joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hans Fromm

Hans Fromm (26. toukokuuta 1919 Berliini Saksa – 25. kesäkuuta 2008 Ottobrunn) oli akateemikko ja saksalaisen filologian ja fennougristiikan professori.

Opiskeltuaan Berliinin yliopistossa Fromm väitteli 1946 Tübingenin yliopistossa tohtoriksi. Fromm opetti Turun yliopistossa vuodesta 1952 germaanisen filologian lehtorina ja professorina. Kunniatohtorin arvon hän sai 1969, jolloin hän oli jo siirtynyt Münchenin Ludwig Maximilian -yliopistoon professoriksi. Hän jäi sieltä eläkkeelle 1987.

Fromm käänsi vaimonsa Lore Frommin kanssa Kalevalan saksaksi ja kirjoitti siihen kommentaarin 1967.

Palkinnot ja tunnustukset
akateemikko, Suomen Akatemia 1990
Kunniatohtori, Turun yliopisto 1969
Suomalainen tiedeakatemia, jäsen 1979
Suomalais-ugrilaisen seuran kunniajäsen

Lähteet
Helsingin Sanomat 16.7.2008 s. C7 muistokirjoitus

Aiheesta muualla
 Biografie Hans Fromm (LMU München)
 

Saksalaiset professorit
Turun yliopiston professorit
Akateemikot (Suomi)
Saksalaiset filologit
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
Suomalaiset professorit
Tanajoki

Tanajoki on Kenian pisin joki. Joen pituudeksi mainitaan lähteestä riippuen 708–1 014 kilometriä. Joen katsotaan alkavan Aberdarevuoristosta. Osan joen yläjuoksun sivuhaaroista alkaa Mount Kenyalta. Tanajoen valuma-alueen laajuudeksi mainitaan esimerkiksi 126 028 neliökilometriä.

Joki saa alkunsa kulkee Aberdarevuoriston itärinteellä Nyerin piirikunnassa. Tärkeimpiä Tanajokeen laskevia sivujokia ovat Chania, Thika, Sagana, Thiba ja Mutonga.

Tanajokeen ja sen pato-altaisiin rakennetut  vesivoimalat, joita KenGen (Kenya Electricity Generating Company Limited) operoi, tuottavat keskimäärin 40–64 % Kenian sähkötarpeesta. Joen valuma-alueen vettä hyödynnetään myös taajamien talousvetenä sekä maatalouden kasteluveden lähteenä. Esimerkiksi Tanajoen yläjuoksun valuma-alueen lounaispuolella sijaitseva Kenian pääkaupunki Nairobi hankkii 70–80 % juomavedestään Ndakainin tekojärveltä, tarvittaessa vettä otetaan myös Sasumuan ja Ruirun tekojärvistä. 
 
Lopulta joki laskee Intian valtameren Formosanlahdella, Kipinin kaupungin eteläpuolella. Aiempi laskukohta ja  joen suu oli noin 32 kilometriä lounaampana. Joen suistoalue ulottuu sinne nykyäänkin.

Lähteet

Aiheesta muualla

Hussein Gadain, Nicolas Bidault, Linda Stephen, Ben Watkins, Maxx Dilley, ja Nancy Mutunga, 2006: Reducing the Impacts of Floods through Early Warning and Preparedness: A Pilot Study for Kenya. Tanajokeen keskittyvä luku 6 (pp 165-202) teoksessa Natural Disaster Hotspots Case Studies. The World Bank. Disaster Risk Management Series No.6. Washington, D.C., ISBN 0-8213-6332-8

Kenian joet
Intian valtamereen laskevat vesistöt
Vakioautoluokat

Vakioautoluokat ovat autourheiluluokkia, joissa kilpaillaan runsaasti muunnelluilla katuautoilla. Tosiasiassa autot ovat kunnon kilpa-autoja eikä niillä ole tavallisten autojen kanssa juuri muuta yhteistä kuin ulkokuori ja nimi. Tunnettuja vakioautosarjoja ovat muun muassa WTCC, BTCC ja DTM.

Autourheilu lajeittain

bg:Състезания с туристически автомобили
ja:ツーリングカー
Punahärö

Punahärö (Cucujus cinnaberinus) on punainen kovakuoriainen. Sitä tavataan laajalla alueella Euroopassa, mutta se ei ole missään yleinen. Se on mainittu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteissä II ja IV.

Punahärö on melko kookas, 11–15 mm pitkä ja hyvin litteä kovakuoriainen. Punahärön toukat elävät suurten, vioittuneiden haapojen kuoren alla.

Punahäröä on tavattu Suomessa kaikkiaan 11 paikassa, jotka kaikki ovat eteläisessä Suomessa. Vuonna 2014 se eli tiettävästi kuitenkin vain kahdella alueella Kuhmoisissa Kärppäjärvellä ja Hämeenlinnassa Evolla. Suomessa punahärön kaikki tunnetut esiintymät on suojeltu. Punahäröyksilön tappamisen ohjeelliseksi korvausarvoksi on määritelty Suomessa 1 682 euroa.

Laji on taantumassa, koska sopivia isokokoisia hitaasti kuolevia haapoja ei metsissä juuri ole. Muualla sitä tavataan Pohjoismaissa ja Itä-Euroopassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Punahärö (Cucujus cinnaberinus)
Metsä.fi: Punahärö (Cucujus cinnaberinus)

Erilaisruokaiset
Karun

Karun (, aiemmin myös Ulai, tai Eulaeuson) on 829 kilometriä (toisen lähteen mukaan 860–890 km) pitkä joki Iranin lounaisosassa, Tšahar Mahaal ja Bakhtiarin sekä Khūzestānin provinseissa. Joki saa alkunsa Zagrosvuorten Zard Kuh-e Baḵtiārista Esfahanin länsipuolelta.  Se on Iranin ainoa alajuoksultaan navigoitavissa oleva joki. Se virtaa muun muassa Ahvāzin kaupungin halki ja laskee Šatt al-Arabin suistoon.

Joen valuma-alue on 57 059 neliökilometriä. Valuma-alueesta suurin osa on vuoristoista. Joen uoma voidaan jakaa kolmeen erityyppiseen osaan. Ensimmäisen osan muodostaa uoma alkulähteeltä Gatvandiin, jossa vuoristo-osuus päättyy. Joen yläjuoksulla joki kasvaa voimakkaammaksi virraksi sivujokien liittyessä siihen. Virtausnopeus on suuri. Toinen osuu kulkee Šuštarin kautta Band Qīriin, jossa tärkein sivuhaara Dez yhtyy pääuomaan. Kolmas osuus on Band Qīristä Ahvāzin kautta lounaaseen Šatt al-Arabiin. Band Qīrin jälkeen joki on navigoitavissa joensuulle saakka muutoin paitsi Ahvāzin luona kolmen kilometrin virtaosuudella. Erityisesti kuivaan vuodenaikaan joessa voi olla näillä paikoin liian vähän vettä vesiliikenteeseen. Matalin vedenkorkeus on tyypillisesti lokakuussa ja korkeimmilleen vesi kohoaa huhtikuussa sateiden ja sulamisvesien yhteisvaikutuksesta.

Alajuoksulla joki on historian aikana vaihtanut uomaa ainakin kolmesti. Nykyään alajuoksulla on keinotekoinen kanava (Haffārin kanava), joka kaivettiin ilmeisesti vuonna 986 jaa. mahdollistamaan vesiliikennettä Basran ja Ahvāzin välillä. Sittemmin vuonna 1847 Erzhumin sopimuksessa Iran sai oikeuden käyttää Šatt al-Arabin itälaitaa vesitienään. Karun avattiin kansainväliselle liikenteelle Ahvāziin saakka vuonna 1888, myöhemmin Band Qīriin saakka. Etenkin Karunin alajuoksusta on tullut tärkeä kulkuväylä öljynporaus- ja jalostamotoiminnan läheisyyden vuoksi. Jokeen on rakennettu pato ja tunneli vuonna 1971 Esfahanin vedentarpeen turvaamiseksi.

Muuta
Karunia on arveltu Eedenin puutarhan pohjoispuolella sijainneeksi Gihon-joeksi.

Lähteet

Iranin joet
Šatt al-Arabin vesistö
Pentti Korhonen

Pentti Korhonen (s. 4. kesäkuuta 1951 Rantasalmi) on suomalainen ratamoottoripyöräilijä. Hän ajoi 350cc-luokan MM-sarjan pronssille kaudella 1975.

Elämäkerta 

Korhonen osallistui ensimmäisen kerran MM-sarjan osakilpailuun vuonna 1969 Suomen GP:ssä. MM-sarjaa Korhonen pääsi kiertämään varsinaisesti kaudella 1973, ja heti ensimmäisellä kaudella tuli kolmossija Hockenheimin osakilpailussa. Kausi 1975 oli Korhosen paras. Hän voitti Jugoslavian osakilpailun, oli Hockenheimissa kolmas, ajoi Hollannin GP:ssä toiseksi ja oli MM-sarjan kokonaispisteissä kolmas. Seuraavalla kaudella Korhonen ajoi 250-kuutioisissa kauden päätöskilpailussa Barcelonassa neljänneksi ja sijoittui luokan MM-sarjassa lopulta neljänneksi. Viimeisen MM-osakilpailun hän ajoi vuonna 1979 Suomessa. Korhonen osallistui 62 GP:hen ja oli palkintopallilla kymmenen kertaa.
Pentti Korhonen ajoi urallaan pääasiallisesti 250- ja 350-kuutioisilla mutta kilpaili kaikissa luokissa 125-kuutioisesta 1000-kuutioiseen asti. Vuonna 1974 hän oli kymmenen parhaan joukossa neljässä eri luokassa, kun nykyään ajajat keskittyvät yhteen luokkaan.

Kilpauran jälkeen Korhonen on toiminut Suomen Moottoriliitossa eri tehtävissä muun muassa lajivalmentajana ja -päällikkönä. Lisäksi hänellä on ollut osaomistajuus ravintolasta.

Saavutuksia

Ratamoottoripyöräily

MM-pronssi 1975
MM-osakilpailuissa yksi voitto, kaksi 2. sijaa ja seitsemän 3. sijaa
kaksi Suomen mestaruutta

Muuta
Ratamoottoripyöräilyn kestävyyskilpailun EM-pronssi
Jääradan SM-kilpailuissa 4 kultaa, 3 hopeaa, 3 pronssia
opetusministeriön myöntämä Kulttuurin ja urheilun ansioristi

Lähteet
 Pentti Korhosen nettisivut

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Arvokilpailumitalit Konneveden moottorikerho/Urheiluautoilijat

Suomalaiset ratamoottoripyöräilijät
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Apollo–Sojuz

Apollo–Sojuz-yhteislento (, ASTP, , ЭПCA) oli Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton avaruusohjelmien ensimmäinen yhteislento. Se suoritettiin heinäkuussa 1975, vaikkakin lennon suunnittelu aloitettiin jo vuonna 1970. Yhdysvalloille se oli viimeinen Apollo-ohjelman lento ja viimeinen miehitetty lento ennen ensimmäistä avaruussukkulalentoa huhtikuussa 1981.

Vaikka yhteislennolla oli useita tieteellisiä tehtäviä, oli lennon pääasiallinen tehtävä vertauskuvallinen. Lento nähtiin liennytyksen symboliksi ja avaruuskilvan lopuksi. Apollo-lentoa ei virallisesti numeroitu, mutta joissakin lähteissä siihen viitataan Apollo 18:na.

Apollo ja Sojuz 19 laukaistiin matkaan 15. heinäkuuta 1975, joista Sojuz laukaistiin ensin ja Apollo 7 tuntia myöhemmin. Sojuz 19 laskeutui maahan 21. heinäkuuta ja Apollo 24. heinäkuuta. Alukset telakoituivat ensimmäistä kertaa toisiinsa 17. heinäkuuta. Alukset olivat telakoituneina toisiinsa 44 tuntia. Miehistöt vaihtoivat keskenään lippuja ja lahjoja ja suorittivat yhdessä tieteellisiä kokeita.

Sojuz-kapselin miehistöosa on ulkoisesti kunnostettuna näytteillä Moskovassa VDNH-näyttelyn Avaruuspaviljongissa.

Nikolai Tšernyhin löytämä päävyöhykkeen asteroidi 2228 Apollo-Sojuz on saanut nimensä Apollo-Sojuz-projektista.

Lennon jälkeen seuraavan kerran yhdysvaltalainen ja venäläinen alus tekivät yhteislennon vuonna 1994 ja telakoitumisen vuonna 1995.

Apollon miehistö 
 Thomas P. Stafford (4),  komentaja
 Vance D. Brand (1), komentomoduulin ohjaaja
 Donald K. ”Deke” Slayton (1), telakointimoduulin ohjaaja

Sojuz 19:n miehistö 
 Aleksei Leonov (2), komentaja
 Valeri Kubasov (2), lentoinsinööri

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Spacefacts.de: ASTP 
 NASA: Apollo–Sojuz 
 Zarya.info: lennon kronologia 
 NASA feature: Apollo-Soyuz: An Orbital Partnership Begins 
 NASAn video lennosta (29 min) ja muita videoita lennosta Internet Archivessa
 The Partnership: A History of the Apollo–Soyuz Test Project – virallinen NASAn historiajulkaisu lennosta 

Miehitetyt avaruuslennot
Apollo-Sojuz
Vuoden 1975 avaruustoiminta
Tiistaitiima

Tiistaitiima oli Yleisradion eläkeläisille suunnattu keskusteluohjelma, jota esitettiin ensimmäisen kerran 1980-luvulla. Tiistaitiiman keskusteluaiheet liittyivät seniorikansalaisiin ja heidän hyvinvointiinsa. Nimensä mukaisesti ohjelmaa esitettiin kerran viikossa tiistaisin. 

Ohjelman juontajana toimivat ainakin Leo Lehdistö, Maija-Kaarina Lehtovaara ja geriatrian erikoislääkäri Harriet Finne-Soveri. Lääketieteellistä asiantuntemusta toi myös ohjelmassa usein vieraillut ylilääkäri Antti Huunan-Seppälä. Tunnettu radioääni Martti Silvennoinen luki viikoittaiset eläkeläisiä koskevat uutiset, ”Tiimaset”. Kussakin ohjelmassa kahden hengen ”Remppajengin” tehtävänä oli tehdä niitä ”tyhmiä” kysymyksiä, joita suuri yleisö kulloisestakin aiheesta kysyisi. Sen vaihtuvia jäseniä olivat Jutta Zilliacus, Elsi Hetemäki-Olander, Aarne Saarinen, Pekka Silvola, Sakari Kiuru, Sinikka Luja-Penttilä ja Tertta Sundholm.

Tiistaitiiman viimeinen ohjelma esitettiin vuonna 1999. Se kuvattiin Brinkkalan talossa Turussa, jossa tehtiin monet ohjelmasarjan joulunalusjaksoista. Ohjelman paikalla jatkoi yli 50-vuotiaille suunnattu Vierivät kivet. Monet Tiistaitiiman tekijöistä, muun muassa Leo Lehdistö ja Harriet Finne, teki Yle TV2 -kanavalle kevätkaudella 2001 eläkeläisille suunnattua ohjelmaa Kuuskyt ja risat.

Tiistaitiiman tunnusmusiikkina käytettiin Enyan kappaletta ”Orinoco Flow”.

Lähteet

Keskusteluohjelmat
Suomalaiset televisio-ohjelmat
1980-luvun televisiosarjat
1990-luvun televisiosarjat
Doliini

Doliinit ovat kuoppia tai vajoamia, joita esiintyy karstialueilla. Ne voivat olla muodoltaan sylinterimäisiä, kartiomaisia tai kulhon muotoisia ja niiden koko vaihtelee muutamasta metristä satoihin metreihin. Doliini-sana tulee slovenian kielen sanasta dolina, joka tarkoittaa laaksoa.

