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi.

Vuonna 1986 Aula työskenteli keskustan lainsäädäntösihteerinä ja vuosina 1988–1989 tutkijana Yleisradion tutkimus- ja kehitysosastolla. Vuodet 1989–1990 hän vietti ASLA-Fulbright-stipendiaattina Harvardin yliopistossa Yhdysvalloissa. Vuonna 1991 Aula työskenteli assistenttina Helsingin yliopiston valtio-opin laitoksella.

Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa Aula valittiin kansanedustajaksi Lapin vaalipiiristä, jota hän edusti 12 vuotta, kunnes jätti eduskunnan vuonna 2003. Vuosina 1993–1994 Aula toimi pääministerin talouspoliittisena neuvonantajana. Hän oli keskustan varapuheenjohtaja vuosina 1994–2002.

Eduskunnassa Aula oli valtiovarainvaliokunnan puheenjohtaja vuosina 1999–2003. Hän oli jäsen myös sivistysvaliokunnassa, ympäristövaliokunnassa ja suuressa valiokunnassa sekä Yleisradion hallintoneuvostossa. Vuosina 1995–1999 hän oli ETYJin parlamentaarisen yleiskokouksen Suomen valtuuskunnan varapuheenjohtaja. Vuonna 2003 Aula toimi pääministerien Anneli Jäätteenmäen ja Matti Vanhasen talouspoliittisena neuvonantajana.

Vuosina 2004–2005 Aula työskenteli Lastensuojelun Keskusliiton puheenjohtajana. Syksyllä 2005 hänet nimitettiin Jyväskylään perustettuun lapsiasiavaltuutetun virkaan. Hänen toinen viisivuotiskautensa olisi päättynyt syyskuussa 2015, mutta hän ilmoitti tammikuussa 2014 eroavansa tehtävästä huhtikuun lopussa. Syyksi hän kertoi toimiston riittämättömät resurssit ja työn kuormittavuuden. Aulan seuraajaksi nimitettiin Suomen Vanhempainliiton toiminnanjohtaja, teologian ja hallintotieteiden maisteri Tuomas Kurttila.

Aula nimitettiin vuonna 2019 valtiovarainministeri Mika Lintilän valtiosihteeriksi.

Yksityiselämä
Jätettyään eduskunnan Aula muutti Keski-Suomeen Viitasaarelle. Hän avioitui ilmavoimien projektipäällikkö Seppo Pietiläisen kanssa ja sai kaksoset vuonna 2003.

Julkaisut
 Poliitikotko tiedotusvallan uhreja vai päinvastoin, teoksessa J. Wiio (toim.): Politiikka ja julkisuus (1989)
 Poliitikkojen ja toimittajien suhteet murroksessa? tutkimus Yleisradion politiikan toimittajien ammatti-identiteetistä 1980-luvulla (1991)

Lähteet

Kansanedustajat
Lapin vaalipiiri
Suomen Keskustan poliitikot
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Štše ne vmerla Ukrajiny

Štše ne vmerla Ukrajiny i slava, i volja () on Ukrainan kansallislaulu. Laulun sävelsi Länsi-Ukrainasta kotoisin oleva säveltäjä ja pappi Myh’ailo Verbytskyi vuonna 1863 Pavlo Tšubynskyin vuotta aikaisempaan kirjoittamaan isänmaalliseen runoon. Siitä tuli Ukrainassa suosittu isänmaallinen laulu, ja vuonna 1917 se julistettiin vasta itsenäistyneen Ukrainan tasavallan kansallislauluksi. Laulu muistuttaa hieman puolalaisia ja serbialaisia kansanlauluja.

Štše ne vmerla Ukrajiny i slava, i volja laulettiin de facto -kansallislauluna uudelleen itsenäistyneen Ukrainan ensimmäisen presidentin Leonid Kravtšukin virkaanastujaisissa 5. joulukuuta 1991. Ukrainan 28. kesäkuuta 1996 hyväksytty perustuslaki määrää 20. artiklassaan Verbytskyin sävellyksen kansallislauluksi ja määrää samalla, että laulun virallisten sanojen on tultava hyväksytyksi parlamentissa kahden kolmasosan enemmistöllä, mikä tapahtui vasta 6. maaliskuuta 2003. Hyväksytyt sanat poikkeavat hieman Tšubynskyin alkuperäisestä runosta.

