joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vaasan rata

Vaasan rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Seinäjoelta Vaasaan ja edelleen Vaskiluotoon. Rata liittyy Seinäjoella Suomen päärataan. Radan pituus on 78 kilometriä.

Historia 
Rataosa valmistui vuonna 1883 osana vanhaa Vaasan rataa Tampereelta Haapamäen kautta Vaasaan. Vaasan asemalta rataa jatkettiin Vaskiluodon ulkosatamaan vuonna 1900. Vaasan rata rakennettiin huomattavasti halvemmalla kuin vuonna 1862 avattu Helsinki–Hämeenlinna–rata, jonka kustannukset olivat paisuneet 1,5 miljoonalla hopearuplalla. Säästöjä saatiin muun muassa vaatimattomammilla asemilla, ohuemmilla sorakerroksilla ja puisilla ratasilloilla.

Radan sähköistäminen aloitettiin toukokuussa 2010 ja saatiin valmiiksi vuonna 2011. Radan sähköistys tarkoitti, että radalla voitiin alkaa ajaa Pendolino-junilla.

Radan liikenne 
Radalla kulkee Helsingin ja Vaasan väliset kaukojunat. 1990-luvulla radalla kulki Wasalandian kautta laivajunia satamaan, mutta nyttemmin radan loppupää on hiljentynyt. Tavarajunia radalla kulkee muutamia viikossa. Henkilöjunat pysähtyvät rataosalla nykyisin ainoastaan Tervajoen asemalla. Ylistaron, Isonkyrön ja Laihian asemat lakkautettiin kesäkuussa 2016 vähäisten matkustajamäärien vuoksi. Näiden asemien kautta kulkee kuitenkin VR:n liityntäbussi korvaten junia.

Matkustajamäärät 
Henkilöliikenteen matkoja vuonna 2002 oli yhteensä 320 000, sittemmin radan matkustajamäärät ovat olleet nousussa. Vuonna 2009 yksin Vaasan rautatieasemalta tehtiin noin 345 000 matkaa. Tähän lisätään vielä väliasemien matkustajamäärät, niin päästään yli 400 000 matkaan vuodessa. Keväällä 2013 Pohjalainen uutisoi radan matkustajamäärien kasvaneen kymmenyksellä sähköistyksen myötä. Vuonna 2013 matkustajamäärä oli 435 000. Vuonna 2009 radalla oli matkustajia vuorokaudessa 1 030, vuonna 2013 1 260 ja vuonna 2035 Liikennevirasto on ennustanut olevan 1 510 vuorokaudessa.

Vuonna 2017 henkilöliikenteen matkoja rataosuudella tehtiin 485 000.

Radanparannustyöt 
Rata on yksiraiteinen ja junakohtaamiset ovat mahdollisia Isonkyrön ja Laihian liikennepaikoilla. Radan sähköistystyöt alkoivat toukokuussa 2010. Sähköistys valmistui lokakuussa 2011, ja ajolankoihin kytkettiin jännite saman kuun lopussa.  Rata peruskorjattiin 1990-luvulla, joten se on teknisesti soveltuva suurille nopeuksille. Sähköistyksen myötä radalle odotettiin nopeampaa liikennettä, mutta lukuisten tasoristeysten vuoksi radalle on jouduttu asettamaan nopeusrajoitukseksi 120 km/h.

Vuonna 2002 radalla oli 81 tasoristeystä ja vuonna 2014 64 tasoristeystä. Vuoteen 2022 mennessä risteyksistä 9 oli poistettu osana Väyläviraston tasoristeysten poisto- ja parantamishanketta.

Lähteet

Aiheesta muualla

Laihian liikenne
Seinäjoen liikenne
Suomen rataverkko
Vaasan liikenne
Jasmin

Jasmin on Suomessakin viime vuosikymmeninä yleistynyt naisen etunimi, joka tarkoittaa jasmiinia. Nimestä on Suomessa käytössä useita muunnelmia, esimerkiksi Jasmine, Jasmi, Jasmina, Jasmiina, Yasmine tai Yasmin.

Jasmin viettää nimipäivää 9. heinäkuuta. Etunimi lisättiin nimipäiväkalenteriin vuonna 1995. 

Digi- ja väestötietoviraston Nimipalvelun tilastojen mukaan Jasmin-nimi tuli Suomessa käyttöön aikaisintaan 1920-luvulla ja oli vielä sen jälkeen pitkään hyvin harvinainen. Kaiken kaikkiaan Suomessa on Jasmin-nimisiä naisia vuoden 2019 loppuun mennessä ollut yhteensä noin 8 470 ja miehiä alle 80. Nimestä tuli suosittu 1980- ja 1990-luvulla, jolloin nimi annettiin 4 522 lapselle. Vuosina 2000–2009 nimi annettiin noin 2 370 ja vuosina 2010–2019 noin 1480 lapselle.

Tunnettuja Jasmineja 
 Jasmin Beloued (s. 2000), suomalainen televisiotoimittaja ja -juontaja
 Jasmin Burić (s. 1987), bosnialainen jalkapalloilija
 Jasmin Eder (s. 1992), itävaltalainen jalkapalloilija
 Jasmin Fazlić, Jala Brat (s. 1986), bosnialainen rap-artisti ja tuottaja
 Jasmin Hamid (s. 1984), suomalainen näyttelijä, kunnallispoliitikko ja sijoittaja
 Jasmin Handanovič (s. 1978), slovenialainen jalkapallomaalivahti
 Jasmin Hulanmäki (s. 1995), suomalainen jääkiekkoilija
 Jasmin Kurtić (s. 1989), slovenialainen jalkapalloilija
 Jasmin Kähärä (s. 2000), suomalainen maastohiihtäjä
 Jasmin Leppioja (s. 2000), suomalainen jalkapalloilija
 Jasmin Manninen (s. 1999), suomalainen taekwondoin
 Jasmin Mansaray (s. 2004), suomalainen jalkapalloilija
 Jasmin Mäntylä (s. 1982), suomalainen malli, juontaja, laulaja ja kunnallispoliitikko
 Jasmin Saario (s. 2000), suomalainen salibandyn pelaaja
 Jasmin Schwiers (s. 1982), saksalainen näyttelijä
 Jasmin Showlah (s. 1989), suomalainen pikajuoksija
 Jasmin Stavros (s. 1954), kroatialainen pop-laulaja
 Jasmin Stowers (s. 1991), yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija
 Jasmin Tabatabai (s. 1967), iranilaissyntyinen näyttelijä ja muusikko 
 Jasmin Voutilainen (s. 1995), suomalainen näyttelijä
 Jasmin Wagner, Blümchen (s. 1980), saksalainen laulaja, malli ja juontaja
 Jasmin Weber (s. 1982), saksalainen näyttelijä  ja juontaja

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Eero Kiviniemi: Rakkaan lapsen monet nimet, Weiling+Göös 1982
 Kustaa Vilkuna: Etunimet, Otava 1990, tarkistettu painos

Etunimet
Rostov-na-Donu

Rostov-na-Donu () eli Donin Rostov on 1,1 miljoonan asukkaan suurkaupunki Etelä-Venäjällä. Donin Rostov sijaitsee Donin suistossa 46 kilometrin päässä Asovanmerestä. Se on Venäjän Rostovin alueen pääkaupunki ja liittovaltion eteläisen federaatiopiirin hallinnollinen keskus.

Historia 
Paikalle perustettiin vuonna 1749 tulliasema. Siitä kehittyi pian tärkeä linnoitus, joka nimettiin metropoliitta Dmitri Rostovilaisen (1651—1709) mukaan vuonna 1761. Kaupunginoikeudet Rostov sai vuonna 1796.

Saksalaiset valtasivat kaupungin ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1918 sekä toisessa maailmansodassa vuosina 1941 ja 1942.

Talous ja liikenne
Donin Rostov on Etelä-Venäjän tärkein teollisuuskaupunki, jossa on merkittäviä kemian, maatalous-, tekstiili- ja elintarvike- ja öljynjalostusalan tuotantolaitoksia.

Rostov-na-Donu on Venäjän rautateiden keskeinen rautateiden solmukohta ja Venäjän eteläosista vastaavan alueellisen rautatieyhtiön (Pohjois-Kaukasuksen rautatiet) keskus. Kaukojunaliikenteen keskus on Rostovin päärautatieasema.

Maantieyhteyksistä keskeisimpiin kuuluvat Moskovasta etelään Mustanmeren rannalle johtava Venäjän M4 valtatie (Donin Rostovin kohdalla osa eurooppateitä , ) ja kaupungista länteen vievä valtatie M23 (osa Rostovista Ukrainan ja Romanian kautta Unkariin vievää eurooppatietä ). 

Kantakaupungin lounaisosissa on tärkeä Donin jokisatama. Satelliittikuvissa kaupungin itäosissa näkyy kansainvälinen Rostov-na-Donun lentoasema ja keskustan luoteispuolella sotilaslentotukikohta Rostov-na-Donu - Tsentralnyi.

Kulttuuri ja koulutus
Kaupungissa toimii useita yliopistoja ja korkeakouluja. Se on myös tärkeä eteläisen Venäjän kulttuurikeskus.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Lyhyesti kaupungille nimensä antaneesta Dmitri Rostavilaisesta  
Rostov-na-Donu
Rostov

Rostov () on noin 32 000 asukkaan kaupunki Venäjän Jaroslavlin alueella, Nerojärven rannalla. Rostov on kaupungin virallinen nimi, mutta siitä käytetään yleensä nimeä Rostov Veliki, Mahtava Rostov, erotuksena Donin Rostovista, joka on nykyään suurempi kaupunki. 

Rostov sijaitsee noin 50 km:n päässä Jaroslavlista ja noin 200 km Moskovasta koilliseen, Arkangeliin johtavan M8-valtatien ja Siperian radan varrella.

Rostov on yksi Venäjän vanhimmista kaupungeista. Ensimmäinen maininta Rostovista on vuodelta 862. Piispanistuin sinne perustettiin vuonna 988. Rostovista tuli yksi merkittävimmistä venäläisistä ruhtinaskunnista. Se liitettiin Moskovan suuriruhtinaskuntaan vuonna 1474. Rostov on nykyään yksi kultaisen renkaan historiallisista matkailukaupungeista.

Aiheesta muualla 

 Austr í Görðum: tulkintoja viikinkiajalta
  
 Viikinkiaika
 Viikinkiaiheinen sivusto
 Gardariki

Viikinkiaika
Gardariki
Lars Sonck

Lars Eliel Sonck () oli suomalainen arkkitehti. Häntä pidetään kansallisromanttisen kauden merkittävimpänä arkkitehtina Eliel Saarisen ohella. Jo 1890-luvulla Sonck suunnitteli Ahvenanmaalle hirsirakennuksia ja -huviloita, joiden kansallinen muotokieli erosi aiemmista pitsihuviloista.

Ura
Lars Sonckin vanhemmat olivat kirkkoherra Knut Sonck ja Anna Rebecka Nordström. Sonckin ura alkoi 23-vuotiaana, kun hän vuonna 1894 voitti Turun Mikaelinkirkon suunnittelukilpailun. Muita kuuluisia suunnitelmia ovat muun muassa Tampereen Johanneksen kirkko (nyk. Tampereen tuomiokirkko), Kallion kirkko (1912) ja Mikael Agricolan kirkko (1935) Helsingissä, Pyhän Yrjön kirkko (1928) Maarianhaminassa, Kultaranta (1917), josta tuli myöhemmin tasavallan presidentin kesäasunto, Uuno Klamin kesähuvila (1945), Jean Sibeliuksen koti Ainola (1904) sekä Alfred Kordelinin hautakappeli (1921) Raumalla.

Lars Sonckille myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1921 ja Suomen Arkkitehtiliiton kunniajäsenyys 1930.

Suunnittelutöitä 

1890-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa Sonck suunnitteli mm. Hyvinkään parantolan, kylpylähotellin Loviisaan (Mossebacka), Avelan talon Tornioon ja kansakoulun Kuusankoskelle (Mäkikoulu), Iittalan lasitehtaan johtajan talon, josta myöhemmin tuli Kalvolan kunnantalo sekä veljelleen ns. Vuorelan talon Viitasaarelle. Näissä rakennuksissa on yhteneviä piirteitä Luumäellä sijaitsevan Kotkaniemen kanssa, joka perimätiedon mukaan on Lars Sonckin piirtämä. Myös Pöllyvaaran vuonna 1914 valmistunut näkötorni Kajaanissa oli Sonckin suunnittelema. Torni purettiin vuonna 1949. 

Sonck suunnitteli seitsemän vesitornia, joista rakennettiin kolme: Puolimatkan vesitorni Hyvinkäällä, Pietarsaaren vesitorni ja Rauman vesitorni, joka on osa nykyistä tornia.

Lisäksi Sonck piirsi vuonna 1922 muun muassa Sarvilinnan huvilan Kustaviin.

Helsingin Jätkäsaaressa sijaitsevat Sonckin suunnittelemat makasiinirakennukset ovat viime vuosina saaneet uutta elämää: suojeltuun L2-satamamakasiiniin asettui viereen rakennetun Clarion-hotellin kongressikeskus.

Kuvagalleria

Lähteet

Kirjallisuutta
 Korvenmaa, Pekka: Innovation versus Tradition: The Architect Lars Sonck. Works and Projects. Diss. Helsinki, 1991.

Aiheesta muualla 

 Tietoa Lars Sonckin töistä Ahvenanmaalla 
 Ainola.fi 
 Pp.htv.fi (arkistoitu versio)
 Sydaby.eget.net 
 

Kirkkojen suunnittelijat
Suomalaiset arkkitehdit
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1870 syntyneet
Vuonna 1956 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jugend
Murhasta tuli totta

Murhasta tuli totta () on vuosina 1984–1996 esitetty yhdysvaltalainen etsiväsarja, jonka pääosassa oli J. B. Fletcheriä esittänyt Angela Lansbury. Sarjasta tehtiin myöhemmin televisioelokuvia vuoteen 2003 saakka. Suomessa sarjaa on esittänyt Kolmoskanava, Yle TV1 ja MTV3 Sarja.

Sarja 

Päähenkilö Jessica Fletcher on leski ja entinen opettaja, joka vanhoilla päivillään on alkanut kirjoittaa menestystä saaneita murhamysteeriromaaneja. Usein Jessica itse joutuu murhien ja salaperäisten tapahtumien keskelle, ja hänen on ratkaistava tapaukset joko poliisin avustamana tai itsenäisesti selvittäen. Jessican apuna ovat useissa jaksoissa hänen mainelaisessa kotikylässään Cabot Covessa asuvat ystävänsä, joihin kuuluvat muun muassa lääkäri Seth Hazlitt, seriffi Amos Tupper ja myöhemmin uudeksi seriffiksi saapunut Mort Metzger. Myös muita Jessican ystäviä ja sukulaisia on nähty sarjassa.

Murhasta tuli totta sai laajan yleisön ja oli useiden vuosien ajan yksi television pitkäaikaisemmista etsiväsarjoista. Sarjaa tuotettiin 264 jakson verran vuosina 1984–1996, ja lisäksi sen pohjalta on tehty neljä tv-elokuvaa vuosina 1997–2003. Sarjan monien kausien aikana siinä vieraili useita tunnettuja näyttelijöitä. 

Vaikka Angela Lansbury oli sarjan tähti, hän sai välillä irrottautua kuvauksista, jolloin Jessica Fletcherin sijasta joku hänen ystävistään toimi rikosten selvittäjänä. Yksi näistä hahmoista oli näyttelijä Jerry Orbachin esittämä yksityisetsivä Harry McGraw. Harryn hahmosta tuli niin suosittu, että hän sai oman lyhytaikaisen tv-sarjan The Law & Harry McGraw.

Tuotanto 
Murhasta tuli totta oli yksi Yhdysvaltain pitkäikäisimmistä ja omana aikanaan myös maan katsotuimpia draamasarjoja. CBS esitti sarjaa pitkään lauantai-illan prime time -aikaan, kunnes kanava päätti syksyllä 1995 siirtää sarjan ohjelmapaikan torstai-iltaan. Uudella ohjelmapaikalla sarjan piti kilpailla NBC-kanavan Frendien kanssa, minkä seurauksena sarjan katsojaluvut tippuivat rajusti. Laskeneiden katsojalukujen lisäksi sarja ei onnistunut houkuttelemaan mainostajien suosimia nuoria katsojia, minkä vuoksi CBS päätti lopettaa sarjan tuotannon vuonna 1996.

2010-luvulla sarjasta suunniteltiin uudelleenfilmatisointia, jossa pääosaa olisi esittänyt Octavia Spencer. Angela Lansbury kuitenkin vastusti uudelleenfilmatisointisuunnitelmia avoimesti, ja lopulta suunnitelmista luovuttiin vuonna 2014.

Henkilöt

Televisioelokuvat 
 Murhasta tuli totta: Kelttiläinen arvoitus

Lähteet

Aiheesta muualla 
Epäviralliset kotisivut
Murhasta tuli totta IMDb:n sivuilla

Yhdysvaltalaiset rikossarjat
1980-luvun televisiosarjat
1990-luvun televisiosarjat
CBS:n televisio-ohjelmat
Arohyyppä

Arohyyppä (Vanellus gregarius) on harvinainen kahlaajalintu, jonka kannaksi koko maailmassa arvioidaan 600–1 800 yksilöä. Sen tieteellisen nimen jälkiosa, gregarius, merkitsee seurallista. Lajin kuvaili ja nimesi saksalainen luonnontieteilijä Peter Simon Pallas vuonna 1771.

Koko ja ulkonäkö 
Vartalon yleisväri on hiekanruskea, mutta päälaki ja alavatsa ovat tiilenpunaiset. Jalat ovat pitkät ja mustat, nokka lyhyt ja musta. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Lajin pituus on noin 25–30 cm, siipien kärkiväli 68–75 cm ja paino 150–250 grammaa.

Levinneisyys 
Arohyyppä pesii Irakissa ja sen lähiseuduilla keskisessä Aasiassa. Se muuttaa talveksi Pakistaniin, Sri Lankaan, Arabian niemimaalle ja Itä-Afrikkaan. Eurooppaan se voi joutua muuttoharhailijana. Suomessa se on tavattu viisi kertaa vuoteen 2006 mennessä.

Elinympäristö 
Pesimäaikana arohyypän tapaa aroilla, suola-aavikoilla, kuivatuilla tulvaniityillä ja muilla avomailla. Pesimäajan ulkopuolella se viihtyy kynnetyillä pelloilla, mutarannoilla, ylätasangoilla, hirssipelloilla ja niin edelleen.

Lisääntyminen 

Arohyyppä on yhdyskuntapesijä, jonka pesä on maahan rapsutettu kuoppa. Se pesii vain kerran kesässä. Munia on yleensä neljä, joskus viisi tai kolme. Haudonta-aika kestää noin 25 päivää. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ovat pesäpakoisia. Ne oppivat lentämään 35–40 päivän ikäisinä.

Ravinto 
Arohyypän ravintoa ovat maassa elävät hyönteiset, etenkin kovakuoriaiset ja heinäsirkat. Myös kasvinosat kuuluvat sen ruokavalioon.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8

Viitteet

Aiheesta muualla
 

Hyypät
Uhanalaiset linnut
Äärimmäisen uhanalaiset lajit
Kunniamerkki

Kunniamerkki on ansioista tai kunnianosoitukseksi annettava (ansiomerkkiä arvokkaampi) puvussa pidettävä merkki.

Kunnia- ja ansiomerkkejä myöntää usea taho, ja niitä voidaan luokitella usealla tavalla. Virallisiksi kunniamerkeiksi on yleensä katsottu valtiovallan myöntämät kunniamerkit.

Suomessa virallisia ovat ritarikuntien, tasavallan presidentin, valtioneuvoston jäsenten ja Puolustusvoimain komentajan myöntämät ansiomerkit. Suomen tasavallan kunniamerkkeihin liittyviä ritarikuntia ovat Suomen valkoisen ruusun, Suomen leijonan ja Vapaudenristin ritarikunnat. Talvisotaan ja jatkosotaan osallistumisesta myönnettiin muistomitalit ja muistoristejä. 1987 Tasavallan presidentti Mauno Koivisto vahvisti, että jatkosodan muistomitaliin voi sotilaspiirin esikunnan päätöksellä liittää Lapin sotaan liittyvän soljen. Näin jatkosodan muistomitali liittyy myös Lapin sotaan.

''katso myös: talvisodan muistomitali, talvisodan muistoristit, jatkosodan muistoristit ja jatkosodan muistomitali

Muiden kuin valtiovallan myöntämiä (valtakunnallisen luonteen omaavien yhteisöjen kunnia- ja ansiomerkkejä) kunniamerkkejä ovat muun muassa kirkolliset ritarikunnat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon, Suomen ortodoksisen kirkon, Suomen Kuntaliiton, Suomen Yrittäjien, Keskuskauppakamarin ja Suomen Talousseuran myöntämät kunnia- ja ansiomerkit. Myös Helsinki-mitali kuuluu tähän ryhmään.

Hengenpelastusmitalin myöntää tasavallan presidentti, toisaalta on olemassa myös Suomen uimaopetus- ja hengenpelastusliiton hengenpelastusmerkki, jonka myöntää SUH:n hallitus.

Yksityisiä ansiomerkkejä on monilla järjestöillä ja yhteisöillä kuten yrityksillä, ammattiliitoilla, ylioppilaskunnilla ja opiskelijakunnilla.

Kunniamerkin ”virallisuus” on vaikeasti määriteltävä käsite. Rajanvetoa tehdään etenkin vapaaehtoisen maanpuolustustyön piirissä sillä perusteella, onko kyseinen kunniamerkki hyväksytty kannettavaksi sotilaspuvussa. Määritelmissä on joskus vahvojakin ristiriitaisuuksia. Esimerkiksi Suomen ritarikuntien verkkosivuilla todetaan ”vapaussodan, talvisodan ja jatkosodan muistoristit ja -mitalit, sekä muun isänmaallisen toiminnan ansioristit ja -mitalit kuuluvat virallisiin kunniamerkkeihin”. Käsitettä ”muun isänmaallisen toiminnan ansioristit” ei ole kuitenkaan missään määritelty. Ainoastaan eräs käytös- ja tapakulttuuriin liittyvä kunniamerkkiteos on aikoinaan listannut muutamia kyseiseen luokkaan kuuluvia merkkejä. Samasta teoksesta peräisin oleva termi ”puolivirallinen” on kyseenalainen: ”puolivirallisuuden” sisältöä ei myöskään ole missään mainittu. Kyseinen termi on korvattavissa muilla ilmaisuilla.

Heraldiikassa 

Heraldiikassa ritari- ja kunniamerkkejä voidaan lisätä vaakunoihin, mikäli niitä vaakunan haltijalle on myönnetty. Merkit riippuvat tällöin yleensä vaakunakilpeä kiertävässä nauhassa tai ketjussa. Suomessa tapa rajoittuu lähinnä vaakunoihin, joiden haltijat ovat saaneet pohjoismaisten ritarikuntien kunniamerkkejä.

Katso myös 
 Mitali
 Pokaali
 Faleristiikka

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Suomen sotien 1939–1945 muistoristit . Veteraanien perintö.
 Keskuskauppakamarin ansiomerkit

 
Seulonnan keskeiset artikkelit
Suohyyppä

Suohyyppä (Vanellus leucurus) on hyyppien sukuun kuuluva aasialainen kahlaajalintu. Lajin kuvaili Martin Lichtenstein vuonna 1823.

Koko ja ulkonäkö 
Suohyypän pyrstö on valkoinen. Pituus on 25–30 cm, siipien kärkiväli 60–70 cm ja paino 100–200 grammaa. Ääni muistuttaa töyhtöhyyppää.

Levinneisyys 
Suohyyppä pesii Irakin ja Iranin suoalueilla sekä Etelä-Venäjällä. Maailman populaation koko on 20 000–130 000 yksilöä. Venäläiset linnut muuttavat talveksi Aasiaan ja Itä-Afrikkaan. Muuttajat voivat harhautua Eurooppaan. Suomessa suohyyppä on tavattu toistaiseksi kahdeksan kertaa:

11.–16. toukokuuta 1975 Vehkalahdella

15. toukokuuta 1990 Siikajoella

11. toukokuuta 1997 Parikkalassa

21. toukokuuta 2000 Merikarvialla

20. toukokuuta 2021 Lapualla

04. kesäkuuta 2021 Turussa

28-29. kesäkuuta 2021 Kajaanissa

20. heinäkuuta 2022 Lappeenrannassa.

Elinympäristö 
Lajin elinympäristöä ovat järvien ja hitaasti virtaavien jokien rannat ja rantaniityt.

Lisääntyminen 
Suohyyppä on yksiavioinen ja se pesii hajanaisissa yhdyskunnissa. Pesä on kuoppa maassa. Munia on neljä ja niitä haudotaan runsaat kolme viikkoa.

Ravinto 
Linnun ravintoa ovat maassa elävät selkärangattomat.

Lähteet 
 Rariteettikomitea 
 Stamps of Israeli Birds

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Haataja, Kari & Hämäläinen, Antti 1976: Suohyyppä Vanellus leucurus* ensi kerran Suomessa. - Lintumies 3.1976 s. 95. SLY.

Hyypät
Loyd Jowers

Loyd Jowers  (20. marraskuuta 1926 – 20. toukokuuta 2000) omisti Jim’s Grill -ravintolan motelli Lorrainen vieressä, missä Martin Luther King murhattiin 4. huhtikuuta 1968. Joulukuussa 1993 Jowers väitti ABC:n Prime Time Livessa kuuluneensa Kingin murhan suunnitelleeseen salaliittoon ja saaneensa 100 000 dollaria murhan järjestelyistä. Hän kertoi palkanneensa Kingin ampuneen murhaajan ja saaneensa murha-aseen mieheltä, jota kutsuttiin Raouliksi. Vuonna 1998 Kingin suku nosti kanteen Jowersia ja ”muita tuntemattomia salaliittolaisia” vastaan Memphisin siviilioikeudessa. 8. joulukuuta 12 henkilön valamiehistö totesi Jowersin syylliseksi ja katsoi että Jowersin lisäksi salaliittoon kuului myös valtiovallan edustajia.

26. elokuuta 1998 Yhdysvaltain oikeusministeriö käynnisti tutkinnan Jowersin väitteistä. Tutkinta valmistui kesäkuussa 2000. Jowersin väitteitä salaliitosta ei pidetty uskottavina.

Jowers kuoli sydänkohtaukseen 20. toukokuuta 2000 73-vuotiaana.

Lähteet 
 http://www.thekingcenter.org/tkc/trial.html 
 http://www.usdoj.gov/crt/crim/mlk/part1.htm

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Verkkouutiset oikeudenkäynnistä 

Yhdysvaltalaiset julkisuuden henkilöt
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet
Salaliittoteoreetikot
Galagot

Galagot eli korvamakit (Galagidae) ovat afrikkalaisia puoliapinoita. Heimoa pidettiin aiemmin lorien  Lorisidae-heimon alaheimona. Siihen kuuluu noin kaksikymmentä lajia ja useita alalajeja, jotka jaetaan kolmeen sukuun:

 Suku Otolemur
 Otolemur crassicaudatus – paksuhäntägalago
 Otolemur monteiri
 Otolemur garnettii
 Suku Euoticus – neulakynsigalagot
 Euoticus elegantulus – neulakynsigalago
 Euoticus pallidus – nigerianneulakynsigalago
 Suku Galago – korvamakit
 Galago alleni – alleningalago
 Galago cameronensis
 Galago demidoff – kääpiögalago
 Galago gabonensis
 Galago gallarum
 Galago granti
 Galago matschiei – teräväkynsigalago
 Galago moholi
 Galago nyasae
 Galago orinus
 Galago rondoensis
 Galago senegalensis – senegalingalago
 Galago thomasi
 Galago zanzibaricus

Lähteet 
Galagonidae   (ehdotuksia uusiksi suomenkielisiksi nimiksi)

Viitteet
Aleutit

Aleutit tai "aleutti" voi viitata seuraaviin:

 aleutit, Alaskassa elävä kansa
 Aleutit, saariketju Tyynessämeressä Alaskan niemimaan ja Kamtšatkan niemimaan välillä
 aleutti, yksi eskimo-aleuttilaisista kielistä
 Aleuttien vuoristo, vuorijono Alaskan niemimaalla Alaskan lounaisosassa
 Aleutian tauti, minkkitarhoihin levinnyt parvovirus
Pesto

Pesto ( < pestato, 'murskattu') on italialainen jähmeähkö, lämmittämättömänä nautittava maustekastike tai maustetahna. Se on alkuaan Ligurian alueelta Pohjois-Italiasta, erityisesti Genovasta (pesto genovese). Sen juuret ovat roomalaisessa juusto-yrttikastikkeessa moretumissa.

Peston pääaineosia ovat jauhetut basilika, juusto, pinjansiemenet ja valkosipuli sekä oliiviöljy. Juustona käytetään normaalisti Parmigiano-Reggiano -juustoa tai pecorinoa, kaupallisessa versiossa käytetään usein myös parmesaania, joka on parmegianon kaltainen juusto.  Pesto syödään yleensä leivän tai pastan kanssa, joskaan sen käyttö ei ole rajoitettu näihin. Kaupallisessa pestossa käytetään usein cashew-pähkinöitä pinjansiementen tilalla, koska ne ovat halvempia ja niillä on samankaltainen rakenne.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kastikkeet
Italialainen keittiö
Italiankieliset sanat ja sanonnat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Amerikansipi

Amerikansipi, aikaisemmalta nimeltään amerikanrantasipi (Actitis macularius tai Actitis macularia) on kurppien heimoon kuuluva lintulaji, joka on nähty Suomessa kahdesti: vuonna 1982 Iissä ja vuonna 1989 Oulun seudulla. Lajin nimesi Carl von Linné vuonna 1766.

Koko ja ulkonäkö 
Amerikansipin pää ja selkä yksivärisen ruskeat, rinta ja vatsa muuten valkoiset, mutta niissä on harvakseltaan ruskeita pilkkuja. Sillä on tumma silmä, oranssinen nokka, melko pitkät keltaiset jalat. Amerikansipi on helpoin tunnistaa nyökkivästä, västäräkkimäisestä liikehdinnästään. Sen pituus 20 senttiä, siipien kärkiväli 35 senttiä ja paino noin 35–50 grammaa.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Amerikansipi pesii Alaskassa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa lukuun ottamatta kaakkoa ja keskietelää. Maailman populaation koko on noin 250 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se talvehtii Keski- ja Etelä-Amerikassa, pieni osa Yhdysvaltain eteläosissa. Amerikansipi on pesinyt Skotlannissa vuonna 1975. Se elää samanlaisilla kivikkoisilla ja kallioisilla rannoilla kuin rantasipi.

Lisääntyminen 
Amerikansipin pesä on kuoppa maassa kasvillisuuden suojassa. Naaras munii neljä munaa, joita molemmat puolisot hautovat 21–22 päivää. Naaraalla on toisinaan kaksi koirasta, joista toinen joutuu itse hautomaan oman pesyeensä. Poikaset ovat pesäpakoisia ja etsivät itse ruokansa. Ne oppivat lentämään 18–21 päivän ikäisinä. Amerikansipi saavuttaa sukukypsyyden 1–2-vuotiaana.

Ravinto 
Amerikansipi syö etupäässä maassa eläviä hyönteisiä, myös muita selkärangattomia.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8

Viitteet 

Kurpat
Yola

Yola eli Forth and Bargy -kieli oli englannin kielestä eriytynyt murre, oikeastaan erillinen kieli, jota puhuttiin Wexfordin kreivikunnassa Irlannissa 1800-luvulle. Yolan kieli (nimi yola on sama sana kuin englannin old, vanha) oli periaatteessa keskienglannin murre, joka levisi Irlantiin 1100-luvulla ensimmäisten englantilaisten uudisasukkaiden mukana. Tämä asutus joutui kuitenkin ajan myötä erilleen Dublinin seudun englantilaisasutuksesta, ja suurin osa Wexfordin englantilaisten uudisasukkaiden jälkeläisistä sulautui iirinkielisiin, jotka olivat koko Irlannin väestön enemmistönä 1800-luvun nälkäkatastrofiin. Vain pieni joukko sinnitteli 1800-luvulle saakka sulautuakseen sitten nykyenglannin puhujiin.

Yolan kielen tärkeimpiä tunnusmerkkejä olivat soinnilliset hankausäänteet soinnittomien paikalla – esimerkiksi [z] standardienglannin [s]:n sijasta – sekä keskienglantilaisten vokaalien säilyminen muuttumattomina. Monikonpäätteenä -(e)n oli selvästi yleisempi kuin nykyenglannissa. Iirinpuhujien saartamina vuosisatoja eläneet yolan puhujat omaksuivat kieleensä runsaasti sanastoa ja vaikutteita myös iiristä. Esimerkiksi iirin diminutiivinpääte -ín esiintyy monissa yolan sanoissa. 

Yolaa ei ole dokumentoitu kovin tarkasti: tallella on sanasto ja kourallinen kansanlauluja. Yksittäisiä sanoja on jäänyt elämään Rosslaren seudun nykymurteisiin, mutta erillisenä, englantilaisille vaikeasti ymmärrettävänä kielenä yola katosi 1870-luvulla, jolloin viimeinen yolaa puhunut vanhus, Martin Parle, kuoli Carnsore Pointissa.

Aiheesta muualla
 Jacob Poole of Growtown — And the Yola Dialect 
 A Glossary of Yola

Irlannin kielet
Germaaniset kielet
Euroopan kuolleet kielet
Bund

Bund eli Liettuan, Puolan ja Venäjän juutalaisten Yleinen Työväenliitto () oli sosialistinen juutalaisten poliittinen puolue, joka toimi monissa Euroopan maissa 1890-luvulta 1930-luvulle.

Se perustettiin 1897 juutalaisten sosiaalidemokraattisten ryhmien edustajakokouksessa Venäjän keisarikunnan Vilnassa. Se yhdisti etupäässä puoliproletaarisia aineksia, Venäjän läntisten alueiden juutalaisia käsityöläisiä. Bund oli sekulaari ja vastusti sionismia.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kansainväliset vasemmistolaiset järjestöt
Venäjän keisarikunnan puolueet
Pekka Pitkänen

Pekka Olavi Pitkänen (9. lokakuuta 1927 Turku – 5. huhtikuuta 2018 Turku) oli suomalainen arkkitehti. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi.

Ura
Pitkänen tutki jo lapsena rakennusalalla toimineen isänsä piirustuskopioita ja lainasi kirjastosta kaikki Arkkitehti-lehdet. Ylioppilaaksi päästyään hän aloitti arkkitehtuuriopinnot vuonna 1946 Helsingissä ja työskenteli harjoittelijana Erkki Huttusen ja Erik Bryggmanin toimistoissa. Hän valmistui 1953 ja perusti seuraavana vuonna oman toimiston Turkuun yhdessä Olli Vahteran kanssa. Monet Pitkäsen kohteista olivat asuntorakentamista, kuten koko Suikkilan lähiön suunnittelu ja esimerkiksi Turun ydinkeskustassa sijaitseva As Oy Grönroosinkulma Eerikinkadun ja Brahenkadun kulmassa.

Pitkäsen päätyö on Pyhän Ristin kappeli (1967) ja sitä ympäröivä Turun hautausmaan laajennus (1964–1983). Hänen töitään ovat myös Iisalmen kulttuurikeskus (1989) ja Turun oikeustalo (1997) sekä siihen liittyvä korkkitehtaan saneeraus (1994).

Arkkitehtitoimisto Pitkänen, Laiho & Rauniolla Pitkänen suunnitteli yhdessä Ola Laihon ja Ilpo Raunion kanssa Eduskuntatalon ensimmäinen laajennuksen (1978) ja peruskorjauksen (1984) sekä Turun tuomiokirkon peruskorjauksen (1979).

Muita suunnittelutöitä

Kirkkoja
Pitkänen suunnitteli useita kirkollisia rakennuksia, kuten Turun Hirvensalon kirkon (1962), Säkylän seurakuntatalon (1966), Turun Pallivahan kirkon (1968), Kurikan seurakuntakeskuksen (1969) ja Harjavallan kirkon (1984).

Suunnittelutöitä Turussa 
 Asunto-osakeyhtiö Humalistonkatu 7a ja elokuvateatteri Domino (1956), yhdessä arkkitehti Olli Kestilän kanssa
 Carenia, asuinkerrostalo ja liikesiipi (1961), Kauppiaskadun ja Linnankadun kulmassa
 Wilenia, asuinkerrostalo (1962), Linnankatu
 Asunto Oy Linnankatu 8 (1962), Turku
 Meritalo (1963), Käsityöläiskatu
 As Oy Grönroosinkulma (1963), 9-kerroksinen asuin- ja liiketalo Eerikinkadun ja Brahenkadun kulmassa Wiklundin-korttelissa
Åbo Akademin ylioppilaskunnan asuntola Domus Åboensis (1965), Piispankatu
 Asunto Oy Nahkurinkartano (1978) Yliopistonkadun ja Multavierunkadun kulmassa
 Torinkulma (1991)
 Turun teknillisen oppilaitoksen laajennukset, Sepänkatu 1 (1993)
 Suikkila, asuinalue Turussa (1965–1980)

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Pekka Pitkäsen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
 

Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Suomalaiset arkkitehdit
Betoniarkkitehtuuri
Kirkkojen suunnittelijat
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Tipi

Tipi () on kuvitteellinen piirroshahmo Warner Bros.-tuotantoyhtiön Looney Tunes ja Merrie Melodies -animaatiosarjoissa. Suomessa Tipi tunnetaan myös sarjakuvahahmona Nakke Nakuttaja -lehdestä.

Bob Clampett loi Tipin alkuhahmon vuonna 1942 lyhytanimaatioon "A Tale of Two Kitties", jossa sillä oli vastassaan kaksi nälkäistä kissaa nimeltä Babbit ja Catstello (pilanimet kuuluisista koomikoista Abbott ja Costello). Tipi oli aluksi vaaleanpunainen ja paljon ärhäkämpi kuin myöhempi keltainen kanarialintu. Clampett väitti veijarimaisesti Tipin hahmon pohjautuvan omaan alastomaan vauvakuvaansa. Tipillä ei ollut vielä omaa nimeä, mutta animaattorit kutsuivat häntä Orsoniksi. Piirretyssä "Birdy and the Beast" vauvalintu sai virallisen nimen.

Monilla Mel Blancin äänen saaneista hahmoista on jokin puhevika. Tipi puhuu todellakin kuin lintu nokallaan ilman huulia ja hampaita. "Pussy cat" on sen sanomana "putty tat". Suomenkielisissä jälkiäänityksissä sanotaan "kisu- tai kissimirri", joka muuttuu muotoon "kitu- tai kittimirri".

Myöhemmin Friz Freleng rauhoitti Tipin luonnetta ja teki hänestä söpömmän isoilla sinisillä silmillä ja keltaisella höyhenasulla. Vuonna 1947 tehtiin "Tweetie Pie", jossa ensimmäistä kertaa oli mukana Tipi ja Thomas-kissa, joka myöhemmin sai nimen Sylvesteri. Animaatio voitti Oscarin sen vuoden parhaana lyhytanimaationa. Joidenkin huhujen mukaan kyseisen piirretyn tekemisen aloitti Bob Clampett, mutta siitä ei ole täyttä varmuutta.

Piirretyn suosiosta johtuen Freleng ohjasi monia muitakin Tipi ja Sylvesteri -piirrettyjä. Yksi niistä, "Birds Anonymous", voitti vuonna 1957 Oscarin. Vuonna 1995 Warner Bros. Television Animation teki uuden televisiosarjan nimeltä "Sylvesteri ja Tipi: Dekkarit" (Sylvester & Tweety Mysteries), jota myös Suomessa esitettiin TV:ssä ja julkaistiin videolla. Vuonna 2001 Tipi sai oman videoelokuvansa "Tipin matka maailman ympäri" (Tweety's High-Flying Adventure).

Tipi ja Sylvesteri ovat yksi tunnetuimmista taistelupareista animaation historiassa.

Looney Tunes -hahmot
Kuvitteelliset linnut
Venäjän liberaalidemokraattinen puolue

Venäjän liberaalidemokraattinen puolue (, lyh. ЛДПР, LDPR) on Venäjän federaatiossa toimiva poliittinen puolue, joka on perustettu vuonna 1989 Neuvostoliiton liberaalidemokraattisen puolueen nimellä. Puolueen puheenjohtajana toimi sen perustamisesta saakka Vladimir Žirinovski kuolemaansa asti. Nykyinen puheenjohtaja on Leonid Slutski. 

LDPR kuvaa itseään liberaaliseksi demokraattiseksi puolueeksi. Puoluetta on kuvattu myös  "räyhäkansalliseksi" ja sen perustajan ja johtajan fanaattis-populistiset lausunnot ovat herättivät 1990-luvulla huomiota ulkomaillakin. 

Puolueen tavoitteisiin kuuluu revansismi, entisten neuvostotasavaltojen uudelleen liittäminen Venäjään, Venäjän liittovaltiosysteemin kumoaminen viidestätoista nimitettyjen kuvernöörien hallitsemasta provinssista koostuvalla järjestelmällä, kuolemanrangaistus terrorismista ja murhasta, ei-perinteisten ja fanaattisten uskonlahkojen kieltäminen, sekä kommunismin ja marxismin vastustaminen.

Epäliberaali puolue

Puolueen ohjelma sanoo puolueen tavoittelevan demokratiaa ja sosiaaliliberalismia. Kuitenkin länsimaissa katsotaan laajalti, että puolue on epäliberaali ja sitä pidetään yleisesti äärinationalistisena puolueena .  Puolueen itsensä mukaan sen päävastustajat ovat liberaali Jabloko sekä kommunistinen Venäjän kommunistinen puolue.

Puolueen synty

Entinen NKP:n politbyroon jäsen Aleksandr Jakovlev väittää puolueen olevan NKP:n ja KGB:n yhteisprojekti. Muistelmissaan Jakovlev kertoo, että KGB:n johtaja Vladimir Kriuzhkov esitteli tämän "nukkepuoluehankkeen" tapaamisessaan Mihail Gorbatšovin kanssa ja informoi tätä puoluejohdon valikoimisesta. Jakovlevin mukaan puolueen nimen keksi KGB-kenraali Philipp Bobkov. Bobkov tosin sanoo vastustaneensa tätä "Zubatov-tyyppistä nukkepuoluetta, joka on KGB:n kontrollissa ja ohjailee tiettyjen sosiaalisten ryhmien mielenkiintoa ja tuntemuksia".

Menestys vaaleissa

Presidentinvaalit
 Venäjän presidentinvaali  1991 (Žirinovski) - 8 %
 Venäjän presidentinvaali 1996 (Žirinovski) - 5.8 %
 Venäjän presidentinvaali 2000 (Žirinovski) - 2.7 %
 Venäjän presidentinvaali 2004 (Malyškin) - 2.02 %
 Venäjän presidentinvaali 2008 (Žirinovski) - 9.5 %
 Venäjän presidentinvaali 2012 (Žirinovski) - 6,2 %
 Venäjän presidentinvaali 2018 (Žirinovski) - 5.65%

Duuman vaalit
 Venäjän duuman vaalit 1993 - 22.92 %,  64 edustajaa
 Venäjän duuman vaalit 1995 - 11.18 %, 51 edustajaa
 Venäjän duuman vaalit 1999 - 5.98 %, 17 edustajaa
 Venäjän duuman vaalit 2003 - 11.45 %, 36 edustajaa
 Venäjän duuman vaalit 2007 - 8,14 %, 40 edustajaa
 Venäjän duuman vaalit 2011 - 11.67 % 56 edustajaa
 Venäjän duuman vaalit 2016 - 13,14 %, 39 edustajaa

Lähteet
 Venäjä toimintaympäristönä, Yhteiskunta ja hallinto, Puoluejärjestelmä, AMK-kurssimateriaalia
 Venäläistutkija Arkadi Moshes: Rodinan nousi duumaan on vaarallinen ilmiö, UPI

Viitteet

Aiheesta muualla

Puolueen virallinen sivu

 Venäläinen nationalismi
Nationalistiset puolueet
Oikeistopopulistiset puolueet
POSIX

POSIX () on käyttöjärjestelmille kehitetty standardi-/määrittelykokonaisuus. Standardin IEEE-versio on IEEE 1003.1-2001, jonka kansainvälinen ISO-standardi on ISO/IEC 9945-1.

Nimeä "POSIX" on käytetty aluksi vain IEEE-standardin IEEE Std 1003.1-1988 synonyyminä, jonka jälkeen ilmeni suositellumpi termi POSIX.1. IEEE POSIX 1003.2 (POSIX.2) on ollut erillinen standardi, joka on sittemmin liitetty POSIX 1003.1 -standardiin.
Standardi ratifioitiin vuonna 1988 ja laajennettiin vuonna 1990 kansainväliseksi ISO-standardiksi. Yhdysvaltalaisella NIST:llä oli myös FIPS Pub 151-1 -määrittely.

POSIX sai alkunsa noin vuonna 1985 alkaneesta projektista, jossa tarkoituksena oli yhtenäistää Unix-käyttöjärjestelmiä ja niiden ohjelmistoja käyttäjien ja ohjelmoijien kannalta helpompaan suuntaan. Standardi kattaa mm. käyttäjätason ohjelmia, niiden komentojen toimintaa ja käyttöjärjestelmän järjestelmäkutsuja. Nimen POSIX ehdotti Richard Stallman.

Single UNIX Specification perustuu POSIX-määrittelyyn mutta laajentaa ja päivittää sitä.

Yhteensopivuus 
Vaikka POSIXia käytetään lähinnä Unix-johdannaisissa ja Unixin kaltaisissa käyttöjärjestelmissä, myös muut käyttöjärjestelmät voivat toteuttaa standardin.

QNX:ssä on POSIX-tuki. Linux-jakeluille tarkoitettu Linux Standard Base -standardi sisältää POSIX-tuen. OS X on POSIX-yhteensopiva.

z/OS sisältää POSIX-yhteensopivan tilan.
OpenVMS-järjestelmässä on POSIX-alijärjestelmä. 
VxWorks on POSIX 1003.13-2003 -standardin mukainen.
Windows toteutti osan standardista Windows 2000:een saakka: POSIX-tuki poistettiin Windows XP:ssä ja Windows Server 2003:ssa.

Useita ohjelmistoja on kehitetty POSIX- tai Unix-yhteensopivuuden tuomiseen erilaisille alustoille:
 Cygwin-ohjelmisto Windowsille.
 emx+gcc-ohjelmisto DOSille ja OS/2:lle. 
 Amigalle tehty ixemul-kirjasto toteuttaa BSD-yhteensopivan ytimen Amigan käyttöjärjestelmän päälle.

Osat 
Ennen vuotta 2001 standardi koostui useista osista:
 POSIX.1: Core Services (sisältää standardin ANSI C) (IEEE Std 1003.1-1988)
 IEEE Std 1003.1b-1993 Realtime Extension
 IEEE Std 1003.1c-1995 Threads
 IEEE Std 1003.1d-1999 Additional Realtime Extensions
 IEEE Std 1003.1j-2000 Advanced Realtime Extensions
 IEEE Std 1003.1q-2000 Tracing
 POSIX.2: Shell and Utilities (IEEE Std 1003.2-1992)

Useat osat on myöhemmin liitetty osaksi IEEE Std 1003.1-2001 standardia.
Standardia on myöhemmin päivitetty ISO C -standardin mukaiseksi, IPv6-tuelle ja muita muutoksia.

Katso myös 
 FIPS-151

Lähteet

Aiheesta muualla
 IEEE, POSIX-standardi
 POSIX.1-2017 The Open Group -sivustolla 
 The Use of POSIX in Real-time Systems, Assessing its Effectiveness and Performance (PDF) 

ISO
IEEE-standardit
Luettelo Nestlén tuotemerkeistä

Luettelo Nestlén käyttämistä tuotemerkeistä:

 After Eight
Aino-jäätelöt
 Bona-lastenruoat
 Friskies
 Galak
 Vittel kivennäisvesi
 Pure life kivennäisvesi
 Cheerios
 Geisha-jäätelö (Geisha on Fazerin suklaamerkki)
 Gourmet
 Dumle-jäätelö (Fazerin tavaramerkki)
 Eskimo-jäätelö
 Fitness
 Fazer-jäätelöt
 Grandi-jäätelö
 Heaven
 Hälsan's Kök
 Kennel-koiranruoka
 Kit Kat
 Kotijäätelö
 Latz-kissanruoka
 Life Savers
 Lion
 L’Oréal Paris
 Luppa
 Lyons Maid
 Maggi
 Milkybar
 Motta
 Mövenpick
 Nescafé
 Nesquik
 Nestea
 Nestlé Aquarel
 Nordfilet
 Nouvelle
 Perrier-kivennäisvesi 
 Pfizer Nutrition-lastenruoat
 Piltti-lastenruoat
 Pingviini-jäätelöt
 Pirkka Napero-lastenruoat
 Pirulo-mehujäät
 Poule au pot
 Puljonki-kastikkeet ja -liemet
 Purina
Roar-jäätelö
 Rowntree
 Serti
 Smarties
Starbucks-ruokakauppatuotteet
 Spillers
 Tassu
 Toffo
 Vital Balance
 Ässä Mix -jäätelö

Nestlén tuotemerkit
Elintarvikealan tuotemerkit
Nestlén tuotemerkit
Gjallarhorn (yhtye)

Gjallarhorn on suomalainen ruotsinkielinen kansan- ja maailmanmusiikkiyhtye, joka on perustettu vuonna 1994. Yhtye yhdistelee suomenruotsalaista pelimannimusiikkia Pohjanmaalta, keskiaikaisia balladeja ja suomalaisia runolauluja ulkomaisiin soittimiin, kuten didgeridoohon. Yhtyeen nimi tulee skandinaavisen mytologian gjallarhorn-torvesta. Yhtye on tunnettu Skandinaviassa, mutta ei erityisen tunnettu maailmalla.

Jäsenet 
 Petter Berndalen, lyömäsoittimet
 Adrian Jones, alttoviulu, mandola ja kalimba
 Göran Månsson, huilut ja kontrabasso
 Jenny Wilhelms, laulu, viulu ja hardangerviulu

Diskografia 
 Ranarop, 1997 (uusi versio 2002)
 Sjofn, 2000 
 Grimborg, 2002
 Rimfaxe, 2006

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Gjallarhornin kotisivu.

Suomalaiset kansanmusiikkiyhtyeet
Suomalaiset maailmanmusiikkiyhtyeet
We Can Work It Out

We Can Work It Out on The Beatlesin kappale. Se on muilta osin Paul McCartneyn kirjoittama, mutta John Lennon on kirjoittanut siihen B-osan. Laulu julkaistiin vuonna 1965 singlen B-puolena; A-puolella on ”Day Tripper”, jota on pidetty enimmäkseen John Lennonin kappaleena. Oman versionsa kappaleesta ovat levyttäneet ainakin Deep Purple, Stevie Wonder sekä The Four Seasons. Kappale levytettiin Rubber Soul -nauhoitusten aikaan. Kappaleen nauhoitukseen kului lähes 11 tuntia.

Lähteet 

The Beatlesin kappaleet
Vuoden 1965 kappaleet
Jouko Törmänen

Jouko Sihveri Törmänen (10. huhtikuuta 1954 Rovaniemi – 3. tammikuuta 2015 Rovaniemi) oli suomalainen mäkihyppääjä ja olympiavoittaja. Kilpauransa jälkeen hän toimi mäkihypyn järjestötehtävissä.

Törmänen edusti Ounasvaaran Hiihtoseuraa. Hän opiskeli Oulun yliopistossa muutaman vuoden matematiikkaa ja fysiikkaa, mutta siirtyi sitten teknilliseen opistoon ja valmistui rakennusinsinööriksi.

Urheilu-ura 

”Jokkeri” Törmänen ryhtyi harrastamaan mäkihyppyä tosimielellä vuonna 1971. Falunin MM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui 19-vuotiaana suurmäen kilpailussa viidenneksi. Innsbruckin talviolympialaisissa 1976 hän sijoittui suurmäessä kymmenenneksi ja normaalimäessä 14:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän oli suurmäessä kuudes ja normaalimäessä viidestoista.

Lake Placidin olympialaisissa 1980 Törmänen sijoittui normaalimäessä kahdeksanneksi. Suurmäen kilpailun ensimmäisellä kierroksella hän hyppäsi 114,5-metrisen hypyn, sai siitä tyylipisteitä kolmelta tuomarilta 18,5 ja kahdelta 19,0 pistettä ja oli avauskierroksen jälkeen 1,5 pistettä kilpailua johtanutta Hansjörg Sumia jäljessä. Toisella hypyllään Törmänen lensi 117 metriin eli yhtä pitkälle kuin Sumi ensimmäisellään ja sai tyylipisteitä yhdeltä tuomarilta 18,0, yhdeltä 18,5 sekä kolmelta 19,0 pistettä. Tämän jälkeen Sumi epäonnistui toisella hypyllään ja putosi seitsemänneksi. Törmänen voitti kultaa 8,6 pisteen erolla hopeamitalisti Hubert Neuperiin. Ennen olympiavoittoaan Törmänen oli voittanut ulkomailla käydyn mäkikilpailun vain kahdesti, Liberecissä ja Lillehammerissa vuonna 1976. Törmäsen mitali oli Suomen kisojen ainoa kultamitali.

Saavutukset 

 Olympiakultaa Lake Placid 1980 (mäkihyppy, suurmäki)
 Olympialaisissa kahdeksas vuonna 1980 normaalimäessä ja 1976 kymmenes (suurmäki) ja 14. (normaalimäki)
 MM-kisoissa viides (suurmäki 1974), kuudes (suurmäki 1978), 15. (normaalimäki 1978) ja 22. (suurmäki 1982)
 Normaalimäen (P70) Suomen mestari 1976, 1977, 1979 ja 1980

Järjestötoiminta 

 Suomen Hiihtoliiton johtokunnan jäsen (1988–2015)
 Suomen Hiihtoliiton varapuheenjohtaja (1993–2002)
 Suomen Hiihtoliiton mäkihypyn ja yhdistetyn valiokunnan puheenjohtaja (1992–2015)
 FIS:n mäkihyppykomitean puheenjohtaja (2004–2015)

Lähteet 
 
 
 
 Turun Sanomat 19.–25.2.1980

Viitteet

Aiheesta muualla 
 YLE Elävä arkisto: Olympiavoittaja Jokkeri Törmänen

Suomalaiset mäkihyppääjät
Suomalaiset olympiavoittajat
Mäkihyppytuomarit
Suomalaiset hiihtourheiluvaikuttajat
Suomalaiset insinöörit
Vuonna 1954 syntyneet
Vuonna 2015 kuolleet
Penny Lane

Penny Lane on The Beatlesin julkaisema ja Paul McCartneyn säveltämä laulu, joka kertoo hänen lapsuuden ympäristöstään Liverpoolissa ja se symboloi lapsuuden viattomuutta sekä menneitä aikoja, jolloin kaikki olivat ystävällisiä. Kappale julkaistiin singlenä 1967 yhdessä Strawberry Fields Foreverin kanssa ja kumpaakin laulua markkinoitiin A-puolena. Kaupallisessa mielessä "Penny Lane" veti pidemmän korren vallaten listojen kärkipaikan mm. Yhdysvalloissa, Espanjassa, Malesiassa, Hollannissa ja Australiassa.

"Penny Lane" julkaistiin  myöhemmin myös LP- ja CD-levyllä Magical Mystery Tour.

Laulun synty

Paul McCartney oli mielessään kehitellyt "Penny Lanea" lähes vuoden ajan ja sen saaminen paperilta äänitysvaiheeseen kävi kivuttomasti. Mukaan lisätty trumpetilla soitettu soolo tuli mukaan viime hetken ideana. McCartney oli nähnyt TV:ssä New Philharmonic Orchestran esityksen, jossa trumpetisti Dave Mason oli instrumentillaan esittänyt vaikuttavan soolon. Mason suostui McCartneyn pyynnöstä vierailemaan Abbey Roadin studioilla viimeistelemässä trumpetillaan "Penny Lanen".  Hänelle maksettiin työstä 27 puntaa, joka oli  muusikkojen liiton taksan mukainen  palkkio. 

Aluksi kappaleen piti tulla Beatlesien kesällä 1967 julkaistavalle Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band-albumille. Laulun kokonaisuuden muotoutuessa se päätettiin jättää tulevalta albumilta pois ja julkaista John Lennonin tekemän "Strawberry Fields Foreverin" kanssa singlenä. Päätös tuli levy-yhtiö Capitolin taholta. Kumpikin kappaleista liittyi Beatlesien kotiympäristöön, joten single toimi eräänlaisena teemalevynä. Monet Beatles-tuntijat ja musiikkikriitikot ovat jälkeenpäin tulleet siihen tulokseen, että kysymyksessä on kokonaisuutena eräs kaikkien aikojen hienoimmista single-levyistä.

Cover-versioita

Juha Vainio on kirjoittanut kappaleen suomenkielisen version, ”Rööperiin”, ja sen on levyttänyt Jormas. Dingo on tehnyt Penny Lanesta cover-version. Vuonna 1978 Udo Lindenberg levytti laulusta saksankielisen version "Reperbahn".

Lähteet

The Beatlesin kappaleet
Vuoden 1967 kappaleet
Solidus

Solidus, kultainen tai hopeinen kolikkoraha, jota käytettiin myöhäisantiikissa ja varhaiskeskiajalla. Soliduksen loi vuonna 301 Diocletianus aikaisemmin käytetyn aureuksen tilalle. Konstantinus vakiinnutti rahan vuonna 309 siirtymällä lyömään 72 kolikkoa paunasta kultaa. Yhden kolikon paino oli siis 1/72 libraa (4,54 grammaa).  Solidusta käytettiin vuosisatoja Länsi-Rooman tuhonkin jälkeen Euroopassa. Bysantissa sitä lyötiin vielä 1000-luvulla.

Usein soliduksiin lyötiin kulloisenkin hallitsijan leima. Kolikon arvo saattoi olla enemmän kuin alhaisessa asemassa olevan työläisen koko vuosipalkka.

Anglosaksisten kielten soldier-sana on keskiajalla kehittynyt soliduksesta (välivaiheena muoto soudeour).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Antiikin Rooman rahat
Kultarahat
Bysantin valtakunta
Andreas Grassl

Andreas Grassl (s. 25. lokakuuta 1984) löytyi Englannin rannikolta huhtikuussa 2005. Hän ei puhunut mitään, ja koska hän piirsi paperille pianon kuvan ja soitti sairaalassa pianoa, häntä alettiin kutsua ”pianomieheksi”. Hänen henkilöllisyyttään selvitettiin pitkään ja hänen arveltiin olevan mm. konserttipianisti, joka on sairastunut psyykkisesti. Viimein elokuussa 2005 mies alkoi yllättäen puhua ja kertoi olevansa saksalainen 20-vuotias mielisairaanhoitaja Andreas Grassl. Hän oli ollut rannalla tekemässä itsemurhaa, kun poliisit löysivät hänet.

Aiheesta muualla

Uutisraportit ennen tunnistamista
Aftenposten: "Ex-students recognize "Piano Man'"
"Map links 'Piano Man' to Norway"
"Virtuoso Piano Man is linked to Norway"
"I'm not Piano Man", says Czech
BBC: Lead in hunt for Piano Man's name
CNN: 'Piano Man' still not identified
The Globe and Mail: Piano player man of mystery
BBC: 'Piano Man' identified in Italy?
Doctors fear mute 'Piano Man' will never be identified.

Uutisraportit tunnistamisen jälkeen
The Mirror: "Piano Man Sham"
Confirmation from German Embassy
West Kent NHS and Social Care Trust final statement 
Süddeutsche Zeitung: Der Piano-Mann ist Bayer 
Frankfurter Allgemeine Zeitung: Der „Piano Man” taucht auf 
The Mirror: "EXCLUSIVE: PIANO MAN'S DAD TELLS OF HIS SON'S MISSING 4 MONTHS"
Süddeutsche Zeitung: Ein trauriger Fall 
Piano Man's Identity is Revealed
'Piano Man psychotic' says lawyer

Huijarit
Saksalaiset henkilöt
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Antonov An-12

Antonov An-12 (ven. Антонов Ан-12, Nato-koodinimi ”Cub”) on Neuvostoliitossa suunniteltu nelimoottorinen sotilaskuljetuslentokone. Sen ensilento tapahtui 16. joulukuuta 1956.

Historiaa 
Antonov alkoi suunnitella sotilaallista kuljetuskonetta vuonna 1953. Siitä tuli kaksimoottorinen An-8, joka joutui useisiin onnettomuuksiin epäluotettavien moottoreidensa vuoksi. Kone oli potkuriturbiinikone ja tuohon aikaan suihkuturbiinien luotettavuus ei ollut missään päin maailmaa erityisen korkea. Sitä kuitenkin valmistettiin 150 kappaletta vuosina 1958–1961.

An-8:n pohjalta Antonov alkoi suunnitella matkustajakonetta, josta tuli An-10. Siihen valittiin neljä NK-4-potkuriturbiinia voimalaitteeksi. Koneesta tuli 90–130 paikkainen ja se on kuljetuskoneille tyypillisesti ylätaso.

An-10:n sisarkoneeksi suunniteltiinkin An-12-kuljetuskone. Siinä on nelihenkinen miehistö ja se voi kuljettaa 20 000 kg rahtia. An-12:n kiinalainen kopio on SAC (Shenyang Aircraft Corporation) Yunshiji Y8.

Antonov An-12 on edelleen myös kaupallisessa käytössä. Sillä kuljetetaan muun muassa ammuksia ISAF:ia varten. Koneen rahtitila on 3,5 metriä leveä (rahtiluukku 2,95 metriä), 2,6 metriä korkea (rahtiluukku 2,6 metriä) ja tilavuudeltaan 97m³.

Onnettomuudet
26. kesäkuuta 2008 Tšeljabinskin lähellä nousun jälkeen. Koneen ohjaamoon oli tullut savua.

 Heinäkuussa 2007 An-12 putosi Domodedovon kentän lähelle.
4. lokakuuta 2019 An-12 teki pakkolaskun Lvivin lähellä, lentobensiinin loputtua. Onnettomuudessa kuoli 5 ihmistä.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
http://www.airliners.net/aircraft-data/stats.main?id=35
http://www.fas.org/man/dod-101/sys/ac/row/an-12.htm
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=506
http://www.airwar.ru/enc/craft/an12.html 

Neuvostoliittolaiset kuljetuskoneet
1950-luvun kuljetuskoneet
Rahtikoneet
An-012