Narsistinen persoonallisuushäiriö

Narsistinen persoonallisuushäiriö on persoonallisuushäiriöihin kuuluva psyykkinen häiriö, josta kärsivä on leimallisesti epäsovinnollinen. Se hyväksyttiin psykiatriseen diagnostiseen DSM-järjestelmään vuonna 1980. Kansainvälisestä tautiluokituksesta ICD-10:stä puuttuu tämä häiriö, ja se luokitellaan muuksi persoonallisuushäiriöksi.

Narsismi itsessään on jokaisella ihmisellä oleva terveeseen itsetuntoon ja itseluottamukseen liittyvä luonteenpiirre, joka on narsistilla muodostunut huomattavan epäterveeksi ja itselle ja ympäristölle kärsimystä aiheuttavaksi. Narsistisen persoonallisuushäiriön syytä ei täysin tunneta, mutta konsensukseksi on muodostunut puutteellisen omakuvan piilottaminen. Korostunut narsismi kompensoi henkilön epävarmaa sekä arvottomaksi ja heikoksi koettua ydintä, jonka peittämiseksi henkilö on muodostunut väärän itsen, jonka hän esittää oikeana itsenä. Narsistinen vahingollinen käytös liittyy tämän väärän itsen kohtuuttomaan puolustamiseen, jotta alla oleva oikea itse, siis henkilön todellinen ydin, ei paljastuisi. Narsistisesta persoonallisuushäiriöstä kärsivä hyökkää tähän kohdistuvan uhkan, jonka havaitsemiselle hän on erityisen herkkä, aiheuttavaa henkilöä kohtaan ja voi aiheuttaa suurta vahinkoa. Narsistisessa persoonallisuushäiriössä on siis keskeisesti kyse ylikompensoinnista ja psyykkiseen itsesäätelyyn käytetyistä puolustusmekanismeista. Häiriölle on tyypillistä erilaiset suuruuskuvitelmat, voimakas ihailun tarve ja empatian vähäisyys. Häiriöstä kärsivä kokee olevansa oikeutettu erikoiskohteluun, on kateellinen tai ylimielinen ja voi käyttää muita häikäilemättä hyväkseen.

Varsinkin huomionhakuisuuteen ja mahtailuun taipuvaisilla narsistisilla persoonallisuushäiriöisillä voi olla korostunut tarve tuoda esille omaa älykkyyttään, jonka he uskovat olevan keino saavuttaa esimerkiksi menestystä, sosiaalista hyväksyntää ja ihailua. Tämä liittyy lähinnä narsistiseen itsensä korostamisen tarpeeseen, sillä tutkimuksissa on todettu, että narsistisella persoonallisuushäiriöllä ja korkealla älykkyysosamäärällä ei ole yhteyttä. Aiemman oletuksen mukaan narsistisella persoonallisuushäiriöllä ei juuri ollut yhteyttä muihin mielenterveysongelmiin, mutta uudempien tutkimusten mukaan narsisteilla on taipuvaisuutta masennukseen. Tästä huolimatta narsistisesta persoonallisuushäiriöstä kärsivät hakeutuvat harvoin hoitoon, sillä he saattavat esimerkiksi kokea, ettei heillä ole tarvetta hoitoon. Tämä on synnyttänyt myytin, ettei narsistista persoonallisuushäiriötä voi hoitaa. Kuitenkin persoonallisuushäiriöstä kärsivä voi psykoterapian avulla kehittää uusia selviytymiskeinoja sekä oppia toimintatapoja, joiden avulla hän pärjää paremmin muiden ihmisten kanssa. 

Narsistisen persoonallisuushäiriön evoluutioteorian mukainen selitys on se, että se olisi yliherkkyys sosiaaliselle ekskluusiolle eli alkukantaisen ihmisyhteisön heimosta eristämiselle, mikä on menneisyydessä tarkoittanut varmaa kuolemaa. Häiriökäyttäytymisessään persoonallisuushäiriöinen ihminen käy siis itselleen kuolemanvakavaa kamppailua elämästä ja kuolemasta, vaikka paradoksaalisesti  juuri häiriöisyys on omiaan aiheuttamaan hänen hylkäämisensä.

Narsistia on kuvailtu biologisesti ihmislajin sisäiseksi loiseksi, jonka kiinnittymistapa on antagonistinen ja loisinnalle tyypillisesti se on riippuvainen isäntäeliöstään. Narsistia voidaan siis pitää erilaisissa yhteyksissä ilmenevänä yhteiskunnan  loisena, joka löytää todellisen luontonsa salaten otollisia kiinnittymiskohtia isäntäeliönsa kustannuksella. Narsistin pelkona voi olla että henkilön todellisen luonnon paljastuminen johtaisi loisen häätämiseen.

Ilmeneminen 

Häiriötasoinen narsisti on itsekeskeinen, huomionkipeä, kateellinen ja hyväksikäyttävä. Narsisti kokee olonsa uhatuksi itseään osaavampien seurassa. Siksi narsisti voi saada esimerkiksi työpaikalla paljon pahaa aikaan. Persoonallisuushäiriön keskeisiä piirteitä ovat vaurioitunut itsetunto ja minäkäsitys. Narsisti tarvitsee peilikseen yleisön, joka todistaa hänen erinomaisuutensa.

