Eino Koskimies

Eino Rafael Koskimies (vuoteen 1931 Forsman; 31. maaliskuuta 1892 Helsinki – 11. maaliskuuta 1975 Turku) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat insinööri, teollisuuskoulun rehtori William Vindician Forsman ja tämän toinen vaimo Sofia Josefina Stenfors. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Maja Karolina Mattssonin kanssa.

Opinnot
Koskimies kävi seitsemän luokkaa Helsingin Uutta yhteiskoulua ja kirjoitti ylioppilaaksi Heinolan alkeiskoulun jatkoluokilta vuonna 1911 sekä liittyi Etelä-Pohjalaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun konerakennusosastolla vuosina 1911–1915. Koskimies suoritti diplomi-insinööritutkinnon 1. osan vuonna 1915. Sotilaskoulutusta hän sai Hyökkäysvaunukurssilla vuonna 1922 ja suorittamalla Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1924–1926.

Jääkärikausi

Koskimies liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 5. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella (Misalla), Riianlahdella ja Schmardenissa (Smārdessa) sekä Aa-joella (Lielupella). Hän suoritti vuonna 1917 Libaussa (Liepājassa) järjestetyn sotakoulun A-kurssin.

Suomen sisällissota

Koskimies saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 2. jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan  taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui taistelussa 28. maaliskuuta 1918.

Sisällissodan jälkeinen aika

Koskimies määrättiin sisällissodan jälkeen haavoistaan parannuttuaan 12. kesäkuuta 1918 toimistopäälliköksi Sotaministeriön yleiseen sota-asiainosastoon, josta hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1919 komentajaksi Keski-Suomen rykmentin III pataljoonaan. Rykmentissä hänen tehtäviinsä kuului useat rykmentin komentaja viransijaisuudet. Vuoden 1922 syyskuussa hänet aluksi komennettiin ja lopullisesti siirrettiin 1. tammikuuta 1923 Teknillisten joukkojen esikuntapäälliköksi. Uudenmaan rykmentin komentajan viransijaisena hän toimi 1. syyskuuta 1926 – 28. elokuuta 1928 välisen ajan. Viransijaisaikana hänet siirrettiin 28. huhtikuuta 1927 alkaen Yleisesikuntaan teknillisten tarkastajantoimistoon ja edelleen 15. kesäkuuta 1928 alkaen komentajaksi Tampereen rykmenttiin. Tampereen rykmentistä hänet komennettiin 1. maaliskuuta 1932 komentajaksi 3. sotilasmaakuntaan ja edelleen 1. heinäkuuta 1933 alkaen niin ikään Kymenlaakson sotilasläänin komentajaksi.

Talvi- ja jatkosota
Koskimies osallistui talvisotaan 11. divisioonan (tunnettiin myöhemmin nimellä 2. divisioona) komentajana ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksella, Muolaanjärvellä, Vuoksissa, Äyräpäässä, Kuparsaaressa, Sintolassa, Vuosalmilla. Välirauhan aikana hän toimi edelleen samassa tehtävässä, kunnes siirrettiin myöhemmin Etelä-Hämeen sotilasläänin komentajaksi. 

Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin 5. divisioonan komentajaksi, mistä VI armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Paavo Talvela erotti hänet jo 11.7.1941, alle vuorokausi yleishyökkäyksen alkamisen jälkeen. Koskimies siirrettiin vielä ensimmäisenä sotavuonna Päämajan Koulutus- ja komento-osaston päälliköksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin vielä vuonna 1941 Hangon Ryhmän komentajaksi, josta hänet siirrettiin seuraavana vuonna takaisin päämajaan ja hänet sijoitettiin sotilashallitonkomentajaksi. Tehtävästä hän erosi sotien jälkeen, jolloin astui Wärtsilä Oy:n palvelukseen tehtaiden henkilö- ja paloturvallisuuden organisoijaksi, kunnes vuonna 1945 hän siirtyi tarkastajaksi Wärtsilän Keskinäisen Vakuutusyhtiön palvelukseen Turkuun ja palveli yrityksessä vuoteen 1967 saakka.

Luottamustoimet
Koskimies toimi 1. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1919–1920 ja 2. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1921 sekä 3. divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1930.

Lähteet

Kirjallisuus
 Jernström, E.: Jääkärit maailmansodassa. Sotateos oy: Helsinki 1933.
 Suomen jääkärien elämäkerrasto. Puolustusministeriön Sotahistoriallisen toimiston julkaisuja IV. WSOY Porvoo 1938.
 Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975. Sotatieteen Laitoksen Julkaisuja XIV. Vaasa 1975. ISBN 951-99046-8-9.

Viitteet 

Jääkärieverstit
Vuonna 1892 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet