joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kaaos (yhtye)

Kaaos oli suomalainen vuonna 1980 perustettu hardcore punk -yhtye, joka hajosi ensimmäisen kerran joulukuussa 1985. Yhtye herätettiin henkiin vuonna 1999, ja sen tarina päättyi lopullisesti keväällä 2005, jolloin oli Kaaoksen viimeinen esiintyminen. Yhtyeen laulaja Jari Hallikainen kuoli marraskuussa 2007.

Viimeinen kokoonpano
Jakke – laulu
Epe – kitarat ja taustalaulu
Purtsi – basso ja taustalaulu
Pexte – kitara
Jan – rummut

Diskografia
Studioalbumit
Ristiinnaulittu Kaaos (1984)
So Much Fun (split w/ Terveet Kädet, 1984)
Ismit (2001)
Kokoelmat
Total Chaos (1994)
Totaalinen Kaaos (2003)
Singlet ja EP-levyt
Kytät on natsisikoja (7" split w/ Cadgers, 1981)
Totaalinen kaaos (1982)
Nukke (1985, julkaistu 1993)
Valtio tuhoaa, ei rakenna (1996)

Kokoelmilla
Systeemi ei toimi (7" EP, 1982)
Papi, Queens, Reichkanzlers & Presidennti (7" EP, 1982)
Propaganda l – Russia Bombs Finland (LP, 1982; CD, 1995)
Kaaos-fanzine kokoelmakasetti 2 (1983)
Finnish Spunk / Hardbeat (LP, 1983)
Yalta Hi-Life (1984)
Rare 2 (EP, 1990)
Promotion Only (kokoelma-CD, 1994)
72 Golden Hits (kokoelma-CD, 1995)
Destroy Power, Not People (CD, 1996)
The Tribute to Kaaos – The Chaos Continues (2 x 7" EP, 1996)
Lepakon hautajaiset Live 12.–13.11.1999 (CD, 2000)
Rajoitettu Ydinsota – Tribute to Rattus (CD, 2000)
Perkeleen punkit (CD, 2001)
A Monumental Destruição Da Vida (CD, 2001)
Tampere/Portland (EP, 2002)
Perkeleen punkit vol. 2 (CD, 2002)
Punk ja yäk! - Suomipunk 1977-1987 (CD-boxi, 2009)

Aiheesta muualla

 Total Kaaos sivuilla

Kirjallisuutta

Suomalaiset hardcore punk -yhtyeet
Fetsi

Fetsi () on lieriömäinen, tasakattoinen päähine. Se on tehty perinteisesti punaisesta villakankaasta, ja siinä on musta tupsu. Fetsi oli Turkin kansallispäähine 1830-luvulta 1920-luvulle asti, kunnes maataan modernisoinut johtaja Kemal Atatürk kielsi sen käytön.

Turkin kansallispäähineeksi

Fetsi kehitettiin marokkolaisessa Fezin kaupungissa, joka oli 1200-luvulla Pohjois-Afrikan käsityöläisyyden keskus. Osmanien valtakuntaan Turkkiin päähine kulkeutui Fezistä 1820-luvulla. Turkin sulttaani Mahmud II halusi sotajoukoilleen uuden tunnuksen, joten hän kehitti marokkolaisesta fetsistä nykymuotoisen sylinterimäisen punaisen huopalakin, jonka päälaelta roikkui silkkilangasta solmittu tupsu. Aluksi hän yritti lisätä fetsiin myös lipan, mutta maan papisto vastusti sitä, koska se esti otsan painamisen maahan rukoiltaessa.

Fetsistä tuli Turkissa heti suosittu kansallisen identiteetin tunnusmerkki. Fezin ja Tunisian huopatehtaat eivät pystyneet vastaamaan suureen kysyntään, joten Konstantinopoliin Turkkiin perustettiin turkkilaisten oma Keisarillinen fetsitehdas. Naiset kutoivat lakinaihioita kodeissaan, 3000 miestä värjäsi ja vanutti fetsejä kaupungin keskustassa, ja lakit huuhdeltiin Bosporinsalmessa ja muotoiltiin muotoonsa. Fetsin suosion kasvaessa niitä alettiin teettää myös Ranskassa, Italiassa ja Itävallassa.

Kieltäminen
Fetsi oli Turkissa hyvin suosittu kansallislakki sadan vuoden ajan. Kun Mustafa Kemal (Kemal Atatürk) nousi valtaan ja julisti Turkin tasavallaksi vuonna 1923, hän näki fetsin islamilaisen vanhaoppineisuuden, konservatismin ja osmanivallan symbolina, ja kielsi sen yhdessä hunnun ja perinneasujen kanssa. Kiellon syynä oli myös se, että fetsejä tuotiin Turkkiin ulkomailta, minne miljoonien päähineiden tuotot jäivät. Marraskuussa 1925 annettiin määräys, jonka mukaan fetsin käytöstä seuraa vuoden vankeusrangaistus. Fetsin korvaajaksi hallinto tarjosi kotimaista kalpak-hattua. Jotkut uskonnolliset turkkilaiset protestoivat ja rikkoivat kieltoa, minkä seurauksena satoja pidätettiin ja kuusi miestä teloitettiin. Turkkilaiset joutuivat nopeasti korvaamaan fetsit millä tahansa löytämillään päähineillä, ja katukuvassa näkyikin seuraavina kuukausina paljon sotilashattuihin, ratsastuskypäriin, lastenhattuihin ja naistenhattuihin sonnustautuneita miehiä.

Nykyisin
Nykyisin fetsiä näkee Turkissa lähinnä turisteille myytävinä pahvisina jäljennöksinä. Monille länsimaisille ihmisille fetsi edustaa entisaikojen itämaista eksotiikkaa. Turkkilaisille se edustaa takapajuista ja taantumuksellista menneisyyttä. Yhdysvalloissa fetsiä käyttävät edelleen monet veljesjärjestöt ja miesten seurat.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Päähineet
GUM

GUM () on Moskovan keskustassa sijaitseva  tavaratalo, joka valmistuessan vuonna 1893 oli Euroopan tavarataloista suurin. 

Tavaratalo rakennettiin 1890–1893 Aleksandr Pomerantsevin ja Vladimir Šukhovin johdolla. Se on rakenteeltaan katettu kauppakeskus, jota halkoo kolme pitkää sisäkatua ja kolme lyhyempää poikkikatua. Tavaratalo rakennettiin korvaamaan aikaisemmin samalla paikalla ollut, vuonna 1825 palanut Ylempi kauppatori (Verhnije torgovyje rjady). GUM on vielä tänäkin päivänä Moskovan suurin tavaratalo. Sen 242 metriä pitkä fasadi täyttää Punaisen torin itäisen reunan melkein kokonaan.

Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen tavaratalo valtiollistettiin ja se sai nimen GUM. Kaupallinen toiminta jatkui vuoteen 1928, jolloin Stalinin ensimmäinen viisivuotissuunnitelma-komitea sai rakennuksen käyttöönsä, ja se toimi sen jälkeen toimistorakennuksena. Vuodesta 1932 rakennus toimi Stalinin itsemurhan tehneen vaimon Nadeždan ruumiin mausoleumina, ja sitä käytettiin Punaisen torin paraatien propagandakeskuksena. Vuonna 1953 tavaratalo avattiin uudelleen kaupalliseen käyttöön.

Neuvostoaikana GUM oli yksi Moskovan tärkeimmistä nähtävyyksistä, jonka tehtävänä oli osoittaa ulkomaisille vierailijoille Neuvostoliitossa virallisen näkemyksen mukaan vallinnutta materiaalista yltäkylläisyyttä. Nykyäänkin GUM on eräs Moskovan tärkeimmistä tavarataloista. Vaikka Venäjällä on useita muitakin samannimisiä tavarataloja, GUM-nimellä viitataan yleisesti tähän Moskovan alkuperäiseen tavarataloon. Nykyään ylellinen GUM kutsuu itseään "kauppataloksi" (торговый дом), ja sinne on sijoittunut lähinnä kansainvälisten luksusbrändien myymälöitä.

Aiheesta muualla 
 The Origins of Modernism in Russian Architecture
 Vladimir Shukhov
 GUM 
 Satelliittikuva rakennuksesta

Moskovan rakennukset ja rakennelmat
Tavaratalot
Azawakh

Azawakh on afrikkalainen vinttikoirarotu. FCI:n mukaan sen alkuperämaa on Mali ja vastuumaa Ranska.

Ulkonäkö

Azawakh on korkearaajainen, kuiva vinttikoira. Urosten säkäkorkeus on 64–74 cm, narttujen 60–70 cm. Paino on 15–25 kg. Koira on erityisen hoikkalinjainen ja tyylikäs; luusto ja lihakset erottuvat selvästi. Nahka on ohut ja tiiviisti pinnanmyötäinen, karvapeite lyhyttä ja hienolaatuista. Liikkeet ovat aina hyvin sulavat, kevyet ja joustavat, ravissa erityisen ylväät. Laukka on kimmoisaa.

Väriltään azawakh on useimmiten ruskean sävyinen kellanruskeasta tummaan punaruskeaan, mutta myös mustajuovikasta esiintyy. Jokaisessa jalassa tulee olla valkoinen sukka tai ainakin valkoista käpälissä. Päässä voi olla musta maski ja valkoinen piirto. Rinnassa on valkoinen läiskä ja hännänpää on valkoinen. Silmät ovat kauniin mantelinmuotoiset ja korvat melko korkealle kiinnittyneet, aina roikkuvat, ohuet ja litteät.

Luonne ja käyttäytyminen 

Azawakh on vieraita kohtaan pidättyväinen ja saattaa olla vartiointiin taipuvainen. Se saattaa ilmoittaa vieraista äänekkäällä haukulla. Hyväksymiään ihmisiä kohtaan se on lempeä ja ystävällinen.

Alkuperä 

Azawakh on kotoisin Afrikasta Malin, Nigerin ja Burkina Fason alueelta. Jo satojen vuosien ajan azawakhit ovat toimineet Etelä-Saharan paimentolaisten seuralaisina. Paimentolaiset käyttävät näitä koiria niin vartiointiin kuin gasellin- ja jäniksenmetsästykseenkin ja arvostavat koirassa kauneutta siinä missä sen tarjoamaa kumppanuuttakin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
Suomen Azawakh-sivusto Azawakh

Afrikkalaiset koirarodut
FCI 10 Vinttikoirat
Vinttikoirat
Rooman kansalaisuus

Rooman kansalaisuus oli tietyille miehille annettu etuoikeutettu asema antiikin Rooman yhteiskunnassa. Asema toi etuja esimerkiksi lainkäytön ja omistuksen suhteen. Kansalaisuuden merkitys vaihteli suuresti aikojen kuluessa. 

Rooman tasavallassa ja keisariaikana ihmiset voitiin karkeasti jakaa orjiin, kansalaisiin, naisiin ja muihin ihmisiin. Orjilla oli hyvin vähän oikeuksia. Myös naisilla oli varsin vähän virallista valtaa patriarkaalisen järjestelmän puitteissa, mutta heidän todellinen asemansa vaihteli. Kansalaiset olivat ”oikeita roomalaisia”, joilla oli täydet poliittiset ja lailliset oikeudet. Jäljelle jäi joukko valloitettujen alueiden asukkaita, joille myönnettiin eri aikoina ja eri paikoissa erityyppisiä oikeuksia. Esimerkiksi Rooman klienttivaltioille tai liittolaisille saatettiin myöntää rajoitetut kansalaisoikeudet. Tunnetuin näistä oikeustyypeistä oli niin sanotut latinalaiset oikeudet Italian latinalaisille kansoille.

Rooman kansalaisoikeudet saattoi saada monella tavalla. Ne saattoi saada syntymässä, jos oli syntynyt laillisessa avioliitossa Rooman kansalaiselle tai vapautetulle orjalle. Oikeudet saatettiin myöntää, kuten kävi aikojen kuluessa monilla valloitetuilla alueilla, tai yksilö saattoi saada ne palkintona poikkeuksellisista palveluksistaan Roomalle. Kansalaisuuden pystyi myös ostamaan, tosin hyvin korkealla hinnalla. Lopulta valtakunnan lopulla oikeudet myönnettiin kaikille imperiumin miespuolisille asukkaille.

Rooman tasavallan aikana kansalaisuus merkitsi äänioikeutta kansankokouksissa. Kansalaisella oli oikeus mennä naimisiin, solmia laillisia sopimuksia, kantaa asetta kaupunginrajojen ulkopuolella ja asettua ehdolle julkiseen virkaan. Rooman kaupungin alueella hänellä oli oikeus oikeudenkäyntiin ja oikeus valittaa tuomioista (kaupungin ulkopuolella viranhaltijalla oli sitä vastoin oikeus teloituttaa kenet tahansa). Kansalainen voitiin tuomita kuolemaan harvemmista rikoksista kuin muut ja kuolemaan tuomittuna hänellä oli aina oikeus tulla teloitetuksi miekalla, mikä oli huomattavasti helpompi tapa kuolla kuin esimerkiksi ristiinnaulitseminen. Tämä on syynä esimerkiksi siihen, että Paavali ja Pietari saivat samasta rikoksesta eri tuomion.

Kansalaisuus
Rooman valtakunta
Pala-animaatio

Pala-animaatio (joskus myös kollaasianimaatio) on animaatiotekniikka, jossa käytetään litteitä, pahvista, paperista, valokuvista tai muusta vastaavasta materiaalista leikattuja paloja. Pala-animaatio on animaatiotekniikoista vanhimpia.

Perinteinen pala-animaatio on edullisempi tapa tehdä animaatiota kuin esimerkiksi selluloidianimaatio, sillä animointi tapahtuu paloja liikuttelemalla. Nykyisin pala-animaatiot tehdään kuitenkin entistä useammin tietokoneen avustuksella, jolloin skannatut kuvat ja vektorigrafiikka ovat korvanneet leikatut paperinpalat. Muun muassa South Park -televisiosarja tehdään tietokoneella.

Pala-animaatio oli Suomessa 1970-luvulla suosituin animaatiotekniikka.

Tunnettuja pala-animaatioita

Elokuvat
Camilla Mickwitz: Jasonin kesä, Emilia ja omenapuumetsä, Pikku Kakkosen tunnus ja jäävaroitus
Juri Norstein: Satujen satu, Siili sumussa, Haikara ja kurki
Riitta Nelimarkka: Sammon tarina, Seitsemän veljestä, Piispa Henrik ja Lalli

Tv-sarjat
Monty Pythonin lentävä sirkus (Terry Gilliamin animaatiot)
Angela Anaconda
South Park (ensimmäinen jakso)
Miki
Heikki Prepula: Kössi Kenguru
Heikki Partanen: Käytöskukka
Riitta Rautoma & Heikki Partanen: Satuja vallasta

Animaatio
Petri Järveläinen

Petri Järveläinen (s. 17. lokakuuta 1965) on suomalainen teologi ja filosofi, joka on käsitellyt töissään mielenfilosofiaa, teologian ja filosofian historiaa sekä ympäristökysymyksiä. Järveläinen on toiminut assistenttina ja tutkijana Helsingin yliopiston systemaattisen teologian laitoksella vuoteen 2000 asti, jonka jälkeen hän siirtyi Portaanpään kristillisen opiston rehtoriksi. Hän on opettanut etiikkaa Venäjällä Pietarin lähellä Inkerin teologisessa instituutissa 2002–2006 ja hoitanut systemaattisen teologian professorin virkaa Joensuun yliopistossa (2007). Lisäksi hän on Jyväskylän yliopiston filosofian dosentti.

Professori Simo Knuuttilan johdolla laatimassaan väitöskirjassa A Study on Religious Emotions Järveläinen muodostaa mielenfilosofien esittämien kognitiivisten tunneteorioiden pohjalta teoriaehdotuksen uskonnollisen tunteen tunnistamiseksi. Hänen mukaansa uskonnolliseen tunteeseen on sisällyttävä implisiittisesti tai eksplisiittisesti Jumalaa koskeva ajatus (kognitioehto). Jumalaa koskevan ajatuksen on oltava henkilölle eksistentiaalisesti merkittävä (syvyysehto) ja sen uskonnollinen merkitys johtuu yhteydestä uskonnollisiin käytänteisiin (pragmaattinen ehto).Järveläinen on muodostanut myös yleisen filosofisen tunteita koskevan luonnehdinnan, jonka mukaan tyypilliset tunteet ovat tulkittujen havaintojen epämiellyttävinä tai miellyttävinä koettuja tulkittuja huomaamisia. Hän on myös tutkinut tunteiden, kielen ja musiikin välistä suhdetta liittyen Peter Kivyn teoriaan tunteista, jotka ovat musiikissa eivätkä vain synny siitä.

Järveläinen on pitänyt tutkijaseminaareja sekä toiminut kutsuttuna luennoitsijana muun muassa Antwerpenin ja Tûbingenin yliopistossa. Hänen teoriaansa tunteista on arvioitu muun muassa teoksessa Religious Emotions. Philosophical Explorations.

Järveläinen toimi Halosen Museosäätiön hallituksen puheenjohtajana vuosina 2009–2014.

Järveläisen vanhemmat ovat taiteilijat Anita Ermala ja Juha Järveläinen.

Teoksia 

 A Study of Religious Emotions (2000)
 Tunteet ja järki (2003) 
 yhdessä Jaakko Heinimäen kanssa etiikan oppikirjat Tosi paha hyvä (1995) ja Oikein väärin (2003).
 Miksi kuunnella klassista musiikkia? (2009)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Mikko Salmela, Uskonnolliset emootiot: keskustelu Petri Järveläinen kanssa, https://netn.fi/artikkeli/uskonnolliset-emootiot-keskustelu-petri-jarvelaisen-kanssa
 Miettelijän päiväkirja – Järveläisen blogi

Suomalaiset filosofit
Suomalaiset teologit
Suomen oppilaitosten rehtorit
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Systemaattinen teologia
Iskelmä-Finlandia

Iskelmä-Finlandia eli kevyen musiikin Finlandia-palkinto on vuodesta 2001 lähtien vuosittain jaettu tunnustuspalkinto suomalaiselle viihdetaiteen ammattilaisille. Palkinto jaetaan Nokialla järjestettävän Tapsan tahdit -musiikkitapahtuman yhteydessä.  Kirjallisuuden Finlandia-palkinnon tavoin voittajaa ei alun perin valinnut tuomaristo vaan yksi, vuosittain vaihtuva valitsija, joka viiden ehdokkaan joukosta valitsi mielestään ansioituneimman artistin.

Vuonna 2013 Iskelmä-Finlandiassa pidettiin välivuosi ja palkinto jaettiin uudistettuna vuonna 2014. Tuolloin ehdokkaita ei julkistettu ennakkoon, vaan valinnan teki asiantuntijaraati. Ensimmäisen uudistetun palkinnon sai Katri Helena.

Iskelmä-Finlandia-palkinto on vakiinnuttanut asemansa osana suomalaista kevyttä musiikkia. Palkinto myönnetään ansioituneelle taiteilijalle, joka on työssään edistänyt kotimaista kevyttä musiikkia ja on näin omalla esimerkillään näyttämässä tietä myös muille.

Iskelmä-Finlandian voittajia 

Palkintoa ei jaettu vuosina 2013 ja 2020.

Lähteet

Aiheesta muualla
Tapsan tahdit

Musiikkipalkinnot
Suomalaiset taide- ja kulttuuripalkinnot
Shepparton

Shepparton on australialaisen Victorian osavaltion viidenneksi suurin kaupunki. Se sijaitsee Melbournesta 200 kilometriä koilliseen. 

Shepparton rakennettiin Goulburn-joen varrelle. Kaupungin nimen alkuperäinen kirjoitusasu oli Sheppardtown tai Sheppardton. Novato Kaliforniassa on Sheppartonin ystävyyskaupunki. 

Sheppartonissa julkaistaan päivittäistä Shepparton News -sanomalehteä.  

Vuoden lämpimintä aikaa on tammikuu ja helmikuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila yli 30 °C. Viileintä on kesä-, heinä- ja elokuussa, jolloin keskimääräinen alin jää viiden asteen alapuolelle.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut 

Australian kaupungit
Victoria (Australia)
Kivistö

Kivistöllä voidaan tarkoittaa:

Kivistö, kaupunginosa Vantaalla
Kivistön suuralue, Vantaan luoteisosan kattava suuralue
Kivistön rautatieasema, rautatieasema Vantaalla Kehäradan varrella
Kivistö, kaupunginosa Seinäjoella
Kivistö, asuinalue Jyväskylässä
Kivistö, järvi Keuruulla
Linjaliikenne Kivistö Oy.

Kivistö on myös sukunimi. Tunnettuja Kivistöjä:

Gustaf Kivistö (1865–1930), opettaja ja toimittaja
Harri Kivistö (s. 1981), Piraattipuolueen puheenjohtaja
Hilkka Kivistö (s. 1944), suomalainen pikajuoksija
Jaakko Kivistö (1891–1962), suomalainen kirjailija
Juho Kivistö (1906–1967), Helsingin apulaiskaupunginjohtaja
Jukka-Pekka Kivistö, suomalainen koripalloilija
Kalevi Kivistö (s. 1941), suomalainen poliitikko ja ministeri (SKDL)
Kasper Kivistö (s. 1988), suomalainen moninaisuuskouluttaja
Laura Kivistö (s. 1981), suomalainen jalkapalloilija
Nicolas Kivistö (s. 1988), suomalainen jalkapalloilija
Olli Kivistö (s. 1950), suomalainen basisti ja laulaja
Pentti Kivistö (s. 1922), suomalainen kirjailija
Sari Kivistö (s. 1968), suomalainen kirjallisuustieteen professori
Tommi Kivistö (s. 1991), suomalainen jääkiekkoilija
Ukko Kivistö (1871–1906), suomalainen kirjailija.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Jorvaksen rautatieasema

Jorvaksen rautatieseisake (, , vuoden 1924 tienoille saakka Jorfvas) on lähijunien seisake Jorvaksessa Kirkkonummella, Masalan ja Tolsan asemien välissä. Laiturilta 1 liikennöidään Kirkkonummen suuntaan ja laiturilta 2 Helsingin suuntaan. Asema peruskorjattiin vuonna 2021. Seisakkeen itäpäässä on alikulku.

Jorvas avattiin Masalan aseman alaisena laiturivaihteena vuonna 1903, ja arkkitehti Bruno Granholmin suunnittelema Platformskjul III -tyyppinen liikennepaikkarakennus valmistui samana vuonna. Rakennusta laajennettiin arkkitehti Jarl Ungernin piirustusten mukaan vuonna 1933, jolloin sen ulkonäkö muuttui huomattavasti. Moskovan välirauhan nojalla Jorvas jäi Porkkalan vuokra-alueelle vuonna 1944 ja se avattiin jälleen vuokra-alueen palautuksen jälkeen elokuussa 1956. Jorvaksen liikennepaikka toimi miehitettynä laiturivaihteena vain vuosina 1961–1968, muutoin miehittämättömänä seisakevaihteena. Tavaraliikenne Jorvaksen liikennepaikalla lopetettiin vuonna 1987 ja liikennepaikkarakennus purettiin. Paikalla on nykyisin vain vuonna 1994 tehty laitesuojarakennus.

Jorvaksen asema siirrettiin länteen vuonna 2021, jolloin aseman laituripolku korvattiin alikululla ja asemalle rakennettiin portaat Vanhan Jorvaksentien sillalle. Lisäksi laiturit korotettiin 55 cm:n korkuisiksi ja niitä pidennettiin. Uudet laiturit otettiin käyttöön 16. lokakuuta 2021.

Pysähtyvät junat 
 (Helsinki–Kirkkonummi–Helsinki)
 (Helsinki–Kirkkonummi–Helsinki yöjuna)
 (Helsinki–Siuntio–Helsinki)
Kirkkonummelle liikennöidään raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2.

Lähteet 

Kirkkonummen rautatieliikennepaikat
Bruno Granholmin suunnittelemat rakennukset
Uudenmaan henkilöliikenteen rautatieliikennepaikat
Vanha musiikki

Vanha musiikki on yleensä barokkimusiikista ja sitä vanhemmasta musiikista (keskiaika, renessanssi) käytetty nimitys. Suomalaisittain vanhana musiikkina voidaan pitää myös klassisen kauden suomalaissäveltäjien (esimerkiksi Byström, Crusell, Lithanderin veljekset) teoksia. Näin siitä syystä, että suomalaisia barokkisäveltäjiä ei ole. Vanhinta suomalaista säilynyttä materiaalia ovat keskiaikaiset gregoriaaniset laulut (muun muassa Piae Cantiones -sävelmät), koulumusiikki (esimerkiksi Porin triviaalikoulun nuottikirjat) ja uskonpuhdistuksen jälkeisellä ajalla syntyneet virret. Ajallisesti vanha musiikki ajoittuu vuosien 1500—1850 tietämille.  

Vanhaa musiikkia esitetään usein niin sanotuilla periodisoittimilla, joilla tarkoitetaan joko aitoja vanhoja aikalaissoittimia tai niiden nykyaikaisia rekonstruktioita. Barokin periodisoittimia ovat esimerkiksi viola da gamba, barokkiviulu, teorbi, barokkiluuttu, barokkikitara, cembalo, virginaali, Bach-trumpetti. Klassiselle kaudelle siirryttäessä suosittuja periodisoittimia olivat esimerkiksi fortepiano ja traverso (puinen poikkihuilu). Barokkia vanhemman ajan soittimia ovat esimerkiksi krummhorn, dulcimer, skalmeija, sinkki, fiideli, sinfonia, tulppahuilu, pommeri ja hümmelchen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Taidemusiikin aikakaudet
Pikaruokala

Pikaruokala on ravintola, josta saa ostettua nopeaa ruokaa, kuten hampurilaisia ja ranskanperunoita. Pikaruokaloiden tarjoilu keskittyy pikaruokaan ja virvoitusjuomiin, eikä niissä yleensä ole alkoholitarjoilua.

Pikaruokalat ovat hyvin yleisiä Yhdysvalloissa sekä joissakin Aasian valtioissa, kuten muun muassa Kiinassa ja Japanissa. Itämaisissa pikaruokaloissa tarjoillaan enemmän nuudeleita hampurilaisten sijaan. Kansainvälisesti tunnetuimpia pikaruokalaketjuja ovat muun muassa McDonald's, Burger King, Subway ja KFC. Yleismaailmallisesti Subway on suurin pikaruokalaketju, mutta Suomessa Hesburgerilla on suurin markkinaosuus. Suomessa perinteikkäämpiä pikaruokaloita ovat grillikioskit. Pikaruokaa on yleisesti saatavilla myös muun muassa huoltoasemilta ja huvipuistoista.

Amerikkalaistyyliset hampurilaisravintolat tulivat Suomeen 1970-luvulla, joista ensimmäisiä olivat Go-Inn, Matkaravinnon Wimpy ja Tukon Carrols.. Myös pizza yleistyi tuohon aikaan. Pikaruokaloiden kirjo Suomessa on laajentunut jopa viime vuosinakin: uusimpia tulokkaita ovat muun muassa meksikolaista pikaruokaa tarjoava ketju Chalupa ja sushiburritoa tarjoavat ruokapaikat.

Monet pikaruokalat ovat auki ympäri vuorokauden, jotkut taas aamuyöhön saakka. Yleensä pikaruokaloista voi myös hakea ruokaa mukaan (take away), joskus myös autokaistan kautta.

McKinseyn tutkimuksen mukaan lähes kolmeneljäsosaa pikaruokaloiden ja ravintoloiden työntekijöistä korvautuu roboteilla. Vuonna 2017 McDonaldsin entinen toimitusjohtaja Ed Rensi kertoi, että työntekijöiden korvaaminen roboteilla etenee palvelualoilla ja lopulta käytetään robotteja. Robottien käyttöönottoon vaikuttaa työntekijöiden palkkojen lisäksi Rensin mukaan työn liikasääntely jota hän kuvailee hölynpölyksi.

Suomessa toimivia pikaruokaketjuja 
 Burger King
Fafa’s (43 ravintolaa Suomessa)
Friends & Brgrs (15)
 Hesburger (281 ravintolaa Suomessa)

 McDonald's (66 ravintolaa Suomessa)
 Naughty BRGR (11 ravintolaa)
 Rolls (n. 100 toimipistettä Suomessa)
Scanburger ("yli 100" ravintolaa Suomessa) 
Subway (n. 190 ravintolaa Suomessa)
Taco Bell
KFC

Katso myös
 Automaatti (ravintola)
 Tilauskioski

Lähteet

Ravintolatalous
Leipäkuoriainen

Leipäkuoriainen eli leipäpukki (Stegobium paniceum) kuuluu puunkaivajien, Anobiidae, kuoriaisheimoon. Aikuinen leipäkuoriainen on 3 mm pitkä, ruosteenruskea ja tiheäkarvainen kuoriainen. Toukka on 3 mm pitkä, käyrä ja vaalea. Leipäkuoriainen esiintyy luonnossa mm. käävissä, mutta elää myös leivässä, kekseissä, makaronissa, mausteissa ja rohdoksissa, joihin toukka kaivaa käytäviä. Leipäkuoriainen on aiemmin ollut todellinen vitsaus merenkulkijoille, sillä se tuhosi laivojen laivakorppuvarastot.

Leipäkuoriaiset ovat yleisempiä lämpimillä leveysasteilla. Leipäkuoriainen elää symbioosissa hiivasienen kanssa.

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Leipäkuoriainen (Stegobium paniceum)
Vieraslajit: Leipäkuoriainen (Stegobium paniceum)
Hyönteismaailma: Leipäkuoriainen (Stegobium paniceum)
Fauna Europaea: Stegobium paniceum 
ITIS: Stegobium paniceum 
Iowa State University, Bug Guide: Species Stegobium paniceum - Drugstore Beetle 
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Stegobium paniceum (drugstore beetle) 
Pherobase: Semiochemicals of Stegobium paniceum, the Drugstore beetle 

Erilaisruokaiset
Elintarvikkeiden tuhohyönteiset
Jamie Madrox

Jamie Madrox (oikealta nimeltään James Spaniolo) (s. 5. marraskuuta 1975) on yhdysvaltalaisen Twiztid-yhtyeen toinen jäsen. Hän on tehnyt myös soololevyn ja vapaapaininut Insane Clown Possen omistamassa Juggalo Championship Wrestling-painipromootiossa.

Diskografia
Phatso (2006)

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset hip hop -artistit
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Elinluovutuskortti

Elinluovutuskortti antaa luvan käyttää kortin täyttäneen henkilön elimiä ja kudoksia kuoleman jälkeen toisten henkilöiden hengen pelastamiseksi tai terveyden parantamiseksi. Vuoden 2010 lakimuutoksen jälkeen kortti ei enää ole välttämätön, sillä nykyisin oletetaan vainajan suostuneen elintensä luovutukseen, ellei hänen tiedetä sitä elinaikanaan erityisesti kieltäneen. Elinluovutuskortin mukana kantaminen on edelleen hyvä varmistaa tahtonsa toteutuminen.

Suomalaisista noin 18 prosenttia on allekirjoittanut elinluovutuskortin. Vuonna 2009 tehdyn kyselyn mukaan 90 % suomalaisista olisi valmis luovuttamaan elimiä kuolemansa jälkeen toisen ihmisen sairauden hoitoon. Mikäli kuollut henkilö on eläessään antanut luvan elimiensä käyttöön elinsiirroissa, toimenpide voidaan tehdä, vaikka lähiomaiset sitä vastustaisivat. Kansallisen Terveysarkiston Omakantaan pystyy ilmaisemaan mielipiteensä elinluovutuksesta.

