Turkin historia

Turkin historia alkaa 100 000 vuoden ikäisistä arkeologisista löydöistä. Maata ovat hallinneet vuoron perään monet eri kansat. Turkin historia on osa laajempaa Välimeren alueen menneisyyttä. Antiikin Kreikan ja Rooman valtakunnan historia on suurelta osin myös Turkin historiaa.

Esihistoriallinen aika 100 000–2 000 eaa. 

Anatoliasta on löydetty hyvin vanhaa paikoillaan ollutta metsästäjä-keräilijöiden asutusta ajalta noin 9000 eaa., jolloin rakennettiin vanhin tunnettu kivitemppeli – pyöreä kivipilarien kannattama rakennelma.

Niin sanotulta PPNB-ajalta on löydetty Nevali Corista poltetuja savipatsaita. Tämä enteli saviastioiden keksimistä.

Pitkään neoliittiselta kaudella asutusta Çayönüsta (Cayönü Tepesi) 7200–6600 eaa. on löydetty merkkejä varhaisesta sian kesyttämisestä ja monia varhaisia viljakasveja on jäljitetty Cayonun läheistyyteen. 

Tähän Taurusvuorten juurella ja Tigriin latvoilla sijaitsevaan paikkaan näyttää liittyvän myös varhaiset poltetut saviastiat eli keramiikka ja kupari.

Suurimman osan nykyisestä Turkista muodostava Anatolian niemimaa (joka tunnetaan myös nimellä Vähä-Aasia) on yksi maailman vanhimmista jatkuvasti asutetuista alueista, sillä se sijaitsee Aasian ja Euroopan risteyskohdassa. 
Kaakkois- ja Etelä-Turkissa oli kivikaudella varhaiseen maanviljelyn ja karjanhoidon keksimiseen ja leviämiseen liittyviä niin sanottuja neoliittisia kyliä, joista Çatal Hüyük (keraaminen neoliittinen) oli huomattavan suuri. Muita arkeologien löytämiä varhaisia maanviljelykyliä olivat Çayönü (esikeraaminen neoliittinen A–keraaminen neoliittinen), Nevali Cori (esikeraaminen neoliittinen B), Hacilar (keraaminen neoliittinen), Göbekli Tepe (esikeraaminen neoliittinen A) ja Mersin, jotka kuulunevat maailman vanhimpien ihmisasutuskeskusten joukkoon. Asutus Troijassa alkoi neoliittikaudella ja jatkui rautakaudelle. Kirjoitetun historian aikana anatolialaiset ovat puhuneet indoeurooppalaisia, seemiläisiä, eteläkaukasialaisia ja turkkilaisia kieliä sekä lisäksi useita alkuperältään tuntemattomia kieliä. Indoeurooppalaisten heetin ja luuvin kielten vanhuuden perusteella jotkut tutkijat ovat esittäneet Anatoliaa indoeurooppalaisen kielikunnan hypoteettiseksi alkukodiksi.

Antiikki 
Alueen ensimmäisen merkittävän valtakunnan muodostivat heettiläiset, 1700–1200-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Myöhemmin hallitsivat fryygialaiset, indoeurooppalainen kansa, kunnes kimmerialaiset tuhosivat heidän valtakuntansa 600-luvulla eaa. Vuonna 330 Rooman keisari Konstantinus Suuri valitsi Byzantionin Rooman valtakunnan uudeksi pääkaupungiksi ja nimesi sen uudelleen Konstantinopoliksi (nykyisin İstanbul). Länsi-Rooman sortumisen jälkeen kaupungista tuli Itä-Rooman eli Bysantin valtakunnan keskus.

Turkkilaiset ja osmanien valtakunta 

Seldžukkien dynastia oli Oğuz-turkkilaisten Kınık-heimon haara, joka 800-luvulla eli islamilaisen maailman reunalla, Kaspianmeren ja Araljärven pohjoispuolella Oğuz-liiton Yabghun suurkaanikunnassa. 900-luvulta alkaen seldžukit muuttivat kotialueeltaan Anatolian itäosiin.