Venäjän hyökättyä Ukrainaan helmikuussa 2022 useat eurooppalaiset orkesterit soittivat normaalin ohjelmistonsa lisäksi myös Ukrainan kansallislaulun osoittaakseen solidaarisuutta.

Sanat

Käytössä olevat sanat 

Lähde:

Ukrainalaiset sanat ennen vuotta 2003

Lähde:

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kuuntele Ukrainan kansallislaulu

Kansallislaulut
Ukrainalainen kulttuuri‎
Tom Felton

Thomas Andrew ”Tom” Felton (s. 22. syyskuuta 1987 Kensington, Lontoo) on englantilainen näyttelijä ja muusikko, joka tunnetaan parhaiten Draco Malfoyn roolista Harry Potter -elokuvasarjassa. Hän ei ollut lukenut Harry Potter -kirjoja ennen elokuvien kuvauksia.

Felton ”löydettiin” vuonna 1995, jolloin hän pääsi moniin televisiomainoksiin. 1990-luvun lopulla hän esiintyi elokuvissa Kätkijät (1997) sekä Anna ja kuningas (1999).  Felton on esiintynyt myös monissa televisio-ohjelmissa, muun muassa Second Sight I ja II, joissa hän esittää todistajaa nimeltä Thomas Ingham.
Feltonilla oli myös rooli draamasarjassa Ensimmäisen asteen murha vuonna 2014. Felton näyttelee myös televisiosarjassa nimeltä The Flash.

Filmografia

Aiheesta muualla
 Tom Feltonin virallinen kotisivu 
 

Englantilaiset näyttelijät
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tiepalvelu

Tiepalvelu on vapaaehtoista maantieliikenteen auttamistoimintaa ja se liittyy läheisesti vapaaehtoiseen pelastuspalveluun. Suomessa tiepalvelu käynnistyi Olympiavuonna 1952 Autoliiton edeltäjän Suomen Autoklubin (AK) toimesta. Nykyään toimintaa harjoittavat Suomen Tiepalvelumiehet, Suomen Tiepalvelumiesliitto ja Suomen Vapaaehtoinen Tiepalvelu. Tiepalvelumiehet tekevät vapaaehtoista työtä oman työnsä ohella ja päivystävät useimmiten viikonloppuina. Joka vuosi tiepalvelu osallistuu pääsiäis- ja joululiikenteeseen, operaatiot tunnetaan nimillä Operaatio Pajunkissa, Operaatio Lumihiutale ja Operaatio Joulupukki.

Joidenkin vapaaehtoisten tiepalveluiden esimerkiksi STM ry:n vapaaehtoistyöntekijät eivät saa ottaa työstä mitään korvausta, ainoastaan tarveaineista ja tarvikkeista. Myös muiden tiepalveluiden liikenneturvallisuuteen liittyvä ja pieni tekninen apu voi olla maksuton silloin kun tiepalvelumies tulee paikalle pyytämättä, esimerkiksi jonkin liikenneoperaation aikana. Yritystoimintaan liittyvä tiepalveluapu on yleensä aina maksullinen. Myös Autoliitto harjoittaa yhä tiepalvelua, joka perii kulukorvauksen tilatusta avun annosta. Autoliiton tiepalvelu on nykyisin yhä useammin alan yritysten tuottamaa ja vain vapaaehtoisen tiepalvelun päivystäessä tilattu apu saattaa tulla perinteiseltä vapaaehtoispartiolta. Vapaaehtoisen tiepalvelun ja Autoliiton ohella Suomessa toimii myös täysin kaupalliselta pohjalta ammattitiepalvelu.

