joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Juha Partanen

Juha ”Partsu” Partanen (s. 1956 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja yrittäjä. Hän on toiminut toimittajana MTV3:n uutisissa, päällikkötehtävissä Uudessa Suomessa ja Iltalehdessä sekä Ylioppilaslehden, Moottorin ja Pääkaupunkiseudun Talousuutisten päätoimittajana. Vuosituhannen alussa Partanen pyöritti omaa asiakaslehtiyritystään Mediakasvo Oy:tä, joka toimii kirjojen ja lehtien kustantajana. Sen jälkeen hän toimi autovaraosabisneksessä toimivan Atoy Oy:n markkinointijohtajana. Nykyisin Partanen työskentelee yrittäjänä ja Taloustaidon autotoimittajana.

Juha Partanen on myös kirjoittanut muistelmateoksen Cyrano ja hullu koira nuoruudenystävästään muusikko-radiotoimittaja Gösta Sundqvistista. Hän on soittanut bassokitaraa Göstan yhtyeissä, ei kuitenkaan enää Leevi and the Leavingsissa. Sen sijaan kaikkien aikojen ensimmäinen yhtyeestä kertova juttu Ilta-Sanomiin 1978 on hänen kirjoittamansa, ja hän myös kuvasi kansikuvia yhtyeen ensimmäisiin singleihin.

Partanen on kirjoittanut myös Ekovilla Oy:n 30-vuotishistoriikin Kertomus elämää kestävästä eristefirmasta ja Martin Sandelinin kanssa Nokia Oyj:n verkkopuolen historiikin ja digitaalisen puhelinkeskuksen DX200:n tarinan nimellä Nokian jalokivi.

Partanen on asunut suurimman osan elämästään Espoon Haukilahdessa. Hän on valmistunut valtiotieteen kandidaatiksi vuonna 2005 Helsingin yliopistosta. Partanen on naimisissa, ja hänellä on kaksi lasta.

Lähteet 
 

Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
Tam Dalyell

Sir Thomas ”Tam” Dalyell, the Binnsin 11. baronetti (9. elokuuta 1932 – 26. tammikuuta 2017) oli brittiläinen Labour-puolueen poliitikko. Hän varttui Skotlannissa ja hankki opettajan koulutuksen.

Dalyell istui parlamentin jäsenenä vuosina 1962–2005 ja toimi Edinburghin yliopiston rehtorina vuosina 2003–2006. Hän vastusti niin sanottua devoluutiota eli vallan hajauttamista Britannian keskushallinnolta alueelliselle tasolle Skotlantiin.

Dalyell kirjoitti aktiivisesti lehtiin, muun muassa kolumneja New Scientistiin 1960-luvulta. Hän julkaisi myös useita kirjoja.

Dalyellin suvun ensimmäinen baronetti ja Tam Dalyellin esi-isä oli 1600-luvulla elänyt kenraali Tam Dalyell of the Binns eli ”Bluidy Tam”.

Lähteet

Aiheesta muualla
Tam Dalyell: a rebel with umpteen causes BBC

Brittiläiset poliitikot
Kolumnistit
Baronetit
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Kopio Niini

Kopio Niini on vuonna 1957 Helsingissä perustettu tulostus- ja painotalo.

Kopio Niini on perheyritys, joka kuuluu Suomen suurimpiin kopio- ja painopalveluiden tuottajiin. Yrityksen liikevaihto on noin 10 milj. euroa ja henkilökuntaa noin 130.

Historia 
Yrityksen toiminta alkoi 15. helmikuuta 1957 Helsingissä Valokopiolaitos V. Niini -nimellä. Yrityksen perustivat Veikko ja Eila Niini. Aluksi yrityksen tärkeintä asiakaskuntaa olivat rakennusteollisuuden alalla toimivat arkkitehdit, insinöörit, rakennuttajat ja pientalorakentajat. 1950-luvulla piirustuskopiointi tapahtui perinteisellä ammoniakkikehitteisellä kopiointimenetelmällä. 

Vuonna 1998 yrityksen toimintaa laajennettiin Viroon. Kopio Niinin osakkuusyritys Koopia Niini & Rauam palvelee Tallinnassa kahdessa toimipaikassa, jotka työllistävät yhteensä yli 20 henkeä.

Lähteet 
Kopio Niini

Suomalaiset perheyritykset
Kaarle Pekkala

Kaarle Henry Pekkala (4. lokakuuta 1919 Viipuri – 18. kesäkuuta 2000 Hämeenlinna) oli suomalainen pistooliampuja.

Kaarle Pekkala  edusti Suomea olympialaisissa Roomassa 1960 50 m vapaapistoolissa sijoittuen 27. tuloksella 531.

Lähteet

Viitteet

Suomalaiset ampujat
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet
Espanja yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Espanja on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Kisojen järjestäjämaana se oli vuonna 1999, jolloin isäntäkaupunkina toimi Sevilla. Maa on saavuttanut yhteensä 41 mitalia, ja parhaiten se on menestynyt kävelyssä sekä keskipitkillä ja pitkillä juoksumatkoilla. Kenttälajeissa vain kaksi pituushyppääjää sekä yksi korkeushyppääjä ovat yltäneet mitaleille.

Espanjan ainoa kaksinkertainen maailmanmestari on Abel Antón, vuosien 1997 ja 1999 maratonjuoksun ykkönen. Muut kultamitalistit ovat vuoden 1995 MM-maratonin voittanut Martín Fiz, vuoden 1993 kävelymestarit Valentí Massana ja Jesús Ángel García, vuonna 1999 pituushypyn voittanut, Kuubasta muuttanut Niurka Montalvo sekä vuonna 2015 maailmanmestaruuden 20 kilometrin kävelyssä voittanut Miguel Ángel López. Garcia on saavuttanut neljä mitalia, ja kolmeen mitaliin on yltänyt 20 kilometrin kävelyn kolminkertainen hopeamitalisti Francisco Javier Fernández. Marta Domínguez voitti 3 000 metrin estejuoksun maailmanmestaruuden Berliinissä 2009, mutta menetti voittonsa vuonna 2015 dopingin käytön vuoksi.

Pekingin MM-kilpailuissa 2015 Espanja saavutti Miguel Ángel Lópezin kultamitalin lisäksi vain yhden pistesijan, jonka toi Ruth Beitia korkeushypyn viidennellä sijallaan. Lontoossa 2017 Espanja jäi mitaleitta saavuttaen viisi pistesijaa parhaana sijoituksena Adel Mechaalin neljäs sija 1 500 metrillä. Dohassa 2019 Orlando Ortega saavutti 110 metrin aitajuoksussa pronssia. Lisäksi pisteille ylsi seitsemän urheilijaa. Kävelijä Jesús Ángel García kilpaili ennätyksellisesti jo 13. MM-kisoissaan ja sijoittui 50 kilometrin kävelyssä kahdeksanneksi. Eugenessa 2022 Espanja sai kaksi pronssimitalia ja kuusi muuta pistesijaa. Mitaleilla olivat Mohamed Katir 1 500 metrin juoksussa ja Asier Martínez 110 metrin aitajuoksussa.

Espanjan MM-mitalit kisoittain

Espanjan MM-mitaliurheilijat

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Espanjan MM-kisahistoriaa Espanjan yleisurheiluliitto 

Espanjan yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Nicholas Henderson

Sir John Nicholas ”Nico” Henderson (1. huhtikuuta 1919 – 16. maaliskuuta 2009) oli brittiläinen diplomaatti. Hän toimi maansa Puolan- (1969–1971), Länsi-Saksan- (1972–1975), Ranskan- (1975–1979) ja Yhdysvaltain-suurlähettiläänä (1979–1982). 

Henderson avioitui vuonna 1951 Mary Barberin kanssa, josta jäi leskeksi vuonna 2004.

Henderson kirjoitti eläkkeelle jäätyään useita historiallisia teoksia. Näistä tunnetuimpia on Mandarin, joka on tilitys hänen urastaan diplomaattina.

Lähteet 

Suurlähettiläät
Brittiläiset diplomaatit
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 2009 kuolleet
Jääkiekon III-divisioona

III-divisioona on nimestään huolimatta Suomen jääkiekon viidenneksi korkein sarjataso. III-divisioonassa on kahdeksan alueellista sarjaa.

Joukkueet kaudella 2021–2022

Etelä

Lohko 1 

 A-Rangers, Espoo
 HC Ludwig, Vantaa
 HCK Salamat, Kirkkonummi
 Hernesaaren Näädät, Helsinki
 Joukkue IF, Espoo
 K-Kissat, Helsinki
 Pitäjämäen Tarmo, Helsinki
 Polyteknikkojen urheiluseura, Helsinki
 Nikkarit, Riihimäki
 Viikingit Akatemia, Helsinki
 Wolf Team, Sipoo

Häme

Lohko 2 

 Atalan Hoki Klup, Tampere
 Hämeenkyrön Hokkarit
 Hämeenlinnan Pallokerho Icedogs, Hämeenlinna
 JälkiHiki, Tampere
 Jämsänkosken Ilves
 Kangasalan Voitto
 Mäntän Kiekko-Pojat
 Nokian Pyry M2
 Parkanon Kiekko 83
 Ruoveden Seurakunnan Atleetit
 Uplakers Ak
 Urjalan SisuKiekko
 Vammalan Palloseura Hockey
 Virtain Kiekko-Karhut

Keskimaa

3a (Keski-Suomi) 

Keuruun Pallo HT II	
Karstulan Kiva
Suolahden Urho II
Ähtärin Kiekko-Haukat

3b (Etelä-Pohjanmaa) 

 Järviseudun Pallokerho, Alajärvi
 Lapuan Virkiä
 Seinäjoen Kiekko-Veljet
 S-Kiekko Team

3c 

 Highsticks HT, Pietarsaari
 IK Kronan 2, Kruunupyy
 Malax IF Team, Maalahti
 Muik Hockey II, Uusikaarlepyy
 Terjärv Ungdoms Sportklubb, Kruunupyy

Lohko 4 (Kymi-Saimaa) 

 AaKoo, Anjalankoski
 Iitti Hockey, Kausala
 Haminan Kiekkoympyrät
 Panthers, Lahti
 Parru HT, Lappeenranta
 Pesä, Imatra
 Piranha´s, Kotka

Lohko 5 Lappi 

 Kemijärven Kiekko
 Kemin Lämärit
 Kittilän Palloseura
 Pantterit, Rovaniemi
 Rollon Pojat, Rovaniemi
 Sodankylän Pallo
 Tunturi-Kiekko, Ivalo
 Yläkemijoen Kiekko, Rovaniemi

Lohko 6 (Länsirannikko) 

 Kankaanpään Jääkarhut
 Kiekko-67, Turku
 ParSport, Parainen
 Salon Kiekkohait
 Tarvasjoen Urheilijat, Lieto
 Turun Kisa-Veikot
 Uudenkaupungin Jää-Kotkat

Lohko 7 (Pohjoinen) 

 Cobrat, Oulainen
 HaU Hockey Huskit, Haapavesi
 JHT, Kalajoki
 Laser Hockey Akatemia, Oulu
 Oulun Yliopiston Urheiluseura
 Kuusamon Pallo-Karhut, Kuusamo
 Popula, Ylivieska
 Pyhäjärven Pohti
 Raahe-Kiekko II/A
 Suomussalmen Palloseura
 Teräs-Kiekko Akatemia, Raahe
 Utajärven Urheilijat

Lohko 8 (Savo-Karjala) 

 Lieksan Hurtat
 Joensuun Peli-Toverit
 Jääsudet, Kitee
 Kontiolahden Kajastus
 Kiuruveden Kiekko -81
 Nurmeksen Sepot
 Piikkiön Palloseura
 Polvijärven Urheilijat
 Rantasalmen Urheilijat
 OoKoo edustus/Outokummun kiekko

Lähteet 

Suomen jääkiekkosarjat
Matsudaira Cup

Matsudaira Cup on Suomen lentopalloliiton myöntämä palkinto kauden parhaalle lentopalloilijalle Suomessa. Se on ikuisesti kiertävä palkinto, jonka kauden paras lentopalloilija saa vuodeksi haltuunsa. Pokaalin on lahjoittanut japanilainen lentopalloilija, lentopallovalmentaja ja lentopallovaikuttaja Yasutaka Matsudaira vuonna 1972. Palkinnon antaessaan Matsudaira valmensi Japanin A-maajoukkuetta, joka kävi 1968–1972 vuosittain Suomessa leiri- ja maaottelumatkalla.

Palkitut 

 1973 Raimo Koskinen
 1974 Raimo Koskinen
 1975 Arto Mäkinen
 1976 Arto Mäkinen
 1977 Jouni Parkkali
 1978 Jouni Parkkali
 1979 Jouko Juvonen
 1980 Jouni Parkkali
 1981 Jouni Parkkali
 1982 Jouko Juvonen
 1983 Markku Ahila
 1984 Mauri Leppänen
 1985 Kari Kalin
 1986 Pekka Toppari
 1987 Petri Mutka
 1988 Timo Parkkali
 1989 Catharina Svenlin
 1990 Petteri Häyrinen
 1991 Matti Juntura
 1992 Harri Vänni
 1993 Sami Harjula
 1994 Sami Harjula
 1995 Kari Varis
 1996 Jari Salokangas

 1997 Tuomas Sammelvuo
 1998 Petteri Laurila
 1999 Jussi Heino
 2000 Riikka Lehtonen
 2001 Tuomas Sammelvuo
 2002 Riikka Lehtonen
 2003 Riikka Lehtonen
 2004 Tuomas Sammelvuo
 2005 Jussi Heino
 2006 Riikka Lehtonen
 2007 Janne Heikkinen
 2008 Janne Heikkinen
 2009 Mikko Esko
 2010 Mikko Esko
 2011 Mikko Esko
 2012 Riikka Lehtonen
 2013 Eemi Tervaportti
 2014 Olli Kunnari
 2015 Olli-Pekka Ojansivu
 2016 Laura Pihlajamäki
 2017 Lauri Kerminen
 2018 Mikko Esko
 2019 Lauri Kerminen

Lähteet

Suomen lentopallo
Suomalaiset urheilupalkinnot
Underground-Rock

Underground-Rock on Suomen Talvisota 1939–1940 -yhtyeen ainoa albumi. Se julkaistiin vuonna 1970. CD-versiot julkaisi Siboney vuonna 1989 ja 2004. Kansikuva sekä muut kuvat ovat Timo Aarnialan työtä.

Kaikki sanoitukset ja sävellykset on tehty salanimillä. Levyn CD-version kansivihkoseen on myös liitetty M. A. Nummisen kirjoittama yhtyeen historiikki.

Kappaleet 
  (säv. Somerjoki, san. Numminen)
  (säv. Somerjoki, san. Numminen)
  (säv. Somerjoki, san. Numminen)
  (säv. Ojanen, san. Laine)
  (säv. Ojanen, san. Laine)
  (säv. ja san. Numminen)
  (säv. Ojanen, san. Somerjoki)
  (säv. ja san. Numminen)
  (säv. Somerjoki, san. Numminen)
  (säv. ja san. Numminen)
  (säv. Somerjoki, san. Laine)
  (säv. Ojanen, san. Shakespeare)
  (säv. Somerjoki, san. Numminen)
  (säv. Somerjoki, san. Numminen)
  (säv. Numminen, san. Into ja Numminen)
  (säv. Somerjoki, san. Numminen)

Kokoonpano 
 Rauli "Badding" Somerjoki, laulu
 M. A. Numminen, laulu, taustalaulu
 Rauli "Pole" Ojanen, laulu, kitara, taustalaulu
 Pentti Aho, kitara
 Heikki Kasari, tenori- ja baritonisaksofoni, huilu
 Arto "Mamba" Koskinen, piano, urut
 Antero Jakoila, basso, kitara
 Raikka Rautarinne, rummut
 Tommi Parko, alttosaksofoni, sopraanosaksofoni, piano
 Kicke Bergholm, basso
 Matti Oiling, rummut
 Meri Vennamo, taustalaulu
 Seppo "Paroni" Paakkunainen, tenorisaksofoni
 Matti Bergström, basso
 Ronnie Österberg, rummut
 Tarmo Manni, "kosminen nauraja"

Kirjallisuutta 
 

Vuoden 1970 albumit
Vuoden 1970 esikoisalbumit
Suomalaiset rockalbumit
Love Recordsin albumit
Annabella Sciorra

Annabella Gloria Philomena Sciorra (s. 29. maaliskuuta 1960) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa Onnen kulissit (1990), Viidakkokuume (1991), Käsi, joka kehtoa keinuttaa (1992) ja Rohto (1995).

Sciorra tunnetaan myös televisiosarjasta Sopranos, jossa hän esitti Gloria Trilloa. Rooli toi hänelle vuonna 2001 Emmy-ehdokkuuden.

Valikoitu filmografia
Onnen kulissit (1990)
Viidakkokuume (1991)
Käsi joka kehtoa keinuttaa (1992)
Rohto (1995)
Destination Anywhere (1997)
Cop Land (1997)
Asteroidi (1997)

Aiheesta muualla 
  

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Amerikanitalialaiset
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Laguna Seca

Mazda Raceway Laguna Seca on Kaliforniassa Yhdysvalloissa sijaitseva moottorirata, jota käyttävät niin kilpa-autot kuin -moottoripyörätkin. Rata valmistui vuonna 1957. Radan tunnetuimpia mutkia on ”korkkiruuvi” eli mutka 8.

Suomalaisista radalla voittoon ovat ajaneet Jyrki Järvilehto vuosina 1999 ja 2001 ja Mika Salo vuosina 2006 ja 2007. Molemmat ajoivat ALMS-sarjaa, kun he voittivat.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kalifornian moottoriradat
Champ Car -radat
American Le Mans Series -radat
Montereyn piirikunta
ACI Vallelunga Circuit

Vallelunga (Autodromo di Vallelunga) on moottorirata, joka sijaitsee Rooman lähellä Italiassa. Rata rakennettiin vuonna 1959, jolloin siihen kuului 1,8 kilometrin hiekkaovaali. Radalla ajettiin Rooman GP ensimmäisen kerran vuonna 1963. Nykymuotoonsa rata valmistui vuonna 2004.

Italian moottoriradat
American Le Mans Series -radat
Rooman metropolikaupunki
Keltanavaga

Keltanavaga (Eleginus gracilis) on turskien heimoon (Gadidae) kuuluva Pohjoisen Tyynenmeren kala. Sen levinneisyysalue kiertää Tyynenmeren rannikkoa Korean vesiltä Alaskan Sitkaan ja ulottuu myös Beringinsalmen pohjoispuolelle Tšuktšimereen ja Beaufortinmereen.

Keltanavagat elävät rannikon ja jään tuntumassa. Talvisajan ne viettävät rantavesissä, jossa kutu tapahtuu. Niitä tavataan jokisuissa ja se nousevat jokiin myös täysin makeaan veteen. Kesällä ne siirtyvät avoveteen. Ne syövät äyriäisiä ja pohjaeläimiä ja myös pieniä kaloja. Aikuiset yksilöt ovat 25–35 cm:n mittaisia.

Venäjän rannikolla keltanavagaa pyydetään kaupallisesti mm. nuotilla ja rysillä. Se on suosittu pilkkikalastuksen kohde. Vuosisaaliit 2000-luvulla ovat olleet 20 000 – 50 000 tonnin välillä. Amerikassa kaupallista pyyntiä ei ole.

Keltanavagan ekologinen vastinlaji Euroopan pohjoisrannikolla on navaga.

Lähteet

FAO Fisheries Species Fact Sheets: Eleginus gracilis
Cohen, D.M.; Inada.T.; Iwamoto, T.; Scialabba, N. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date.  FAO Fisheries Synopsis. No. 125, Vol. 10. Rome, FAO. 1990. ss. 33-37

Aiheesta muualla
NOAA Photo Library: Eleginus gracilis (kuva)

Turskakalat
Géza Csáth

Géza Csáth (oik. József Brenner, s. 13. helmikuuta 1887 Subotica, Itävalta-Unkari – 11. syyskuuta 1919 Kelebija, Serbia) oli unkarilainen neurologi, kirjailija, näytelmäkirjailija ja muusikko. 

Csáth oli morfiiniriippuvainen. Hän joutui mielisairaalaan, pakeni sieltä ja surmasi vaimonsa. Hän myrkytti itsensä mutta ei kuollut. Géza Csáth halusi mennä Moravcikin psykiatriseen sairaalaan, mutta Jugoslavian poliisien pysäyttäessä hänet hän ampui itsensä.

Tuotanto

Suomennetut teokset 
 Novelli "Pikku Emma" teoksessa Miljoona kilometriä Budapestiin : valikoima unkarilaisia novelleja 1909-1986. Suom. Hannu Launonen. Porvoo: WSOY 1987. ISBN 951-0-14660-9 (sid.).

Suomentamattomia teoksia 
 A repülö vucsidol ISBN 963-271-178-5
 A varázsló halála ISBN 963-15-3370-0 (sid.)
 Mesék, amelyek rosszul végzönek : összegyüjtött novellák ISBN 963-14-1988-6 (sid.)
 Válogatott novellái ISBN 963-9393-49-5 (sid.)

Lähteet
Atlas books

Unkarilaiset kirjailijat
Itsemurhan tehneet
Vuonna 1887 syntyneet
Vuonna 1919 kuolleet
Mattias Jonson

Mattias Jonson (s. 16. tammikuuta 1974 Kumla, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija. Hän edusti seuratasolla kotimaassaan Örebrota, Helsingborgia ja Djurgårdenia sekä Tanskassa Brøndbytä ja Englannissa Norwichia.

Jonson edusti Ruotsia maajoukkueurallaan vuosien 1996–2006 aikana 57 ottelussa, joissa hän teki yhteensä yhdeksän maalia. Hän edusti maataan vuosien 2002 ja 2006 MM-kisoissa, sekä vuoden 2004 EM-kisoissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Jonson Djurgårdenin sivuilla

Ruotsalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Homotutka

Homotutka () on vaistomainen kyky määrittää, onko joku henkilö homoseksuaali tai hetero. ”Homotutkan” toiminta perustuu sanattomaan, aistinvaraiseen tietoon ja vaistoon. Sellaisia ilmiöitä, joihin homotutka kiinnittää huomionsa, ovat esimerkiksi herkkyys sosiaalisessa käyttäytymisessä ja eräät maneerit, kuten esimerkiksi suurieleisyys tai perinteisten sukupuoliroolien peittelemätön hylkääminen (mukaan lukien ammatti- ja huolittelutottumukset).

Homotutkan ajatus on epävarma, koska kaikki homomiehet eivät toimi stereotyyppisesti ja on myös heteroseksuaalisia miehiä, joiden estetiikan taju, elämäntapa, kulutustottumukset ja huoli omasta ulkonäöstä ovat verrattavissa stereotyyppisten muodikkaiden homomiesten elämäntyyliin.

Tieteellinen tutkimus 

Philadelphian Monell Chemical Senses Centerin tekemässä tutkimuksessa, joka julkaistiin Journal of Psychological Science -julkaisussa, todettiin, että ”homoseksuaalien miesten on todettu havaitsevan erityisen hyvin myös muut homoseksuaalit miehet”.

Harvardin yliopiston opiskelija William Lee Adams toisti neuvonantajansa, nyt Tuftsin yliopistossa olevan tohtori Nalini Ambadyn aikaisemman työn. Ambadyn alkuperäinen tutkimus julkaistiin vuonna 1999 ja se osoitti, että homoseksuaalit ovat parempia tunnistamaan oikein seksuaalisen suuntautumisen kuin heteroseksuaalit äänettömiltä videoilta ja valokuvista. Adamsin tutkimus, joka alkoi vuonna 2004, keskittyy yksinomaan kasvoihin, sosiaalisen vuorovaikutuksen polttopisteeseen. Tätä havaintoa käsittelivät yksityiskohtaisemmin Ron Smyth ja tämän kollegat vuonna 2003.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Reuter, Donald F.: Gaydar. ISBN 0-609-61102-X

Aiheesta muualla 
 Lawson, Willow: Queer Eyes: Blips on the Gaydar Psychology Today. 2005. 
 France, David: The Science of Gaydar New York Magazine. 18.6.2007. 
Slangi
Psykologia
Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen kulttuuri
Pentti E. Vuento

Pentti Edvard Vuento (sukunimi aik. Trukki; 14. heinäkuuta 1921 Alatornio – huhtikuussa 2005) oli suomalainen sähköinsinööri ja eräkirjailija.

Vuennon vanhemmat olivat pakkamestari Erkki Arvid Trukki ja Hilja Sofia Ylikarvala. Hän pääsi ylioppilaaksi 1940 Kemin lyseosta.

Kotiuduttuaan jatkosodasta Vuento työskenteli aluksi Kemi Oy:n sähkö- ja metalliosastolla mutta hän ryhtyi sitten opiskelemaan ja valmistui sähköinsinööriksi 1949. Vuento toimi sitten sähköalalle eläkkeelle jäämiseensä saakka työskennellen Pohjolan Sähkö Oy:ssä sähköinsinöörinä ja konttorin hoitajana Kemissä ja Rovaniemellä sekä Asea Oy:ssa ja Asea Asea-Scandia Oy:ssa myyntikonttorin johtajana.

Vuento kuvasi kirjoissaan pohjoisen Suomen lohenpyyntiä ja lohijokia, erityisesti Tenojokea. Vuennon viimeinen kirja Kannaksen tulenjohtaja perustui hänen omaan sotapäiväkirjaansa kesältä 1944.

Teoksia 
 Kun lohi nousee Tenolla.  Karisto 1977
 Nukkumajoelta Tenolle.  Karisto 1979
 Suurlohta Tenolta.  Karisto 1981
 Lohijoilta ja tammukkapuroilta.  Karisto 1986
 Lohen perässä.  Karisto 1992
 Kalavisio.  Karisto 1997
 Tenon lohi kutsuu.  Karisto 2001
 Kannaksen tulenjohtaja. Karisto 2004

Lähteet 
 Suomen kirjailijat tietokanta 
 Kariston kirjailijat: Pentti E. Vuento 
 Kemin lyseon lukio : entisiä oppilaita : Pentti Vuento

Suomalaiset insinöörit
Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Raimo Bärman

Raimo Kyösti Bärman (s. 6. kesäkuuta 1932 Sulkava) on suomalainen kirjailija. Hän on käyttänyt myös nimimerkkiä R. A. Karhumies.

Bärmanin vanhemmat olivat sahatyömies August Bärman ja Hilja Vasara. Lappeenrannassa lapsuutensa viettänyt Bärman kävi vuosina 1956-1957 Lahden Kansankorkeakoulun ja työskenteli sitten terveystarkastajana ja asuntojen tarkastajana Kajaanissa 1960-1964 sekä terveystarkastajana Lahdessa 1964-1982 aina sairauseläkkeelle jäämiseensä saakka. Bärman on toiminut myös freelance-toimittajana. Nykyisin Raimo Bärman asuu Lahdessa.

Bärmanin pääteos on Ruijaan 1800-luvulla muuttaneista suomalaisista kertova Kveenitrilogia: Kveenien rannat, Jäämeren soutajia ja Ruija kutsuu. Bärmanin eräaiheisia tekstejä on julkaistu myös antologioissa Erämiesten matkassa: eräkirjailijamme kertovat (Otava 1987) ja Erämaailman vuosikymmenet (Karisto 2000). 

Raimo Bärman oli naimisissa vuodesta 1954 vuoteen 2016 opettaja ja kirjailija Annikki Bärmanin (o.s. Kuukka) kanssa.

Teokset 
 Salaperäinen savu, nuortenkirja. Valistus 1964 (nimimerkillä R. A. Karhumies yhdessä Annikki Bärmanin kanssa)
 Kuusi kadonnutta päivää, nuortenkirja. Valistus 1968 (nimimerkillä R. A. Karhumies yhdessä Annikki Bärmanin kanssa)
 Taimenjoelta Ahmatunturille - kertomuksia eräretkiltä. Weilin+Göös 1980
 Tunturin takana, novellikokoelma. Weilin+Göös 1981
 Jossakin palaa nuotio - vaeltajan tarinoita luonnosta ja ihmisestä. Otava 1984
 Vaivaiskoivun maa, novellikokoelma. WSOY 1986
 Suurilta järviltä, novellikokoelma. WSOY 1987
 Kuusi pegasosta lumessa sunnuntaiaamuna, runokokoelma. FinnEpos 1990
 Kveenien rannat, romaani. FinnEpos 1991 
 Jäämeren soutajia, romaani. FinnEpos 1994
 Ruija kutsuu, romaani. FinnEpos 1996
 Harakanvarpaita kalliossa, runokokoelma. FinnEpos 1997
 Luontopolun kulkijoita : eränovelleja luonnosta ja ihmisestä. FinnEpos 2000 
 Linnoituksen takana: muistelmia Lappeenrannasta. FinnEpos 2006
 Rannalta rannalle: luontoaiheisia runoja. FinnEpos 2009
 Salapärased kirikukellad, novellikokoelma, virontanut Aivo Lõhmus
 Lohta ja sananrieskaa, romaani. Kustannusosakeyhtiö Otava 2015
 Loimulohta ja Kekkosen parhaat kiitokset, romaani. Atrain & Nord Kustannusliike 2021

Lähteet 
 Suomen kirjailijat tietokanta 
 Vellamon vinkit: Raimo Bärman
 Elias kirjailijat: Raimo Bärman
 Lappeenrannan maakuntakirjaston Carelica-kirjailijat sivusto
 Raimo Bärman Kirjasampo.fi:ssä

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1932 syntyneet
Elävät henkilöt
Annikki Bärman

Vilma Annikki Bärman (o.s. Kuukka, 30. syyskuuta 1930 Lappee – 24. kesäkuuta 2016 Lahti) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Hän oli naimisissa vuodesta 1954 kirjailija Raimo Bärmanin kanssa.

Annikki Bärman pääsi ylioppilaaksi 1952 Lappeenrannan tyttölyseosta ja valmistui kansakoulunopettajaksi 1958 Jyväskylän kasvatusopillisesta korkeakoulusta. Myöhemmin hän opiskeli vielä englantilaista filologiaa Tampereen yliopistossa ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1970. Annikki Bärman toimi kansakoulunopettajana vuosina 1953–1968 Enossa, Lauritsalassa, Taipalsaarella, Ruokolahdella, Kajaanissa ja Lahdessa sekä viimeksi englannin kielen aineopettajana Lahdessa 1968–1978.

Opettajanuransa jälkeen Bärman ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi ja hän perusti 1989 yhdessä miehensä kirjailija Raimo Bärmanin kanssa oman kustannusyhtiön nimeltä FinnEpos Oy. Bärmanit asuivat vuodesta 1998 Vihtijärvellä kunnes muuttivat Lahteen.

Annikki Bärman on kirjoittanut myös useita dekkareita nimimerkillä Mario Kirsi.

Teoksia 
 Salaperäinen savu, nuortenkirja. Valistus 1964 (nimimerkillä R. A. Karhumies yhdessä Raimo Bärmanin kanssa)
 Kuusi kadonnutta päivää, nuortenkirja. Valistus 1968 (nimimerkillä R. A. Karhumies yhdessä Raimo Bärmanin kanssa)
 Kivimetsä tuolla puolen, romaani. WSOY 1980
 Nappulan unilelu, satukirja. Otava 1988
 Poika ja tietokone, satukirja. FinnEpos 1990
 Korvikenuoruus, romaani. FinnEpos 1990
 Kikau ja Rokau, satukirja. FinnEpos 1991
 Tyttöjen talo, romaani. FinnEpos 1991
 Neljä muotokuvaa, romaani. FinnEpos 1994
 Vaarojen sini, romaani. FinnEpos 1997
 Paikka maan päällä, romaani. FinnEpos 2003
 Usko vai epäusko. Omakohtaista pohdintaa suhteesta uskoon ja valtionkirkkoon. FinnEpos 2009  
 Hänelle joka tahtoo. Runokokoelma, 2015

Nimimerkillä Mario Kirsi julkaistut dekkarit:
 Peijakaiset. FinnEpos 1990
 Musta ruusu. innEpos 1991
 Julma pisara. FinnEpos 1991
 Pieni kiero yösoitto. FinnEpos 1995
 Yön pimeät silmät. FinnEpos 2001
 Pahalla on kiire. FinnEpos 2004

Palkinnot 
 Lahden kaupungin kirjoituspalkinto 1980

Lähteet 
 Suomen kirjailijat tietokanta  (vanhentunut linkki)
 Vellamon vinkit: Annikki Bärman 
 Elias kirjailijat: Annikki Bärman
 Lappeenrannan maakuntakirjaston Carelica-kirjailijat sivusto
 Annikki Bärman Kirjasampo.fi:ssä

Viitteet

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Suomalaiset rikoskirjailijat
Vuonna 1930 syntyneet
Vuonna 2016 kuolleet
Proact

Proact on tietojen tallennukseen, varmuuskopiointiin ja palautukseen keskittyvä yritys. Suomen Proact on osa pohjoiseurooppalaista Proact IT Group -konsernia, jonka osake noteerataan OMX:n pohjoismaisessa pörssissä. Konsernin pääkonttori sijaitsee Tukholmassa. Yli 280 henkilöä työllistävän konsernin liikevaihto viime vuonna oli noin 91,9 miljoonaa euroa. Toimintaa on tällä hetkellä seitsemässä maassa: Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa, Latviassa, Liettuassa sekä Hollannissa. Proactin Suomen toimipisteet sijaitsevat Espoossa, Oulussa ja Tampereella. Vuonna 2007 liikevaihto Suomessa oli 17,5 miljoonaa euroa ja henkilöstön määrä 35.

Proact on alan pitkäaikaisin toimija Suomessa. Asiakkaina on useita tunnettuja suuria ja keskisuuria yrityksiä sekä julkisia laitoksia.

Aiheesta muualla
 Yrityksen kotisivut

Suomalaiset yritykset
Ruotsalaiset pörssiyhtiöt
Razak Omotoyossi

Razak Omotoyossi (s. 8. lokakuuta 1985 Lagos, Nigeria) on beniniläinen jalkapalloilija.

Ura 
Omotoyossi edusti kaudesta 2007 lähtien Ruotsin Allsvenskanin Helsingborgia, jonne hän siirtyi moldovalaisesta FC Sheriffistä. Hän teki debyyttikaudellaan 14 maalia 23 ottelussa, jakaen Allsvenskanin maalikuninkuuden IFK Göteborgin Marcus Bergin kanssa.

Heinäkuussa 2008 Omotoyossi siirtyi Saudi-Arabian valioliigaan Al-Nassrin riveihin. Hän pelasi joukkueessa vain yhden kauden, jonka aikana hän teki neljä maalia pelaamassaan yhdeksässä ottelussa.

Sittemmin Omotoyossi on edustanut useita seuroja, muun muassa Egyptin valioliigassa pelaavaa Zamalekia.

Maajoukkueura 
Omotoyossi edusti Beniniä vuoden 2008 Afrikan-mestaruuskisoissa, joissa hän teki yhden maalin ottelussa Norsunluurannikkoa vastaan. Vuoden 2010 Afrikan-mestaruuskisoissa hän teki edellisten kisojen tavoin yhden maalin Mosambikia vastaan.

Omotoyossi on pelannut kaikkiaan 55 maaottelua ja tehnyt niissä 21 maalia vuosina 2004–2016. Hän on Beninin maajoukkueen kaikkien aikojen paras maalintekijä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Omotoyossi Helsingborgin sivuilla
 National Football Teams

Beniniläiset jalkapalloilijat
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Lalle Broberg

Jarl-Erik ”Lalle” Broberg (s. Teerijärvi) on suomalainen urheiluselostaja ja -toimittaja.

Lalle Broberg on selostanut urheilutapahtumia Yleisradion ruotsinkielisellä puolella. TV:n ja radion lisäksi Broberg on selostanut tapahtumia myös paikanpäällä muun muassa vuonna 2007 Salpausselän kisoissa hiihtostadionilla. Lalle Broberg on työskennellyt myös Österbottningen-lehdessä.

Lalle Broberg toimi vuonna 2004 Kalevan kisojen pääsihteerinä. Hän toimii vuosina 2008–2009 suomenruotsalaisen yleisurheilujärjestö Svenska Finlands Idrottsförbundin toisena varapuheenjohtajana.

Lähteet

Aiheesta muualla
 YLE Sporten 

Suomalaiset urheiluselostajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Sylvia Browne

Sylvia Browne (19. lokakuuta 1936 Kansas City, Missouri – 20. marraskuuta 2013 San José, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen henkilö, joka väitti itsellään olleen yliluonnollisia kykyjä. Hän julkaisi lukuisia kirjoja, joita on käännetty useille eri kielille.  

Browne väitti yliluonnollisten kykyjen kulkevan hänen suvussaan. Hän väitti itse perineensä nämä kyvyt jo lapsuusiässään. Hän kuvasi kirjoituksissaan ja puheissaan usein tuonpuoleista. Hänellä oli sanojensa mukaan henkiopas ”Francine”. Browne esitti useita epäonnistuneita ennustuksia; hän esimerkiksi ennusti, että vuonna 2000 Yhdysvalloissa valittaisiin demokraattinen presidentti.

Browne perusti 1986 Society of Novus Spiritus -nimisen ”gnostilais-kristillisen” kirkon, joka oman ilmoituksensa mukaan seuraa Jeesuksen opetuksia unohtamatta buddhalaisuuden, juutalaisuuden, islamin tai hindulaisuuden viisautta.

Browne sai 1990-luvun alussa vuoden ehdollisen petostuomion. Hän oli hyvin kiistelty henkilö; hänen työtään arvosteli voimakkaasti muiden muassa skeptikko James Randi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut. 
 Brownen Novus Spirituksen sivut. 
 Sylvia Brownen ennustuksia vuosille 2008–2009. 

Yhdysvaltalaiset psyykikot
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Otsolahti

Otsolahti on lahti ja pienalue Espoon Tapiolan kaupunginosassa. Sen mukaan on nimetty Otsolahdentie ja sen yli kulkee Länsiväylä. Otsolahden ympärillä on pääosin kolmi-viisikerroksisia 1960-luvulla rakennettuja kerrostaloja. Rannat ovat kuitenkin vapaasti kuljettavissa. Otsolahdessa sijaitsee myös Espoon kaupungin ylläpitämä venesatama, joka tarjoaa runsaat 400 venepaikkaa.

Otsolahden asuinalue sijaitsee kävelymatkan päässä Tapiolan keskustasta ja palveluista. Otsolahdessa on paljon lintuja, esimerkiksi kanadanhanhia.

Otsolahti on pinta-alaltaan noin 21 hehtaaria ja virtausaukkoja lukuun ottamatta eristetty merestä Länsiväylän silloilla, mikä on aiheuttanut lahden rehevöitymistä. Sillat rakennettiin 1960-luvun alussa ja 1990-luvulla.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kuvia Otsolahden rannoilta

Suomen lahdet
Tapiola
Lusto (museo)

Lusto – Suomen Metsämuseo on valtakunnallinen metsäalan ja metsäkulttuurin vastuumuseo Savonlinnan Punkaharjulla. Vuonna 1994 avatun museon taustalla toimii Suomen Metsämuseosäätiö, joka perustettiin vuonna 1988. Lusto on avoinna ympäri vuoden, ja vuosittain museossa vierailee 35 000 – 40 000 kävijää. Lusto on myös yksi Suomen suurimpia erikoismuseoita.

Lusto-rakennus on valittu näytteeksi suomalaisesta 1900-luvun modernista arkkitehtuurista, joten museo on rakennuksenakin merkittävä käyntikohde. Lehtikuusella verhoillun betonirunkoisen rakennuksen pääsuunnittelijat ovat arkkitehdit Rainer Mahlamäki ja Ilmari Lahdelma.

Luston laajennusosa Iso-Samperin halli on puurunkoinen ja verhoiltu puulla sisältä ja ulkoa. Hallin rakenteissa on käytetty uuden teknologian ja tuotekehityksen suomia mahdollisuuksia. Kantavat rakenteet on piilotettu verhoilun sisään, ja katon muotokieli tuo mieleen vanhan puukirkon.

Kokoelmat 
Valtakunnallisena metsäalan erikoismuseona Lusto tallentaa metsä- ja puutalouteen, metsän monikäyttöön ja metsäkulttuuriin liittyvää aineistoa.

Luston kokoelmat on perustettu vuonna 1991, ja niitä kartutetaan jatkuvasti. Esinekokoelmassa on noin 10 000 esinettä. Merkittävimmän uuden kokoelman muodostavat isot metsäkoneet, joita on kerätty vuodesta 2000 alkaen. Lustossa on myös Suomen laajin metsätalouden ja metsien käytön historiaan liittyvä valokuvakokoelma, joka käsittää yli 250 000 kuvaa ja negatiivia.

Valokuvia, esinekuvia sekä niihin liittyviä tietoja voi selata museotietokanta Kantapuussa.

Näyttelyt 

Luston näyttelyt kertovat ihmisen ja metsän välisestä vuorovaikutuksesta sekä metsän merkityksestä suomalaisten elämässä. Laaja perusnäyttely esittelee metsä- ja puutalouden lisäksi metsän muita käyttömuotoja ja niihin liittyviä perinteitä, metsätyötä, metsän antimia sekä Suomen ja maailman metsiä.

Luston laajennusosa, noin tuhannen neliömetrin kokoinen ”Iso-Samperin halli”, avattiin toukokuussa 2008. Näyttelyhalliin sijoittuu metsänkorjuun, metsätalouden ja -teollisuuden kehityksestä kertova Koneaika-näyttely, jossa on esillä suuria metsäkoneita ensimmäisistä harvestereista uusimpiin malleihin saakka. Esillä ovat muun muassa Kävelevä metsäkone Plusjack ja amfibiolentokone Republic RC-3 Seabee OH-EGA. Laajennuksen jälkeen Lustossa on näyttelytilaa noin 2 500 neliömetriä. Vuosittain Lustossa on esillä useita erikoisnäyttelyitä, jotka kertovat monipuolisesti metsäkulttuurin eri osa-alueista.

Tapahtumat 
Lustossa järjestetään ympäri vuoden metsään ja metsäkulttuuriin liittyviä työnäytöksiä, teemapäiviä ja tapahtumia. Tapahtumissa vaalitaan perinteitä ja kuullaan ajankohtaisista uutuuksista sekä siirretään metsätietoa ja -taitoa eteenpäin. Keväällä järjestetään erityisiä työpajaviikkoja koululaisryhmille. Lustossa toimii myös museoravintola Nila ja museokauppa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Lusto – Suomen Metsämuseo
Kantapuu-museotietokanta 

Punkaharju
Suomen tiedekeskukset
Vihreän kullan kulttuuritie
Savonlinnan nähtävyydet
Savonlinnan rakennukset ja rakennelmat
Suomen valtakunnalliset vastuumuseot
Muumi (virvoitusjuoma)

Muumi (puhekielessä myös Muumilimu) on Sinebrychoffin valmistama virvoitusjuoma. Sitä valmistetaan metsämansikan, mustikan ja vadelman, mansikan ja raparperin sekä trooppisten hedelmien makuisena. Alkuperäistä metsämansikan makuista juomaa on valmistettu vuodesta 1991 lähtien. Juomaa myydään 0,5 litran muovipulloissa. Aiemmin sitä myytiin 0,33 litran lasipulloissa. Tammikuussa 2014 markkinoille tuli kuuden 0,33 litran juomatölkin monipakkaus, joka sittemmin on poistunut myynnistä. Maaliskuussa 2019 juoma tuli markkinoille 1,5 litran pullossa, jota kuluttajat ovat toivoneet valmistajalta pitkään. Samaan aikaan markkinoille tuotiin myös uusi mustikan ja vadelman makuinen juoma. Elokuussa 2020 markkinoille tuli uusi mansikan ja raparperin makuinen juoma. Toukokuussa 2021 markkinoille tuotiin uusi trooppisten hedelmien makuinen Muumi Kesäjuoma.Keväällä 2022 tuotiin markkinoille sokeriton versio metsämansikan makuisesta juomasta.

Pullojen etiketeissä esiintyy Muumi-sarjan hahmoja.  

Muumien näkyminen virvoitusjuomien tunnuksena edustaa 1980-luvulla elintarviketeollisuudessa voimakkaasti yleistynyttä hahmomarkkinointia, jolla tuotteita pyritään muokkaamaan lapsikohderyhmän kannalta kiinnostavammaksi.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Nuoruusdisko: Muumilimsasta Friscoon

Suomalaiset virvoitusjuomamerkit
Muumit
Sinebrychoff
Portugali yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Portugali on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Maa on saavuttanut yhteensä 23 mitalia, ja parhaiten se on menestynyt keskipitkillä ja pitkillä juoksumatkoilla.

Maailmanmestaruuteen on yltänyt seitsemän portugalilaista. Rosa Mota voitti maratonin vuonna 1987, Manuela Machado maratonin vuonna 1995, Fernanda Ribeiro 10 000 metrin juoksun vuonna 1995, Carla Sacramento 1 500 metrin juoksun vuonna 1997 ja Inês Henriques 50 kilometrin kävelyn vuonna 2017. Portugalin ainoat miespuoliset maailmanmestarit ovat kolmiloikkaajia; Nelson Évora voitti kultaa 2007 ja kuubalaissyntyinen Pedro Pablo Pichardo 2022. Eniten mitaleja on Fernanda Ribeirolla ja Nelson Évoralla, molemmilla yhteensä neljä.

Daegussa 2011 viisi portugalilaisurheilijaa pääsi pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon. Moskovassa 2013 ainoat pistesijat tulivat kävelystä: João Vieira sijoittui miesten 20 kilometrillä alun perin neljänneksi, mutta nousi lopulta vuonna 2020 pronssille kun Aleksandr Ivanov hylättiin dopingin vuoksi, ja Ana Cabecinha naisten 20 kilometrillä sijoittui alun perin kahdeksanneksi, mutta nousi lopulta kuudenneksi kahden edelle sijoittuneen venäläiskävelijän dopinghylkäyksen jälkeen. Pekingissä 2015 Évora saavutti kolmiloikassa pronssia ja Cabecinha sijoittui 20 kilometrin kävelyssä neljänneksi. Lontoossa 2017 Inês Henriques voitti kultaa ensimmäistä kertaa kisaohjelmassa olleessa naisten 50 kilometrin kävelyssä. Lisäksi Évora saavutti pronssia kolmiloikassa ja Cabecinha sijoittui 20 kilometrin kävelyssä kuudenneksi. Dohassa 2019 João Vieira saavutti 50 kilometrin kävelyssä hopeaa, Pedro Pablo Pichardo sijoittui neljänneksi kolmiloikassa ja Patrícia Mamona kahdeksanneksi kolmiloikassa. Eugenessa 2022 Pedro Pablo Pichardon kultamitalin lisäksi Auriol Dongmo sijoittui kuulantyönnössä viidenneksi, Liliana Cá kiekonheitossa kuudenneksi ja Patrícia Mamona kolmiloikassa kahdeksanneksi.

Portugalin MM-mitalit kisoittain

Portugalin MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 

Portugalin yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Italia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Italia on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Kisojen järjestäjämaana se oli vuonna 1987, jolloin isäntäkaupunkina toimi Rooma. Maa on saavuttanut yhteensä 44 mitalia, ja parhaiten se on menestynyt kävelyssä ja kestävyysjuoksuissa. Heittolajeissa italialaiset ovat saavuttaneet vain yhden mitalin.

Italian ainoat kaksinkertaiset maailmanmestarit ovat vuosina 1987 ja 1991 miesten 20 kilometrin kävelyn voittanut Maurizio Damilano ja naisten pituushypyn vuosien 1995 ja 2001 ykkönen Fiona May. Muut kultamitalistit ovat 10 000 metrin juoksun vuonna 1983 voittanut Alberto Cova, vuoden 1987 kotikisoissa 3 000 metrin estejuoksun voittanut Francesco Panetta, 20 kilometrin kävelyn vuonna 1995 voittanut Michele Didoni, vuonna 1997 10 kilometrillä voittoon kävellyt Annarita Sidoti, vuoden 1999 mestarit Fabrizio Mori (400 metrin aitajuoksu) ja venäläiskävelijän pari vuotta kisojen jälkeen tapahtuneen hylkäyksen seurauksena kultamitalin saanut Ivano Brugnetti (50 kilometrin kävely), vuonna 2003 seiväshypyn voittanut Giuseppe Gibilisco sekä 35 kilometrin kävelyn vuonna 2022 voittanut Massimo Stano. Eniten mitaleja, neljä kappaletta, on Fiona Maylla.

Italia on kerran jäänyt MM-kilpailuissa ilman mitaleja. Pekingissä 2015 saaliina oli neljä pistesijaa. Berliinissä 2009 Italia jäi alun perin ilman mitalia, mutta dopinghylkäysten takia kävelijä Giorgio Rubino ja korkeushyppääjä Antonietta Di Martino nousivat vuosia myöhemmin pronssimitalisteiksi.

Italian MM-mitalit kisoittain

Italian MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 

Italian yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Slovenia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Slovenia on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 lähtien. Maa on saavuttanut MM-kilpailuissa kuusi mitalia, joista kolme on tuonut moukarinheittäjä Primož Kozmus.

Slovenian ensimmäinen pisteille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltänyt urheilija oli vuoden 1995 kisoissa kahdeksanneksi 100 metrin aitajuoksussa sijoittunut Brigita Bukovec. Kaksi vuotta myöhemmin hän oli jälleen maansa paras urheilija sijoittuessaan neljänneksi. Sevillassa 1999 maa saavutti ensimmäisen mitalinsa, kun Gregor Cankar sijoittui pituushypyssä pronssille. Edmontonissa 2001 ainoa pisteille yltänyt slovenialaisurheilija oli 200 metrin juoksussa viidenneksi sijoittunut Alenka Bikar. Pariisissa 2003 ainoan pistesijan toi moukarinheitossa viidenneksi sijoittunut Primož Kozmus. Helsingissä 2005 Slovenia jäi tyystin ilman pistesijoja.

Osakassa 2007 Primož Kozmus saavutti moukarinheitossa hopeaa ja Marija Šestak kolmiloikassa pronssia. Šestak sijoittui alun perin viidenneksi, mutta nousi lopulta vuonna 2017 pronssille kun edelle sijoittuneet Kreikan Hrisopigi Devetzi ja Venäjän Anna Pjatyh hylättiin dopingin takia. Osakassa lisäksi kolme muutakin urheilijaa pääsi pistesijoille: Brigita Langerholc oli 800 metrin juoksussa viides, Miroslav Vodovnik kuulantyönnössä viides ja Matic Osovnikar 100 metrin juoksussa toiseksi parhaana eurooppalaisena seitsemäs. Osakan kisajoukkueeseen kuului myös kiistatta kuuluisin Sloveniaa edustanut yleisurheilija, 47-vuotias jamaikalaissyntyinen pikajuoksija Merlene Ottey, joka tällä kertaa karsiutui jo ensimmäisissä alkuerissä.

Berliinissä 2009 Primož Kozmus voitti Slovenialle sen ensimmäisen yleisurheilun maailmanmestaruuden. Pistesijoille ylsi vain Miroslav Vodovnik sijoittumalla kuulantyönnössä lopulta kuudenneksi. Martina Ratej sijoittui naisten keihäänheitossa 11:nneksi. Daegussa 2011 Kozmus saavutti moukarinheitossa pronssia ja Ratej sijoittui keihäänheitossa kuudenneksi. Moskovassa 2013 pistesijoille pääsivät neljänneksi moukarinheitossa sijoittunut Kozmus ja kolmiloikassa lopulta kahdeksanneksi sijoittunut Snežana Rodic. Pekingissä 2015 Slovenian kahdeksanhenkisestä joukkueesta parhaiten sijoittui seiväshypyssä sijalle 13 päätynyt Robert Renner. Lontoossa 2017 Slovenian parhaana Martina Ratej sijoittui keihäänheitossa yhdeksänneksi ja Dohassa 2019 kymmenenneksi. Eugenessa 2022 Kristjan Čeh voitti kiekonheitossa kultaa. Lisäksi Tina Šutej sijoittui seiväshypyssä neljänneksi ja Anita Horvat 800 metrin juoksussa seitsemänneksi.

Slovenian MM-mitalit kisoittain

Slovenian MM-mitaliurheilijat

Lähteet

Viitteet

Slovenian yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Kroatia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Kroatia on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 lähtien. Maa on saavuttanut toistaiseksi neljä kultamitalia ja yhteensä kymmenen mitalia.

Kroatian ensimmäinen pisteille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltänyt urheilija oli vuoden 2001 kisoissa kahdeksanneksi moukarinheitossa sijoittunut Ivana Brkljačić. Kisojen paras kroatialainen oli viisi päivää myöhemmin korkeushypyssä kuudenneksi sijoittunut Blanka Vlašić. Pariisin kisoissa 2003 Vlašić oli maansa ainoa pisteurheilija sijoituttuaan korkeudessa seitsemänneksi. Helsingissä 2005 Kroatia ei saavuttanut yhtään pistesijaa, mutta Osakassa 2007 Vlašić voitti maalleen ensimmäisen maailmanmestaruuden ja Berliinissä 2009 toisen. Daegussa 2011 hän saavutti hopeaa. Moskovassa 2013 Sandra Perković voitti kultaa kiekonheitossa. Pekingissä 2015 sekä Vlašić että Perković saavuttivat hopeaa. Lontoossa 2017 Perković voitti kultaa ja Stipe Žunić saavutti pronssia kuulantyönnössä. Ennen Žunićin kuulamitalia ainoa pistesijoille yltänyt kroatialainen miesurheilija oli moukarinheitossa seitsemänneksi Berliinissä 2009 sijoittunut András Haklits. Dohassa 2019 Perković saavutti pronssia ja Eugenessa 2022 hopeaa.

Kroatian MM-mitalit kisoittain

Kroatian MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Kroatian yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Ranska yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Ranska on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Kisojen järjestäjämaana se oli vuonna 2003, jolloin isäntäkaupunkina toimi Pariisi. Maa on saavuttanut yhteensä 55 mitalia, ja parhaiten se on menestynyt pikajuoksuissa.

Ranskan ainoat henkilökohtaisten lajien kaksinkertaiset maailmanmestarit ovat 400 metrin juoksun vuosina 1991 ja 1995 voittanut Marie-José Perec, seitsenottelun vuonna 1999 ja pituushypyn vuonna 2003 voittanut Eunice Barber sekä kymmenottelun vuosina 2017 ja 2022 voittanut Kévin Mayer. Yhden henkilökohtaisen ja yhden viestimestaruuden ovat voittaneet Stéphane Diagana (400 metrin aitajuoksussa 1997 ja 4 × 400 metrin viestijuoksussa 2003) ja Ladji Doucouré (110 metrin aitajuoksussa ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa 2005). Henkilökohtaisia maailmanmestareita ovat lisäksi Moskovassa 2013 kolmiloikan voittanut Teddy Tamgho sekä Lontoossa 2017 kultaa voittaneet Pierre-Ambroise Bosse (800 m) ja Yohann Diniz (50 km kävely).

Ranskan MM-mitalit kisoittain

Ranskan MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 

Ranskan yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Kauko Ahlström

Kauko Kalervo Ahlström (25. heinäkuuta 1914 Helsinki – 3. maaliskuuta 1983) oli suomalainen keilaaja ja kauppaneuvos.

Urheilu-ura 
Ahlström saavutti neljä mitalia Helsingissä 1954 käydyissä keilailun MM-kilpailuissa. Hän voitti hopeaa kahdeksan miehen joukkuekilpailussa sekä pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa, parikilpailussa Onni Kydön parina ja viiden miehen joukkuekilpailussa.

Helsinkiläistä keilaseura Kehrää edustanut Ahlström voitti henkilökohtaisen Suomen mestaruuden vuosina 1944, 1946 ja 1956 – useampaan mestaruuteen on mieskeilaajista yltänyt vain Lasse Lintilä. Parikilpailun Suomen mestaruuden hän voitti J. M. Petäjän kanssa vuonna 1946 ja nelimiehisjoukkueiden Suomen mestaruuden vuosina 1944 ja 1956. Hän toimi Suomen Keilailuliiton puheenjohtajana vuosina 1940–1971 ja valittiin tämän jälkeen liiton kunniapuheenjohtajaksi. Hän toimi myös kansainvälisen keilailuliiton puheenjohtajana 1973–1977.

Ahlströmin ennätystulokset olivat yhdellä sarjalla 300 pistettä, johon hän ylsi kahdesti, kahdella sarjalla 499 pistettä, neljällä sarjalla 950 pistettä, viidellä sarjalla 1217 pistettä, kuudella sarjalla 1414 pistettä, seitsemällä sarjalla 1623 pistettä, kahdeksalla sarjalla 1880 pistettä, yhdeksällä sarjalla 2094 pistettä, kymmenellä sarjalla 2289 pistettä ja 12 sarjalla 2636 pistettä.

Ennen parhaita keilailuvuosiaan Ahlström harrasti yleisurheilua Helsingin Kisa-Veikkojen riveissä ja voitti Suomen mestaruuden vauhdittomassa kolmiloikassa vuonna 1935.

Työura
Kauko Ahlström johti isänsä perustamaa yritysryvästä: ravintolatukku E. Ahlströmiä, valaisintehdas Turun Lamppua ja keittiövälinetehdas Opaa. Hän oli isänsä kuoltua suurin omistaja ja hallitusten jäsen muissakin perheen yrityksissä, jotka työllistivät vuonna 1963 yhteensä 761 työntekijää. Niistä suurimpia olivat valaisinvalmistaja ja sähköalan tukkuliike Idman Oy, Oy Peltiteos Ab (nyk. Opa Muurikka Oy), Keravan Puuteollisuus Oy, itäsaksalaisten Wartburg- ja Trabant-autojen maahantuoja Oy Rego Ab sekä ravintolatukuksi kehittynyt Oy E. Ahlström & Co Ab. Perheelle kuuluivat myös teknokemiantehtaat Kafatek Oy ja Kasvinsuojelu Oy, TV-vastaanottimien maahantuoja Telemarkkinointi Oy, Ravintoloitsijain Keskusvarasto Oy, itäsaksalaista valokuvausfilmiä maahantuonut Orwo Oy, kaihdinvalmistaja Averma Oy ja tuontiagentuuri Erino Oy. 

Ahlströmillä oli luottamustehtäviä myös muun muassa Oy Bowling Ab:ssa, Fenno-Filmissä, Fennada-Filmissä, Polttoaine-osuuskunnassa, Suomen Messuissa, kirjapaino Libriksessä, Metalli­teollisuuden­harjoittajain Keskus Oy:ssä sekä vakuutusyhtiöissä Yrittäjäin Vakuutus, Kalervo, Vakuutus Oy Imatra-Karjala ja Pohjola.

Koulutukseltaan Kauko Ahlström oli ekonomi. Hän sai vuonna 1964 kauppaneuvoksen arvonimen.

Yksityiselämä
Myös Kauko Ahlströmin isä Einar Ahlström ja tytär Hilkka Ahlström olivat menestyneitä keilaajia ja pikajuoksijoita. Ahlströmin toinen puoliso vuodesta 1945 oli näyttelijä Liisa Tuomi. Ensimmäisestä avioliitosta syntynyt poika Antti Ahlström oli ravitsemustieteen professori.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Suomalaiset keilaajat
Suomalaiset kolmiloikkaajat
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Kauppaneuvokset
Siirtolaisuus Espanjaan

Espanja on perinteisesti ollut siirtolaisia luovuttava maa. Nykyään maasta on tullut kuitenkin suosittu maahanmuuttokohde.

Yleistä

Espanjan laillinen ulkomaalaisväestö on moninkertaistunut 2000-luvulla noin miljoonasta pitkälti lähes yli kuuteen miljoonaan. Espanjan väkiluku onkin kasvanut nopeasti, vuonna 2003 peräti 2,1 %. Maassa on alhainen syntyvyys. Nopeasti kasvanut ulkomaalaisväestö on tuonut Espanjaan edullista työvoimaa, mutta luonut myös runsaasti sosiaalisia ongelmia. Espanjan suurimmat siirtolaisryhmät tulevat Marokosta, Ecuadorista, Romaniasta ja Kolumbiasta. Myös saksalaisia ja brittejä asuu maassa runsaasti.

2000-luvun lopussa Espanja otti määrältään toiseksi eniten siirtolaisia maailmassa Yhdysvaltojen jälkeen ja suhteessa väkilukuun maa otti EU-maista toiseksi eniten siirtolaisia Kyproksen jälkeen. Financial Timesin mukaan Espanja oli tuolloin suosituin maa länsieurooppalaisten keskuudessa kun harkitaan muuttoa omasta maasta pois muuhun EU-maahan. Vuonna 2008 iskenyt talouskriisi kumminkin tyrehdytti maahanmuuton ja nykyään monet siirtolaiset palaavat Espanjasta kotimaihinsa.

Laiton siirtolaisuus on merkittävä ongelma ja maassa arvioidaankin asuvan jopa miljoona ihmistä laittomasti, lähinnä Afrikasta ja Latinalaisesta Amerikasta.Kansainvälinen siirtolaisjärjestö ja YK:n Kansainvälinen yleissopimus siirtotyöläisten ja heidän perheenjäsentensä oikeuksista pyrkivät säätelemään ja tukemaan siirtolaisuutta hallitusten välisin sopimuksin.

Pääsiirtolaisryhmät

(lähde)

Lähteet

Aiheesta muualla

 www.workpermit.com
 ASESER Teranga: Asociación de Inmigrantes Senegaleses Residentes en A Coruña 

Espanjalainen yhteiskunta
Siirtolaisuus