Kun turkkilaiset olivat voittaneet Bysantin valtakunnan Manzikertin taistelussa vuonna 1071 he alkoivat hylätä paimentolaisjuuriaan, saivat pysyvämmän roolin Anatoliassa ja synnyttivät Seldžukkien valtakunnan. Valtakunta ei kuitenkaan kestänyt pitkään, sillä vuoteen 1243 mennessä mongolit olivat voittaneet seldžukkiarmeijat, ja hiljalleen valtakunnan mahti hiipui. Seldžukkien vanavedessä Osman I:n hallitsema pieni turkkilainen ruhtinaskunta kehittyi osmanien valtakunnaksi ja täytti romahtaneiden seldžukkien ja bysanttilaisten jättämän tyhjiön. Jo 1300-luvulla osmannien valtakuntaan kuului suurin osa sekä Anatoliasta että Balkanin niemimaasta. Bysantti pysyi kuitenkin itsenäisenä pienvaltiona vuoteen 1453 saakka, jolloin osmanit valloittivat loputkin siitä ja tekivät sen pääkaupungista, Konstantinopolista, oman pääkaupunkinsa, jonka nimeksi tuli Istanbul.

Osmanien valtakunta oli 623-vuotisen historiansa aikana vuorovaikutuksessa niin itäiseen kuin läntiseenkin maailmaan. 1500- ja 1600-luvuilla se kuului maailman voimakkaampiin poliittisiin entiteetteihin, ja joutui usein törmäyskurssille Itä-Euroopan valtioiden kanssa hankkiessaan tasaisesti lisää alueita Balkanilta ja Puola-Liettuan eteläosista.

Valtakunta kuitenkin heikkeni 1800-luvulla, ja sen alue pieneni. Ensin siitä itsenäistyi Kreikka, myöhemmin Romania, Bulgaria ja Serbia, ja lisäksi se menetti Pohjois-Afrikassa sijainneet alueensa eurooppalaisille siirtomaavalloille. Myös Venäjä kävi monta sotaa Turkkia vastaan ja tavoitteli Konstantinopolinkin valloitusta. Turkkia nimitettiinkin Euroopan sairaaksi mieheksi.

Nuorturkkilaiset tekivät vallankumouksen 24. heinäkuuta 1908. He erottivat sulttaani Abd-ul-Hamid II:n seuraavana vuonna 27. huhtikuuta 1909. Uudeksi sulttaaniksi nousi Mehmed V. Vuosina 1911–1912 käydyssä Italian–Turkin sodassa Turkki menetti Libyan Italialle. Vuosina 1912–1913 käydyissä Balkanin sodissa Turkki menetti suurimman osan jäljellä olleista Euroopan-puoleisista alueistaan Kreikalle, Bulgarialle ja Serbialle, ja samalla myös Albania itsenäistyi. Vuosia kestäneen taantumisen jälkeen valtakunta liittyi ensimmäiseen maailmansotaan vuonna 1914 solmittuaan 2. elokuuta 1914 Osmanien valtakunnan ja Saksan keisarikunnan liittosopimuksen – sotaan, jonka se lopulta hävisi. Sodan jälkeen voitokkaat ympärysvallat alkoivat jakaa Osmanien valtakuntaa Sèvresin sopimuksen mukaisesti. Vuosina 1915–1917 Osmanien valtakunnan hallitus tappoi ja pakkosiirsi satoja tuhansia–yli miljoona armenialaista armenialaisten kansanmurhassa sekä lukuisia assyrialaisia assyrialaisten kansanmurhassa. Turkki irtautui maailmansodasta solmimalla ympärysvaltojen kanssa Mudroksen aselevon 31. lokakuuta 1918. Se merkitsi Turkin antautumista.

Tasavallan aika 
Antautuminen maailmansodassa lokakuussa 1918 ja Sèvresin sopimus elokuussa 1920 merkitsivät ympärysvaltojen miehitystä Istanbulissa ja İzmirissä. Miehitys antoi nuorturkkilaiselle liikkeelle lisää voimaa ja kannatusta turkkilaisten keskuudessa. Mustafa Kemal Paššan, Gallipolin taistelussa kunnostautuneen sotilaskomentajan, johdolla käytiin Turkin itsenäisyyssota, jonka tarkoituksena oli Sèvresin sopimuksen ehtojen kumoaminen. 18. syyskuuta 1922 mennessä miehitysarmeijat oli karkotettu, ja maahan syntyi uusi turkkilainen valtio. Vastaperustettu parlamentti lakkautti 1. marraskuuta 1922 muodollisesti sultanaatin ja lopetti samalla Osmanien valtakunnan 623 vuoden mittaisen valtakauden. Lausannen sopimus vuonna 1923 johti vastamuodostetun Turkin tasavallan suvereenisuuden tunnustamiseen osmanien valtakunnan seuraajavaltiona. Tasavalta julistettiin virallisesti syntyneeksi 29. lokakuuta 1923 uudessa pääkaupungissa Ankarassa.

Kreikka pyrki hyötymään Turkin sekavasta tilanteesta. Versaillesissa käydyissä ensimmäisen maailmansodan rauhanneuvotteluissa kreikkalaisilla oli suuria aluevaatimuksia, varsinkin niistä Turkin alueista, joiden väestö oli kreikkalaista. Se saikin Sèvresin rauhassa Smyrnan (nyk. İzmirin) seudun, Egeanmeren saaria ja Itä-Traakian. Turkki menetti myös maan arabiankielisiä itäosia, jotka annettiin Britannian ja Ranskan mandaattialueiksi.

Kreikassa riemuittiin, että on syntynyt ”uusi Kreikka kahdelle mantereelle ja viiden meren rannoille”. Alueensa laajentamiseksi Kreikka aloitti hyökkäyksen Turkkia vastaan Smyrnassa. Tilanne muuttui kuitenkin nopeasti Turkin itsenäisyyssodan sytyttyä toukokuussa 1919, sillä se menestyi taisteluissa Kreikkaa paremmin. Kolme vuotta myöhemmin Kreikka evakuoi armeijansa Smyrnasta, ja Turkki aloitti syyskuussa 1922 kaupungin ryöstämisen ja kristityn väestön surmaamisen, joka vaati 30 000 ihmisen hengen. Lausannen rauhansopimus 1923 palautti Turkille ne alueet, jotka Sèvresin rauhassa olivat joutuneet Kreikalle. Näillä seuduilla vanhastaan asunut kreikkalaisväestö joutui suurimmaksi osaksi Kreikan ja Turkin väestönvaihdossa: Kreikasta Turkkiin siirtyi 400 000 muslimia ja Vähästä-Aasiasta Kreikkaan lähes 1,1 miljoonaa kristittyä.

Kun Kemal Pašša oli noussut tasavallan ensimmäiseksi presidentiksi, hän aloitti useita radikaaleja uudistuksia perustaakseen uuden maallisen Turkin sen osmanimenneisyyden jäänteistä. Sukunimilain mukaisesti Turkin parlamentti antoi Mustafa Kemalille vuonna 1934 kunnianimen "Atatürk" (Turkkilaisten isä). Atatürkin jäädessä lapsettomaksi ei nimellä ole täten ollut toista kantajaa.

Ulkopolitiikka
Turkki liittyi toiseen maailmansotaan liittoutuneiden puolelle sodan loppuvaiheissa seremoniallisena eleenä. Maasta tuli Yhdistyneiden kansakuntien jäsen vuonna 1945. Vuonna 1947 Yhdysvallat julisti ottavansa käyttöönsä Trumanin opin, kun Neuvostoliitto oli vaatinut sotilastukikohtia Turkin salmista ja kreikkalaiset olivat joutuneet vaikeuksiin yrittäessään kukistaa kommunisteja sisällissodassa. Opissa tuotiin julki Yhdysvaltojen aikeet taata Turkin ja Kreikan turvallisuus, ja tuloksena oli suurimittainen sotilaallinen ja taloudellinen tuki.

Kun Turkki oli osallistunut Yhdistyneiden kansakuntien joukkojen kanssa Korean sotaan, maa liittyi vuonna 1952 Natoon. Maasta tuli Välimerellä suojamuuri Neuvostoliittoa vastaan. Läheinen liitoutuminen Yhdysvaltojen kanssa aiheutti kuitenkin protestointia turkkilaisten keskuudessa. Kuuban ohjuskriisin ratkaisuneuvotteluissa 1962–1963 Yhdysvallat lupasi Neuvostoliitolle, että se poistaa Turkista Jupiter-ohjuksensa. Turkille luvattiin, että tilalle tulee sukellusveneisiin sijoitettuja Polaris-ohjuksia. Turkki paheksui silti sitä, että supervallat sopivat asian kuulematta Turkkia.

