joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kuorisiirto

Kuorisiirto on shakkitermi, jolla tarkoitetaan tapahtumaa, jossa toinen pelaajista kirjoittaa seuraavan siirroistaan muistiin ja sinetöi sen kirjekuoreen.

Kuorisiirto tehdään yleensä, kun halutaan jatkaa peliä myöhemmin tai kun tietty siirtoraja on saavutettu. Kun peliä jatketaan, siirto näytetään ja tehdään laudalla, minkä jälkeen vastustajan kello laitetaan käyntiin.

Kuorisiirto ja pelin lykkääminen oli yleisempää ennen, mutta nykyään vahvojen tietokoneiden takia sitä ei käytetä turnauksissa. Viimeistä kertaa kuorisiirron sai tehtyä FIDE:n turnauksista vuoden 1996 shakin maailmanmestaruusturnauksessa.

Shakki
Femme nue couchée

Femme nue couchée () ranskalaisen realistisen taidemaalarin Gustave Courbet'n (1819–1877) öljyvärimaalaus vuodelta 1862, kooltaan 75 cm × 97 cm. Se esittää nuoren tummahiuksisen naisen makaamassa sohvalla pukeutuneena ainoastaan kenkiin ja sukkiin. Naisen takana osittain sivuun vedetyn punaisen verhon takaa paljastuu suljetusta ikkunasta näkyvä pilvinen taivas. Työ on todennäköisesti saanut vaikutteita Goyan La maja desnudasta.

Maalaus oli alun perin Alexandre Berthierin omistuksessa ja myöhemmin se kuului Marcell Nemesin kokoelmiin. Vuonna 1913 sen osti unkarilainen keräilijä Ferenc Hatvany. Eräässä vaiheessa Hatvany maalasi työstä pilailumielessä kopion ja lähetti sen alkuperäisenä työnä Belgradin näyttelyyn. Yhdessä muun Hatvanyn kokoelman kanssa se vietiin sotasaaliina Budapestin kassaholvista vuoden 1945 Neuvosto-valtauksen aikana toisessa maailmansodassa. Seuraavan kerran se nähtiin kiinnitettynä Puna-armeijan sotilasajoneuvon suojapressuun Budan linnakukkulalla, mutta tämän jälkeen maalaus näytti kadonneen jälkiä jättämättä.

Maalaus ilmestyi seuraavan kerran julkisuuteen vuosina 2000 ja 2003, kun slovakialainen antiikkikauppiaaksi itseään väittänyt mies, joka keskustelukumppaneistaan vaikutti olevan tekemisissä järjestäytyneen rikollisuuden kanssa, tarjosi sitä myytäväksi ensin Budapestin Kaunotaiteen museoon ja sitten Commission for Art Recoverylle (CAR). Kauppias esitti valaehtoisen todistuksen siitä, että neuvostosotilaat olivat antaneet maalauksen palkkiona Bratislavan lähikylässä asuneelle lääkärille vastapalveluksena haavoittuneiden sotilaiden hoitamisesta. CAR totesi lausunnon paikkansapitäväksi ja maalauksen halkeamien tutkija vahvisti, että kyseessä oli todellakin aito maalaus eikä Hatvanyn maalaama kopio.

Vuosia kestäneiden neuvotteluiden, Interpolin väliintulojen ja Yhdysvaltain ja Slovakian hallitusten diplomaattisten kiistojen jälkeen, CAR sai hankittua maalauksen Hatvanyn perikunnalta 300 000 Yhdysvaltain dollarilla. Se esiteltiin ensimmäisen kerran yleisölle sitten 1930-luvun vuoden 2007 Courbet-näyttelyssä Pariisin Grand Palaisissa.

Philippe Dagenin mukaan Femme nue couchée on eräs Courbet'n kauneimmista ja eroottisimmista maalauksista.

Lähteet

Aiheesta muualla
Konstantin Akinsha: The Mysterious Journey of an Erotic Masterpiece ARTnewsissä 

Femme nue couchée
Femme nue couchée
Bulgaria yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Bulgaria on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saavuttanut MM-kilpailuissa yhteensä 16 mitalia, joista viisi on kultaisia. Vuoteen 2001 saakka maa saavutti kaikissa kisoissa vähintään yhden mitalin, mutta sen jälkeen se on saanut yhteensä vain yhden mitalin ja senkin jälkikäteen toisen kilpailijan dopinghylkäyksen vuoksi.

Bulgarian menestynein MM-kisaurheilija on Stefka Kostadinova, joka voitti kultaa korkeushypyssä vuosina 1987 ja 1995. Ginka Zagortševa voitti 100 metrin aitajuoksussa kultaa Roomassa 1987 ja pronssia Helsingissä 1983. Kiekonheittäjä Tsvetanka Hristova sai kultaa Tokiossa 1991 ja pronssia Roomassa 1987. Miehistä kultamitaliin on yltänyt kolmiloikkaaja Hristo Markov Roomassa 1987. Edmontonissa 2001 Tereza Marinova sai kolmiloikassa pronssia. Pariisissa 2003 paras bulgarialainen oli korkeushypyssä neljänneksi sijoittunut Venelina Veneva, Helsingissä 2005 yksikään bulgarialainen ei päässyt pistesijoille, ja Osakassa 2007 ainoa pistesijoille päässyt bulgarialainen oli Daniela Jordanova, joka nousi 1 500 metrin juoksussa pronssille kilpakumppanin dopinghylkäyksen jälkeen. Berliinissä 2009 paras bulgarialainen oli kolmiloikassa yhdeksänneksi sijoittunut Momtšil Karailiev. Daegussa 2011 Bulgarian seitsenhenkisestä joukkueesta pistesijoille pääsivät 400 metrin aitajuoksussa kuudenneksi sijoittunut Vanja Stambolova ja 100 metrin juoksussa seitsemänneksi sijoittunut Ivet Lalova. Moskovassa 2013 Bulgarialla oli yhdeksän urheilijaa, joista pistesijoille ylsi vain kuulantyönnössä kahdeksanneksi sijoittunut Georgi Ivanov. Pekingissä 2015 kilpaili kymmenen bulgarialaisurheilijaa, joista Gabriela Petrova sijoittui kolmiloikassa neljänneksi ja Ivet Lalova-Collio 200 metrin juoksussa seitsemänneksi. Lontoossa 2017 pistesijoille ylsi vain seitsemänneksi sijoittunut korkeushyppääjä Mirela Demireva. Dohassa 2019 Bulgarian seitsemästä urheilijasta pistesijoille ylsi 200 metrin juoksussa seitsemänneksi sijoittunut Lalova-Collio. Eugenessa 2022 Bulgarian joukkueessa oli ainoastaan maratonjuoksija Militsa Mircheva, joka sijoittui viidenneksitoista.

Bulgarian MM-mitalit kisoittain

Bulgarian MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Bulgarian yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Viro yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Viro on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Se on saavuttanut yhteensä kymmenen mitalia, joista kaksi on kultaa, kuusi hopeaa ja kaksi pronssia. Mitaleista kahdeksan on miesten heittolajeista ja kaksi miesten kymmenottelusta.

Viron ainoat maailmanmestarit ja samalla ainoat useampikertaiset MM-mitalistit ovat keihäänheittäjä Andrus Värnik ja kiekonheittäjä Gerd Kanter. Värnik voitti hopeaa Pariisissa 2003 ja kultaa Helsingissä 2005. Kanter sai hopeaa Helsingissä 2005, kultaa Osakassa 2007, pronssia Berliinissä 2009, hopeaa Daegussa 2011 sekä pronssia Moskovassa 2013. Maan ensimmäinen MM-mitalisti oli Edmontonissa 2001 kymmenottelun hopeaa saavuttanut Erki Nool.

Kahdeksan parhaan joukkoon Berliinin MM-kilpailuissa 2009 ylsi Gerd Kanterin lisäksi vain seitsemänneksi sijoittunut pituushyppääjä Ksenija Balta ja Daegussa 2011 toinen kiekonheittäjä Märt Israel, joka sijoittui neljänneksi. Moskovassa 2013 toiseksi paras virolainen oli kahdeksanneksi keihäänheitossa sijoittunut Risto Mätas. Pekingissä 2015 Kanter sijoittui kiekonheitossa neljänneksi ja oli ainoa virolainen pistesijoille päässyt urheilija. Lontoossa 2017 pistesijoille ylti kymmenottelija Janek Õiglane. Dohassa 2019 keihäänheittäjä Magnus Kirt ja kymmenottelija Maicel Uibo saavuttivat hopeaa. Lisäksi pistesijoille ylti kymmenottelija Janek Õiglane. Eugenessa 2022 pistesijoille yltivät seitsemänneksi sijoittuneet korkeushyppääjä Karmen Bruus ja kymmenottelija Maicel Uibo sekä kahdeksanneksi sijoittunut aitajuoksija Rasmus Mägi.

Viron MM-mitalit kisoittain

Viron MM-mitaliurheilijat

Huomautukset

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 

Viron yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Latvia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Latvia on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Se on saavuttanut kaksi mitalia.

Latvian ensimmäiset MM-kilpailuissa pistesijoille yltäneet urheilijat olivat Igors Kazanovs ja Valentina Gotovska Stuttgartissa 1993. Kazanov oli jo vuonna 1987 Neuvostoliittoa edustaessaan sijoittunut 110 metrin aitajuoksussa viidenneksi ja saavutti Stuttgartissa kuudennen sijan. Gotovska sijoittui Stuttgartissa korkeushypyssä kahdeksanneksi. Ateenassa 1997 kaksi latvialaista ylti pistesijoille: Jelena Blazevica oli kolmiloikassa seitsemäs ja Anita Liepina 10 kilometrin kävelyssä kahdeksas. Edmontonissa 2001 pistesijan saavuttivat 50 kilometrin kävelyssä neljänneksi sijoittunut Aigars Fadejevs, pituushypyssä viidenneksi sijoittunut Valentina Gotovska ja keihäänheitossa kahdeksanneksi sijoittunut Ēriks Rags. Helsingissä 2005 Rags sijoittui kuudenneksi ja Ainārs Kovals samassa lajissa seitsemänneksi. Osakassa 2007 Vadims Vasiļevskis sijoittui keihäänheitossa neljänneksi. Berliinin 2009 keihäänheittokilpailussa Vasilevskis sijoittui jälleen neljänneksi ja Ainārs Kovals seitsemänneksi. Ensimmäisen mitalinsa Latvia voitti Daegussa 2011, jossa Ineta Radēviča hyppäsi pituudessa alun perin pronssille, mutta nousi vuonna 2017 hopealle venäläisen Olga Kutšerenkon dopinghylkäyksen takia. Seuraava mitalisti oli Laura Ikauniece-Admidiņa, joka saavutti Pekingissä pronssia seitsenottelussa. Keihäänheittäjä Sinta Ozoliņa sijoittui Pekingissä seitsemänneksi. Keihäänheittäjä Līna Mūze sijoittui Eugenessa 2022 kuudenneksi.

Lähteet

Viitteet

Latvian yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Liettua yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Liettua on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Se on saavuttanut yhteensä kahdeksan mitalia, joista kolme on kultaa, kolme hopeaa ja kaksi pronssia. Ennen Liettuan itsenäistymistä maan urheilijat edustivat MM-kilpailuissa Neuvostoliittoa.

Liettuan menestynein yleisurheilija on kiekonheittäjä Virgilijus Alekna. Hän voitti MM-hopeaa Ateenassa 1997 ja Edmontonissa 2001 sekä kultaa Pariisissa 2003 ja Helsingissä 2005. Hän oli maansa paras myös Sevillassa 1999, Osakassa 2007 ja Berliinissä 2009 sijoittuessaan neljänneksi sekä Daegussa 2011 sijoittuessaan kuudenneksi. Mitaleille ovat Aleknan lisäksi yltäneet Andrius Gudžius, joka voitti kiekonheiton Lontoossa 2017 ja saavutti pronssia Eugenessa 2022, Virgilijus Aleknan poika Mykolas Alekna, joka saavutti hopeaa Eugenessa 2022, ja Remigija Nazarovienė, joka saavutti seitsenottelussa pronssia vuonna 1997. Toinen seitsenottelija Austra Skujytė on ollut 2000-luvulla Liettuan menestynein naisurheilija sijoittuessaan vuonna 2001 kuudenneksi, vuonna 2003 kymmenenneksi, vuonna 2005 neljänneksi, vuonna 2007 kuudenneksi ja vuonna 2011 kahdeksanneksi. Berliinissä 2009 ja Daegussa 2011 Kristina Saltanovic sijoittui 20 kilometrin kävelyssä seitsemänneksi. Moskovassa 2013 Liettuan parhaiten sijoittunut urheilija oli Zinaida Sendriuté, joka oli kiekonheitossa yhdeksäs. Pekingissä 2015 pistesijoille pääsi vain 20 kilometrin kävelyssä seitsemänneksi sijoittunut Brigita Virbalyté. Lontoossa 2017 Gudžiusin kultamitalin lisäksi kahdeksan parhaan joukkoon sijoittui korkeushypyssä seitsemänneksi sijoittunut Airinė Palšytė. Dohassa 2019 parhaiten sijoittunut liettualainen oli 20 kilometrin kävelyssä 11:nneksi sijoittunut Marius Žiūkas.

Liettuan MM-mitalit kisoittain

Liettuan MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Liettuan yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Intia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Intia on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Sen ainoat mitalistit ovat pituushyppääjä Anju Bobby George ja keihäänheittäjä Neeraj Chopra. George voitti pronssia Pariisissa 2003 ja Chopra hopeaa Eugenessa 2022. Anju Bobby George sijoittui lisäksi neljänneksi Helsingissä 2005. Kiekonheittäjä Vikas Gowda sijoittui seitsemänneksi Daegussa 2011 ja Moskovassa 2013. Pituushyppääjä Mayookha Johny sijoittui kahdeksanneksi Daegussa 2011. Estejuoksija Lalita Babar sijoittui kahdeksanneksi Pekingissä 2015. Dohassa 2019 Intian joukkue (joukkueessa Yahiya Muhammed Anas, Velluva Koroth Vismaya, Jisna Mathew, Noah Nirmal Tom) sijoittui seitsemänneksi 4 × 400 metrin sekaviestissä ja keihäänheittäjä Annu Rani sijoittui kahdeksanneksi. Eugenessa 2022 seitsemänneksi sijoittuivat pituushyppääjä Sreeshankar ja keihäänheittäjä Annu Rani. Muita MM-kilpailuissa pistesijoille yltäneitä urheilijoita Intialla ei ole.

Intian MM-mitalit kisoittain

Intian MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Intian yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Lars Conrad

Lars Conrad (s. 1. kesäkuuta 1976 Berliini, Länsi-Saksa) on saksalainen vapaauimari, olympiamitalisti sekä moninkertainen MM- ja EM-kisamitalisti.

