joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
T-26

T-26 oli neuvostoliittolainen kevyt panssarivaunu, joka perustui brittiläiseen Vickers 6-ton -vaunuun. T-26:ta valmistettiin Vickers-Armstrong Ltd.:in lisenssillä vuosina 1931–1940 yli 12 000 kappaletta.

T-26:sta oli kahden ja yhden tornin malli. Aseistuksena oli pikakiväärit, 37 millimetrin tykit tai yksi torni 45 millimetrin tykillä. Vaunu painoi 10,3 tonnia.

Vaunuja käytettiin ensimmäisen kerran Mantšuriassa japanilaisia vastaan vuosina 1934 ja 1935. Espanjan sisällissodassa tasavaltalaiset saivat 281 kappaletta T-26:n mallia 1933, jotka havaittiin ylivoimaiseksi Saksan Panzerkampfwagen I:een nähden. T-26:ta käytettiin myös talvisodassa, jossa se osoittautui haavoittuvaksi panssarintorjunta-aseille. Suomalaiset saivat suuren määrän vaunuja sotasaaliiksi, mutta vaikka neuvostovaunut vastasivat ulkoisesti suomalaisten käyttämiä Vickersejä, ne oli valmistettu senttimitoituksella, kun taas brittiläiset oli valmistettu tuumamitoituksella, joten osat eivät olleet vaihtokelpoisia keskenään. Neuvostoliitossa vaunua käytettiin sodan loppuun asti vielä taistelussa japanilaisia vastaan vuoden 1945 elokuussa.

Osa T-26-vaunuista muutettiin miehittämättömiksi kauko-ohjattaviksi ”teletankeiksi”. Neuvostoliitto käytti kauko-ohjattavia vaunuja ainakin Summan taistelussa. Kenttäoloissa tankkia ohjattiin toisesta, miehitetystä T-26-vaunusta. Radiopohjaisen ohjauksen kantama oli vain kilometrin, ja ajautuessaan ohjauksen kantaman ulkopuolelle vaunu pysähtyi puolen minuutin kuluttua automaattisesti. Kauko-ohjattavissa vaunuissa ei ollut etäluettavia antureja, vaan ohjaus perustui täysin havainnointiin ohjausvaunusta. Teletankkia on pidetty varhaisimpana kenttäoloissa käytettynä taistelurobottina.

Suomalaiset saivat talvisodan aikana saaliiksi monta liekinheitinvaunuksi OT-133 muutettua T-26-panssarivaunua. Suomessa ne muutettiin tykkivaunuiksi, koska liekinheittimet katsottiin liian riskialttiiksi ja polttoaineen haaskaukseksi. Koska liekinheitinvaunun torni on sivulla, vaunuun voitiin lisätä yläpikakivääri ja sen käyttäjä, jolloin vaunun tavallisin tehtävä eli jalkaväkirynnäkön tukeminen, helpottui olennaisesti. Näitä vaunuja on säilynyt useita; yksi on näytteillä Panssarimuseossa ja siinä on talviajan valkokirjava naamiomaalaus.

Eri mallit 
T-26 malli 1931 – kaksi tornia, joissa pikakiväärit
T-26 malli 1932 – kaksi tornia, 37 mm tykit
T-26TU – komentomalli, jossa radio
OT-26 – liekinheitinmalli
T-26 malli 1933 – yksitorninen 45 mm tykillä ja pikakiväärillä, lukumäärältään yleisin

OT-130 – malli 1933:n liekinheitinversio
T-26 malli 1938 – uusi kartionmuotoinen torni
T-26 malli 1939 (T-26S) – uusi torni, parannettu panssarointi sivuilla
OT-133 – malli 1939 liekinheittimillä, ilman tykkiä
OT-134 – malli 1939 liekinheittimillä, 45 mm tykki
SU-5-1 – 76,2 mm haupitsi (vain muutama vaunu)
SU-5-2 – 122 mm haupitsi (vain muutama vaunu)
SU-5-3 – 152,4 mm kranaatinheitin, (vain muutama vaunu)
AT-1 – rynnäkkötykkimuunnos

Lähteet

Aiheesta muualla 

Neuvostoliiton toisen maailmansodan panssarivaunut
Suomen puolustusvoimien kalusto
Talvisodan aseet
Jatkosodan aseet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Neuvostoliittolaiset kevyet panssarivaunut
Ezer Weizman

Ezer Weizman (15. kesäkuuta 1924 Tel Aviv – 24. huhtikuuta 2005 Caesarea) oli Israelin seitsemäs presidentti vuosina 1993–2000. Weizman syntyi Tel Avivissa, mutta vietti nuoruutensa Haifassa. Hänen setänsä Chaim Weizmann oli Israelin ensimmäinen presidentti. Kuten setänsä, myös Ezer Weizman oli sabra.

Weizman liittyi vuonna 1942 18-vuotiaana Britannian ilmavoimiin, Royal Air Forceen. Palattuaan Palestiinaan sodan jälkeen hänestä tuli yksi Haganahin ilmavoimat perustaneista sotilaslentäjistä. Israelin itsenäisyyssodassa hän palveli laivueen komentajana.

34-vuotias Weizman nimitettiin 1958 Israelin ilmavoimien komentajaksi. Kuuden päivän sodan aikana Weizman oli yleisesikunnan operatiivisen osaston päällikkö. Hän erosi puolustusvoimista 1969 kenraalimajurina ja siirtyi politiikkaan. Hän kampanjoi Menachem Beginin puolesta, josta tuli pääministeri 1977 ja Weizman nimitettiin puolustusministeriksi. Weizman kuului myös Camp Davidin rauhansopimuksen Israelin puolelta neuvotelleiden ryhmään. Vuonna 1980 hän vetäytyi politiikasta aloittaen liiketoimet. Hän kuitenkin perusti vuonna 1984 pienen puolueen ja palveli ensiksi arabiasioiden ministerinä ja sen jälkeen tiede- ja teknologiaministerinä. 

Vuonna 1992 Weizman vetäytyi aktiivipolitiikasta ja tuli vuotta myöhemmin valituksi pääosin seremonialliseen virkaan Israelin presidentiksi ja uudelleen 1998. Vuonna 2000 paljastui, että hän oli ottanut vastaan suuria rahasummia ulkomaisilta liikemiehiltä ollessaan ministerinä.

Weizman haudattiin tiistaina 26. huhtikuuta 2005 Or Akivaan.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Ezer Weizmanin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Israelin presidentit
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Halme

Halme on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä: 

 Aapo Halme (s. 1998), jalkapalloilija
 Aarne Halme (s. 1943), professori, prosessiautomaation tutkija
 Adam Halme (1873–1933), kansanedustaja
 Aleksi Halme (s. 1999), jääkiekkoilija
 Alpo Halme (s. 1929), arkkitehti, professori ja rakennusakustiikan tutkija
 Antti Halme (1923–1996), kansanedustaja
 Antti Halme (s. 1972), kirjailija
 Asko Halme (1931–2019), kuvanveistäjä ja arkkitehti
 Einari Halme (1892–1936), kapellimestari
 Erkki Halme (1912–1989), kalastusbiologi
 Erkki Halme (1914–1989), maanviljelijä ja järjestöjohtaja, maanviljelysneuvos
 Esa Halme (s. 1958), maakuntajohtaja
 Esko Halme (1911–1981), koelentäjä
 Heidi Sundblad-Halme (1903–1973), kapellimestari ja säveltäjä
 Heikki Halme (s. 1942), rehtori, kapellimestari, laulaja ja musiikinopettaja
 Helvi Halme (s. 1923), lähetyssaarnaaja ja kirjailija
 Henrik Halme (1886–1968), ylirehtori
 Hepa Halme (s. 1955), saksofonisti ja huilisti
 Ilkka Halme (s. 1943), jääkiekkoilija
 Juhani Halme (1924–2002), jääpalloilija
 Juho Halme (1888–1918), yleisurheilija ja toimittaja
 Jukka Halme (s. 1967), tieteis- ja fantasiakirjallisuuden harrastaja-asiantuntija ja fandom-aktiivi
 Jukka Halme (s. 1985), jalkapalloilija
 Jussi Halme (s. 1961), muusikko
 Jussi Halme (s. 1980), jääkiekkoilija
 Kaarle Halme (1864–1946), näyttelijä
 Kaarlo Halme (1899–1938), Neuvostoliitossa toiminut kääntäjä ja kirjailija
 Kaarlo Halme (1901–1961), yritysjohtaja, osuustoimintaliikkeen vaikuttaja, kauppaneuvos
 Laila Halme (1934–2021), laulaja
 Lari Halme (s. 1976), näyttelijä
 Markku Halme (1962–2015), musiikki- ja elokuvatoimittaja
 Martti Halme (s. 1943), jalkapalloilija
 Mia Halme (s. 1968), käsikirjoittaja ja dokumenttiohjaaja
 Miia Halme-Tuomisaari (s. 1975), oikeusantropologi
 Nina Halme (s. 1990), alppihiihtäjä
 Pekka Halme (1927–2018), korkeushyppääjä
 Rauno Halme (s. 1956), klarinetisti
 Reijo Halme (1899–1941), yleisurheilija
 Risto Halme (1934–2021), sisustusarkkitehti ja huonekalusuunnittelija, kauppaneuvos Kaarlo Halmeen poika
 S. K. Halme (1913–2009), kirjailija
 Tony Halme (1963–2010), ammattinyrkkeilijä, showpainija ja Perussuomalaisten kansanedustaja
 Tyyne Jauri, o.s. Halme (1888–1957), näyttelijä
 Veikko Halme (1916–1988), taloustieteilijä, professori
 Vilho Halme (1921–2000), päätoimittaja, kaupunkineuvos, tamperelainen kunnallispoliitikko
 Viljo Halme (1907–1981), jalkapalloilija, jääpalloilija ja jääkiekkoilija
 Yrjö Halme (1894–1978), toimittaja ja kirjailija.

Kuvitteelliset henkilöt
 Aadolf Halme, Väinö Linnan romaanin Täällä Pohjantähden alla hahmo.
Juhantalo

Juhantalo on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:

Kauko Juhantalo (1942–2020), poliitikko, kauppa- ja teollisuusministeri 1991–1992 (Keskusta) ja juristi
Liisa Juhantalo (s. 1943), kuvataiteilija ja kuvataidealan koulutuslaitoksen entinen johtaja, Kauko Juhantalon puoliso 1967–2020
Isometsä

Isometsä on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

Aada Isometsä (s. 2003), salibandyn pelaaja
Eetu Isometsä (s. 1997), golfaaja
Jari Isometsä (s. 1968), maastohiihtäjä 
Jukka Isometsä (s. 1981), jääkiekon linjatuomari.
Myllylä

Myllylä on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

Hannes Myllylä (1881–1942), opettaja ja kirjakauppias
Jaakko Myllylä (1825–1903), maanviljelijä ja liike- ja valtiopäivämies
Jaakko Myllylä (s. 1984), ammattinyrkkeilijä
Kalle Myllylä (1844–1923), poliitikko
Markus Myllylä (s. 1977), koripalloilija
Marja Myllylä (s. 1951), näyttelijä
Mika Myllylä (1969–2011), hiihtäjä ja olympiavoittaja
Paavo Myllylä, hävittäjälentäjä
Pekka Myllylä (s. 1932), jääkiekkoilija
Seppo Myllylä (s. 1958), judon EM-mitalisti
Tuomas Myllylä (s. 1986), sarjakuvataiteilija
Wiljami Myllylä (s. 2001), jääkiekkoilija.
Kinyras

Kinyras () oli kreikkalaisessa mytologiassa Kyproksen kuningas. Hän oli Apollon poika ja Metharmen aviomies. Heidän lapsiaan olivat Adonis ja Myrrha.

Kinyras ja Apollon järjestivät kilpailun nähdäkseen kumpi on parempi soittaja. Kinyras hävisi ja surmasi itsensä.

Ovidiuksen mukaan Kinyras oli Arabian takana sijaitsevan Panchaian kuningas ja Myrrhan isä. Kun hän huomasi saattaneensa tyttärensä raskaaksi, hän yritti tappaa tämän, mutta jumalat muuttivat Myrrhan puuksi, josta kasvoi Adonis.

Kreikkalaisen mytologian sankarit
Myllytulli

Myllytulli on vanhalle teollisuusalueelle rakennettu kaupunginosa Oulun keskustan tuntumassa. Myllytullissa asuu reilut 2 700 asukasta, ja siellä on noin 1 600 työpaikkaa.

1980-luvun alussa teollisuuden väistyttyä alueelta Myllytullin vanha teollisuusalue haluttiin kaavoittaa osaksi kaupungin keskustaa. Nykyisen kaavan 1984 on tehnyt arkkitehti Juhani Boman, joka voitti alueen suunnittelusta järjestetyn arkkitehtikilpailun. Kaavan toteutuminen on tehnyt Myllytullista nykyaikaisen kaupunginosan, jossa näkyvät hyvin menneen ajan piirteet. Myllytulli rajautuu etelässä Pokkisen ja Vaaran kaupunginosiin. Idässä Intiön kaupunginosaan ja pohjoisessa Oulujokeen ja sen takaiseen Tuiraan.

Teollisuusalueen lisäksi Myllytullin kaupunginosaan kuuluvat Merikosken kuntoutus- ja tutkimuskeskuksen (nyk. Verve) alue (entinen sotilassairaalan alue) Lasaretinsaaressa, Oulun lääninvankilan alue ja Koskenniska korkeine asuinkerrostaloineen.

Nähtävyydet 
 Tiedekeskus Tietomaa
 Oulun taidemuseo
 Hupisaarten kaupunginpuisto ja lohiportaat

Kuvia Myllytullista

Lähteet

Aiheesta muualla
Elbrus

Elbrus (, ) on Euroopan korkein vuori Venäjän Kabardi-Balkarian tasavallan länsiosassa Kaukasuksen päävuorijonolla, lähellä Georgian rajaa. Euroopan unionin tai Länsi-Euroopan korkein kohta on puolestaan Alpeilla sijaitseva Mont Blanc.

Elbrus on kaksihuippuinen. Korkein huippu on 5 642 metrin korkeudella  ja itäinen sijaitsee 5 621 metrissä (toisen lähteen mukaan 5 595 metrissä). Huiput sijaitsevat kaikkiaan 23 jäätiköstä koostuvalla, 122 neliökilometrin laajuisella jäätikköalueella.

Antiikin ihmiset tunsivat vuoren nimellä Strobilus ja uskoivat Prometheuksen olevan kahlittuna sinne. Elbruksen kahdesta huipusta matalammalle nousi ensin Hillar Haširov  Venäjän armeijan retkikunnasta vuonna 1829. Korkeamman huipun saavutti ensimmäisenä britti Florence Crauford Groven johtama kansainvälinen retkikunta vuonna 1874. Saksalaiset valloittivat Elbruksen vähäksi aikaa toisessa maailmansodassa. Neuvostoliiton alkuvuosina vuorikiipeily oli suosittu koko kansan harrastus, ja vuorella oli toisinaan suorastaan ruuhkaa. Maaliskuussa 1936 suuri joukko kokemattomia Komsomolin jäseniä yritti kiivetä vuorelle. Kaikkiaan 33 hengen nuorisojärjestöryhmässä oli vain neljä ryhmänjohtajaa. Joukossa ei ollut talvesta huolimatta yhtään vuorikiipeilyopasta eikä enemmistöllä ollut vuorikiipeilystä aiempaa kokemusta. Hyvissä olosuhteissa ryhmät onnistuivat saavuttamaan huipun, mutta alastullessa yksi toisiinsa kiinnittyneistä seitsemän kiipeilijän ja yhden vetäjän ryhmästä liukastui ja kaatoi alas liukuessaan muita tuulen lumesta paljastamalla jäätiköllä. Lopulta koko ryhmä putosi. Liukastuneista neljä kuoli ja muut loukkaantuivat. 