Kypros oli 1960-luvulla pitkällisten poliittisten väkivaltaisuuksien kourissa. Saaren kreikkalaiset ja turkkilaiset ajautuivat vuonna 1963 sisällissotaan, ja Turkki alkoi pyrkiä Kyproksen kahtiajakamiseen. Kreikan sotilasjuntta tuki Kyproksella vuoden 1974 vallankaappausyritystä. Tällöin Turkki katsoi tilanteen vaativan sotilasoperaatiota, jonka seurauksena saarelle syntyi vuonna 1975 separatistinen, vain Turkin tunnustama Pohjois-Kyproksen turkkilainen tasavalta, joka julistautui vuonna 1983 itsenäiseksi valtioksi.

Monipuoluejärjestelmä ja sotilasvallankaappauksia 
Yksipuoluejärjestelmän aikakauden päätyttyä vuonna 1945 maahan syntyi monipuoluejärjestelmä, joka kuitenkin kärsi seuraavien vuosikymmenten aikana jännitteistä. 13. toukokuuta 1950 järjestetyissä parlamenttivaaleissa oppositiopuolue demokraattinen puolue sai vaalivoiton ja lähes 85 % parlamentin paikoista. Reilua viikkoa myöhemmin 22. toukokuuta puolueen johtaja Celal Bayar valittiin presidentiksi.

Oikeisto- ja vasemmistoryhmien välisistä kahnauksista johtunut poliittinen epävakaus 1960–1980-luvuilla synnytti useita vallankaappauksia vuosina 1960, 1971, 1980. Lisäksi islamistinen pääministeri Necmettin Erbakan pakotettiin eroamaan "postmodernissa vallankaappauksessa" vuonna 1997. Turkin talouden 1980-luvulla alkanut vapautuminen muutti maan näkymiä; seuraavia vuosikymmeniä leimasivat peräkkäiset voimakkaan talouskasvun kaudet ja kriisit.

Turkin kaakkoinen rajaseutu on vuosikymmenien ajan ollut levoton, koska alueen kurdiväestö on vaatinut itsehallintoa tai itsenäistä Kurdistania. Jyrkimmin asiaa on ajanut Kurdistanin työväenpuolue, joka on luokiteltu terroristijärjestöksi. Sen johtaja Abdullah Öcalan on ollut vangittuna vuodesta 1999.

Vuonna 1987 Turkki haki EU:n jäsenyyttä.

Vuonna 1999 maanjäristys Izmitissä surmasi 17 000 henkeä.

Turkin politiikan näkyvimpiä vaikuttajia olivat sosiaalidemokraatti Bulent Ecevit, joka toimi viisi kertaa Turkin pääministerinä neljän vuosikymmenen aikana vuosien 1974-2002 välillä sekä Ecevitin poliittinen kiistakumppani, konservatiivi Suleyman Demirel, joka vaikutti Turkin politiikassa viidellä vuosikymmenellä ollen seitsemän kertaa maan pääministeri vuosien 1964-1993 välillä sekä presidentti vuosina 1993-2000.

Recep Tayyip Erdoğanin hallintokausi 

Talousvaikeudet johtivat uusiin vaaleihin vuonna 2002. Nissä nousi valtaan kansalliskonservatiivinen, islamilaine mutta EU-jäsenyyttä kannattava Oikeus- ja kehityspuolue AKP.

Vuonna 2003 noin 60 ihmistä kuoli pommi-iskuissa Istanbulissa.  Nämä Al-Qaidan tekemät iskut kohdistuivat juutalaisiin.

Turkki aloitti 2005 neuvottelut Euroopan unionin kanssa Turkin liittymisestä unioniin.

Presidentti Ahmet Necdet Sezerin virkakausi päättyi 2007, jolloin maalle oli tarkoitus valita uusi presidentti. Hallitseva AKP-puolue asetti ehdolle ulkoministeri Abdullah Gülin, joka ei ensimmäisellä kierroksella saanut tarvittavaa enemmistöä. Gülin ehdokkuus sai opposition marssimaan ulos parlamentista. Häntä vastaan ja sekulaarisen Turkin puolesta järjestettiin miljoonan marssijan joukkomielenosoitus. Turkin asevoimien pääesikunnan päällikkö kenraali Yaşar Büyükanıt ilmaisi 27. huhtikuuta toiveensa, että presidentin pitäisi olla koko sydämestään uskollinen tasavallan periaatteille. Ensimmäisessä presidenttiäänestyksessä paikalla oli 361 edustajaa, joista 357 kannatti Gülia. Korkein oikeus kuitenkin tuomitsi äänestyksen, koska lain mukaan paikalla pitää olla 367 edustajaa. Poliittisen kriisin ratkaisemiseksi parlamentti päätti yksimielisesti järjestää vaalit 22. heinäkuuta, neljä kuukautta etuajassa. Parlamentti yritti myös perustuslainmuutoksella muuttaa presidentin suoralla kansanvaalilla valittavaksi, mutta presidentti Sezer esti veto-oikeudellaan muutoksen, jota piti tarpeettomana ja parlamentarismin vastaisena. Seuranneissa parlamenttivaaleissa hallitseva AKP sai lähes 47 prosenttia äänistä, 13 prosenttiyksikköä enemmän kuin edellisissä, ja määräenemmistön.

Turkki pyrki tukemaan Euroopaan muslimeja ja sen suhteet Israeliin huononivat. Maa tuki sunnikapinallisia Syyrian sisällissodassa. Se myös pyrki toimimaan Syyrian kurdeja vastaan.

Turkkia vuodesta 2002 tosiasiallisesti johtanut ja pääministerinä vuodesta 2003 toiminut  AKP:n johtaja Recep Tayyip Erdoğan valittiin elokuussa 2014 presidentiksi maan ensimmäisissä suorissa presidentinvaaleissa. Erdoganin aikana AKP hyväksytti vuonna 2017 kansanäänestyksellä uuden perustuslain, joka muutti maan presidenttijohtoiseksi. Osa uuden perustuslain vastustajista oli yrittänyt heinäkuussa vuonna 2016 vallankaappausta ja tämä vallankaappausyritys antoi presidentille syyn toteuttaa hallinnossa suuria  puhdistuksia erottamalla johtopaikoilta hallintonsa kriitikkoja.. 

Opposition mukaan Erdogan lisäsi valtaansa sananvapauden ja kansalaisyhteiskunnan kustannuksella. 

EU vastusti Erdoganin itsevaltaisina pitämiään pyrkimyksiä  . Erdogan pyrki luomaan hyvät välit Trumpiin ja Putiniinkin  Mutta samalla Turkki etääntyi Euroopasta.

Huhtikuussa 2018 presidentti Erdogan ilmoitti, että maan presidentin- ja parlamenttivaalit järjestetään ennenaikaisesti kesäkuussa 2018. Edellisenä vuonna kansanäänestyksessä niukasti hyväksytty presidentin valtaa lisäävä perustuslain uudistus astuisi myös voimaan ennenaikaisesti vaalien jälkeen. Kesäkuun 2018 parlamenttivaaleihien oppositio muodosti yhteisen vaaliliiton haastaakseen presidentti Recep Tayyip Erdoğanin. jonka vastustaminen oli oppositiota yli ideologisten jakolinjojen yhdistävä asia. Opposition vaaliliitossa olivat Turkin suurin oppositiopuolue, sekulaari ja tasavaltalainen CHP, islamilais-vanhoillinen Saadet ja kansallismielinen IYI-puolue. Sitä tuki myös pieni keskustaoikeistolainen DP. Kurdipuolue HDP ei kuulunut oppositon vaaliliittoon. HDP pääsi ensi kertaa parlamenttiin vuonna 2015, jolloin se onnistui keräämään ääniä paitsi kurdeilta, myös vähemmistöjä ja feminismiä korostavalla politiikallaan. Toisella puolella oli presidentti Erdoganin AKP ja sen liittolainen äärioikeistolainen MHP. Äänikynnys parlamenttiin oli 10 prosenttia.Turkin presidentinvaaleissa kesäkuussa 2018 presidentti Recep Tayyip Erdoğan voitti ja voimaan astui perustuslain uudistus, joka lisäsi huomattavasti presidentin valtaa. Samassa yhteydessä pidetyissä parlamenttivaaleissa hallitseva puolue, Erdoganin AKP sai liittolaisineen parlamenttiin enemmistön.