Katso myös
hinauspalvelu

Lähteet

Aiheesta muualla 
Suomen Tiepalvelumiehet STM ry
Suomen Tiepalvelumiesliitto r.y.
yhdistystiedot: Suomen Vapaaehtoinen Tiepalvelu
Autoliitto

Suomen tieliikenne
Palo- ja pelastustoimi
Arcade Fire

Arcade Fire on Montrealissa, Kanadassa vuonna 2003 perustettu indie rock -yhtye. Kitaran, rumpujen ja basson lisäksi yhtyeen kappaleissa käytetään pianoa, viulua, alttoviulua, selloa, ksylofonia, kosketinsoittimia, käyrätorvea, harmonikkaa ja harppua. Arcade Fire on julkaissut albumit Funeral (2004), Neon Bible (2007), Suburbs (2010), Reflektor (2013) sekä Everything Now (2017).

Suuren kokoonpanon jäseniä ovat Win Butler, Régine Chassagne, Richard Reed Parry, Tim Kingsbury ja Jeremy Gara. Win Butlerin veli William Butler kuului yhtyeeseen pitkään.

Yhtye esiintyi ensimmäisen kerran Suomessa Helsingin Senaatintorilla 28.6.2010.

Diskografia

Albumit
 Funeral (2004)
 Neon Bible (2007)
 Suburbs (2010)
 Reflektor (2013)
 Everything Now (2017)
 Her (Original Score) (2021)
 We (2022)

EP:t 
 Arcade Fire (2003)
 Live EP (2005)
 The Reflektor Tapes (2015)

Singlet
Albumilta Funeral:
 ”Neighborhood #1 (Tunnels)” (2004)
 ”Neighborhood #2 (Laika)” (2005)
 ”Neighborhood #3 (Power Out)” (2005)
 ”Cold Wind” (2005)
 ”Rebellion (Lies)” (2005)
 ”Wake Up” (2005)

Albumilta Neon Bible:
 ”Black Mirror” (2007)
 ”Keep the Car Running” (2007)
”Intervention” (2007)
 ”No Cars Go” (2007)

Albumilta Suburbs:
 ”The Suburbs / Month of May” (2010)
 ”We Used to Wait” (2010)
 ”Ready to Start” (2010)
 ”City with No Children” (2011)
 ”Speaking in Tongues” (2011)
 ”Sprawl II (Mountains Beyond Mountains)” (2011)

Albumilta Reflektor:
 ”Reflektor” (2013)
 ”Afterlife” (2013)
 ”We Exist” (2014)
Albumilta Everything Now:
 "Everything Now" (2017)
 "Creature Comfort" (2017)
 "Signs of Life" (2017)
 "Electric Blue" (2017)

Elokuvasta Dumbo:

 "Baby Mine" (2019)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Viralliset kotisivut. 
 Viralliset fanisivut. 

Kanadalaiset indie rock -yhtyeet
2000-vuosikymmenen yhtyeet ja sooloartistit‎
2010-luvun yhtyeet ja sooloartistit‎
Joukkoitsemurha

Joukkoitsemurha on tapahtuma, jossa ryhmän jäsenet tekevät yhteisellä päätöksellä kollektiivisen tai yksilöllisen itsemurhan.

Joukkoitsemurhia on esiintynyt uskonnollisissa yhteisöissä, joissa vahva karismaattinen johtaja saa yhteisön uskomaan omiin näkemyksiinsä. Nämä näkemykset liittyvät usein eskatologiaan. Yhteisö on ollut pidempään eristetty ulkopuolisesta yhteiskunnasta. Tunnettuja uskonnollisia joukkoitsemurhia ovat tehneet esimerkiksi Kansan temppeli- ja Heaven's Gate -lahkot.

Joukkoitsemurhayrityksiä esiintyy myös internetin verkkoyhteisöissä. Ne ovat jääneet lähes aina yrityksiksi. Taustalla yritykseen lähtemisessä uskotaan olevan yhteisön jäsenen elämän epäkohdat ja masennus. Yhteisöstä jäsenet saavat myötätuntoa ja vertaistukea, minkä vuoksi he uskovat johtajaa kritiikittä.