Doliineja syntyy joko liukenemisen tai luhistumisen seurauksena. Sadevesi liuottaa kalkkikiveä. Vesi valuu karstin pieniin rakoihin, josta se pääsee kallioon liuottaen tätä synnyttäen doliinin. Joskus maanalainen luola kasvaa niin suureksi, että luolan katto muuttuu epävakaaksi. Tällöin se saattaa sortua, jonka seurauksena muodostuu doliini, josta on yhteys luolaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Geomorfologia
Foederatus

Foederatus (monikko foederati) on latinankielinen termi, joka tarkoitti Rooman valtakunnassa liittolaisia, jotka eivät olleet Rooman siirtokuntia tai joilla ei ollut Rooman kansalaisuutta. Nimitys on peräisin sanasta foedus ’sopimus’. Useat germaaniheimot olivat Rooman foederatuksia.

Rooman valtakunta oli loppuaikoinaan täysin riippuvainen foederatus-joukkojen avusta. Kun Attilan johtamat hunnit lyötiin vuonna 451 Katalaunien kenttien taistelussa, muodostivat foederatus-joukot – muun muassa visigootit ja alaanit – puolet roomalaisten vahvuudesta.

Foederatus-joukkoja käytettiin vielä 500-luvulla Itä-Rooman keisari Justinianus I:n aikana, mutta termin merkitys muuttui joskus 400-luvun aikana. Aikalaishistorioitsija Prokopios kertoi, että hänen aikanaan kuka tahansa saattoi liittyä foederatus-joukkoihin, mutta ei kertonut asiasta tarkemmin. Jotkut lait Codex Iustinianuksessa viittaavat siihen, että foederatus-joukot kuuluivat nyt tavalliseen armeijaan.

Katso myös 
Auxilia-joukot

Lähteet

Viitteet 

Rooman sotahistoria
Kaskikeiju

Kaskikeiju (Phryganophilus ruficollis) on paloaukeilla elävä kovakuoriainen. Se on mainittu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteessä IV, sillä se on Unionin alueella hyvin harvinainen. Suomessa sitä on tavattu vain palaneista koivuista, Keski-Euroopassa myös muista lehtipuista.

Kaskikeijun eturuumis on punainen, peitinsiivet pitkulaiset ja mustat. Se kasvaa noin puolitoista senttiä pitkäksi.

Kaskikeijua on havaittu vain muutamalla paikalla Suomessa. Metsän kulotuskokeilulla se saatiin palaamaan Suomussalmen Hossaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Kaskikeiju (Phryganophilus ruficollis)
iNaturalist: Kaskikeiju (Phryganophilus ruficollis)
Scanography by Oleg Berlov tarkat kuvat alta ja päältä
UniProt: Taxonomy - Phryganophilus ruficollis 
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Phryganophilus ruficollis 

Kovakuoriaiset
Mad Caddies

Mad Caddies on kolmannen aallon ska-yhtye Solvangista, Kaliforniasta. Yhtye perustettiin vuonna 1995, ja se on julkaissut seitsemän pitkäsoittoa, yhden live-albumin ja kaksi EP:tä. Mad Caddiesin musiikissa on kuultavissa vaikutteita laajasti eri genreistä, muun muassa skasta, reggaesta, punkista, hardcore punkista, swingistä, popista, jazzista ja latinosta.

Alkuperäiset jäsenet Chuck Robertson, Sascha Lazor, Todd Rosenberg, Carter Benson ja James Malis perustivat yhtyeen lukioikäisinä vuonna 1995. Yhtye aloitti nimellä The Ivy League, mutta vaihtoi nimensä vuonna 1996 solmittuaan levytyssopimuksen Honest Don's Records -levymerkille. Yhtyeen debyyttialbumi Quality Soft Core julkaistiin seuraavana vuonna. Sen jälkeen yhtye solmi levytyssopimuksen Fat Wreck Recordsin kanssa. Yhtyeen viimeisin studiolevy "Punk Rocksteady" julkaistiin 2018.

Jäsenet 
Nykyisellään yhtye koostuu seuraavista henkilöistä:

 Chuck Robertson - laulu, kitara (1995-nyk.)
 Sascha Lazor - kitara, banjo (1995-nyk.)
 Ed Hernandez - pasuuna (1996-nyk.)
 Todd Rosenberg - rummut (1995-1999, 2010-nyk.)
 Graham Palmer - basso, taustalaulu (2009-nyk.)
 Mark Bush - trumpetti, taustalaulu (2018-nyk.)

Diskografia
Quality Soft Core (1997)
Duck and Cover (1998)
The Holiday Has Been Cancelled - EP (2000)
Rock the Plank (2001)
Just One More (2003)
Songs in the Key of Eh! (Live From Toronto) (2004)
2007 Tour EP - EP- (Myytiin vain yhtyeen kiertueella vuonna 2007, sisältää kaksi uutta raitaa levyltä Keep It Going ja neljä vanhempaa raitaa) (2007)
Keep It Going (2007)
Dirty Rice (2014)
Punk Rocksteady (2018)

Aiheesta muualla
Mad Caddiesin virallinen sivusto
Mad Caddiesin haastattelu 
Mad Caddiesin keikka-aikataulu 
Mad Caddiesin epävirallinen fanisivusto
Mad Caddiesin saksalainen fanisivusto 
Saschan haastattelu
Toinen Saschan haastattelu 
Mad Caddies-juttu Distorted-lehdessä 

Ska punk -yhtyeet
Yhdysvaltalaiset yhtyeet
Miehuuskoe (albumi)

Miehuuskoe on suomalaisen Garbo-yhtyeen viides studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1994.

Kappaleet 
 Miehuuskoe
 Rihkamaa
 Kun kosketat mua
 Jäit
 Pieni sievä paholainen
 Jos valita saisin
 Mietin vielä kerran
 Viiniä ja ruusuja
 Tornado
 Arvet
 Mies paikallaan
 Ei osaa lopettaa

Kokoonpano 
 Esa Eloranta – laulu, kitara
 Nixu Nikula – kitara, laulu
 Kari Södö – basso, laulu
 Tapsa Louhimo – koskettimet, laulu
 Kai Penttilä – rummut, lyömäsoittimet

Singlet 
 ”Rihkamaa” / ”Mietin vielä kerran”
 ”Viiniä ja ruusuja”

Aiheesta muualla 
 Miehuuskoe fono.fi -tietokannassa

Vuoden 1994 albumit
Garbon albumit
Firat Arslan

Firat Arslan (s. 28. syyskuuta 1970 Friedberg, Baijeri, Saksan liittotasavalta) on saksanturkkilainen ammattilaisnyrkkeilijä ja WBA-liiton alemman raskaansarjan (90,7 kg) hallitseva maailmanmestari.

Arslan aloitti nyrkkeilyuransa 18-vuotiaana. Vaikka Arslan aloitti nyrkkeilyuransa melko vanhalla iällä, hän voitti amatöörinä 81 kaikkiaan 92:sta käymästään ottelusta ja voitti lukuisia mestaruuksia Saksan nyrkkeilyliigassa.

Ammattilaiseksi Arslan ryhtyi vuonna 1997 ja teki yhdessä ystävänsä Luan Krasniqin kanssa sopimuksen Panix Promotion -tallin kanssa. Kärsittyään uransa ensimmäisen tappion joulukuussa 2000 hän otteli seuraavan vuoden toukokuussa Saksan alemman raskaansarjan mestaruudesta Ruediger Mayta vastaan, mutta hävisi kymmeneräisen kamppailun kaikin tuomariäänin. Jatkettuaan uraansa Arslan pääsi toukokuussa 2003 iskemään German International -tittelistä Bruce Ozbekia vastaan. Hän voitti täydet kymmenen erää kestäneen ottelun kaikin tuomariäänin. Seuraavassa ottelussaan elokuussa hän kohtasi Vadim Tokarevin IBF-liiton intercontinental-titteliottelussa, joka päättyi ratkaisemattomaan. Saman vuoden joulukuussa Arslan otteli vielä WBA-liiton intercontinental-tittelistä, mutta hävisi 12-eräisen kamppailun Lubos Sudalle.