Turkin joukot tunkeutuivat Syyrian kurdialueelle vuonna 2019. Syynä tähän oli se, että Turkki sanoi Syyrian kurdien tukevan Turkin kurdikapinallisia. Talous kasvoi Erdoganin aikana alussa nopeasti. Kasvu hiipui vuosina 2018-2019. Vuonna 2019 opposition edustaja voitti  Istanbulin pormasterinvaaleissa. Hallituspuolue piti voittoa väärennettynä, ja vaati uusintavaalit. Nämä järjestettiin, ja opposition Ekrem Imamoğlu voitti vaaleissa vielä enemmän. Tämän kaosittiin enteilevän mahdollista AKP:n heikentymistä koko maassa.

Vuosia jatkuneen Syyrian sisällissodan seurauksena Turkkiin on paennut yli kaksi miljoonaa syyrialaispakolaista. Syyrian sisällissodassa Turkki on tukenut presidentti Bashar al-Assadin hallintoa vastaan taistelevia kapinallisia ja Venäjä on tukenut al-Assadin hallintoa. Marraskuussa 2015 Turkki ampui alas venäläisen hävittäjäkoneen ja maiden välit kiristyivät äärimmilleen. Kesästä 2016 lähtien välit taas lämpenivät tämän maiden keskinäiset suhteet jäädyttäneen tapahtuman jäädessä taka-alallee. Maiden välien taas lämmettyä Turkki tilasi heinäkuussa 2019 Venäjältä pitkän matkan paikallisten ilmaohjusten torjuntajärjestelmän, mikä puolestaan kiristi Turkin suhteita Nato-liittolaiseen Yhdysvaltoihin. Maaliskuussa 2020 Venäjä ja Turkki sopivat tulitauosta Syyrian Idlibissä. Syyrian hallituksen joukot olivat edenneet Venäjän ilmapommitusten tuella Turkin tukemien Syyrian kapinallisten viimeisellä vahvalla alueella Idlibissä koko alkuvuoden 2020. Turkki ja Syyria kävivät hetken alueella avointa sotaa, kun Turkki kosti kolonnaansa vastaan tehdyn tuhoisan iskun, jossa kuoli virallisten tietojen mukaan 34 turkkilaista sotilasta. Tulitauon lisäksi sovittiin myös, että Idlibin lävitse kulkevalle M4-moottoritielle tulee yhteensä 12 kilometriä leveä suojavyöhyke. Venäjän ja Turkin joukot alkavat sopimuksen mukaan valvoa osaa moottoritiestä yhdessä.