Kortin hankinta 

Valmiita elinluovutuskortteja jaetaan apteekeissa, terveyskeskuksissa, lääkäriasemilla, joillakin huoltoasemilla ja Suomen Punaisen ristin Veripalvelussa. Kortin voi tilata maksuttomasta palvelunumerosta tai tilata tai tulostaa itse Lahja elämälle -verkkosivuilta. Korttia suositellaan kuljetettavaksi aina mukanaan, jotta esimerkiksi vakavan onnettomuuden sattuessa tieto mahdollisista siirrännäisistä saadaan sairaalaan mahdollisimman pian.

Ruumiin luovutus tutkimuskäyttöön 

Ruumiinsa voi testamentata myös tutkimuskäyttöön. Tämä tapahtuu ruumiinluovutuskirjalla, jonka allekirjoittamalla henkilö sitoutuu antamaan kehonsa kuoleman jälkeen opetuskäyttöön. Lomakkeita voi tilata yliopistojen lääketieteellisistä tiedekunnista. Testamentin voi peruuttaa soittamalla laitokselle. Anatomian laitos maksaa tarvittaessa ruumiin tuhkaamisen. Palsamoinnin takia ruumiiden tulee olla kokonaisia. Siksi ruumiin luovuttaja ei voi luovuttaa elimiä tai kuolla tapaturmaisesti. Myös pitkä kuljetusmatka yliopistoille karsii luovuttajia. Ongelmia tuottaa myös varastointitilojen rajallisuus.

Katso myös 

Hoitotahto
 Kudosluovutuskortti
 Kansallinen Terveysarkisto (Kanta)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Elinluovutus - usein kysyttyjä kysymyksiä Sosiaali- ja terveysministeriö
Elinluovutuskortti.fi

Kuolema
Lääketiede
Arbitraasi

Arbitraasi on tilanne, jossa voidaan saada voittoa ilman riskiä. 

Arbitraasitilanne voi syntyä esimerkiksi kahden eri tuotteen tai markkinapaikan välille. Jos yhdessä markkinapaikassa kaupataan samaa tuotetta eri hinnalla kuin toisessa, tällöin voi saada voittoa ilman riskiä. Ostamalla tuotetta siitä markkinapaikasta, jossa tuotteen hinta on halvempi, ja myymällä tuotteen saman tien kalliimmalla toisella markkinalla saadaan voittona tuotteiden hintojen erotus.

Taloustieteissä toimivan markkinan eräänä tunnusmerkkinä pidetään arbitraasivapautta, eli markkinoilla ei ole pitkäaikaisia arbitraasitilanteita. Jos arbitraasitilanne syntyy, alkavat markkinoilla toimivat osapuolet hyödyntää sitä, jolloin hintaero ja siten myös arbitraasi katoavat. Arbitraasin hyödyntämisestä seuraa, että tuotetta aletaan ostaa halvemmilta markkinoilta, jolloin sen hinta nousee. Vastaavasti tuotetta aletaan myydä kalliimmilla markkinoilla, mikä johtaa hinnan laskuun. Halvalla markkinalla tuotteen hinta siis nousee ja kalliilla laskee, kunnes hinnat ovat samat, ja arbitraasi katoaa.

Arbitraasitilanteita voi syntyä myös esimerkiksi urheiluvedonlyönnissä jossa kaksi vedonlyöntitoimistoa antavat kertoimet joiden palautusprosentiksi muodostuu yli 100, näin pelaaja jää varmasti voitolle. Tähän liittyy myös riskejä, jos vedonlyöntitoimisto on laittanut kertoimet esimerkiksi väärinpäin ja näin ollen palauttaa panoksen pelaajalle.

Taloustiede
Rahoitus
Seulonnan keskeiset artikkelit
Reko Lundán

Reko-Kalevi Lundán (2. huhtikuuta 1969 Janakkala – 27. lokakuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja teatteriohjaaja. Lundán kirjoitti urallaan kolme romaania (viimeisen yhdessä vaimonsa kanssa), kahdeksan näytelmää ja kuunnelmia. Hänet tunnettiin yhteiskunnallisten ilmiöiden kuten talous- ja sosiaalipolitiikan kommentoijana. Hän osallistui myös Aamu-TV:n Jälkiviisaat-ohjelmaan.

Elämäkerta 
Lundán opiskeli Teatterikorkeakoulussa pääaineenaan dramaturgia vuosina 1989–1994. Hän kirjoitti kuusi näytelmää ja ohjasi useita. Hän sai vuonna 1999 Eino Kalima -palkinnon ohjauksestaan Lokki. Näytelmä Aina joku eksyy oli Suomen ehdokkaana Pohjoismaisen näytelmäkirjailijapalkinnon saajaksi vuonna 2000. Lundánin esikoisromaani Ilman suuria suruja oli ehdolla Finlandia-palkinnon saajaksi vuonna 2002. 

Lundánin näytelmä Tarpeettomia ihmisiä herätti huomiota ilmestyessään. Näytelmässä työttömäksi joutunut mies kokee kriisin elämässään ja alkaa purkaa tuskaansa käyttämällä väkivaltaa parisuhteessaan. Lundán korosti, että teatterin tehtävä on viihdyttämisen lisäksi myös nostaa esiin arkoja aiheita. Hänen näytelmänsä Ihmisiä hyvinvointivaltiossa käsitteli revyyn keinoin lamaa ja antoi kasvot aiemmin kasvottomaksi jääneelle politiikalle. Hänen viimeiseksi ohjauksekseen jäi Ruotsalaisessa teatterissa esitetty Tanssiva pappi (Den dansande prästen) syyskuussa 2006.

Reko Lundán kuoli 37-vuotiaana aivokasvaimeen 27. lokakuuta 2006 Helsingissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.

Tuotanto

Näytelmät 
Suurin osa näytelmistä on julkaistu WSOY:n kustantamina.
 Raivoavan enkelin syli (1994)
 Budapest Bengal Tigers (1996) KOM-teatteri
 Ettemme harhaan kääntyis (1996) Suomen Kansallisteatteri
 Aina joku eksyy (1998) KOM-teatteri
Drakarna över Helsingfors (2000) Teatteri Viirus
 Teillä ei ollut nimiä (2001) KOM-teatteri
 Tarpeettomia ihmisiä (2003) KOM-teatteri
 Ihmisiä hyvinvointivaltiossa (2003) Suomen Kansallisteatteri
 Kutsumattomia vieraita, laulunäytelmä (2006) Suomen Kansallisteatteri

Romaanit 
 Ilman suuria suruja (WSOY, 2002)
 Rinnakkain (WSOY, 2004) 
 Viikkoja, kuukausia (WSOY, 2006) (yhdessä Tina Lundánin kanssa)

Palkinnot 
 Eino Kalima -palkinto 1999
 Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinto 2002
 Nuori Aleksis -palkinto 2003
 Miehen työ -palkinto 2004
 Näytelmäkirjailijaliiton Lea-palkinto 2006

Lähteet

Aiheesta muualla
 Moring, Kirsikka: Reko Lundánin muistokirjoitus. Helsingin Sanomat 27.10.2006.
 
 Sanojen ajan artikkeli Reko Lundánin teoksista Kirjasampo.fi:ssä.
 Reko Lundán. Näytelmät.fi.

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset teatteriohjaajat
Suomalaiset näytelmäkirjailijat
Vuonna 1969 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajat
Chico’s

Chico’s on suomalainen ravintolaketju, joka kuuluu S-ryhmään. Chico’sin ruokalista edustaa Amerikan mantereen ruokakulttuuria, erityisesti hampurilaisia ja texmexiä.

Ensimmäinen Chico’s avattiin vuonna 1991. Vuonna 2010 Chico’s-ravintoloita oli 17, ja vuoteen 2019 ravintoloiden määrä oli supistunut seitsemään. Kaikki ketjun ravintolat sijaitsevat pääkaupunkiseudulla.

Ravintolat 
Espoo
Sello
Helsinki
Arabia
Töölö
Viikki
Vuosaari
Vantaa
Jumbo
Tikkurila

Lähteet

Aiheesta muualla 
Chico’s

S-ryhmä
Suomalaiset ravintolaketjut
Floyd Dixon

Jay Riggins Jr. eli Floyd Dixon (8. helmikuuta 1929 Marshall – 26. heinäkuuta 2006 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -pianisti, -laulaja ja -lauluntekijä.

Dixon syntyi Marshallissa, Texasissa ja muutti vuonna 1942 perheineen Los Angelesiin. Hän solmi vuonna 1949 levytyssopimuksen Modern Recordsin, vuonna 1952 Specialty Recordsin ja vuonna 1954 Atlantic Recordsille kuuluvan Cat-yhtiön kanssa. Vuonna 1984 häneltä tilattiin "Olympic Blues"  1984 kesäolympialaisia varten. Vuonna 1993 Dixon sai yhdysvaltalaiselta Rhythm and Blues Foundation Pioneer Awardin. 1990-luvulla hänellä oli levytyssopimus Alligator Recordsilla. 

Dixon kuoli munuaisvaurioon Los Angelesissa 26. heinäkuuta 2006. 

Yhdysvaltalaiset laulajat
Yhdysvaltalaiset pianistit
Yhdysvaltalaiset lauluntekijät
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Tosh Townend

Tosh Townend (s. 12. marraskuuta 1985) on ammattirullalautailija Huntington Beachista, Kaliforniasta. Hänestä tuli ammattilainen 15-vuotiaana. Townend sai sponsorisopimuksen Elementin kanssa 17-vuotiaana. Nyt hän on ammattilaistiimissä ja julkaisee nimilautoja. Tosh vaihtoi kenkäsponsorinsa Emericalta Element Footwearille.

Tosh Townendin isä on australialainen Peter Townend, joka oli vuoden 1976 surffauksen maailmanmestari. Peter Townendilla oli lautoja ympäri taloa ja hän antoi Toshin käyttää niitä vapaasti. 16-vuotiaana Tosh päätti lopettaa koulun ja alkoi tehdä enemmän rahaa kuin yksikään hänen opettajistaan. Hänen isänsä hyväksyi poikansa koulun lopettamisen.

Aiheesta muualla
 Tosh Townend Info on Emerica site 
 Tosh Townend Interview on Emerica Website 
 Tosh Townend website 
 Tosh Townend profile on Skatepark of Tampa website
 Tosh Townend Interview in Thrasher Magazine
 Tosh Townend Info on Element Website 

Yhdysvaltalaiset rullalautailijat
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Luettelo Suomen rannikkokunnista


Tämä on luettelo Suomen rannikkokunnista. Luettelo sisältää Suomen kunnat, joilla on merenrantaa, lueteltuna karkeasti järjestyksessä rannikkoa pitkin Perämereltä Suomenlahdelle. Kaupunkien nimet on lihavoitu.

Pohjanlahden rannikko 
Pohjanlahden rannikkokuntia on kuudessa maakunnassa.

Lapin maakunta 
Lapin kunnat:
 Tornio
 Keminmaa
 Kemi
 Simo

Pohjois-Pohjanmaan maakunta 
Pohjois-Pohjanmaan kunnat:
 Ii
 Hailuoto
 Oulu
 Kempele
 Liminka
 Lumijoki
 Siikajoki
 Raahe
 Pyhäjoki
 Kalajoki

Keski-Pohjanmaan maakunta 
Keski-Pohjanmaan kaupunki:
 Kokkola

Pohjanmaan maakunta 
Pohjanmaan kunnat:
 Kruunupyy
 Luoto
 Pietarsaari
 Uusikaarlepyy
 Vöyri
 Vaasa
 Mustasaari
 Maalahti
 Korsnäs
 Närpiö
 Kaskinen
 Kristiinankaupunki
 Pedersöre

Satakunnan maakunta 
Satakunnan kunnat:
 Merikarvia
 Pori
 Eurajoki
 Rauma

Varsinais-Suomen maakunta 
Varsinais-Suomen kunnat:
 Pyhäranta
 Uusikaupunki

Saaristomeri ja Ahvenanmeri 
Saaristomeren ja Ahvenenmeren rannikkokuntia on kahdessa maakunnassa.

Varsinais-Suomen maakunta 
Varsinais-Suomen kunnat:
 Kustavi
 Taivassalo
 Vehmaa
 Mynämäki
 Masku
 Naantali
 Raisio
 Turku
 Parainen
 Kaarina
 Paimio
 Sauvo
 Salo
 Kemiönsaari

Ahvenanmaan maakunta 
Kaikki Ahvenanmaan kunnat ovat rannikkokuntia.
 Brändö
 Kumlinge
 Vårdö
 Sund
 Saltvik
 Geta
 Finström
 Hammarland
 Eckerö
 Jomala
 Maarianhamina
 Lemland
 Lumparland
 Föglö
 Sottunga
 Kökar

Suomenlahden rannikko 
Suomenlahteen rajoittuvat Uusimaa ja Kymenlaakso.

Uudenmaan maakunta 
Uudenmaan kunnat:
 Hanko
 Raasepori
 Inkoo
 Siuntio
 Kirkkonummi
 Espoo
 Helsinki
 Sipoo
 Porvoo
 Loviisa

Kymenlaakson maakunta 
Kymenlaakson kunnat:
 Pyhtää
 Kotka
 Hamina
 Virolahti

Katso myös 
 Luettelo Itämeren rannikkokaupungeista
 Luettelo Ruotsin rannikkokunnista

Lähteet 

Rannikkokunnat
Valtionpalkinto

Valtionpalkinto on Taiteen edistämiskeskuksen myöntämä palkinto eri taiteenalojen edustajille. Palkintoperusteissa mainitaan, että se voidaan myöntää ”taiteenharjoittajalle tai kahden tai useamman taiteenharjoittajan muodostamalle työryhmälle tunnustuksena kolmen viimeksi kuluneen vuoden aikana valmistuneesta, kyseisen taiteen alan piiriin kuuluvasta ansiokkaasta työstä tai suorituksesta”. Se voidaan myöntää myös tunnustuksena urasta.

Eri taiteenalojen valtionpalkintoja
 Arkkitehtuurin valtionpalkinto (vuoteen 2012 rakennustaiteen valtionpalkinto)
 Elokuvataiteen valtionpalkinto
 Esittävien taiteiden valtionpalkinto
 Kirjallisuuden valtionpalkinto
 Kuvataiteen valtionpalkinto
 Kuvitustaiteen valtionpalkinto
 Lastenkulttuurin valtionpalkinto
 Mediataiteen valtionpalkinto
 Monitaiteen valtionpalkinto
 Muotoilun valtionpalkinto
 Musiikin valtionpalkinto (vuoteen 2012 säveltaiteen valtionpalkinto)
 Näyttämötaiteen valtionpalkinto
 Sarjakuvataiteen valtionpalkinto
 Sirkustaiteen valtionpalkinto
 Taiteen valtionpalkinto
 Tanssitaiteen valtionpalkinto
 Valokuvataiteen valtionpalkinto

Aiheesta muualla
 Taiteen edistämiskeskus – Valtionpalkinnot

Suomalaiset taide- ja kulttuuripalkinnot
Länsi-Intian yliopisto

Länsi-Intian yliopisto (, UWI) on yliopisto Länsi-Intian alueella. Sillä on neljä kampusta: Mona Jamaikan Kingstonin seudulla, Saint Augustinen kaupungissa Trinidad ja Tobagon luoteisosassa, Cave Hill Barbadoksen Bridgetownin lähistöllä sekä paljolti verkkoyliopistona toteutettu Avoin kampus. Lukuvuonna 2015–2016 opiskelijoita oli runsas 49 000, joista osa-aikaisesti opiskeli 31 prosenttia. Yliopiston motto on "Oriens Ex Occidente Lux".