Vuonna 1964 Elbrusille avattiin suuri matkailu- ja kiipeilykeskus. Nykyään vuorelle järjestetään ohjattuja ryhmänousuja. Vuonna 1967 vuorelle nousi 2 400 henkeä. Vuoren juurella on useita kiipeilijöiden leiripaikkoja. 4 100 metrin korkeudessa oli kolmikerroksinen vuoristohotelli, joka paloi vuonna 1998. Etelärinteellä hissit nousevat 3 450 metrin korkeudelle saakka. Alueella on ainakin kymmenkunta hiihto- tai muuta hissiä ja toistakymmentä laskettelurinnettä.Saksalaislähteen mukaan seudulle matkustaa tätänykyä vuosittain noin 350 000 henkeä, joista noin viisi prosenttia (eli 17 500 henkeä) tähtää vuoren huipulle.

Elbrusin pohjois-, itä- ja etelärinteiden pääosa kuuluu vuoren mukaan nimettyn vuonna 1986 perustetun kansallispuiston alueeseen. 

Vuonna 2014 olympiatuli vietiin Elbrusin huipulle matkalla Sotšin talviolympialaisiin.

Katso myös
Seitsemän huippua
Luettelo suurimmista prominensseista
Luettelo maiden korkeimmista kohdista

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Neuvostoaikainen kartta vuodelta 1988 Elbrusin huipun alueelta (mittakaava 1:100 000, vuori alanurkassa)
 NASA Earth Observatory 
 Kuvia Elbruksesta 
 Istorija: Prijut 11 (Suoja 11, 1998 palaneen vuoristohotellin tarina kuvineen)  (alp.org.ua)
 Esimerkki venäläisen retkiyhdistyksen matkasta vuorelle: Mt. Elbrus (5 642m)   Esimerkki matkatoimiston matkasta: Mt. Elbrus -vaellusmatka (5 642 m) 

Kerrostulivuoret
Venäjän tulivuoret
Venäjän vuoret
Karatšai-Tšerkessian maantiede
Seulonnan keskeiset artikkelit
Gustavsson

Gustavsson tai Gustavson on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 August Edvard Gustavson (1820–1890), suomalainen kenraalimajuri
 Bengt Gustavsson (1928–2017), ruotsalainen jalkapalloilija ja valmentaja
 Erik Gustavson (s. 1955), norjalainen elokuvaohjaaja
 Fanny Flodin-Gustavson (1868–1954), suomalainen pianisti ja pianopedagogi
 Felix Gustavsson (s. 1994), ruotsalainen jalkapalloilija
 Filip Gustavsson (s. 1998), ruotsalainen jääkiekkoilija
 Johannes Gustavsson (s. 1975), ruotsalainen kapellimestari
 Jonas Gustavsson (s. 1984), ruotsalainen jääkiekkomaalivahti
 Jukka Gustavson (s. 1951), suomalainen muusikko
 Leena Gustavson (s. 1954), suomalainen tanssija-koreografi
 Linda Gustavson (s. 1949), yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja
 Otto Gustavsson (s. 1993), suomalainen näyttelijä
 Stig Gustavson (s. 1945), ruotsalainen vuorineuvos, diplomi-insinööri ja yritysjohtaja
 Tamara Gustavson (s. 1961), yhdysvaltalainen yritysjohtaja, perijätär ja miljardööri
 Tony Gustavsson (s. 1973), ruotsalainen jalkapalloilija ja valmentaja
 Ylva Gustavsson (s. 1963), ruotsalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja, -tuottaja ja -leikkaaja

Katso myös 
 Gustafson
 Gustafsson
Jussi Ahde

Juha-Matti ”Jussi” Ahde (s. 8. elokuuta 1980 Oulu) on suomalainen kaupallinen tuottaja. Hän oli mukana perustamassa yhden numeron verran ilmestynyttä Absolute-ilmaisjakelulehteä.

Toiminta 
Ahde on ollut SDP:n kunnallisvaaliehdokkaana. Hän on kilpaillut Kymppitonnissa Lastenklinikoiden kummien edustajana sekä Uutisvuodossa ja Taistelevat julkkikset -ohjelmassa.

Yksityiselämä 

Jussi Ahde on poliitikko Matti ja Hilkka Ahteen poika. Hän teki mallin töitä 1990-luvulla.

Vuonna 2002 julkisuuteen tuli video, jossa hän nuuskasi kokaiinia. Hänet tuomittiin sakkoihin huumausaineen käyttörikoksesta vuonna 2003 yhdessä silloisen tyttöystävänsä Susanna Tervaniemen kanssa.

Ahde avioitui laulaja Sara Nunesin kanssa kesällä 2008. Elokuussa 2010 he jättivät avioerohakemuksen.

Joulukuussa 2015 Ahde kertoi Uuden Suomen blogissaan kärsineensä masennuksesta lähes 20 vuotta, syöneensä mielialalääkkeitä 15 vuoden ajan ja käyttäneensä lähes kaikkia paitsi suonensisäisiä huumeita. TV-ohjelmassa marraskuussa 2016 hän kertoi aloittaneensa huumeidenkäyttönsä jo 1990-luvun lopussa, kun hän muutti Espanjaan.

Lähteet 

Ahde, Jussi
Ahde, Jussi
Ahde, Jussi
Baseballin SM-sarja

Baseballin SM-sarja on Suomen korkein sarjataso baseballissa. Se toimii Suomen Baseball- ja Softball-liiton alaisuudssa. Baseballin SM-sarjaa on pelattu vuodesta 1981 lähtien, jolloin ensimmäisen Suomen-mestaruuden voitti helsinkiläinen Hawks. Nykyisin Baseballin SM-sarjan hallitseva seura on Espoo Expos, joka on voittanut mestaruuden 17 kertaa viimeisen 18 kauden aikana.

Kerrallaan sarjassa on yleensä ollut noin viisi joukkuetta, jotka suurimmaksi osaksi ovat olleet kotoisin pääkaupunkiseudulta. Ainoa pääkaupunkiseudun ulkopuolinen Suomen mestari on Riihimäen Piraijat, joka voitti mestaruuden kaudella 1994.

Historia 
Baseballin SM-sarjan ensimmäinen kausi pelattiin vuonna 1981, jolloin ensimmäiseksi Suomen mestariksi nousi Hawks. Joukkueita sarjassa on pelannut kerrallaan aina noin viisi, mutta joukkuelista on vaihdellut runsaasti. Kautta 1992 ei pelattu lainkaan laman takia, minkä myötä sarjan historia jakautui kahteen osaan: vuotta 1992 edeltävä ja sen jälkimmäinen aika. Baseball Puumat on Suomen vanhin baseball-seura ja ainoa, joka on selvinnyt 1980-luvulta asti.

Sarjajärjestelmä 
Baseballin SM-sarjaa on pelattu viime kausina runkosarja-finaali-sarjajärjestelmällä pienin muutoksin.  

Runkosarjassa jokainen joukkue pelaa 14-16 ottelua (vaihtelua kausien välillä), jonka jälkeen runkosarjan kaksi parhaiten sijoittunutta joukkuetta kohtaa toisensa kolmen ottelun finaalisarjassa, joka määrittää lopullisen Suomen mestarin.

Joukkueet 
Vuoden 2020 Baseballin SM-sarjan kauteen osallistui viisi joukkuetta.

 Baseball Puumat
Espoo Expos
 Helsinki Mets
 Lahti Pirates
Tampere Tigers

Mestarit

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Baseball- ja Softball-liitto.
 Espoo Expos SM-sarjajoukkue.
  Puumat SM-sarjajoukkue .
 Malmi Bullets .
 Tampere Tigers.
 Kiilin Pantterit .

Baseballin SM-sarja
Espoo Expos

Espoo Expos on vuonna 1991 perustettu espoolainen baseballseura, jonka edustusjoukkue pelaa SM-sarjassa. Exposin kotikenttä on Leppävaaran urheilupuistossa.

Expos on baseballin 17-kertainen Suomen-mestari. Joukkue voitti ensimmäiset 15 mestaruuttaan peräkkäin, vuosina 2003–2017, ja voitti uudelleen mestaruudet 2019 ja 2020. Mikään muu joukkue ei ole yltänyt samaan SM-sarjan historiassa.

Exposilla on kaksi farmijoukkuetta, Perkkaa Badass ja Lintuvaara XL5. Badass on toiminut vuodesta 2003 ja Lintuvaara vuodesta 2006. Farmisarjan ottelut on pelattu turnauksina eri kentillä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seuran sivusto

Suomalaiset baseballseurat
Espoolaiset urheiluseurat
Vuonna 1991 perustetut urheiluseurat
Leppävaara
Inter

Inter voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
 latinankielinen prepositio (mm. välillä, keskellä, aikana)
 italialainen jalkapalloseura FC Internazionale Milano
 suomalainen jalkapalloseura FC Inter Turku
 azerbaidžanilainen jalkapalloseura PSK Inter Baku
 Inter-liike, Viron itsenäistymistä 1988-1991 vastustanut liike
 Ukrainan suosituimpiin lukeutuva, GDF Media Limited -yhtiön hallitsema tv-kanava Inter TV

fr:Internacional
Dunstan

Dunstan Pyhä (n. 925–988) on kellonvalajien, metallityöntekijöiden, koruseppien ja kaivertajien suojelupyhimys. Hänet nimitettiin Canterburyn arkkipiispaksi 959. Dunstan tunnetaan Englannin luostareissa aloittamistaan uudistuksista. Hänen nimikkokirkkonsa St Dunstan-in-the-West sijaitsee Fleet Streetin varrella Lontoon Cityssä.

Elämä 
Dunstan syntyi aatelisperheeseen Baltonsboroughissa Glastonburyn lähellä, jossa häntä opettivat irlantilaiset munkit. Hän oli jonkin aikaa setänsä, silloisen Canterburyn arkkipiispan, Athelmin palveluksessa ennen kuin siirtyi kuningas Athelstanin hoviin. Hovissa hän sai useita vihollisia, jotka syyttivät häntä noituudesta ja mustasta magiasta. Dunstanista tuli benediktiinimunkki ja hän sai vihkimyksen sedältään Ælfheah Kaljulta noin vuonna 939. Hänestä tuli kuningas Edredin neuvonantaja Edmund I:n salamurhan jälkeen. Tämän jälkeen Dunstan aloitti luostariuudistuksen.

Setänsä jälkeen kuninkaaksi noussut Edwy takavarikoi Dunstanin omaisuuden ja karkoitti hänet kuningaskunnasta, mutta palasi pian Edwyn veljen Edgarin tultua tämän tilalle vallankaappauksen seurauksena. Edgar nimitti hänet Worcesterin ja Lontoon piispaksi 957. Edwyn kuoltua pari vuotta myöhemmin Dunstan nimitettiin Canterburyn arkkipiispaksi.

Dunstan auttoi Edvard Marttyyria, ja tämän kuoltua, hänen velipuoltaan Ethelred Neuvotonta nousemaan kuninkaaksi.

Viimeiset vuotensa hän vietti Canterburyssa, jossa hän opetti katedraalikoulussa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Canterburyn arkkipiispat
Keskiajan henkilöt
Lontoon piispat
Worcesterin piispat
Brittiläiset pyhimykset
900-luvulla syntyneet
Vuonna 988 kuolleet
Encyclopædia Britannica

Encyclopædia Britannica (latinaa, ”brittiläinen tietosanakirja”) on vanhin englanninkielinen tietosanakirja ja maailman tunnetuimpia hakuteoksia. Se alkoi ilmestyä 1700-luvun lopulla. Britannica on saatavana nykyään vain sähköisenä versiona. Sen kustannuspaikkana toimii Yhdysvallat.

Sähköinen Britannica Online sisältää noin 120 000 artikkelia. Painetun Britannican koko on rajattu noin 65 000 artikkeliin. CD-ROM- ja DVD-ROM-versiot käsittävät yli 100 000 artikkelia.

Britannicalla on yli 4 000 kirjoittajaa. Aikaisempia kirjoittajia ovat olleet muiden muassa Albert Einstein (aiheesta aika ja avaruus), Sigmund Freud (psykoanalyysi) ja Orville Wright (Wilbur Wright) vuoden 1926 laitokseen.

23. tammikuuta 2009 Britannica Online ilmoitti ryhtyvänsä sallimaan käyttäjien ehdottamat muutokset artikkeleihin. Muutokset vaativat kuitenkin toimituskunnan hyväksynnän.

Britannican paperiversion julkaiseminen lopetettiin vuonna 2012. Myynnin huippuvuonna 1990 sitä myytiin 120 000 sarjaa, mutta jo 1996 määrä oli pudonnut 40 000:een. CD:nä se ilmestyi 1989 ja verkossa 1994.

Wikipedian ja Encyclopædia Britannican vertailu 
Nature-lehdessä verrattiin keskenään Britannican ja englanninkielisen Wikipedian luonnontieteellisiä artikkeleita. Tuloksena Wikipediasta löytyi vain hieman enemmän epätäsmällisyyksiä kuin Britannicasta. Britannica esittää vastalauseensa selvityksen laadulle. Todellisuudessa Wikipediassa oli epätäsmällisyyksiä kolmannes enemmän kuin Britanncassa, ja Nature myöntää myöhemmässä vastauksessaan otsikon "Internet encyclopaedias go head to head" ja aloituksen "Wikipedia comes close to Britannica in terms of the accuracy of its science entries" liioitelluiksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 Britannica Online.  

Tietosanakirjat
Brittiläiset tietokirjat
Yhdysvaltalaiset tietokirjat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ilkka Kantola

Ilkka Tapani Kantola (s. 17. maaliskuuta 1957 Rymättylä) on suomalainen pappi ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 2007–2019 ja Turun arkkihiippakunnan piispana vuosina 1998–2005.

Kirkollinen ura
Kantola valmistui teologian kandidaatiksi vuonna 1985 ja lisensiaatiksi vuonna 1991. Teologian tohtoriksi hän väitteli vuonna 1994.

Kantola vihittiin papiksi vuonna 1985 ja valittiin vuonna 1994 Turun arkkihiippakunnan pääsihteeriksi. Piispaksi Kantola valittiin vuonna 1998 kun Turun arkkihiippakuntaan päätettiin arkkipiispan viran ohelle perustaa toinen piispan virka.

Kantolan ensimmäinen puoliso oli naistentautien erikoislääkäri, dosentti, lääketieteen ja kirurgian tohtori Päivi Polo. Vuonna 2005 julkisuuteen tuli Kantolan avioero sekä avioliiton ulkopuolinen suhde, mikä johti lopulta Kantolan eroamiseen piispan virasta. Kantola avioitui samana vuonna pastori Satu Norjan kanssa.

Piispan viran jälkeen Kantola työskenteli Helsingin Diakonissalaitoksella lapsi- ja perhetyön johtajana. Marraskuussa 2017 Kantola asettui ehdolle vuonna 2018 järjestettävään arkkipiispan vaaliin.

Poliittinen ura
Kantola valittiin kansanedustajaksi vuoden 2007 eduskuntavaaleissa SDP:n listoilta Varsinais-Suomen vaalipiiristä. Kantola ilmoittautui helmikuussa 2008 puheenjohtajaehdokkaaksi SDP:n vuoden 2008 puoluekokoukseen. Äänestyksessä 6. kesäkuuta hän sai kahdeksan ääntä. Lopulta hänet valittiin puolueen varapuheenjohtajaksi.

Eduskunnassa Kantola toimii vaalikauden 2011 alusta perustuslaki- ja ulkoasiainvaliokunnassa sekä puheenjohtajana Yleisradion hallintoneuvostossa, jonka jäsen hän on ollut vuodesta 2007 lähtien. Aiemmin hän on toiminut myös laki- ja sivistysvaliokuntien jäsenenä sekä tulevaisuus- ja sosiaali- ja terveysvaliokuntien varajäsenenä. Kantola oli vuosina 2007–2012 eduskunnan ihmisoikeusryhmän puheenjohtaja.

Vuonna 2011 Kantola oli ehdolla SDP:n esivaalissa puolueen presidenttiehdokkaaksi vuoden 2012 vaaleihin. Kantola jäi kolmanneksi ja sai 11 % äänistä.

Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa Kantola valittiin Turun kaupunginvaltuustoon, jossa hän jatkoi myös vuoden 2012 vaalien jälkeen. Joulukuussa 2013 Kantola nimettiin SDP:n eurovaaliehdokkaaksi kevään 2014 eurovaaleissa.

Joulukuussa 2016 Kantola valittiin Eduskunnan uuden joskin epävirallisen Ukraina-ystävyysryhmän puheenjohtajaksi. Ryhmän tarkoituksena on Suomen ja Ukrainan parlamentaarikkojen välinen yhteydenpito ja vuorovaikutus, jonka tavoitteena on molemminpuolisen tietämyksen lisääminen ja syventäminen.

Pudotuaan eduskunnasta vuoden 2019 eduskuntavaaleissa hänet valittiin Helsingin Diakonissalaitoksen diakoniajohtajaksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Ilkka Kantolan kotisivut

Turun arkkihiippakunnan piispat
Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Varsinais-Suomen vaalipiiri
Turun kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Perunroseepippuri

Perunroseepippuri (Schinus molle), josta käytetään myös nimiä roseepippuri, ruusupippuri, perunpippuripuu ja rosépippuri, on sumakkikasveihin (Anacardiaceae) kuuluva puu, joka elää villinä Perussa. Toinen laji on Intian valtameressä olevalla saarella elävä pensas. Roseepippuria käytetään lähinnä värinsä vuoksi erilaisiin jälkiruokiin ja kalaan. Sen maku ei ole aivan yhtä terävä kuin tavallisten musta- tai valkopippurin, ja lisäksi se on hivenen makea. Suurissa määrissä käytettynä se saattaa aiheuttaa pahoinvointia. 

Roseepippuri on ranskalaisen maustekauppiaan Bernard Broquéren löytö 1970-luvun puolivälin jälkeen Réunionin saarelta. Paikalliset asukkaat pitivät marjaa hyvin myrkyllisenä, mutta utelias maustekauppias päätti tutkia huhun todenperäisyyden. Kun hän totesi marjan olevan syömäkelpoinen, roseepippuri lanseerattiin kuluttajille televisiossa ja lehtiartikkeleissa. Nopeasti siitä tulikin suosittu muotimauste joksikin aikaa.

Lähteet 

 Stella, A., The Book of Spices, Flammarion, Paris, G. Canale & Co. SpA Borgaro, Italy, 1999.
 Rousi, A., Auringonkukasta viiniköynnökseen - ravintokasvit, WSOY, Porvoo, WSOY -kirjapainoyksikkö, Porvoo 1997.
 Morris, S., Suuri maustekirja, Gummerus, Jyväskylä, Singapore 1999.

Viitteet

Aiheesta muualla 
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Perunroseepippuri, brasilianpippuripuu; roseepippuri, perunpippuripuu, ruusupippuri (Schinus molle)
ITIS: Schinus molle 
United States Department of Agriculture (USDA): Schinus molle 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Schinus molle 

Roseepippurit
Maustekasvit
Kilohaili

Kilohaili (Sprattus sprattus) on hyvin paljon silakkaa ja hieman muikkua muistuttava sillien heimon kalalaji. Se on hieman silakkaa pienempi (12–15 cm) ja viihtyy suolaisemmissa ja lämpimämmissä vesissä kuin silakka. Kaikkein vähäsuolaisimmista Itämeren osista, kuten jokisuista ja Perämeren pohjukasta, kilohailiparvia ei tavata. Toisaalta levinneisyys ulottuu etelässä Välimereen ja Mustaanmereen asti.

Tuntomerkit
Silakasta kilohailin erottaviin piirteisiin kuluu selkä- ja vatsaevän sijainti: kilohaililla vatsaevä on selkäevän etureunan etupuolella. Peukalolla koetettaessa kilohailin vatsa on terävämpi - siitä ruotsinkieliset nimet skarpsill (teräväsilli) ja vassbuk (terävävatsa). Taaksepäin siveltäessä silakan vatsa on sileä, kilohailin särmäsuomuinen vatsa tuntuu karkealta. Silakka on silmiinpistävän suuripäinen ja -silmäinen kala; kilohailin pää on suhteellisesti pienempi, samoin silmä, ja kalan värisävy on vihertävämpi. Kilohaili on myös silakkaa rasvaisempi.

Elintavat
Kilohaili on parvikala, joka pysyttelee ulapalla ja kuteekin siellä, 10–20 metrin syvyydessä. Kilohailiparvet vaeltavat talven ruokailualueilta kesän kutualueille. Sen mätimunat eivät kellu, vaan vajoavat pohjaan eivätkä kehity poikasiksi, jos veden suolapitoisuus ei ole vähintään 5 promillea – nuoret kalat kestävät kyllä makeampaakin vettä.

Kalastus
Kilohaili on suomalaisen ammattikalastuksen toiseksi suurin saalis tonneissa mitattuna. Suomalaisten kilohailisaalis Itämerestä vuonna 2010 oli noin 25 miljoonaa kiloa, kun silakkaa pyydettiin 92 miljoonaa kiloa. Tärkeimmät pyyntialueet olivat Suomenlahti, Saaristomeri ja Gotlannin ympäristö, ja lähes koko saalis saatiin troolaamalla. Suomenlahdelta kilohailia saatiin kaksinkertainen määrä (7 miljoonaa kiloa) silakkaan verrattuna; silakkasaalis puolestaan on ensisijaisesti Selkämereltä. Kilohailin kokonaissaalis Itämeren alueella oli 341 miljoonaa kiloa, josta suurimman osan pyysivät Ruotsi, Puola, Viro, Latvia ja Tanska. Suurin osa maailman kilohailisaaliista tulee Itämerestä.

Käyttö
Ruokakalana kilohailia voi käyttää muikun ja silakan tapaan.

Skandinaavien anjovis-niminen säilyke tehdään yleensä kilohailista. Ennen EU-säännöksiä tomaattikastikkeeseen säilöttyä kilohailia myytiin sardiinina, mutta nykyään käytetään nimeä brisling, joka on kilohaili norjaksi ja tanskaksi. Myös Helsingin silakkamarkkinoilla myytävä maustekala tehdään yleensä kilohailista.

Yleinen purkkikalaruoka koko Baltian alueella ovat Sprotit eli öljyyn säilötyt, savustetut kilohailit, joita tuotetaan Viron lisäksi ainakin Latviassa. Öljyyn säilötyt savustetut kilohailit syödään sellaisenaan, leivän päällä tai esimerkiksi keitettyjen perunoiden ja kananmunien kanssa.

Neuvostoaikana Itämeren savustettu kilohaili öljyssä ilmaantui venäläisen uuden vuoden juhlapöytään.

Kilohaili valittiin vuonna 2008 Kymenlaakson maakuntakalaksi.

Lähteet 

Sillit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jarmo Riski

Jarmo Riski on suomalainen maastohiihtovalmentaja. 

Riski toimi Suomen naisten hiihtomaajoukkueen valmentajana Lahden vuoden 2001 MM-kisojen aikaan. Lahden dopingskandaalin vuoksi hänet erotettiin tehtävästään ja määrättiin elinikäiseen toimitsijakieltoon, josta Suomen Hiihtoliitto hänet kuitenkin vapautti vuonna 2004 ja kansainvälinen hiihtoliitto vuonna 2015.

Riski lopetti huippu-urheilijoiden valmentamisen vuonna 2010, mutta palasi valmennukseen vuonna 2016. Hänen valmennettaviaan vuonna 2010 olivat muun muassa Virpi Kuitunen, Aino-Kaisa Saarinen ja Teemu Kattilakoski. Vuonna 2016 hän alkoi valmentaa muun muassa Sami Jauhojärveä ja ampumahiihtäjä Olli Hiidensaloa.

Suomen valmentajat ry valitsi Riskin vuoden valmentajaksi vuonna 2007. Lahden dopingtapauksen vuoksi valinta herätti keskustelua. Omalla hiihtourallaan Riski saavutti yhden SM-hopean Ilomantsin Urheilijoiden viestijoukkueessa 1985.

Lähteet 

Suomalaiset maastohiihtovalmentajat
Suomalaiset maastohiihtäjät
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
John D. Rockefeller, Jr.

John Davison Rockefeller, Jr. (29. tammikuuta 1874 – 11. toukokuuta 1960) oli yhdysvaltalainen liikemies. Hän oli maineikkaan John D. Rockefellerin poika. Rockefeller nuorempi johti isänsä jälkeen Standard Oil -öljy-yhtiötä, mutta erosi yhtiöstä vuonna 1910. Myöhemmin hän omisti suuren osan elämästään Rockefeller-säätiölle ja filantrooppisille pyrkimyksille. Hän oli erittäin innokas taiteen tutkija.

Hänen lapsistaan Nelson nousi poikkeuksellisesti perheen johtoon — ollen välillä jopa Yhdysvaltain varapresidentti — vaikka ei ollutkaan vanhin, mikä aiheutti suurta närää perheen sisällä. Nykyisin Nelsonin veljestä David Rockefelleriä on pidetty Rockefeller-suvun päänä.

Lapset 
Abby Rockefeller Mauzé (1903–1976)
John D. Rockefeller III (1906–1978)
Nelson A. Rockefeller (1908–1979)
Laurance Rockefeller (1910–2004)
Winthrop Rockefeller (1912–1973)
David Rockefeller (1915–2017)

Katso myös 
Rockefeller Center
Rockefellerin suku

Lähteet

Aiheesta muualla 

Rockefellerin suku
Yhdysvaltalaiset liikemiehet
Vuonna 1874 syntyneet
Vuonna 1960 kuolleet
Edda

Edda on 1200-luvulla koottu skandinaavisten muinaistarujen kokoelma. Edda-tekstit ovat tärkeimmät skandinaavisesta mytologiasta kertovat tiedonlähteet. Eddan sisältö syntyi luultavasti suureksi osaksi Skandinaviassa, ja se koottiin viikinkien aikaisessa keskiajan Islannissa.

Edda kertoo skandinaavisista jumalista, heidän seikkailuistaan ja suhteistaan. Väkivaltaa on runsaasti, mikä heijastelee tarinoiden yhteyttä viikinkikulttuuriin. Eddan tarinat ovat erillisiä, mutta ne muodostavat yhtenäisen tarinan maailmankaikkeuden synnystä maailman tuhoon ja seuraavan aikakauden alkamiseen.

Eddan mytologiset runot olivat esitettäviä teoksia, eivätkä ihmiset välttämättä pitäneet sen tarinoita muuna kuin viihteenä.

Runo-Edda ja Proosa-Edda
Edda koostuu kahdesta osasta, Runo-Eddasta ja Proosa-Eddasta. Osat ovat kirjoina luonteeltaan erilaisia. Niissä on osin samoja aineksia, mutta myös eroja.

Runo-Edda on Eddan osista sisällöltään vanhempi. Se on koottu erilaisista käsikirjoituskokoelmista, ja siitä on erilaisia versioita, mutta tärkeimmät runot sisältyvät Islannissa 1200-luvulla koottuun käsikirjoitukseen Codex Regiukseen. Useimmat runot syntyivät arviolta vuosien 800–1000 välillä, jotkin sen jälkeen. Runot elivät aluksi suullisena permätietona ennen kuin ne kirjoitettiin ylös. Runot ovat useiden eri tekijöiden sepittämiä, mutta tekijöiden nimiä ei tunneta. Teos koostuu kahdesta osiosta, Eddan jumalrunot ja Eddan sankarirunot. Runot on suomentanut Aale Tynni.

Proosa-Eddan kirjoitti vanhojen tarinoiden pohjalta islantilainen runoilija ja poliitikko Snorri Sturluson ilmeisesti vuoden 1220 tienoilla. Kirjaa kutsutaan myös nimillä Sturlusonin Edda ja Snorrin Edda. Kirja sisältää vanhaa tarinaperinnettä yhdenmukaiseksi kirjoitetussa muodossa. Proosa-Edda muodostuu esipuheesta ja kolmesta osasta. Snorri kirjoitti osat Skáldskaparmál ja Háttatal runousopin käsikirjaksi aikansa runoilijoille. Kolmas osa Gylfaginning sisältää vuoropuhelun muotoon kirjoitettuja skandinaavisia myyttejä maailman syntymisestä, jumalten seikkailuista ja Ragnarökistä.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 
 
 

Kansalliseepokset
Skandinaavinen mytologia
Muinaispohjoismainen kirjallisuus
Keskiajan kirjallisuus
Seulonnan keskeiset artikkelit
Standard Oil

Standard Oil oli yhdysvaltalainen öljy-yhtiö 1800-luvulta, joka oli aikoinaan maailman suurin öljy-yhtiö. Yhtiön omisti Rockefellerien perhe. Yhtiön perusti John D. Rockefeller. Se hallitsi lähes yksinään öljyn tuotantoa, jalostusta, myyntiä ja jakelua Yhdysvalloissa.

Yhtiö pilkottiin 34 osaan 15. toukokuuta 1911, kun Yhdysvaltain korkein oikeus totesi sillä olevan monopoliaseman öljymarkkinoilla. Kyseisellä hetkellä Standard Oil piti hallussaan 64 % öljynjalostuksesta Yhdysvalloissa.

Standard Oilin seuraajia
Alkuperäisestä yhtiöstä pilkotut osat käyttivät joko jotain muotoa Standard-nimestä tai ottivat nimen pienemmältä yhtiöltä, joita ne ostivat. Pian ne hallitsivat markkinoita vielä kattavammin kuin alkuperäinen yhtiö. Seuraajayhtiöitä olivat:

Sohio (Standard Oil of Ohio)
Stanolind (Standard Oil of Indiana)
Socony (Standard Oil of New York), tunnetaan nykyään nimellä Mobil.
Esso
Socal (Standard Oil of California), tunnetaan nykyään nimellä Chevron.
Atlantic 
Richfield
Kyso (Standard Oil of Kentucky)
Conoco (Continental Oil Company), nykyään osa ConocoPhillipsiä
The Ohio Oil Company, tunnetaan nykyään nimellä Marathon Oil Company.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset öljy-yhtiöt
Entiset yhdysvaltalaiset yritykset
Rockefellerin suku
UML-mallinnus

UML-mallinnus () on Object Management Groupin (OMG) vuonna 1997 standardoima graafinen mallinnuskieli, joka sisältää 13 erilaista kaaviota. Kaavioista kuudella kuvataan rakennetta, kolmella käyttäytymistä ja neljällä vuorovaikutusta.  UML on alun perin kehitetty järjestelmä- ja ohjelmistokehitystä varten. Se syntyi yhdistämällä kolme johtavaa oliomallinnustekniikkaa (OMT, Booch, OOSE). Uusin UML-standardi on 2.5.1 joulukuulta vuodelta 2017.

UML:n tausta
UML on kehittynyt vähitellen oliokeskeisen suunnittelu- ja ohjelmistokehitystyön menetelmätarpeiden pohjalta. Fowler ja Kendall (2002) esittävät eri osa-alueiden keskeisiksi varhaisiksi toimijoiksi Portlandissa toimineen Smalltalk-ohjelmointikielen kehittäjäyhteisön, Object Management Groupin sekä Association for Computing Machineryn (ACM) järjestämät oliomenetelmien OOPSLA-konferenssit. Henkilöistä he nimeävät merkittäviksi kehittäjiksi ja julkaisijoiksi mm. seuraavia: Grady Booch, Peter Coad, Ivar Jacobson, James Martin, Steve Mellor, Jim Odell, James Rumbaugh, Sally Shlaer ja Edward Yourdon. Monet heistä esittivät nimillään tunnetuksi tulevia menetelmiä ja kuvaustekniikoita. 

Kehitystyötä leimasivat sekä yhtenäistämispyrkimykset että koulukuntariidat. Jonkinlainen käännekohta oli vuosi 1994, jolloin Booch, Rumbaugh ja Jacobson liittyivät yhteen Rational Software Corporation -yrityksen palveluksessa ja alkoivat yhteistyön Boochin vuonna 1991 julkaiseman Object Modeling Technique -menetelmän (OMT) parissa. Heidät tunnettiin oliomenetelmien kehittäjäyhteisössä myöhemmin nimellä Three Amigos ("Kolme kaverusta").

Lyhenne UML merkityksessä Unified Modelling Language otettiin laajemmin käyttöön vuonna 1996. Ensimmäisissä julkisissa kuvauksissa (OOPSLA 95) menetelmän nimenä oli ollut Unified Method.

Kaaviotyypit
UML:n pääkaaviotyyppejä ovat rakennekaaviot ja käyttäytymiskaaviot.

Rakennekaavio (Structure diagram)
Komponenttikaavio (Component diagram)
Koostekaavio (Composite structure diagram)
Luokkakaavio (Class diagram)
Oliokaavio (Object diagram)
Pakkauskaavio (Package diagram)
Sijoittelukaavio (Deployment diagram)
Käyttäytymiskaavio (Behavior diagram)
Aktiviteettikaavio (Activity diagram)
Käyttötapauskaavio (Use case diagram)
Tilakaavio (State (machine) diagram)
Vuorovaikutuskaavio (Interaction diagram)
Ajoituskaavio (Timing diagram)
Kokoava vuorovaikutuskaavio (Interaction overview diagram)
Kommunikointikaavio (Communication diagram)
Sekvenssikaavio (Sequence diagram)

Käyttötarkoituksia
Ohjelmistosuunnittelu
Ajettavan koodin luominen
Järjestelmien arkkitehtuurit
Prosessitekniikka
Internet-portaalien rakenteet
Työvirtojen kuvaus
Liiketoimintaprosessien mallintaminen

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

Unified Modeling Languagen kotisivu 
Object Management Groupin kotisivu 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Elämän Sana Suomi

Elämän Sana Suomi () on tunnustuskuntiin sitoutumaton kristillinen herätysliike Elämän Sanalla on paikallisseurakunnat Turussa, Jämsässä ja Hämeenlinnassa.

Liikkeen juuret ovat ruotsalaisessa Livets Ord -seurakunnassa, joka edustaa karismaattista uskonliikettä. Suomessa Elämän Sana-seurakunnat ovat kuitenkin ottaneet etäisyyttä menestysteologian voimakkaimpiin korostuksiin.

Historia

Liikkeen perustaminen Ruotsissa 

Seurakunnan juuret ovat toisen maailmansodan jälkeisessä helluntaiherätyksessä sekä tähän pohjautuvissa parantamisliikkeissä. Ruotsin evankelis-luterilaisen kirkon pastori Ulf Ekman kävi raamattukoulun Yhdysvalloissa ja perusti Livets Ord -seurakunnan Uppsalaan vuonna 1983.

Ekman oli liikkeen johtaja vuoteen 2000 asti. Livets Ordilla on Euroopan suurin raamattukoulu Uppsalassa.

Toiminnan saapuminen Suomeen 
Uskon sana -liike sai syntynsä vuonna 1979, kun ryhmä uskovia kutsui Word of Faith-liikkeeseen kuuluvan yhdysvaltalaisen pastorin Jim Kasemanin puhumaan Suomeen. Tapahtuman pohjalta Uskon sana -liike rekisteröityi Suomessa syksyllä 1981. Tapahtumaketju nähdään perustana myös muiden Uskon Sana -yhteisöjen syntymiselle sekä Elämän Sana ry:n perustamiselle. Suomalaiset Uskon Sana -liikkeen henkilöt tulivat Suomen Vapaakirkon piiristä. Vuonna 1984 Uskon Sana ry:llä oli toimintaa Helsingissä, Jyväskylässä, Kuopiossa ja Riihimäellä.

Liike rekisteröitiin vuonna 1986. Turun Elämän Sana-seurakunta perustettiin vuonna 1990. Seurakunta on itsenäinen, mutta yhdensuuntainen Uppsalan Livets Ord -seurakunnan kanssa. Elämän Sana rekisteröityi uskonnolliseksi yhdyskunnaksi vuonna 2018.

Toiminta 
Elämän Sana seurakunta korostaa juutalaiskansan merkitystä pelastushistoriassa, ja tekee lähetystyötä Israelissa. Se järjestää parantumiskokouksia ja tekee myös ohjelmatuotantoa TV7:lle ja Radio Dei:lle. Elämän Sana on osa ns. uskonliikettä, jonka taustalla vaikuttaa yhdysvaltalaisperäinen menestysteologia. 2000-luvulla Elämän Sana -liike on kuitenkin pitänyt matalaa profiilia menestysteologisista kytköksistään ja pyrkinyt luomaan yhteiskristillistä imagoa.

Elämän Sana pyrkii auttamaan ihmisiä uskomaan Raamatun kertomuksia. Usko, rukous ja vastaukset rukouksiin ovat myös liikkeen teemoja. 

Elämän Sanalla on raamattukouluja myös Venäjällä, Ukrainassa, Armeniassa, Azerbaidžanissa, Tadžikistanissa, Afganistanissa, Israelissa ja Intiassa. Liikkeen tunnetuin edustaja on ruotsalainen laulaja Carola Häggkvist.

Turku 
Turun Elämän Sana on perustettu vuonna 1990 ja seurakunnan pastorina toimii Sami Hartikainen. Seurakunta tekee yhteistyötä Operaatio Ruokakassi ry:n kanssa, jakaen viikoittain ruokakasseja vähävaraisille. Alkuvuodesta 2019 Turussa on käynnistetty uudestaan "Nuoret tulessa" -toimintaa. Seurakunnan raamattukoulu aloitti toimintansa uudestaan syksyllä 2019.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yle Arkivet: Livets ord 
 Liikkeen omat sivut
 Turun Elämän Sana 
 Lahden Elämän Sana 
 Uskonnot Suomessa-hanke, 06.03.2008 

Herätysliikkeet
Tunnustuskuntiin sitoutumaton uuskarismaattisuus
Urpo Rinne

Urpo Kalervo Rinne (s. 21. elokuuta 1935 Parkano) on suomalainen neurologi. Hän toimi Turun yliopiston neurologian professorina vuosina 1969–2000.

Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Ikaalisten yhteiskoulusta vuonna 1954 Rinne alkoi opiskella lääketiedettä ja väitteli tohtoriksi vuonna 1960. Vuonna 1969 hänet nimitettiin Turun yliopiston neurologian professoriksi ja yliopistollisen keskussairaalan neurologisen osaston johtajaksi. Eläkkeelle hän jäi vuonna 2000. Vuonna 1987 Rinne sai ruotsalainen Per Algot Månberg -palkinnon Parkinsonin tautia käsittelevästä tutkimustyöstään, ja samana vuonna hänestä tuli myös Suomen Parkinson -liiton puheenjohtaja.

Rinne kavalsi Parkinsonin tautiin sairastuneiden potilaiden sairauden tutkimukseen ja hoitoon myönnettyjä tutkimusvaroja ja siirsi niitä sveitsiläisille pankkitileilleen noin 60 miljoonaa markkaa ja suomalaisille pankkitileilleen noin 10 miljoonaa markkaa. Rinteen kavallus paljastui, kun Kuopion yliopiston patologian professori Kari Syrjänen sai yliopistolta vakavan varoituksen tekijänoikeuksien loukkaamisesta ja jäi kiinni veronkierrosta. Kun Syrjänen erotettiin professorin virasta, hän ilmiantoi professorikolleegansa Paavo Riekkisen tutkimusrahojen kavalluksesta. Riekkisen jutun tutkimusten yhteydessä alettiin tutkia myös Paavo Riekkisen samannimisen pojan toimia, ja hänen kauttaan paljastuivat Urpo Rinteen kavallukset.

Turun käräjäoikeus tuomitsi Rinteen 21. joulukuuta 2001 neljän vuoden vankeusrangaistukseen tutkimusrahojen kavaltamisesta. Rinne syyllistyi oikeuden mukaan 16 törkeään petokseen, erittäin raskauttavien asianhaarojen vallitessa hyötymistarkoituksessa tehtyihin virkarikoksiin, törkeään virka-aseman väärinkäyttöön sekä törkeään veropetokseen. Sekä Rinne että syyttäjä tyytyivät tuomioon eikä asiaa käsitelty Turun hovioikeudessa. Vuotta myöhemmin Rinteen pojat neurologian professori Juha Rinne (TYKS) ja neurologian ylilääkäri Jaakko Rinne (KYS) tuomittiin tuhansien eurojen sakkoihin perintö- ja lahjaveropetoksista. Maksettavaa kertyi Juha Rinteelle 5 810 euroa ja Jaakko Rinteelle 1 470 euroa.

Rinne vältti syytteet Parkinson-potilaiden väärästä hoidosta, koska syyteoikeus ehti osassa tapauksista vanhentua ja muille tapauksille ei löydetty näyttöä törkeästä virka-aseman väärinkäyttämisestä. Terveydenhuollon oikeusturvakeskus totesi, että Rinne oli toiminut  epäasianmukaisesti ja epäeettisesti, mutta hoitovirheitä ei löydetty. Parkinsonin taudin luonne tekee vaikeaksi näytön saamisen vammantuottamisesta, koska tauti etenee joka tapauksessa ja hoidolla voidaan vain helpottaa oireita.

Kirjallisuutta 
 Jorma Palo : Oravasyndrooma : Rikollista rahaa pöyhimässä. WSOY 2003 ISBN 9510286974

Lähteet 

Suomalaiset neurotieteilijät
Talousrikolliset
Turun yliopiston professorit
Vuonna 1935 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Yhdysvaltain federalistinen puolue

Yhdysvaltain federalistinen puolue toimi vuodesta 1787 vuoteen 1820. Tämän jälkeen puolue muuttui Whig-puolueeksi, jonka pohjalta nykyinen republikaaninen puolue syntyi. 

Federalistinen puolue pyrki unionin vallan laajentamiseen.

Yhdysvaltalaiset puolueet
Whig-puolue (Yhdysvallat)

Yhdysvaltain Whig-puolue toimi vuosina 1834–1856. Se jatkoi federalistisen puolueen perinnettä. Whig-puolueen perustajat vastustivat presidentti Andrew Jacksonin politiikkaa, jota he pitivät liian itsevaltaisena, ja he antoivat presidentille pilkkanimen ”Kuningas Andrew”. Kaikkein yhtenäisimmin whigit äänestivät kongressissa intiaanipolitiikkaa koskevissa kysymyksissä. He vastustivat Jacksonin ja tämän seuraajan Martin Van Burenin linjaa, johon kuuluivat muun muassa pakkosiirrot. 

Orjuuskysymys ja erityisesti vuoden 1850 kompromissi aiheuttivat puolueen hajaantumisen. Pohjoisvaltioissa sen kannattajat perustivat nykyisinkin toimivan republikaanisen puolueen. Myös Know Nothing -puolue sai kannattajia entisistä whigeistä, ja sisällissodan jälkeen heitä liittyi Etelävaltioiden demokraatteihin. Konservatiivisia whigejä oli liittynyt demokraatteihin jo ennen sotaa.

Yhdysvaltain nykyisessä poliittisessa keskustelussa viitataan joskus whigeihin esimerkkinä puolueesta, joka menetti kannattajansa ja olemassaolon syynsä. Tällöin pohditaan yleensä sitä, voisiko vastaavaa tapahtua nykyaikana. Kyseistä rinnastusta käytti jo filosofi Nicholas Butler 1930-luvulla.

Yhdysvaltain Whig-presidentit

Katso myös 

 Whigit (Ison-Britannian historiallinen poliittinen suuntaus)
 Luettelo Yhdysvaltain Whig-puolueen puoluekokouksista

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset puolueet
Tähtiniemen silta

Tähtiniemen silta on Heinolassa sijaitseva liittorakenteinen vinoköysisilta, joka valmistui Heinolan ohitustien ohella marraskuussa 1993.Sen kautta kulkee valtatien 4 liikenne nelikaistaisena moottoritienä. Silta ylittää Ruotsalaisen Tähtiniemen kohdalta. Vaakasuunnassa kaareva silta on Heinolan vaikuttava maamerkki.

Mitat 
Tähtiniemen silta on kokonaispinta-alaltaan (20 929 m²) Suomen suurin ja kokonaispituudeltaan toiseksi pisin Raippaluodon sillan jälkeen. Sen kokonaispituus on 924 metriä ja hyötyleveys 22 metriä, pohjoispäässä liki 30 metriä. H-kirjaimen muotoinen pyloni ulottuu 105 metrin korkeuteen järven pinnasta. 12-aukkoisen sillan pisin jänne on 165 metriä, toiseksi pisin on 127 metriä.

Rakenne 
Suunnittelukilpailuvaiheessa sillan pyloni oli terästä, mutta se toteutettiin teräsbetonisena. Pyloni on paikallavalua ja tehty kiipeävällä muottikalustolla. Sillan kannen tukena on kaksi sillan pituussuuntaista teräksista hitsattua palkkia, joiden korkeus on noin 3,3 metriä, lisäksi niiden välissä on sekundäärinen kannatin. Pääpalkkien väli on 14 metriä. Silta kannen teräsrunkoon kuuluu vielä poikittainen teräspalkisto. Kannen teräsrakenne työnnettiin paikoilleen perinteisesti maatukien takaa vaiheittain siirtäen. Sillan kansilaatta on valettu 45 osassa. Koska pääpalkit ovat korkeita, vinoköysiä on vain kuusi kummallakin siltakannen reunalla, paksuimmat köydet ovat halkaisijaltaan noin 200 millimetriä. Vinoköydet on sijoitettu harppumaisesti eli samansuuntaisesti.

Tekijät 
Tähtiniemen silta perustuu Tielaitoksen vuonna 1988 järjestämään rakennusinsinööritaitokilpailuun. Kilpailu oli kutsukilpailu neljälle toimistolle, ehdotuksia tuli kaikkiaan 10. Kilpailun voitti oululainen suunnittelutoimisto SuunnitteluKortes ehdotuksellaan Heinolan Tähti. Toimisto saksalaisine kumppaneineen myös suunnitteli sillan. Suunnittelusta vastasivat insinööri Algot Kettunen, tekniikan lisensiaatti Esko Järvenpää ja insinööri Pentti Pohjola. Vinoköysiosuuden ja pylonin pääsuunnittelija on diplomi-insinööri Wilhelm Zellner saksalaisesta insinööritoimisto Leonhart, Andrä und Partner GmbH:sta. Suunnittelukilpailuvaiheessa oli konsulttina myös diplomi-insinööri, arkkitehti Jussi Tervaoja. Sillan teräsrakenteet toimitti ja asensi ylivieskalainen PPTH Teräs. Muutoin sillan urakoi YIT-Yhtymä, joka suunnitteli itse sillan vedenalaiset paalutetut peruslaatat. Tähtiniemen sillan rakentaminen maksoi yhteensä 165 miljoonaa markkaa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomen tieliikennesillat
Heinolan liikenne
Valtatie 4
Vinoköysisillat