Persoonallisuushäiriöt ovat yleisesti kehityksellisiä tiloja, jotka alkavat lapsuudessa, nuoruudessa tai viimeistään nuorella aikuisiällä. Myöhemmällä iällä ilmeneviä muutoksia, jotka aiheutuvat psykiatrisen tai somaattisen sairauden tai pitkittyneen stressin seurauksena kutsutaan persoonallisuuden muutoksiksi. Persoonallisuushäiriöisen ja normaalin käytöksen raja on häilyvä, ja useimmilla psyykkisesti terveilläkin ihmisillä ilmenee persoonallisuushäiriöiselle tyypillistä käytöstä ja tapoja, etenkin stressitilanteissa.

Narsistien aivoissa on todettu rakenteellisia muutoksia. Vasemmassa aivosaaressa ja pihtipoimun ja etuotsalohkon tunteita säätelevillä alueilla on tavanomaista ohuempi kerros harmaata ainetta. Tutkimusten mukaan aivosaaret osallistuvat empatiakyvyn rakentamiseen, ja juuri vajavaisuuden vuoksi narsistilta puuttuu empatiakyky. Toisen tutkimuksen mukaan narsistilla on keskimääräistä enemmän aleksitymiaa.

DSM-IV:n kriteerit 
DSM-IV:n mukaan narsistiselle persoonallisuushäiriölle ovat ominaisia laaja-alaiset suuruuskuvitelmat, ihailun tarve ja empatian puute. Se on psykiatrinen diagnoosi, joka määritellään vähintään viidellä seuraavista oirekriteereistä:
 suuret käsitykset itsestään eli liioittelee saavutuksiaan;
 keskittyy mielikuviin rajattomasta menestyksestä, voimasta, kauneudesta tai suuresta rakkaudesta;
 uskoo olevansa niin ainutlaatuinen, että häntä voivat ymmärtää vain muut huomattavat henkilöt tai instituutiot;
 vaatii korostunutta ihailua;
 mielestään oikeus erityiskohteluun;
 muiden hyväksikäyttö;
 empatian puute;
 kateus (tai uskoo muiden kadehtivan häntä); ja
 ylimielisyys ja röyhkeys.

Theodore Millonin jaottelu 
Psykologi Theodore Millon erottaa narsistisessa luonteessa neljä alatyyppiä, joista samalla henkilöllä voi esiintyä vain yksi tai kaikki yhtä aikaa:

 periaatteeton, epäsosiaalisia piirteitä
 elitistinen, edellyttää etuoikeuksia, hyödyntää tuttavuuksia, julkisivu ei pidä yhtä todellisuuden kanssa
 don Juan -tyyppi, viettelevä, hedonistinen, patologinen valehtelija
 kompensatorinen, syvän huonommuuden tunteen täyttämistä ylemmyydentuntoisuudella

Hoito 
Narsistista luonnehäiriötä on pyritty hoitamaan psykoterapialla ja lääkityksellä. Persoonallisuushäiriöiden psykoterapiaa ja lääkehoitoa on tutkittu varsin vähän.

Narsistista persoonallisuushäiriötä voi hoitaa psykoterapian avulla, jos henkilöllä on motivaatiota toimintatapojen muuttamiseen. Syy hoitoon hakeutumiseen ei ole narsistinen persoonallisuushäiriö vaan masennus ja muut ongelmat, ja hoito on vaikeaa hoitomyönteisyyden puutteen vuoksi.

Persoonallisuushäiriöiden esiintyvyyden on todettu vähenevän 30 ikävuoden jälkeen, mitä on selitetty aikuistumiseen liittyvällä kypsymisellä mutta myös sillä, että osaan persoonallisuushäiriöistä, myös narsistiseen, liittyy kuolemanriskin kohonneisuutta.

Historia 

Narsismin käsitteen voidaan sanoa tulleen aluksi psykoanalyysin, sittemmin psykiatrian ja psykologian käsitteistöön Sigmund Freudin kirjoituksen ”Johdatus narsismiin” (1914) kautta. Freud mainitsee, että termi ei ole hänen vaan se on lainattu Paul Näckeltä. Varsinaisesti narsistisen persoonallisuustyypin hän kuvasi vuonna 1931, ja hänen kuvaustaan pidetään häiriön ensimmäisenä määrittelynä. Käsitteen ”narsistinen persoonallisuushäiriö” esitti ensimmäisenä Heinz Kohut vuonna 1968.

Katso myös
 Narsistien uhrien tuki

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta
 Sandy Hotchkiss: Miksi aina sinä? Narsismin seitsemän syntiä. Suom. Raija Viitanen, Basam Books 2005 ISBN 952-5534-11-1
 
 
  – Uudistettu painos Gummerus 2020 ISBN 978-951-24-1298-3

Aiheesta muualla 
 Narsisti elää jatkuvassa puolustusvalmiudessa - näin se näkyy käytöksessä 25.12.2017 Iltalehti

61.8 Psykiatria
Persoonallisuushäiriöt
Seulonnan keskeiset artikkelit