joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Henri Vieuxtemps

Henri François Joseph Vieuxtemps (17. helmikuuta 1820 – 6. kesäkuuta 1881) oli belgialainen viulisti ja säveltäjä. 

Vieuxtemps oli ihmelapsi, joka esitti Pierre Roden viulukonserton julkisesti jo kuuden vuoden ikäisenä. Charles de Bériot otti hänet oppilaakseen kuultuaan lapsitähden soittoa Brysselissä, ja vei hänet vuonna 1829 esiintymään myös Pariisiin. Oppilassuhde kuitenkin jäi lyhytaikaiseksi Vieuxtempsin palattua kotimaahansa, jossa hän kehitti soittoaan itsenäisesti. 

Saksaan vuonna 1833 suuntautunut matka tutustutti hänet Louis Spohriin ja Robert Schumanniin. Seuraavan vuosikymmenen aikana hän jatkoi kiertueita eri Euroopan maissa, ja teki voimakkaan vaikutuksen yleisön ohella myös kuuluisiin muusikoihin kuten Hector Berlioziin ja jopa itse Paganiniinkin, jonka hän tapasi Lontoossa 1834. 

Nuori Vieuxtemps tunsi vetoa myös säveltämiseen ja opiskeli tätä varten sekä Wienissä että Pariisissa Antoine Reichan johdolla vv. 1835–1836. Hänen toinen viulukonserttonsa on sävelletty näihin aikoihin. 

Vieuxtemps sai suurta huomiota erityisesti Pietarissa, jossa hän asui vuosina 1846–1851 hovimuusikkona ja keisarillisen teatterin solistina. Hän perusti viululuokan Pietarin konservatorioon ja on siten ns. venäläisen viulukoulun kantaisä.

Vuonna 1871 Vieuxtemps palasi synnyinmaahansa saatuaan professuurin Brysselin konservatoriossa. Siellä hänen kuuluisin oppilaansa oli Eugène Ysaÿe. Oikeaan käteen vaikuttanut halvaus kuitenkin päätti hänen opettajatyönsä kaksi vuotta myöhemmin, ja hän jätti viululuokkansa Henryk Wieniawskin hoitoon ja asettui Pariisiin. Toinen halvaus vuonna 1879 sammutti viimeiset toiveet viulistiuran jatkumisesta. Viimeiset vuotensa Vieuxtemps vietti Algeriassa.

Parhaiten Vieuxtemps muistetaan viulukonsertoistaan, joita hän sävelsi kaikkiaan seitsemän kappaletta. Hän vaikutti myös viulurepertuaarin muodostumiseen tulkinnoillaan erityisesti Beethovenin ja Mendelssohnin konsertoista.

Aiheesta muualla

Lähteet 

Belgialaiset viulistit
Vuonna 1820 syntyneet
Vuonna 1881 kuolleet
Opettaja (lehti)

Opettaja on 22 kertaa vuodessa ilmestyvä opettajien ammattilehti, jota julkaisee Opetusalan Ammattijärjestö OAJ. Lehdellä on lukijoita 208 000 (KMT S15K16). Lehti on ilmestynyt nykyisenlaisena vuodesta 1973 eli OAJ:n perustamisesta lähtien. Uuteen lehteen yhdistyivät tällöin vuodesta 1906 ilmestynyt Opettajain Lehti sekä vuonna 1951 perustettu Oppikoululehti. Jos otetaan huomioon Valistuksen kustantaman Opettajain Lehden viikoittainen ilmestyminen vuoden 1906 alusta lähtien, nykyistä Opettaja-lehteä voitiin pitää Suomen vanhimpana viikkolehtenä syksyyn 2014 saakka. Silloin sen ilmestymiskerrat harvenivat 40:stä 35:een vuodessa.

Lehden liitteenä ilmestyy vuosittain Retkiopas helmikuussa ja Opintoretket syyskuussa.

Päätoimittajat 
 Antti Henttonen 1973–1983
 Asseri Joutsimäki 1983–1989
 Hannu Laaksola 1987–2014
 Marja Puustinen 2014–2017
Heikki Pölönen 9/2017–12/2017 (va. päätoimittaja)
Hanna Ottman 2018–

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Opettaja-lehden kotisivut

Suomalaiset ammattilehdet
Ahkiolahden kanava

Ahkiolahden kanava on Kuopion Maaningalla sijaitseva Liikenneviraston ylläpitämä, erityisesti puutavaran uittoa silmällä pitäen rakennettu sulkukanava Vuoksen vesistön Iisalmen reitin varrella. Kanava yhdistää Maaninkajärven ja Onkiveden. Järvien vedenpintojen välinen korkeusero on 3,1–3,5 metriä.

Ahkiolahden kanavan ensisijainen tarkoitus on puutavaran uitto. Sen sulku on betoninen ja se on varustettu pystyakselisin sektoriportein sekä sähkötoimisin käyttölaittein. Sulun kokonaispituus on 240, hyötypituus 165 ja -leveys 16 metriä. Sallitut aluksen mitat kanavassa ovat pituus 160,0, leveys 11,8, syväys 2,4 ja korkeus 12,0 metriä.

Historia 
Viannan venekanavan korvannut Ahkiolahden vanha kanava rakennettiin vuosina 1866–1868 ja 1872–1874. Yksisulkuinen kanava avattiin liikenteelle toukokuussa 1874, jolloin suora höyrylaivaliikenne Kuopiosta Iisalmeen mahdollistui. Ahkiolahden vanha kanava muutettiin jo 1884–1885 kaksisulkuiseksi, kunnes se vuonna 1916 palautettiin jälleen yksisulkuiseksi. 1930-luvulla se kivettiin noin 1,6 kilometrin matkalta. Vanha kanava on nykyään nähtävyytenä. Nykyisin käytössä oleva kanava rakennettiin vuosina 1981–1983 osittain samaa reittiä pitkin.

Vanhan ja uuden kanavan välissä, Väyläviraston levähdysalueella sijaitsee Ahkiolahden kanavakahvio, joka on avoinna kesäaikana toukokuun alusta syyskuun alkuun.

Kanava on itsepalvelusulku. Ahkiolahden ja Nerkoon kanavien käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Oy.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Väylävirasto - Ahkiolahden kanava

Suomen kanavat
Kuopion rakennukset ja rakennelmat
Kuopion liikenne
Kuopion nähtävyydet
Maaninka
Iisalmen reitin valuma-alue
Viannan kanava

Viannan kanava on Kuopion Maaningalla sijaitseva historiallinen sulkukanava, joka oli virallisesti käytössä vuosina 1852–1873. Venekulun mahdollistanut kanava yhdisti Maaninkajärven ja Onkiveden ohittaen Viannankosken.

Viannankosken vieritse nykyisen Viannan venekanavan paikalle rakennettiin jonkinlainen kaivanto tai avokanava jo 1750-luvulla. Venäläiset laajensivat sitä vuosina 1811–1813. Avokanavasta huolimatta suurimmat veneet oli vedettävä maata pitkin tai lasti oli purettava ja lastattava uudelleen maakannaksen toisella puolen.

Tie- ja vesikulkulaitosten johtokunta tutki 1840-luvulla Vuoksen vesistön kanavointia ja päätyi esittämään sulkukanavan rakentamista. Keisari Nikolai I antoi käskyn Viannan venekanavan rakentamisesta 18. toukokuuta 1844. Kanavaa rakennettiin 4 000 ruplan vuosibudjetilla ja se saatiin valmiiksi kaksi vuotta etuajassa 1852. Kanavaan tehtiin yksi kivirakenteinen sulku, jonka pituus oli 29,6 metriä, leveys 3,9 metriä ja syvyys 1,2 metriä. Liikenteelle kanava avattiin 8. lokakuuta. Kanavan valmistuttua voitiin 1,2 metriä syvä laivaväylä Kuopiosta Iisalmeen ottaa käyttöön. Tätä väylää varten oli rakennettu Viannan kanavan lisäksi vuosina 1845–1846 avokanavat Ruokovirran, Nerkkoonvirran ja Tomperinvirran ohi sekä perattu Lammasvirta. Väylä osoittautui kuitenkin ajan myötä liian matalaksi alusten koon kasvaessa. 

Viannan kanavan kanavataksa määrättiin vuonna 1854. Sen mukaan isoista veneistä perittiin kymmenen ja pienistä viisi kopeekkaa hopeassa. Suolasta ja lihasta perittiin kolme kopeekkaa leiviskältä. Päävientiartikkelista voista kannettiin maksua neljäsosa kopeekkaa leiviskältä. Viannan kanavan kautta kulki sen käyttöaikana keskimäärin noin 200 venettä vuosittain.

Vuonna 1874 valmistunut Ahkiolahden kanava korvasi Viannan kanavan. Siitä huolimatta veneilijät käyttivät kanavaa edelleen, koska siten saattoi välttää kanavamaksut. Viranomaiset yrittivät estää kanavan käytön sulkemalla sen tammisella padolla. Kanavaa käytettiin kuitenkin ainakin 1800-luvun ajan.

Lähteet 
 Suomen kanavat: Viannan kanava

Aiheesta muualla 

 

Suomen kanavat
Iisalmen reitin valuma-alue
Maaninka
Kuopion rakennukset ja rakennelmat
Keiko Fujimori

Keiko Sofía Fujimori (s. 25. toukokuuta 1975) on perulainen liikenainen ja poliitikko.
Hän johtaa Fuerza Popular -puoluetta (aiemmin Fuerza 2011).

Fujimori on Perun entisen presidentin Alberto Fujimorin ja Susana Higuchin tytär. Fujimori oli Perun ensimmäinen nainen isänsä erottua vaimostaan presidenttikaudellaan. Huhtikuussa 2006 hänet valittiin kongressiin hänen saatuaan enemmän ääniä kuin kukaan muu ehdokas.

Fujimori opiskeli Yhdysvalloissa Columbia Business Schoolissa ja Boston University School of Managementissa. Hänen opiskelujensa kustantamiseen käyttämien rahojen alkuperä on ollut Perussa tutkinnan kohteena.
Vuonna 2004 Fujimori meni naimisiin yhdysvaltalaisen Mark Villanellan kanssa, joka on entinen armeijan eversti.

Fujimori lupasi armahtaa isänsä Alberto Fujimorin, jos hänet valitaan presidentiksi huhtikuun 2011 vaaleissa. Fujimori ja Ollanta Humala pääsivät toiselle kierrokselle, joka käytiin 5.6.2011. Humala voitti Fujimorin toisella kierroksella noin kolmen prosentin erolla.

Vuonna 2016 Fujimori hävisi presidentinvaalien toisella kierroksella Pedro Pablo Kuczynskille saatuaan äänistä 49,9 % vastaan 50,1 %.

Vuonna 2021 Fujimoria vastassa oli vasemmistolainen Pedro Castillo. Fujimori hävisi vaalit vain 44 tuhannen äänen erolla.
Hän kehotti kannattajiaan kadulle ja väitti vaalit jotenkin varastetun.
Tappio tiesi myös sitä että Fujimori joutuu oikeuteen syytettynä rahanpesusta. Juttu liittyy brasialaiseen rakennusyhtiöön Odebrecht, joka on ollut osallisena useissa korruptiotapauksissa Etelä-Amerikassa viime vuosina.

Lähteet

Perulaiset poliitikot
Elävät henkilöt
Vuonna 1975 syntyneet
Piedmont-jäätikkö

Piedmont-jäätikkö () eli vuorenedustajäätikkö (ulosvirtausjäätikkö, vuorenjuurijäätikkö) on vuorelta laaksoon valunut jäätikkö, joka ei kuitenkaan leviä vuoren juurelta kovin kauas. Nämä jäätiköt muistuttavat ylhäältä katsoen viuhkaa, puolikaarta tai pisaraa. Jään liike vuoren jyrkimmän osan alla on vaakasuoraa tai melkein vaakasuoraa, ja jopa ylös nousevaa, koska jää kovertaa monesti laskualueelleen onkalon. Jää sulaa reunoilta, mutta uutta jäätä virtaa vuoristosta. Piedmont-jäätikkö nähdään jääkausiteoriassa monesti eräänä vuoristojäätikön ja mannerjäätikön väliasteena.

Esimerkiksi Grönlannissa, Alaskassa ja Kanadan Arktisilla saarilla on piedmont-jäätiköitä. Arktisilla saarilla jää valuu laaksoon muun muassa Bylotinsaarella. Tunnetuin piedmont-jäätikkö lienee Alaskan Malaspinan jäätikkö. Islannissa Múlajökulliin liittyy piedmont-jäätikkö. Jääkaudella Alpeilta valui piedmont-jäätiköitä, joiden alla oleva jään virtaus koversi järviä, muun muassa Gardajärven.

Lähteet

Aiheesta muualla 
http://nsidc.org/glaciers/gallery/malaspina_piedmont.html 
http://nsidc.org/glaciers/gallery/piedmont.html 
http://www.geography-site.co.uk/pages/physical/glaciers/piedmont.html
http://geology.about.com/library/bl/images/blglacierpied.htm

Jäätikkötiede
Suljetut ajatukset


Suljetut ajatukset on Nicolen vuonna 2004 julkaistu toinen albumi. Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen albumilistan sijalle 37, vaikka levyä markkinoitiin pääasiallisesti pelkästään yhtyeen kotisivuilla.

Kappaleista ”Suunta” ja ”Suljetut ajatukset” on tehty musiikkivideot, jotka löytyvät Nicolen vuonna 2007 ilmestyneeltä Tasavalta-DVD:ltä. Lisäksi kappale ”Suunta” julkaistiin singlenä yhtyeen internetsivuilla ennen albumin julkaisua.

”Valve”-kappale on alun perin julkaistu singlenä vuonna 2003, ja ”Lahja” on vuoden 2000 Lahja EP:ltä.

Kappaleet
Sovitukset Nicole, ellei toisin mainita.

Kokoonpano 
 Ilkka Laitala – laulu, kitara
 Olli Ketola – kitara, laulu
 Ville Sahakangas – rummut
 Jussi Jokipii – basso
 Otto Seppelin – levylautaset

Arvostelut 
 Deibeli.net: 
 Imperiumi.net: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2004 albumit
Nicolen albumit
Clandestine Blaze


Clandestine Blaze on suomalainen yhden miehen black metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1998. Sen ainoana jäsenenä toimii Mikko Aspa, joka on nykyisin tunnettu myös mm. Deathspell Omegan laulajana. 

Yhtyeen viimeisin studioalbumi, Harmony of Struggle julkaistiin toukokuussa 2013. Diskografiasta löytyy kuitenkin lukuisia demoja sekä split-julkaisuja muiden yhtyeiden kanssa. Aspan levy-yhtiön kautta on myös saatavilla 166-sivuinen kirjanen, joka sisältää muun muassa yli 30 haastattelua vuosien varrelta

Diskografia

Studioalbumit

EP:t

Split-julkaisut

Demot

Aiheesta muualla 
 Northern Heritage -levy-yhtiö   (myös suom.)
 Chronicles of Chaos -haastattelu 
 Worm Gear Zine -haastattelu 
 
 
 
 Discogs - tarkka diskografia 

Suomalaiset black metal -yhtyeet
Odotus (albumi)


Odotus on Nicolen vuonna 2002 julkaistu esikoisalbumi.

Yhtyeen alkuperäinen basisti Iiro Rantanen erosi pian albumin julkaisun jälkeen uskonnolliseen vakaumukseensa vedoten.

Kappaleet 
Kaikki sovitukset Nicole.

Singlet

Ikuista

Kokoonpano 
 Ilkka Laitala – laulu, kitara
 Olli Ketola – kitara, laulu
 Ville Sahakangas – rummut
 Iiro Rantanen – basso
 Otto Seppelin – levylautaset

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Lammaszine: suopea

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut

Vuoden 2002 esikoisalbumit
Nicolen albumit
Salomon hallitsijasuku

Salomon hallitsijasuku on Etiopiaa hallinnut kuningashuone, joka laski periytyvänsä kuningas Salomon ja Saaban kuningattaren pojasta, Etiopian ensimmäisestä tarunhohtoisesta keisarista Menelik I:stä.

Dynastian hallinto Etiopiassa alkoi vuonna 1270, kun ensimmäinen suvun keisari Yekuno Amlak syrjäytti Zagwe-dynastian viimeisen hallitsijan. Yekuno Amlak väitti olevansa Zagwe-dynastian syrjäyttämän Aksumin kuningashuoneen jälkeläinen suoraan alenevassa polvessa. Salomon suku hallitsi Etiopiaa vain pienin keskeytyksin aina vuoteen 1974, jolloin keisari Haile Selassie syöstiin vallasta.

Sukuun kuuluvilla hallitsijoilla oli useita arvonimiä, kuten Juudan leijona, kuninkaitten kuningas, keisarien keisari, Jumalan valittu.

Lähteet
Guardian

Hallitsijasuvut
Etiopian historia
Lebesby

Lebesby (kveniksi Lebespyy, saameksi Davvesiida) on Norjan kunta Finnmarkin läänin pohjoisosassa. Se sijaitsee Laisvuonon (Laksefjorden) ympärillä. Kunnan hallintokeskus on Kjøllefjord Nordkinnin niemimaalla. Muita kyläkeskuksia ovat Ifjord, Bekkarfjord, Veidnesklubben, Lebesby, Kunes, Dyfjord ja Nordmannset. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Lebesbyn kunnassa oli 1 339 asukasta.
 

Kunnan työllistävin elinkeino on kalastus. Se on vetänyt väkeä etelästä niin, että Lebesby on alueen harvoja kuntia, joissa enemmistö on kansallisuudeltaan norjalaisia, ei saamelaisia. Väkiluku on kuitenkin ollut tasaisessa laskussa 1960-luvulta lähtien.

Lebesbyn kunta rajoittuu keskellä ja pohjoisessa Laisvuonoon, pohjoisessa Jäämereen, koillisessa Gamvikin kuntaan, idässä ja etelässä Tenon kuntaan, lännessä Porsangin kuntaan, sekä luoteessa Nordkappin kuntaan.

Kinnarodden-niemi kunnan koilliskolkassa on Manner-Euroopan pohjoisin kohta.

Lähteet

Aiheesta muualla
Codex Aboensis

Codex Aboensis eli Turun käsikirjoitus, aiemmin Codex Kalmarä (Ms. B172), on 1430-luvulla laadittu keskiaikainen lakikirja ja tunnetuin Suomessa käytössä ollut lakikäsikirjoitus, jossa  yhdistyvät muun muassa pyhimyskalenteri ja osia esimerkiksi useista avioliittoa säätelevistä laeista sekä kuningas Maunu Eerikinpojan maanlaki ja kirkkokaari. Codex Aboensis on erityisen tunnettu runsaasta kuvituksestaan, ja kirja onkin runsaimmin kuvitettu Ruotsissa keskiajalla valmistettu käsikirjoitus. Kirjan tilasi valtionhoitaja Pentti Jönsinpoika Oxenstierna. Kirjaa säilytetään Ruotsin kansalliskirjastossa.

Ikä ja alkuperä
Käsikirjoituksen alkuperä ja ikä ovat olleet keskustelun aiheena. Käsikirjoitusta pidettiin alun perin ruotsalaisena, mutta Kustaa Vilkuna esitti, että kirja on sen runsaan kuvituksen yksityiskohtien perusteella tehty Varsinais-Suomessa. Sittemmin paleografinen tutkimus on kuitenkin osoittanut, että kirjan on kirjoittanut Tukholmassa vuosina 1423–1436 toiminut kirjuri, jolta on säilynyt myös kirjeitä. Kirjan tilasi Pentti Jönsinpoika Oxenstierna, joka toimi Ruotsin valtionhoitajana ja sittemmin Upplannin laamannina. 1500-luvulla käsikirjoitus päätyi Suomeen, mistä se vuosisadan lopulla palasi Ruotsiin Bielke-suvun mukana. Vuonna 1827 kirja päätyi Kalmarin koulukirjastoon ja lopulta vuonna 1884 Kuninkaalliseen kirjastoon, missä se on yhä.

Kuvitus
Codex Aboensiksen kuvituksesta valtaosa on musteella sekä punaisella ja vihreällä värillä piirrettyjä kasvoja sekä ihmis- ja eläinhahmoja, jotka koristavat kirjan marginaaleja. Osa kuvista liittyy suoraan käsiteltävään lakitekstiin, mutta osa kuvaa humoristisia hahmoja ja osassa esiintyy eläintarinoiden hahmoja, kuten hanhille saarnaava kettu. Joissakin kuvissa on nähtävissä jopa yhteiskuntakriittinen ote.

Katso myös
 Graduale Aboense
 Manuale Aboense
 Missale Aboense
 Palmsköldin katkelma
 Turun tuomiokirkon Mustakirja
Aitolahden koodeksi

Lähteet

Suomen_laki
Lakikirjat
Suomen keskiaika
1400-luvun kirjat
Turun historia
Iron


Iron on Ensiferumin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 15. huhtikuuta 2004. Albumi oli viimeinen albumi, jolla soitti Jari Mäenpää, joka oli levyn julkaisuhetkellä jo eronnut yhtyeestä.

Kappaleet

Kokoonpano

Yhtye 
 Jari Mäenpää – laulu, kitara, syntetisaattorien ohjelmointi 
 Markus Toivonen – laulu, kitara, shamanirumpu
 Jukka-Pekka Miettinen – basso
 Meiju Enho – kosketinsoittimet
 Oliver Fokin – rummut, bombo, tinja, tamburiini

Sessiomuusikot 
 Kaisa Saari – Naislaulu (Ferrum Aeternum, Tears)
 Vesa Vigman – Busuki, mandoliini, saz, dulcimer
 Eveliina Kontio – Kantele

Arvostelut 
 Soundi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Iron discogs.com -sivustolla 
 

Vuoden 2004 albumit
Ensiferumin albumit
Flemming Rasmussenin tuottamat albumit
Krista Kosonen

Krista Erika Kosonen (s. 28. toukokuuta 1983 Espoo) on suomalainen näyttelijä.

Hän on näytellyt muiden muassa elokuvissa Jadesoturi (2006), Suden vuosi (2007), Prinsessa (2010), Syvälle salattu (2011), Kätilö (2015) ja Miami (2017). Televisiossa hän on esiintynyt muun muassa ohjelmissa Suojelijat, Uutishuone, Putous ja Kingi.

Kosonen on tehnyt myös kansainvälistä uraa: hän on näytellyt Denis Villeneuven elokuvassa Blade Runner 2049 sekä sarjoissa Beforeigners ja The Swarm.

Kosonen on palkittu kahdesti Jussi-palkinnolla elokuvista Kätilö ja Miami.

Ura 
Kosonen suoritti ylioppilastutkinnon ilmaisutaitopainotteisessa Kallion lukiossa, minkä jälkeen hän opiskeli vuoden Lahden kansanopistossa näyttelijäntyötä. Tämän jälkeen hän aloitti opiskelut Teatterikorkeakoulussa, josta valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2009.

Kosonen on esiintynyt teatterin puolella Ryhmäteatterin näytelmissä Helsingin taivaan alla ja Hyvin päättyy kaikki. Hänen tunnetuin teatteriroolinsa on nimirooli Andri Žoldakin Turun kaupunginteatteriin ohjaamassa Anna Kareninassa (2010), joka sai ylistäviä arvosteluita. Hän sai roolistaan Turun teatterikerhon säätiön tunnustuspalkinnon.

Palkinnot 
Kosonen on voittanut parhaan naisnäyttelijän Kultaisen Venlan vuonna 2011 ja 2014.

Kosonen palkittiin parhaan naispääosan Jussilla elokuvasta Kätilö vuoden 2016 Jussi-gaalassa. Kosonen palkittiin parhaan naispääosan Jussilla myös elokuvasta Miami (2017).

Yksityiselämä 
Krista Kosonen oli vuosia avoliitossa näyttelijä Sampsa Nuotion kanssa, pari erosi alkuvuodesta 2012.

Vuonna 2014 Kosonen kihlautui elokuvaohjaaja Antti J. Jokisen kanssa ja heille syntyi tytär vuonna 2015. He menivät naimisiin toukokuussa 2018. Kosonen ja Jokinen saivat juhannuksena 2022 toisen lapsen, joka on poika.

Filmografia 

Ääninäyttelijänä

Teatteri 

 Helsingin taivaan alla, Ryhmäteatteri (2006)
 Hyvin päättyy kaikki, Ryhmäteatteri (2006)
 Anna Karenina, Turun kaupunginteatteri (2010)
 Angels in America, Uusi teatteritila (2010)
 Vanja-eno, Klockriketeatern (2011)
 Kirsikkapuisto, Turun kaupunginteatteri (2012)
 Lumikuningatar, Suomen Kansallisbaletti (2012, 2013)
 Vanja-eno, Suomen Kansallisteatteri (2014–2015)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset näyttelijät
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Leah Bracknell

Leah Bracknell (12. heinäkuuta 1964 Lontoo – 15. syyskuuta 2019 Worthing, West Sussex), oikealta nimeltään Alison Rosalind Bracknell, oli englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Emmerdale-sarjasta, jossa hän esitti Zoe Tatea.

Nuoruus
Bracknell syntyi Lontoossa vuonna 1964. Hänen äitinsä oli kiinalais-malesialainen näyttelijä Li-Er Hwang ja isänsä apulaisohjaaja David Bracknell. Bracknell halusi näyttelijäksi jo viisivuotiaasta asti ja teki ensiesiintymisensä isänsä ohjaamassa televisiosarjassa The Chiffy Kids vuonna 1976. Bracknell kasvoi Lontoossa ja Oxfordissa, ja koulut käytyään hän vietti vuoden Uudessa-Seelannissa.

Ura
Palattuaan Britanniaan Bracknell työskenteli mallina ja esiintyi televisiomainoksissa sekä kabaree-näytöksessä yhdessä ystävänsä kanssa. Hän sai näyttelijänkoulutuksensa Webber Douglas Academy of Dramatic Artissa Lontoossa vuosina 1984–1987. Sen jälkeen hän näytteli Oxford Players-, Klaxon- ja Pandemonium-teattereissa, minkä lisäksi hänellä oli pieniä televisiorooleja.

Vuonna 1989 Bracknell aloitti Zoe Taten roolissa saippusarjassa Emmerdale. Hänen roolihahmonsa oli ensimmäinen brittiläisessä saippusarjassa nähty lesbohahmo. Bracknell näytteli sarjassa vuoteen 2005 asti. Hänen oli alun perin tarkoitus jäädä yhdeksän kuukauden mittaiselle tauolle, mutta hän ei koskaan palannut sarjaan. Vuonna 2006 Bracknell sai roolistaan parhaan poistumisen palkinnon British Soap Awardissa.

Emmerdalen jälkeen Bracknell palasi näyttämölle, minkä lisäksi hänellä oli televisiorooleja sarjoissa Komisario Frost, Tohtorit ja Ylikomisario Banks. Bracknellilla oli myös vakituinen rooli sarjassa Sairaala meren rannalla, jossa hän esitti ylihoitaja Jenny Carringtonia vuonna 2008. Näyttelemisen lisäksi Bracknell työskenteli joogaohjaajana, harjoitti šamanistista parannusta ja suunnitteli oman korusarjan.

Yksityiselämä
Bracknell oli naimisissa Jez Hughesin kanssa vuodesta 2017 kuolemaansa saakka, ja hänellä oli kaksi lasta aiemmasta suhteesta ohjaaja-käsikirjoittaja Lyall Watsonin kanssa. Bracknell asui viimeiset vuotensa Worthingissa West Sussexissa.

Lokakuussa 2016 Bracknellin uutisoitiin sairastuneen keuhkosyöpään, eikä kasvainta voinut leikata. Sairastumista voitiin pitää yllättävänä, sillä Bracknell oli kasvissyöjä eikä hän tupakoinut. Hänen miehensä käynnisti varainkeruun, jotta Bracknell voitaisiin siirtää hoitoon Saksaan. Bracknell kuoli sairauteensa 55-vuotiaana syyskuussa 2019.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Englantilaiset näyttelijät
Vuonna 1964 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Iranin lippu

Iranin lippu on Iranin kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Nykyisessä muodossaan se otettiin käyttöön 29. heinäkuuta 1980 islamilaisten mullistuksien johdosta. Iranin lippu on muuttunut monta kertaa jo aiemmin. Lippu on malliltaan horisontaalinen trikolori ja sen värit ovat ylhäältä alas vihreä, valkoinen ja punainen. Värit kuvaavat rauhaa ja ylistystä Allahia kohtaan. 
Lipun keskellä olevat neljä puolikuuta symboloivat islaminuskon kasvua, pallot maailman sorrettujen ihmisten voimaa ja miekka kertoo voimasta ja rohkeudesta. Vihreää ja punaista aluetta rajaa Kuufialaisittain tyylitelty teksti: " Allahu Akbar" - Jumala on suuri. Tekstin 22 toistokertaa viittaavat islamilaisen kalenterin päivään, jolloin Ajatollah Khomeini palasi vuonna 1979 maanpaosta.

Aiemmat versiot

Lähteet

Viitteet 

Valtioiden liput
Lippu
Seututie 524

Seututie 524 on Suomen tieverkon osuus Lieksasta Kuhmoon. Tie alkaa Lieksan Kevätniemestä kantatieltä 73 ja kulkee Pankajärven, Nurmijärven, Savijärven ja Teljon kylien kautta Kuhmon Rastinkylään, jossa se liittyy kantatiehen 75. Lieksan puolella tien nimi on Rastinjärventie, Kuhmon puolella Lieksantie. Tien kokonaispituus on noin 87 kilometriä. Siitä noin 27 km on soratietä Nurmijärven ja Teljon välillä (soraosuus päällystetty syksyllä 2012). Tämän lisäksi on jonkin verran puutavarakuljetuksia.

524
Lieksan liikenne
Kuhmon liikenne
Taipale

Taipale eli taival tarkoittaa yleensä käveltävää matkaosuutta ja maareittiä. Taival voi kuitenkin laveasti tulkiten olla kävellen kuljettava tieosuuskin, ja kulku taipaleella eli taivallus voi olla lihasvoiman käyttöä ylipäätään, kuten ratsastusta tai hiihtoa. Alun perin taipaleella tarkoitettiin erityisesti käveltävää välimatkaa maastossa parempien ja yleisten kulkureittien, kuten vesireittien ja teiden ulkopuolella.

Vesireitit olivat muinoin tärkein maa-alueita halkova kulkuväylä Itä-Euroopassa, ja myös Suomessa. Joillakin reiteillä oli taipaleita, eli joko maitse kuljettava kannas, tai purjehduskelvoton vesiosuus, kuten koski. Taipaleet hidastivat ja vaikeuttivat matkantekoa jopa huomattavasti. Taipaleen yli piti joko kantaa tai vetää venettä, tai sitten matkaa piti jatkaa taipaleen jälkeen uudella veneellä. Veneen jättäminen ehkä muidenkin käyttämän vesireitin varrelle ei kuitenkaan ollut yleensä järkevää, joten veneet vedettiin usein maitse, ja koskissa niitä voitiin yrittää uittaa rannasta kiinni pitäen. Tästä syystä vesireittien kulkijat suosivat kevyitä veneitä. Myös viikingit, jotka yleensä tunnetaan pitkäveneistä, käyttivät nykyisen Venäjän jokireiteillä, idäntiellä, kanootteja muistuttavia pikkuveneitä ja haapioita. Viikingit pelkäsivät idäntiellä taipaleita, sillä eräät paikalliset kansat odottivat hyökätäkseen niiden kohdalla.

Suomessa taipaleiden perusteella on nimetty useita paikkoja, muun muassa Taivalkoski, jossa kosken ohi piti kulkea maitse.

Katso myös
 Taipaleentakaiset tšuudit

Lähteet
Suomen sanojen alkuperä R–Ö, SKS (2000)

Aiheesta muualla 

Maaliikenne
Vesiväylät
Robert Crowley

Robert Trumbull Crowley (13. heinäkuuta 1924 – 8. lokakuuta 2000) oli CIA:n salaisista operaatioista vastannut johtaja.

Crowleyn nimellä tunnetaan ns. Crowleyn lista, jonka hän olisi antanut Gregory Douglasille avattavaksi kuolemansa jälkeen. Crowleyn kuoltua syöpään vuonna 2000 Douglas julkaisi kirjan Regicide: The Official Assassination of John F. Kennedy, jonka mukaan Yhdysvaltain presidentin John F. Kennedyn murhan taustalla olisi ollut salaliitto. Crowleyn pojan mukaan Crowley ei ikinä tavannut Douglasia, jota pitää harmittomana eksentrikkona.

Aiheesta muualla
MilMag.com  Regicide - the Official Assassination of John F. Kennedy, Frank Turberville, Jr.

CIA:n johtajat
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet
Salaliittoteoreetikot
Finno skola

Finno skola on ruotsinkielinen peruskoulu Espoon Suomenojalla. Koulussa on 300 oppilasta ja noin 30 opettajaa. Oppilaista 225 on vuosiluokkien 1–6 oppilaita, 75 vuosiluokkien 1–9 erityisopetuksessa. Samassa rakennuksessa koulun kanssa toimii päiväkoti. Koulua varten rakennettiin uudisrakennus vuonna 2002. Koulun rehtorina toimii Pia Björkenheim.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Koulun kotisivut 

Espoon peruskoulut
Suomen ruotsinkieliset peruskoulut
Nöykkiö
Thomas Gage

Sir Thomas Gage (1721 Firle, Sussex, Englanti – 2. huhtikuuta 1787 Englanti) oli brittiläinen kenraali Amerikan vallankumouksen aikaan. Hän toimi vuosina 1763–1775 brittiarmeijan ylipäällikkönä Pohjois-Amerikassa.

Gage valmistui upseeriksi vuonna 1741 ja siirtyi 1754 everstiluutnantin arvoisena Pohjois-Amerikkaan. Suuressa siirtomaasodassa hän osallistui aluksi kenraali Edward Braddockin johtamaan epäonniseen sotaretkeen Pennsylvaniassa toimien etujoukkojen komentajana. Vuosina 1759–1760 Gage johti Quebecin valtausta ja sai sen jälkeen nimityksen Montrealin kuvernööriksi sekä 1761 ylennyksen kenraalimajuriksi. Vuodesta 1763 hän oli kaikkien Pohjois-Amerikan brittijoukkojen ylipäällikkö ja piti päämajaansa New Yorkissa. Hänet ylennettiin 1770 kenraaliluutnantiksi.

Gagen kompastuskiveksi muodostui kolmessatoista siirtokunnassa kehittynyt itsenäisyys- ja kapinaliike. Lontooseen lähettämissään raporteissa hän kuvaili siirtokuntien kehitystä kielteiseen sävyyn ja edisti siten emämaan asenteen tiukentumista. Bostonin teekutsujen jälkeen Gage oli keskeisellä tavalla muotoilemassa siirtokuntalaisia rankaisseita vuoden 1774 pakotuslakeja, joihin sisältyi Bostonin sataman sulkeminen, brittijoukkojen majoitus siirtokuntalaisten koteihin sekä Massachusettsin itsehallinnon kumoaminen ja kyseisen siirtokunnan asettaminen sotilashallinnon alaiseksi. Viimeksi mainitun säädöksen seurauksena Gage toimi toukokuusta 1774 alkaen myös Massachusettsin sotilaskuvernöörinä. Tässä ominaisuudessa hän määräsi huhtikuussa 1775 brittijoukot tuhoamaan Lexingtonissa ollutta salaista asekätköä, mikä johti 19. huhtikuuta Lexingtonin taisteluna tunnettuun yhteenottoon ja siten Yhdysvaltain vapaussodan puhkeamiseen. Heinäkuussa 1775 käydyn Bunker Hillin taistelun jälkeen Gagen joukot joutuivat perääntymään George Washingtonin komentaman siirtokuntien armeijan tieltä Bostoniin, minkä seurauksena Gage korvattiin kenraali William Howella ja kutsuttiin takaisin kotimaahan. Hänet ylennettiin kenraaliksi 1782.

Lähteet

Yhdysvaltain vapaussota
Brittiläiset kenraalit
Vuonna 1721 syntyneet
Vuonna 1787 kuolleet
Toimittajaliitto

Toimittajaliitto oli suomalainen vasemmistolainen toimittajayhdistys. Järjestö perustettiin vuonna 1959 Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattisen liiton lehden Päivän Sanomien ammattiyhdistysjaostoksi. 1970-luvun alussa Toimittajaliitto siirtyi Suomen kommunistisen puolueen taistolaisen opposition kannattajien käsiin, kun TPSL yhdistyi takaisin Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen. Yhdistys toimi 1980-luvulle asti.

Yleisradion MOT-ohjelman toimittaja Jouni Tervo toi yhdistyksen jäsenten nimilistan esille vuonna 2000. Suomen Journalistiliitto väitti nimilistan julkistamista laittomaksi, ja valitusten vuoksi lista poistettiin ohjelman verkkosivuilta. Tietosuojavaltuutettu Reijo Aarnio käsitteli asian ja totesi vapauttavassa ratkaisussaan, ettei nimilistan julkaisemiselle ollut laillista estettä, koska se oli osa yhteiskunnallisesti tärkeää journalistista kokonaisuutta.

Toimittajaliitto oli neuvostojohtoisen International Organisation of Journalists (IOJ) -järjestön politiikan tukija. Liitto oli yksi Neuvostoliitosta saatujen propaganda-avustusten (arviolta 150 miljoonaa markkaa) edunsaajista. Suoran tuen lisäksi apu muodostui kirjapainotilauksista, opintostipendeistä ja matka-apurahoista.

Johan Bäckman ja MV-lehden lähipiiri on vuonna 2016 perustanut harhaanjohtavaa nimeä Toimittajaliitto verkossa käyttävän yhdistyksen Suomen vapaa sana riippumaton toimittajayhdistys, jolla ei kuitenkaan ole yhteyttä alan suomalaisiin järjestöihin.

Lähteet

Viitteet

Lakkautetut suomalaiset ammattiliitot
Suomalaiset toimittajajärjestöt
Suomen kommunistinen puolue
Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattinen liitto
Antti Blåfield

Erkki Antti Juhana Blåfield (s. 22. kesäkuuta 1953 Kihniö) on suomalainen toimittaja.

Blåfield valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1977 Tampereen yliopistosta. Hän työskenteli Helsingin Sanomien toimittajana 1978–1979 ja 1982–1984, uutispäällikkönä 1985–1987 ja pääkirjoitustoimittajana 1998–2012. Hän on työskennellyt myös Suomen Kuvalehden toimittajana 1980–1982 ja toimituspäällikkönä 1987–1994, vapaana toimittajana 1994–1995 ja Kauppalehden toimittajana 1995–1998. Vuosina 1979–1980 Blåfield oli Ulkopoliittisen instituutin tiedottaja ja toimistosihteeri.

Vuonna 1993 Blåfield sai WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon. Vuonna 1999 hänelle myönnettiin Suomen Kuvalehden journalistipalkinto. Båfield on osallistunut Bilderberg-ryhmän kokouksiin vuosina 2008 ja 2010. Hän on kuulunut Toimittajaliittoon.

Blåfieldin poika Ville Blåfield on myös toimittaja.

Teokset

Lähteet

Aiheesta muualla
 Blåfieldin kirjoitukset Helsingin Sanomissa

Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Punakha

Punakha (སྤུ་ན་ཁ་, tiibetinkielinen nimi transliteroituna: sPu nag kha) on itäisellä Himalajalla Bhutanissa noin 1 500 metrin korkeudessa sijaitseva, noin 3 500 asukkaan Punakhan piirikunnan pääkaupunki ja linnaluostari eli dzong. Sen sijaintikohdassa Mo Chhu ja Pho Chhu -joet yhtyvät Sankosh-joeksi. Alueen ilmasto on subtrooppinen, mutta suotuisasta ilmastosta ja hedelmällisestä maasta huolimatta alueella harjoitetaan vain vähän maanviljelyä.

Historia 
Bhutanin perustajan Shabdrung Ngawang Namgyalin vuonna 1637 perustama Punakha oli maan talvipääkaupunki vuoteen 1955, jolloin Thimphusta tuli ympärivuotinen pääkaupunki. Vuonna 1638 valmistunut dzong sai nimekseen Druk Pungthang Dechen Phodrang eli Suuren onnellisuuden palatsi; se on edelleen Bhutanin munkiston talviasunto.

Shabdrung Ngawang Namgyal hallitsi maata Punakhan dzongista käsin kuolemaansa asti vuonna 1651. Välttääkseen poliittisen kaaoksen, hänen lähimmät neuvonantajansa salasivat Shabdrungin kuoleman seuraavat 54 vuotta.

Hänen ruumistaan säilytetään Punakhan dzongin pyhässä sisimmässä kammiossa kahden korkea-arvoisen laman päättymättömässä vartiossa, joka on jatkunut hänen kuolemastaan asti. Tehtävää pidetään yhtenä kuningaskunnan pyhimmistä, eikä edes maan kuninkaalla ole pääsyä sisimpään kammioon.

Bhutanin ensimmäinen perintökuningas Ugyen Wangchuck kruunattiin Punakhassa 17. joulukuuta 1907.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Punakha Dzongkhag
 Encyclopædia Britannica Online: Punakha 

Bhutanin kaupungit
Entiset pääkaupungit
Sulfiitti

Sulfiitit ovat rikkiyhdisteitä, jotka sisältävät sulfiitti-ionin SO32− eli ne ovat rikkihapokkeen suoloja. Sulfiittiyhdisteitä käytetään muun muassa säilöntäaineina alkoholijuomissa ja kuivatuissa hedelmissä. Sulfiitit saattavat aiheuttaa yliherkkyysoireita, minkä vuoksi niiden käytöstä on mainittava tuoteselosteessa ("sisältää sulfiitteja").

Sulfiitteja 
Natriumsulfiitti Na2SO3, CAS-numero 7757-83-7, E-koodi E 221
Natriumvetysulfiitti NaHSO3, CAS-numero 7631-90-5, E-koodi E 222
Natriumdisulfiitti Na2S2O5, CAS-numero 7681-57-4, E-koodi E 223
Kaliumdisulfiitti K2S2O5, CAS-numero 16731-55-8, E-koodi E 224
Kaliumsulfiitti K2SO3, CAS-numero 10117-38-1, E-koodi E 225
Kalsiumsulfiitti CaSO3, CAS-numero 10257-55-3, E-koodi E 226
Kalsiumvetysulfiitti Ca(HSO3)2, CAS-numero 13780-03-5, E-koodi E 227

Happea ja rikkiä sisältäviä ioneja 
SO52−  persulfaatti-ioni
SO42−  sulfaatti-ioni
SO32−  sulfiitti-ioni
SO22−  hyposulfiitti-ioni
S2O82−  peroksodisulfaatti-ioni

Anionit

Seulonnan keskeiset artikkelit
Luna 16

Luna 16 () oli neuvostoliittolaiseen Luna-ohjelmaan kuulunut miehittämätön avaruuslento vuonna 1970. Luna 16 oli ensimmäinen Kuuhun laskeutunut robottiluotain ja ensimmäinen neuvostoliittolainen lento, joka palautti kuukivinäytteitä maahan.

Luotain koostui kahdesta toisiinsa liitetystä vaiheesta, laskeutumisvaiheesta ja sen päälle liitetystä nousuvaiheesta. Laskeutumisvaihe oli sylinterinmuotoinen rakenne, jossa oli neljä laskeutumisjalkaa, polttoainesäiliöitä, laskeutumistutka ja laskeutumismoottorit. Laskeutumisvaihe toimi myös nousuvaiheen laukaisualustana.

Päälaskeutumismoottoria käytettiin luotaimen nopeuden hidastamiseen, kunnes luotain saavutti sammutuskorkeuden, jonka määritteli luotaimessa mukana ollut tietokonejärjestelmä luotaimen nopeuden ja korkeuden perusteella. Sammutuksen jälkeen lopulliseen laskeutumiseen käytettiin pienempiä moottoreita.

Nousuvaihe oli pienempi sylinteri, jossa oli pyöreä yläpää. Siihen oli kiinnitetty sylinterimäinen näytesäiliö.

Luotaimen laskeutumisosassa oli televisiokamera, säteily- ja lämpötilamittarit, radioviestintälaitteistot ja porallinen robottikäsivarsi pintanäytteiden keräämistä varten.

Tehtävä
Luna 16 laukaistiin Kuuta kohti 12. syyskuuta 1970 kello 13.25.53 UTC. Se saavutti kiertoradan 111 kilometrin korkeudella Kuun pinnasta 17. syyskuuta. Tällä kiertoradalla luotain tutki Kuun vetovoimaa. Luotaimen periapsis muutettiin 18. syyskuuta ja 19. syyskuuta tapahtuneilla kiertoratakorjauksella 15,1 km:n korkeuteen. Luotaimen ollessa periapsiksessa 20. syyskuuta kello 05.12 UTC sen pääjarrumoottori käynnistettiin, ja näin aloitettiin laskeutuminen Kuun pinnalle. Kuusi minuuttia myöhemmin luotain laskeutui pehmeästi kohdealueelleen Hedelmällisyyden mereen (Mare Fecunditatis). Tämä oli ensimmäinen Kuun yön aikana tehty laskeutuminen. Päälaskeutumismoottori sammui 20 metrin korkeudessa ja apulaskeutumismoottorit 2 metrin korkeudessa. Tällöin luotaimen nopeus oli 2,4 m/s.

Alle tunnin kuluttua laskeutumisesta automaattinen pora tunkeutui Kuun pintaan kerätäkseen kivinäytteen. Porattuaan seitsemän minuuttia pora saavutti 35 senttimetrin syvyyden ja nosti näytteen luotaimen nousuvaiheessa olleeseen pieneen pyöreään paluukapseliin.

Luotaimen oltua 26 tuntia ja 25 minuuttia Kuun pinnalla, 21. syyskuuta kello 07.34 UTC, laukaistiin sen nousuvaihe pois Kuun pinnalta. Luotaimen alaosa jäi Kuuhun tutkimaan sen lämpötilaa ja säteilyoloja. Kolme päivää myöhemmin paluukapseli syöksyi Maan ilmakehään nopeudella 11 kilometriä sekunnissa. Kapseli laskeutui 24. syyskuuta 1970 laskuvarjon avulla noin 80 kilometriä kaakkoon Dzhezkazganin kaupungista Kazakstanissa kello 05.25 UTC.

Tumman basalttinäytteen tutkimus ilmaisi sen muistuttavan hyvin läheisesti näytteitä, jotka yhdysvaltalaisen Apollo 12:n miehistö oli Kuusta hakenut.

Luna 16 oli virstanpylväs Neuvostoliitolle sen avaruustutkimusohjelmassa, sillä se suoritti ensimmäisen täysin automaattisen näytteidenhaun Kuusta.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Zarya - Luna 16 chronology 

Luna-ohjelma
Vuoden 1970 avaruustoiminta
Apali

Apali Oy oli vuonna 1987 toimintansa aloittanut tamperelainen ilmailuun, aseisiin ja sotahistoriaan keskittynyt kustannusyhtiö. Yritys asetettiin konkurssiin lokakuussa 2014 yrityksen perustajan Rauni Vainion (1945-2014) kuoltua.

Apali Oy julkaisi toistasataa kirjaa sekä Siivet- ja Kaliberi-lehtiä. 

Esimerkkejä yhtiön julkaisemista suomen- tai englanninkielisistä kirjoista ovat:
 C.-F. Geustin ja G. Petrovin kirjoittama Red Stars -kirjasarja, joka kuvaa Neuvostoliiton ilmavoimien historiaa
 Ilmari Juutilainen: Punalentäjien kiusana. Uusintapainos sekä suomeksi että englanniksi, mutta japaniksi tehty on uusi tuote. 2. p., 2. laitos. Apali 2003 ISBN 952-5026-32-9 (1. p. 1998)
 Markku Mäkipirtti: Puolustusvoimien moottoriajoneuvot 1960–2000. Tampere : Apali 2006 ISBN 978-952-5026-54-2
 Jyrki Laukkanen: Suomen Ilmavoimien lentokoneet -sarjan osat 1–4 (MiG-21, Fouga CM 170 Magister, Saab 35 Draken, Iljushin IL-28).

Lähteet

Suomalaiset kirjankustantamot
Tapio Laukkanen

Tapio Laukkanen (s. 23. syyskuuta 1969 Lahti) on suomalainen rallikuljettaja ja rallikuljettajien kouluttaja.

Ura 
Laukkanen voitti vuonna 1996 rallin Suomen mestaruuden Volkswagen Golf GTi:llä. Laukkanen siirtyi suoraan junioreista yleiselle tasolle ja kansainvälisiin kisoihin, kiertämällä Britannian rallisarjan vuonna 1994. Vuonna 1999 hän voitti Ison-Britannian mestaruuden Renault Mégane Maxilla Kaj Lindströmin kanssa. Lindströmin lisäksi kartanlukijoina ovat toimineet Jorma Kaikkonen, Risto Mannisenmäki, Tapio Järvi, Ilkka Riipinen, Harri Kaapro ja Rory Kennedy. Laukkanen voitti 2017 Safari-rallin.

Laukkanen valittiin vuoden rallipersoonaksi Keniassa vuonna 2017 voitettuaan Kenian mestaruuden sekä tekemällä samalla rallihistoriaa ollen ensimmäinen kolmen maan mestari, Suomen (1993 juniorimestaruus,1996 aikuisten mestaruus), Kenian (2016) ja Englannin (1999). 

Laukkanen, kartanlukijanaan Pasi Törmä, voitti marraskuussa 2016 Kenian rallimestaruuden ensimmäisenä ulkomaalaisena kautta aikain.

Laukkasen valmennusura aktiiviuran jälkeen 
Vuodesta 2006 Tapio Laukkanen on toiminut rallivalmentajana oman ajouransa ohella. Laukkanen koulutti muun muassa Kimi Räikköstä tämän ralliuran alkuvaiheessa. Vuonna 2018 Laukkasen valmentama Manvir Baryan voitti Afrikan mestaruuden. Laukkanen on pidetty valmentaja ja hänet tunnetaan myös taidoistaan säätää autoja kuljettajien ominaisuuksien mukaan. Tapio Laukkasella on oma rallikoulu.

Lähteet

Aiheesta muualla
Tapio Laukkasen rallikoulu

Suomalaiset ralliautoilijat
Rallin Suomen-mestarit
Vuonna 1969 syntyneet
Elävät henkilöt
Haudankorva

Haudankorva on yksi Forssan kaupunginosista, ja se tunnetaan myös nimellä Viksberg. Vuoden 2011 lopussa Haudankorvan tilastoalueen (kaupunginosan) asukasluku oli 2 612 henkeä. Haudankorvan alue koostuu omakoti- ja kerrostaloalueesta lännessä ja teollisuusalueesta idässä. Haudankorvan pohjoisrajana on Loimijoki, itärajana Tammelan raja, etelässä aluetta rajoittaa valtatie 2 ja pohjoisessa Yhtiönkatu. Alueen itäosa on metsäistä, ja siellä sijaitsee Loimalammi.

Asuin- ja teollisuusalueen rajana on Helsingintie, joka oli aiemmin Forssan eteläinen sisääntuloväylä. Vuonna 2006 Forssalle valmistui uusi sisääntulotie valtatie 2:n ja seututien 280 risteyksestä. Nimillä Loimalammintie ja Finlaysonintie kulkeva katu on linjattu kulkemaan teollisuusalueen itäpuolella. Tie on osa ns. Itäistä kehäväylää. Suunnitelmissa on rakentaa ydinkeskustan ohittava kehätie Kuuston kautta valtatie 10:lle asti.

Siurilankadun ja Helsingintien välisellä alueella Haudankorvan keskiosissa on kerrostaloja ja länsilaidalla omakotitaloja. Vanhimmat omakotitalot ovat Haudankorvankadun ja Eteläisen puistokadun varrella. Uusimmat omakotitalot ovat Isoniityntiellä alueen eteläosassa. Kerrostaloista vanhimmat ovat Puolimatkankadun tienoilla, uusimmat puolestaan alueen eteläosissa Kossilantiellä.

Haudankorvan keskiosissa Viksbergin teollisuusalueella sijaitsi aikaisemmin Viksbergin kartano, joka on sittemmin tuhoutunut tulipalossa. Kartanon puistoalueella kasvaa edelleenkin joitakin sinne jo kartanon aikaan istutettuja kasveja. Joitakin kaupunginosan katuja on nimetty Viksbergin alueella sijainneiden kartanon torppien mukaan. Viksbergin teollisuusalueen itäpuolelle sijoittuu Forssan lentokenttä ja 1990-luvulla suljettu entinen kaatopaikka.

Viksbergin ostoskeskuksessa toimivat aikaisemmin pankki, posti, parturi, grilli, hammashoitola ja kauppa, mutta 1990-luvun alun laman jälkeen ne ovat vähitellen lopettaneet toimintansa. Ostoskeskuksen vanhoista toimijoista ovat edelleen toiminnassa ravintola Wiksbergin krouvi ja R-kioski. Uutena vuokralaisena muissa tiloissa toimii nyt thaihierontaliike ja siivoustarviketukku. Myös paikallinen syöpäjärjestö pitää toimistoaan rakennuksessa. Opintiellä toimi aikaisemmin Viksi-niminen kauppa, joka sekin lopetti toimintansa. Nykyään tiloissa toimii ase- ja eräliike. 

Lopetettujen palveluiden jättämää aukkoa on korvannut Finlaysonin 1950-luvulla rakennettuun vanhaan kutomoon vuonna 2001 avattu K-Citymarket-vetoinen kauppakeskus. Lisäksi Tarjoustalo (nyk. Tokmanni) avasi alueelle uuden myymälän vuonna 2008. Tarjoustalon paikalle suunniteltiin myös Prisma-vetoista kauppakeskusta, mutta kauppakeskus päätettiin toteuttaa toisaalle.

Kaupunginosassa toimii Viksbergin asukasyhdistys ry.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kartta Forssan osa-alueista: 
 Viksbergin asukasyhdistys ry 

Forssan kaupunginosat
Forssan kylät
Osmo Pekonen

Osmo Esko Tapio Pekonen (2. huhtikuuta 1960 Mikkeli – 12. lokakuuta 2022 Uzès, Ranska) oli suomalainen matemaatikko, historioitsija ja tietokirjailija. Hän oli Helsingin yliopiston ja Jyväskylän yliopiston matematiikan dosentti, Oulun yliopiston tieteenhistorian dosentti sekä Lapin yliopiston sivistyshistorian dosentti. Pekonen väitteli tohtoriksi kaksi kertaa: hän oli filosofian tohtori ja yhteiskuntatieteiden tohtori. Hän asui ja työskenteli useaan otteeseen Ranskassa.

Kunnianosoituksia ja palkintoja 
Ranskan valtio palkitsi Pekosen Chevalier des Palmes académiques -ritariarvolla, ja hän oli neljän ranskalaisen tiedeakatemian ulkojäsen. Nämä olivat Académie européenne des Sciences, des Arts et des Lettres (perustettu 1979), Académie d'Orléans (perustettu 1809), Académie des Sciences, Belles-lettres et Arts de Besançon et de Franche-Comté (perustettu 1752) ja Académie des Sciences, Arts et Belles-Lettres de Caen (perustettu 1652).

Ranskan instituutti (Institut de France) myönsi Pekoselle vuonna 2012 Chaix d’Est Ange -palkinnon historian alalta. Palkinnon myöntöperusteena oli Pekosen ranskankielinen väitöskirja.

Presidentti Niinistö myönsi Pekoselle professorin arvonimen vuonna 2021.

Teoksia

Väitöskirjat

Tietokirjallisuus

Esseekokoelmia

Toimitettuja esseekokoelmia

Toimitettuja runokokoelmia

Päiväkirjoja 
 
 Minäkin Arkadiassa: Päiväkirjastani 2016-2017. Tampere: Enostone, 2017. ISBN 978-952-5960-54-9.
 Unikukkia, ulpukoita: Päiväkirjastani 2018-2019. Rovaniemi: Väylä, 2019. ISBN 978-952-7168-54-7.

Proosasuomennoksia 
 
 
 
 
 
 Châtelet, Émilie du: Tutkielma onnesta. (Discours sur le bonheur.) Suomentanut Osmo Pekonen. Kuopio: Hai, 2016. ISBN 978-952-5934-85-4
 Maupertuis, Pierre Louis Moreau de: Fyysinen Venus (Vénus physique, 1745.) Suomentanut Osmo Pekonen. Helsinki: Art House, 2017. ISBN 978-951-884-620-1

Runosuomennoksia 
 
 
 
 Creutz, Gustav Philip: Atis ja Camilla. (Atis och Camilla, 1761.) Suomentanut Osmo Pekonen. Turku: Faros, 2019. ISBN 978-952-5710-85-4

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Descartes-palkintoehdokkuus
Osmo Pekosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset matemaatikot
Suomalaiset historioitsijat
Suomalaiset tietokirjailijat
Suomalaiset esseistit
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1960 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Dalia Grybauskaitė

Dalia Grybauskaitė (s. 1. maaliskuuta 1956 Vilna, Liettua) on liettualainen poliitikko, joka toimi maan presidenttinä 12. heinäkuuta 2009 – 12. heinäkuuta 2019. Tätä ennen hän oli Euroopan unionin komission rahoituksen suunnittelusta ja talousarviosta vastaavana komissaarina.

Tausta ja yksityiselämä 
Grybauskaitėn isä oli sähkömies, joka toimi toisen maailmansodan aikana partisaanina ja myöhemmin NKVD:n palveluksessa palomiehenä, äiti oli myyjänä. Grybauskaitė suoritti taloustieteellisen tutkinnon Leningradin yliopistossa 1983 ja myöhemmin hän väitteli tohtoriksi Neuvostoliiton tiedeakatemiasta vuonna 1988 taloustieteestä.

Vuosina 1991–1994 Grybauskaitė työskenteli ensin ulkomaankauppa- ja sittemmin ulkoministeriössä. Vuonna 1995 hän toimi yhtenä neuvottelijana Liettuan EU-jäsenyydestä neuvottelevan valtuuskunnan jäsenenä. Vuosina 1996–1999 hän siirtyi Liettuan Yhdysvaltojen suurlähetystössä..

Grybauskaitėlla on karatessa musta vyö. Hän on perheetön.

Poliittinen ura 
Grybauskaitė toimi Liettuan valtiovarainministerinä vuosina 2001–2004 ja on toukokuusta 2004 lähtien ollut Euroopan unionin komission jäsen.

Grybauskaitė valittiin 17. toukokuuta 2009 Liettuan presidentiksi. Hän sai presidentinvaalin 1. kierroksella 67 prosenttia äänistä. Kun äänestysprosenttikin (50,68 %) nousi yli Liettuan vaalilaissa vaaditun 50:n, edellytykset presidentinvaalin ratkeamiseen täyttyivät heti ensimmäisellä kierroksella. Vuonna 2014 Grybauskaitė valittiin toiselle kaudelle, joka kestää vuoteen 2019 asti. Tällöin hän sai 57,9 prosenttia äänistä, kun vastaehdokkaana ollut sosiaalidemokraattinen vastaehdokas Zigmantas Balcytis saavutti 40,1 prosentin osuuden.

Grybauskaitė tunnetaan korruption vastaisesta toiminnastaan. Hän on myös moittinut Venäjää terroristivaltioksi Krimin miehityksen aikaan, ja Yhdysvaltojen presidenttiä Donald Trumpia hän moittii arvaamattomuudesta..

Kunnianosoituksia 
Grybauskaitėlle on myönnetty seuraavat ulkomaiset kunnianosoitukset:

  Kolmen tähden ritarikunta (Latvia, 2011)
  Pyhän Olavin ritarikunta (Norja, 2011)
  Islannin Haukan ritarikunta (Islanti, 2011)
  Pyhän Kaarlen ritarikunta (Monaco, 2012)
  Valkoisen ruusun ritarikunta (Suomi, 2013)
  Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 2013)
  Tasavallan ritarikunta (Moldova, 2015)
  Serafiimiritarikunta (Ruotsi, 2015)
  Poikkeuksellisten meriittien ritarikunta (Slovenia, 2016)
  Alankomaiden leijonan ritarikunta (Alankomaat, 2018)
  Italian tasavallan ansioritarikunta (Italia, 2018)
  Vapauden ritarikunta (Ukraina, 2018)
  Valkoisen Kotkan ritarikunta (Puola, 2019)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Dalia Grybauskaitėn viralliset kotisivut 
 Presidentinvaalin kampanjasivusto 
 Kampanjavideo

Liettualaiset EU-komissaarit
Liettuan presidentit
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
DP (pikakivääri)

Degtjarjova Pehotnyi tai lyhennettynä DP () on Vasili Degtjarjovin suunnittelema pikakivääri, jonka suunnittelu aloitettiin vuonna 1921. Puna-armeija otti aseen palveluskäyttöön vuonna 1928. Uudistettu versio DPM tuli tuotantoon 1945. Aseella voi ampua ainoastaan sarjatulta. Piipun jäähdyttämiseksi DP toimii avoimelta lukolta; lukko jää taakse, kun liipaisin vapautetaan. Aseen piippu voidaan vaihtaa kentällä ylikuumenemisen varalta mutta sotilaille annettiin harvoin varapiippua. Aseen päällä oleva rumpulipas ei ole lialle herkkä.

Modernisoitu versio DPM otettiin valmistukseen 1943–44. Tätä valmistettiin myös Kiinassa nimellä Tyyppi 53. Lentokoneisiin tarkoitettiin DA. Sitä käytettiin Tupolev TB-3, Polikarpov R-5 ja Polikarpov Po-2 -koneissa, mutta ase jäi harvinaiseksi ja korvattiin pian ŠKASilla. Panssariajoneuvoissa käytettiin malleja DT () ja DTM (modernisoitu). Vuonna 1946 otettiin käyttöön vyösyöttöinen, raskaammalla piipulla varustettu RP-46 (Ротный пулемет – komppanian konekivääri). Tätä valmistettiin myös Kiinassa ja Pohjois-Koreassa.

Käyttö Suomessa 

Suomalaiset saivat asetta talvi- ja jatkosodan aikana sotasaaliiksi niin suuria määriä (noin 9 000 kpl), että se syrjäytti rintamakäytössä Lahti-Saloranta M/26 -pikakiväärin toimintavarmuutensa ansiosta. Ase säilyi puolustusvoimien käytössä 1990-luvulle asti. Degtjarjova Pehotnyi -pikakiväärejä on esillä muun muassa Sotamuseossa, jossa on nähtävillä myös presidentti Mauno Koiviston jatkosodassa käyttämä pikakivääri. Ase oli ollut pitkään Törnin–Männistön asekätkössä piilossa, josta se vuonna 1992 löydettiin Arvo Männistön ilmoituksen kautta.

Emma-nimitys
Suomessa asetta nimitettiin Emmaksi 1930-luvun ”Emma”-iskelmän ja äänilevyä muistuttavan rumpulippaan (jonka kansi pyörii ammuttaessa) synnyttämän mielleyhtymän vuoksi.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Jaeger Platoon: Lahti-Saloranta, DP and DT
 Pikakivääri Dektjarev DP27 (Pohjois-Kymenlaakson Asehistoriallinen Yhdistys ry)
 Ручной пулемёт Дегтярёва 

Pikakiväärit
Suomen puolustusvoimien kalusto
Talvisodan aseet
Jatkosodan aseet
Lapin sodan aseet
Seulonnan keskeiset artikkelit