Totaalinen sodankäynti

Totaalinen sodankäynti (myös totaalinen sota) on sodan muoto, jossa valtio mobilisoi kaikki olemassa olevat resurssinsa palvelemaan valtion sodankäyntiä tuhotakseen vihollisvaltion mahdollisuuden jatkaa sotaa. Omaksi sodankäynnin muodokseen sen käsittivät vasta 1800-luvun sotateoreetikot. Totaalinen sodankäynti sekoitetaan usein virheellisesti absoluuttisen sodankäynnin kanssa. 

Sosiologi Trutz von Trothan mukaan totaalinen sota liittää kaikki sitä käyvän valtion kansalaiset mukaan sodankäyntiin, vastaavasti sen kohteeksi joutuvat kaikki ”vihollisen” yhteisön edustajat. Tässä totalisoivassa suuntauksessa, joka vallitsee sotaa käyvän yhteisön sisä- ja ulkopuolella, piilee totaalisen sodan sisältämä joukkotuhon elementti. Kansainvälinen oikeus ei tunne totaalisen sodan käsitettä, vaan se on laitonta sodankäyntiä. Sotatoimien ulottaminen muihin kuin kansainvälisen oikeuden tunnustamiin sotilaallisiin kohteisiin rikkoo sodankäynnille asetettuja kansainvälisiä lakeja ja sopimuksia. 

Jo ennen 1900-lukua ihmiskunnan käymistä sodista saattoi tunnistaa totaalisen sodankäynnin piirteitä. Esimerkiksi historioitsija David Bell on esittänyt, että Napoleonin sodista muodostuva kokonaisuus oli ensimmäinen totaalinen sota. Myös Yhdysvaltojen sisällissodasta ja ensimmäisestä maailmansodasta on ajoittain puhuttu totaalisina sotina. Näiden sotien siviiliväestöihin kohdistunut taakka oli kuitenkin selvästi pienempi kuin toisessa maailmansodassa. Moni toiseen maailmansotaan osallistuneista valtioista siirtyi totaaliseen sodankäyntiin sodan laajetessa ja sen keston pitkittyessä.

Termi ja alkuperä

Totaalisen sodankäynnin käsite on termiä vanhempi. Monet sotateoreetikot käsittelivät ajatusta kokonaisen kansakunnan alistumisesta sodankäynnin tarpeisiin. Yrityksessään selittää Napoleonin sotien suuret uhrimäärät ja sotien poliittiset taustat preussilainen kenraali ja sotateoreetikko Carl von Clausewitz loi teorian absoluuttisesta sodankäynnistä, jonka mukaan sotaa käyvät kansat ajautuvat pitkän vihamielisen vuorovaikutussuhteen vuoksi lopulta moraalisesti rajoittamattomaan sotaan, joka koskettaa osapuolten kansojen koko olemassaolon kirjoa. Clausewitz näki absoluuttisen sodankäynnin olevan mahdotonta, sillä poliitikkojen ja kansojen luonteenomaiseen käytökseen kuuluu asettaa rajoja sodankäynnille.

Termin totaalinen sota lanseerasivat ranskalaiset siviilijohtajat ensimmäisen maailmansodan loppupuolella. He käyttivät termejä guerre totale ja guerre int´egrale puhuessaan tarpeesta mobilisoida Ranskan kaikki käytettävissä olevat resurssit sodan voittamiseksi. Saksalainen kirjailija Ernst Jünger käytti termiä total mobilization 1930. Kenraali Erich Ludendorff auttoi popularisoimaan käsitettä kirjallaan Der Totale Krieg vuonna 1936. Kirjassaan Ludendorff käsitteli ensimmäisestä maailmansodasta saatuja oppeja ja pohti, kuinka Saksan tulisi käydä seuraava suuri sotansa. Ludendorff totesi Clausewitzin opit teoreettisina välineinä aikansa palvelleiksi, vaikka osa hänen totaaliselle sodalle asettamistaan ehdoista olivat peräisin juuri Clausewitzilta. Joka tapauksessa Ludendorff näki menneen ajan ihanteen ”kunniallisesta sodasta” vanhentuneena. Sota ei enää ollut clausewitzilaisittain jatkoa politiikalle, vaan politiikan tuli nyt palvella sotaa.

Ludendorffin mukaan ensimmäinen maailmansota erosi menneestä sillä tavoin, että enää eivät taistelleet pelkästään armeijat, vaan sota vaikutti sitä käyvien kansojen jokaiseen jäseneen. Sotaa siis kävivät kansakunnat kokonaisuuksina sodan jokaisella tasolla. Tulevan totaalisen sodan vaatimuksiksi tulivat näin talouden ja siviiliväestön osallistuminen armeijoiden lisäksi. Siviiliväestön tahtoa tuli muokata propagandan keinoin ja politiikan kokonaisuutena tuli palvella sodankäynnin päämääriä. Ludendorff esitti myös, että sotaa johtaisi yksi henkilö, mieluiten sotilas, joka osaisi integroida totaalisen sodankäynnin mukanaan tuomat edut. Niin ikään Ludendorffin mukaan oli tärkeää, että totaalinen sota aloitettaisiin hyvissä ajoin ennen varsinaista sodan julistusta.

Totaalinen sota ilmiönä 

On olemassa myös toinen, selvempi ero vuoteen 1914. Sotivat kansakunnat ovat mukana kokonaisuuksina, eivät pelkästään sotilaat, vaan koko kansa, miehet, naiset ja lapset. Rintamat ovat kaikkialla. Juoksuhautoja kaivetaan kaupunkeihin ja niiden kaduille. Jokainen kylä on linnoitettu. Jokainen tie on suljettu. Etulinja kulkee tehtaiden halki. Työläiset ovat aseistautuneet erilaisilla aseilla, mutta samalla rohkeudella. Nämä ovat ne suuret ja merkitsevät erot siitä, minkä moni meistä koki taistelussa neljännesvuosisata sitten.Ote Winston Churchillin puheesta The Few, jonka hän piti Britannian parlamentissa 20. elokuuta 1940. 

Teoksessaan Das Zeitalter des totalen Kriegs, 1861–1945 (1999) saksalainen sotahistorioitsija Stig Förster tunnisti neljä totaalisen sodan elementtiä ilmentymineen: 

 Totaaliset tavoitteet: Vastustajan ehdoton antautuminen, vastustajan valtion tai -kansakunnan täydellinen alistaminen, tuhoamisen periaate.
 Totaaliset keinot: Piittaamattomuus kansainvälisestä lainsäädännöstä sekä tavanomaisista moraalisista velvoitteista, kaikkien sotilaallisten keinojen vastuuton käyttö vastustajaa kohtaan.
 Totaalinen mobilisointi: Valtion, yhteiskunnan ja talouden voimavarojen alistaminen ainoastaan sodankäyntiä varten. 
 Totaalinen kontrolli: Kaiken julkisen ja yksityisen elämän keskitetty organisointi ja tavoitteellinen ohjaus sodankäynnin nimissä.

Kaikki neljä kohtaa ilmentävät sotilaan ja siviilin välillä olevan eron heikkenemistä. Siviiliväestöstä muodostuu sodankäynnille olennainen selkäranka, näin samalla heistä tulee myös sodankäynnin kohde.

Katso myös
Absoluuttinen sodankäynti
Defaitismi
Kotirintama

Lähteet

Viitteet

Sodankäynti
Sodankäynnin strategia