joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Annika Sandelin

Annika Heidi Marianne Sandelin-Lindberg (s. 3. kesäkuuta 1972 Helsinki) on suomalainen ruotsiksi kirjoittava kirjailija. Hän on kirjoittanut pääasiassa lastenkirjallisuutta.

Sandelin on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa pääaineenaan pohjoismainen kirjallisuus. Hän osallistui 12 muun kanssa Åbo Akademin ensimmäiseen kirjailijakoulutukseen Litterärt skapande 2001–2002.

Sandelinin esikoisteos oli hänen serkkunsa Stella Parlandin kanssa kirjoittama Dikter om öden och döden (1999). Vuonna 2018 Sandelin sai Vanessapriset-palkinnon. Vuonna 2021 hänet palkittiin Anni Swan -mitalilla teoksestaan Silkesapans skratt (suom. Silkkiapinan nauru).

Sandelinin isä oli runoilija Peter Sandelin.

Teoksia

Suomennettuja
 
 
 Somat sormet: meidän vauvan ensikirja = Söta fingar: bebins första bok. Jukka Itkonen, Matti Pikkujämsä. Ruotsinnos Annika Sandelin. Otava, 2010 ISBN 978-951-1-24043-3.
 
 
 
 
 Oma maa mansikka = Smultronstället. Kuvittanut Anne Vasko. Toimittaneet Katariina Heilala ja Leena Järvenpää. Käännös Annika Sandelin. Tammi, 2016. ISBN 978-951-31-8958-7.

Suomentamattomia
 
 Karin Erlandsson, Katarina Gäddnäs, Annika Sandelin ym.: Man har sina sidor. En antologi om män. Söderströms, Helsingfors 2003. ISBN 951-52-2087-4
 Vem är rädd för... Berättelser om vargen. Useita tekijöitä. Söderström, 2008. ISBN 978-951-52-2525-2.
 De siamesiska kusinerna. Söderströms, 2010. ISBN 978-951-52-2773-7
 Potatisens dröm. Schildts & Söderströms, 2016. ISBN 978-951-52-3810-8

Lähteet

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Anni Swan -mitalin saajat
Signe Mörne

Signe Antoinette Mörne, o.s. Hagelstam (15. maaliskuuta 1875 – 17. marraskuuta 1952), oli suomalainen näyttelijä, lausuja ja kirjailija.

Elämäkerta 
Signe Mörne kävi Helsingin Ruotsalaisen teatterin oppilaskoulun ja opiskeli  teatterialaa Kööpenhaminassa Betty Henningsin oppilaana. Hän oli Ruotsalaisen teatterin näyttelijä 1915–1920. Hän esiintyi ensimmäisen kerran oppilaskoulun kanssa 1915 Helena Nybomin näytelmässä  Silkeshärvan, Ida Branderin opastuksella. Seuraavana vuonna Mörne näyttelijä jälleen oppilaskoulun kanssa Einar Christiansenin komediassa Skvaller (Folkesnak). Viimeisen kerran hän näytteli vuonna 1917, ja kyseessä oli  August Strindbergin Påsk, jossa hänen roolinsa oli Kristina.
Mörnen näyttelijänura oli lyhyt mutta kiinnostus teatteriin säilyi koko eliniän, sillä hän esiintyi lausujana.

Mörne avioitui runoilija Arvid Mörnen kanssa 1899, ja heille syntyi kolme lasta, joista  Barbro Mörnestä tuli kääntäjä ja kirjailija. Vuodesta 1923 aivan viime vuosiin saakka hän oli Kauniaisissa Itäisen ruotsalaisen seurakunnan yhdistyksen puheenjohtaja. Hän oli myös mukana espoolaisen Solvallan lastetarhan toiminnassa.
Mörne kirjoitti yhdessä tyttärensä Barbro Mörnen kanssa kirjan Soldatbrev från Finlands krig 1939–1940 (Söderströms 1940).

Kauniaisissa on Mörnen mukaan nimetty Signenkuja, jonka varrella on perheen rakennuttama huvila.

Teokset 
Soldatbrev från Finlands krig 1939–1940 (1940)

Lähteet 
Svenska folkskolans kalender (1953)
Svenska Teaterns i Helsingfors  repertoar 1860–1975 (1977)

Viitteet

Suomalaiset lausujat
Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1875 syntyneet
Vuonna 1952 kuolleet
Franssila

Franssila on suomalainen sukunimi. Tunnettuja Franssiloita:

 Juho Franssila (1867–?), näytelmäkirjailija
 Kaarlo Franssila (1869–1950), kouluneuvos, päätoimittaja ja kouluhallituksen osastopäällikkö
 Matti Franssila (1905–1976), mikroklimatologi ja Ilmatieteen laitoksen johtajana
 Miika Franssila (s. 1993), jääkiekkoilija
 Sami Franssila (s. 1959),  materiaalitieteen professori
Chisa Ōbayashi

Chisa Ōbayashi (s. 27. joulukuuta 1984) on japanilainen maastohiihtäjä.

Ōbayashi kilpaili maastohiihdon maailmancupissa ensimmäisen kerran Ramsaussa joulukuussa 2004. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti yli 12 vuotta myöhemmin Pyeongchangissa helmikuussa 2017 sijoituttuaan 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 18:nneksi. Ennen sitä hän oli ollut parhaimmillaan maailmancupissa 37:s. Ōbayashi osallistui Oberstdorfin MM-kilpailuihin 2005 sijoittuen 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 47:nneksi, 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 48:nneksi ja 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 52:nneksi.

Lähteet 

Japanilaiset maastohiihtäjät
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Monitoimikeskus Lumo

Monitoimikeskus Lumo on Vantaalla, Korson kaupunginosassa sijaitseva, vuonna 2003 valmistunut kulttuuri- ja liikuntakeskus. Uudisrakennuksen suunnittelijana oli arkkitehtitoimisto P&R arkkitehdit. Keskuksessa järjestetään muun muassa teatteriesityksiä, konsertteja, näyttelyitä, opiskelu-, luento- ja seminaaritilaisuuksia ja liikuntatapahtumia. Suurten yleisötilaisuuksien käyttöön keskuksessa on 325-paikkainen Lumosali. Siellä on myös monipuoliset mahdollisuudet taiteiden ja liikunnan harrastamiseen ja erilaisten yksityistilaisuuksien järjestämiseen. Keskuksen tiloissa sijaitsevat Vantaan kaupunginkirjaston ylläpitämä Lumon kirjasto ja kaupungin sivistystoimen Lumon lukio. Keskuksessa käy vuosittain noin puoli miljoonaa asiakasta.

Eri taiteenalojen opetusta Lumossa tarjoavat Musiikkileikkikoulu Lystileikki, Tikkurilan teatteri- ja sirkuskoulu, Vantaan kuvataidekoulu, Vantaan musiikkiopisto ja Vantaan tanssiopisto. Keskuksessa toimii myös Korson nuorisotila, Vantaa-infon toimipiste ja Vantaan Nuorisopalveluiden aluetoimisto.

Lähteet
 Lumon palvelut
 Monitoimikeskus Lumo sykkii elämää ja tapahtumia 
 Vantaan arkkitehtuuristrategia

Vantaan kulttuuri
Vantaan rakennukset ja rakennelmat
Korso
Suomen konserttitalot
Alli Huovinen

Alli Huovinen on eläkkeellä oleva matematiikan yliopistolehtori. Huovinen työskenteli urallaan Oulun yliopistossa. Huovinen on profiloitunut julkisuudessa "matikkatätinä" ja puolustanut voimakkaasti matematiikan opetusta. Huovisen mielestä matematiikan tunneilla ei pitäisi opiskella koodaamista.

Lähteet

Elävät henkilöt
Syntymävuosi puuttuu
Suomalaiset opettajat
Suomalaiset matemaatikot
Totally Vulgar – Live at Tuska 2013

Totally Vulgar – Live at Tuska 2013 on suomalaisen death metal -yhtyeen Abhorrencen livealbumi. Se julkaistiin 10. helmikuuta 2017 levymerkillä Svart Records. Kappaleet on nimensä mukaisesti nauhoitettu yhtyeen vuoden 2013 Tuska-festivaalilla.

Yhtye juhlistaa albumiaan tekemällä neljän keikan kiertueen yhdessä Demilichin kanssa.

Imperiumin Serpent antoi albumille arvosanan 7,5/10. Hän sanoi yhtyeen välttävät räikeät soittomokat ja kuulostavan energiseltä, suurimman ongelman piillessä itse hiomattomissa kappaleissa.

Kappaleet

Arvostelut 
 Imperiumi.net:

Lähteet 

Vuoden 2017 konserttitallenteet
Abhorrencen albumit
Svart Recordsin albumit
Mari Walls

Anna-Mari Walls (s. 27. maaliskuuta 1961 Helsinki) on suomalainen professori. Hän on toiminut Tampereen yliopiston rehtorina elokuusta 2018. Sitä ennen hän oli Luonnonvarakeskuksen (Luke) pääjohtaja vuodesta 2015.

Walls valmistui ylioppilaaksi Tampereen yliopiston normaalikoulusta vuonna 1981. Hän opiskeli Turun yliopistossa ja väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1989 ekologisista vuorovaikutussuhteista. Postdoc-tutkimusta Walls teki yhdysvaltalaisessa Cornellin yliopistossa. Walls on ollut Helsingin yliopiston dosentti vuodesta 1995.

Vuosina 1992–1997 Walls johti tutkimushankkeita Turun ja Kuopion yliopistoissa sekä Maj ja Tor Nesslingin säätiössä, minkä jälkeen hän johti Suomen Akatemian biodiversiteettitutkimusohjelma Fibrea vuosina 1997–2003. Walls työskenteli Helsingin yliopistossa yliopistonlehtorina 2003–2004, minkä jälkeen hän toimi Turun yliopiston biodiversiteetti- ja ympäristötieteen professorina 2004–2005.

Walls siirtyi Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskukseen (MTT), missä hän toimi tutkimus- ja ohjelmajohtajana 2006–2009. Hän johti Suomen ympäristökeskuksen Merikeskusta vuosina 2009–2014. Hän oli myös Luonnonvarakeskukseen yhdistettyjen Metsäntutkimuslaitoksen ja Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen johtokunnan jäsen sekä Suomen Akatemian biotieteiden ja ympäristön tutkimuksen toimikunnan jäsen.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset professorit
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Valtionlaitosten johtajat
Luonnonvarakeskus
Turun yliopiston professorit
Picture Book

Picture Book on Simply Redin debyyttialbumi, joka julkaistiin lokakuussa 1985. Albumi sisältää yhtyeen menestyneimmän singlen ”Holding Back the Years” ja cover-version laulusta ”Money’s Too Tight (to Mention)”.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Mick Hucknall – laulu, taustalaulu
 Fritz McIntyre – koskettimet, taustalaulu
 Chris Joyce – rummut, lyömäsoittimet
 Tony Bowers – bassokitara
 Sylvan Richardson – kitara
 Tim Kellett – trumpetti, koskettimet, taustalaulu

Arvostelut 
 Allmusic: 
 Robert Christgau: B+

Listasijoitukset

Lähteet

Aiheesta muualla 
Picture Book Simply Redin virallisella sivustolla 

Vuoden 1985 esikoisalbumit
Simply Redin albumit
Visa Koivunen

Visa Koivunen on Aalto Distinguished Professor signaalinkäsittelyn ja akustiikan laitoksella, Sähkötekniikan korkeakoulussa, Aalto-yliopistossa. Hän toimi akatemiaprofessorina kaudella 2010–2014.

Professori Koivunen on tuottelias tutkija ja opettaja. Vuoteen 2017 mennessä hän oli osallistunut yli 430 tieteellisen artikkelin tai kokousjulkaisun kirjoittamiseen. Hänellä on kuusi patenttia. Lisäksi oli ohjannut 28 väitöskirjatyötä. 

Hän on Teknillisten tieteiden akatemian jäsen ja Fellow-jäsen IEEE-insinöörijärjestössä (2011-) sekä EURASIP Fellow (2019).

Lähteet

Aiheesta muualla
List of publications - Visa Koivunen, Prof., D.Sc. (EE), IEEE Fellow (pdf)  (aalto.fi)
Google Scholar: Visa Koivunen  (google.com)
Eurooppalainen tiedepalkinto professori Visa Koivuselle (3.3.2015)  (aka.fi)
Akatemiaprofessori Visa Koivunen valittu IEEE Distinguished Lecturer luennoitsijaksi (30.09.2014) (aka.fi)
 Visa Koivunen (uni-trier.de)

Akatemiaprofessorit
Suomalaiset professorit
Aalto-yliopiston professorit
IEEE:n ansioituneet jäsenet
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Wayne Newton

Wayne Newton (s. 3. huhtikuuta 1942) on yhdysvaltalainen laulaja. Uransa alkuvaiheessa Newtonilla oli poikkeuksellisen korkea ääni mieheksi. Wayne Newton oli nuorena aikuisena niin sanottu kontratenori, mutta hänen äänensä madaltui myöhemmin. Newtonin tunnetuin kappale on Danke Schoen, joka on hänen tunnuskappaleensa. Myös April Showers on tunnettu Newtonin kappale. Newtonista tuli vuosikymmenien ajaksi yksi tunnetuimmista Las Vegasin viihdyttäjistä. Newton tunnetaan myös nimityksellä "Mr. Las Vegas".

Diskografia

 Danke Schoen (Capitol, 1963)
 Sings Hit Songs (Capitol, 1964)
 In Person! (Capitol, 1964)
 Red Roses for a Blue Lady (Capitol, 1965)
 Summer Wind (Capitol, 1965)
 The Old Rugged Cross (Capitol, 1966)
 Now! (Capitol, 1966)
 Songs for a Merry Christmas (Capitol, 1966)
 It's Only the Good Times (Capitol, 1967)
 Song of the Year – Wayne Newton Style (Capitol, 1967)
 Michelle (Capitol, 1967)
 Wow!: Live Hollywood Concert (Capitol, 1968)
 The Greatest! (Capitol, 1968)
 Somewhere My Love (Capitol, 1968)
 "Dreams of the Everyday Housewife" and "Town & Country" (MGM, 1968)
 One More Time (MGM, 1968)
 Walking on New Grass (MGM, 1968)
 Christmas Isn't Christmas Without You (MGM, 1968)
 Live at the Frontier, Las Vegas (MGM, 1969)
 How I Got This Way (Capitol, 1971)
 Daddy Don't You Walk So Fast (Chelsea, 1972)
 Can't You Hear the Song? (Chelsea, 1972)
 While We're Still Young (Chelsea, 1973)
 Pour Me a Little More Wine (Chelsea, 1973)
 Everybody Knows (RCA Camden, 1974)
 The Best of Wayne Newton Live (Chelsea, 1974)
 The Midnight Idol (Chelsea, 1975)
 Tomorrow (Chelsea, 1976)
 Christmas Everywhere (Chelsea, 1976)
 Change of Heart (20th Century Fox, 1978)

Yhdysvaltalaiset laulajat
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Antton Rönnholm

Mikko Antton Rönnholm (s. 1980) on SDP:n puoluesihteeri. Hänet valittiin Reijo Paanasen seuraajaksi SDP:n puoluekokouksessa helmikuussa 2017. Hän oli myös Rinteen hallituksen eurooppaministeri Tytti Tuppuraisen erityisavustaja.

Koulutus ja työura 
Rönnholm on koulutukseltaan valtiotieteen maisteri Åbo Akademista. 

Hän on työskennellyt Paavo Lipposen, Eero Heinäluoman, Mitro Revon sekä Pia Viitasen avustajana, asiantuntijana Elinkeinoelämän Keskusliitossa sekä EU-edunvalvontatehtävissä viestintätoimisto Milttonilla.

Rönnholm toimii myös ammattiyhdistysliikkeessä, Yhteiskunta-alan korkeakoulutetut ry:n puheenjohtajana kaudella 2017–2018. Rönnholmin isä on SDP:n entinen kansanedustaja ja europarlamentaarikko Mikko Rönnholm ja veli Iitin kunnanjohtaja Riku Rönnholm.

Venäjän Gazprom-valtionyhtiön South Stream -kaasuputkihankkeen lobbarina hän laskutti oman yrityksensä Philotimo Consultingin kautta  melkein 200 000 euroa vuosina 2011–2013.

Rönnholm valittiin vuonna 2019 Rinteen hallituksen eurooppaministeri Tytti Tuppuraisen erityisavustajaksi.

Poliittiset luottamustoimet 
Rönnholm valittiin Turun kaupunginvaltuustoon kunnallisvaaleissa 2004, mutta hän ei asettunut ehdolle seuraavalle kaudelle.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puoluesihteerit
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Turun kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Matilda Södergran

{{Kirjailija
 | nimi            = Matilda Södergran
 | kuva            = Sodergran-Matilda.jpg
 | kuvankoko       = 
 | kuvateksti      = 
 | salanimi        = 
 | syntymäaika     = 
 | syntymäpaikka   = 
 | kuolinaika      = 
 | kuolinpaikka    = 
 | ammatit         = runoilija, kääntäjä
 | äidinkieli      = 
 | kansallisuus    = 
 | aikakausi       = 
 | tyylilajit      = 
 | aiheet          = 
 | suuntaus        = 
 | tuotannon kieli = 
 | debyyttiteokset = 
 | pääteokset      = LotusfötterMaror (ett sätt åt dig)DelirantenHon drar ådrorna 
 | sivusto         = 
 | puoliso         = 
 | lapset          = 
 | vanhemmat       = 
 | palkinnot       = 
 | ehdokkuudet     = 
 | uskonto         = 
 | huomioita       = 
 | allekirjoitus   = 
}}
Matilda Södergran (s. 17. marraskuuta 1987) on suomalainen runoilija, kriitikko ja kääntäjä. Södergran on syntynyt ja viettänyt lapsuutensa Suomessa mutta asuu ja työskentelee nykyisin Ruotsissa. Hän on julkaissut muutamia runokokoelmia. Valikoima hänen runojaan on käännetty englanniksi antologiaan Six Finnish Poets (2013). Södergran on runoilija Edith Södergranin etäinen sukulainen.

Södergran on kuvannut kirjailijanolemustaan pyrkimyksesi pyrkiä kohtaamaan ja haastamaan totisuuden. Vallan analyysi, kahlitsevat sukupuoliroolit ja ruumis ovat keskeisiä teemoja kirjoittajan runodiskurssissa. 

 Kritiikki 
Södergranin feministiseen runouteen on kiinnitetty huomiota. Kokoelma Maror (2012) käsittelee sellaisia teemoja kuin naisenruumiin kurittaminen. Kokoelmassa Lotusfötter (2014) Södergran haastaa suoraviivaisen kertomuksen rajat tutkiessaan väkivallan rakennette, naisen älyä ja aktiivista naisruumista. Lotusfötterin arviossa kirjoitti Ny Tidin kriitikko, että Södergran ”liikkuu varmoin ja täsmällisin askelin uusilla alueilla, niin temaattisesti kuin muodonkin puolesta.” 

Palkinnot ja tunnustukset
Södergran on saanut runoilijana useita palkintoja, muun muassa Arvid Mörne -kilpailussa 2006 ja Svenska litteratursällskapetin palkinnon 2013. Kun Södergran sai vuoden kirjallisuuspalkinnon Kreagalanissa 2013, häntä kuvailtiin sanoin ”Nuori kirjailija, jolla on kyky luoda maaginen universumi, jossa runollinen ja hauras kohtaavat sanan voimakkuuden. Poikkeuksellisella kielentajullaan hän vakiinnuttanut paikkansa runoilijana Pohjolassa.”

TeoksetHon drar ådrorna ur. Schildts & Söderströms, 2008Deliranten. Schildts & Söderströms, 2009Maror (ett sätt åt dig). Schildts & Söderströms, 2012Six Finnish Poets, toim. Teemu Manninen. Arc Publications, 2013Lotusfötter. Schildts & Söderströms, 2014
 Poesin: en debattbok'', useita tekijöitä, Ellips 2014

Lähteet 

Suomalaiset runoilijat
Suomalaiset kirjallisuuskriitikot
Suomalaiset kielenkääntäjät
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
Einiö

Einiö on sukunimi. Se on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:

 Antti Einiö (s. 1935), jääpalloilija, maahockeypelaaja ja musiikkivaikuttaja
 Brita Einiö o.s. Koivunen (1931–2014), iskelmälaulaja
 Kaarlo Einiö (1921–1976),  maahockeypelaaja, koripalloilija ja jääpalloilija
 Paavo Einiö (1925–2006), ekonomi ja musiikkielämän vaikuttaja
 Tauno Einiö‎ (1940–2018), päätoimittaja
Tavex

Tavex Oy on suomalainen rahoitusyhtiö, joka tarjoaa fyysisiä jalometalleja, valuutanvaihtoa sekä maksupalveluita yksityishenkilöille, eri kokoisille yrityksille sekä rahoituslaitoksille. Tavex ostaa ja myy sijoituskultaa, sijoitushopeaa ja noin 40 eri valuuttaa. Tavex palvelee Suomessa kahdessa toimipisteessään Helsingissä. 
Tavex OY kuuluu Tavex-konserniin, joka on Pohjois-Euroopan suurin sijoituskultaa myyvä yhtiö.

Historia 
Tavex Oy on rekisteröity Suomeen 27.5.1996 ja liike avattiin vuoden 1996 kesäkuussa. Alussa Tavex keskittyi ainoastaan valuutanvaihtoon. Tavexin valikoimassa on edelleen noin 40 eri maan valuuttaa. Toimipisteiden välisiä rahan pikasiirtoja on suoritettu heti alusta alkaen. Sijoituskullan myynti aloitettiin vuonna 2004. Tavexilla on suorasopimukset maailman suurimpien kullantuottajien kanssa . Vuonna 2005 Tavex myi sijoituskultaa 430 kiloa,  1500 kiloa vuonna 2009 ja 1750 kiloa vuonna 2010 . Sijoitushopea lisättiin valikoimaan vuonna  2012. Tavex ostaa myös romukultaa. Romuhopeaa Tavex on ostanut vuodesta 2013 saakka.

Tavexin nykyinen toimitusjohtaja Marek Viskman on työskennellyt Suomen toimipisteessä alusta alkaen ja yleni toimitusjohtajaksi 4.5.2000.

Tavex konserni 
Tavex OY:n emoyhtiö Tavid AS perustettiin huhtikuun 1. päivä vuonna 1991, Alar Tammingin toimesta. Firman nimi Tavid tuli siitä, että Alar Tamming oli aikaisemmin Tallinna Videokeskus-organisaation johtaja.
Yhtiö laajeni vuonna 1996 ensimmäistä kertaa ulkomaille, Suomeen, kun Tavex OY aloitti toimintansa tytäryhtiönä. Tavid laajeni vuonna 2002 Latviaan, jossa se toimii Tavex SIA nimellä. Helmikuussa 2005 yhtiö avasi Tavex AB toimiston Ruotsiin. Tavex EOOD Bulgariassa aloitti toimintansa vuonna 2009, Tanskan Tavex A/S vuonna 2010, Norjan Tavex AS vuonna 2011, sekä Puolan Tavex Sp. z o.o. vuonna 2014.

Palvelut 
 valuutanvaihto,
 sijoituskullan osto ja myynti,
 sijoitushopean osto ja myynti,
 maksupalvelut,
 rahan pikasiirrot,
 romukullan osto,
 romuhopean osto.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 http://www.tavex.fi
 https://tavexwise.com/fi
 http://www.iltalehti.fi/hintajalaatu/200808128015205_hl.shtml
 http://www.iltalehti.fi/matkajutut/2012052215610107_ma.shtml
 http://www.iltasanomat.fi/taloussanomat/oma-raha/art-2000001914558.html
 http://www.iltasanomat.fi/matkat/art-2000000787635.html

Suomalaiset yritykset
Wamos Air

Wamos Air , aiemmin Pullmantur Air, on espanjalainen tilauslentoyhtiö. Sen kotikenttä on Madrid-Barajasin lentoasema. Suuren osan lennoistaan se operoi sisaryhtiö Pullmantur Cruisesin puolesta.

Laivasto

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Wamos Airin kotisivut 

Espanjalaiset lentoyhtiöt
Hunter (televisiosarja)

Hunter () on vuosina 1984–1991 NBC:llä esitetty yhdysvaltalainen etsiväsarja, jonka pääosissa ovat Rick Hunteria esittävä Fred Dryer ja Dee Dee McCallia esittävä Stepfanie Kramer. Sarjasta tehtiin myöhemmin televisioelokuvia. Suomessa sarjaa ovat esittäneet Yle TV1 ja MTV3 Sarja.

Yhdysvaltalaiset draamasarjat
1980-luvun televisiosarjat
1990-luvun televisiosarjat
NBC:n televisio-ohjelmat
Paavo Kettunen

Paavo Kettunen (s. 27. marraskuuta 1949) on Itä-Suomen yliopiston käytännöllisen teologian professori. Hän on kansainvälisesti tunnetuimpia häpeän tutkijoita. Kettusen tutkimusaloihin kuuluvat myös sielunhoito ja diakonia. Tieteellisen tuotannon lisäksi Kettunen on toiminut luennoitsijana ja kouluttajana Suomen lisäksi muun muassa Unkarissa ja Yhdysvalloissa.

Kettunen opiskeli Helsingin yliopistossa, Kielin yliopistossa sekä Unkarin luterilaisen teologian akatemiassa. Teologian tohtoriksi hän väitteli 1990. Hän oli mukana Joensuun yliopiston läntisen teologian perustamisvaiheessa käytännöllisen teologian yliopistonlehtorina vuodesta 2000 alkaen ja sittemmin professorina vuodesta 2002 alkaen. Joensuun yliopiston Läntisen teologian laitoksen johtajana Kettunen toimi koko laitoksen toimiajan. Kettunen on myös käytännöllisen teologian dosentti Helsingin yliopistossa.

Teoksissaan Kettunen on painottanut ihmisenä olemisen ongelmien tutkimista erityisesti häpeän näkökulmasta.

Kettunen sai vuonna 2017 Budapestissa sijaitsevan luterilaisen teologisen yliopiston kunniatohtorin arvon.

Teoksia 
Ihmisolemuksen ongelma ja olemassaolon vaikeus. Ihmiskäsitys Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sairaalasielunhoidon koulutuksessa vuosina 1960–1975. Zusammenfassung: Das Problem des Wesens des Menschen und die Schwierigkeit des Seins. Die Auffassung vom Menschen in der Krankenhausseelsorge-Ausbildung der evangelisch-lutherischen Kirche Finnlands in den Jahren 1960–1975. Abstract: The Dilemma of the Essence and Existence of Man. The Concept of Man in the Training of Hospital Chaplains in the Finnish Evangelical Lutheran Church, 1960–1975. Väitöskirja.  Suomalaisen Teologisen Kirjallisuusseuran Julkaisuja 171. Helsinki 1990.
Suomalainen rippi Helsinki, Kirjapaja, 1998.
Leipää vai läsnäoloa? Asiakkaan tarve ja diakoniatyöntekijän työnäky laman puristuksessa Tampere, Kirkon tutkimuskeskus A 76, 2001.
Kätketty ja vaiettu. Suomalainen hengellinen häpeä. Helsinki, Kirjapaja 2011.
Auttava kohtaaminen I. Sielunhoidon perusteet ja teologia. Helsinki: Kirjapaja 2013.
Häpeästä hyväksyntään.Helsinki: Kirjapaja 2014.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Itä-Suomen yliopiston verkkosivu 

Suomalaiset teologit
Suomalaiset professorit 
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Itä-Suomen yliopiston professorit
Käytännöllinen teologia
Johanneksen kirkko (Tartto)

Johanneksen kirkko () on luterilainen kirkko Tartossa. Se on yksi neljästä säilyneestä keskiaikaisesta rakennuksesta Tartossa. Huomattava piirre kirkossa ovat sen vanhat terrakottahahmot sisä- ja ulkotiloissa.

Historia

Nykyisen kirkon kohdalla on sijainnut 1100-luvun lopussa tai 1200-luvun alussa pitkä itä-länsisuuntainen puurakennelma, josta länteen sijaitsee hautoja. On mahdollista, että kyseessä oli kirkko, mikä tekisi rakennelmasta vanhimman kirkkorakennuksen Virossa ja sellaisena ainoan ennen 1200-luvun valloituksia. Nykymuotonsa Jaanin kirkko on kuitenkin saanut monessa eri rakennusvaiheessa vasta myöhemmin. Ensimmäinen maininta Tarton seurakunnasta on vuodelta 1323. Jaanin kirkon rakennuttivat Tarton alakaupungin porvarit, jotka halusivat oman kirkkonsa, ja se valmistui 1300-luvulla.

Jaanin kirkko kärsi merkittäviä tuhoja suuren Pohjan sodan aikana, jolloin vuonna 1708 venäläisjoukot hävittivät Tarttoa. Kirkon tornin yläosa kaatui kirkkosalin päälle, minkä lisäksi kirkon keskilaiva ja kuorin holvit hävisivät. Sen sisätiloja uudistettiin arkkitehti G. F. W. Geistin johdolla vastaamaan historiallista kirkkoa vuosien 1820 ja 1830 välillä. Tuolloin tosin hävitettiin suuri osa vielä säilyneistä sisäpatsaista. Nykypäiviin säilyneet rapattiin piiloon. Vuosien 1899 ja 1904 välillä kirkon ulkosivua restauroitiin arkkitehti W. Bockslaffin johdolla, jolloin sen ulkopatsaista poistettiin rappaukset. Tarkoituksena oli restauroida myös kirkon sisätiloja, mutta suunnitelmat tästä tyssäsivät ensimmäiseen maailmansotaan. Kirkko tuhoutui tulipalossa toisessa maailmansodassa vuonna 1944 ja Neuvosto-Viron aikana suunniteltiin nyt säiden armoille päätyneiden raunioiden hävittämistä, mitä ei kuitenkaan toteutettu. Kirkon korjaukset aloitti puolalainen yritys vuonna 1989 ja korjauksia jatkettiin virolaisvoimin vuoden 1991 jälkeen. Vuonna 1997 perustettiin uudelleen Tarton Johannaksen seurakunta ja ensimmäinen jumalanpalvelus pidettiin saman vuoden jouluna. Korjaustyöt saatiin päätökseen 2000-luvun lopussa.

Rakennus
Jaanin kirkon ainutlaatuinen piirre muihin Pohjois-Euroopan kirkkoihin verrattuna ovat sen alun perin noin tuhat terrakottahahmoa, jotka koristivat kirkon sisä- ja ulkotiloja. Noin puolet niistä on säilynyt nykypäiviin saakka. Kirkon tornissa sijaitsee yleisölle avoin näköalatasanne. Tornin huipulle johtavat portaat ja sen korkeus on noin 30 metriä.

Lähteet

Tarton kirkot
Myllyniemi

Myllyniemi on suomalainen sukunimi. Tunnettuja Myllyniemiä:

 Jere Myllyniemi (s. 1983), jääkiekkomaalivahti
 Juuso Myllyniemi (s. 1991), pesäpalloilija
 Jutta Myllyniemi (s. 1997), pesäpalloilija
 Kari Myllyniemi (s. 1961), pesäpalloilija
 Kari Myllyniemi (s. 1942), poliisimestari, Keskustan ent. kansanedustaja
 Michael Myllyniemi (s. 1994), koripalloilija
 Pekka Myllyniemi (s. 1935), upseeri, virkamies, poliitikko ja kuntajohtaja
 Pirkko Myllyniemi, kuulantyöntäjä
 Seppo Myllyniemi (s. 1937), filosofian tohtori, professori ja entinen maakunta-arkiston johtaja
 Tuula Minetti, o.s. Myllyniemi (s. 1964), squashinpelaaja.
Haulinkallio

Haulinkallio on kalliojyrkänne Tampereen Pyynikinharjulla. Se laskeutuu etelään Pyhäjärven suuntaan ja on suosittu näköalapaikka. Se on saanut nimensä jyrkänteen juurelle vuonna 1859 rakennetun puisen haulitornin ja siihen liittyneen haulitehtaan mukaan. Kallion laella on sijainnut myös haulitehtaan rakennuksia. 

Haulitehtaan perusti kaupungin notaari H. J. Bergman, ja sen omisti vuodesta 1895 alkaen Tampereen Haulitehdas Osakeyhtiö, jonka olivat perustaneet tamperelaiset kauppiaat Rudolf Winter ja Karl Frans Hjorth. Pyynikin haulitehtaan toiminta päättyi vuonna 1908, kun haulien valmistui siirtyi uudelle Pispalan haulitehtaalle. Pyynikin haulitehtaan haulitorni purettiin heti tuotannon siirron jälkeen, mutta muut tehtaan rakennukset säilyivät 1950-luvulle saakka. Nykyisin ei niistä ole maastossa jäljellä näkyviä jäännöksiä.

Katso myös 
 Pispalan Haulitehdas

Lähteet 

Pyynikki
Pispala
Tampereen luonto
Tampereen entiset rakennukset ja rakennelmat
Vladimir Lundeqvist

Vladimir (Valdemar) Jalmarovitš Lundeqvist (; 6. tammikuuta 1885 (J: 25. joulukuuta 1884) Pietari, Venäjän keisarikunta – 11. tammikuuta 1920 Pietari, Neuvosto-Venäjä) oli suomalaista sukua ollut venäläinen eversti, joka palveli Venäjän sisällissodan aikana puna-armeijassa, mutta kuului salaa ”Kansallinen keskus” (natsionalnyi tsentr) -nimiseen vastavallankumoukselliseen järjestöön. Hän toimi Pietarin puolustuksesta vastanneen 7. armeijan esikuntapäällikkönä vuonna 1919 kenraali Nikolai Judenitšin Luoteis-Venäjän armeijan uhatessa kaupunkia.

Vladimir Lundeqvistin isä oli kenraaliluutnantti Hjalmar Lundeqvist. Hän aloitti sotilasuransa vuonna 1902 ja valmistui Mikaelin tykistökoulusta aliluutnantiksi vuonna 1905, minkä jälkeen hän palveli Henkikaartin tykistödivisioonassa. Hän suoritti Nikolain yleisesikunta-akatemian vuonna 1912 ja sai esikuntakapteenin arvon. Ensimmäisen maailmansodan aikana Lundeqvist palveli muun muassa Henkikaartin esikunnassa. Hänet ylennettiin keväällä 1917 everstiluutnantiksi. Lundeqvist vetäytyi armeijasta lokakuun vallankumouksen jälkeen ja palasi kotikaupunkiinsa Pietariin, mutta hänet värvättiin puna-armeijaan helmikuussa 1919. Hänet nimitettiin heinäkuun alussa 1919 Pietarin puolustuksesta vastanneen 7. armeijan esikuntapäälliköksi.

Lundeqvist kuului vuonna 1918 perustettuun salaiseen ”Kansalliseen keskukseen”, joka oli kadettimielinen ja monarkistinen järjestö. Hän piti Pietaria lännestä uhanneen valkoisen kenraali Aleksandr Rodzjankon ja myöhemmin tämän seuraajan Nikolai Judenitšin jatkuvasti ajan tasalla kaupungin puolustuksesta. Kansallisen keskuksen olemassaolo tuli neuvostoviranomaisten tietoon kesäkuussa 1919 Yhinmäen linnakkeen sotilaskapinan myötä, mutta Lundeqvist onnistui vielä välttämään paljastumisen. Eino Rahjan väitteen mukaan Lundeqvist olisi myös yrittänyt sabotoida bolševikkien selustahyökkäyksen suomalaista Aunuksen retkikuntaa vastaan määräämällä hyökkäyksen kohdistumaan edullisen Viteleen sijasta suomalaisten pääasemaan Tuulosjoella. Lundeqvistin salaliitto paljastui lopulta lokakuussa 1919 Judenitšin ollessa jo kaupungin porteilla. Lundeqvist oli siirretty syyskuun lopussa 11. armeijan esikuntapäälliköksi Astrahaniin, mutta hän ei noudattanut käskyä ja kirjautui väärällä nimellä erääseen pietarilaiseen sairaalaan odottamaan valkoisten kansannousua. Tšeka löysi ja vangitsi hänet 25. marraskuuta. Hänet teloitettiin muiden salaliittolaisten kanssa tammikuussa 1920.

Lähteet

Venäläiset sotilaat
Venäläiset teloitetut
Vuonna 1885 syntyneet
Vuonna 1920 kuolleet
Rauhanpalatsi

Rauhanpalatsi () on Alankomaiden Haagissa sijaitseva kansainvälisen oikeuden hallinnollinen rakennus. Rakennuksessa toimii kansainvälinen tuomioistuin, pysyvä välitystuomioistuin ja Haagin kansainvälisen oikeuden akatemia. Lisäksi rakennuksessa sijaitsee Rauhanpalatsin kirjasto, jossa on yksi maailman merkittävimmistä kansainväliseen oikeuteen keskittyneistä kirjakokoelmista.

Rakennus valmistui vuonna 1913 alun perin pysyvän välitystuomioistuimen päämajaksi ja kirjastoksi. Tarve rakennukselle syntyi vuoden 1899 Haagin rauhankonferenssissa, jossa päätettiin perustaa valtioiden välisten riitaisuuksien sovitteluun keskittyvä pysyvä välitystuomioistuin. Ajatus rakennuksesta syntyi amerikkalaisen diplomaatin Andrew Dickson Whiten ja venäläisen diplomaatin Friedrich Martensin välisissä keskusteluissa. Kaksikko onnistui houkuttelemaan Andrew Carnegien rahoittamaan rakennuksen 1,5 miljoonan dollarin sijoituksella.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Rauhanpalatsin verkkosivut , , 

Haagin rakennukset ja rakennelmat
Hallintorakennukset
Kansainvälinen oikeus
Prahan astronominen kello

Prahan astronominen kello () on Prahan vanhankaupungin raatihuoneen seinässä oleva tunnettu historiallinen kello. Vuonna 1410 käyttöön otettu kello on yksi maailman vanhimmista ja hyväkuntoisimmista astronomisista kelloista ja eräs Prahan tunnetuimmista nähtävyyksistä. Vuosittain noin 700 000 matkailijaa katsoo sen lyönnit.

Astronominen kello on raatihuoneen eteläseinässä ja siinä on kolme osaa: astronominen kartta, josta näkyy kuun ja auringon asento taivaalla ja muita astronomisia tietoja, sen yläpuolella ”Apostolien kävely” eli apostoleja esittävä kerran tunnissa pyörivä kellopeli sekä alimpana kalenteri, jonka yläreunassa nuoli osoittaa kuluvan päivän, kuukauden ja eläinradan symbolin.

Astronomisen kellotaulun vierellä on neljä patsasta, jotka kuvaavat aikansa uhkakuvia: turhamaisuutta kuvaava peiliin katsova mies, ahneutta kuvaava rahapussin kantaja, kuolemaa kuvaava luuranko ja vääräuskoisuutta kuvaava turkkilainen. Tasatunnein nämä neljä hahmoa liikkuvat. Niiden lisäksi taulua koristavat neljä liikkumatonta hahmoa: astronomi, kronikoitsija, filosofi ja enkeli.

Kellon rakensivat kelloseppä Mikuláš Kadaňilainen ja pappi-tiedemies Jan Šindel. Aiemmin luultiin, että kellon oli rakentanut 1490 kelloseppä Jan Růže (tunnettiin myös nimellä Hanuš). Kirjailija Alois Jirásekin mukaan legenda kertoo, että kellontekijä Hanuš sokeutettiin jotta hän ei voisi tehdä toista samanlaista kelloa. Legendan mukaan hän kosti rikkomalla kellon siten, että kukaan ei osannut korjata sitä seuraavaan sataan vuoteen. Legenda on kuitenkin sittemmin todettu täysin fiktionaaliseksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Prahan rakennukset ja rakennelmat
Yksittäiset kellot
Prahan historia
Henning Matzen

Henning Matzen (28. joulukuuta 1840 Satrup, Tanska – 18. heinäkuuta 1910 Ronneby, Ruotsi) oli tanskalainen juristi ja poliitikko. Hän opiskeli Kööpenhaminan yliopistossa, josta valmistui lakimieheksi vuonna 1864. Hän tuli saman yliopiston professoriksi vuonna 1870 ja toimi myös yliopiston rehtorina vuosina 1892–1893.

Matzen oli konservatiivista kansanpuoluetta edeltäneen oikeistolaisen Højre-puolueen edustajana Tanskan maakäräjien () jäsen vuosina 1879–1910 ja puheenjohtaja vuosina 1894–1902. Maakäräjät muodosti yhdessä kansankäräjien () kanssa kaksikamarisen parlamentin. Parlamentti muutettiin vasta Matzenin kuoleman jälkeen vuonna 1953 yksikamariseksi kansankäräjiksi.

Matzen toimi välitystuomioistuimen puheenjohtajana ensimmäisessä pysyvän välitystuomioistuimen käsiteltäväksi tuodussa riidassa vuonna 1902. Tapaus oli Meksikon ja Yhdysvaltojen välillä kiistaa aiheuttanut niin kutsuttu Pious Fund -tapaus.

Lähteet 

Tanskalaisten puolueiden puheenjohtajat
Tanskalaiset juristit
Tanskalaiset diplomaatit
Tanskalaiset professorit
Kööpenhaminan yliopiston professorit
Vuonna 1845 syntyneet
Vuonna 1910 kuolleet
Kari Kasurinen

Kari Kasurinen  on suomalainen upseeri, joka toimi muun muassa Reserviupseerikoulun johtajana, tasavallan presidenttien Mauno Koiviston ja Martti Ahtisaaren adjutanttina sekä Kaartin jääkärirykmentin ja Uudenmaan sotilasläänin komentajana. 

Kasurinen kirjoitti ylioppilaaksi Pieksämäen yhteislyseosta. Hän suoritti varusmiespalveluksensa, muun muassa aliupseerikurssin, Savon Prikaatissa Mikkelissä ja Reserviupseerikurssin Reserviupseerikoulussa Haminassa.

Kasurinen valmistui upseeriksi Kadettikoulusta, suoritti kapteenin virkatutkinnon Taistelukoulussa ja yleisesikuntaupseerin tutkinnon Sotakorkeakoulussa. 

Hän kävi Ylemmän päällystön ja Ylimmän johdon kurssit Puolustusvoimissa sekä opiskeli Valtakunnallisella maanpuolustuskurssilla.      

Eversti Kari Kasurinen erosi täysin palvelleena vakinaisesta palveluksesta 2006.

Lähteet

Suomalaiset everstit
Vuonna 1946 syntyneet
 Elävät henkilöt
Atom (tekstieditori)

Atom on avoimen lähdekoodin, ohjelmointiin tarkoitettu, alustariippumaton tekstieditori. Ohjelman perusominaisuuksiin kuuluu tuki Node.js:llä tehdyille laajennuksille, pakettienhallinta, automaattinen täydennys ja useiden tiedostojen yhtäaikainen muokkaaminen.

Lähteet 

Tekstieditorit
Bull (televisiosarja)

Bull on yhdysvaltalainen komediallinen lakidraamasarja, joka alkoi CBS-kanavalla 20. syyskuuta 2016. Sarjan ovat luoneet Phil McGraw ja Paul Attanasio. Bull pohjautuu paremmin "Dr. Phil" nimellä tunnetun McGraw'n oman uran alkuvaiheisiin, jolloin hän toimi psykologisena konsulttina oikeusjutussa, kuten sarjan pääosassa nähtävä Jason Bullkin (Michael Weatherly). Bull on oikeusjuttujen psykologian erikoisasiantuntija ja tohtori.

Näyttelijät

Lähteet

Yhdysvaltalaiset draamakomediasarjat
CBS:n televisio-ohjelmat
2010-luvun televisiosarjat
2020-luvun televisiosarjat
Kaarlo Franssila

Kaarlo Alfred Franssila (29. marraskuuta 1869 Sahalahti – 28. helmikuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen kouluneuvos, päätoimittaja ja kouluhallituksen osastopäällikkö.

Franssilan vanhemmat olivat maanviljeljä Juho Franssila ja Maria Kristiina Hartikkala. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1890 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1893, filosofian lisensiaatiksi 1901 ja filosofian tohtoriksi 1907. Hän opiskeli suomalais-ugrilaista kielentutkimusta ja kirjoitti väitöskirjansa kansanrunoudesta.

Franssila toimi Lahden kansanopiston johtajana 1893–1902 ja Rauman opettajaseminaarin suomen kielen lehtorina ja sittemmin seminaarin johtajana 1902–1912. Hän oli koulutoimen ylihallituksessa ylitirehtöörin apulaisena 1912–1918, seminaariasioiden kouluneuvoksena 1918–1924, kansanopetusosaston apulaisosastopäällikkönä 1924–1936 ja osastopäällikkönä 1936–1937. Franssila toimi myös Länsi-Suomi-lehden päätoimittajana 1907–1911 ja Opettajain Lehden päätoimittajana 1938–1941.

Franssilan ura kouluhallituksessa kärsi siitä että hän leimautui 1910-luvulla myöntyväisyyssuuntauksen kannattajaksi. Franssila aloitti 1930-luvulla taistelun sen puolesta että kansakoulunopettajien koulutus säilyisi pääosin kansakoulu- ja keskikoulupohjaisena. Kansakoulunopettajiksi opiskelevat tuli Franssilan mielestä valita pääosin maaseudulta ja tämä edellytti kansakoulupohjaisen opettajakoulutuksen säilyttämistä. Franssilan mukaan ehdotettu opettajaseminaarien lakkauttaminen ja kaiken opettajakoulutuksen siirtäminen ylioppilaspohjalta korkeakouluissa tapahtuvaksi johtaisi opettajien vieraantumiseen työkentästään ja syrjisi maaseutua.

Kaarlo Franssila oli naimisissa vuodesta 1899 Aini Maria Bonsdorffin kanssa jonka isä oli matemaatkko, professori Ernst Bonsdorff. Heidän tyttärensä Liisa Annikki Franssila (1901–1951) oli naimisissa Suomen ulkoministerinä toimineen Rudolf Holstin kanssa.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Pasi Petrell : Ihanteiden kahleissa : kansakoulunopettajien valmistuksen kehitys kohti ylioppilaspohjaista koulutusta Kaarlo Franssilan henkilöhistorian näkökulmasta tarkasteltuna, Tuurn yliopiston väitöskirja. Turun yliopiston julkaisuja. Sarja C, Scripta lingua Fennica edita osa 290. Turun yliopisto, Turku 2009 ISBN 9789512941353

Aiheesta muualla 
 Pasi Petrell : Vakavia järjen sanoja Myllymäeltä, Länsi-Suomi mielipide 8.8.2016

Suomalaiset virkamiehet
Suomalaiset päätoimittajat
Vuonna 1869 syntyneet
Vuonna 1950 kuolleet
Augusta Heurlin

Maria Nicolina Augusta Heurlin (15. maaliskuuta 1826 Turku – 14. maaliskuuta 1888 Turku) oli suomalainen koulunjohtaja. Heurlin perusti tyttökoulu Heurlinska skolan 1861 ja oli koulun johtaja 1861–1888. Koulu yhdistettiin 1955 Svenska fruntimmersskolan i Åbo ja niistä muodostui Åbo Svenska flicklyceum joka puolestaan liitettiin vuonna 1971 Katedralskolan i Åboon.

Lähteet 

Suomen koulujen rehtorit‎
Vuonna 1826 syntyneet
Vuonna 1888 kuolleet
Heikki Mikkola (everstiluutnantti)

Heikki Mikkola (4. lokakuuta 1910 Hattula – 19. syyskuuta 1995 Hämeenlinna)  oli suomalainen upseeri, joka toimi Panssarikoulun johtajana kahteen otteeseen.

Mikkolan vanhemmat olivat maanviljelijä Akseli Mikkola ja Rauha Nieminen. Hänen puolisonsa vuodesta 1948 oli Eeva Roos.

Mikkola tuli ylioppilaaksi Tampereen klassillisesta lyseosta 1931, ja Kadettikoulusta hän valmistui 1935. Talvisodassa Mikkola toimi komppanianpäällikkönä Jääkäripataljoona 1:ssä, jatkosodassa ensin samassa tehtävässä ja sitten esikuntapäällikkönä Jalkaväkirykmentti 50:ssä ja Panssariprikaatissa sekä pataljoonan komentajana viimeksi mainitussa ja Jääkäripataljoona 3:ssa. Hän haavoittui sodissa kahdesti, vuonna 1940 ja 1944.

Sotilasuransa Mikkola aloitti toimimalla nuorempana upseerina Polkupyöräpataljoona 3:ssa vuodesta 1933, Polkupyöräpataljoona 1:ssä vuodesta 1935 ja Jääkäripataljoona 1:ssa 1937–1939. Toimittuaan sodan jälkeen Panssariprikaatissa komppanianpäällikkönä vuoteen 1946 asti hänestä tuli pataljoonan komentajan apulainen Panssariprikaatissa 1946–1948. Panssarikoulun johtaja Mikkola oli 1948–1953, Pääesikunnan jalkaväkitoimiston esiupseeri 1953–1954, Panssariprikaatin panssarivaunupataljoonan komentaja 1955, Savonlinnan sotilaspiirin päällikkö 1955–1956 ja  Karjalan jääkäripataljoonan komentaja 1956–1958. Mikkola oli uudelleen Panssarikoulun johtaja vuodesta 1958 vuoteen 1961, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.

Mikkola ylennettiin reservin vänrikiksi 1932, vänrikiksi 1935, luutnantiksi 1937, kapteeniksi 1940, majuriksi 1942 ja everstiluutnantiksi 1954.

Mikkola toimi Hämeen maakuntaliiton toiminnanjohtajana 1961–1965, Hämeen läänin maanpuolustusyhdistyksen puheenjohtaja hän oli 1961–1963 ja yhteensä yhdentoista vuoden ajan Panssarikillan puheenjohtaja.

Lähteet

Suomalaiset everstit
Vuonna 1910 syntyneet
 Vuonna 1995 kuolleet
Jan Berzin (tiedustelujohtaja)

Jan Karlovitš Berzin (, alkuperäinen nimi Pēteris Ķuzis; 25. marraskuuta (J: 13. marraskuuta) 1889 Jaunpilsin volosti, Kuurinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 29. heinäkuuta 1938 Kommunarka, Moskovan alue, Neuvostoliitto) oli latvialaissyntyinen bolševikki, joka toimi vuosina 1924–1935 ja 1937 Neuvostoliiton sotilastiedustelu GRU:n johtajana.

Berzin oli lähtöisin latvialaisesta talonpoikaisperheestä ja opiskeli opettajaseminaarissa, kunnes ryhtyi 15-vuotiaana ammattivallankumoukselliseksi. Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen hän liittyi vuonna 1905. Hänet tuomittiin vuonna 1907 poliisin surmasta kahdeksan vuoden vankeuteen, mutta vapautettiin alaikäisyytensä vuoksi jo kahden vuoden kuluttua. Hänet karkotettiin vuonna 1911 Irkutskin kuvernementtiin, josta hän pakeni 1914 ja asui sen jälkeen työläisenä Pietarissa. Vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen Berzin siirtyi Neuvosto-Venäjän sisäasiain kansankomissariaatin palvelukseen ja oli myös poliittisena komissaarina puna-armeijassa. Keväällä 1919 hän oli lyhytikäisen Latvian neuvostotasavallan apulaissisäasiain kansankomissaarina. Historioitsija Viktor Suvorovin mukaan Berzin oli Venäjän sisällissodan aikana yksi bolševikkien punaisen terrorin tärkeimmistä suunnittelijoista ja vuoden 1921 Kronstadtin kapinan tukahduttajista.

Berzin työskenteli vuodesta 1920 puna-armeijan pääesikunnan alaisella sotilastiedusteluosastolla. Hän oli vuosina 1921–1924 sotilastiedustelu GRU:n apulaisjohtaja ja vuodesta 1924 sen johtaja, kunnes hänet ilmeisesti syrjäytettiin keväällä 1935. Sen jälkeen hän oli 1935–1936 Kaukoidän joukkojen apulaiskomentajana ja 1936–1937 Espanjan sisällissodan kansainvälisten prikaatien johtavana sotilasneuvonantajana (salanimellä Grišin). Espanjasta palattuaan Berzin oli vielä uudelleen GRU:n johtajana kesäkuusta marraskuuhun 1937. Berzinin alaisina työskentelivät muun muassa kuuluisat vakoojat Richard Sorge ja Leopold Trepper. Hän hoiti myös suomalaisen sotilasvakoojan Vilho Pentikäisen juttua.

Berzin vangittiin yllättäen Stalinin vainojen aikana marraskuussa 1937. Sotilastuomioistuin tuomitsi hänet kuolemaan heinäkuussa 1938 vastavallankumouksellisen järjestön jäseneksi väitettynä. Hänet teloitettiin samana päivänä. Hänet rehabilitoitiin 1956.

Lähteet

Neuvostoliittolaiset sotilaat
Latvialaiset henkilöt
Bolševikit
Espanjan sisällissodan sotilaat
Neuvostoliittolaiset teloitetut
Stalinin vainoissa kuolleet
Vuonna 1889 syntyneet
Vuonna 1938 kuolleet
Jari Turunen

Jari Turunen (s. 1961) on fysiikan professori Itä-Suomen yliopiston Joensuun toimipisteessä (aiempi Joensuun yliopisto). Hän oli akatemiaprofessori kaudella 2005–2010.

Jari Turunen suoritti perustutkintonsa 1980-luvulla ja valmistui tekniikan tohtoriksi Teknillisestä korkeakoulusta (nyk. Aalto-yliopisto) osittain koherentti optiikka aihepiirinään. Väitöskirjan jälkeistä opintoja ja tutkimustyötä Tsinghuan yliopistossa Pekingissä ja 1990-1993 Edinburghin Heriot-Watt yliopistossa. Tämän jälkeen hän toimi vuoden Teknillisessä korkeakoulussa. Vuonna 1994 hänet nimitettiin optoelektroniikan professoriksi Joensuun yliopistoon (nykyinen Itä-Suomen yliopisto), missä hän perusti mikro-optiikan tutkimusryhmän. Vuodesta 2000 lähtien hän on toiminut saman yliopiston fysiikan professorina. Suomen akatemian akatemiaprofessorina kauden 2005-2010.

Professori Turunen on julkaissut noin 250 vertaisarvioitua artikkelia tai kokouspaperia tutkimusalueeltaan. Hän on toiminut monissa tieteellisissä luottamustehtävissä. Hän on Euroopan optisen seuran (EOS, European Optical Society) Fellow. Vuonna 2000 hänelle myönnettiin Suomalaisen Tiedeakatemian ensimmäinen Väisälän fysiikan palkinto.

Lähteet

Turunen, Jari
Akatemiaprofessorit
Suomalaiset professorit
Itä-Suomen yliopiston professorit
Elävät henkilöt
Bull

Bull voi tarkoittaa seuraavia:

 Bull, yhdysvaltalainen televisiosarja
 Bull, Groupe Bull, ranskalainen tietotekniikka-alan yritys
 Jack Bull, Jack Badhamin ohjaama lännenelokuva
 Red Bull, energiajuoma
 Bull arab, australialainen koirarotu
 Bulls Press, Bulls Presstjänst, ruotsalainen media-alan yritys

 Bull, sukunimenä:
 Deborah Bull (s. 1963), brittiläinen balettitanssija
 Edvard Hagerup Bull (1922–2012), norjalainen säveltäjä
 Ella Holm Bull (1929–2006), eteläsaamelainen opettaja ja kirjailija
 Francis Bull (1887–1974), norjalainen kirjallisuudentutkija
 Gerald Bull (1928–1990), kanadalainen asekehittelijä
 Henrik Bull (1864–1953), norjalainen arkkitehti
 Jacob Bull (1853–1930), norjalainen kirjailija
 John Bull (1562 tai 1563–1628), englantilainen säveltäjä, muusikko ja urkujenrakentaja
 John S. Bull (1934–2008), yhdysvaltalainen merivoimien koelentäjä ja astronautti
 Olaf Bull  (1883–1933), norjalainen runoilija
 Ole Bull (1910–1880), norjalainen viulisti ja säveltäjä
 Richard Bull (1924–2014), yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvanäyttelijä
 Steve Bull (s. 1965), englantilainen jalkapalloilija
 Tove Bull (s. 1945), norjalainen kielitieteilijä, Tromssan yliopiston rehtori 1996–2001
 Bull taiteilijanimenä:
 Bull Mentula, oik. Jari Mentula (s. 1976), suomalainen kehonrakentaja, joka on myös esiintynyt televisosarjassa Bull vs. Vertti
 Bull, kuvitteellisia henkilöitä:
 Tohtori Jason Bull, televisiosarjassa Bull
 John Bull, Englannin kansan ja kansanluonteen henkilöitymä

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Bulgarian liittyminen euroalueeseen

Bulgarialla ei vielä toistaiseksi ole määriteltyä tavoitepäivämäärää euroalueeseen liittymiselle. Bulgaria liittyi Euroopan vaihtokurssimekanismin ERM II jäseneksi 10. heinäkuuta 2020 ja suunnittelee ottavansa euron valuutakseen 1. tammikuuta 2023. Bulgaria on suunnitellut ottavansa Madaran ratsastajan tuleviin eurokolikkoihinsa.

Katso myös 
 Euro
 Romanian liittyminen euroalueeseen
 Euroopan unioni

Lähteet

Euro
Bulgarian talous
Taikojen talo

Taikojen talo (engl. The House of Magic, ransk. Le Manoir magique) on vuonna 2013 ilmestynyt belgialais-ranskalainen animaatioelokuva. Elokuva kertoo kissanpennusta, joka etsii suojaa eläköityneen taikurin talosta.

Ääninäyttelijät 

Muissa rooleissa: Freja Teijonsalo, Susanna Snellman, Essi Kosola, Saara Saastamoinen, Kalle Ylitalo ja Oliver Kivi.

Suomenkielisen version on ohjannut Juha Wuolijoki.

Lähteet 
 
 
 
 

Vuoden 2013 belgialaiset elokuvat
Vuoden 2013 ranskalaiset elokuvat
Ranskalaiset animaatioelokuvat
Elokuvat kissoista
Elokuvat koirista
Elokuvat hiiristä
3D-elokuvat
Irja Sahlberg

Irja Margareta Sahlberg (11. kesäkuuta 1904 Turku – 21. kesäkuuta 1972) oli suomalainen kansanelämän tutkija ja museovirkamies.

Sahlberg valmistui filosofian kandidaatiksi 1931. Hän kuului Gabriel Nikanderin ympärille Åbo Akademissa muodostuneeseen nuorten tutkijoiden piiriin ja erikoistui rakennus- ja käsityöhistoriaan. Svenska litteratursällskapetin stipendiaattina hän teki kenttätyötä, lähinnä rakennusdokumentointia kaikkialla ruotsinkielisessä Suomessa.

Sahlberg aloitti museotyönsä Sagalundissa Kemiössä, ja 1937 hänet palkattiin Turun historialliseen museoon. Hän johti konkreettista museotyötä, kun Luostarinmäki museoitiin, ja tarkisti Turun linnan tyylihistorialliset interiöörit tieteellisten periaatteiden mukaisesti. Sahlberg työskenteli vuosina 1953–1960 Turussa museojohtajana ja oltuaan välillä amanuenssina jäi eläkkeelle 1968. Sahlbergin johtaja-aikana tehtiin poliittiset päätökset, että Luostarinmäen ja Qwenselin talon jäljellä olevat talot säilytetään.

Sahlberg oli kaupunkietnologian uranuurtaja, joka yhdisti työssään historian menetelmät ja kansanelämäntutkijan kokonaisnäkemyksen. Hän kirjoitti itse tekstinsä sekä ruotsiksi että suomeksi. Hän laati ensimmäiset opaskirjat Sagalundin museolle (1934), Luostarinmäelle (1941), Qwenselin talolle ja apteekkimuseolle (1963) sekä Taivassalon museo-oppaan (ilmestyi postuumisti 1974). Hänen bibliografiansa käsittää noin 70 nimekettä. Tärkeimpiä julkaisuja ovat Byggnadsskick och heminredning på Klosterbacken (1941) sekä osuudet maanviljelyksestä ja rakennusten kunnosta teoksessa Kimitobygdens historia (1942).

Lähteet
Irja Sahlberg. Uppslagsverket Finland. Viitattu 13.2.2016

Vuonna 1904 syntyneet
Vuonna 1972 kuolleet
Suomalaiset museonjohtajat
Suomalaiset kansatieteilijät
Villa Ullas

Villa Ullas on kahvila Vuosaaressa, Kallahden alueella. Villa Ullas on yksi Vuosaaren vanhimpia rakennuksia. Helsingin kaupunki osti torpan 1969 ja piti siinä useita eri vuokralaisia. Vuokralaisten jälkeen talo oli huonossa kunnossa ja kaupunki päätti peruskorjata sen. Peruskorjaus valmistui vuonna 1995. Kunnostustyöt teki lastensuojelunuorten työllisyyskoulutusorganisaatio. Kahvilan ympärillä on Ullaksenpuisto, jossa on lentolaivue 36:n muistomerkki. Lounaassa on Kallahdenharju ja lännessä venesatama sekä Kallahden asuinalue.

Galleria

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Helsingin kaupunki: Kahvila Villa Ullas

Vuosaari
Kahvilat
Helsingin huvilat ja villat