Stereotyyppinen käytös

Stereotyyppisellä käytöksellä eli sensorismilla, stimmailulla (engl. stimming), toistavalla käyttäytymisellä tai maneereilla viitataan yleensä ilmiötä tuntemattomien henkilöiden mielestä eriskummalliselta vaikuttavaan käytökseen, jota esiintyy etenkin lapsuudessa muun muassa lähes kaikilla Kannerin autisteilla, syntymästään sokeilla lapsilla sekä vähävirikkeisissä olosuhteissa pidettävillä eläimillä. Myös muut kuin erityisryhmien edustajat harrastavat toisinaan stimmailua, kuten hiusten pyörittelyä, kynsien pureskelua tai jalalta toiselle keinumista. 

Sensorismia voidaan pitää elollisten olentojen luontaisena tapana lievittää elimistön stressiä, koska saman liikkeen jatkuva toistaminen saa aivot erittämään endorfiineja eli hyvää oloa tuottavia hormoneja. Autisteilla tehdyissä tutkimuksissa onkin huomattu, että sensorismi palauttaa ylivirittyneen hermoston takaisin normaalitilaan. Eläimillä sensorismia ilmenee etenkin silloin, jos niitä pidetään liian ahtaissa oloissa. Tällöin ne saattavat esimerkiksi ajaa takaa häntäänsä tai kävellä saman reitin yhä uudelleen ja uudelleen.

Sensorismi ihmisillä 
Ihmisellä sensorismi ilmenee esimerkiksi heijaamisena eli ylävartalon heiluttamisena puolelta toiselle, sormien liikutteluna silmien edessä tai silmien paineluna, hyppelynä, pyörimisenä, sanojen loputtomana toistamisena tai esineiden kolisteluna. Samalla lapsi näyttää vetäytyvän omaan maailmaansa, pois vuorovaikutuksesta. Sensorismi alkaa yleensä 1/2–1 vuoden iässä ja vähenee iän myötä.

Koska sokea ei pysty ottamaan toisten käyttäytymisestä mallia näön kautta ja koska yksittäiset stereotypiat ovat usein hyvin samanlaisia täysin sokeillakin henkilöillä, on päätelty, että ne olisivat ihmisen sisäsyntyistä tunneilmaisua. Stereotypioita voidaankin kutsua neutraalimmin sokean tai autistisen henkilön luontaiseksi kehonkieleksi.

Sensorismin syyt 
Sensorismia ilmenee yleisimmin silloin, kun lapsi on yli- tai alivirittyneessä tilassa. Alivirittyneisyyden tilassa lapsi voi olla esimerkiksi väsynyt tai vailla mielekästä tekemistä. Myös vahvat tunnetilat – ilo, innostus, viha, jännitys tai pelko – liittyvät usein sen esiintymiseen. Sensorismia saattaa ilmetä myös silloin kun lapsi kokee, että häneltä odotetaan liikaa. Rytminen liikehtiminen saattaa myös tukea jotakin tarkoituksenmukaista toimintaa, esimerkiksi keskittymistä puhumiseen. Aivotutkija Kamila Markram on esittänyt, että sensorismi saattaa olla autistisen lapsen ainoita keinoja paeta liian räikeältä ja hälyisältä tuntuvaa maailmaa.

Myös fysiologisia syitä on tarjottu selitykseksi sensorismille. Aivojen näkökeskus ja tasapainoaisti tarvitsevat virikkeitä, ja koska niitä ei ole luontaisesti kovin paljoa tarjolla näkövammaiselle ihmiselle, on ajateltu, että sokea lapsi loisi itselleen valoaistimuksia painamalla silmiään ja tasapainoaistimuksia pyörimällä, hyppimällä tai heijaamalla.

Suhtautuminen sensorismiin 
Suhtautuminen sensorismiin vaihtelee muun muassa maan kuntoutuskulttuurin mukaan. Suomen kuntoutuskulttuurissa ei ole yksiselitteistä suhtautumista, mutta jotkut valtaväestön edustajat kutsuvat sensorismia ei-toivotuksi käyttäytymiseksi tai suorastaan virheliikkeiksi, koska he kokevat ne häiritseviksi. Sensorismi saattaa aiheuttaa ahdistusta etenkin silloin, kun tilanteen tarkkailija ei ymmärrä, mistä siinä on kyse.

Ivar Lovaasin 1970-luvulla kehittämässä niin sanotussa Lovaasin menetelmässä eli ABA-terapiassa pyrittiin kitkemään sensoristinen käyttäytyminen fyysisen väkivallan kuten läimäyttelyn, nipistelyn, tukistamisen ja sähköiskujen avulla. Fyysisten rangaistusten käytöstä luovuttiin myöhemmin kyseisen terapian yhteydessä, mutta sensorismi pyritään silti edelleen lopettamaan tiukkojen kieltojen ja käskyjen avulla.

Katso myös
 Stereotyyppi

Lähteet 

Psykologia