Yliopisto palvelee opiskelijoita Anguillalla, Antigua ja Barbudalla, Bahamaa, Barbadosilla Belizessä, Brittiläisillä Neitsytsaarilla, Caymansaarilla, Dominicalla, Grenadalla, Jamaikalla, Montserratilla, St. Kitts ja Nevisissä, St. Lucialla, Saint Vincent ja Grenadiineillä, Trinidad ja Tobagolla ja Turks- ja Caicossaarilla.

Historia
Länsi-Intian yliopisto perustettiin vuonna 1948. Sen ensimmäinen kampus, jolla aluksi oli ainoastaan 33 opiskelijaa, sijaitsi Jamaikalla. Toinen kampus muodostettiin St. Augustinelle. Vuoteen 1962 saakka tämä kahden kampuksen korkeakoulu akateemisesti kytköksissä (affiliated) Lontoon yliopistoon; vasta tällöin muodostettiin itsenäinen Länsi-Intian yliopisto.

Sijoitus yliopistorankingeissa
Verkkonäkyvyyttä korostavassa espanjalaisessa Webometrics-yliopistorankingissa yliopisto ylsi vuonna 2018 Karibian toiseksi parhaaksi yliopistoksi Puerto Ricon yliopiston jälkeen ja maailmanlistan sijalle 1088.

Kuvia

Entisiä opiskelijoita 
 Vance Amory, Nevisin entinen pääministeri
 Kenny Anthony, St. Lucian pääministeri
 Owen Arthur, Barbadoksen pääministeri
 Denzil Douglas, Saint Kitts ja Nevisin pääministeri
 Wendy Fitzwilliam, entinen Miss Universum
 Ralph Gonsalves, Saint Vincent ja Grenadiinien pääministeri
 Lisa Hanna, entinen Miss Maailma
 Pearlette Louisy, St. Lucian kenraalikuvernööri
 Patrick Manning, Trinidad ja Tobagon pääministeri
 Keith Mitchell, Grenadan pääministeri
 P. J. Patterson, Jamaikan entinen pääministeri
 Walter Rodney, guyanalainen historioitsija ja poliitikko
 Derek Walcott, saintlucialainen runoilija
 Earl Williams, dominicalainen poliitikko

Lähteet

Aiheesta muualla

Yliopistokampusten websivuja
 Cave Hill Campus, Barbados
 Cave Hill School of Business
 Mona Campus, Jamaica
 St. Augustine Campus, Trinidad and Tobago
 Western Jamaica Campus
 Eric Williams Medical Sciences Complex, Mount Hope, Trinidad and Tobago
 Open Campus

Brittiläinen Länsi-Intia
Korkeakoulut
Alan Sokal

Alan David Sokal (s. 1955) on fysiikan tutkija. Hän työskentelee New Yorkin yliopistossa.

Tieteiden sota 

Sokal tuli suuren yleisön tietoisuuteen vuonna 1996 tekemästään huijauksesta, jota kutsutaan Sokal-jupakaksi (englanniksi Sokal Hoax, Sokal Affair). Sokal kirjoitti kvasitieteellisen artikkelin, jota hän tarjosi julkaistavaksi Social Text -nimiseen julkaisuun. Artikkelin otsikko oli tahallisen vaikeaselkoinen ”Transgressing the boundaries: Toward a transformative hermeneutics of quantum gravity” eli ”Rajoja ylittämässä: Kohti kvanttigravitaation transformatiivista hermeneutiikkaa”. Samaan aikaan hän kirjoitti Lingua Franca -lehteen jutun, jossa hän tunnusti Social Text -lehdessä olevan kirjoituksensa olevan täyttä puppua. 

Sokal halusi osoittaa, että humanististen tieteiden edustajat syyllistyvät usein lainaamaan luonnontieteellisiä käsitteitä ilman, että he kunnolla ymmärtävät niitä. Kritiikin kärki oli suunnattu varsinkin ranskalaisfilosofeja, kuten Baudrillardia, Derridaa, Lacania, Deleuzea ja Guattaria kohtaan. 

Tapauksesta sukeutui tiedesodaksi kutsuttu kiista, josta on taitettu peistä humanististen tutkijoiden ja luonnontieteilijöiden välillä ympäri maailmaa. Keskustelua on käyty tieteen etiikasta. Sokalin toivomuksena on, että filosofiassa ja humanistisessa tutkimuksessa sovellettaisiin samoja kriteerejä kuin muussakin vakavasti otettavassa tutkimuksessa.

Sokal julkaisi yhdessä belgialaisen fyysikon, Jean Bricmontin, kanssa vuonna 1998 teoksen Impostures intellectuelles, joka on käännetty englanniksi nimellä Fashionable nonsense: postmodern intellectuals’ abuse of science. Se on käännetty myös useille muille kielille. Teoksessa kirjoittajat selostavat, miten varsinkin postmoderniksi kutsutussa keskustelussa tietoisesti hämärretään käsitteiden merkityksiä niin, että tuloksena on pseudotieteellistä tekstiä, joka ei tarkoita yhtikäs mitään. 

On jopa kehitetty sivustoja, josta voi tulostaa tieteellistä jargonia jäljitteleviä artikkeleita, jotka ovat täydellistä hölynpölyä.

Kirjallisuutta 
  
 Sokal Alan ja Bricmont Jean: Impostures intellectuelles. Paris: Odile Jacob, 1997.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Alan Sokalin sivu New Yorkin yliopistossa   
 Sokal-tapausta käsittelevä sivusto 
 Kalle Michelsen: Alan Sokal ja tieteentutkimuksen identiteettikriisi

Yhdysvaltalaiset fyysikot
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Huijaukset
Näennäistiede
Iguaçun kansallispuisto

Iguaçun kansallispuisto on kansallispuisto ja UNESCOn maailmanperintökohde Brasiliassa aivan Argentiinan rajalla Iguaçu-joen varrella. Iguassun putoukset ovat osittain puiston alueella. Kansallispuisto jatkuu Argentiinaan rajan toisella puolella Iguazún kansallispuistona, joka on myös maailmanperintöluettelossa.

Puisto tunnetaan vesiputouksestaan, jonka virtaus on yli 1 000 m³/s ja runsaasta eläimistöstään (etenkin linnustosta), johon kuuluu useita harvinaisia ja uhanalaisia lajeja.

Aiheesta muualla 

Viralliset sivut     
Protected Areas Programme  
Iguaçun kansallispuisto UNESCOn sivuilla 

Brasilian kansallispuistot
Unescon maailmanperintökohteet Brasiliassa
Seppo Simola

Seppo Antero Simola (27. heinäkuuta 1936 Somero – 9. maaliskuuta 2003) oli suomalainen kuulantyöntäjä. Hän edusti vuosina 1958–1962 ja uudestaan vuodesta 1968 lähtien Turun Rientoa, vuosina 1963–1965 Helsingin Kisa-Veikkoja, vuonna 1966 Lauttasaaren Pyrintöä ja vuonna 1967 Valkeakosken Hakaa. Simola paransi kuulantyönnön ulkoratojen Suomen ennätystä seitsemän kertaa ja hän oli ensimmäinen suomalainen, joka työnsi kuulaa yli 18 metriä (vuonna 1963) ja yli 20 metriä. Hän työnsi 20,15 metriä Turussa 19. heinäkuuta 1972, mikä sinetöi hänen pääsynsä yhdeksi 20 metrin kerhon kuudesta perustajajäsenestä, kun kerho perustettiin huhtikuussa 1983. Tulos jäi hänen uransa parhaaksi. 

Kalevan kisoissa Simola voitti kultaa vuosina 1963, 1964, 1970, 1971 ja 1972, hopeaa vuonna 1969 ja pronssia 1965 ja 1966. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän voitti kultaa vuosina 1963, 1964, 1966, 1971 ja 1972 sekä hopeaa vuosina 1962 ja 1965.

Kilpailu-uransa jälkeen hän toimi valmentajana muun muassa kiekonheittäjä Yrjö Majamaalle.

Katso myös 
 20 metrin kerho

Lähteet 

Suomalaiset kuulantyöntäjät
Suomalaiset yleisurheiluvalmentajat
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Silkko

Silkko on tummaa leipää, jota valmistetaan piimästä ja petusta. Silkkoa on syöty Suomen historiassa hätäravintona nälänhädän, etenkin 1600-luvun lopun suurten kuolonvuosien aikana, jolloin muuta ruokaa ei ollut. Silkko on itämurteinen variantti sanasta silkka 'pelkkä', joka on substantivoitunut tarkoittamaan pelkästä petusta tehtyä leipää. Sana on samaa kantaa kuin sileä.

Pettuleivästä silkko eroaa siinä, ettei silkossa ole lainkaan ruisjauhoa tai muutakaan viljaa.

Silkko on tunnettu lähinnä yhdestä sanonnasta Kalevalan 33. runossa: "Moni on kakku päältä kaunis, kuorelta kovin sileä, vaan on silkkoa sisässä, akanoita alla kuoren."

Lähteet

Leivät
Radiotelevisione Italiana

Radiotelevisione Italiana eli RAI tai Rai on Italian julkisen palvelun televisioyhtiö, joka on perustettu vuonna 1954. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Roomassa.

RAI:lla on kolme maanpäällistä televisiokanavaa ja kolme radiokanavaa lukuisten satelliittikavavien ja digitv-kanavien lisäksi.

Rai 1 on RAI:n päätelevisiokanava.

Televisiokanavat 
Rai 1
Rai 2
Rai 3
Rai 4
Rai 5
Rai Movie
Rai Premium
Rai News 24
Rai Gulp
Rai Yoyo
Rai Sport
Rai Storia
Rai Scuola

Aiheesta muualla 

RAI
Jeffrey Tate

Sir Jeffrey Philip Tate (28. huhtikuuta 1943 Salisbury – 2. kesäkuuta 2017 Bergamo, Italia) oli englantilainen kapellimestari. 

Tate opiskeli 1960-luvun alussa lääketiedettä Cambridgen yliopistossa. Hän aloitti myöhemmin musiikinopintonsa Lontoossa. Hänen ensimmäinen kansainvälinen esiintymisensä oli Metropolitan-oopperassa vuonna 1979. Vuonna 1985 hänet nimitettiin Englannin kamariorkesterin ylikapellimestariksi. Vuonna 1987 hän johti Rolf Liebermannin oopperan Der Wald ensiesityksen. Vuonna 1991 Tate seurasi James Conlonia Rotterdamin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina. 

Tatella oli spina bifida, ja hän toimi vuodesta 1989 alkaen ASBAH-järjestön puheenjohtajana.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Jeffrey Tate Allmusic.comissa 

Brittiläiset kapellimestarit
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1943 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Nousiaisten kirkko

Nousiaisten kirkko (ruots. Nousis kyrka) on keskiaikainen harmaakivikirkko Nousiaisissa. Kirkon tilalla tai aivan sen vieressä Nousiaisissa Hirvijoen rannalla Nousmäellä on luultavasti ollut useita puukirkkosukupolvia 1100-luvulta alkaen. Puukirkko oli Suomen piispanistuimen paikka varhaiselta keskiajalta lähtien. Ensimmäinen maininta Nousiaisten kirkosta löytyy aikalaislähteistä vuodelta 1232. Alueelta tiedetään kuitenkin vanhoja kalmistoja, jotka on ajoitettu jopa aivan toisen vuosituhannen alkuun. Piispa Henrikin jäännökset siirrettiin Nousiaisten kirkosta Turun tuomiokirkkoon 1290-luvulla.

Pyhälle Henrikille ja Neitsyt Marialle alkujaan omistettu kirkko rakennettiin harmaakivestä ja tiilestä piispa Henrikin hautakirkoksi. Työ tehtiin todennäköisesti 1420-luvulla tai viimeistään 1430-luvulla. Pohjakaavaltaan kirkko on poikkeuksellinen, sillä se on kaksikuorinen. Läntisestä päädystä kuori on kolmitaitteinen ja runkohuonetta matalampi. Itäinen pääty on puolestaan runkohuoneen korkuinen ja viisitaitteinen. Pohjoisella seinustalla on sakaristo ja sitä vastapäätä eteläisellä sivulla asehuone. Kirkko oli alun perin suunniteltu kaksilaivaiseksi. Suunnitelmia kuitenkin muutettiin rakentamisen kestäessä, ja lopputulos on kolmilaivainen, ristiholvattu kirkko. Holveja kannattelevat yksinkertaiset neliömäiset tiilipilarit. Holveissa ja pilareissa on ilmeisesti 1430-luvulta olevia yksinkertaisia maalauksia, jotka vuonna 1936 löydettiin kalkkimaalikerrosten alta.

Kirkossa on myös piispa Tavastin lahjoittama Pyhän Henrikin kenotafi vuodelta 1429. Se on valmistettu belgialaisesta mustasta kalkkikiveä muistuttavasta kivestä ja se on peitetty messinkilevyillä, joissa on Henrik-piispan elämää kuvaavia kaiverruksia. Kenotafi siirrettiin eteläiselle seinustalle 1901 rakennettuun viisitaitteiseen kappeliin, jonka oli suunnitellut Josef Stenbäck. Vuosina 1967–1969 suoritetun kirkon restauroinnin yhteydessä se kuitenkin palautettiin takaisin alkuperäiselle paikalleen keskilaivan itäosaan, samaisen restauroinnin yhteydessä uudelleen löydetyn Henrik-piispan haudan päälle.

Kirkossa on kuumailmalämmitys ja istumapaikkoja noin 300 ihmiselle. Kirkon urut ovat Kangasalan urkutehtaan rakentamat 19-äänikertaiset ja kaksisormioiset mekaanisella koneistolla varustetut urut vuodelta 1968. Valtavirrasta poiketen Nousiaisten kirkossa saarnatuoli sijaitsee yleisöön nähden oikealla sivustalla.

Kirkkoa on uudistettu ja restauroitu ainakin vuosina 1377, 1770, 1786, 1847, 1901, 1936 ja 1967–69.

Museovirasto on määritellyt Nousiaisten kirkon ja kirkkomaiseman, johon kuuluvat myös Hirvijoen vastarannalla sijaitseva pappila ja ympäröivä avoin viljelysmaisema, yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.

Kirkon sankarihautausmaan sankaripatsas on kuvanveistäjä Jussi Vikaisen käsialaa vuodelta 1951.

Katso myös
Luettelo Suomen keskiaikaisista kivikirkoista

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kirkko
Suomen keskiaikaiset kivikirkot
Varsinais-Suomen kirkkorakennukset
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Piispa Henrik ja Lalli
Suomen 1400-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Uskomusjärjestelmä

Uskomusjärjestelmä on uskomuksiin perustuva ajattelutapa, johon liittyy tietynlaista kieltä, tiedon rakenteita ja käsitteistöjä. Kaikki tietojärjestelmät ovat uskomusjärjestelmiä, mikäli niitä tarkastellaan tietoteoreettisen skeptisismin tai tieteellisen fallibilismin valossa. Uskonnollisen ajattelun lisäksi uskomusjärjestelmiä ovat siten myös vaikkapa luonnontieteelliset tietojärjestelmät.

Tapoja oikeuttaa eli perustella uskomusjärjestelmiä on erilaisia. Tieteellistä uskomusjärjestelmää esimerkiksi kuvaa pyrkimys epäillä kaikkea tietoa ja tarkastella uskomusjärjestelmään hyväksyttyjä väittämiä kriittisesti.

Lähteet

Katso myös 
 Agnostismi
 Ateismi
 Elämänkatsomus
 Joukkoliike
 Maailmankatsomus
 Maailmankuva
 Usko
 Uskonto

Tietoteoria
Uskonto

en:Philosophical theory
es:Teoría filosófica
fa:نظریه فلسفی