joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ståhlberg (täsmennyssivu)

Ståhlberg, Stålberg on ruotsinkielinen sukunimi, joka esiintyy sekä Suomessa että Ruotsissa. Suomessa nimeä kantaa nykyään 596 henkilöä. Lisäksi nimeä on suomennettu useisiin muotoihin, joista tunnetuin lienee Teräsvuori. Tunnettuja nimen kantajia ovat:

 Alexander Ståhlberg (s. 2002), suomalainen maastohiihtäjä
 Armas Ståhlberg (1892–1918), jääkärimajuri, Karl Emil Ståhlbergin poika
 August Teräksinen, ent. Ståhlberg (1863–1938), piiriagronomi, maanviljelysneuvos, Karl Henrik Ståhlbergin poika
 Benjamin Ståhlberg (1859–1915), luonnontieteilijä, Karl Henrik Ståhlbergin poika
 Einari Ståhlberg (1885–1977), insinööri, yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
 Ester Ståhlberg (1870–1950), K. J. Ståhlbergin vaimo
 Gideon Ståhlberg (1908–1967), ruotsalainen shakin suurmestari
 Hedvig Ståhlberg (1869–1917), opettaja, K. J. Ståhlbergin ensimmäinen puoliso
 Israel Ståhlberg (1747–1816), suomalainen rovasti ja uskonnollinen kirjailija
 K. J. Ståhlberg (1865–1952), Suomen tasavallan ensimmäinen presidentti
 Kaarlo Ståhlberg (1894–1977), kemisti, professori, K. J. Ståhlbergin poika
 Kaarlo L. Ståhlberg (s. 1933), juristi, Kaarlo Ståhlbergin poika
 Karl Emil Ståhlberg (1862–1919), valokuvaaja, K. J. Ståhlbergin serkku
 Karl Henrik Ståhlberg (1799–1878), rovasti, kansanvalistaja, Lauantaiseuran ja SKS:n perustajajäsen
 Kirsi Ståhlberg (s. 1980), näyttelijä ja laulaja
 Krister Ståhlberg (s. 1947), yhteiskuntatieteilijä, professori
 Marita Ståhlberg (1926–2015), balettitanssija, koreografi ja balettikoulunjohtaja
 Pauli Ståhlberg (s. 1959), kuluttajariitalautakunnan puheenjohtaja, Kaarlo L. Ståhlbergin poika
 Pauliina Ståhlberg, Suomen Lontoon instituutin johtaja
 Pirjo Ståhlberg (s. 1947), keskimatkojen juoksija
 Reijo Ståhlberg (s. 1952), kuulantyöntäjä
 Sabira Ståhlberg (s. 1969), kirjailija ja tutkija
 Sebastian Stålberg (s. 1990), ruotsalainen jääkiekkoilija
 Silmu Ståhlberg (s. 2006), näyttelijä
 Viktor Stålberg (s. 1986), ruotsalainen jääkiekkoilija
 Wilhelmina Stålberg (1803–1872), ruotsalainen kirjailija ja kääntäjä

Entinen nimi Ståhlberg
 Irmeli Vuorela, o.s. Ståhlberg (1938–2012), geologi, K. J. Ståhlbergin pojantytär
 Kaarlo Teräsvuori, vuoteen 1906 Ståhlberg (1884–1977), kasvi- ja maataloustieteilijä, professori, K. H. Ståhbergin pojanpoika
 Olla Teräsvuori, vuoteen 1906 Ståhlberg (1888–1963), kansansivistäjä, kustantaja, Kaarlo Teräsvuoren veli

Lähteet 

Sukunimet
Lynch

Lynch on sukunimi. Nimen tunnettuja kantajia ovat:

 Benny Lynch (1913–1946), skotlantilainen nyrkkeilijä
 Claire Lynch (s. 1954), yhdysvaltalainen bluegrasslaulaja
 David Lynch (s. 1946), yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja
 Doug Lynch (s. 1983), kanadalainen jääkiekkoilija
 Drew Lynch (s. 1991), yhdysvaltalainen stand up -koomikko
 Edmund C. Lynch (1885–1938), yhdysvaltalainen liikemies, toinen rahoitusalan yritys Merrill Lynchin perustajista
 Eliza Lynch (1835–1886), irlantilaissyntyinen Paraguayn diktaattori Francisco Solano Lópezin rakastajatar
 Elizabeth McColgan-Nuttall, o.s. Lynch (s. 1964), skotlantilainen kestävyysjuoksija
 Enrique Lynch Arribálzaga (1856–1935), argentiinalainen eläin- ja lintutieteilijä
 Evanna Lynch (s. 1991), irlantilainen näyttelijä
 George Lynch (s. 1954), yhdysvaltalainen heavy metal -kitaristi
 Jack Lynch (1917–1999), irlantilainen poliitikko
 Jane Lynch (s. 1960), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Jessica Lynch (s. 1983), yhdysvaltalainen Irakin sodassa 2003 sotavangiksi joutunut sotilas 
 John Lynch (s. 1952), yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko
 John Carroll Lynch (s. 1963), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Kelly Lynch (s. 1959), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Kenny Lynch (1938–2019), brittiläinen laulaja, lauluntekijä, viihdyttäjä ja näyttelijä
 Kerry Lynch (s. 1957), yhdysvaltalainen yhdistetyn hiihtäjä
 Lashana Lynch (s. 1987), brittiläinen näyttelijä
 Laura Lynch (s. 1956), yhdysvaltalainen countrymuusikko
 Liam Lynch (1893–1923), irlantilainen sotilas, IRA:n komentaja
 Liam Lynch (s. 1970), yhdysvaltalainen muusikko
 Loretta Lynch (s. 1959), Yhdysvaltain oikeusministeri
 Marshawn Lynch (s. 1986), yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
 Patricio Lynch (1825–1886), chileläinen amiraali
 Patrick J. Lynch (s. 1953), yhdysvaltalainen kirjailija, taiteilija, valokuvaaja ja tiedekirjojen kuvittaja
 Richard Lynch (1940–2012), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Ross Lynch (s. 1995), yhdysvaltalainen laulaja, tanssija ja näyttelijä
 Scott Lynch (s. 1978), yhdysvaltalainen kirjailija
 Shane Lynch (s. 1976), irlantilainen popmuusikko
 Stan Lynch (s. 1955), yhdysvaltalainen rumpali, lyyrikko ja musiikkituottaja
 Valeria Lynch (s. 1952), argentiinalainen laulaja.

Nimen muita merkityksiä 
 Lynch. on japanilainen metalliyhtye
 Almirante Lynch, Chilen laivaston aluksia
 Lynchin oireyhtymä, perinnöllinen ei-polypoottinen paksusuolisyöpä (HNPCC) 
 Merrill Lynch, yhdysvaltalainen rahoitusalan yritys
Itä-Yhdysvaltain Grand Prix 1982

Itä-Yhdysvaltain Grand Prix 1982 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 6. kesäkuuta 1982 Detroitin katuradalla Yhdysvalloissa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut John Watson, jolle voitto oli kauden toinen.

Kilpailu keskeytettiin kuuden kierroksen jälkeen kolarien takia. Uusintalähdössä ajettiin 56 kierrosta ja lopputuloksissa lähdöt laskettiin yhteen.

Tulokset

Lähteet 

Itä-Yhdysvaltain Grand Prix
Jeesuksen Kristuksen myöhempien aikojen kirkko

Jeesuksen Kristuksen myöhempien aikojen kirkko () on pieni myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuuluva yhteisö Britteinsaarilla. Kirkko on virallisesti järjestetty 27. toukokuuta 2007 Derbyshiressä Englannissa. Kirkon jäsenet ovat entisiä Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon jäseniä. Kirkon johtajana toimii Matthew Philip Gill, joka väittää olevansa Kristuksen kirkon ensimmäinen laillinen johtaja profeetta Joseph Smithin kuoleman jälkeen 27. kesäkuuta 1844. Kirkon jäsenistö on hyväksynyt Gillin kirkon presidentiksi, profeetaksi, näkijäksi ja ilmestyksensaajaksi. 

Jeesuksen Kristuksen myöhempien aikojen kirkko hyväksyy pyhiksi kirjoituksi Raamatusta Joseph Smithin laatiman Innoitetun raamatunkäännöksen, Mormonin kirjan, Oppi ja liitot -teoksen sen vuoden 1844 versiona sekä Kallisarvoisen helmen. Tämän lisäksi kirkko hyväksyy pyhäksi kirjoitukseksi Jeraneckin kirjan. Kyseessä on 110-sivuinen teos, jonka Gill kertoi kääntäneensä löytämistään muinaisista aikakirjoista. Jeraneckin kirja kertoo olevansa Britteinsaaria muinoin asuttaneiden kristittyjen asukkaiden laatima aikakirja. Sekä kirjan sisällössä että synnyssä on paljon yhtäläisyyksiä Mormonin kirjan kanssa. Sen mukaan esimerkiksi Stonehenge on alun perin ollut kristillinen Valon temppeli. Kirja on julkaistu vuonna 2007.

Myös Gillin muistiinmerkittyjä ilmestyksiä pidetään pyhinä, ja ne on julkaistu teoksessa nimeltä Book of Prophecy and Revelation ("Profetian ja ilmestyksen kirja"). 26. helmikuuta 2007 kirkko päätti liittää seuraavat pseudepigrafikirjat Raamatun kaanoniin:

Pietarin evankeliumi 
Marian evankeliumi 
Tuomaan evankeliumi 
Filippuksen evankeliumi 
Totuuden evankeliumi
Apostoli Paavalin rukous 
Jeesuksen Kristuksen viisaus 
Pietarin ja kahdentoista apostolin teot
Pietarin kirje Filippukselle

Kyseiset kirjoitukset kuuluvat Nag Hammadista löytyneisiin gnostilaisiin kirjoituksiin. Liike viittaa päätöksessään mitä luultavimmin teokseen Apostoli Paavalin rukous, vaikka se viittaakin tähän sanoilla Gospel of the Apostle Paul (Apostoli Paavalin evankeliumi). Tämän nimistä teosta ei kuitenkaan ole kirjoitettu.

Kirkko torjuu jyrkästi moniavioisuuden ja väittää, ettei Joseph Smith koskaan opettanut tai harjoittanut sitä.

Aiheesta muualla 
 Kirkon virallinen kotisivu 
 Kirkon virallinen blogisivu 
 Matthew Philip Gillin todistus
 Jeraneckin kirja

Mormonismi

en:Latter Day Church of Jesus Christ
Oboda I

Oboda I oli nabatealaisten kuningas noin vuodet 96–86 eaa. Hän seurasi hallitsijana isäänsä Aretas II:sta.

Seleukidien valtakunnan hajotessa Oboda pystyi valtaamaan nabatealaisille lisää alueita nykyisen Syyrian puolelta. Oboda I:sen joukot kukistivat myös Aleksanteri Jannaioksen johtamat makkabealaiset lähellä Gadaraa.

Oboda I sai surmansa taistelussa Antiokhos XII Dionysoksen seleukidijoukkoja vastaan. Antiokhos hyökkäsi nabatealaisten maille vuonna 86 eaa. Taisteluissa kuolivat sekä Oboda että Antiokhos ja seleukidit kärsivät suuren tappion. Oboda haudattiin Avdatiin, joka sai myös nimensä hallitsijan arabialaisesta nimestä.

Lähteet 

Ennen ajanlaskumme alkua syntyneet
Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. kuolleet
Nabatealaisten kuninkaat
Camille Le Tellier de Louvois

Camille Le Tellier de Louvois (11. huhtikuuta 1675 Pariisi – 5. marraskuuta 1706 Pariisi) oli ranskalainen kirkonmies. Hän oli useiden eri akatemioiden jäsen ja myös Ranskan akatemian jäsen kuningas Ludvig XV hallitusaikana.

Tausta
Camille Le Tellier de Louvois kuului merkittävään Ranskan kuninkaita palvelleeseen virkamiesaateliseen sukuun. Hänen isänsä oli François Michel Louvois, jonka neljäs poika kaikkiaan kuudesta lapsesta hän oli. Isoisä puolestaan oli Michel Le Tellier, mutta myös suuren perheen muut jäsenet ja heidän aviomiehensä olivat lähes kaikki kuningasta palvelleita virkamiehiä.

Le Tellier de Louvois väitteli Sorbonnen yliopistossa tohtoriksi 25-vuotiaana. Tämän jälkeen hän palveli intendenttinä kuninkaallisessa Cabinet des médaillessa, jonka tehtävänä oli säilyttää käsikirjoituksia, koruja ja rahoja. Täältä hän siirtyi konservaattorin virkaan Kuninkaalliseen kirjastoon.

Hän toimi myös Reimsin arkkipiispa-herttuan sijaispappina. Hän oli vuodesta 1699 lähtien Académie royale des sciences'n ja vuodesta 1705 Académie royale des inscriptions et médailles'n jäsen. Vuonna 1706 hänet valittiin Ranskan Akatemian jäseneksi.

Lähteet
Abbé J. Gillet; Camille Le Tellier de Louvois, Librairie Hachette, Paris, 1884.

Aiheesta muualla
Ranskan akatemian elämäkertatiedot
 Bernard Le Bouyer de Fontenelle: Éloge de M. l'abbé de Louvois (1718) 

Ranskan akatemian jäsenet
Ranskan tiedeakatemian jäsenet
Konservaattorit
Ranskalaiset papit
Vuonna 1675 syntyneet
Vuonna 1706 kuolleet
Júlíus Kemp

Júlíus Kemp (s. 2. joulukuuta 1967 Reykjavík) on islantilainen elokuvaohjaaja- ja tuottaja. Hän on myös käsikirjoittanut elokuvia ja esiintynyt sivurooleissa. Kemp opiskeli elokuvantekoa Isossa-Britanniassa West Surrey College of Art & Design -opistossa, josta valmistui vuonna 1991. Hänen esikoiselokuvansa Wallpaper: An Erotic Love Story valmistui vuonna 1992, jonka Júlíus oli käsikirjoittanut, ohjannut ja tuottanut. Hän myös esiintyi elokuvassa sivuroolissa.

Aiheesta muualla 
 

Islantilaiset elokuvatuottajat
Islantilaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen helluntaikirkko

Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen helluntaikirkko (engl. Pentecostal Church of Jesus Christ of Latter Day Saints) on eräs myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuuluva yhteisö. Yhteisö on syntynyt vuosina 1994-1995 Yhdysvalloissa toimineen Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon yhteydessä toimineen opintopiirin ympärille. Piirin johtajana toimi Michael Bethel, jonka ympärille uusi kirkko syntyi. Nykyään kirkossa on kolmisenkymmentä jäsentä. Kirkon päämaja toimii Kennerissä, Louisianassa.

Kirkko tunnustaa Raamatun ja Mormonin kirjan pyhiksi kirjoituksiksi, mutta se hylkää Opin ja liitot sekä Kallisarvoisen helmen. Se hylkää myös monia mormonismin keskeisiä opetuksia, kuten ajatuksen ihmisen kehittymisestä jumalaksi, endaumenttiseremonian merkityksen ja palautetun pappeuden. Kirkko odottaa Jeesuksen Kristuksen pikaista toista tulemista eli paruusiaa. Pyhän Hengen toiminta ja erilaiset armolahjat ovat keskeisiä kirkossa. Kirkko mieltää myös olevansa se ydin, jonka ympärille myöhempien aikojen pyhien liike kokoontuu juuri ennen Jeesuksen tulemista.

Mormonismi
Agronomiliitto

Agronomiliitto ry on elintarvike-, kotitalous-, maatalous-, ravitsemus- ja ympäristötieteiden sekä näiden perusaloja soveltavien tieteenalojen yliopistotutkinnon suorittavien tai suorittaneiden tai ylemmän ammattikorkeakoulun suorittaneiden etu- ja palvelujärjestö. Liitossa on lähes 6000 jäsentä ja siihen kuuluu 24 jäsenyhdistystä. Agronomiliiton toimistossa työskentelee kymmenen henkilöä ja sen hallituksen puheenjohtaja on Jyrki Isotalo ja valtuuston puheenjohtaja Simo Tiainen.

Agronomiliitto kuuluu keskusjärjestö Akavaan. Edunvalvontaa tehdään akavalaisessa kentässä Ylemmät Toimihenkilöt YTN ry:n ja Julkisalan koulutettujen neuvottelujärjestö JUKOn kautta. Agronomiliitto tekee myös aktiivista yhteistyötä Luonnon-, ympäristö- ja metsätieteilijöiden liitto Loimun kanssa.

Agronomiliitto on Akavan toiseksi vanhin järjestö. Se on perustettu vuonna 1897 Tampereella Maanviljelysvirkamiesten Yhdistyksen nimellä. Sen tarkoituksena oli lähentää virkaveljiä, kohottaa ammatillista osaamista sekä toimia yhteisten harrastusten hyväksi. Agronomiliitolla on jäsenlehti, Alimenta, joka ilmestyy neljä kertaa vuodessa. Lehden nimi oli vuodesta 1907 vuoteen 1996 Maatalous, mutta liiton jäsenkunnan laajennuttua muutettiin myös lehden nimi.

Liiton toimitilat ovat Helsingin Kasarmitorin laidalla sijaitsevan Agronomitalon ylimmässä kerroksessa. Varat Agronomitalon hankkimiseen saatiin lahjoituksena kauppaneuvos Eino Heinoselta toisen maailmansodan jälkeen.

Vuoden vaikuttaja 
Agronomiliitto on myöntänyt 1988 alkaen vuoden vaikuttaja -palkinnon:

1988, Leila Helaakoski, maatalousneuvonta
1989, Kirsti Parkkinen, ravitsemusterapeutit
1990, Jukka Rajala, luomutuotanto
1991, Esa Härmälä, maatalouspolitiikka
1992, U. B. Lindström, kehitysyhteistyö
1993, Tuomas Perheentupa, talouspolitiikka
1994, Liisa Niilola, täydennyskoulutustapahtuma Agro-Food
1995, Heikki Haavisto, maa- ja elintarviketalouden puolestapuhuja
1996, Jaakko Rahko, perunayrittäjä
1997, Jaana Kiljunen, eettinen kotieläintuotanto
1998, Ulla Ritola-Pesonen, maaseutumatkailu
1999, Paula Viertola-Jern, kuluttaja-asiat
2000, Mikael Fogelholm, ravitsemustutkimus
2001 Karita Alén, yrittäjä
2002 Pirkko Raunemaa, elintarvikeasiantuntija
2003, Marcus Borgström, osuustoiminta

2004, Riitta Stirkkinen, ravitsemusterapeutti
2005, Kalevi Hemilä, Etera
2006, Kari Tiilikkala, MTT
2007, Jukka Kola, Helsingin yliopisto
2008, Teija Andersen, Fazer Amica
2009, Pekka Pesonen, Copa-Cogeca
2010, Simo Moisio, Arktiset Aromit ry
2011, Raija ja Gustav Rehnberg, Gårdskulla Gård, yrittäjät
2012, Kaisa Karttunen, kansainvälinen ruokaturva-asiantuntija
2013, Ursula Schwab, ravitsemusvaikuttaja, Itä-Suomen yliopisto
2014, Anna Härö-Köresaar, yrittäjä, Annan Villiliha Oy
2015, Hannu Salovaara, viljateknologian professori, Helsingin yliopisto
2016, Päivi Nerg, Sisäministeriön kansliapäällikkö
2017, Seija Kurunmäki, ELO-säätiön johtaja
2018, Sari Peltonen, johtava asiantuntija, Pro Agria

Katso myös
 Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellinen tiedekunta
 Maatalous-metsätieteelliset yliopistotutkinnot

Lähteet

Aiheesta muualla 
Agronomiliiton kotisivut
Muinaispreussilaiset

Muinaispreussilaiset eli preussit olivat Itämeren kaakkoisrannikolla Veikselin ja Niemenin välillä eläneitä balttilaista muinaispreussin kieltä puhuneita heimoja. He eivät koskaan muodostaneet yhtenäistä kokonaisuutta, vaan olivat jakaantuneet moniin eri yhteisöihin. He asuttivat rautakaudella entisen Itä-Preussin etelä- ja keskiosia. Preussit ovat jättäneet jälkeensä suuren määrän arkeologisia löytöjä.

Puolalaiset aloittivat preussien väkivaltaisen käännyttämisen kristinuskoon vuonna 996. On epäselvää, mitä puolalaisten sotaretkien jälkeen tapahtui, mutta muutamat preussilaisheimot taistelivat puolalaisten puolella Barbarossaa vastaan. Vuonna 1166 puolalaiset tekivät taas sotaretkiä, mutta kärsivät murskaavan tappion. Puolalaisruhtinaat jatkoivat hyökkäyksiään epäonnistuen aina 1200-luvulle asti, jolloin Saksalainen ritarikunta valloitti preussien alueet ja pakkokäännytti heidät kristinuskoon. Preussit sulautuivat vähitellen kielellisesti saksalaisiin, ja muinaispreussin kieli katosi 1600- tai 1700-luvuilla. Kielelle oli kuitenkin jo ehditty kääntää muun muassa Katekismus, joten siitä jäi kirjallisiakin näytteitä, toisin kuin monista muista hävinneistä balttilaisista kielistä.

Muinaiset kansat
Baltit
Katajanokan kanava

Katajanokan kanava sijaitsee Helsingin keskustassa ja erottaa Katajanokan kantakaupungista. Katajanokka oli alun perin niemi, mutta 1830- ja 1840-lukujen vaihteessa Katajanokan kannaksen poikki kaivettiin kanava Eteläsatamasta Pohjoissatamaan. Rakennustyössä käytettiin Suomenlinnan siviilivankeja, jotka tuotiin joka päivä proomuilla työmaalle. Kanavan yli rakennettiin puinen silta. Kanavaa uudistettiin vuosien 1862–1866 välillä ja silta korvattiin rautasillalla. Uudempi ajoneuvoliikenteelle tarkoitettu silta rakennettiin 1990-luvun alussa. 

Katajanokan kanavan pituus on 150 metriä. Sen ylittää nykyisin neljä siltaa. Kanavassa on 0,0 metrin kulkusyvyyttä osoittava merkki, ja sen läpi voi liikennöidä vain soutuveneillä ja kanooteilla.

Lähteet 
 Suomen kanavat: Helsingin kanavat

Aiheesta muualla 

Kaartinkaupunki
Katajanokka
Suomen kanavat
Helsingin rakennukset ja rakennelmat
Papinsaaren hautausmaa

Papinsaari on hautausmaa-alue Kuhmoisissa Keski-Suomen maakunnassa. Se sijaitsee lähellä Kuhmoisen kirkonkylää Päijänteellä. Hautausmaansa, komean luontonsa ja historiallisen taustansa vuoksi Papinsaari lasketaan yhdeksi Kuhmoisten nähtävyyksistä. Papinsaaressa on jonkin verran asutusta, ja sen alueella on myös yksi Kuhmoisten venelaitureista.

Papinsaaressa on ollut kristinuskoa edeltänyt kalmisto ja uhripaikka. Sieltä on löydetty viikinkiajan alkuun 800-luvulle ajoittuvia esineitä, mm. pronssikoruja  kätkölöydöstä, muiden muassa sittemmin Kalevala-korun malliksi päätynyt Kuhmoisten kukot. Löydön eri tahoilta peräisin olevan materiaalin joukossa on useita eri kristillisiä symboleita käsittäviä esineitä, todennäköisesti gotlantilaisia. On arveltu, että jos esineet osoittavat Suomen varhaista kristillistä vaikutusta, niin silloin Gotlanti olisi näiden ensimmäisten vaikutusten, mahdollisesti jopa lähetystyön, lähtöalue. Toisaalta tässä nimenomaisessa kätkössä kristilliseksi tulkittava linturiipus (kyyhkyset) on kytketty yhteen pakanallisen Ukonvasaran/Torinvasaran sekä kampariipuksen kanssa.

Saaren entinen nimi lienee ollut Tapialansaari, kuten sitä on vielä vuoden 1532 tienoilla kutsuttu. Papinsaareksi nimi on muuttunut keskiajalla saaren päädyttyä kirkon haltuun. Kuhmoisten historia -kirjassa kerrotaan Papinsaaressa perimätiedon mukaan olleen vielä 1700-luvun puolenvälin tienoilla uhripuita, jotka kappalainen Simon Labbart oli hakkauttanut pois. Tämän jälkeen pakanallinen uhripaikka oli vaihtunut Papinsaaresta Vohluissaareen Vastiaislahden pohjukkaan.

Papinsaaren siunauskappeli on rakennettu 1966, ja se on Olli Kuusen suunnittelema. Siunauskappeli on vihitty myös kirkoksi. Papinsaaren siunauskappelin lasimaalausikkunan on toteuttanut Jaakko Somersalo.

Lähteet 

Suomen hautausmaat
Suomen muinaisjäännökset
Pirkanmaan nähtävyydet
Keski-Suomen historia
Suomalaisen muinaisuskon pyhät paikat
Kuhmoisten rakennukset ja rakennelmat
Pringle of Scotland

Pringle Of Scotland on brittiläinen korkealaatuisten kalliimman hintaluokan vaatteiden valmistaja.

Historiaa 
Robert Pringle, George Waldies ja Peter Wilson perustivat yhtiön Skotlannissa vuonna 1815, uusi yhtiö nimettiin perustajiensa mukaan Waldie, Pringle & Wilsoniksi.

Aiheesta muualla 
Pringle Of Scotland

Brittiläiset yritykset
Vaatemerkit
Vaatetyngät
Hiihtomuseo

Hiihtomuseo on hiihto- ja talviurheiluaiheinen erikoismuseo Lahden urheilukeskuksessa, Salpausselän hyppyrimäkien juurella. Hiihtomuseosta tuli osa Lahden museoita vuonna 1974.

Hiihtomuseotoiminta Lahdessa käynnistyi vuonna 1959, kun Lahden Hiihtoseuran veteraaniosasto avasi näyttelyn Hiihtoseuran vanhassa saunassa. Arkkitehti Esko Hämäläisen suunnittelema museorakennus avattiin marraskuussa 1989. Vuonna 2000 valmistui rakennuksen nykyinen uudistettu vinoseinäinen julkisivu, jonka suunnitteli arkkitehti Pekka Salminen.

Näyttelyt ja toimintaosasto 
Perunäyttely Hiihdon henkeä katsoo suomalaista hiihtomenneisyyttä monin silmin: teemaa tarkastellaan niin arkihiihtäjän, hiihtoharrastajan kuin ammattilaisurheilijan näkökulmasta. Näyttelyssä huomioidaan keväthanget löytäneet kuntoilijat ja kouluhiihdosta traumatisoituneet sivakoijat. 

Pohjakerroksessa on Sisulla sankariksi -näyttely, mikä esittelee suomalaisen kilpahiihdon kultakautta 1950- ja 1960-luvulta 1970-luvulle. Näyttely kertoo kilpahiihtäjien valmennuksesta, kilpailuihin valmistautumisesta sekä median, yleisön ja urheilijan suhteesta. Esille nousevat hiihdon huippunimet Siiri Rantasesta Helena Takaloon ja Veikko Hakulisesta Eero Mäntyrantaan. 

Hiihtomuseossa on myös toimintaosasto, jossa voi kokeilla legendaarista mäkihyppysimulaattoria ja ampumahiihdon kivääriammuntaa ecoaims-aseella.

Kokoelmat 
Hiihtomuseo kerää, tallentaa, esittelee ja tutkii talviurheiluun liittyvää perinnettä. Hiihtomuseon kokoelmissa on hiihdon, mäkihypyn, yhdistetyn ja ampumahiihdon sekä alppilajien historian ja nykypäivän aineistoa. Kokoelmaan kerätään myös harrastushiihtoon ja lumileikkeihin, talvilajien urheiluvälineiden valmistukseen sekä talvilajien urheiluseuratoimintaan liittyvää perinnettä. Tallennus kattaa historiallisen ajan, mutta painopiste on 1900-luvun historiassa.

Kokoelmissa on 22 000 esinettä, 16 500 valokuvaa ja yli 7000 postimerkkiä ja leimakuorta. Kokoelmaan sisältyy käsiarkisto, johon on kerätty muun muassa talviurheiluaiheisia postikortteja ja alaan liittyvää arkistomateriaalia. Museolla on myös laaja alan kirjallisuuteen keskittynyt käsikirjasto.

Hiihtomuseon kokoelmia voi selata Finnassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Hiihtomuseo

Suomen hiihto
Hiihto
Mäkihyppy
Alppihiihto
Yhdistetty
Ampumahiihto
Museot
Lathenin maglev-turma

Lathenin maglev-turma tapahtui 22. syyskuuta 2006 Transrapidin testiradalla lähellä Lathenin kaupunkia Saksan Alankomaiden vastaisen rajan tuntumassa. Turmassa kuoli 23 henkilöä, ja se oli ensimmäinen maglev-junalle sattunut vakava onnettomuus.

Turma tapahtui, kun noin 200 kilometriä tunnissa kulkenut juna törmäsi kello puoli kymmenen aikaan aamulla radalla olleeseen huoltovaunuun. Maglev suistui osittain radalta, ja sen osia levisi noin 400 metrin pituiselle matkalle. Junan kyydissä oli Transrapidin, RWE-sähköyhtiön sekä erään sairaanhoitoyrityksen työntekijöitä. Heistä 23 kuoli ja kymmenen loukkaantui vakavasti. Huoltovaunussa olleet kaksi henkilöä selviytyivät hengissä.

Katso myös
 Escheden junaturma

Lähteet

Junaonnettomuudet Saksassa
Vuoden 2006 junaonnettomuudet
Ala-Saksin historia
Kaksinveto

Kaksinveto tai moniveto  tarkoittaa veturien kytkemistä peräkkäin raskaan junan eteen.

Alkuperä
Kaksinvetoa käytettiin alun perin silloin, kun yhden veturin teho ei riittänyt raskaan junan vetoon eikä riittänyt, että liikkeelle lähdössä avusti erillinen työntöveturi.

Höyryveturiaikana sitä käytettiin linja-ajossa vain poikkeustilanteessa; vaihtotyössä se oli yleisempää; mm. Vr5- eli Kalkkuna-vetureita käytettiin kaksinvedossa silloin, kun ne toimivat laskumäkivetureina.  

Joskus toinen veturi kytkettiin junan taakse työntäjäksi, ja vielä harvemmin nähtiin kolmas veturi junan keskellä. Menettely vaati taitoa, koska jokaista veturia piti ohjata tarkkaan samalla tavalla.

Höyrykaksinvetoa
Höyryveturien monivetoa on Suomessa nähty vuoden 1975 jälkeen vain muutamia kertoja eri tapahtumien yhteydessä: Jokioisten museorautatie on käyttänyt sitä muun muassa Humppilan rataosuuden vihkiäisissä vuonna 1994 ja sittemmin vuosina 1999–2001 liikennekauden päätösajossa, jossa veturit oli sijoitettu junan päihin. Käytännöstä luovuttiin vuodesta 2002 alkaen, koska todettiin, että kahta pienempää junaa oli helpompi hallita kuin yhtä maksimikokoista.

Nykyaikaa

Nyttemmin, kun kaikkien leveäraiteisten moottoriveturien ohjauksessa käytetään puolijohde- tai mikropiiritekniikkaa entisen mekaanisen toiminnan sijasta, ja vaihteistokin on täysin automaattinen, on siirrytty ns. yhden ohjauspöydän ajoon eli moniajoon, jossa saman junan edessä olevia diesel- tai sähkövetureita ohjataan etummaisen veturin hallintalaitteista käsin ja toinen tai useat apuveturit on kytketty välikaapelein samaan ohjaukseen – mikä ei höyryvetureissa ole mahdollista. 

Tätä kirjoitettaessa kaikissa Suomessa vakituisessa linja-ajossa käytetyissä diesel- ja sähkövetureissa on moniajolaitteet.

Muun muassa Dr13–veturien poistuessa pikajunakäytöstä niitä korvattiin kolminajossa olevilla Dv12-vetureilla, koska aikataulussa pysyminen olisi muuten ollut vaikeaa.

Joillakin rataosuuksilla, joille osuu pitkiä ja raskaita nousuja, kuten Pollarin mäki Vilppulassa, moniajo on ainoa keino nousta tällaisista paikoista.

Yhdysvalloissa ja Kanadassa moniajo on tavallinen: siellä tavallisin tapa on kolmen veturin “nippu“, amerikkalaisessa kielenkäytössä “lash-up“. Kaksi johtoveturin takana olevaa apuveturia voivat olla hiukan sitä pienempiäkin, erityisesti silloin, kun johtoveturina on uudentyyppinen, entisiä huomattavasti tehokkaampi veturi. 

Erikoistarkoituksiin, kuten täysin kauko-ohjatuilla radoilla ajetuissa yli 200 vaunun malmijunissa, käytetään useampaa kahden ison dieselsähköveturin paria, joita kaikkia ajetaan etummaisen veturin ohjaimista käsin; tavallista on, että yksi veturipareista sijoitetaan junarungon keskelle, ja muut ovat päissä.

Muualla maailmassa
Moniajo on yleinen kaikkialla maailmassa, koska se mahdollistaa tehokkaamman liikenteen suurempien junapainojen johdosta.

Lähteet
 Resiina-lehdet 

Rautatietekniikka
Wolfgang Reitherman

Wolfgang ”Woolie” Reitherman (26. kesäkuuta 1909 – 22. toukokuuta 1985) oli yhdysvaltalainen animaationtekijä, ohjaaja ja tuottaja. Hän syntyi Münchenissä, Saksassa, mutta muutti jo lapsena perheineen Yhdysvaltoihin, jossa hän loi uransa.

Reitherman työskenteli Disneyllä vuodesta 1933 aina eläkkeelle jäämiseensä vuonna 1981 saakka. Hän kuului yhtiön ”yhdeksän vanhan miehen” joukkoon. Hän oli mukana työstämässä Disneyn tunnetuimpiin kuuluvia elokuvia, kuten Liisaa Ihmemaassa (1951), 101 dalmatialaista (1961), Viidakkokirjaa (1967), Aristokatteja (1970), Robin Hoodia (1973), Pelastuspartio Bernard ja Biancaa (1977) ja Topia ja Tessua (1981). 

Reitherman kuoli 75-vuotiaana auto-onnettomuudessa Kalifornian Burbankissa 22. toukokuuta 1985. Hänet nimitettiin vuonna 1989 postuumisti Disney-legendaksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Yhdysvaltalaiset animaattorit
Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Yhdysvaltalaiset elokuvatuottajat
Liikenneonnettomuudessa kuolleet
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1985 kuolleet
Palmaria

Palmaria on saari Ligurianmerellä Italian rannikolla Portoveneren kylän lähellä. Saaren pinta-ala on 1,6 km².

Kulttuurikohde 
Palmaria muodostaa yhdessä Tinon ja Tinetton saarten sekä Portoveneren kylän ja Cinque Terren rannikkoalueen kanssa Unescon maailmanperintökohteen.

Historiaa 
Saarella on muun muassa vanha armeijan linnoitus, joka on ollut toiminnassa toisen maailmansodan aikana. Sen läheisyydessä kuvattiin elokuva Navaronen tykit. Saarelta on aikoinaan tuotu mantereelle marmoria. Palmaria on aikoinaan muodostanut luonnonlinnakkeen, joka suojasi Portoveneren satamaa. Saaren länsisivulla on luola, josta tutkija Giovanni Capellini vuonna 1869 löysi kivikautisen asuinpaikan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Italian saaret
Liguria
Minnesota (joki)

Minnesotajoki on Mississippijoen sivujoki, joka sijaitsee Minnesotan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se on noin 540 kilometriä pitkä. Sen valuma-alue on noin 44 000 km2, josta 38 205 km² Minnesotan osavaltiossa ja noin 5 180 km² Etelä-Dakotassa ja Iowassa.

Minnesotajoki liittyy Mississippiin Minneapolisin ja St. Paulin muodostaman kaksoiskaupungin eteläpuolella, lähellä Fort Snellingiä.

Nimi Minnesota tulee dakota-intiaanien kielen sanoista mini, joka tarkoittaa vettä, ja sota, joka tarkoittaa usvaa.

Minnesotajoen jokilaakso on leveimmillään kahdeksan kilometriä leveä ja syvimmillään 80 metriä syvä. Jokilaakso syntyi noin 10 000 vuotta sitten, kun huomattavasti nykyistä Minnesotajokea suurempi jääkautinen joki Warren vei Laurentian mannerjäätikön sulamisvesiä veistäen syvän laakson maisemaan.

Sivujoet

Lähteet

Aiheesta muualla 

Minnesotan maantiede
Yhdysvaltain joet
Mississippin vesistö
NHL:n täydennysvaraus

NHL:n täydennysvaraus (NHL Supplemental Draft) oli National Hockey Leaguen vuotuinen varaustilaisuus, joka järjestettiin NHL Entry Draftin jälkeen vuosina 1986–1994.

Täydennysvarauksessa varattiin aikoinaan varaamattomia pelaajia, jotka jatkoivat uraansa Pohjois-Amerikan juniori- ja yliopistosarjoissa. Suurin osa täydennysvarauksessa varatuista pelaajista ei kuitenkaan koskaan pelannut NHL:ssä. Vain harvat ja valitut pääsivät kokeilemaan taitojaan NHL-jäillä. John Cullen, Bob Kudelski, Dave Snuggerud, Shawn Chambers, Jamie Baker, Todd Krygier, Gary Shuchuk, Chris Tancill, Cory Cross, Steve Rucchin, Steve Guolla ja Steve Martins ovat ainoat täydennysvarauksessa varatut pelaajat, jotka ovat pelanneet yli 100 ottelua NHL:ssä. Vuosittain täydennysvarauksessa varattiin 8-28 pelaajaa.

NHL otti täydennysvaraustilaisuuden käyttöön Adam Oatesin takia. Oates pelasi Yhdysvalloissa yliopistojääkiekkoa Rensselaer Polytechnic Instituten joukkueessa. Joukkue voitti NCAA-sarjan mestaruuden 1985, minkä jälkeen Oatesista tuli haluttu pelaaja. Oatesia ei oltu varattu NHL:ään, joten hän saattoi neuvotella useamman joukkueen kanssa ja muita tulokkaita paremman sopimuksen. Korjataakseen ongelman NHL loi täydennysvarausjärjestelmän, jossa NHL-joukkueet varasivat itselleen 21 vuotta täyttäneitä yliopistopelaajia. Järjestelmän avulla NHL piti tulokkaiden palkat alhaisina.

Täydennysvaraustilaisuus lopetettiin vuoden 1995 NHL:n työehtosopimuksen seurauksena.

Lähteet
 NHL and WHA Draft History at Hockeydb.com

NHL:n varaustilaisuus
Reborn (Northern Kingsin albumi)


Reborn on Northern Kings -yhtyeen debyyttialbumi, joka julkaistiin 31. lokakuuta 2007. Levyllä on uusia sovituksia tunnetuista hiteistä. Levyn ensimmäinen single on Tina Turnerin ”We Don’t Need Another Hero”. Toisena singlenä julkaistiin Lionel Richien ”Hello”. Albumi debytoi Suomen virallisen listan seitsemännellä sijalla, ja pysyi listalla yhteensä 12 viikkoa., ja se myi julkaisuvuonnaan kultalevyyn oikeuttavan määrän eli 15 000 kappaletta.

Kappaleet 
Alkuperäinen esittäjä suluissa.

  (Journey)
  (Tina Turner)
  (Mr Mister)
  (Billy Idol)
  (David Bowie)
  (Jethro Tull)
  (Cutting Crew)
  (Peter Gabriel)
  (Electric Light Orchestra)
  (Phil Collins)
  (Radiohead)
  (Lionel Richie)
  (Dire Straits)

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Dome.fi: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2007 esikoisalbumit
Northern Kingsin albumit
Parhaan draamasarjan Golden Globe -palkinto

Tämä on luettelo Golden Globe -palkinnon voittaneista draamasarjoista.

1963 - The Defenders
1964 - The Richard Boone Show
1965
1966
1967
1968
1969
1970 - Marcus Welby, M.D.
1971 - Medical Center
1972 - Mannix
1973 - Columbo
1974 - Waltonin perhe
1975 - Kahden kerroksen väkeä
1976 - Kojak
1977 - Rich Man, Poor Man (Book I)
1978 - Juuret
1979 - 60 Minutes
1980 - Lou Grant
1981 - Shōgun
1982 - Hill Street Blues
1983 - Hill Street Blues
1984 - Dynastia
1985 - Murhasta tuli totta
1986 - Murhasta tuli totta
1987 - L.A. Law
1988 - L.A. Law
1989 - Kolkyt ja risat
1990 - China Beach
1991 - Twin Peaks
1992 - Villi pohjola
1993 - Villi pohjola
 1994 – NYPD Blue
 1995 – Salaiset kansiot
 1996 – Viiden juttu
 1997 – Salaiset kansiot
 1998 – Salaiset kansiot
 1999 – Viiden juttu
 2000 – Sopranos
 2001 – West Wing
 2002 – Mullan alla
 2003 – Shield – lain varjolla
 2004 – 24
 2005 – Muodon vuoksi
 2006 – Lost
 2007 – Greyn anatomia
 2008 – Mad Men
 2009 – Mad Men
 2010 – Mad Men
 2011 – Boardwalk Empire
 2012 – Isänmaan puolesta
 2013 – Isänmaan puolesta
 2014 – Breaking Bad
 2015 – The Affair
 2016 – Mr. Robot
 2017 – The Crown
 2018 – The Handmaid’s Tale – Orjattaresi
 2019 – Americans
 2020 – Succession
 2021 – The Crown
 2022 – Succession

Lähteet 
 

Paras draamasarja (Golden Globe)
Draamasarja
Javier Bardem

Javier Ángel Encinas Bardem (s. 1. maaliskuuta 1969 Las Palmas, Kanariansaaret) on espanjalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hän on tehnyt kymmeniä elokuvia kotimaassaan, mutta kansainvälinen tähti hänestä tuli vasta elokuvan Ennen yötä (2000) Oscar-ehdokkuuden saaneen pääosaroolin jälkeen. Roolistaan antagonisti Anton Chigurhina elokuvassa Menetetty maa (2007) hänet palkittiin parhaan miessivuosan Oscarilla, Golden Globella, Baftalla ja Screen Actors Guildilla. Bardem on ensimmäinen espanjalainen niin Oscar-ehdokas kuin -voittajakin. Bardem näyttelee Raoul Silva -nimistä antagonistia James Bond -elokuvassa 007 Skyfall (2012).

Elämä 
Ennen menestystään elokuva-alalla Bardem pelasi rugbya ja eteni jopa Espanjan maajoukkueeseen.

Hän nousi kansainväliseen kuuluisuuteen 1990-luvun alussa elokuvalla Kinkkua, kinkkua, jossa hän näytteli tulevan vaimonsa Penélope Cruzin kanssa.

Bardemin isoisä Rafael Bardem, isoäiti Matilde Muñoz Sampedro, äiti Pilar Bardem, veli Carlos Bardem ja sisko Carmen Bardem ovat tai olivat näyttelijöitä. Eno Juan Antonio Bardem oli ohjaaja ja käsikirjoittaja. Bardem ja Penélope Cruz avioituivat heinäkuussa 2010. Bardem ei osaa ajaa autoa ja hän käyttää itsestään nimikettä ”työmies” näyttelijän sijaan.

Filmografia

Näyttelijänä

Tuottajana

Ehdokkuuksia ja palkintoja

Ehdokkaana 
1993: Goya-palkinto, Paras miespääosa, Kinkkua, kinkkua
1994: Goya-palkinto, Paras miespääosa, Kultaiset munat
1998: European Film Awards, Paras miespääosa, Lihan värinä
1998: Goya-palkinto, Paras miespääosa, Lihan värinä
2001: Parhaan miespääosan Oscar-palkinto, Ennen yötä
2001: Golden Globe, Paras miespääosa draamaelokuvassa, Ennen yötä
2002: European Film Awards, Paras miespääosa, Maanantain auringossa
2005: Golden Globe, Paras miespääosa draamaelokuvassa, Meri sisälläni
2011: BAFTA, Paras miespääosa, Biutiful
2013: BAFTA, Paras miessivuosa, 007 Skyfall

Palkittu 
1994: Donostia-San Sebastián International Film Festival, Silver Seashell Best Actor, Días contados ja El detective y la muerte
1995: Goya-palkinto, Paras miessivuosa, Días contados
1996: Goya-palkinto, Paras miespääosa, Suusta suuhun
2000: Venetsian elokuvajuhlat, Paras miespääosa, Ennen yötä
2001: Independent Spirit Awards, Paras miespääosa, Ennen yötä
2003: Goya-palkinto, Paras miespääosa, Maanantain auringossa
2005: Goya-palkinto, Paras miespääosa, Meri sisälläni
2004: European Film Awards, Paras miespääosa, Meri sisälläni
2004: Venice Film Festival, Paras miespääosa, Meri sisälläni
2007: Screen Actors Guild Award, Paras miessivuosa - Elokuvat, Menetetty maa 
2008: Broadcast Film Critics Choice Awards, Paras miessivuosa, Menetetty maa
2008: Golden Globe, Paras miessivuosa, Menetetty maa
2008: BAFTA, Paras miessivuosa, Menetetty maa
2008: Parhaan miessivuosan Oscar-palkinto, Menetetty maa
2012: Satellite award, Paras miessivuosa, 007 Skyfall

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Espanjalaiset näyttelijät
Rugbynpelaajat
Oscar-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
BAFTA-palkinnon saajat
SAG-palkinnon saajat
Vuonna 1969 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Glynis Johns

Glynis Johns (s. 5. lokakuuta 1923 Pretoria, Etelä-Afrikka) on brittiläinen näyttelijä. Hän on työskennellyt sekä elokuvissa, televisiossa että teatterissa. Hän sai parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden roolistaan elokuvassa Maankiertäjät (1960). Hänet palkittiin Tonylla vuonna 1973 roolistaan Stephen Sondheimin A Little Night Music -musikaalissa. Hänet tunnetaan myös muun muassa Vilma Pankin roolistaan musikaalielokuvassa Maija Poppanen (1964).

Johns on ollut neljästi naimisissa. Hänellä oli yksi lapsi. Glynis Johns nimettiin Disney-legendaksi vuonna 1998.

Aiheesta muualla 
  

Brittiläiset näyttelijät
Tony-palkinnon saajat
Vuonna 1923 syntyneet
Elävät henkilöt
Jean-Baptiste Massillon

Jean-Baptiste Massillon (24. kesäkuuta 1663 Hyères Ranska – 28. syyskuuta 1742 Beauregard-l'Évêque) oli ranskalainen kirkonmies ja Clermont-Ferrand'n piispa. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.

Tausta
Massillon oli opettaja, tunnettu ja arvostettu saarnaajaa sekä Clermontin piispa. Vuonna 1700 hän saarnasi adventtina Versailles'n palatsissa kuningas Ludvig XIV:lle. Hänen saarnansa ilmestyivät koottuina teoksena vasta hänen kuolemansa jälkeen. Hän piti myös ylistyspuheita sekä ruumissaarnoja, joista ehkä kaikkein tunnetuimman hän piti kuolleelle kuningas Ludvig XIV:lle. Hän aloitti saarnan tunnetuilla sanoilla: "Dieu seul est grand, mes frères".

Hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1718. Jäseneksi ottamisen seremoniat järjestettiin 23. helmikuuta 1719, ja vastaanottopuheen piti abbé de Fleury. Hän ei kuitenkaan osallstunut muihin akatemian istuntoihin kuin vastaanottoseremonioihin, sillä hän piti tärkeämpänä työtä omassa hiippakunnassaan. 

Hän vetäytyi hiippakuntaansa lopullisesti vuonna 1721 ja tuli sieltä Pariisiin vain kerran, kun hänen piti sijaishallitsijan äidin, Orléansin leskiherttuattaren ruumissaarnan Saint-Denisin basilikassa.

Lähteet

Aiheesta muualla
Ranskan akatemian elämäkertatiedot
Artikkeli: Le Petit carême  d'après le Grand Dictionnaire universel du XIXe siècle: Pierre Larousse.
  Artikkeli Catholic Encyclopediassa.  

Ranskalaiset piispat
Katoliset piispat
Ranskan akatemian jäsenet
Vuonna 1663 syntyneet
Vuonna 1742 kuolleet
Sädekehä

Sädekehä on uskonnossa pyhyyden ja jumalallisuuden tunnusmerkki . Kirkollisessa taiteessa sellainen on usein kuvattuna pyhimysten pään ympärille: tällaista kutsutaan pyhimyskehäksi.. Kirkkotaiteessa sädekehä on yleensä henkilön päätä joka suunnalta ympäröivä sädehtivä kiekko.

Nykyajan populaarikulttuurissa pyhimyksille ja enkeleille on usein kuvattu toisenlainen sädekehä, pään yläpuolella leijuva kultainen rengas.

Katso myös
Pyhimyskehä

Lähteet

Aiheesta muualla 

Uskonto
Rauta-aika

Rauta-aika on vuonna 1982 Yle TV2:lle valmistunut neliosainen draamaelokuva.

Kalevalaan perustuvassa, voimakkaasti Paavo Haavikon  käsikirjoituksen runollisen poljennon kuljettamassa tarinassa Väinö, Ilmari ja Lemminki liikkuvat toden ja unen rajamailla. He hakevat itselleen naista, käyvät sotaa Pohjolan väen kanssa ja pohtivat elämän suuria kysymyksiä – suhdettaan elämään, rakkauteen ja kuolemaan. Aulis Sallisen polveileva ja mystinen musiikki luo elokuvaan voimakkaan tunnelman.  Suuraiheen, ohjaaja Kalle Holmbergin teatterimaisen asetelmallisuuden ja siihenastisen suomalaisen elokuvahistorian suurimman tuotannon tuloksena syntyi oman aikansa kohuteos. Voi sanoa, että Rauta-aika kokosi yhteen suomalaisen kulttuurielämän keskeisimpiä tekijöitä tavalla, joka ei olisi myöhemmin ollut mahdollinen. Projekti kesti neljä vuotta ja siihen rakennettiin mm. Kalevalan kylä Koitereen rannalle ja Pohjola Hämeenkyrön Pinsiöön. Kuvauksia tehtiin myös Kouvolan ympäristössä ja Fennada-studiolla Helsingin Kulosaaressa. Rauta-aika edustaakin suomalaisessa kulttuurielämässä tietyn vaiheen päätöstä. Kansallisten aiheiden aika meni ohi tultaessa 80-luvun nousukauteen. Yleisradio lopetti hiljalleen elokuvatuotannon ja tv-tuotannot siirtyivät suurelta osilta yksityisille toimijoille, taloudelliseen kannattavuuteen perustuvaksi.

Elokuvasarjan ohjasi Kalle Holmberg ja käsikirjoitti kirjailija Paavo Haavikko. Musiikin sävelsi Aulis Sallinen. Yleisradion puolelta tuotannon kuvauksesta vastasi Timo Kapanen, lavastuksesta Ensio Suominen ja valtavista järjestelyistä Raimo Mikkola. Rauta-aika oli valmistuessaan suomalaisen televisiodraaman suurin hanke. Se  on esitetty noin 20 maassa; se on Ylen kautta aikojen parhaiten ulkomaille myynyt draamasarja.

Rauta-aikaan suunniteltu Kullervon tarinan osuus jäi kuvaamatta näyttelijälakon vuoksi.

Palkinnot 
Sarja sai vuonna 1982 Telvis-palkinnon ja Jussi-palkinnon parhaasta lavastuksesta, ja sen kolmas osa palkittiin vuonna 1983 Prix Italia -draamapalkinnolla.

Päähenkilöt 
Luettelossa roolihahmo sarjassa ja vastine Kalevalassa

Tekijät
Pyrotekniikka: Erkki Hiltunen

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Rauta-aika, katsottavissa pysyvästi Ylen Areenassa
 Rauta-aika kiisti kuvittavansa Kalevalaa, Yle.fi. 13.12.2007, päivitetty 19.6.2019 
 Rauta-ajan raportti. Ylen Elävä arkisto. 10.7.2007, päivitetty 11.6.2019
 Kalle Holmberg omin sanoin Rauta-ajasta 1982.
 Jussi Ahlroth: Rauta-aika oli tv-teatterin joutsenlaulu. Helsingin Sanomat 28.2.2008 (Archive.org)
 Intenetix: Paavo Haavikko (Archive.org)
 Kalevalan kulttuurihistoria: Rauta-aika

Suomalaiset draamasarjat
Jussi-palkitut elokuvat
1980-luvun televisiosarjat
Kalevala
Yle TV2:n televisio-ohjelmat
Holbrook Blinn

Holbrook Blinn (23. tammikuuta 1872 – 24. kesäkuuta 1928) oli San Franciscossa syntynyt yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli lapsena teatterissa ja esiintyi koko elämänsä ajan Yhdysvalloissa tai Lontoossa. Hän esiintyi mykkäelokuvissa ja ohjasi suosittuja yksinäytöksisiä näytelmiä New Yorkin Princess Theatressa.

Hänen menestysteoksiinsa lukeutuvat Molière (1919), A Woman of No Importance (1916), The Lady of the Camelias (1917) ja Getting Together (1918). Eräitä hänen hienommista suorituksistaan valkokankaalla ovat The Bad Man (1920–1923), Rosita, Yolanda ja Janice Meredith (1924).

Kuolema 
Blinn kuoli pudottuaan hevosen selästä lähellä New Yorkin osavaltiossa sijaitsevaa kotipaikkakuntaansa Croton-on-Hudsonia, ja hänet on haudattu Sleepy Hollow'n hautausmaalle.

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset mykkäelokuvien näyttelijät
Yhdysvaltalaiset lapsinäyttelijät
Vuonna 1872 syntyneet
Vuonna 1928 kuolleet
Gospel of Madness

Gospel of Madness on suomalaisen death metal -yhtye Witheringin esikoisalbumi, joka julkaistiin 15. maaliskuuta 2004. Levy äänitettiin marras-joulukuussa 2003 Finnvox-Studiolla, ja sen julkaisi Firebox Records.

Kappaleet 

Bonuskappale
 Eye of the Tiger

Kokoonpano 
 Raimo Crazyhorse – basso, laulu
 Mika Korhonen – soolokitara
 Ville – rytmikitara
 Henkka – rummut

Muut tekijät 
 Ahti Kortelainen – äänittäjä, miksaaja
 Mika Jussila – masteroija
 Ville – kansikuva

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2004 esikoisalbumit
Witheringin albumit
Derek Paravicini

Derek Paravicini (s. 26. heinäkuuta 1979) on englantilainen vaikeasti vammainen pianisti.

Vammaisuus 

Paravicini syntyi keskosena. Hän on kehitysvammainen sekä sokea ja autistinen. Paravicinilla on lisäksi savant-oireyhtymä, joka ilmenee hänellä poikkeuksellisen hyviksi kehittyneinä musikaalisina kykyinä. Sen sijaan hän ei osaa keskustella normaalisti eikä myöskään lukea tai laskea.

Ura pianistina 

Pianoa Paravicini oppi soittamaan 2-vuotiaana. Näkövammaisille tarkoitetussa koulussa hänen hämmästyttävä lahjakkuutensa huomattiin, ja hän aloitti pianotunnit Adam Ockelfordin johdolla.

Ockelford on testannut Paravicinin kykyjä hahmottaa kuulemansa nuotit. Tämä osasi välittömästi toistaa pianolla soinnut, jotka Ockelford soitti. Yhtä hyvin Paravicini onnistui, kun hänen piti korvakuulolta toistaa sinfoniaorkesterin 50 jäsenen samanaikaisesti soittamat äänet.

Paravicini alkoi esiintyä yleisölle jo 9-vuotiaana, mutta hänen oli lopetettava autististen kohtaustensa vuoksi. Aikuisiällä hän on aloittanut konsertit uudelleen ja on esiintynyt Yhdysvalloissa sekä Isossa-Britanniassa, muun muassa Bristolin St. George’s Hallissa, jossa hän esitti Bachin, Paganinin, Pachelbelin ja Rimski-Korsakovin teoksia.

Vuodesta 2006 lähtien Paravicini on opiskellut sokeille tarkoitetussa instituutissa kotikaupungissaan Surreyssä.

Parhaimmillaan Paravicini on jazz-muusikkona, sillä hän pitää erityisen paljon improvisoinnista.

Triviaa 

 Paravicini esiintyi Musical Savants -dokumentin pääosassa. Siinä hän matkusti Las Vegasiin konsertoimaan muiden savant-oireyhtymästä kärsivien nuorten muusikoiden kanssa. Dokumentti nähtiin Suomessa vuonna 2007.
 Paravicinin elämästä suunnitellaan elokuvaa.
 Paravicini on Cornwallin herttuattaren Camillan entisen puolison Andrew Parker Bowlesin siskonpoika.
 Hänen iso-isoisänsä oli näytelmäkirjailija William Somerset Maugham

Aiheesta muualla
 Derek Paravicinin kotisivut
  Ilta-Sanomat 21.5.2007: Hän on ihmis-iPod!

Brittiläiset pianistit
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Sokeat henkilöt
Kehitysvammaiset henkilöt
Autismin kirjon henkilöt
Savant-lahjakkaat henkilöt
Veijo Rönkkönen

Veijo Rönkkönen (25. helmikuuta 1944 Parikkala – 23. maaliskuuta 2010 Parikkala) oli suomalainen kansantaiteilija, ITE-taiteilija, joka sai Suomi-palkinnon vuonna 2007. Hän perusti veistoksilleen puutarhaansa puiston, josta kehittyi nähtävyys Parikkalan patsaspuisto. Hänen kuolemansa jälkeen puiston on ottanut vastuulleen hoitokunta, ja se on saanut eri tahoilta ulkopuolista rahoitusta.

Henkilöhistoria
Rönkkönen syntyi Parikkalan Koitsanlahdella vajaan kilometrin päässä nykyisestä valtakunnan rajasta, nelilapsisen perheen nuorimpana. Sisarusten muutettua kotoa hän jäi asumaan vanhempiensa luokse. Kuusitoistavuotiaana Veijo Rönkkönen meni töihin Simpeleen paperitehtaan kartonkikoneen prässipojaksi. Ensimmäisestä tilistä hän osti kymmenen omenapuun taimea ja perusti kotipihalleen puutarhan, josta tuli myöhemmin merkittävä osa hänen luomaansa taideympäristöä. 

Rönkkönen kuntoili ahkerasti, pyöräilyn ja lentopalloilun voitti taiteilijan mielilajina viimeisinä vuosina uinti. Rönkkönen menehtyi sairauskohtaukseen 66-vuotiaana kotonaan Parikkalassa.

Taide 
Rönkkösen suosima taiteenlaji oli maalatut betoniveistokset ja yleisin aihe voimistelevat ihmishahmot. Betoniin on joissain patsaissa yhdistetty esineitä koristeeksi, esimerkiksi ihmishahmoilla voi olla suussaan tekohampaat ja lasipaloista tai maalatuista kivistä on sommiteltu tukkaa tai koruja. Tietämän mukaan ensimmäiset Rönkkösen käyttämät tekohampaat lahjoitti hänen sisarensa.

Rönkkönen muotoili myös puistoaan esimerkiksi perustamalla betonilaatoista polkuja ja maalaamalla talonsa seinät eri värein.

Palkinnot
Opetusministeriö myönsi Veijo Rönkköselle Suomi-palkinnon syksyllä 2007. Mietittyään asiaa hetken taiteilija päätti olla menemättä noutamaan palkintoa henkilökohtaisesti. Sen vastaanotti hänen puolestaan valokuvaaja Veli Granö.
vuoden 2008 kotimainen matkailukohde (Matkailutoimittajien Kilta)

Lähteet 
Granö, Veli 2007. Veijo Rönkkösen todellinen elämä. The real life of Veijo Rönkkönen. Maahenki, Helsinki. 167 s. ISBN 978-952-5652-11-6
Kivirinta, Marja-Terttu 2007. Rönkkönen toivottaa muille hyvyyttä ja iloa, Helsingin Sanomat, 22.12.2007, s. C1

Viitteet

Aiheesta muualla
 Pajari-Kosonen, Leena 2008. Veijo Rönkkönen - alansa huippu. Parikkalan-Rautjärven Sanomien kesälehti Kesäsanomat. Kesäkuu 2008, s. 3.
 Gräno, Veli 2010. Taiteilija Veijo Rönkkönen (muistokirjoitus). Helsingin Sanomat, 30.4.2010, s. C6. Artikkelin verkkoversio
Mestari on poissa - veistospuisto jäi, Umami 18.7.2010
Granö, Veli: Joys and Tribulations Immortalised in Concrete  

Parikkalan Patsaspuisto -verkkosivut  

Suomalaiset kuvanveistäjät
Suomalaiset kansantaiteilijat
Vuonna 1944 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
A1 Grand Prix

A1 Grand Prix eli A1GP oli formulasarja, jossa 22 valtiolla oli edustustiimi keräämässä pisteitä maansa autokunnalle. Ajajat kilpailivat tasavahvoilla autoilla ilman rahallista tai teknologista etua toisiinsa nähden. Sarjaa ajettiin vuosina 2005–09. Yksi kausi ajettiin erikoisesti kahtena eri vuotena: kausi alkoi syksyllä ja päättyi seuraavan vuoden keväällä. Suomea haviteltiin mukaan sarjaan vuodeksi 2009 ja samalla Mika Salo aloitti nuorten kuljettajien kehitysohjelman. Kisoja suomessa näytti Eurosport ja Urheilukanava, kisoja selosti Erkki Vanhanen ja Antti Mäkinen.

Kaudet

Lähteet
Kansanpuolue (Latvia)

Kansanpuolue () oli latvialainen  keskusta-oikeistolainen puolue, joka kuvasi itseään konservatiiviseksi.

Puolueen perusti vuonna 1998 liikemies ja entinen pääministeri Andris Šķēle, joka toimi puolueen puheenjohtajana vuoteen 2002 asti. Tällöin Šķēle jätti politiikan, ja puolueen puheenjohtajaksi nousi Atis Slakteris. Lokakuun 2002 parlamenttivaaleissa puolue nousi parlamentin kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi 16,7 % äänisaaliilla. Vuonna 2004 puolueen kansanedustaja Aigars Kalvītisista tuli Latvian pääministeri.

Vaaleissa 7. lokakuuta 2006 puolue keräsi 19,49 % äänistä ja sai 23 saeiman 100 paikasta. Samalla siitä tuli Latvian suurin puolue, ja se säilytti myös asemansa johtavana hallituspuolueena. Kalvītis jatkoi myös vaalien jälkeen pääministerinä. Vuonna 2010 puolue järjesti yhteislistan LPP/LC:n kanssa, joka sai vain 8 paikkaa.

Euroopan parlamentissa Latvian kansanpuolue edusti Euroopan kansanpuoluetta (EPP).

15. Puoluekokous päätti lakkauttaa puolueen 9. heinäkuuta 2011, koska korruption vastainen virasto KNAB oli määrännyt sen maksamaan takaisin 1,03 miljoonaa latia vaalikampanjointiin käyttämiään valtion varoja.

Lähteet

Aiheesta muualla
Puolueen viralliset sivut

Euroopan kansanpuolue
Latvialaiset puolueet