Aikajana Turkin historiasta.
1071:Manzikertin taistelu jossa seldžukit voittavat Bysantin armeijassa ja osmaanit pysyvän valta-aseman Anatoliassa
1290-luku: Osman I perustaa Ottomaanisen valtakunnan
1361: Osmaanit valloitavat Adrianopoliksen kaupungin josta tehtiin  Ottomaanisen valtakunnan pääkaupunki
1389: Kosovo Poljen taistelu jossa Ottomaanien valtakunta voittaa Serbian.
1402: Timur Lenk valloittaa Ankaran ja sulttaani Bayezid I joutuu  mongolien vangiksi.
1453: Sulttaani Mehmet II valloittaa Konstantinopolin 
1461: Bysantti kaattuu kun ottomaanit valloittavat Trabzonin
1480: Osmmanit valtavat Otranton kaupungin Italiassa mutta vetäytyvät pois kun Mehmet II kuolee
1517: Osmanit valtaavat Mekan ja Egyptin. Kalifaatti siirtyy Konstantinopoliin
1520-1566: Suleyman I Suuren valtakausi; Osmanit nousevat maihin Intiassa ja Unkari liitettän osaksi Ottomaanista valtakuntaa. 
1529: Wienin ensimmäienn piiritys
1571: Osmanit valloittavat Kyproksen saaren Venetsialta 
1683: Wienin toinen piiritys
1699: Karlowitzin rauha solmitaan Ottomaanisen valtakunnan ja Habsburgin valtakunnan välillä. 
1798-1801: Napoleon valloittaa Egyptiä
1805: Konstantinopoli tunnustaa albanialaisen Muhammad Alin dynastina vallan Egyptissä
1839: Tanzimat uudistuskausi alkaa 
1865: Uudistuskausi jatkuu ja nuor-osmaanilainen liike perustetaan
1876: Ensimmäinen perustuslaki tulee voimaan Ottomaanien valtakunnassa
1878: Sulttaani Abd-ul-Hamid II kumoaa vuoden 1876 perustuslain ja hajottaa Ottomaanien valtakunnan parlamentin. 
1877-1878: Venäjän ja Turkin välinen sota
1889: Nuorturkkilainen liike perustetaan joka vastustaa sultaanin valtaa
1894-1896: Itä-Anatoliassa puhkeaa armenialaiskapinoita sulttaaninhallintoa vastaan
1908: Nuorturkkilainen vallankaappaus joka aloittaa perustuslaillisen kauden. Ottomaanien valtakunnan parlamentti kokoontuu uudestaan
1912-1913: Balkanin sodat jossa Ottomaanien valtakunta menettää alueita Balkanilla
1914: Ottomaanien valtakunta liittyy Saksan ja Itävalta-Unkarin rinnalle ensimmäisessä maailmansodassa
1915: Armenialaisten pakkosiirrot alkavat Itä-Anatoliassa
1918: Ottomaanien valtakunta häviää esimmäisen maailmansodan Mudroksen aselepo liittoutuneiden kanssa astuu voimaan. Nuorturkkilainen johto pakenee maasta
1918-1922: Liittoutuneet miehittävät  Konstantinopolia. Kreikka hyökkää Anatoliaan
1919:Mustafa Kemalista tulee turkkilaisen vastarinnan johtohahmo.
 1920: Sevresim rauhansopimus astuu voimaan ja  Ottomaanien valtakunta pilkotaan liittoutuneiden kesken.Kansankokous eli parlamenttti kokoontuu Ankarassa
 1922: Mustafa Kemalin johtama vastarintaliike voittaa Kreikan armeijan Anatoliassa ja sulttaanikunta lakkautetaan
1923: Lausannen rauhansopimus luo perustan nykyiselle Turkin. Turkin tasavalta perustetaan ja Mustafa Kemal Atatürkista tulee Turkin ensimmäinen presidentti
1923-1925: Tasavaltalainen kansanpuolue perustetaan ja Turkista tulee yhdenpuolueen tasavalta
1924: Ensimmäinen monipuoluekokeilu jää lyhyeksi . Tasavallan ensimmäinen perustuslaki astuu voimaan
1924-1925: Kalifaatti lakkautetaan ja uskonto ja valtio erotetaan toisistaan. Islamilaiset veljeskunnat kieletään
1925: Kurdikapina .Hätätilaki astuu voimaan
1926: Turkki ja Britannia sopivat Irakin ja Turkin välisestä rajasta
1928:Arabialainen kirjaimisto korvataan latinalaisilla
 1930: Toinen monopuoluekokeilu jää lyhyeksi . Konstantinopolin nimi muutetaan Istanbuliksi
1930-luku: Useita kurdikapinoita 
1934: Naiset saavat äänioikeuden valtakunnallisissa vaaleissa
1938: Mustafa Kemal Ataturk kuolee ja İsmet İnönüstä tulee tasavallan 2. presidentti
1939:Hatayan vapaavaltio liitetään osaksi Turkkia kansanäänesytkellä 
1945: Turkki julistaa sodan Saksalle ja Japanille ja siitä tulee Yhdistyneiden kansakuntien perustajajäsen . Turkki siirtyy monipuoluejärjestelmään
1946: Ensimmäiset monipuoluevaalit
1949: Turkki liittyy osaksi Euroopan neuvostoa. 
1950: Ensimmäiset monipuoluevaalit voittaa Demokraattinen puolue presidentiksi tulee Celal Bayar ja pääministeriksi Adnan Menderes. 
1952: Turkki liittyy Pohjois-Atlantin puolustusliittoon
 1955: Turkki sekaantuu Kyproksen konfliktiin . Kreikkalaisvastaisia mellakoita Istanbulissa 6.-7. syyskuuta
1959: Turkki hakee Euroopan yhteisön jäsenyyttä
 1960: Sotiasvallankaappaus. Demokraattinen puolue lakkautetaan ja   Adnan Menderes joutuu oikeuteen ja tuomitaan kuolemaan.
1971: Sotiasvallankaappaus
 1974: Kreikan sotilasjuntta tukee vallankaappausta Kyproksella ja Turkin joukot miehittävät saaren pohjoisosan
1978: Kurdistanin työväenpuolue perustetaan
1977-1980: Talouskriisi ja poliittinen väkivalta leviää katutasolle
 1980: Sotiasvallankaappaus 
 1982: Uusi perustuslaki astuu voimaan
1983: Siviilihallinto palautetaan ja Turgut Özalin Isänmaapuolue voittaa vaalit
 1984: Kurdistanin työnväenpuolue aloittaa aseellisen taistelun Turkin valtiota vastaan
 1987: Sotiasvallankaappaus, Turkki hakee Euroopan yhteisön jäsenyyttä
1989: Turkin  Euroopan yhteisön jäsenyyshakemus hylätään. Turgut Özalista tulee presidentti kun kenraali Kenan Evren luopuu vallasta
1990: Turkki tukee Kuwaitin vapautusta Persianlahden sodassa
1991:Kurdinkieli sallitaan julkisilla paikoilla
1994: Necmettin Erbakanin johtama Hyvinvointipuolue voittaa paikallisvaalit
1995:  Hyvinvointipuolue voittaa parlamenttivaalit ja nousee suurimmaksi puolueeksi
1996: Hyvinvointipuolue muodostaa koalitiohallituksen
 1997: Postmoderni vallankaappaus pakottaa Necmettin Erbakanin johtama Hyvinvointipuolueen vallasta. Euroopan unioni hylkää Euroopan unionin jäsenyyshakemuksen Luxemburgin kokouksessa
1999:  Kurdistanin työnväenpuolueen johtaja Abdullah Öcalann pidätetään Keniassa ja tuodaan Turkkiin. Turkki hyväksytään Euroopan unionin jäsenehdokkaaksi Helsingin huippukokouksessa
2001: Talouskriisi
2002: Oikeus ja kehitys -puolue (AKP) voittaa parlamenttivaalit
 2003: Turkki ei salli Yhdysvaltain joukkojen hyökkäystä Irakiin Turkin maaperältä
2004: Euroopan komissio aloittaa Turkin Euroopan unionin jäsenyyshakemuyksen
2005: Tukin Euroopan jäsenyysneuvottelut aloitetaan. 
2006: Kiista Kyproksen asemasta jäädyttää Turkin Euroopan unionin jäsenyysneuvottelut
2016:Vallankaappausyritys

Lähteet 

Andre, Wink: Al Hind: The Making of the Indo Islamic World, Vol. 1, Early Medieval India and the Expansion of Islam, 7th-11th Centuries. Brill Academic Publishers, 1990. ISBN 90-04-09249-8. 
Cyril, Mango: The Oxford History of Byzantium. Oxford University Press, USA, 2002. ISBN 0-19-814098-3. 
Patrick, Kinross: The Ottoman Centuries: The Rise and Fall of the Turkish Empire. Morrow, 1977. ISBN 0-688-03093-9. 
Stanford, Jay Shaw & Kural Shaw, Ezel: History of the Ottoman Empire and Modern Turkey. Cambridge University Press, 1977. ISBN 0-521-29163-1. 
Mango, Andrew: Ataturk. Overlook, 2000. ISBN 1-58567-011-1. 
 Erik Jan Zürcher: Turkey: A Modern History, s. 288. I. B. Tauris & Co, 2004. ISBN 0857730541.

Viitteet

Aiheesta muualla