Merkittäviä joukkoitsemurhia 

 juutalaisten suorittama joukkoitsemurha roomalaisten vallatessa Masadan linnoituksen vuonna 73 jaa. Nykytutkimus on kyseenalaistanut väitteen.
 Herttua Margirisin johtamien liettualaisten joukkoitsemurha Saksalaisen ritarikunnan piirittämässä Pilénain linnoituksessa 25.2. 1336. Herttua Margiris surmasi ensin vaimonsa ja sen jälkeen itsensä. Noin 4000-5000 liettualaisen arvioidaan kuolleen.
 Intian Rajasthanissa Chittogarhin sotilaskastinen väestö (rajputit) teki joukkoitsemurhan 1400-luvulla kaupungin piirityksen yhteydessä: miehet suorittivat itsemurhan marssimalla kaupunkia piirittävien mogulien miekkoihin ja naiset polttivat itsensä roviolla.
 Saksan hävitessä toisen maailmansodan 1945 ympäri Saksaa tapahtui monia joukkoitsemurhia. Esimerkiksi pienessä Demminin kaupungissa 700–2000 ihmistä teki itsemurhan, kun puna-armeija valtasi kaupungin.
 vuonna 1978 Kansan temppeli -lahkon 909 jäsentä teki joukkoitsemurhan Jonestownin siirtokunnassa Guyanan viidakossa. Tapausta pidetään kuitenkin myös joukkomurhana, sillä monet pakoa yrittäneistä ammuttiin eivätkä läheskään kaikki juoneet myrkkyä vapaaehtoisesti.
 Etelä-Balin aatelisto tuhoutui täysin vuonna 1906 rituaalisessa joukkoitsemurhassa.
 vuonna 1994 Auringon temppeli -kultin 48 jäsentä kuoli joukkoitsemurhassa maatilalla Sveitsin Fribourgin kantonissa.
 vuonna 1997 amerikkalaisen Heaven's Gate -kultin 39 jäsentä suoritti joukkoitsemurhan.
 vuonna 2005 teki 91 ihmistä verkossa organisoidun joukkoitsemurhan Japanissa.

Lähteet

Itsemurha
Sosiologia
Psykiatria
Rage Against the Machine (albumi)

Rage Against the Machine oli saman nimisen yhtyeen vuonna 1992 julkaisema albumi. Levy yhdisteli rapcorea, alternative metallia ja alternative rockia. Monet pitävät albumia yhtyeen parhaana. Tämän albumin voidaan katsoa toimineen edelläkävijänä nu metal -yhtyeille, kuten Kornille ja Limp Bizkitille. Albumi herätti paljon huomiota poliittisesti kantaa ottavana.

Kappaleista "Freedom", "Bullet In The Head" ja "Killing In The Name" tehtiin musiikkivideot. Myös kappaleesta "Bombtrack" tehtiin musiikkivideo, mutta se julkaistiin vasta vuonna 2003 julkaistulla Live at the Grand Olympic Auditorium -DVD:llä.

Albumin kappale "Wake Up" kuullaan Matrix-elokuvassa, "Killing in the Name" on taas videopeleissä Grand Theft Auto: San Andreas ja Guitar Hero II. Editoituja versioita kappaleista "Bombtrack" ja "Take the Power Back" on Oliver Stonen elokuvassa Natural Born Killers. Useiden ihmisten mielestä Wake Upin alkusäkeet kuulostavat samalta kuin Led Zeppelinin kappaleessa "Kashmir".

Kansitaide on kuuluisa kuva Thích Quảng Đứcista, vietnamilaisesta buddhalaisesta munkista, joka polttaa itsensä kuoliaaksi Saigonissa vuonna 1963. Munkki protestoi Vietnamin presidenttiä Ngô Đình Diệmia.