Conrad kilpaili olympialaisissa ensimmäisen kerran Sydneyssä 2000. Hän ui 4 × 100 metrin vapaauintiviestin alkuerissä; Saksan joukkue sijoittui loppukilpailussa neljänneksi. Ateenan olympialaisissa 2004 Conrad saavutti hopeaa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, jossa hän ui vapaauintiosuuden. Hän kilpaili myös molemmissa vapaauintiviesteissä, joissa Saksa sijoittui pidemmällä matkalla kuudenneksi ja lyhyemmällä kahdeksanneksi.

Conrad saavutti ensimmäiset MM-mitalinsa Göteborgin lyhyen radan MM-kilpailuissa 1997: kultaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja pronssia 200 metrin vapaauinnissa. Ateenan lyhyen radan MM-kilpailuissa 2000 hän ui alkuerissä Saksan pronssille yltäneessä 4 × 100 metrin vapaauintiviestijoukkueessa. Pitkällä radalla Conrad saavutti pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä Fukuokassa 2001 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä Barcelonassa 2003.

Euroopan-mestaruuskilpailuissa Conrad on saavuttanut pitkällä radalla useita viestimitaleja, muun muassa kultaa 4 × 200 metrin vapaauinnissa Istanbulissa 1999 ja 4 × 100 metrin vapaauinnnissa Berliinissä 2002. Rostockin lyhyen radan EM-kilpailuissa 1996 Conrad voitti neljä kultamitalia, viestien lisäksi henkilökohtaisissa 100 metrin ja 200 metrin vapaauinneissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kotisivut

Saksalaiset uimarit
Saksalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Menahem Pressler

Menahem Pressler (s. 16. joulukuuta 1923) on saksalaissyntyinen juutalainen pianisti. Hän muutti vuonna 1938 Palestiinaan ja sieltä sittemmin Indianaan, Yhdysvaltoihin.

Pressler perusti vuonna 1955 Beaux Arts Trion yhdessä viulisti Daniel Guilet'n ja sellisti Bernard Greenhousen kanssa. Hän on julkaissut lukuisia levytyksiä sekä kyseisessä kokoonpanossa että sen ulkopuolella.

Pressleristä tehtiin vuonna 2000 Yhdysvaltain taide- ja tiedeakatemian jäsen. Hänelle myönnettiin vuonna 2005 ensimmäisen luokan Bundesverdienstkreuz.

Saksalaiset pianistit
Vuonna 1923 syntyneet
Elävät henkilöt
Tanska yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Tanska on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saavuttanut MM-kilpailuissa yhteensä neljä mitalia, joista kolme on kultaisia.

Menestynein tanskalainen MM-kisaurheilija on kenialaissyntyinen Wilson Kipketer, joka voitti 800 metrin juoksussa kultaa vuosina 1995, 1997 ja 1999. Ensimmäisen tanskalaismitalin voitti pituushypyssä pronssille vuonna 1993 sijoittunut Renata Nielsen, joka on alun perin puolalainen. Ateenassa 1997 kahdeksanneksi 1 500 metrin juoksussa sijoittui kenialaissyntyinen Robert Andersen. Ensimmäiset pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltäneet tanskalaissyntyiset urheilijat olivat Helsingissä 2005 keihäänheitossa neljänneksi sijoittunut Christina Scherwin ja kuulantyönnössä alun perin seitsemänneksi, mutta dopinghylkäysten jäljiltä viidenneksi noussut Joachim Olsen. Osakassa 2007, Berliinissä 2009, Daegussa 2011, Moskovassa 2013, Lontoossa 2017 ja Eugenessa 2022 ei yksikään tanskalaisurheilija yltänyt pistesijoille. Moskovassa Tanskalla oli vain kahden urheilijan suuruinen joukkue. Pekingissä 2015 kolmihenkisestä tanskalaisjoukkueesta Sara Slott Petersen ylsi 400 metrin aitajuoksussa neljänneksi. Dohassa 2019 estejuoksija Anna Emilie Møller sijoittui seitsemänneksi.

Tanskan MM-mitalit kisoittain

Tanskan MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Tanskan yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Alankomaiden maahockeymaajoukkue

Alankomaiden maahockeymaajoukkue edustaa Alankomaita maahockeyn maajoukkueturnauksissa.

Alankomaat on menestynyt hyvin maahockeyn mestaruuskilpailuissa ja olympialaisissa. Maalla on yhdeksän olympiamitalia, joista kaksi on kultaista. Maailmanmestaruuden Alankomaat on voittanut kolme kertaa ja MM-mitaleita on yhteensä yhdeksän. Euroopan-mestaruus on mennyt Alankomaihin viidesti ja mitaleita EM-tasolta maalla on yhteensä kuusitoista.

Parhaat saavutukset 
Lähde: The-sports.org

Olympialaisissa 
Kultaa (1996, 2000)
Hopeaa (1928, 1952, 2004, 2012)
Pronssia (1936, 1948, 1988)

Maailmanmestaruuskilpailuissa 
Kultaa (1973, 1990, 1998)
Hopeaa (1978, 1994, 2014, 2018)
Pronssia (2002, 2010)

Euroopan-mestaruuskilpailuissa 
Kultaa (1983, 1987, 2007, 2015, 2017)
Hopeaa (1970, 1978, 1991, 1995, 1999, 2005, 2011)
Pronssia (1974, 2009, 2013, 2019)

Champions Trophy 
Voittaja: 1981, 1982, 1996, 1998, 2000, 2002, 2003, 2006

Maailmanliiga 
Voittaja: 2013

Lähteet

Aiheesta muualla 

Maajoukkueen sivut Alankomaiden maahockeyliiton sivuilla 

Maajoukkue
Maahockeymaajoukkueet
Raaseporin vaakuna

Raaseporin kunnanvaakuna on 15-henkisen Raaseporin järjestelytoimikunnan Raaseporin kaupungille kutsukilpailun perusteella valitsema vaakuna, joka on saanut aiheensa alueen lehtobiotoopista sekä yhdistyvään kuntaan alun perin kuuluneista kahdeksasta kunnasta. Nämä kehäkkäin sijoitettujen valkovuokkojen kuvaamat kunnat ovat Bromarv, Karjaa, Karjaan maalaiskunta, Pohja, Snappertuna, Tammisaaren maalaiskunta, Tammisaari ja Tenhola. Kilven päällä oleva muurikruunu viittaa seudun historiaan ja alueella olleisiin kolmeen linnoitukseen.

Vaakunan on suunnitellut graafikko Henrik Strömberg, ja se otettiin käyttöön 1. tammikuuta 2009 Karjaan, Pohjan ja Tammisaaren yhdistyessä Raaseporin kaupungiksi. Heraldisen lautakunnan korjaama vaakunan selitys on ”vihreällä kilvellä kahdeksan hopeista kultaemiöistä valkovuokonkukkaa renkaan tavoin”.

Vaakunan lisäksi Raaseporin kaupunki käyttää vaakunaan perustuvaa lippua ja viiriä. Viirissä vaakunan valkovuokot on asetettu keltaisen yläreunuksen ja valkoisen alareunuksen väliin.

Kritiikkiä 
Vaakunassa on heraldisessa mielessä joitakin heikkouksia. Heraldisen tunnuksen suunnittelijan kymmenen käskyä ohjeistaa käyttämään vaakunassa kahta väriä, ja se edellyttää perusteltua syytä kolmannen käyttöön – Raaseporin vaakunassa värejä on kolme (vihreä, valkoinen, ja kulta). 

Alkuperäisissä taiteilijan antamissa piirto-ohjeissa tarkasti määrätty kilven muoto puolestaan jätetään heraldiikan käytäntöjen mukaan blasonoinnissa määrittelemättä, jolloin minkä tahansa muotoinen kilpi täyttää vaakunakuvauksen ehdot. Tähän liittyen kilven päällä oleva muurikruunu voidaan piirtää eri lailla tai jättää kokonaan piirtämättä, ja pääsääntöisesti muurikruunu ulottuukin heraldiikassa kilven reunoihin saakka.

Lähteet

Viitteet 

Suomen kuntien vaakunat
Vaakuna
Liikunnan ja kansanterveyden edistämissäätiö

Liikunnan ja kansanterveyden edistämissäätiö (LIKES) on vuonna 1970 perustettu Jyväskylässä toimiva säätiö, jonka toiminnan tarkoituksena on liikunnan ja terveyden edistäminen ja niiden tutkimuksen tukeminen.

LIKES-tutkimuskeskus toteuttaa monitieteistä tutkimusta ja koordinoi valtakunnallisia ohjelmia, kuten Liikkuva koulu- ja Kunnossa kaiken ikää -ohjelma. Tutkimuskeskuksen keskeinen rahoittaja on opetus- ja kulttuuriministeriö. 

LIKESin kuntotestausasema tarjoaa kuntotestauspalveluja yrityksille ja yksityisille henkilöille sekä on mukana LIKES-tutkimuskeskuksen sekä KKI-ohjelman projekteissa.  

Säätiön hallitukseen kuuluu puheenjohtaja ja seitsemän jäsentä. Puheenjohtajana toimii Anna-Leena Sahindal.

Jyväskylän ammattikorkeakoulun hallitus hyväksyi LIKESin yhdistämisen Jyväskylän ammattikorkeakouluun 14. kesäkuutta 2021 pidetyssä kokouksessa. Tarkoitus on siirtää koko LIKESin henkilöstö Jyväskylän ammattikorkeakoulun hyvinvointiyksikköön.  LIKESin hallitus hyväksyi liitoksen 18. kesäkuuta 2021 järjestetyssä kokouksessa.

Historia

Vuonna 1970 perustetun säätiön perustajina olivat Jyväskylän kaupunki ja Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunta. Aluksi säätiön toiminta keskittyi liikunnan edistämiseen ja tutkimustyön edellytysten luomiseen. Säätiö ylläpiti Jyväskylän uimahallia vuoteen 1995 asti.

Lähteet

Aiheesta muualla
 LIKES-tutkimuskeskus

Suomalaiset säätiöt
Liikunta
Yhdeksän yhteyttä

Yhdeksän yhteyttä (The Nine) on yhdysvaltalainen televisiosarja, jonka loivat Hank Steinberg ja K.J. Steinberg. Sarjaa esitettiin vuosien 2006–2007 aikana Yhdysvalloissa vain 13 jaksoa, eikä siitä enää tuotettu lisää jaksoja huonojen katsojalukujen vuoksi. Yhdysvalloissa sarjaa esitti ABC ja Suomessa sarjaa esittää MTV3.

Juoni
Epäonnistunut pankkiryöstö sekä sitä seurannut panttivankitragedia yhdistää yhdeksän ihmiset kohtalot toisiinsa. Jokaisen jakson aikana käy ilmi uusia asioita 52-tuntisesta tragediasta, kun ryhmä yhdeksän henkeä yrittää selvittää panttivankitragedian syntyä.

Aiheesta muualla
 TV.com 

Yhdysvaltalaiset draamasarjat
Yhdysvaltalaiset rikossarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
ABC:n televisio-ohjelmat
Puhakka

Puhakka on suomalainen sukunimi. Lokakuussa 2020 nimi on 2 958 henkilöllä, joista 156 ulkomailla.

Tunnettuja nimenkantajia:
 Antti Puhakka (1816–1893), talonpoikaisrunoilija ja valtiopäivämies
 Arja Maarit Puhakka (s. 1957), kuvataiteilija
 Hannu Puhakka (s. 1959), pituushyppääjä ja kolmiloikkaaja
 Jaakko Puhakka (s. 1954), kemian ja biotekniikan professori, Itä-Suomen yliopiston akateeminen rehtori
 Janne Puhakka (s. 1995), jääkiekkoilija
 Jari Puhakka (s. 1965), kapellimestari
 Johanna Puhakka (s. 1993), näyttelijä
 Joona Puhakka (s. 1982), uimahyppääjä
 Joona Puhakka, YouTube-videoiden tekijä
 Jouko Puhakka (1922–2002), kirjailija
 Jouko Puhakka (s. 1962), ralliautoilija ja kartanlukija
 Jussi Puhakka (s. 1976), näyttelijä
 Juuso Puhakka (s. 1998), autourheilija
 Lauri Puhakka (1921–1991), tekniikantutkija, professori
 Matti Puhakka (1945−2021), sosiaalidemokraattinen poliitikko
 Mikko Puhakka (1877–1924), toimittaja ja nuorisoseuramies
 Mirja Puhakka (s. 1955), hiihtosuunnistaja
 Niilo Puhakka (1886–1918), jalkapalloilija ja jääpalloilija
 Noora Puhakka (s. 1985), Tiktak-yhtyeen kitaristi.
 Olli Puhakka (1916–1989), hävittäjälentäjä ja Mannerheim-ristin ritari
 Onni Puhakka (1870–1955), maanviljelijä, osuustoimintamies ja kansanedustaja (Nuorsuomalainen puolue)
 Osmo Puhakka (s. 1948), kirkkoherra ja kansanedustaja (keskusta)
 Pauli Puhakka (1926–2011), SKDL:n kansanedustaja
 Pekka Puhakka (1874–1949), opettaja, päätoimittaja ja järjestömies
 Peppi Puhakka (s. 2003), jalkapalloilija
 Petteri Puhakka (s. 2001), jääkiekkoilija
 Päivi Puhakka (s. 1958), toimittaja ja kirjailija
 Raili Puhakka (1940–2006), poliitikko
 Roope Puhakka, televisionäyttelijä
 Sirpa Puhakka (s. 1956), vasemmistoliittolainen poliitikko
 Väinö Puhakka (1887–1918), itsenäisyysaktivisti, jääkäriliikkeen keskuskomitean jäsen ja Karjalan kansalaisliiton sihteeri
 Yrjö Puhakka (1888–1971), kansanedustaja, ministeri, eduskunnan oikeusasiamies.

Lähteet
Dolomiitit

Dolomiitit (, ) on Alppien osa koillisessa Italiassa Gardajärven koillispuolella. Dolomiitit on nimetty alueen tunnusomaisen kivilajin dolomiitin mukaan. 

Dolomiittien korkein vuori on Marmolada, . Yli kolmen kilometrin korkuisia vuoria on kaikkiaan 21.

Maailmanperintökohde 

Dolomiittien vuoristosta liitettiin vuonna 2009 yhdeksän aluetta, yhteensä , Unescon maailmanperintöluetteloon.

Alueen määrittely ja jako 

Dolomiittien alue voidaan määritellä monilla tavoin. Italialaisen SOIUSA-määrittelyn mukaan alueen länsiraja on Adigejoki, pohjoisraja kulkee Brixenistä itään, itäraja Bellunosta pohjoiseen ja eteläraja Feltrestä länteen Adigelle. Maailmanperintökohteen alueita on tästä ydinalueesta sekä länteen että itään. 