Maaliskuussa 2004 Arslan kohtasi Marco Heinichenin avoimena olleesta Saksan-mestaruudesta ja voitti ottelun viidennen erän tyrmäyksellä. Saman vuoden heinäkuussa hän voitti nimiinsä Euroopan nyrkkeilyliiton EU-tittelin pistevoitolla Lee Manuel Ossiesta kymmeneräisessä ottelussa. Vielä saman vuoden joulukuussa hän voitti nimiinsä WBO:n intercontinental-tittelin seitsemännen erän teknisellä tyrmäyksellä Alexander Petkovicia vastaan. Hän puolusti titteliään voitokkaasti Carlos Cruzatia ja Gabor Halaszia vastaan.

Voitettuaan lokakuussa 2006 Grigori Drozdin eteni Arzlan WBA-liiton maailmanmestaruusotteluun, jonka voittaja julistettaisiin väliaikaismestariksi. Ottelu pidettiin kesäkuussa 2007, vastustajana Valeri Brudov. Ottelu tuomittiin Arslanin voitoksi hajaäänipäätöksellä. Vakiinnuttaakseen tittelin nimiinsä Arslanin täytyi vielä voittaa varsinainen mestari, 43-vuotias Virgil Hill. Marraskuussa 2007 Dresdenissä järjestetyssä ottelussa Arslan vei voiton nimiinsä kaikin tuomariäänin. Arslan puolusti mestaruuttaan toukokuussa 2008 pistevoitolla Darnell Wilsonia vastaan. Arslan menetti WBA-liiton tunnustaman mestaruuden kärsittyään tappion teknisellä tyrmäyksellä kymmenennessä erässä Guillermo Jonesille syyskuussa 2008.

Lähteet
 Firat Arslanin kotisivu
 Ammattilaisottelutilastot BoxRec-tietokannassa

Saksalaiset nyrkkeilijät
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Ari Helo

Ari Helo (s. 18. tammikuuta 1963) on suomalainen historioitsija, joka on erikoistunut Yhdysvaltojen aatehistoriaan.

Helo valmistui maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1994 ja väitteli filosofian tohtoriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1999 aiheenaan Thomas Jefferson. Helon erityisaloja ovat Yhdysvaltain historia ja poliittinen järjestelmä, aatehistoria sekä historian metodologia. Hän on opettanut ja ollut tutkijana suomalaisissa yliopistossa vuodesta 1996 alkaen sekä julkaissut artikkeleita Yhdysvaltain poliittisen historian, aatehistorian, historian metodologian ja Pohjois-Amerikan tutkimuksen alalta Suomessa, Britanniassa, Hollannissa, Tanskassa, Unkarissa, Virossa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa. Helo toimii Helsingin yliopistossa tutkijana.

Helo on toiminut pitkään Finnish American Studies Association (FASA) -yhdistyksen hallituksen jäsenenä ja puheenjohtajana.

Teokset  
 
 
 Thomas Jefferson's Ethics and the Politics of Human Progress. New York: Cambridge University Press, 2014. ISBN 978-1107687721
History, Politics, and the American Past: Essays on Methodology. New York: Routledge, 2020. ISBN  9780367857660
Amerikan Yhdysvaltojen historia. Helsinki: Nord Print, 2022. ISBN 9789529460199

Lähteet 

Suomalaiset historioitsijat
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Ryan Merriman

Ryan Earl Merriman (s. 10. huhtikuuta 1983 Choctaw, Oklahoma, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen miesnäyttelijä. Hänet tunnetaan yhdysvaltalaisesta minisarjasta Comanche Moon, jossa hän näyttelee Jake Spoonin roolia.

Hän on ollut naimisissa vuodesta 2004 lähtien Micol Duncanin kanssa.

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Kynoskefalain taistelu

Kynoskefalain taistelu käytiin Titus Quinctius Flamininuksen johtamien roomalaisten ja Antigonidien hallitsijasukuun kuuluneen Filippos V:n komentamien makedonialaisten joukkojen välillä vuonna 197 eaa. Aitolian liitto osallistui taisteluun  roomalaisten puolella.

Taistelu oli ratkaisevan tärkeä toisen makedonialaissodan lopputulokselle ja se osoitti falangi-taktiikan heikkouden ja vanhentuneisuuden Rooman legioonalaisia vastaan.

Taistelun jälkeen Filippos joutui maksamaan raskaat korvaukset Roomalle.

Lähteet 
 Livius.org/Battle of Cynoscephalae

Rooman taistelut
100-luku eaa.
Kruunupuisto

Kruunupuisto eli Punkaharjun kuntoutuskeskus (entinen Takaharjun parantola, Sotilassairaala 1 ja  Sotilasparantola) on Punkaharjulla sijaitseva kuntoutuskeskus ja hotelli, jonka päärakennus on kulttuurihistoriallisesti arvokas. Kuntoutuskeskus sijaitsee Punkaharjun harjualueella, varsinaisen harjun vierellä olevalla rinnakkaisella harjanteella, jota sanotaan Takaharjuksi. Kuntoutuskeskuksen ja hotellin tontti on erotettu Punkaharjun luonnonsuojelualueesta eli Kruununpuistosta. 

Vuonna 1903 valmistunut Takaharjun parantola oli yksi Suomen ensimmäisistä keuhkotautiparantoloista. Sen perusti Duodecim. Parantolan suunnitteli arkkitehti Onni Törnqvist. Päärakennus on T-kirjaimen muotoinen. Lounaaseen eli järvelle päin suuntautuva julkisivu on 135 metriä pitkä. Sen päissä olivat kolmikerroksiset potilassiivet ja keskellä T-kirjaimen kannan muodostava kolmikerroksinen keskusrakennus. Sitä ja potilassiipiä yhdistivät suuret kaksikerroksiset avokuistit, joilla potilaat saivat ajan tavan mukaista ulkoilmahoitoa. Rakennusajalle tyypillistä jugendia edustavat muun muassa rakennuksen sinänsä vähäiset koristeaiheet. Rakennuksen yksinkertainen ja rationaalinen arkkitehtuuri on kuitenkin ajalleen epätavallista. Rakennuksessa on piirteitä, jotka ovat ominaisia myöhemmälle funktionalistiselle sairaala-arkkitehtuurille.

Parantolassa oli sen valmistuessa 96 potilaspaikkaa. Toiminnan alkuvuosina keskimäärin vain kaksi kolmasosaa paikoista oli käytössä.   Punkaharjun rautatieaseman käyttöönotto Elisenvaara–Savonlinna-radan valmistuttua vuonna 1908 lisäsi potilasmääriä. Vuonna 1921 Henkivakuutusyhtiö Suomi osti parantolan. Toisen maailmansodan aikana parantola toimi sotilassairaalana (SS 1) hoitaen sekä haavoittuneita että tuberkuloosipotilaita. Suomen valtio osti parantolan vuonna 1941. Vuosina 1952–1964 parantola toimi nimellä Sotilasparantola ja hoiti pääasiassa Puolustusvoimien. mutta myös kuntien palveluksessa työskennelleitä potilaita. Sotilasparantola lakkautettiin, koska Puolustusvoimien tuberkuloosin hoito siirrettiin Lahteen (Keskussotilassairaala 2) ja koska tuberkuloosia sairastavien hoitopaikkojen tarve väheni nopeasti. Vuonna 1966 perustettu Fysioterapia-liitto Ry vuokrasi parantolan ja kunnostustöiden jälkeen avasi sen vuonna 1969 nimellä Punkaharjun Kuntoutuslaitos.  Vuonna 1975 laitoksen nimeksi tuli Punkaharjun Kuntoutussairaala, ja vuonna 1976 sen omistajaksi muodostettiin Punkaharjun Kuntoutussairaalasäätiö. Kunnostus- ja laajennustyöt jatkuivat 1990-luvulle asti. Lähellä sijaitseva entinen Hotelli Finlandia otettiin Kuntoutussairaalan käyttöön vuonna 1982.

Viime vuosiin asti veteraanikuntoutus on ollut tärkeä osa kuntoutuskeskuksen toimintaa.

Vuodesta 2003 alkaen laitoksen nimenä on ollut Kruunupuisto – Punkaharjun kuntoutuskeskus. Vuonna 2005 entinen Hotelli Finlandia siirtyi Kruunupuiston omistukseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Kruunupuiston esittely
 Parantolayhtiön historiaa (porssitieto.fi)

Punkaharju
Savonlinnan nähtävyydet
Savonlinnan hotellit
Suomen sairaalat
Onni Tarjanteen suunnittelemat rakennukset
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Baseball olympialaisissa

Baseball on ollut virallisena olympialajina ensimmäistä kertaa vuoden 1992 Barcelonan olympialaisissa. Tätä ennen se oli näytöslajina vuosien 1912, 1936, 1956, 1964, 1984 ja 1988 olympialaisissa. Vuoden 2008 jälkeen Baseball pudotettiin olympiaohjelmasta, mutta vuoden 2020 olympialaisissa se tekee paluun olympiaohjelmaan.

Mitalistit

Mitalitaulukko

Osallistuneet joukkueet 

Kaikkiaan 16 joukkuetta on osallistunut baseballissa olympiaturnaukseen kerran tai useammin. Numero tarkoittaa joukkueen sijoitusta turnauksessa.

Vihreällä pohjalla olevat tulokset kertovat joukkueen isännöinneen kisat. 1996 kisaisäntä oli USA

Näytöslajina 

Baseball on ollut olympialaisissa näytöslajina useasti ennen kuin laji hyväksyttiin viralliseksi olympialajiksi. Laji oli näyöslajina vuosien 1912, 1936, 1956, 1964, 1984 ja 1988 olympialaisissa. Baseballin näytösturnaus järjestettiin vuosina 1984 ja 1988, muina vuosina järjestettiin näytösottelu kahden joukkueen kesken. Vuonna 1936 kohtasivat kaksi yhdysvaltalaisjoukkuetta

Vuoden 1952 olympialaisissa näytöslajina oli baseballin suomalainen sukulaislaji pesäpallo. Pesäpallon näytöstapahtumassa kohtasivat Suomen Pesäpalloliiton ja Työväen Urheiluliiton joukkueet.

Osallistuneet joukkueet

Lähteet
Nikon D60

Nikon D60 on 10 megapikselin digitaalinen järjestelmäkamera. Se julkaistiin tammikuussa 2008. D60-malli on Nikon D40x:n seuraaja. D60:ssa on Nikon EXPEED -kuvaprosessori, joka on myös kalliimmissa Nikon D3- ja D300-malleissa.

Uudet ominaisuudet

Verrattuna D40-malliin uusia ominaisuuksia Nikon D60:ssa ovat:

 10,2 megapikselin kenno (kuten D40x:ssä)
 Stop-motion-elokuva
 EXPEED-kuvaprosessori
 kuvakennon puhdistusjärjestelmä ja ilmankiertojärjestelmä
 pysty- ja vaakasuoraan kääntyvä nestekidenäyttö
 aktiivinen D-Lighting
 kit-objektiivissa kuvanvakain

Jatkuvuus

Nikon D60 -runko on hyvin samanlainen kuin Nikon D40. Kuten D40:ssä, Nikon D60:ssakaan ei ole toissijaista näyttöä rungon päällä, mutta sen sijaan nestekidenäytössä näkyy suljinaika, aukko ja muita keskeisiä tietoja.

Aiheesta muualla

 Nikon D60 Nikonin sivuilla
 List of Nikon compatible lenses with integrated autofocus-motor

D060
Pellon kirkko

Pellon kirkko on vuosina 1950–1953 rakennettu kirkkorakennus Pellossa. Se on rahoitettu pääosin Yhdysvaltojen luterilaisten kirkkojen tuella ja se vihittiin käyttöön 16. elokuuta 1953. Kirkon on suunnitellut Antero Pernaja ja kirkko on tyyliltään kotamainen. Sisätilat muodostuvat kirkkosalista ja pienestä seurakuntasalista. Kirkon vieressä on erillinen kellotapuli. Kirkkosaliin mahtuu 350 ihmistä. Alttaritaulun Jeesuksen toinen tuleminen (600 x 365 cm:n öljymaalaus kankaalle) on maalannut Aale Hakava vuonna 1953. Kirkossa on esillä lisäksi lasimaalauksia.

Turtolassa on Pellon seurakunnan toinen kirkko. Siellä oli myös Pellon ensimmäinen kirkko, joka tuhottiin sodassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Pellon seurakunnan kotisivut

Kirkko
Lapin kirkkorakennukset
Suomen kivikirkot
Kruunaa ja klaavaa


Kruunaa ja klaavaa on Garbon kuudes ja viimeisin studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2005.

Kappaleet 
 Kruunaa ja klaavaa
 Onni tulee (yllättäin)
 Tänä iltana paetaan taas
 Unelmilla (moottori tää käy)
 Muuttunut
 Mikään ei mee pieleen
 Hakoteillä
 Joudunko mä yksin elämään
 Ei taikaa
 Pari sanaa vaan
 Mystinen uni
 Virheitä
 Joskus vaan niin käy
 Aave

Kokoonpano 
 Esa Eloranta – laulu, kitarat, huuliharppu
 Jamppa Heikkinen – kitarat, taustalaulu
 Benson Penttilä – rummut, perkussiot
 Kari Södö – bassot, taustalaulu
 Tapsa Louhimo – koskettimet, taustalaulu

Vierailevat muusikot
 Maya Paakkari – laulu
 Olli Tuomainen – saksofoni
 Tommi Salmela – mandoliini, viulu

Vuoden 2005 albumit
Garbon albumit
Warwick Davis

Warwick Ashley Davis (s. 3. helmikuuta 1970 Epsom, Surrey, Englanti, Iso-Britannia) on englantilainen näyttelijä, joka on näytellyt muun muassa Harry Potter ja Tähtien sota -elokuvissa. Hänen tunnetuimpia roolejaan ovat Professori Lipetit ja Willow Ufgood. Lyhytkasvuinen Davis on 107 senttimetriä pitkä.

Uran alku
Davis syntyi Englannissa vakuutusmeklari-isälle ja tämän vaimolle. Hänen molemmat vanhempansa ovat normaalikasvuisia. Myöhemmin hänelle syntyi myös pikkusisko. Davis oli omien sanojensa mukaan pienestä pitäen ”reilusti kokoaan suurempi” Tähtien sota -fani. Vuonna 1981 hänen isoäitinsä sattui kuuntelemaan radiosta ohjelmaa, jossa etsittiin Jedin paluuseen ewokien rooleihin neljä jalkaa pitkiä tai lyhyempiä ihmisiä. Tuolloin 11-vuotias Davis meni koe-esiintymiseen pyrkien alun perin pieneen sivuosaan. Ensin keskeisintä ewok-hahmoa, Wicketiä, esittämään valittiin R2-D2:ta näytellyt Kenny Baker, mutta George Lucasin huomattua Davisin innostuksen Tähtien sotaa kohtaan hän sai Wicketin roolin. Jedin paluun jälkeen Davis teki muutamia pieniä rooleja vuoteen 1987 asti, kunnes sai nimiroolin elokuvassa Willow – suuri seikkailu.

Nykyelämä
Davis asuu Englannin maaseudulla vaimonsa ja kahden lapsensa, Annabelin (s. 1997) ja Harrisonin (s. 2003) kanssa. Myös Davisin vaimo ja molemmat lapset ovat lyhytkasvuisia. Perheen esikoinen Lloyd syntyi 1991, mutta kuoli muutamaa kuukautta myöhemmin sairastamansa akondroplasian vaatimiin sydänkirurgisiin operaatioihin. Akondroplasia on luustovika, jota sairastaa noin 70 prosenttia kaikista maailman lyhytkasvuisista. Davisin itsensä lyhytkasvuisuus johtuu kuitenkin muista syistä.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla

Englantilaiset näyttelijät
Lyhytkasvuiset henkilöt
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Björn Berg

Björn Berg (17. syyskuuta 1923 Unterwössen, Baijeri, Saksa – 14. heinäkuuta 2008) oli ruotsalainen piirtäjä, maalari ja graafikko. Opiskeltuaan kaksi vuotta Tukholman Teknillisessä koulussa jatkoi Björn Berg opintojaan Taideakatemian graafisella osastolla sekä André Lhoten ja Fernand Légerin oppilaana Pariisissa. Vuosina 1925–1935 hän asui New Yorkissa.

Berg piirsi muun muassa Industria-, Söndagsnisse-Strix- ja Dagens Nyheter -lehtiin, mutta kaikkein tunnetuimpia ovat hänen kuvituksensa Alf Henriksenin, Alf Prøysenin ja Astrid Lindgrenin kirjoissa. Etenkin Vaahteramäen Eemeli -kirjojen kuvitus nosti Björn Bergin suuren yleisön suosikiksi. Björn Berg asui vuosien ajan Djursholmissa. Kuollessaan 14. heinäkuuta 2008 hän oli 84-vuotias.

Ruotsalaiset taiteilijat
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
Turveradantie

Turveradantie on tieyhteys Friisinmäentieltä Turunväylän yli Koivu-Mankkaantielle.
Sitä varten on Kehä I:n ja Nihtisillan väliin 
Turunväylälle rakennettu uusi liittymä, Turvesolmu.

Turveradantie risteää Turvesuontien kanssa ja jatkuu Tapiolan golf-kentän itäpuolitse. Sitten tie kaartaa lounaaseen, risteää Koivuviidantien kanssa
ja päättyy Koivu-Mankkaantien ja Mankkaanlaaksontien risteykseen.

Tien tarkoituksena on ollut parantaa alueen yhteyksiä ja siirtää liikennettä pois asuntokaduilta.

Historia
Tien linjaus Turvesuontien pohjoispuolella noudattaa entisen Kilon turveradan kulkua.
Myös tien nimi viittaa vanhaan rataan.

Lähteet

Suur-Tapiola
Espoon liikenne
Suomen tiet
Lorenzo Music

Lorenzo Music (oik. Gerald David Music; ) oli yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, televisiokäsikirjoittaja, televisiotuottaja ja muusikko.

Ura 
Musicin äänirooleja ovat muun muassa televisiosarjoissa Rhoda ovimies Carlton ja Karvisen nimirooli. Lisäksi Music lainasi ääntään muun muassa The Real Ghostbustersiin, Kummikarhuihin, Varjoankkaan ja Pilipalipilotteihin. Ääninäyttelemisen ohella hän oli Emmy-palkittu käsikirjoittaja. Palkinnon hän sai lyhytanimaatiosta Carlton Your Doorman ja televisiosarjasta The Smothers Brothers Comedy. Lisäksi Music sai kaksi Emmy-ehdokkuutta televisiosarjasta Rhoda. Myöhemmin kuolemansa jälkeen vuonna 2005 hänet palkittiin televisiosarjan Rhoda myötä TV Land -palkinnolla suositusta kuultu, mutta ei nähty hahmokategoriassa. Music oli aikaisemmin ehdolla vuosina 2003 ja 2004.

Kuolema 
Music kuoli luu- ja keuhkosyövän tapaiseen lisätautiin vuonna 2001 ollessaan 64-vuotias. Hänen kuolemansa jälkeen Jim Davisin uusissa animaatioissa on Karvisen äänenä toiminut pääasiassa Frank Welker. Bill Murray puolestaan toimi hahmon äänenä näytelmäelokuvissa Karvinen ja Karvinen 2.

Aiheesta muualla 
 Lorenzo Music Voice Chasers  

Yhdysvaltalaiset ääninäyttelijät
Yhdysvaltalaiset televisiokäsikirjoittajat
Yhdysvaltalaiset televisiotuottajat
Yhdysvaltalaiset muusikot
Vuonna 1937 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Nicole Jaffe

Nicole David (o.s. Jaffe) on yhdysvaltalainen entinen ääninäyttelijä, joka toimii nykyisin elokuvanäyttelijöiden agenttina. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Scooby-Doo -televisiosarjan Velman alkuperäisenä äänenä. Ennen äänirooliaan Jaffe esiintyi elokuvissa Riemukupla (1968), Tytöistä on pelkkää harmia (1969) ja Pikkusisko (1969).

Jaffe lopetti myöhemmin näyttelemisen mentyään naimisiin Brad Davidin kanssa vuonna 1973 ja vaihtoi uransa agentiksi William Morrisin elokuvanäyttelijöiden agentuuriin. Hän kuitenkin palasi 2000-luvun vaihteessa takaisin Velman rooliin Warner Bros. Animationin tuottamiin animaatioelokuviin Scooby-Doo ja vampyyri (2003) sekä Scooby-Doo ja Meksikon hirviö (2003).

Aiheesta muualla
 TV.com  
 Voice Chasers  
 Jinkies! We Finally found Nicole! 
 FilmStew.com 

Yhdysvaltalaiset ääninäyttelijät
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Turtolan kirkko

Turtolan kirkko on Pellon seurakunnan toinen kirkko ja se on rakennettu vuosina 1950−1953 amerikkalaisten antamalla Marshall-tuella. Rakennus tehtiin entisen suuren puisen ristikirkon (1819−1944) tilalle, joka tuhoutui sodassa. Kirkko vihittiin käyttöön yksi päivä Pellon kirkon vihkimisen jälkeen 17. elokuuta 1953. Turtolan kylässä sijaitsevassa kirkossa on paikkoja 220 ihmiselle. Kirkossa on esillä myös Turtolan vanhan kirkon kattokruunu, jonka Turtolan pappilassa syntynyt entinen pääministeri Kaarlo Castrén lahjoitti veljiensä kanssa vanhempiensa muistoksi vuonna 1932. Kirkon edessä on Pellon sankarihautausmaa ja sankaripatsas. Kirkon alttaritaulu on aiheeltaan sama kuin oli vanhan kirkonkin, Jeesus ristillä (330 x 165 cm:n öljymaalaus). Taulun maalasi Aale Hakava vuonna 1953.

Lähteet

Aiheesta muualla
Pellon seurakunnan kotisivut

Pellon rakennukset ja rakennelmat
Lapin kirkkorakennukset
Suomen kivikirkot
Lääkevaihto

Lääkevaihto eli geneerinen substituutio on käytäntö, jossa lääkärin määräämän lääkkeen tilalle vaihdetaan apteekissa edullisempi rinnakkaisvalmiste, jos sellainen on lääkkeestä markkinoilla.  

Lääkevaihdon tavoitteena on edistää kustannustehokasta lääkehoitoa ja alentaa sekä veronmaksajien että valtion lääkemenoja. Lääkevaihto otettiin Suomessa käyttöön huhtikuussa 2003. Lääkevaihto on voimassa Suomen lisäksi useissa EU-maissa, mm. Saksassa, Ruotsissa ja Tanskassa.

Lääkkeen ostajan ei tarvitse apteekissa erikseen pyytää lääkkeen vaihtamista halvempaan, vaan apteekin henkilökunta tarjoaa oma-aloitteisesti edullisempaa valmistetta, jos sellainen lääkkeestä on saatavilla. Kaikki lääkkeet eivät kuulu lääkevaihdon piiriin. Sen ulkopuolella on mm. epilepsia- ja rytmihäiriölääkkeitä.  Näistä lääkkeistä apteekki ei siis voi tarjota edullisempaa rinnakkaisvalmistetta. Myös lääkäri voi kieltää lääkevaihdon hoidollisin tai lääketieteellisin perustein, jolloin hän merkitsee vaihtokiellon reseptiin. Lääkkeen ostaja voi aina kieltäytyä apteekin tarjoamasta edullisemmasta lääkevaihtoehdosta ilman perusteluja.

Lääkevaihto Suomessa
Fimea valvoo kaikkien Suomessa markkinoilla olevien lääkkeiden turvallisuutta ja määrittelee keskenään vaihtokelpoiset lääkevalmisteet neljä kertaa vuodessa. Lääkevaihto tehdään aina Lääkelaitoksen luettelon mukaan. Lääkevaihdon periaatteena on, että vaihdettavassa lääkkeessä on sama määrä samaa vaikuttavaa ainetta samankaltaisessa annosmuodossa kuin alkuperäisessä valmisteessa ja että valmisteet ovat keskenään biologisesti samanarvoisia. Rinnakkaisesta lääkevalmisteesta tulee myös imeytyä testeissä lähes sama määrä lääkeainetta kuin alkuperäisestä lääkevalmisteesta. Esimerkiksi tablettimuotoista lääkettä ei voida korvata liuoksella mutta kapseleilla voidaan, kunhan vaikuttava aine on sama. Potilas saa siis yhtä hyvän lääkehoidon yhtä tehokkailla, yhtä turvallisilla ja yhtä laadukkailla mutta halvemmilla lääkevalmisteilla.

Lääkevaihdosta hyötyvät sekä lääkkeen ostaja että yhteiskunta, joka maksaa potilaalle lääkkeestä sairausvakuutuskorvauksen. Säästöä syntyy sekä valmisteiden vaihdosta että lääkeyritysten välisen hintakilpailun lisääntymisestä. Lääkevaihdon voimassaolon ensimmäisenä vuonna säästöä kertyi yhteensä 88,3 miljoonaa euroa, josta potilaille 38,2 miljoonaa ja Kansaneläkelaitokselle 49,1 miljoonaa euroa.

Vuonna 2008 toteutetun tutkimuksen mukaan 71 prosenttia suomalaisista piti lakiuudistusta onnistuneena ja vain kaksi prosenttia huonona. Myönteisimmin lääkevaihtoon suhtautuivat ne lääkkeiden käyttäjät, joilla oli itsellään kokemusta lääkevaihdosta. Lääkäreistä puolestaan 86 prosenttia suhtautui lääkevaihtoon positiivisesti.

Katso myös 
 Viitehintajärjestelmä

Lähteet

Aiheesta muualla
 Suomalaiset tyytyväisiä lääkevaihtoon ja vaihtokelpoisiin lääkevalmisteisiin 

Farmasia
Lääkkeet
Pohjan jääkäripataljoona

Pohjan Jääkäripataljoona (PohJP) aloitti toimintansa Jääkäriprikaatin joukkoyksikkönä 1. lokakuuta 1998. Pataljoona peri nimensä, lippunsa ja kunniamarssinsa vuonna 1998 lakkautetulta, Oulussa toimineelta Pohjan Prikaatilta.

Pohjan Jääkäripataljoona vaali Pohjan Prikaatin perinteitä. Pataljoonan perinnepäivä oli 16.2., joka oli Kuninkaallisen Pohjanmaan Jalkaväkirykmentin perustamispäivä vuonna 1626.

Pataljoonaan kuului loppuvaiheessa kaksi perusyksikköä: 3. Jääkärikomppania (3.JK) antoi kulloisenkin saapumiserän peruskoulutuskaudella alokaskoulutusta ja toimi sen jälkeen koko prikaatin aliupseerikouluna kouluttaen jalkaväen eri koulutushaarojen ryhmänjohtajia. Sissikomppania (SissiK) puolestaan kouluti sissi-, tiedustelu- ja sotilaspoliisikoulutushaarojen miehistöä sekä sissiradistiryhmänjohtajia. Aikaisemmin pataljoonaan kuuluivat myös Kranaatinheitin- (KrhK), sekä Huolto- ja kuljetuskomppania.

Pohjan Jääkäripataljoonan viimeisenä komentajana toimi nykyisin everstiluutnantti Jukka Kotilehto. Hänen edeltäjinään toimivat mm. evl Jari Osmonen, evl Jari Haataja, evl Asko Muhonen ja evl Hans Ehnrooth.

Pohjan Jääkäripataljoona lakkautettiin vuonna 2014.

Katso myös 
 Lapin Jääkäripataljoona

Lähteet 

Jääkäriprikaati
Pohjan prikaati
Keith Robinson

Keith D. Robinson (s. Kentucky, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näyttelee Comanche Moon -sarjassa Joshua Deets -nimistä hahmoa.

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
James Rebhorn

James Robert Rebhorn (1. syyskuuta 1948 Philadelphia, Pennsylvania – 21. maaliskuuta 2014 South Orange, New Jersey) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi monissa televisiosarjoissa jo 1980-luvulta lähtien sekä yli 100:ssa elokuvassa. Rebhorn tunnettiin muun muassa draamasarjasta Comanche Moon. Kuolemansa aikaan hänellä oli roolit sarjoissa Kovat kaulassa ja Isänmaan puolesta. Tunnettuja elokuvia, joissa Rebhorn esiintyi, ovat mm. Naisen tuoksu, Serkkuni Vinny, Carlito's Way, Independence Day – Maailmojen sota ja Perhe on painajainen.

Hän oli naimisissa Rebecca Linnin kanssa, ja heillä on kaksi tytärtä, Emma ja Hannah.

Rebhorn kuoli kotonaan New Jerseyssä 65-vuotiaana melanoomaan, jota hän oli sairastanut vuodesta 1992 lähtien.

Lähteet

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1948 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Goy

Goy tai goj (, monikko גויים, goyim) on juutalaisten ei-juutalaisista käyttämä, mahdollisesti loukkaava ilmaus.

Toorassa käytettynä goyim (gojim) käännetään tavallisesti kansakunnaksi tai pakanoiksi. Ensimmäisen Mooseksen kirjan 14. luvun ensimmäisessä jakeessa viitataan kuitenkin Gojimin kuningas Tidealiin.

Lähteet 

Etniset ja uskonnolliset haukkumasanat
Juutalaisuus
Troll Scientists

Troll Scientists oli psytrance-musiikkityyliin keskittynyt suomalainen duo, jonka muodostivat Staffan Ström ja Jani Inkeroinen. Nykyään Ström käyttää sitä taiteilijanimenään.

Historia
Suomalaisissa metsäbileissä tavattuaan Inkeroinen ja Ström päättivät perustaa yhtyeen tuottaakseen psytrance-tyylistä musiikkia, joka on saanut vaikutteita kaikesta, mistä he itse nauttivat. Duo tuotti alkuun lukuisia, kaikkien ladattavissa olevia internet-julkaisuja. Lokakuussa 2007 he julkaisivat debyyttialbuminsa Useless Science, joka sisältää kymmenen kappaletta. Kesällä 2008 duo kiinnitettiin Exogenic Records -levy-yhtiön listoille. Vuonna 2009 ilmestyi toinen albumi, Sir Eel, joka on ollut monien kriitikkojen mieleen.

Vuonna 2012 Inkeroinen erosi duosta, mutta Ström jatkaa Troll Scientists -nimellä sooloartistina. Syksyllä 2013 julkaistiin kolmas albumi the Synchronicities of Captain Clark. Levy on teemalevy Robert Anton Wilsonin ja William Borroughsin 23 enigmasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Psytrance-tuottajat
Suomalaiset elektronisen musiikin yhtyeet
Elegant Gypsy

Elegant Gypsy on yhdysvaltalaisen jazz-kitaristi Al Di Meolan vuonna 1977 julkaistu toinen albumi. Albumi sisältää erittäin nopean ja teknisen jazz-rock -fuusion lisäksi myös flamenco -tyylistä, akustista tunnelmointia.

Kappaleet

"Flight Over Rio" (Mingo Lewis)
"Midnight Tango" (Al Di Meola)
"Mediterranean Sundance" (Al Di Meola)
"Race With Devil on Spanish Highway" (Al Di Meola)
"Lady of Rome, Sister of Brazil" (Al Di Meola)
"Elegant Gypsy Suite" (Al Di Meola)

Kokoonpano

 Al Di Meola – kitara 
 Paco de Lucía – kitara 
 Anthony Jackson – bassokitara 
 Jan Hammer – koskettimet, syntetisaattori 
 Mingo Lewis – koskettimet, syntetisaattori, lyömäsoittimet 
 Barry Miles – piano, syntetisaattori
 Steve Gadd – rummut 
 Lenny White – rummut 

Vuoden 1977 albumit
Al Di Meolan albumit
Norbert Leo Butz

Norbert Leo Butz (myös Norby Kitty, s. 30. tammikuuta 1967 St. Louis, Missouri, Yhdysvallat) on amerikkalainen miesnäyttelijä. Hänet tunnetaan draamasarjasta Comanche Moon. Hän näyttelee sarjassa kapteeni Richard Kingin roolia. Hän on ollut naimisissa näyttelijä Michelle Federerin kanssa vuodesta 2007. Hänellä on aiemmasta avioliitosta kaksi lasta.

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Tony-palkinnon saajat
Bruno Kreisky

Bruno Kreisky (22. tammikuuta 1911 Wien – 29. heinäkuuta 1990) oli itävaltalainen poliitikko ja Itävallan liittokansleri 1970–1983.

Elämä ja poliittinen ura 
Kreisky syntyi Wienissä varakkaan juutalaisen vaatetehtailijan poikana. Hän liittyi 15-vuotiaana Itävallan sosiaalidemokraattisen puolueen nuoriso-osastoon ja toimi aktiivisesti politiikassa opiskellessaan lakia Wienin yliopistossa. Vuonna 1934, kun diktaattori Engelbert Dollfuss kielsi sosialistipuolueen, hän liittyi maanalaiseen poliittiseen toimintaan. Hän oli vangittuna tammikuusta 1935  heinäkuuhun 1936 syytettynä maanpetoksesta.

Maaliskuussa 1938 Itävallan valtio oli lakkautettu Saksassa, ja syyskuussa Kreisky muutti poliittisena pakolaisena Tukholmaan, missä hän toimi vuoteen 1945 saakka osuustoiminnallisen liikkeen tehtävissä. Vuonna 1942 hän avioitui Vera Furthin kanssa. Hän muutti Itävaltaan 1946, mutta palasi pian Tukholmaan lähetystötehtäviin. Vuonna 1951 hän muutti takaisin Wieniin, missä liittopresidentti Theodor Körner valitsi hänet poliittiseksi avustajaksi. Vuonna 1953 hänet oli valittu Ulkomaansuhteiden osastoon. Tässä asemassa hän otti osaa Itävallan valtion itsenäisyysneuvotteluihin 1955. 

Kreisky valittiin Itävallan parlamenttiin, valtiopäiville sosialistina vuoden 1956 vaaleissa. Hänet valittiin puolueen johtoon Bruno Pittermannin kanssa. Vuoden 1959 vaalien jälkeen hänestä tuli ulkoministeri, mutta 1966 hän jätti viran. Kreisky valittiin sosialistipuolueen puheenjohtajaksi 1967. sosialistit voittivat vaalit maaliskuussa 1970, jolloin Kreiskysta tuli liittokansleri.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 

Itävallan liittokanslerit
Itävallan ulkoministerit
Itävaltalaiset sosiaalidemokraattiset poliitikot
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Tervakankaan kalmisto

Tervakankaan kalmisto sijaitsee Pohjois-Pohjanmaalla entisen Saloisten kunnan alueella Leinoperän kylällä Raahessa. Tervakangas on rautakautinen kalmisto ja mahdollinen asuinalue.

Ajoitus
Tervakangas on noussut merestä heti ajanlaskun alun jälkeen. Kankaalla vuosina 1990−1993 suoritettujen kaivausten perusteella kalmisto ajoittuu ajanjaksolle 100−500 jaa., eli roomalaiselle rautakaudelle ja kansainvaellusajalle. Tervakangas on siihen aikaan ollut niemi, aluksi saari, jonka pohjoispuolella, nykyisten Leinoperän ja Peltomaanperän alueella, oli laaja saaristo ja länsipuolella lähes avoin meri. Asutus ja kalmiston käyttö näyttää päättyneen viimeistään 600-luvulla jaa.

Muinaisjäännökset ja löydöt
Tervakankaan laen kivirakassa on toistakymmentä erimuotoista hautaa. Kaivauksissa on löydetty sekä poltto- että ruumishautauksia. Ensimmäiset esinelöydöt tekivät kivikasaan majanpohjaa raivanneet pikkupojat vuonna 1989. Löydöt olivat palaneita luunpalasia sekä kaksi prossista rannerengasta, ensimmäiset Saloisista löydetyt pronssiesineet. Myöhemmin arkeologisissa kaivauksissa tehtiin seuraavat löydöt: hioinkivi, pieni rautaveitsi, rautasoljen kappale, pronssisormus, Kjelmøyn keramiikkaa, kiille- ja kivimurskasekoitteista keramiikkaa, palamaton maitohampaan pinta sekä pieni määrä palanutta luuta (0,4 g ja 1, 75 g). Metalliesineiden arvellaan olevan kylän omien seppien työtä. Alueelta on löydetty myös merkkejä pienimuotoisesta viljan viljelystä. Asukkaiden päätoimeentulo lienee kuitenkin perustunut riistanpyyntiin ja kalastukseen.

Lähitienoon muinaisjäännökset
Lähistöllä on myös muita muinaisjäännöksiä mahdollisesti samalta ajalta, niitä ei tosin ole tutkittu tarkkaan, Tärkeimmät niistä ovat:
Korpelan Takalokangas: röykkiöitä 4 kpl.
Lamunkangas: rakkakuoppia.
Kivirakankangas: pyynti- ja/tai keittokuoppia.

Katso myös
Rautakausi
Kettukankaan muinaisjäännösalue
Saloisten historia
Leinoperä
Ketunperä

Lähteet
Raahen tienoon historia I, Aulis Forss, Pekka Toivanen 1990.
Pohjois-Pohjanmaan kiinteät muinaisjäännökset, Mika Sarkkinen, Markku Torvinen 2000. 
Raahe-Pattijokialueen kolme muinaisretkikohdetta matka kivikaudesta rauta-aikaan esite vuodelta 1999.

Suomen rautakautiset muinaisjäännökset
Saloisten historia
Maarian allas

Maarian allas () on Turussa, entisen Maarian kunnan alueella sijaitseva Vähäjokeen padottu tekojärvi. Se valmistui 1980-luvun alussa, ja se toimii Turun kaupungin varavesilähteenä, josta johdetaan tarvittaessa vettä Halisten pintavesilaitokselle Aurajokeen. Maarian allas on noin 4,5 kilometrin pituinen ja leveimmältä kohdaltaan noin 350 metrin levyinen. Sen pinta-ala on 74 hehtaaria ja valuma-alue 92 neliökilometriä. 

Maarian altaan ympäristö on vaihtelevaa. Vesialueen loivarantaista eteläosaa ympäröivät suuret viljelyaukeat, kun taas sen keskiosassa rannat ovat eteläosaa jyrkempiä, ja niitä ympäröi rantaan asti ulottuva havumetsä. Alueen pohjoisosassa allasta reunustavat pääosin pellot ja rantaniityt. Altaan keskiosan ylittää vuonna 1980 rakennettu teräsrakenteinen Myllyojan silta, jonka kautta ulkoilijat voivat ylittää altaan.

Maarian altaan läpi Paattistenjoesta Aurajokeen virtaavan Vähäjoen vesi on maaperän savisuudesta johtuen sameaa. Tekoaltaaseen tulevan veden laatua kuormittavat myös sekä sen valuma-alueella harjoitettu maatalous että haja-asutuksen ja pienteollisuuden jätevedet.

Maarian altaan loppupäässä on betoninen rakennelma, jossa on säätelyluukku veden kulun säätelyä varten. Vesi kulkee altaasta maanalaiseen putkeen ja noin kahdensadan metrin päästä nousee takaisin maanpinnalle betonirakennelmassa olevasta reiästä. Joen nimi muuttuu putken jälkeen Paattistenjoesta Vähäjoeksi. Altaan loppupäässä oleva rakennelma on ympäröity aidoilla sekä kyltillä, jossa on kielletty rakennelman lähellä uiminen veden virtauksen aiheuttaman riskin takia joutua imaistuksi tunneliin.

Lähteet 
 Maarian allas

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Maarian allas Turun seudun karttapalvelussa
  Maarian Allas ry

Turun järvet
Aurajoen vesistö
Suomen tekojärvet
Maaria
Vesihuolto Suomessa