Kappaleet

Anger is a Gift -bonuslevyn kappaleet

Singlet
 "Killing in the Name" - 1993
 "Freedom" - 1994
 "Bombtrack" - 1994
 "Bullet in the Head" - 1994

Tekijät

Rage Against the Machine - tuottaja, taiteellinen johto
Zack de la Rocha  - laulu
Tom Morello  - kitara
Tim Commerford - basso
Brad Wilk  - rummut
Maynard James Keenan  - laulu (kappaleessa "Know Your Enemy")
Stephen Perkins - lyömäsoittimet (kappaleessa "Know Your Enemy")
Garth 'GGGarth' Richardson  - tuottaja, tekniikka

Stan Katayama - tekniikka
Craig Doubet - avustaja
Jeff Sheehan - avustaja
Bob Ludwig - masterointi
Midas - miksaus/tuotanto
Andy Wallace - miksaus
Steve Sisco - miksaus

Listasijoitukset

Aiheesta muualla 
 Valpasvuo, Ilkka: Rage Against the Machine. Desibeli.net 2002. 

Rage Against the Machinen albumit
Vuoden 1992 esikoisalbumit
Ron Jeremy

Ron Jeremy (oik. Ronald Jeremy Hyatt, s. 12. maaliskuuta 1953 Long Island, New York) on tunnettu amerikanjuutalainen pornotähti ja elokuvaohjaaja.

Hän on esiintynyt yli 2 000 pornoelokuvassa ja ohjannut yli 250 pornoelokuvaa.
 
Vuonna 2008 Ron Jeremy saapui Suomeen Turun Turkkusex-messuille. Ron Jeremy vieraili samalla kertaa suomalaisessa talk show'ssa nimeltä Maria! Ron Jeremy teki Suomen vierailun yhteydessä filmin Fucking in Finland. Ron palasi Suomeen 2011 ja tuomaroi Haluatko Pornotähdeksi -kilpailua.

Jeremylle tehtiin sydänleikkaus vuonna 2013.

Seksuaalirikossyytteet 
Kesäkuussa 2020 Jeremyä syytettiin kolmen naisen raiskaamisesta ja neljännen seksuaalisesta häirinnästä Los Angelesissa. Tapaukset ovat sattuneet vuosina 2014 ja 2017–2019. Vuoden 2014 väitetty raiskaus tapahtui Los Angelesissa sijaitsevassa asuinkiinteistössä ja vuosien 2017–2019 väitetyt tapaukset Länsi-Hollywoodissa sijaitsevassa baarissa. Uhrit ovat 25–46-vuotiaita.

Jo muutamaa vuotta aikaisemmin Jeremyä syytettiin häirinnästä, minkä johdosta häneltä on muun muassa kielletty pääsy pornoteollisuuden tapahtumiin. Erillisen vuoden 2016 tapauksen käsittelystä luovuttiin, koska siitä ei ollut tarpeeksi todisteita.
Ron Jeremyn syytelista on nyt kasvanut seitsemällä uudella syytteellä. Kaikkiaan häntä syytetään 67 rikoksesta. Rikoksista 35 on seksuaalirikoksia ja näistä 11 on raiskauksia. Uhreja tapauksissa on 23. Mikäli Jeremy todetaan syylliseksi, voi hän saada yli 330 vuoden tuomion.

Lähteet

Aiheesta muualla 

  

Yhdysvaltalaiset pornonäyttelijät
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Peter Crouch

Peter James Crouch (s. 30. tammikuuta 1981 Macclesfield, Cheshire) on englantilainen jalkapalloilija. Hän on Englannin maajoukkuehyökkääjä, joka on tunnettu pituudestaan ja komeista puskuistaan. Crouchin maajoukkueura alkoi vuonna 2005 ja jatkui kolmen peräkkäisen valmentajan (Sven-Göran Eriksson, Steve McLaren, Fabio Capello) aikakaudella vuoteen 2010 saakka. Kaikkiaan hän pelasi 42 maaottelua ja teki niissä 22 maalia. Crouch voitti maajoukkueen maalipörssin EM-kisojen 2008 karsinnoissa ja teki Englannin maajoukkuehistoriaa rikkomalla kymmenen maalin rajan yhden kalenterivuoden (2006) aikana.

Vuoden 2006 MM-kisojen aikaan Crouch tuli tunnetuksi robottimaisesta tuuletuksestaan. Hän saikin Englannin lehdistöltä lyhytaikaisen lempinimen "Stiff Pete" eli vapaasti käännettynä "Kanki-Pete". Yli kaksimetrinen (201 cm) Crouch pelasi kaudella 2008-2009 Portsmouth FC:ssa ja oli joukkueensa ylivoimaisesti paras maalintekijä.

Elokuussa 2009 Crouch palasi takaisin kasvattajaseuraansa Tottenhamiin. Siirtosumma oli arviolta noin 10 miljoonaa puntaa. Crouch teki Tottenhamin kanssa viiden vuoden mittaisen pelaajasopimuksen. Samalla hän palasi Harry Redknappin valmennuksen alaiseksi. Aikaisemmin Crouch on pelannut Redknappin valmennuksessa Southamptonissa ja Portsmouthissa.

Saavutukset 

 2003–2004 1. divisioonan (nykyinen Mestaruussarja, Englannin toiseksi ylin sarjataso) voittaja Norwich FC:n joukkueessa.

Lähteet 

Englantilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Kansleri

Kansleri on joissakin maissa käytetty korkean hallintovirkamiehen nimitys.

Antiikin Roomassa kanslerit (lat. cancellarii) istuivat oikeussalissa ristikon (cancelli) vieressä, joka erotti tuomarin ja neuvoston yleisöstä. Nimitys onkin käytössä monissa Rooman valtakunnan seuraajamaissa oikeusvirkamiesten nimityksenä. Sitä on käytetty myös anakronisesti muinaisen Kiinan ja Egyptin korkea-arvoisista virkamiehistä.

Saksassa ja Itävallassa liittokansleriksi kutsutaan valtion hallituksen puheenjohtajaa. Liittokanslerin valta ja tehtävät vastaavat monen maan pääministerin vastaavia. Hänellä on eniten valtaa koko maassa, mutta parlamentti voi antaa hänelle epäluottamuslauseen, jolloin hän eroaa.

Sveitsin liittokanslerin tehtävä on lähinnä hallinnollinen. Hänet valitsee parlamentti, ja hän johtaa liittokansliaa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa lordikansleri johtaa oikeuslaitosta ja oikeusministeriötä, ja oli ylähuoneen puhemies vuoteen 2006 saakka. Valtiovarainkansleri (Chancellor of the Exchequer) on Yhdistyneen kuningaskunnan valtiovarainministeri.

Suomessa oikeuskansleri valvoo virkamiesten ja viranomaisten toimien laillisuutta. Ruotsissa oikeuskansleri toimii hallinnon yleisenä asianajajana.

Monissa latinalaisen Amerikan maissa kansleriksi kutsutaan ulkoministeriä.

Kanslereita oli myös Ranskan, Tanskan ja Puola-Liettuan kuningaskunnissa, ja Venäjän keisarikunnassa kansleri oli korkein siviilivirkamies.

Yhdysvalloissa ainoa kansallisen tason kansleri on Smithsonian-instituutin kansleri, jota virkaa pitää hallussaan maan korkeimman oikeuden puheenjohtaja. Joissakin osavaltiossa nimitystä käytetään tietyistä tuomareista. Nimitystä käytetään myös joissakin yliopistoissa ja osavaltioiden opetusvirastoissa.

Katso myös
 yliopiston kansleri
 Saksan valtakunnankansleri
 ylikansleri, Galaktisen tasavallan valtion ja hallituksen keulakuva Tähtien sodassa

Lähteet

Hallinnon ammatit
Zita von Bourbon-Parma

Zita Bourbon-Parma (, 9. toukokuuta 1892  – 14. marraskuuta 1989) oli Itävalta-Unkarin viimeisen keisarin Kaarle I:n puoliso.  

Zitan synnyinnimi oli Zita Maria delle Grazie Adelgonda Micaela Raffaela Gabriella Giuseppina Antonia Luisa Agnese. Zita Bourbon, silloinen Parman prinsessa, syntyi Villa Pianoressa lähellä Luccaa Italiassa. Hänen isänsä oli Parman herttua Robert I. 

Zita meni naimisiin prinssi Kaarlen kanssa vuonna 1911. Seuraavana vuonna heille syntyi poikalapsi Otto von Habsburg.  

Itävalta-Unkari hajosi ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja perhe joutui maanpakoon. 11. marraskuuta 1918 Kaarle luopui kaikista tehtävistään valtion johdossa, muttei luopunut kruunustaan. Hän pakeni Sveitsiin ja yritti palata valtaan. Hän yritti kahdesti palata Unkarin kuninkaaksi, mutta valtionhoitaja Miklós Horthy suhtautui asiaan penseästi. Kaarle I kuoli keuhkokuumeeseen Portugalin Madeiralla vuonna 1922. Miehensä kuoleman jälkeen Zita pukeutui aina mustiin. Hän lähti Madeiralta ja asui ulkomailla muun muassa Ranskassa, Espanjassa, Belgiassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa. 

Zita asui vuodesta 1962 Sveitsissä entisessä fransiskaaniluostarissa. Zita oli aina ollut harras katolilainen. Hän kuoli 96-vuotiaana entisessä fransiskaaniluostarissa Zizersissä, Graubündenissä 14. marraskuuta 1989. Zita oli älykäs nainen ja piti yhteyttä muihin Euroopan kuningashuoneisiin. Hän puhui viittä eri kieltä. Hänet on haudattu Wieniin keisarilliseen kryptaan (die Kapuzinergruft), jossa lepäävät myös kaikki Habsburgien dynastian keisarit.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Itävallan kuninkaalliset
Vuonna 1892 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Tallinna–Paldiski-rata

Tallinna–Paldiski-rata () on Viron rataverkkoon kuuluva rataosuus. Se valmistui vuonna 1870 ja on alkuaan osa Paldiskista, Tallinnan ja Narvan kautta Pietariin kulkevaa rautatietä.

Viron rautatiet
Tallinnan liikenne
Kurt Kuhlmey

Kurt Kuhlmey (19. marraskuuta 1913 Insterburg – 30. huhtikuuta 1993 Bonn) oli suomalaisia Talin–Ihantalan taistelussa kesällä 1944 tukeneen osasto Kuhlmeyn komentaja. Kurt Kuhlmey oli kotoisin Itä-Preussista Insterburgista (nykyisin Tšernjahovsk Venäjän Kaliningradin alueella). Hän aloitti lentäjän uransa purjelentoa harrastamalla ja liittyi Luftwaffeen huhtikuussa 1934.

Toisen maailmansodan syttyessä Kuhlmey oli yliluutnantti. Hän palveli monilla eri alueilla, muun muassa Puolassa, Norjassa, taistelussa Britanniasta, Krimillä ja Kreetalla. Kesäkuussa 1944 everstiluutnantiksi ylennyt Kuhlmey tuli osastoineen auttamaan suomalaisia neuvostojoukkojen torjumisessa. Heinäkuussa 1944 Kuhlmey osastoineen siirrettiin Saksaan, jossa hän palveli toisen maailmansodan loppuun asti, yleten everstiksi.

Sodan jälkeen Kurt Kuhlmey jatkoi Länsi-Saksan ilmavoimien palveluksessa ja siirtyi eläkkeelle kenraalimajurina.

Hänen hautajaisiinsa oli tuotu suomalainen seppele.

Aiheesta muualla 
 
 Osasto Kuhlmey jatkosodassamme 
 

Bundeswehrin kenraalit
Saksalaiset toisen maailmansodan sotilaat
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1993 kuolleet
Ibrahim Rugova

Ibrahim Rugova (2. joulukuuta 1944 Cerrcë, Kosovo (tuolloin osa Jugoslaviaa) – 21. tammikuuta 2006, Pristina, Kosovo (tuolloin juridisesti osa Serbia ja Montenegroa, mutta YK:n hallinnassa)) oli kosovonalbanialainen poliitikko, joka toimi itsenäiseksi julistautuneen, mutta kansainvälisesti tunnustamattoman Kosovon presidenttinä vuodet 1992–2006. Hän kuoli vuonna 2006 keuhkosyöpään. 

Rugova oli keskeisiä henkilöitä Kosovon tulevaisuudesta käydyissä neuvotteluissa, joita Martti Ahtisaari johti. Rugovan seuraajaksi Kosovon presidenttinä valittiin Fatmir Sejdiu.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kosovon presidentit
Vuonna 1944 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Emmi Parviainen

Emmi Sofia Katariina Parviainen (s. 8. marraskuuta 1985 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.

Ura 

Teatterikorkeakoulussa opiskellut Parviainen valmistui vuonna 2013 teatteri­taiteen maisteriksi. Hän on näytellyt teatterissa, televisio­sarjoissa ja elo­kuvissa. Syys­kuusta 2004 helmi­kuuhun 2007 hän esiintyi Annika Sievisen roolissa MTV3:n saippua­sarjassa Salatut elämät. Parviainen on näytellyt myös sarjoissa Akkaa päälle (1996), Susi rajalla (2000) ja Mustan kissan kuja (2000). Kesällä 2007 Parviainen näytteli Karstulan kesä­teatterissa näytelmässä Emmauksen tiellä ja kesällä 2008 näytelmässä Siivoton juttu. Kevät­kaudella 2013 Parviainen näytteli nimi­roolin Kansallis­teatterin näytelmässä Eurydike.

Parviainen esiintyi sivu­rooleissa elo­kuvissa Esa ja Vesa – auringonlaskun ratsastajat (1994) ja Juoppohullun päiväkirja (2012). Syksyllä 2013 ensi-iltaan tulleessa elo­kuvassa Silmä­terä hän esitti pää­osan 25-vuotiaana Marjana. Joulu­kuussa 2014 ensi-iltansa saaneessa komedia­elo­kuvassa Eila, Rampe ja Likka hänellä on yhden pää­henkilön, Likan, rooli. Joulukuussa 2014 Parviainen valittiin yhdeksi vuoden 2015 nuorista Shooting Stars -näyttelijöistä, jotka esiteltiin elo­kuva-alalle Berliinin elo­kuva­juhlien yhteydessä helmi­kuussa 2015.

Yksityiselämä 

Parviainen on näyttelijä­sukua neljännessä polvessa: hänen vanhempansa ovat näytelmä­kirjailija Jussi Parviainen ja näyttelijä Sanna-Kaisa Palo. Äidin puolelta Parviaisen iso­vanhemmat ovat näyttelijät Ritva Valkama, jonka isä on Reino Valkama ja äiti Irja Nissinen, ja Pertti Palo, jonka vanhemmat ovat Tauno Palo ja Sylvi Palo.

Parviainen odotti esikoistaan elokuussa 2015.

Filmografia

Lähteet 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset muusikot
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Anu Koskinen

Anu Elina Koskinen (s. 12. helmikuuta 1973 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja teatteritaiteen tohtori, joka tunnetaan parhaiten Katja Vainion roolista MTV3:n televisiosarjassa Salatut elämät vuosina 1999–2003 ja 2004. Koskinen vieraili ohjelmassa maaliskuussa 2011 oltuaan poissa sarjasta kuusi vuotta, ja uudelleen maaliskuussa 2013, kun Katja Vainion sisko Jenni Vainio kuoli. Hän on esiintynyt myös vuoden 2006 Saippuaprinssi-elokuvassa.

Hän valmistui Teatterikorkeakoulusta ensin teatteritaiteen maisteriksi, ja myöhemmin hän väitteli itsensä teatteritaiteen tohtoriksi.

Filmografia

Lähteet 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt