joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Amerikanleopardikoira

Amerikanleopardikoira (American Leopard Hound) on yhdysvaltalainen koirarotu. Se ei ole FCI:n tunnustama, mutta American Kennel Club on hiljattain lisännyt sen Foundation Stock Service -luokkaan, mikä vastaa FCI:n Breeds Provisionally Accepted -luokitusta. United Kennel Club luokittelee sen ryhmään Scenthound eli "Ajokoirat". Toisinaan rotu sekoitetaan virheellisesti catahoulanleopardikoiraan, koska molemmista voidaan käyttää nimitystä Leopard Cur.

Ulkomuoto 
Amerikanleopardikoira on joko keskikokoinen tai kookas, voimakas, hieman korkeuttaan pidempi cur-tyyppinen metsästyskoira. Sen pää on leveä, otsapenger kohtuullisesti erottuva ja kuono voimakas. Riippuvat korvat ovat korkealle kiinnittyneet ja häntä suora ja pitkä. Karvapeite on tiheä ja ihonmyötäinen. Väritys ei ole nimestä huolimatta juurikaan leopardin kaltainen, vaan täplikäs samaan tapaan kuin catahoulanleopardikoiralla. Laikut voivat olla sekoitus keltaista, mustaa, brindleä, black & tania, punaista, sinistä ja hiirenharmaata. Käytännössä väritys on lähinnä merle eri sävyissään. Valkoiset läiskät ja valkoinen kauluri sallitaan, kunhan valkoinen ei ylitä 1/3 koko karvapeitteen väristä.

Luonne ja käyttäytyminen 
Rotu kuuluu amerikkalaisiin ns. "puuhun ajaviin koiriin" (treeing dogs). Kun riista on paennut puuhun, koira ilmoittaa sen sijainnin metsästäjälle haukkumalla puun juurella. Amerikanleopardikoiran kykyä olla itse vahingoittamatta ajamaansa riistaa pidetään merkittävänä. Puuhun ajettavan pienriistan, kuten pesukarhun, lisäksi sillä metsästetään karhua ja puumaa. Lisäksi sitä käytetään karjan ohjaamiseen.

Alkuperä 
Amerikanleopardikoira on yksi vanhimmista amerikkalaisista puuhun ajavista koirista. Sen alkuperä juontaa juurensa 1700-luvun alkuun Pohjois-Carolinan itäosiin, mahdollisesti englantilaisten, skotlantilaisten, irlantilaisten, ranskalaisten ja espanjalaisten uudisasukkaiden mukanaan tuomiin koiriin. Erityisesti heidän paimen- ja ajokoiriensa uskotaan vaikuttaneen ensimmäisten leopardikoirien syntyyn. American Kennel Club:n mukaan toinen teoria painottaa erityisesti espanjalaisten konkistadoreiden tuomien koirien vaikutusta, ja mahdollisuutta että nämä risteytyivät meksikolaisten koirien kanssa.

Myöhemmin rotu levisi Kentuckyyn, Oklahomaan, Tennesseehen ja Texasiin. 1900-luvulla siihen sekoittui niin paljon muita koiria, että 1950-luvulla oli vaikea löytää enää puhdasrotuisia yksilöitä. Niihin aikoihin kolme rodunharrastajaa, A.W. Carter, Richard McDuffie ja Leroy Smith kehittivät jalostusohjelman ja perustivat rekisterin pelastaakseen rodun. Vuonna 1959 rodun kasvattajat perustivat American Leopard Cur Breeders Association -yhdistyksen. United Kennel Club hyväksyi rodun vuonna 1998 nimellä Leopard Cur, mutta vaihtoi sen vuonna 2008 muotoon American Leopard Hound. 19. syyskuuta 2012 American Kennel Club hyväksyi sen mukaan Foundation Stock Service-listalleen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 AKC: American Leopard Hound 
 American Leopard Breeders Association

Yhdysvaltalaiset koirarodut
Cur-rodut
FCI:n ulkopuoliset rodut
Niin kuin taivaassa

Niin kuin taivaassa (Så som i himmelen) on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut ruotsalaisen Kay Pollakin ohjaama elokuva. Se kertoo kansainvälisesti menestyneestä kapellimestarista, joka sydänkohtauksen saatuaan palaa kotiseudulleen Norlannin maaseudulle, ostaa vanhan kansakoulun ja ryhtyy johtamaan amatööreistä koostuvaa kuoroa. Hän rakastuu paikalliseen nuoreen naiseen ja joutuu monin tavoin keskelle pienen kyläyhteisön välienselvittelyjä.

Rooleissa 

Vuonna 2015 elokuva sai itsenäisen jatko-osan Myös maan päällä.

Lähteet 

Vuoden 2004 ruotsalaiset elokuvat
Ruotsalaiset draamakomediaelokuvat
Gino Caviezel

Gino Caviezel (s. 23. kesäkuuta 1992) on sveitsiläinen alppihiihtäjä, joka edustaa SV Beverin -seuraa.

Vuonna 2012 Caviezel sijoittui viidenneksi nuorten MM-kilpailujen supersuurpujottelussa. Seuraavana vuonna hän sai nuorten MM-hopeaa alppiyhdistetyssä. Caviezel sijoittui sekä Schladmingin 2013 ja Sankt Moritzin 2017 MM-kilpailuissa että Pyeongchangin olympialaisissa 2018 suurpujottelussa 15:nneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui suurpujottelussa seitsemänneksi ja supersuurpujottelussa 16:nneksi.

Maailmancupissa Caviezel kilpaili ensimmäisen kerran Alta Badian suurpujottelussa joulukuussa 2011. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti tammikuussa 2013 oltuaan 11:s Adelbodenin suurpujottelussa. Toistamiseen hän saavutti saman sijoituksen joulukuussa 2014 Åren suurpujottelussa. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Alta Badian suurpujottelussa joulukuussa 2014. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti lokakuussa 2020 oltuaan kolmas Söldenin suurpujottelussa. Vuotta myöhemmin hän sijoittui samassa paikassa ja lajissa neljänneksi. Hän sijoittui supersuurpujottelussa kolmanneksi maailmancupin finaaleissa Courchevelissa maaliskuussa 2022.

Myös hänen veljensä Mauro Caviezel on alppihiihtäjä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Gino ja Mauro Caviezelin kotisivut

Sveitsiläiset alppihiihtäjät
Vuonna 1992 syntyneet
Elävät henkilöt
Kroatianvinttikoira

Kroatianvinttikoira (Hrvatski hrt) eli istrianvinttikoira (Istarski hrtoliki gonič/Istarski hrt) on sukupuuttoon kuollut kroatialainen koirarotu.

Kroatianvinttikoira edusti fenotyypiltään vinttikoiran ja ajokoiran välimuotoa, ja sen toinen kroatialainen nimitys hrtoliki gonič tarkoittaakin "vinttikoiramainen ajokoira". Tällä viitataan käytännössä podencojen rotutyyppiin, mitä se eniten muistuttikin: sen runko oli hoikka ja elegantti, se muistutti muinaisten faaraoiden koiria (kuten egyptinmetsästyskoiraa) ja se metsästi näkönsä avulla.

Alkuperä 
Rotu oli hyvin vanha ja se mainitaan usein kroatialaisessa koirakirjallisuudessa. Se on lisäksi kuvattu Vincent iz Kastvan kuuluisaan freskoon "Kuoleman tanssi" (Mrtvački ples). Sen yläleuan neljäs välihammas oli samankaltainen kuin sakaalilla, jonka uskotaankin olleen geneettisesti sukua sille.

Katso myös 
Egyptinmetsästyskoira
Faaraokoira
Jugoslavianvinttikoira

Lähteet 
Orban, Ratimir. "Izumrle i današnje autohtone pasmine pasa u Istri". Moj pas: Zagreb, 1983.
Autohtone pasmine. Istrapedia. 
HKS, hrvatske autohtone pasmine

Alkukantaiset koirat
Sukupuuttoon kuolleet koirarodut
Kroatialaiset koirarodut
Hajulaukka

Hajulaukka (Allium siculum, syn. Nectaroscordum siculum) kuuluu laukkojen sukuun, toisinaan se on luokiteltu Nectaroscordum-sukuun. Lajin on nimennyt italialainen Bernardino da Ucria vuonna 1793. Hajulaukkaa esiintyy Ranskassa ja Italiassa. Sitä kasvatetaan myös koristekasvina.

Hajulaukka kasvattaa sadasta 120:een senttimetriä korkeat kukkavanat, joiden päähän muodostuu sarja nuokkuvia kukkia. Ne ovat kellomaisia, vaaleita ja liilakuvioisia. Kasvin lehdistä lähtee murskattuna voimakasta pahaa hajua.

Lähteet 
 Ritanen-Närhi, Paula 1999: Sipulikukat Puutarhaliiton julkaisu nro 310. Julkaisija Puutarhaliitto, Helsinki.
 United States Department of Agriculture, Germplasm Resources Information Network (GRIN), Taxonomy for Plants: Allium siculum Ucria
 Govaerts, R. 2012. Nectaroscordum siculum in World Checklist of Selected Plant Families. The Board of Trustees of the Royal Botanic Gardens, Kew.

Laukat
Eugène Coulon

Eugène Coulon voi viitata seuraaviin: 

 Eugène Coulon, ranskalainen vesipalloilija
 Eugène Coulon, ranskalainen yleisurheilija
SS Yongala

Matkustajalaiva SS Yongala upposi Cape Bowling Greenissä, Australian Queenslandissa on 23. maaliskuuta 1911. Matkalla Melbournesta Cairnsiin se joutui sykloniin ja upposi Townsvillen eteläpuolelle. Osia hylystä ja sen lastista rantautui viitaten siihen, että aluksen pohja olisi tullut piilossa olevan kiven repimäksi.

Kaikki 122 laivalla ollutta ihmistä menehtyivät, mikä tekee tapauksesta yhden Australian pahimmista merionnettomuuksista. Hylky löydettiin vasta vuonna 1958. Siitä on tullut sukellus- ja turistikohde.

Uponneet matkustaja-alukset
Höyrylaivat
Korallimeren hylyt
Pentti Halonen

Pentti Ilmari Halonen (27. huhtikuuta 1914 Kuopio – 27. marraskuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori. Hän oli erikoistunut kardiologiaan.  

Halosen vanhemmat olivat rakennusmestari Erkki Halonen ja Henni Rytkönen ja puoliso vuodesta 1944 sisustusarkkitehti Lilli Kolmijoki. Hän tuli ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta 1932, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1941 ja väitteli samana vuonna lääketieteen tohtoriksi. Sisätautien erikoislääkäri Halosesta tuli 1945 ja sydäntautien 1957. 

Halonen oli Wihurin tutkimuslaitoksen Salus-koesairaalan ylilääkäri vuodesta 1947, Helsingin yliopiston sisätautiopin dosentti vuosina 1946–1953 ja professori 1953–1981. Hän tutki erityisesti sydäntauteja. Halonen pani alulle nykyaikaisen suomalaisen kardiologian. 

Suomen Kardiologinen Seura jakaa joka toinen vuosi Pentti Halosen mukaan nimetyn tunnustuspalkinnon. Halosen täti, arkkitehti Kerttu Rytkönen suunnitteli Salus-sairaalan ja toimintaa ylläpitivät sairaanhoitajatädit Ida ja Maria Rytkönen.

Lähteet

Suomalaiset lääkärit
Helsingin yliopiston professorit
Suomalaiset professorit
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Harmopystyperä

Harmopystyperä (Clostera anachoreta) on melko harvinainen nirkkoihin kuuluva yöperhonen.

Koko ja ulkonäkö 
Harmopystyperän etusiivet ovat pohjaväriltään ruskehtavan harmaat. Siiven tyviosassa erottuu kaksi himmeää, vaaleaa poikkiviirua ja kärkiosassa yksi selkeä valkoinen poikkiviiru. Siiven kärkiosa on etureunastaan laajalti tummanharmaa ja valkoinen poikkiviiru kulkee tummanharmaan alueen läpi. Valkoisen poikkiviirun ulkopuolella siiven takaosassa on kaksi mustaa täplää, joista taaempi on pienempi. Takasiivet ovat kellertävänharmaat ja etusiipiä vaaleammat. Perhosen ruumis on ruskeanharmaa, siipien sävyä tummempi ja keskiruumiin selkäpuolella on kapea mustanharmaa juova. Siipiväli 25–35 mm.

Levinneisyys ja lentoaika 
Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjasta Välimeren alueen ja Keski-Euroopan poikki Aasiaan, aina Japaniin ja Taiwanille saakka. Pohjoismaissa sitä tavataan vakinaisena vain Suomessa, Ruotsissa ja pienellä alueella Norjassa. Suomessa harmopystyperää tavataan Oulu-Lieksa-linjan eteläpuolella, mutta havainnot painottuvat etelään, itään ja länsirannikolle. Ahvenanmaalta laji puuttuu. Perhoset ovat lennossa kahtena sukupolvena, joista ensimmäinen lentää toukokuulta kesäkuun loppuun ja toinen heinäkuusta elokuun loppuun. Toinen sukupolvi on harvinainen ja syntyy vain lämpiminä kesinä. Yksittäisellä elinpaikalla perhosia tavataan korkeintaan kahden viikon ajan.

Elinympäristö ja elintavat 
Harmopystyperä suosii elinpaikakseen pääasiassa valoisia lehti- ja sekametsiä ja metsänreunuksia, joissa kasvaa vanhoja haapoja lämpimillä paikoilla, eikä sitä yleensä tavata elinympäristönsä ulkopuolelta. Punapystyperä asuttaa usein samoja paikkoja harmopystyperän kanssa. Tavallisesti perhosia tavataan vain yksitellen ja koiraiden lento alkaa varsin myöhään yöllä, usein vasta puolenyön jälkeen. Koiraat tulevat valolle, mutta naaraat erittäin harvoin. Tämä johtunee naaraiden oleskelusta enimmäkseen korkealla latvustoissa.

Parittelu kestää noin 20 tuntia, jonka ajan koiras roikkuu naaraan peräpäästä ja naaras munii lehtien alapinnoille 100–200 munaa jopa 50 munan ryhmiksi. Toukat elävät aluksi muutaman kymmenen yksilön ryhminä piilottelellen yhteensitomiensa lehtien välissä. Myöhemmin toukat elävät yksin ja vapaina lehdillä. Ne viihtyvät korkeassa ilmankosteudessa ja auringonpaisteessa. Toukkia tavataan harvakseltaan, sillä luultavasti suurin osa niistä elää ylhäällä latvustoissa ja ne ovat aktiivisia lähinnä öisin. Täysikasvuisena toukka tekee kotelokopan yhteensidottujen lehtien väliin ja koteloituu sinne. Syksyllä rakennelma putoaa lehtien mukana maahan ja kotelo on talvehtiva elämänvaihe. Havaittujen perhosten määrä on suurempi runsaslumisten talvien jälkeen ja ilmeisesti huonompina talvina osa koteloista kuivuu pakkasessa.

Ruotsissa harmopystyperä on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Norjassa se on uhanalainen.

Ravintokasvi 
Toukan ravintokasveja ovat haapa (Populus tremula) sekä erilaiset pajut (Salix).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 toukka
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 
 Vlindernet 

Nirkot
Idänpystyperä

Idänpystyperä (Pygaera timon) on alkukesän nirkkoihin lukeutuva, kirjava yöperhonen. Se on sukunsa ainoa laji.

Koko ja ulkonäkö 
Idänpystyperän silkinkiiltävien siipien pohjaväri vaihtelee harmaanruskeasta violetinruskeaan ja siipeä kuvioivat sävyltään tummemmat ja vaaleammat alueet. Sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat valkoiset sisemmän ollessa melko leveä ja ulomman poikkiviirun kohdalla siiven etureunassa on puhtaanvalkoinen laikku. Vaalean tyvipoikkiviirun ulkopuolella siiven tyviosassa on violetinmusta juova, joka usein jakaantuu erillisiksi laikuiksi. Siiven ulkoreunan tuntumassa on vaalea ja sumeareunainen, melko leveä aaltoviiru, jonka sisäpuolella siiven etureunassa on usein tummaa varjostumaa. Takasiipien tyviosa on vaalean harmaanruskea ja reunaosa tummempi. Sävyjä erottaa reunoiltaan epäselvä valkoinen viiru. Siipiväli 35–45 mm.

Levinneisyys ja lentoaika 
Lajin levinneisyys ulottuu itäisimmästä Keski-Euroopasta ja Baltiasta Venäjän poikki Kiinaan ja Japaniin. Pohjoismaissa sitä tavataan vain Suomessa ja hyvin rajallisella alueella Kaakkois-Ruotsin Smålandissa, missä se saattaa olla säilynyt reliktinä. Samanlaisia reliktiesiintymiä saattavat olla myös esiintymät Puolassa ja Tšekissä. Suomessa idänpystyperää tavataan suunnilleen Rauma-Joensuu-linjan eteläpuolella ja havainnot painottuvat vahvasti etelärannikon tuntumaan. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena toukokuun alkupuolelta heinäkuun alkuun. Heinäkuusta lokakuulle saatetaan tavata harvinaisen toisen sukupolven perhosia.

Elinympäristö ja elintavat 
Idänpystyperä elää lehti- ja sekametsissä, metsänreunoilla, kulttuuriympäristöissä ja Suomen alueella jopa saaristossa. Naaraat ovat lennossa luultavasti vain alkuillasta ja niitä tavataan harvoin. Koiraiden lento alkaa myöhemmin ja ne myös tulevat helposti valolle. Koiraiden lento jatkuu keskiyölle, lämpimällä säällä pitempäänkin. Satunnaisesti perhosia on tavattu myös päivisin puiden rungoilta lepäämästä tai parittelusta.

Naaras munii 150–200 munaa pieninä ryhminä tai yksitellen ja pari viikkoa myöhemmin kuoriutuvien toukkien ulkonäkö naamioi ne haavanoksiksi. Toukat ovat täysikasvuisia elokuun loppupuoliskolla, jolloin ne kehräävät kotelokopan useimmiten yhteensidottujen lehtien väliin, mutta joskus jopa maahan, ja koteoituvat sen sisään. Puusta kotelokoppa koteloineen putoaa syksyllä lehtien mukana maahan. Kotelo talvehtii.

Ruotsin kansallisessa uhanalaisarvioinnissa idänpystyperä on luokiteltu vaarantuneeksi.

Ravintokasvi 
Toukan ravintokasviksi tiedetään varmuudella vain haapa (Populus tremula), mutta toukkia on Venäjällä kasvatettu myös mustapoppelilla (Populus nigra).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 toukka
 lepidoptera.pl 

Nirkot
Itävallan moottoritieverkko

Itävallan moottoritieverkkoon kuului 1.1.2013 noin 1 700 kilometriä moottoritietä ja 485 kilometriä moottoriliikennetietä. Tällä hetkellä maassa ei ole rakenteilla merkittävästi uusia moottoriteitä, ja iso osa uusien moottoriteiden suunnitelmista on 70-luvulta, joten osa niistä on jo vanhentunut. Tällä hetkellä voimassa olevia suunnitelmia on vain noin 300 moottoritiekilometrille.

Maan moottoritieverkolla on yleinen nopeusrajoitus 130 km/h lukuun ottamatta kaupunkeja ja tunneleita. Tunneleiden nopeusrajoitus on enintään 100 km/h, ja varsinkin useisiin pitkiin tunneleihin on viime vuosina asennettu muuttuvat nopeusrajoitukset ja varoitusmerkit. Moottoritieverkkoa saavat käyttää vain ajoneuvot, joiden huippunopeus ylittää 60 km/h.

Itävallan lähes kaikki moottoritiet ovat maksullisia. Niiden käyttöön oikeuttavan Autobahnvignette-nimisen kortin voi ostaa joko 10 päivän, 2 kuukauden tai vuoden ajalle. Moottoriteillä on noin 30-50 kilometrin välein palvelualueita, joista isoin osa on auki 24 h/vrk. Yleensä palveluasemat ovat hyvin varusteltuja, ja niissä on vähintään polttonesteen myynti, kauppa ja ravintola. Tärkeimpien moottoriteiden isommista palveluasemista löytyy yleensä myös motelli.

Eritasoliittymät on numeroitu kilometrien mukaan tien alkupisteestä, esim. 72 kilometrin kohdalla olevan eritasoliittymän numero on 72. Toisin kuin Saksassa, Itävallassa ei erotella erikseen kolmi- ja nelihaaraisia usean moottoritien liittymiä tai tavallisia moottoritien eritasoliittymiä, vaan kaikkien eritasoliittymien nimi on Knoten.

Moottoritiet (Autobahnen)

Moottoriliikennetiet (Schnellstraßen)

Tunnelit 
Itävallan moottoritieverkolle on rakennettu vuoristojen takia yli 150 tunnelia, joista pisin on Arlbergin tunneli (n. 14 km) Moottoriliikennetiellä 16. Muista moottoriteistä pitkiä tunneleita löytyy mm. moottoriteiltä 9 ja 10, joista molemmilla on kaksi yli 5 kilometrin mittaista tunnelia. Tällä hetkellä maassa on rakenteilla parikymmentä ja suunnitteilla n. 50-100 uutta moottoritietunnelia. Pisimmät suunnitteilla olevat tunnelit ovat Ahrntalin tunneli Itävallan ja Italian rajalla ja Donau-Lobaun tunneli Wienin kehätiellä.

Kaikki yli 2,5 kilometrin pituiset tunnelit Itävallan moottoritieverkolla:

Valmistuneet tunnelit

Rakenteilla olevat tunnelit

Suunnitellut tunnelit

Lähteet 
 http://maps.google.fi/
 http://www.asfinag.at/
 http://motorways-exitlists.com/
 http://www.wabweb.net/verkehr/index.htm/ 

Moottoritiet
Itävallan liikenne
Sandnes Ulf

Sandnes Ulf on vuonna 1911 perustettu norjalainen jalkapalloseura Sandnesin kaupungista Rogalandin läänistä. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2015 maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Adeccoligaenissa.

Historia

Seura on perustettu kesällä 1911 nimellä Ulf ja myöhemmin se otti käyttöön nimen Ulf-Sandnes. Vuonna 2004 joukkue yhdistyi Sandnes FK:n kanssa ja otti käyttään nykyisen nimen. Seura otti haltuunsa Sandnes FK:n sarjapaikan Norjan 2. divisioonassa, eli kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla. Kaudella 2007 Sandnes Ulf voitti 2. divisioonan mestaruuden ja nousi Adecco-liigaan, josta se kuitenkin putosi yhden kauden jälkeen takaisin. Kaudella 2009 seura voitti jälleen 2. divisioonan ja palasi Adecco-liigaan. Putoaminen olisi jälleen ollut Sandnes Ulfin kohtalona, mutta Follo FK:n talousvaikeuksien vuoksi seura säilytti paikkansa sarjassa. Kaudella 2011 Sandnes Ulf sijoittui yllättäen Adecco-liigan toiseksi ja nousi ensimmäistä kertaa historiassaan Tippeligaeniin. Ensimmäinen kausi pääsarjatasolla päättyi sijalle 14 ja Sandnesin sarjapaikka säilyi.

Sandnes Ulf pelaa kotiottelunsa Sandnes Idrettsparkissa, jossa on 2260 istumapaikkaa. Vuoden 2008 jälkeen stadionia on remontoitu vastaamaan Norjan jalkapalloliiton asettamia vaatimuksia. Sandnes Ulfin paikalliskilpailijoita Stavangerin alueella ovat Viking FK ja Bryne FK, jotka ovat historian saatossa menestyneet Sandnesia paremman.

Saavutukset

 Norjan 2. divisioona (2): 2007, 2009
 Norjan 3. divisioona: 2003

Aiheesta muualla

Sandnes Ulfin kotisivut
Ulvane - Sandnes Ulfin kannattajien kotisivut

Sandnes
Norjalaiset jalkapalloseurat
Wichmann (suku)

Wichmann ['vihman] on suomalainen saksalaista alkuperää oleva suku, johon on kuulunut eri alojen vaikuttajia. Osa suvun jäsenistä on käyttänyt nimestä lyhyempää muotoa Wichman ja osa on suomentanut sukunimen muotoon Vihma.

Suku on lähtöisin Pohjois-Saksasta. Stralsundista kotoisin ollut räätälin poika Martin Christian Wichmann (1753–1804) toimi Raahen kaupunginvälskärinä ja suku polveutuu hänen pojastaan, apteekkari Carl Wichmannista (1792–1856), joka muun muassa perusti kirjaston Raaheen. Hänen jälkeläisissään oli apteekkareita useassa polvessa.

Jäseniä
Emma Maria Wichmann (1836–1900), Helsingin diakonissalaitoksen ensimmäinen johtajatar, Carl Wichmannin tytär
Viktor Karl Emil Wichmann (1856–1938), kirjailija, svekomaanipoliitikko, Carl Wichmannin pojanpoika
Karl Ossian Wichmann (1864–1918), Suomen ensimmäisen kuuromykkäin lehden perustaja, V. K. E. Wichmannin serkku
Aksel Benjamin Wichmann (1866–1932), tuomari, laamanni, Yrjö Wichmannin veli
Yrjö Wichmann (1868–1932), suomalais-ugrilaisen kielitieteen professori, V. K. E. Wichmannin serkku
Seth Wichmann (1885–1939), gynekologi, professori, Yrjö Wichmannin veli
Einar Vihma (1893–1944), jääkärikenraalimajuri, Yrjö Wichmannin veljenpoika
Martti Vihma (1898–1963), eversti, V. K. E. Wichmannin veljenpoika
Väinö Vihma (1907–1958), kauppakorkeakoulun professori, Yrjö Wichmannin poika
Eva Wichman (1908–1975), kirjailija ja koristetaiteilija
Jyrki Vihma (1929–1993), työnantajajohtaja, kirjailija, Martti Vihman poika

Lähteet

Suomalaiset suvut
Sarpsborg 08 FF

Sarpsborg 08 FF on vuonna 2008 perustettu norjalainen jalkapalloseura Sarpsborgista Østfoldin läänistä. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2022 maan korkeimmalla sarjatasolla Eliteserienissä.

Historia 

Sarpsborg 08 FF perustettiin vuonna 2008, mutta joukkueen juuret ovat vuodessa 1999, jolloin 16 paikallista joukkuetta yhdistivät voimansa ja perustivat Sarpsborg Fotball -nimisen joukkueen. Seura otti perinteikkään, kuudesti Norjan cupin voittaneen Sarpsborg FK:n sarjapaikan Norjan 2. divisioonassa. Seuran historian ensimmäinen kausi 2000 päättyi putoamiseen ja SFK sekä Sparta FK vetäytyivät seurayhteistyöstä.

Sarpsborg Fotball -projekti jatkui myöhemmin Borg Fotball -nimellä ja uusi seura nousi kaudella 2002 Norjan 2. divisioonaan, josta kuitenkin putosi vain yhden kauden jälkeen. Samaan aikaan Sparta nousi 2. divisioonaan ja seurat yhdistivät uudelleen voimansa nousten kaudella 2005 Adecco-liigaan nimellä FK Sparta Sarpsborg. Kauden 2007 jälkeen Sarpsborg FK palasi seurayhteistyöhön ja kaudella 2008 seurat yhdistyivät jälleen samaksi joukkueeksi. Kauden 2008 seura pelasi nimellä Sarpsborg Sparta FK ja otti nykyisen nimensä käyttöön vuonna 2009.

Kaudella 2010 Sarpsborg 08 FF sijoittui Adecco-liigassa toiseksi ja nousi ensimmäistä kertaa pääsarjaan, joka silloin oli nimeltään Tippeligaen. Tuolloin joukkue pelasi liigassa vain yhden kauden mutta nousi syksyllä 2012 Adecco-liigassa toiseksi sijoittumalla takaisin pääsarjatasolle, jossa se on siitä saakka pelannut.

Aiheesta muualla 

 Seuran kotisivut
 Kannattajien kotisivut

Norjalaiset jalkapalloseurat
Sarpsborg
Suomensukuiset 30 päivässä

Suomensukuiset 30 päivässä on ensi kerran alkuvuonna 2013 esitetty kymmenosainen kulttuuriohjelma, jossa seurataan Ville Haapasalon tutustumismatkaa Venäjän suomensukuisiin kansoihin. Sarja kuvattiin toukokuussa 2012 Venäjällä. Ohjelmasarja kuuluu tuotantoyhtiö Aito Median tuotantoihin.

Sarjan ensimmäinen jakso lähetettiin keskiviikkona tammikuun 2. päivänä 2013 kello 21 alkaen Yle Teema -kanavalla. Sarjan kymmenes ja viimeinen jakso sai ensiesityksensä maaliskuun 6. päivänä. Esitetyt jaksot ovat lisäksi katseltavissa Yle Areenassa neljän viikon ajan. 
 
Ohjelmasarjassa katsoja tutustuu suomensukuisten kansojen nykyoloihin Venäjällä ja sukulaiskansojen kulttuuriin monipuolisesti. Haapasalo kuvausryhmineen kulkee lentäen, autolla, junalla ja vesitse kohteesta toiseen. Sarja saa alkunsa Kazanin monikulttuurisesta miljoonakaupungista Volgan ääreltä, josta siirrytään Marin tasavaltaan. Sieltä jatketaan Udmurtian, Mordvan kautta Komin tasavaltaan Euroopan koillisosiin. Täältä jatketaan Uralin toiselle puolelle  Siperian öljyntuotannon ydinalueille Hanti-Mansiaan ensin hantien ja lopuksi mansien maille ja joille.

Jaksot
Ville Haapasalo liikkuu kuvausryhmineen jakson eri osissa erityisesti seuraavilla alueilla ja paikkakunnilla.

Katso myös 
 Silkkitie 30 päivässä
 Venäjän halki 30 päivässä
 Jäämeri 30 päivässä
 Kaukasia 30 päivässä

Lähteet

Aiheesta muualla
Ville 30 päivässä -nettisivusto: http://ville30paivassa.yle.fi/ (yle.fi)
 Suomensukuiset 30 päivässä  (aitomedia.fi)
Ville Haapasalo teki tv-sarjaa Venäjällä: Itkin varmaan vuorokauden (31.5.2012)  (iltasanomat.fi)
Kohti Volgan mutkaa (mondo.fi)

Suomalaiset televisio-ohjelmat
Matkailuohjelmat
2010-luvun televisiosarjat
Esko Halme

Esko Sakari ”Roope” Halme (23. syyskuuta 1911 Luumäki – 4. maaliskuuta 1981 Tampere) oli suomalainen lentäjä. Halme tuli tunnetuksi pitkäaikaisimpana ja eniten ensilentoja uusilla lentokonetyypeillä suorittaneena suomalaisena koelentäjänä. Hän lensi Valtion Lentovarikon ja Valtion Lentokonetehtaan palveluksessa noin 4 500 lentotuntia lähes sadalla konetyypillä ja suoritti muun muassa VL Humun, VL Pyörremyrskyn ja Valmet Vihurin prototyyppien ensilennot. Halme lensi Lentorykmentti 4:n pommikoneen ohjaajana talvisodan aikana 49 sotalentoa.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet 

Suomalaiset koelentäjät
Suomalaiset sotilaslentäjät
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1981 kuolleet
Dietmar Nöckler

Dietmar Nöckler (s. 29. syyskuuta 1988 Bruneck) on italialainen maastohiihtäjä. Hän edustaa Gruppo Sportivo Fiamme Oro -seuraa.

Arvokilpailut 
Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Nöckler oli 50 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 18:s ja viestissä Italian joukkueen mukana neljäs. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sai Federico Pellegrinon kanssa pronssia vapaan hiihtotavan parisprintissä ja oli 50 kilometrin perinteisen kilpailussa kahdestoista. Lahdessa 2017 Nöckler ja Pellegrino saivat parisprintissä hopeaa.

Maailmancup 
Maailmancupissa Nöckler kilpaili ensimmäisen kerran Valdidentrossa helmikuussa 2009 sijoittuen sprintissä 40:nneksi. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti helmikuussa 2012 oltuaan Moskovan vapaan hiihtotavan sprintissä 29:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut kuudenneksi Lahden 15 kilometrin perinteisen kilpailuissa maaliskuussa 2013 ja 2015. Hän voitti parisprintin Federico Pellegrinon kanssa Planicassa tammikuussa 2016 ja Dresdenissä tammikuussa 2018. Lisäksi hän on ollut parisprintissä toinen Toblachissa tammikuussa 2017 ja kolmas Otepäässä tammikuussa 2015. Tour de Skillä hän sijoittui 31:nneksi 2012–2013 ja 21:nneksi 2015.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Italialaiset maastohiihtäjät
Vuonna 1988 syntyneet
Elävät henkilöt
Hohenthal

Hohenthal on sukunimi seuraavilla henkilöillä:

 Arno Hohenthal (1884–1953), yritysjohtaja ja kauppaneuvos
 Lennart Hohenthal (1877–1951), ampui vuonna 1905 prokuraattori Eliel Soisalon-Soinisen
 Petri Hohenthal (1946–2005), suomalainen muusikko
 Sebastian Hohenthal (s. 1984), ruotsalainen moottoriurheilija
 Samuli Harima (vuoteen 1936 Hohenthal, 1879–1962), kauppaneuvos
 Veli Hohenthal (1880–1966), everstiluutnantti, viisiottelija
Samuli Harima

Samuli Albert Harima (vuoteen 1936 Hohenthal, 4. syyskuuta 1879 Veteli – 2. toukokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos ja talouselämän vaikuttaja, jonka kauppiasura alkoi Keski-Pohjanmaan Osuuskaupan piiristä ja ulottui kansainväliseen kauppakamaritoimintaan.

Samuli Hariman vanhemmat olivat suntio, kirjuri ja maanmittari Juho August Hohenthal ja lukkarintytär Maria Jokelin. Samuli oli kuudesta aikuisikään selviytyneestä pojasta vanhin. Hän avusti jo nuorena isäänsä tämän tehtävissä eri puolilla pitäjää ja tunsi jo kiinnostusta kaupankäyntiin. Hän pääsi Tampereen kauppaoppilaitokseen, josta valmistui vuonna 1900.

1900-luvun alussa hän oli perustamassa Keski-Pohjanmaan Osuuskauppaa Kokkolassa ja siirtyi sieltä Vaasaan tukkuliike Oy Laurell & Lahtinen Ab:n toimitusjohtajaksi 1909. Vuonna 1918 hän siirtyi Suomen Valtamerentakainen Kauppa Oy:n johtotehtäviin Helsinkiin ja teki 1920-luvun alussa pitkän liikematkan Brasiliaan, Uruguayhin ja Argentiinaan.

Varsinaisen elämäntyönsä Samuli Harima teki tukkuliike Talous-Osakekaupan pääosakkaana ja johtajana 1922–1943 sekä johtokunnan puheenjohtajana kuolemaansa 1962 saakka. Samuli Harima oli perustamassa Suomen Tukkukauppiaiden liittoa, jonka puheenjohtajana toimi vuoteen 1946. Harima oli Pohjoismaiden tukkukauppiasliittojen keskusneuvoston puheenjohtaja parikymmentä vuotta sekä jäsen Kansainvälisen tukkukauppiasliittojen keskusneuvostossa. Hän oli myös Suomalais-neuvostoliittolaisen kauppakamarin pitkäaikainen puheenjohtaja sen perustamisesta 1946 lähtien. Muista luottamustehtävistä mainittakoon Aero Oy, Kansallis-Osake-Pankki, Vakuutusosakeyhtiö Pohjola, Uusi Suomi, Liikesivistysrahasto, Suomen Ilmapuolustusliitto ja Suomen Höyrylaiva Oy. Kauppaneuvoksen arvo hänelle myönnettiin 1924. Vuosina 1932–1935 hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.

Samuli Hariman puoliso vuodesta 1907 oli Anna Matilda o.s. Björklund. Heidän kahdesta lapsestaan Jorma Harima (1908–1963) toimi isänsä tavoin Talous-Osakekaupan johdossa. Samuli Hariman tytär oli taidemaalari Ilona Harima.

Lähteet
 Harima, S. A.: Myötä- ja vastatuulta. Helsinki: WSOY 1957.
 Hoffman, Kai: Harima, Samuli Albert (1879-1962). Suomen kansallisbiografia, osa 3 (2004) Päätoim. Matti Klinge. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
 Kauppaneuvos S. A. Harima kuollut [muistokirjoitus]. Uusi Suomi 1962: no.18, s.5.

Aiheesta muualla

Järvinen, Kyösti: Talous-Osakekauppa 1902–1942. Neljä vuosikymmentä suomalaisen suurliikkeen vaiheita. Helsinki 1942.
Kangas, Lasse: Läpi harmaan kiven. Kauppaneuvos Samuli Harima 1879-1962. Helsinki: Verbatum 2017. ISBN 978-952-68811-0-2.
 Talous-Osakekauppa Pörssitiedon netissä

Suomalaiset yritysjohtajat
Kauppaneuvokset
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1879 syntyneet
Vuonna 1962 kuolleet
Hartmann

Hartmann on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Andreas Hartmann (s. 1980), sveitsiläinen yhdistetyn hiihtäjä
 Eduard von Hartmann (1842–1906), saksalainen filosofi
 Erich Hartmann (1922–1993), saksalainen hävittäjälentäjä
 Erich Hartmann (1920–2020), saksalainen kontrabasisti ja säveltäjä
 Franz Hartmann (1838–1912), saksalainen okkultistinen kirjailija ja teosofi 
 J. P. E. Hartmann (1805–1900), tanskalainen säveltäjä
 Karel Hartmann (1885–1944), tšekkoslovakialainen jääkiekkoilija
 Karl Amadeus Hartmann (1905–1963), saksalainen säveltäjä
 Max Hartmann (1876–1962), saksalainen biologi
 Nicolai Hartmann (1882–1950), saksalainen filosofi
 Nikola Hartmann (s. 1975), itävaltalainen painija
 Thom Hartmann (s. 1951), yhdysvaltalainen kirjailija, radiotoimittaja
 Thomas de Hartmann (1885–1956), ukrainalais-venäläinen säveltäjä
 William Kenneth Hartmann (s. 1939), yhdysvaltalainen planeettatutkija, taiteilija ja kirjailija.

Muita
 Hartmann von Aue (n. 1160 – n. 1210), keskiyläsaksalainen runoilija

Katso myös 
 Haartman, suomalainen suku
 Hartman
Ala-Kintaus

Ala-Kintaus on Jämsän reittiin kuuluva pienehkö järvi Kintauden kylässä Petäjävedellä Keski-Suomessa. Se on karu ja lievästi humuspitoinen järvi, johon on istutettu kuhaa, järvitaimenta, kirjolohta, siikaa, planktonsiikaa, järvisiikaa ja muikkua. Kalastukselle ei ole haettu erillisiä rajoitteita Järven vedenkorkeutta säännöstellään Koskensaaren Oy:n patojen avulla. Yläjuoksulla oleva Ylä-Kintaus laskee vetensä Välijokea myöten Ala-Kintauteen, josta ne laskevat edelleen Huhtiaan ja Karikkoselkään ja lopulta Jämsän kautta Päijänteeseen. Ala-Kintauden kolme suurinta saarta ovat Räihänsaari, Ellilänsaari ja Kuoliosaari.

Jämsän reitin Kintauden haara, suluissa korkeus metreinä merenpinnan yläpuolella:

Ylä-Kintaus (154,5) → Ala-Kintaus (154,4) → Kipponen (151,3) → Rautajalka (128,1) → Huhtia–Pyhäjärvi (127,8) → Könkköjoki → Könkönkoski → Pitkäkoski → Karikkokoski → Myllykoski → Sahakoski → Jämsänvesi–Petäjävesi (111,1).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Jämsän reitti
Petäjäveden järvet
Ala-Kintauksen valuma-alue
Sinistra Ecologia Libertà

Sinistra Ecologia Libertà (SEL) on italialainen syksyllä 2009 perustettu vasemmistolainen puolue. Puolueen johtaja on Nichi Vendola.

Vuoden 2013 parlamenttivaaleissa puolue oli mukana koalitiossa Demokraattisen puolueen kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla
Sinistra Ecologia Libertà

Italialaiset puolueet
Ylä-Kintaus (järvi)

Ylä-Kintaus on Jämsän reitin latvavesiin kuuluva, puhdas mutta lievästi rehevä järvi Petäjävedellä. Se on suosittu mökkijärvi, koska se on lähellä Jyväskylää ja sen monet pienet lahdelmat tarjoavat suojaisia paikkoja lomailijoille. Vesistöön on istutettu kuhaa, siikaa, planktonsiikaa, peledsiikaa ja muikkua. Ylä-Kintaus muodostaa yhteisen vesialueen Ala-Kintauden kanssa.

Jämsän reitin Kintauden haara, suluissa korkeus metreinä merenpinnan yläpuolella:

Ylä-Kintaus (154,5) → Ala-Kintaus (154,4) → Kipponen (151,3) → Rautajalka (128,1) → Huhtia–Pyhäjärvi (127,8) → Könkköjoki → Könkönkoski → Pitkäkoski → Karikkokoski → Myllykoski → Sahakoski → Jämsänvesi–Petäjävesi (111,1).

Lähteet 

Petäjäveden järvet
Jämsän reitti
Ala-Kintauksen valuma-alue
Virkki-käsityömuseo

Virkki-käsityömuseo on Tyyne-Kerttu Virkin 1977 perustama käsityön säätiöpohjainen erikoismuseo, jota ylläpitää vuonna 1978 perustettu samanniminen säätiö. Tyyne-Kerttu Virkki -säätiön tehtävänä on ylläpitää museon toimintaa sekä vaalia kansallista käsityö- ja perinnekulttuuria.

Virkki-käsityömuseon noin 3000:n objektin kokoelma koostuu pääosin käsityö- ja kotiteollisuustuotteista sekä käsityön työvälineistä. Kokoelma painottuu Karjalan alueelta kerättyihin tekstiileihin, ja sen perustan muodostaa Tyyne-Kerttu Virkin itse keräämä esinekokoelma Aunuksesta. Kokoelmaan kuuluu myös ulkomaista käsityöesineistöä mm. Virosta, Meksikosta ja Kyprokselta.

Museo toimi alkuvuosinaan 1977-1995 perustajansa Tyyne-Kerttu Virkin kotitalon kellarikerroksessa Helsingin Taivallahdessa osoitteessa Merikannontie 3. Vuonna 1995 museokokoelmat siirrettiin Karjala-talolle Käpylään, jossa aktiivista museo- ja näyttelytoimintaa harjoitettiin vuoteen 2010 saakka. Vuonna 2010 museokokoelmat liitettiin osaksi Jyväskylässä toimivan Suomen käsityön museon kokoelmia, jossa ne muodostavat oman samannimisen erilliskokoelman. Museokokoelman digitaalinen tietokanta, kirjasto ja arkisto sekä Virkin kotimuseo toimivat edelleen Virkki-säätiön alaisuudessa . 

Tyyne-Kerttu Virkin Merikannontien kotimuseo avattiin yleisölle 29. syyskuuta 2004, josta asti tämä 1950-1960-lukujen asuun palautettu kotimuseo on ollut avoinna yleisölle tilauksesta.

Tyyne-Kerttu Virkki -säätiö järjestää vuosittain perustajansa muistoa ja elämäntyötä vaalivia tapahtumia, näyttelyitä ja seminaareja. Vuodesta 2001 lähtien järjestetyt Tyyne-Kerttu Virkki -seminaarit ovat käsitelleet laajasti käsityökulttuuria ja -perinnettä:
2001 Käsityö ajattelun ja luovuuden kehittäjänä
2002 Käsityö kulttuurin kantajana
2003 Käsityö - nykyaika ja tulevaisuus
2004 Käsityö ja tulevaisuus - kansainvälinen näkökulma
2005 Perinnetekstiilimme tänään
2006 Nainen ja käsityö
2007 Tyyne-Kerttu Virkki 100 vuotta -juhlaseminaari
2008 Kulttuuriaarteita keräämässä, Tyyne-Kerttu Virkin Aunuksen aika 1941–1944 
2009 Bysantin perinteessä
2010 Turkin tekstiiliperinne ja opetus
2011 Kirjonnan taito ja taide
2012 Unkari - käsityön maa

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomen museot
Nokia 6800

Nokia 6800 on Nokian vuonna 2003 julkaistu matkapuhelin.

Ominaisuudet 
ennakoiva tekstinsyöttö
sekuntikello
profiilit
muunnin

Lähteet
 Nokia 6800 - GSMArena

Aiheesta muualla 
 Käyttöohje  

6800
QWERTY-matkapuhelimet
Vuoden 2003 matkapuhelimet
Reino Björn

Reino Viljo Einar "Rööri" Björn (3. heinäkuuta 1932 Helsinki – 22. elokuuta 2012) oli suomalainen koripalloilija ja koripallovalmentaja. Hänet tunnetaan yhtenä lajin suurimmista suomalaispersoonista.

Pelaajana Björn edusti kolmea helsinkiläisseuraa vuosina 1954–1971. Tilastollisesti parhaalla kaudellaan 1961 hän teki 9,8 pistettä ottelua kohden.

Valmentajana Björn valmensi Suomen naisten koripallomaajoukkuetta vuosina 1960–1962. Lisäksi hän valmensi menestyksekkäästi HTU:n naisjoukkuetta 1960-luvun alkupuolella ja kolmea miesten pääsarjajoukkuetta. Suomen cupin Björn voitti valmentajana kahdesti, vuosina 1970 ja 1973.

Vuonna 2000 Björn kuului Suomen yli 55-vuotiaiden miesten maailmanmestaruuden voittaneeseen maajoukkueeseen. Elantonsa hän teki yksityisyrittäjänä. Hänen perheeseensä kuului vaimo ja kolme tytärtä. Björn kuoli 80 vuoden iässä 22. elokuuta 2012.

Saavutukset

Pelaajasaavutukset 
 SM-hopeaa 1970
 SM-pronssia 1956 ja 1958

Saavutukset valmentajana 
 Naisten Suomen mestaruuksia HTU:ssa
 Miesten Suomen cup 1970 ja 1973

Pelityyli ja ominaisuudet 

Björnin pallonkäsittely ei ollut kovin taitavaa, mutta hän korvasi puutteitaan kovalla yrittämisellä, minkä vuoksi yleisökin kannusti häntä usein. Joukkuetovereitaan Björn innosti "jatkuvasti" huutamalla. Björnin pelityyli oli aggressiivinen, mikä kerrytti hänelle runsaasti virheitä ja joskus jopa ulosajoja. Lehdistökin kirjoitti Björnin persoonallisista peliotteista, usein positiiviseen sävyyn. Hänestä kehittyi eräänlainen kulttihahmo.

Björn saattoi tehdä ajoittain runsaasti pisteitä, mutta ennen kaikkea hän oli hyvä puolustaja, syöttäjä ja vastustajan henkistä tasapainoa häiritsevä pelaaja, joiden ominaisuuksien vuoksi häntä pidettiin joukkueelleen tärkeänä.

Myös valmentajana Björniä pidettiin ns. tulisieluisena.

Lähteet 
 Reino Björn baskethotel.com
 Tuuletuksia: Reino Björn – Parkettien väriläiskä Urheilumuseon blogi

Viitteet 

Suomalaiset koripalloilijat
Suomalaiset koripallovalmentajat
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Raine Nuutinen

Raine Tauno ”Ati” Nuutinen (8. kesäkuuta 1931 Helsinki – 5. elokuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen koripalloilija.

Nuutinen pelasi Suomen pääsarjassa vuodet 1952–1965 voittaen useita Suomen mestaruuksia. Hän pelasi myös menestyksekkäästi Suomen maajoukkueessa, jossa pelasi muun muassa Helsingin kesäolympialaisissa 1952 ja viisissä Euroopan-mestaruuskilpailuissa.

Nuutinen kuoli 81 vuoden iässä 5. elokuuta 2012.

Lähteet 
 Raine Nuutinen baskethotel.com
 Maajoukkuetilastot baskethotel.com
 Raine Nuutinen Bio, Stats and Results  Olympics at Sports-Reference.com

Viitteet 

Suomalaiset koripalloilijat
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Friisilän koulu (Espoo)

Friisilän koulu on pieni alakoulu Espoon Friisilässä. Koulu sijaitsee Matinkylä-Olarin alueella ja siellä opiskelee noin 130 oppilasta. Lukuvuonna 2020-2021 koulun rehtorina toimii Eeva Lumiaro.

Arkkitehti Jorma Järven suunnittelema koulurakennus on valmistunut vuonna 1962 ja peruskorjattu vuonna 2002. Järvi piirsi Friisilän kouluun samantapaisia kuusikulmaisia luokkahuoneita kuin samaan aikaan suunnittelemaansa Tapiolan kouluun ja lukioon.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Friisilän koulun sivut

Espoon peruskoulut
Olari
Shape of Despair (albumi)

Shape of Despair on suomalaisen samannimisen yhtyeen kokoelma-albumi, joka on julkaistu vuonna 2005 levymerkillä Spikefarm Records.

Vuonna 2006 albumista julkaistiin uusintapainos levymerkillä Season of Mist.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Azhemin – laulu (kappale 4)
 Natalie Koskinen – laulu (kappaleet 1, 3 & 4)
 Pasi Koskinen – laulu (kappale 1)
 Toni Mäensivu – laulu (kappaleet 3, 5, 6), rummut (kappaleet 3 & 5–7)
 Sami Uusitalo – basso (kappale 1)
 Tomi Ullgrén – basso (kappaleet 4–7), kitara (kappaleet 1–3)
 Samu Ruotsalainen – rummut (kappaleet 1–2)
 Jarno Salomaa – kitara, syntetisaattori

Muut tekijät 
 Mariusz Krystew – grafiikka
 Mika Jussila – masteroija
 Anni Puuppo – valokuvat

Aiheesta muualla 
 
 Shape of Despair discogs.com -sivustolla

Vuoden 2005 kokoelma-albumit
Shape of Despairin albumit
Benediktio

Benediktio (, sanoista bene, hyvin ja dictio, lausuminen) tarkoittaa kirkollista siunaustoimitusta. Evankelisissa kirkoissa tällaisia toimituksia ovat esimerkiksi avioliittoon vihkiminen ja hautaus.

Katolisessa kirkossa siunaustoimitus voi kohdistua sekä ihmisiin että esineisiin, jotka toimituksen avulla saavat kirkon siunauksen. Siunaustoimituksessa käytetään apuna esimerkiksi rukouskaavaa, käsien päällepanemista, vihkivedellä pirskottamista, suitsutusta tai ristinmerkkiä. Siunaustoimitukset ovat osaltaan sakramentaaleja eli sakramenttien kaltaisia toimituksia, mutta eivät varsinaisia sakramentteja. Toimituksista on laadittu erityisiä käsikirjoja, joista käytetään nimitystä libri benedictionales tai benedictionaria. Yleisen benediktion antamiseen on oikeus ainoastaan paavilla. Hän suorittaa sen kolmesti vuodessa aloittaen julistuksensa sanoilla urbi et orbi eli kaupungille (Roomalle) ja koko maailmalle.

Lähteet

Uskonnollinen kokemus ja toiminta

he:ברכה
Claudius Hedman

Claudius Hedman (3. elokuuta 1680 Härnösand Ruotsi – 1. helmikuuta 1765 Vaasa) oli ruotsalaissyntyinen pappi ja suomen kielen harrastaja.  

Hedmanin vanhemmat olivat suutarimestari Pietari Niilonpoika  Edman ja Elisabeth Rahm. Ylioppilaaksi Uppsalassa tullut Hedman valmistui maisteriksi 1707 ja vihittiin papiksi 1709. Hän työskenteli ensin kreivi Carl Piperin kotikappalaisena ja sitten vuodesta 1712 Tukholman Klaran seurakunnan kappalaisena. Hedman siirrettiin 1720 Vaasan ja Mustasaaren kirkkoherraksi. Hän oli lääninrovasti Suupohjassa ja Vaasan koulun tarkastaja. Hedman oli vuosina 1726–1751 kuusi kertaa valtiopäivillä ja vuonna 1751 myös sekreettivaliokunnassa. Hän kokosi suomalaisen sanakokoelman, jota Daniel Juslenius käytti 1745 julkaisemansa Finsk orda-boks försök -sanakirjan pohjana.

Hedmanin puoliso vuodesta 1712 oli Anna Kristiina Wallman. Pariskunnan kasvattama Hedmanin sisarenpoika Pietari Röring (Hägg) otti Hedmanin sukunimen ja seurasi kasvatti-isäänsä Mustasaaren kirkkoherrana.

Lähteet

Suomalaiset papit
Ruotsalaiset papit
Ruotsin säätyvaltiopäivien valtiopäivämiehet
Vuonna 1680 syntyneet
Vuonna 1765 kuolleet
Haapahangokas

Haapahangokas (Furcula bifida) on nirkkoihin kuuluva keskikokoinen, melko yleinen yöperhonen.

Koko ja ulkonäkö 
Haapahangokas muistuttaa erityisesti koivuhangokasta (Furcula bicuspis), mutta sen voi sekoittaa myös pajuhangokkaaseen (Furcula furcula). Haapahangokkaan siipien pohjaväri on harmaanvalkoinen, mutta perhosten sävy tummuu selvästi pohjoista kohti siirryttäessä (maantieteellinen muoto lype). Etusiiven poikki kulkee kaksi leveää, mustaa poikkiviirua, joista sisempi on lähes suora kun ulompi sitä vastoin kaartuu takaosastaan selvästi ulospäin. Poikkiviirujen väliin jäävä alue on vaalean harmaa. Siiven kärkiosassa siiven poikki kulkee kaksi aaltoilevaa poikkiviirua ja siiven etureunassa on kiilamainen vaaleanharmaa laikku. Takasiivet ovat harmaanvalkoiset, ulkoreunastaan tummemmat ja niissä on sumea, tumma keskitäplä. Sekä etu- että takasiipien ulkosyrjässä siipisuonten väleissä on selvästi erottuvat mustat täplät. Siipiväli 30–42 mm.

Toukka on kellanvihreä, täysikasvuisena 34–40 mm:n pituinen ja muistuttaa suuresti koivu- ja pajuhangokkaan toukkia. Sen etuosassa selkäpuolella on kolmiomainen, punaruskea laikku, joka päättyy kyhmyyn. Myös takaosastaan toukan selkä on punaruskea ja usein etu- ja takapään punaruskeat alueet sulautuvat yhdeksi, koko toukan pituiseksi kuvioksi. Toukan peräpäässä on kaksi pitkää uloketta.

Levinneisyys ja lentoaika 
Haapahangokasta tavataan lähes koko Euroopassa ja idässä levinneisyys ulottuu Baikalille saakka. Suomessa lajista on havaintoja Lapista saakka, mutta levinneisyys painottuu maan etelä- ja keskiosiin. Perhoset lentävät yleensä yhtenä sukupolvena toukokuulta heinäkuun lopulle lennon painottuessa kesä-heinäkuun vaihteeseen. Joinakin vuosina esiintyy toinen sukupolvi, joka on lennossa elo-syyskuussa.

Elinympäristö ja elintavat 
Haapahangokas elää haapaa ja pajuja kasvavissa lehti- ja sekametsissä, mutta lajina se on melko paikoittainen ja yksilömäärät vaihtelevat suuresti. Naaraat aloittavat lennon jo hämärän laskeutuessa, mutta koiraat odottavat illan pimenemistä pitempään. Perhosten lento jatkuu keskiyölle ja lämpimimä öinä aamuyölle saakka. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, koiraat kuitenkin naaraita herkemmin. Ennen valopyynnin yleistymistä toukkia tavattiin huomattavasti aikuisia perhosia useammin.

Naaras munii 80–120 munaa ravintokasvien lehtien yläpinnoille. Toukat kuoriutuvat parin viikon kuluessa ja elävät aluksi pieninä ryhminä, myöhemmin yksittäin. Ne viihtyvät auringonpaisteessa, eivätkä yritä piilotella. Täysikasvuinen toukka jyrsii puun kuoreen syvennyksen, johon se tekee kovapintaisen kotelokopan ja koteloituu sen sisään. Kotelo talvehtii, joskus kaksi kertaa.

Ravintokasvi 
Toukka elää haavalla (Populus tremula) sekä erilaisilla pajuilla (Salix).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen perhostutkijain seura: ohjeita vaaleiden nirkkolajien tunnistamiseen 
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 
 Vlindernet 

Nirkot
Carl Gustaf Ramsay

Carl Gustaf Ramsay (17. tammikuuta 1783 Jakari, Porvoon pitäjä – 14. heinäkuuta 1808 Lapua) oli suomalainen luutnantti. Hän oli upseerina Uudenmaan rakuunarykmentissä. Kun vuoden 1808 sota syttyi, hän oli toisen prikaatin adjutantti. Hän osallistui muun muassa Siikajoen taisteluun. Hän haavoittui kuolettavasti Lapuan taistelussa. Hänen veljensä oli Anders Wilhelm Ramsay (1777–1808), joka myös kaatui samassa sodassa, ja molempien isä oli Kyminkartanon läänin maaherra Otto Wilhelm Ramsay.

Ramsay ja hänen veljensä on kuvattu Vänrikki Stoolin tarinoiden runossa "Matkamiehen näky". Perheen ystävä, runoilija Erik Gustaf Geijer kirjoitti heistä sonetin ”Bröderna Ramsay”. Veljesten äiti everstinna Sofia Lovisa Ramsay haetutti heidän ruumiinsa Porvooseen sukuhautaan ja lyötti heidän muistokseen mitalin, mikä oli ainutlaatuista silloisessa Suomessa.

Teos
Carl Gustaf Ramsay: Matkapäiväkirja 1807: matka eteläisessä Suomessa. Suomentanut ja toimittanut Sampo Honkala. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 0355-1768; 703. ISBN 951-746-038-4.

Lähteet

Suomalaiset upseerit
Suomalaiset matkakirjailijat
Vänrikki Stoolin tarinoiden esikuvat
Vuonna 1783 syntyneet
Vuonna 1808 kuolleet
Aaron Swartz

Aaron H. Swartz (8. marraskuuta 1986 – 11. tammikuuta 2013) oli yhdysvaltalainen tietokoneohjelmoija ja internet-aktivisti. Swartz muistetaan muun muassa RSS-syötteiden varhaisesta kehitystyöstä ja merkittävästä roolistaan verkkopalvelu Redditissä.

Swartz sai vuonna 2011 syytteen yli neljän miljoonan tieteellisen artikkelin varastamisesta. Hän käytti Massachusetts Institute of Technologyn (MIT) tietoverkkoa ladatakseen artikkeleita JSTOR-verkkoarkistosta. Kun asia huomattiin, Swartzin IP-osoite lukittiin, jonka jälkeen hän asetti uuden IP-osoitteen ja jatkoi artikkeleiden lataamista. Lopulta hän asetti MIT:n kellariin kannettavan tietokoneen, sekä kiintolevyjä ja kytki ne suoraan MIT:n tietoverkkoon (aikaisemmin hän oli käyttänyt wifiä) ja jätti ne lataamaan artikkeleita.

Hänen kannettava tietokoneensa ja kiintolevynsä löydettiin, jonka jälkeen kellariin asennettiin kamera, joka kuvasi Aaron Swartzin tekoja.

Swartz perusti Demand Progress -aktivistiryhmän, joka kampanjoi internetin sensuuria vastaan. Hän vastusti Stop Online Piracy Act (SOPA) -lakiehdotusta.

Swartz löydettiin hirttäytyneenä asunnostaan Brooklynissä, New Yorkissa 11. tammikuuta 2013.

Lähteet

Aiheesta muualla

 The Internet's Own Boy: The Story of Aaron Swartz  Aaron Swartzista kertova Creative Commons -lisensoitu dokumenttielokuva Internet Archivessa. 

 

Yhdysvaltalaiset kansalaisaktivistit
Yhdysvaltalaiset ohjelmoijat
Itsemurhan tehneet
Vuonna 2013 kuolleet
Vuonna 1986 syntyneet
Amerikanjuutalaiset
Olli Heikinheimo

Klas Olof (Olli) Heikinheimo (vuoteen 1906 Heikel; 12. toukokuuta 1882 Rovaniemi – 3. helmikuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja, Metsäntutkimuslaitoksen johtaja ja metsänhoidon professori 1918–1952.

Heikinheimon isoisä oli Albert Heikel, vanhemmat ylimetsänhoitaja Johan Henrik Heikel ja Lina Harlin ja puoliso vuodesta 1912 opettaja Ester Naukler. Metsänhoitajat Karl Henrik (Henni) Heikel, Knut Otto Heikinheimo (Heikel), Lauri Johannes Heikinheimo (Heikel) ja John Heino Heikinheimo (Heikel) olivat hänen veljiään.

Heikinheimo tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1901, suoritti päästötutkinnon Evon metsäopistosta 1904, jolloin hänestä tuli myös metsäkonduktööri, ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1911. Hän väitteli filosofian tohtoriksi 1916 kaskiviljelyn vaikutuksista Suomen metsiin.

Heikinheimo toimi 1910-luvulla muun muassa Evon metsäkoulun johtajana.
Heikinheimo kehitti Suomen oloihin soveltuvia metsänhoitomenetelmiä sekä loi metsänhoidon kokeilualueiden verkoston. Hän vaikutti merkittävästi Metsäntutkimuslaitoksen tieteelliseen tasoon.

Lähteet

Suomalaiset metsätieteilijät
Suomalaiset professorit
 Valtionlaitosten johtajat
 Suomalaiset metsänhoitajat
Vuonna 1882 syntyneet
Vuonna 1973 kuolleet