Usein Dolomiitit jaetaan Läntisiin ja Itäisiin Dolomiitteihin. Nämä erottaa toisistaan Val Badian, Passo Campolongon ja Cordevolen laakson (Agordino) kautta kulkeva linja:

Läntiset Dolomiitit 

 Gruppo del Catinaccio
 Gruppo del Cimonega
 Gruppo della Marmolada
 Gruppo della Schiara
 Gruppo del Latemar
 Gruppo delle Odle
 Gruppo delle Pale di San Martino
 Gruppo del Puez
 Gruppo del Sassolungo
 Gruppo del Sella

Itäiset Dolomiitit 

 Dolomiti Ampezzane
 Dolomiti di Braies
 Dolomiti di Fanes
 Dolomiti di Sesto
 Gruppo del Bosconero
 Gruppo del Civetta
 Gruppo delle Marmarole
 Gruppo del Pelmo

Muuta 

Ensimmäisen maailmansodan aikana Italian ja Itävalta-Unkarin joukkojen rintamalinjat sijaitsivat Dolomiiteilla. Alueella onkin sotamuseoita sekä sota-ajalta periytyviä, turistien suosimia Via ferrata -kävelyreittejä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Myllytullin voimalaitos

Myllytullin voimalaitos eli Lasaretinväylän sähkövoimalaitos on Oulun Myllytullin kaupunginosassa Lasaretinväylässä sijaitseva käytöstä poistettu vesi- ja höyryvoimalaitos sekö kaukolämmön varalaitos. Voimalaitoksen vanhin osa vaurioitui pahoin tulipalossa kesällä 2006. Rakennuksen vanhimmat osat ovat valmistuneet vuonna 1903 ja rakennuksen arkkitehtina toimi sittemmin myös lääninarkkitehtina toiminut Victor Joachim Sucksdorff. 

Myöhemmin ovat valmistuneet uusi kattilahuone vuonna 1921, uusi vesivoima-asema vuonna 1937 (pysty-Kaplan-turbiini). Kaukolämpökeskus valmistui vuonna 1969 ja aloitti kaukolämpötoiminnan Oulussa. Vesivoimalan toiminta päättyi  Merikosken voimalaitoksen valmistuttua 1950-luvulla ja voimalan koneistot myytiin 1960-luvulla. 

Samassa rakennuksessa sijaitsi myös vuonna 1969 valmistunut vara- ja huippukaukolämpökeskus, joka toimi aiemmin Oulun ensimmäisenä kaukolämpökeskuksena. Lämpökeskuksen käyttö päättyi vuoden 2009 syksyllä ja laitos purettiin vuoden 2010 aikana vuonna 1969 valmistuneilta osiltaan. Lämpökeskuksella oli kaksi kattilaa, jotka olivat polttoainetehoiltaan 13,3 MW ja 26,8 MW. Savukaasut johdettiin 24 m korkeaan savupiippuun. Aluksi lämpökeskuksella oli käytössä raskas polttoöljy ja myöhemmin kevyt polttoöljy. Alueella oli lisäksi kaksi 450 m³ öljysäiliötä, joista toinen poistettiin käytöstä vuonna 2004 ja toiseen rakennettiin sisälle uusi öljysäiliö. 

Voimalaitosta on vandalisoitu ja sotkettu tulipalon jälkeen. Vaikka alue on sortumavaaran takia aidattu ja näin ollen ihmisiltä suljettu, ovat laitoksen seinät nykyään lähes täysin graffiteilla peitetyt.

Voimalaitos voidaan jakaa kolmeen osaan:

 Höyryvoimala (1903, 1922)
 Vanha vesivoimala, Francis-turbiinit, 2 kpl (1903)
 Uusi vesivoimala, Kaplan-turbiini, 1 kpl (1937)
 Kaukolämpökeskus (1969), purettu vuonna 2010

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kuva voimalaitoksesta vuodelta 1939, Uuno Laukan kuvakokoelma, Pohjois-Pohjanmaan museo

Voimalaitos
Suomen vesivoimalat
Suomen padot
Oulun rakennukset ja rakennelmat
Leppävaaran lukio

Leppävaaran lukio on espoolainen lukio, joka toimii tällä hetkellä Nokia Campuksella Karamalmilla, osoitteessa Karaportti 2. Samassa kiinteistössä lukion kanssa toimii myös Metropolia Ammattikorkeakoulu.  Leppävaaran lukion rehtorina toimii Ismo-Olav Kjäldman. Lukiossa toimii sekä yleislinja että urheilulinja. Koulussa on myös lukioon valmistavaa opetusta maahanmuuttajille ja vieraskielisille opiskelijoille.

Historia 

Toukokuussa 1955 valtioneuvosto oikeutti Leppävaaran yhteiskoulun kannatusyhdistyksen perustamaan paikkakunnalle oppikoulun. Samana kesänä rakennettiin koulutalo, joka sijaitsi Lintuvaarantien ja Harakantien risteyksessä. Koulussa aloitti 80 oppilasta 1.9.1955. Päiviö Alaranta valittiin koulun rehtoriksi 1957.

Vuonna 1958 koulu sai lahjoituksena Leppävaaran kartanon isännältä Kaarlo af Heurlinilta tontin, jolle rakennettiin uudet ja ajanmukaiset koulutilat. Rakennuksen vihki käyttöön piispa Martti Simojoki 22.11.1959. Seuraavana vuonna yhteiskoulu sai luvan perustaa lukion. Ensimmäiset 14 ylioppilasta valmistuivat 1963. Yhteiskoulun ylläpito siirtyi kannatusyhdistykseltä Espoon kaupungille vuonna 1972. Peruskoulun tulon myötä yhteiskoulu jakautui Leppävaaran lukioksi ja Leppävaaran kouluksi.

Vuonna 1987 Päiviö Alaranta siirtyi eläkkeelle ja Leppävaaran lukion uudeksi rehtoriksi valittiin Seppo Sipilä. Lukion saneeraus toteuttiin kolmessa vaiheessa 1995–1997. Vuonna 2003 Leppävaaran lukio liittyi Pääkaupunkiseudun urheiluakatemiaan. Seppo Sipilän jäätyä eläkkeelle hänen seuraajakseen valittiin nykyinen rehtori Ismo-Olav Kjäldman.

Yleislinja 
Lukiossa toimii urheilulinjan lisäksi yleislinja. Yleislinjalle haetaan yhteishaussa päättötodistuksen keskiarvolla.

Urheilulinja 
Leppävaaran lukiossa on urheilulinja, jonne voi hakea joukkuelajin tai yksilölajin edustajana. Sisäänpääsyyn vaikuttavat lukuaineiden keskiarvo (vähintään 7,0), liikunnan arvosana ja lajiliittojen urheilijapisteet. Urheilulinjan opiskelijavalinnassa käytetään valtakunnallista urheiluoppilaitospisteytystä. Lukion lähistöllä on useita urheilupaikkoja, kuten Leppävaaran liikuntahalli, urheilupuisto, uimahalli ja jäähalli.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Leppävaaran lukion verkkosivut

Espoon lukiot
Lukio
Anny Duperey

Anny Duperey (s. 28. kesäkuuta 1947 Rouen) on ranskalainen näyttelijä ja useita teoksia julkaissut kirjailija. Hän on esiintynyt lukuisissa elokuvissa vuodesta 1967 lähtien. Vuonna 1977 hän sai parhaan naissivuosan César-ehdokkuuden roolistaan elokuvassa Pusu (Un éléphant ça trompe énormément). Duperey kuuluu Kunnialegioonaan.

Aiheesta muualla 
  

Ranskalaiset näyttelijät
Ranskalaiset kirjailijat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Kolkisiini

Kolkisiini (C22H25NO6) on alkaloidi, jota saadaan syysmyrkkyliljasta. Kolkisiinia on käytetty niveltulehduksien, sydänpussitulehduksen ja familiaarisen välimeren kuumeen hoitoon. Kolkisiinia käytetään myös kasvien kromosomiston monistamiseen. Esim. kahden eri viljakasvin risteymä on yleensä steriili, mutta kolkisiinikäsittelyllä siitä saadaan jälleen fertiili kahdentamalla sen kromosomisto, esimerkkinä ruisvehnä.

Vaikutusmekanismi 
Kolkisiini estää mitoosin kiinnittymällä tubuliiniin ja estämällä näin tumasukkulan syntymisen. Lisäksi aine estää neutrofiilien siirtymistä ja fagosytoosin toimintaa ja vähentää kemotaktisen faktorin ja leukotrieeni B:n muodostumista.

Sivuvaikutuksia 
Kolkisiini on hyvin myrkyllistä. Sen TDLo-arvo on lapsilla 2,4mg/kg, naisilla 3mg/kg ja miehillä 11mg/kg. Myrkytyksen oireet ilmenevät 2–5 tunnin kuluttua aineelle altistuksesta. Oireet muistuttavat arsenikkimyrkytyksen oireita: polttavaa tunnetta suussa ja kurkussa, ripulia, mahakipua, oksentamista ja munuaisten tuhoutumista. Kolkisiini voi aiheuttaa myös leukosyyttien määrän vähenemistä. Aine voi myös aiheuttaa mutaatioita nisäkkäiden sikiöissä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Jukka Lehtonen ja Ville Kytö: Kolkisiini - unohdettu lääke sydänpussitulehduksessa, lääketieteellinen aikakausikirja Duodecim, 2017;133(4):389-90
Liber Herbarum II: Luettelo kolkisiinia sisältävistä kasveista
Terveysportti: Kolkisiini
Human Metabolome Database (HMDB): Colchicine 
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Colchicine 
KEGG: Colchicine 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Colchicine 

Alkaloidit
Asetamidit
Lauri Tarasti

Lauri Aarne Pekka Tarasti (s. 11. kesäkuuta 1941 Helsinki) on suomalainen juristi ja ministeri. Hän on toiminut ympäristöministeriön kansliapäällikkönä 1983–1994 ja korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvoksena 1994–2007, josta hän jäi eläkkeelle. Koulutukseltaan Tarasti on oikeustieteen lisensiaatti.

Elämä ja ura 
Tarasti aloitti opinnot Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa vuonna 1961. Hän toimi aktiivisesti Savolaisessa osakunnassa, muun muassa juristikerhon puheenjohtajana ja osakunnan sihteerinä 1962–1963. Tarasti oli myös Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan hallituksen jäsen vuonna 1964. Hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1966 ja lisensiaatiksi 1971 ja sai varatuomarin arvon 1972.

Tarasti on ollut asiantuntijana ja selvitysmiehenä muun muassa vaaleihin liittyvissä asioissa ja urheilun doping-tapausten yhteydessä. Hänen johdollaan selvitettiin Noppa-juttua, Lahden hiihdon MM-kisojen doping-skandaalia ja vuoden 2008 vaalirahoitusskandaalia. Skandaalin jälkeen Tarasti nimitettiin toukokuussa 2008 vaalirahoituksen uudistamista selvittävän toimikunnan puheenjohtajaksi. Vuonna 2010 hän sai ministerin arvonimen.

Tarasti on entinen kilpaurheilija. Hän on juossut pikaviestin suomenmestariksi 1965 ja sata metriä aikaan 10,8 sekuntia. Urheilu-uran aktiivikauden jälkeen hän toimi valmentajana. Lauri Tarasti toimi Helsingin vuoden 1983 yleisurheilun MM-kisojen järjestelyissä pääsihteerinä. 

Tarastin isä oli sosiaaliministeriön kansliapäällikkö Aarne Tarasti (ent. Tapper). Hänen veljensä on professori Eero Tarasti. Hän on naimisissa kansainvälisten asioiden neuvoksen Gunilla Carlanderin kanssa.

Julkaisuja

Lähteet

Suomalaiset kansliapäälliköt
Suomalaiset juristit
Kuvituspyynnöt
Suomalaiset ministerin arvonimen saaneet
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Av-arkki

Av-arkki ry on suomalaisen mediataiteen keskus. Se on taiteilijoiden vuonna 1989 perustama voittoa tavoittelematon yhdistys, joka ajaa jäsentensä etua ja edistää mediataiteen ja -kulttuurin asemaa yleisesti. Yhdistyksen jäseninä on yli 300 suomalaista tai Suomessa toimivaa mediataiteilijaa ja tuotantoyhtiötä.Yhdistyksen toiminnan tarkoituksena on levittää ja promotoida suomalaista mediataidetta ja kokeellista audiovisuaalista taidetta. Lisäksi Av-arkki edistää yhteistyössä Kansallisen audiovisuaalisen instituutin kanssa mediataiteen pitkäaikaisarkistointia.

Av-arkki levittää suomalaista mediataidetta niin kansainvälisesti kuin kotimaisestikin. Av-arkki tarjoaa teoksia ja teoskokonaisuuksia vuosittain satojen eri puolilla maailmaa järjestettävien tapahtumien ohjelmistoon. Suomalaisen mediataiteen koko kehityskaaren kattava levitysarkisto mahdollistaa myös vanhempiin suomalaisiin mediataideteoksiin tutustumisen ja palvelee erityisesti tutkijoiden tarpeita. Av-arkki on jäsenmäärältään ja toimintansa laajuudelta suurin kotimainen ja valtakunnallinen mediataidealan järjestö. 

Festivaalien, museoiden, näyttelyiden ja tapahtumien lisäksi Av-arkki levittää mediataidetta kotimaassa myös mediakasvatus- ja opetustarkoituksiin. Av-arkki tarjoaa tapahtumiin yksittäisten taiteilijoiden teoksia sekä kuratoituja kokonaisuuksia. Av-arkki toimii myös asiantuntijoina yhteistyöprojekteissa. Av-arkki järjestää suomalaisen ja kansainvälisen mediataiteen näyttelyitä ja näytöksiä yhteistyössä muiden toimijoiden kanssa. Av-arkin levitysarkisto on avoinna kuraattoreille, tutkijoille, opettajille, kriitikoille ja taiteilijoille – kaikille mediataiteesta kiinnostuneille. 

Av-arkki myönsi aikaisemmin vuosittain kiertopalkinnon henkilölle tai taholle suomalaisen mediataiteen edistämisestä. Palkinnon ovat saaneet Perttu Rastas vuonna 2005, Lauri Anttila vuonna 2006, Marikki Hakola vuonna 2007, Minna Tarkka vuonna 2008, Anneli Nygren vuonna 2009 ja Päivi Talasmaa vuonna 2011.

Mediataide kasvattaa! on Av-arkin ylläpitämä media- ja taideakasvatuksen oppimateriaaleja tuottava ja tarjoava verkkopalvelu. Lähteet
 AV-arkin verkkopalvelu
Mediataide kasvattaa!

Suomalaiset kuvataidealan järjestöt
Allan Liuhala

Kaarlo Allan Liuhala (12. maaliskuuta 1925 Keikyä – 14. heinäkuuta 2014 Hämeenlinna) oli Hämeen Sanomien päätoimittaja ja journalistinen vaikuttaja.

Liuhala vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Vammalassa, jossa hän myös kävi koulunsa. Osallistuttuaan jatkosotaan ja Lapin sotaan hän tuli ylioppilaaksi Tyrvään yhteiskoulusta vuonna 1945. Hän valmistui 1950 Helsingin yliopistosta valtiotieteen kandidaatiksi. Hän aloitti samana vuonna Aamulehden vakituisena toimittajana ja nimitettiin myöhemmin ensin toimitussihteeriksi, sitten toimituspäälliköksi. Helsingin Sanomien toimituspäällikkönä Liuhala toimi 1970−1971. Hämeen Sanomien päätoimittajana Liuhala työskenteli vuodet 1971−1990, eläkkeelle jäämiseensä asti.

Liuhala kuului Julkisen sanan neuvoston perustajajäseniin ja toimi sen varapuheenjohtajana vuosina 1969−1970. Hän julkaisi tiedotusopin oppikirjan Tiedota! (1974) ja osallistui Suomen sanomalehdistö − yhteiskunnan kuvastin -kirjan kirjoittamiseen (1971). Työnsä ohella ja eläkkeellä ollessaan hän kirjoitti myös pakinoita.

Palkinnot ja tunnustukset
Alfred Kordelinin säätiön sanomalehtimiehen tunnustuspalkinto, 1977.

Kirjallisuutta
Pietilä, Jyrki, Allan Liuhala − lehtimies Edita, 2008

Lähteet 

Suomalaiset päätoimittajat
Vuonna 1925 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Valko-Venäjä yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Valko-Venäjä on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Ennen maan itsenäistymistä sen urheilijat edustivat MM-kilpailuissa Neuvostoliittoa. Valko-Venäjä on saavuttanut yhteensä 33 mitalia, joista kymmenen on kultaisia. Kaikki kultamitalit yhtä lukuun ottamatta ja noin puolet muista mitaleista on saavutettu heittolajeista. Yksittäisten kisojen mitalitilastossa maa on sijoittunut parhaimmillaan toiseksi Göteborgissa 1995. Ilman mitaleja se on jäänyt Sevillassa 1999, Berliinissä 2009, Moskovassa 2013, Lontoossa 2017 ja Dohassa 2019. Vuoden 2022 kisoihin Valko-Venäjä ei saanut osallistua sen tukiessa Venäjän hyökkäystä Ukrainaan.

Valko-Venäjän menestynein urheilija yleisurheilun MM-kilpailuissa on kiekonheittäjä Ellina Zvereva, joka voitti maailmanmestaruuden Göteborgissa 1995 ja Edmontonissa 2001 sekä saavutti MM-hopeaa Ateenassa 1997. Moukarinheittäjä Ivan Tsih’an voitti kultaa Pariisissa 2003 ja Osakassa 2007, minkä lisäksi hän oli alun perin ykkönen Helsingissä 2005, mutta tämän mestaruuden hän menetti dopingrikkomuksen seurauksena maanmiehelleen Vadzim Dzevjatouskille. Yhden mestaruuden ovat Dzevjatouskin lisäksi voittaneet keihäänheittäjä Natallja Šikalenka vuonna 1995, kuulantyöntäjä Janina Karoltšyk vuonna 2001, kuulantyöntäjä Andrei Mih’nevitš ja kiekonheittäjä Iryna Jattšanka vuonna 2003 sekä 800 metrin juoksija Maryna Arzamasava vuonna 2015. Kuulantyöntäjä Nadzeja Astaptšuk menetti vuoden 2005 maailmanmestaruutensa ja vuosien 2007 ja 2011 hopeansa dopingrikkomuksen seurauksena. Heittolajien ulkopuolella menestyneimmät valkovenäläiset Arzamasavan lisäksi ovat kaksi hopeaa saavuttanut ja myöhemmin Suomea edustanut kymmenottelija Eduard Hämäläinen, yhden hopean ja kaksi pronssia saavuttanut kävelijä Valjantsina Tsybulskaja sekä yhden hopean ja yhden pronssin saavuttanut seitsenottelija Natallja Sazanovitš. Valko-Venäjän jäädessä ilman mitaleja parhaiten menestyi Sevillassa 1999 neljänneksi sijoittunut kuulantyöntäjä Janina Karoltšyk, Berliinissä 2009 kahdeksanneksi sijoittunut moukarinheittäjä Pavel Kryvitski, Moskovassa 2013 neljänneksi sijoittunut pituushyppääjä Volha Sudarava, Lontoossa 2017 kuudenneksi sijoittuneet aitajuoksija Alina Talai ja keihäänheittäjä Tatsjana Haladovitš sekä Dohassa 2019 neljänneksi sijoittunut korkeushyppääjä Maksim Nedasekau.

Valko-Venäjän MM-mitalit kisoittain

Valko-Venäjän MM-mitaliurheilijat

Lähteet

Viitteet

Valko-Venäjän yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Eero Balk

Eero Balk (s. 8. toukokuuta 1955 Kuopio) on suomentaja ja kirjailija, jonka erikoisalaa ovat Itä-Euroopan slaavikielet. Hän hallitsee slaavilaisista kielistä muiden muassa venäjän, ukrainan, tšekin, slovakin, ylä- ja alasorbin sekä näiden lisäksi englannin, saksan ja italian. Balk on kääntänyt yli 30 kirjaa ja lisäksi muun muassa näytelmiä ja tv-ohjelmia. Hän on suorittanut maisterin tutkinnon Kiovan yliopistossa vuonna 1981.

Ansioistaan kääntäjänä Balk on saanut lukuisia palkintoja kuten kirjallisuuden valtionpalkinnon 1992. Hänet valittiin vuonna 2008 kansainvälisen Jaroslav Hašek -seuran kunniajäseneksi.

Balk on kirjoittanut myös Prahan matkaoppaita kuten kirjan Sankarimatkailijan Praha (Like Kustannus, 1997, ISBN 9515810477) sekä lehtikolumneja.

Vuonna 2019 Eero Balkille myönnettiin taiteilijaeläke.

Käännöksiä 
 Jaroslav Hašek: Kunnon sotamies Švejk maailmansodassa, Orient Express, 1991, ISBN 951-615-792-0
 Jan Neruda: Prahalaistarinoita, Taifuuni 2000, ISBN 951-581-072-8
 Juri Andruchovyts: Perversio, Loki-kirjat, 2000, ISBN 952-9646-84-4
 Leo Tolstoi: Hadži Murat, Basam Books, 2001, ISBN 952-9842-41-4
 Karel Čapek: Puutarhurin vuosi, Basam Books, 2002, ISBN 952-9842-66-X
 Anatoli Gordijenko: Kuoleman divisioona, Gummerus, 2003, ISBN 951-20-6471-5
 Leo Tolstoi: Sota ja rauha, Tammi, 2005 (Tolstoin alkuperäinen versio), ISBN 951-31-2932-2
 Andrei Kurkov: Kuolema ja pingviini, Otava, 2006, ISBN 978-951-1-20629-3
 Vasyl Koželjanko: Hopeinen hämähäkki, Basam Books, 2006, ISBN 952-5534-56-1
 Anatoli Gordijenko: Syväri, kuoleman joki, 2006, ISBN 951-20-7223-8

Lähteet

Aiheesta muualla
 Eero Balkin kotisivut

Suomentajat
Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Ukraina yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Ukraina on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Ennen maan itsenäistymistä sen urheilijat edustivat MM-kilpailuissa Neuvostoliittoa. Ukraina on saavuttanut yhteensä 41 mitalia, joista yksitoista on kultaisia. Kultamitaleista kahdeksan on saavutettu hyppylajeissa, kaksi pikajuoksuissa sekä yksi seitsenottelussa. Yksittäisistä kisoista maa on menestynyt parhaiten Ateenassa 1997, jossa se oli maitten mitalitilastossa viides. 

Ukrainan menestynein urheilija yleisurheilun MM-kilpailuissa on seiväshyppääjä Serhi Bubka, joka voitti jo Neuvostoliittoa edustaessaan kolme kultaa vuosina 1983, 1987 ja 1991 sekä vielä Ukrainan väreissä toiset kolme vuosina 1993, 1995 ja 1997. Žanna Pintusevitš-Block voitti kultaa 200 metrin juoksussa vuonna 1997 ja 100 metrin juoksussa vuonna 2001. Muut ukrainalaiset maailmanmestarit ovat kolmiloikan vuonna 1995 voittanut Inesa Kravets, korkeushypyn vuonna 1999 voittanut Inha Babakova, korkeushypyn vuonna 2005 voittanut Juri Krymarenko, kolmiloikassa vuonna 2011 kultaa voittanut Olha Saladuh’a sekä vuoden 2013 maailmanmestarit, korkeushyppääjä Bohdan Bondarenko ja seitsenottelija Hanna Melnytšenko.

Ukrainan MM-mitalit kisoittain

Ukrainan MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 

Ukrainan yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Francisco de Orellana

Francisco de Orellana (1511 Trujillo, Espanja – marraskuu 1546 Amazon, Brasilia) oli ensimmäinen Amazon-jokea pitkin purjehtinut eurooppalainen.

Orellanan matka Amazonilla 

Espanjalainen konkistadori Gonzalo Pizarron retkikunta lähti maaliskuussa 1541 Ecuadorin Quitosta itään etsimään Eldoradoa. Retkikunnan mukaan liittyi Francisco de Orellana 23 konkistadorinsa kanssa. Orellanan ja Pizarron joukot eriytyivät marraskuussa, kun Orellana lähti joukkoineen etsimään ruokaa. He kohtasivat aluksi ystävällisiä intiaaneja, mutta joutuivat myöhemmin toisten intiaanien hyökkäysten kohteeksi. Elokuussa 1542 retkikunta pääsi avomeren äärelle ja he lähtivät purjehtimaan kotiin päin.

Orellanan retkikunnan jäsenet olivat ensimmäiset eurooppalaiset, jotka kävivät Amazonin altaan keskellä. Palattuaan Espanjaan Orellana kertoi löytäneensä tuntemattoman kulttuurin. Myöhemmät retkikunnat löysivät sademetsästä vain muutamia hajallaan sijaitsevia intiaanikyliä, joten Orellana leimattiin valehtelijaksi.

Valehteliko Orellana vai oliko Amazonasissa korkeakulttuuria? 

Yhdysvaltalaisten arkeologien Rio Negron varrella tekemät kaivaukset osoittavat, että alueella ei ole aina asunut vain pieniä vaeltavien intiaanien ryhmiä, vaan siellä on ollut tuottoisaa maanviljelystä ja suuria, kiinteitä yhdyskuntia. Aiemmin on katsottu, että Amazonin sademetsän maaperä ei pysty tuottamaan niin suuria satoja, että suuret ihmisjoukot voisivat muodostaa paikallaan asuvia yhteisöjä. Yhdysvaltalaisten arkeologien ryhmän mukaan alueilta, joissa maanviljelyä oli oletettavasti harjoitettu, maan joukossa oli erittäin hedelmällistä savea, jota nykyiset brasilialaiset kutsuvat nimellä terra preta (”musta maa”). Amazonasin muinaiset asukkaat olivat ilmeisesti sekoittaneet maaperään orgaanista jätettä ja ravinneet sen niin, että siitä oli tullut pysyvästi hedelmällistä. Tämä oli mahdollistanut kestävän maanviljelyn, jonka vuoksi paikallaan asuvat yhteisöt pystyivät syntymään.

Orellanan mukaan Amazonasin kansat raivasivat peltoa kulottamalla. Saksalaiset maaperätutkijat Bruno Glaser ja Christoph Steiner ovat löytäneet terra pretasta paljon puuhiiltä. Glaserin ja Steinerin mukaan puuhiili sitoo maaperään ravinteita ja pitää maan hedelmällisenä. Rauhaan jätettynä terra preta lisääntyy itsestään, minkä tutkijat olettavat johtuvan bakteerien ja sienien yhteisvaikutuksesta. Amazonasin kulttuurin perustan kehitys oli vienyt vuosisatoja, mutta se tuhoutui muutamassa vuosikymmenessä. Espanjalaiset toivat mukanaan isorokon, tuhkarokon, influenssan ja muita Amazonasissa tuntemattomia tauteja, joille alueen asukkailla ei ollut vastustuskykyä, joten moni heistä kuoli.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Orellana and the Amazons .

Kirjallisuutta 
Hartzell, Spence; Enemmän kuin kulta ja kunnia. Amazon - virran löytäjän romaani; Pellervo-Seura 1948; 434 sivua.
Gheerbrant, Alain;The Amazon : past, present and future; London : Thames and Hudson, 1992

Espanjalaiset tutkimusmatkailijat ja konkistadorit
Vuonna 1511 syntyneet
Vuonna 1546 kuolleet
Emma Puikkonen

Emma Puikkonen (s. 1974 Hämeenlinna) on suomalainen kirjailija. Hän myös opettaa sanataidetta ja teatteria. Hänen teoksensa Eurooppalaiset unet (2016) oli ehdolla Finlandia-palkinnon ja Tulenkantaja-palkinnon saajaksi.

Puikkonen opiskeli Kallion ilmaisutaiteen lukiossa ja sen jälkeen vuoden Oriveden Opiston sanataidelinjalla. Hän valmistui teatteri-ilmaisun ohjaajaksi Turun taideakatemiasta 2000. Puikkonen on opiskellut myös kirjallisuustiedettä Helsingin yliopistossa. Hän oli mukana perustamassa Turussa Manilla-kulttuuritehdaskiinteistössä toimivaa TEHDAS teatteri -ammattiteatteritilaa sekä turkulaisen esittävän taiteen Iholla-ryhmää. Puikkonen toimi Varsinais-Suomen läänin kirjallisuuden ja teatterin läänintaiteilijana 2000-luvulla.

Puikkosen esikoisromaani Turkulainen näytelmä ilmestyi vuonna 2001 ja oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokas. Teos on Puikkosen tulkinta Josef Julius Wecksellin vuonna 1862 ilmestyneestä Daniel Hjort -näytelmästä, ja sai alkunsa Juha Hurmeen Turun taideakatemiassa vetämässä käsikirjoitustyöpajassa.

Kirjailija Arja Puikkonen on Emma Puikkosen äiti. Heidän yhteinen teoksensa Äänihäkki oli Topelius-palkintoehdokkaana 2017. Puikkosen teos Musta peili valittiin vuoden 2022 Runeberg-palkintoehdokkaaksi.

Puikkonen asuu Helsingissä.

Julkaisut

Romaanit

Lastenkirjat

Muut kirjalliset työt 
 Kissaihminen, Kontakti-sarja, Kauppiaiden kustannus 1987
 Punahilkka, libretto, Suomenlinnan oopperapäivät 2001
 Novelleja valikoimissa Racconti senza dogana 2003, Reviiri 2000 sekä Novellit 1996.
 Tahdon!, libretto, Turun kaupunginteatteri 2005
 Unissa kaikki oli selkeämpää, libretto, Turun Taideakatemia 2013

Palkinnot ja ehdokkuudet 
 Kontakti-kilpailun 2. sija, 1986
 Gummeruksen novellikilpailun 2. sija, 1996
 Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokas 2001
 Tiiliskivi-palkintoehdokas 2013
 Finlandia-palkintoehdokas 2016
 Tulenkantaja-palkintoehdokas 2016
 Topelius-palkintoehdokas 2017
 Runeberg-palkintoehdokkuus 2022

Lähteet 

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt