joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Neulamäki

Neulamäki on kaupunginosa Kuopiossa noin 4–5 kilometriä keskustasta lounaaseen. Asukkaita Neulamäessä on noin 5 200. Kaupunginosa rajoittuu idässä Savilahden, etelässä ja lounaassa Kolmisopen ja luoteessa Neulaniemen kaupunginosiin. Neulamäen länsiosassa sijaitsee  Suuri Neulamäki, joka on nimensä mukaan korkea mäki. 

Alue jakautuu asunto- ja työpaikka-alueeseen. Lähistöllä naapurikaupunginosa Savilahdessa sijaitsevat Kuopion tiedepuisto, Itä-Suomen yliopisto, rakenteilla (2021-2022) oleva uudisrakennus Savonia-ammattikorkeakoululle ja Kuopion yliopistollinen sairaala. Neulamäkeen on sijoittunut noin 1 800 työpaikkaa (1.1.2008).

Asuntokanta on monipuolinen, sillä se koostuu sekä rivi-, kerros- että omakotitaloista. Alueella asuu paljon opiskelijoita. Kuopaksen suurin asuntokanta sijoittuu Neulamäkeen.

Palveluja
Neulamäessä on päiväkoteja, kaksi yhtenäiskoulua (Neulamäen koulu ja Kuopion kristillinen yhtenäiskoulu) sekä nuorisotalo, joka tunnetaan myös nimellä Rytö. Alueella on myös monipuolinen ostoskeskus, josta löytyy kauppoja, kirjasto, apteekki, ravintola, neuvola ja hammashoitola. Ostoskeskuksen vieressä sijaitsee Neulamäen kirkko. Se kuuluu Alavan seurakuntaan Särkiniemen sekä Alavan kirkon läheisten kaupunginosien kuten Niiralan ja Haapaniemen kanssa.

Neulamäen itäosassa on yritysalue. Lisäksi alueella toimii Pohjois-Savon pelastuslaitoksen Neulamäen keskuspelastusasema, jonka naapurustossa sijaitsee mikroautorata. Pelastusasemalla päivystää muun muassa johtoyksikkö RPS31, pelastusyksikkö RPS101, säiliöauto RPS103, vesipelastusyksikkö RPS1055, kemikaalintorjuntayksikkö RPS1058 ja ambulanssit EPS221, 231 ja 232. Näiden lisäksi asemalla on myös ERTI eli erityistilanne yksikkö, vara-autoja, vene ja maastoajoneuvoja.

Luonto

Neulamäen kaupunginosan lounaispuolella, Kolmisopen kaupunginosassa on laaja (426 ha, vuonna 2018), virkistysretkeilyyn sopiva Kolmisoppi-Neulamäen luonnonsuojelualue (Natura 2000 -alue). Alue on kasvillisuudeltaan ja pinnanmuodoiltaan monipuolinen. Kolmisoppi-Neulamäessä on suuria korkeuseroja, kalliojyrkänteitä, lehtoja sekä kuusi- ja mäntymetsiä, puroja ja lampia. Alue on yksi Kuopion suosituimmista virkistysalueista, ja sieltä löytyy laajat latu- ja polkuverkostot.

Lähteet

Aiheesta muualla

Neulamäki Kuopion kaupunginosat -palvelussa 
Perustietoa Neulamäestä  Neulamäen kaupunginosayhdistys ry:n sivuilla (alueen kartat, palvelutarjonta, ulkoilu- ja muut harrastusmahdollisuudet, historiikki)
Jukka Patrakka (24.1.2015) Perhe katsoi vieressä, kun palokunta poltti kodin (savonsanomat.fi)

Kuopion mäet
Transferenssi

Transferenssi (lat. transferre 'viedä yli') eli tunteensiirto (saks. Übertragung) tarkoittaa tunteen tiedostumatonta uudelleenkohdistumista toiseen yksilöön. Rinnakkaistermiksi YSA määrittelee sille siirtovaikutuksen. Transferenssin käsitteen toi psykoanalyysiin Sigmund Freud. Hän käsittelee käsitettä esimerkiksi kirjassaan Unien tulkinta (Die Traumdeutung, 1900).

Tunteensiirtoa pidettiin aluksi lieveilmiönä, joka haittasi psykoterapiaa ja potilaan paranemista. Vuoden 1912 paikkeilla Freud muutti käsitystään ja totesi, että sielulliset ristiriidat on selvitettävä tunteensiirtosuhteessa.

Psykoanalyysin mukaan potilas kohdistaa tiedostamattaan psykoterapeuttiin tunteita, jotka ovat alun perin kohdistuneet tämän läheiseen tai muuhun merkittävään ihmiseen. Esimerkiksi rakkaus isää kohtaan voi muuntua rakkaudeksi terapeuttia kohtaan; psykoanalyytikko havainnoi, kuinka potilas suhtautuu häneen, ja päättelee siitä, kuinka potilas on suhtautunut isäänsä. Analyytikko ei kuitenkaan ala suhtautua potilaaseen ikään kuin olisi tämän isä.

Psykoanalyytikkojen mukaan transferenssi ilmentää ihmisen ajattelun metaforisuutta: potilas suhtautuu terapeuttiin ikään kuin tämä olisi isä.

Vastatransferenssi (saks. Gegenübertragung) tarkoittaa terapeutin omien tunteiden kohdistumista potilaaseen. Siinä missä transferenssi saa kehittyä hoitosuhteessa, jotta sitä voidaan hyödyntää, on analyytikon tunnistettava ja hallittava oma transferenssinsa, jottei kohtelisi potilasta jonakuna muuna.

Katso myös
 Projektio

Lähteet
 Rycroft, Charles 1995: A Critical Dictionary of Psychoanalysis. Penguin Books, London. ISBN 9780140513103
 Tähkä, Veikko 1993: Psykoterapian perusteet psykoanalyyttisen teorian pohjalta. 6. painos. WSOY, Helsinki. ISBN 951-0-10562-7

Viitteet

Psykoanalyyttinen teoria
Seulonnan keskeiset artikkelit
Puijonlaakso

Puijonlaakso on kaupunginosa Kuopiossa noin kaksi kilometriä torilta luoteeseen. Puijonlaakso sijaitsee nimensä mukaisesti Puijon mäen vieressä ja on erittäin vihreä alue. Asukkaita alueella on noin 6 400, joista suuri osa on opiskelijoita ja vastaavasti muut asukkaat ovat keskimääräistä huomattavasti vanhempia. Alue on rakennettu pääosin vuosien 1965–1975 välisenä aikana. Lapsiperheitä melko kalliiksi mielletyssä kaupunginosassa on keskimääräistä paljon vähemmän. Puijonlaakson postinumero on 70200.

Puijonlaaksossa sijaitsee muun muassa Puijonlaakson ostoskeskus, vanhainkoteja sekä Savonia-hotelli, jonka yhteydessä toimii Savon ammattiopiston sekä Savonia-ammattikorkeakoulun matkailu-, ravitsemus- ja talouden koulutusyksikkö. Puijon kirkko valmistui 1977, osana laajempaa seurakuntakeskusta.

Puijonlaaksoon kuuluu myös osa Savilahdessa sijaitsevasta Itä-Suomen yliopistosta ja koko Kuopion yliopistollinen sairaala.

Puijonlaakso-Taivaanpankko-suunnittelualueelle on sijoittunut noin 5 200 työpaikkaa (eniten keskustan jälkeen, seuraavaksi Savilahti), joka vastaa noin 12 prosenttia koko kaupungin työpaikoista..

Historia

Vuonna 1908 Rajalassa aloitti Valkonauhayhdistyksen turvakoti, joka majoitti kodittomia, vankilasta vapautuneita sekä maalta kaupunkiin tulevia tyttöjä. Talossa opittiin työntekoa ja ammattitaitoja. 1920-luvulla Rajalassa toimintansa aloitti Ida Kiiskisen ylläpitämä lepokoti. Edistyksellisiä savi-, sähkö-, hieronta- ja käärehoitoja antaneen hoitolan maine oli erinomainen ja asiakkaita riitti. Rajalan ensimmäiset rakennukset rakennettiin 1896. Toiminta päättyi lopullisesti 1960-luvulla. Nykyään Rajala on ala-aste.

1970-luvulla purettu Mallitalo oli aiemmin Kuopion maanviljelysseuran, myöhemmin pienviljelijäperheen omistama karja- ja maataloustila, joka rakennettiin Kuopion vuoden 1906 maatalousnäyttelyä varten. Vuonna 1913 taloon muuttaneiden Nutsien istuttamia lehti- ja pihtakuusia voi edelleen ihailla Mallitalolle menevän tien varressa.

Katso myös 
 Kuopion klassillinen lukio

Lähteet

 Kuopion historia 1, 2, 3 ja 7.

Viitteet

Aiheesta muualla

Puijonlaakso Kuopion kaupunginosat -palvelussa

Suomen lähiöt
Pyreneittenmastiffi

Pyreneittenmastiffi () on Espanjasta kotoisin oleva koirarotu. Rotua tuotiin Suomeen ensimmäisen kerran vuonna 1985. Nykyään pyreneittenmastiffeja on Suomessa rekisteröity noin 1500. Pyreneittenmastiffi kuuluu FCI:n roturyhmään 2.

Ulkonäkö 
Pyreneittenmastiffi on valtavan kokoinen: urosten säkäkorkeus on vähintään 77 cm ja narttujen 72 cm. Rotu on voimakas ja lihaksikas. Aikuisen koiran paino on noin 50–70 kg:sta ylöspäin. Rungoltaan se on hieman korkeuttaan pitempi, suorakaiteen muotoinen. Koiran pää on suuri ja voimakasrakenteinen. Pähkinänruskeat silmät ovat pienet ja mantelinmuotoiset. Silmistä pitäisi korostua koiran ylväs ja tarkkaavainen ilme. Tunkeilijoita kohtaan pyreneittenmastiffilla on todella kova ilme. Korvat ovat riippuvat ja kolmion muotoiset. Karvapeite on niin paksu ja tiheä, että koira kestää hyvin pakkasta. Väriltään pyreneittenmastiffi on valkoinen harmain, mustin tai ruskein laikuin. Tummempi maski on rotumääritelmän mukaan pakollinen.

Luonne ja käyttäytyminen 
Historiansa vuoksi pyreineittenmastiffilla on voimakas puolustus- ja vartiointivietti. Se on myös hyväntahtoinen, älykäs, säyseä, hyvä lapsiperheen koira ja helposti oppiva. Se on vieraita kohtaan peloton, kova ja perääntymätön. Se on ystävällinen toisille koirille, mutta tuntee omat voimansa. Joutuessaan tappeluun pyreneittenmastiffi on taitava ja osoittaa perineensä vuosisatojen takaiset käyttäymismallit taistelussa susia vastaan. Omistajiaan kohtaan se on uskollinen mutta ei ole miellyttämishaluinen, mikä on huomioitava koulutuksessa. Rotu on vaativa eikä sovellu ensimmäiseksi koiraksi. Vartiointivaisto ei enää ole niin voimakas mutta yksilöllinen. Osa koirista on edelleen todella vartiointiviettisiä.

Alkuperä 
Pyreneittenmastiffi on todennäköisesti polveutunut molossityyppisistä koirista, joita merenkulkijat ja foinikialaiset kauppiaat toivat Espanjaan yli 2 000 vuotta sitten. Se on sukua espanjanmastiffille ja pyreneittenkoiralle. Pyreneittenmastiffin alkuperäinen tehtävä oli vartioida omistajan karjalaumaa varkailta ja petoeläimiltä.

Lähteet 
Bullmastiffit & Mastiffit ry
Ulla Kokko: Koirien pikkujättiläinen. WSOY 2004.

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomen Kennelliitto: Pyreneittenmastiffi

Espanjalaiset koirarodut
FCI 2 Pinserit, snautserit, molossityyppiset ja sveitsinpaimenkoirat
Vuoristokoirat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Yle Kuopio

Yle Kuopio (aiemmin Radio Savo ) on yksi Yle Radio Suomen maakuntaradioista. Sen kuuluvuusalueena on Pohjois-Savo toimituksen sijaitessa Kuopiossa. Kanava kuuluu Kuopiossa taajuudella 98,1 MHz ja Iisalmessa taajuudella 96,5 MHz. Radiokanavan päällikkö on Johanna Raatikainen.

Yle Radio Suomi Kuopio tunnettiin vuoteen 1996 asti murteellisella nimellä Kuopion iänj (ääni) ja sitten vuoteen 2016 asti nimellä Radio Savo.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yle Uutiset Kuopion kotisivut

Ylen paikallisradiot
Kuopio
Pohjois-Savo
Kubanin neuvostotasavalta

Kubanin neuvostotasavalta oli lyhytikäinen neuvostotasavalta Neuvosto-Venäjän eteläosassa Kubanin ympäristössä. Sen pääkaupunki oli Jekaterinodar (nykyinen Krasnodar). 

 

Kubanin neuvostotasavalta perustettiin 13. huhtikuuta 1918, mutta vain vajaat kaksi kuukautta myöhemmin, 30. toukokuuta se lakkautettiin ja sen alue liitettiin Kubanin-Mustanmeren neuvostotasavaltaan.

Varhaiset neuvostotasavallat
Maarahva Liit

Eesti Maarahva Liit eli Maaliit (”Viron talonpoikaisliitto”) oli Virossa vuosina 1917–1920 toiminut, maaseutuväestön asiaa ajanut puolue. Se oli toiminta-aikanaan Viron johtavia porvarillisia puolueita.

Puolue perustettiin keväällä 1917, ja sen alkuperäinen johtaja oli Jaan Hünerson. Puolueen perustajat olivat samoihin aikoihin perustetun Viron demokraattisen puolueen maatalousohjelmaan tyytymättömiä viljelijäväestön edustajia, mutta mukana oli myös aiempaan radikaaliryhmään kuuluneita, kuten Jaan Teemant. Myöhemmin puolueeseen liittyi myös Konstantin Päts. Maarahva Liitistä tuli vuonna 1917 valittujen Viron maapäivien suurin puolue sen saadessa 13 edustajaa 62:sta. Päts ja hänen puolueensa olivat johtavassa roolissa Viron itsenäistymisen jälkeen asetetussa väliaikaisessa hallituksessa, joka joutui toimimaan maan alla vuoden 1918 saksalaismiehityksen aikana. Osa puolueesta kannatti yhteistyötä saksalaisten kanssa, joten miehitysviranomaiset suosivat puoluetta ja sallivat sen järjestää puoluekokouksensa. Puolue alkoi saksalaismiehityksen aikana julkaista Maaliit-lehteä, jonka päätoimittaja Oskar Rütli kuului yhteistoimintalinjan kannattajiin. 

Vuoden 1919 perustavan kokouksen vaaleissa Maarahva Liit kärsi tappion saaden sai vain kahdeksan paikkaa 120:stä, sillä äänestäjät olivat tyytymättömiä puolueen yhteistyöhön saksalaisten miehittäjien kanssa. Puolue siirtyi aatteellisesti oikealle, ja siitä tuli Viron johtava oikeistopuolue. Sen seuraajaksi perustettiin vuonna 1920 Põllumeeste Kogud -niminen puolue, joka oli Viron johtavia puolueita 1920- ja 1930-luvulla.

Maaliit perustettiin uudelleen Viron uudelleenitsenäistymisen aikaan vuonna 1991. Vuonna 1994 se yhdistyi muihin samanhenkisiin puolueisiin, jolloin syntyi Viron Kansanliitto.

Lähteet

Viron puolueet
Vaasahiihto

Vaasahiihto (Vasaloppet) on Ruotsissa vuosittain maaliskuun ensimmäisenä sunnuntaina järjestettävä maailman suurin yksittäinen maastohiihtokilpailu. Vaasahiihdossa hiihdettävä matka Sälenistä Moraan on noin 90 kilometriä. 

Ensimmäisen kerran hiihto järjestettiin vuonna 1922, ja vain kolmena vuonna on kilpailu jouduttu perumaan. Vaasahiihtoon liittyvä legenda kertoo, kuinka Kustaa Vaasa olisi vuonna 1520 yrittänyt paeta Ruotsista Lyypekkiin, mutta Taalainmaan talonpojat olisivat lähettäneet kolme hyvää hiihtäjäänsä tavoittamaan hänet johtamaan Ruotsin talonpoikien kansannousua Tanskan kuningas Kristian II:a vastaan. Tarina on Kustaan avustajan, Västeråsin piispan Peder Svartin keksimä.

Vaasahiihdon osallistujamääräksi on rajattu 15 800. Osallistujat sijoitetaan lähtöryhmiin ranking-kilpailuissa saavutettujen tulosten perusteella. 

Luistelupotkujen käyttö yleistyi kilpailussa 1970-luvulla. 1980-luvun lopulla luistelutekniikan käyttö kiellettiin ja voittoajat hetkellisesti hidastuivat. Nykyään kärkihiihtäjät tasatyöntävät koko matkan.

Margit Nordin hiihti Vaasahiihdon vuonna 1923. Sen jälkeen naisten osallistuminen kiellettiin. Britt Dohsénin ja Birgitta Westhedin osallistuttua kilpailuun vuonna 1978 miesnimillä ja miehiksi naamioituneina naisten sallittiin hiihtää ilman kilpailua vuosina 1979 ja 1980, ja vuodesta 1981 myös paras nainen on palkittu.

Voittajat

Miehet

Naiset

Lähteet

Aiheesta muualla 

Virallinen sivu

Worldloppet
Ruotsin urheilutapahtumat
Ruotsin maastohiihto
Malung-Sälenin kunta
Moran kunta
Nils Karlsson

Nils Emanuel "Mora-Nisse" Karlsson (25. kesäkuuta 1917 Östnor, Mora – 16. kesäkuuta 2012) oli ruotsalainen maastohiihtäjä ja olympiavoittaja, erityisesti pitkien matkojen erikoismies.

Toisen maailmansodan vuoksi Karlsson pääsi ensimmäisiin arvokilpailuihinsa vasta 30-vuotiaana. Sankt Moritzin talviolympialaisissa 1948 hän sijoittui 18 kilometrillä viidenneksi eikä päässyt viestijoukkueeseen, mutta 50 kilometrillä hän voitti kultaa yli 4,5 minuutin erolla Harald Erikssoniin. Lake Placidin MM-kilpailuissa 1950 hän sijoittui 18 kilometrillä 13:nneksi ja sai pronssia 50 kilometrillä, jossa Ruotsi otti neloisvoiton. Oslon olympialaisissa 1952 hän kilpaili toipilaana kurkkutulehduksesta ja sijoittui 18 kilometrillä viidenneksi sekä 50 kilometrillä kuudenneksi.

Vaasahiihdon Karlsson voitti ennätyksellisesti yhdeksän kertaa (1943, 1945, 1946, 1947, 1948, 1949, 1950, 1951 ja 1953). Ainoan tappionsa hän kärsi vuonna 1944, kun Gösta Andersson oli yhden sekunnin nopeampi. Holmenkollenin kisoissa hän voitti molemmat hiihtomatkat vuonna 1947 sekä 50 kilometriä vielä vuonna 1951. Salpausselällä hän sijoittui parhaimmillaan 50 kilometrillä kolmanneksi vuonna 1953. Karlsson voitti Ounasvaaran kisoissa 50 kilometriä vuonna 1950. Hän hiihti samana vuonna Östersundomin kisojen 50 kilometrillä kolmanneksi. Ruotsin mestaruuksia "Mora-Nisselle" kertyi 19, joista 17 henkilökohtaisia. Vuonna 1944 hänet palkittiin Svenska Dagbladetin kultamitalilla.

Kirjallisuutta 
I vita spår av Nils Karlsson. Mora-Nisse (1953)

Lähteet 
 
 Nils Karlsson Biography and Olympic Results  Olympics at Sports-Reference.com

Viitteet 

Ruotsalaiset maastohiihtäjät
Ruotsalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Ray Davies

Raymond Douglas ”Ray” Davies (s. 21. kesäkuuta 1944 Lontoo) on englantilainen rockmuusikko, joka tunnetaan parhaiten The Kinks -yhtyeen keulakuvana, laulajana, lauluntekijänä ja kitaristina. Hän perusti yhtyeen vuonna 1964 pikkuveljensä Dave Daviesin kanssa. Myöhempinä vuosikymmeninä hän on ollut myös soolouralla sekä osallistunut teatterille ja televisioon tehtyihin esityksiin näyttelijänä, ohjaajana ja tuottajana.

The Kinksin lopetettua toimintansa 1990-luvun alussa Ray Davies on esiintynyt soolokiertueilla vieraillen myös Helsingissä. Ensimmäinen soololevy kuitenkin ilmestyi vasta vuoden 2006 alussa. 
Vuonna 2010 Davies julkaisi albumin See My Friends, jolla hän tulkitsee vanhoja The Kinks -klassikoita yhdessä nimekkäiden vierailijoiden kanssa. Mukana ovat muun muassa Bruce Springsteen, Jon Bon Jovi, Metallica, Billy Corgan, Amy Macdonald ja Paloma Faith.

Tunnetuimpiin Ray Daviesin tekemiin kappaleisiin kuuluvat ”You Really Got Me”, ”All Day and All of the Night”, ”Waterloo Sunset”, ”Lola”, ”Sunny Afternoon” ja ”Celluloid Heroes” (josta Suomessa maineikas Juice Leskinen Slamin käännösversio ”Paperitähdet”).

Ray Davies aateloitiin ritariksi maaliskuussa 2017. Hänelle oli myönnetty jo vuonna 2004 korkea CBE-arvonimi.

Soolotuotanto

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Englantilaiset laulajat
Englantilaiset kitaristit
Brittiläiset lauluntekijät
The Kinksin jäsenet
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Mustanmeren neuvostotasavalta

Mustanmeren neuvostotasavalta oli lyhytikäinen neuvostotasavalta Neuvosto-Venäjän eteläosassa Mustanmeren rannikolla. Se käsitti suunnilleen Venäjän keisarikunnan aikaisen Tšernomorskajan kuvernementin. Maan pääkaupunki oli Novorossijsk.

Mustanmeren neuvostotasavalta perustettiin huhtikuussa 1918, mutta vain vajaa kaksi kuukautta myöhemmin, 30. toukokuuta 1918 se lakkautettiin ja sen alue liitettiin Kubanin-Mustanmeren neuvostotasavaltaan.

Varhaiset neuvostotasavallat
Pohjois-Kaukasian neuvostotasavalta

Pohjois-Kaukasian neuvostotasavalta (venäjäksi Северо-Кавказская Советская Республика, Severo-Kavkazskaja Sovetskaja Respublika) oli  7. heinäkuuta 1918 perustettu lyhytikäinen, vajaat puoli vuotta olemassa ollut neuvostotasavalta Neuvosto-Venäjän eteläosassa Pohjois-Kaukasiassa. Sen pääkaupunki oli aluksi Jekaterinodar (nykyinen Krasnodar), elokuusta lähtien Pjatigorsk.

Pohjois-Kaukasian neuvostotasavalta perustettiin yhdistämällä Kubanin-Mustanmeren neuvostotasavalta, Stavropolin neuvostotasavalta ja Terekin neuvostotasavalta. Se lakkautettiin kuitenkin jo joulukuussa 1918, koska suurin osa tasavallan alueesta oli joutunut Venäjän sisällissodassa valkoisten haltuun.

Aiheesta muualla

Varhaiset neuvostotasavallat
Marien autonominen alue

Marien autonominen alue oli hallinnollinen alue Venäjän FSNT:ssa Neuvostoliitossa ja käsitti suunnilleen saman alueen kuin nykyinen Marin tasavalta. 

Marien autonominen alue perustettiin 4. marraskuuta 1920 marien asuinalueen ydinosasta. Marien autonomisesta alueesta tuli Marin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta 5. joulukuuta 1936.

Neuvostoliiton autonomiset alueet
Marin tasavalta
Potnapekka

Potnapekka on Oulussa liikennöivä katujuna. Se liikennöi kesäisin nykyään yhdellä kiertoajelureitillä, joka kulkee Kaupungintalolta Hietasaaren uimarannalle. Potnapekkaa ei kaupungin ydinkeskustan ulkopuolella yleensä näe ajoradalla, sillä junabussin reitti kulkee pääosin kevyen liikenteen väyliä pitkin. Potnapekka-ajelut ovat suosittuja Oulun kiertoajeluita. Ensimmäinen Potnapekka tuli Koskilinjoille liikenteeseen vuonna 1989. Kolmas Potnapekka tuli Koskilinjoille vuonna 2002, jolloin vanhemmat poistettiin käytöstä. OTP Travel liikennöi Potnapekkaa vuosina 2013–2021. OTP Travelin konkurssipesä myi Potnapekan Vauhtipuistolle kesäkuussa 2022. Vauhtipuistolla oli jo ennestään toinen samanmoinen juna eli Kompiainen. Toinen vanhoista Potnapekoista ajelee edelleen Tuurin Kyläkaupalla.

Oulun murteessa sana potnapekka tarkoittaa myös koskikorentoa. Potnapekan pysähtymispaikat on merkitty katujen ja teiden varsille omalla pysäkkimerkillään, jossa on keltaisella pohjalla musta koskikorennon kuva.

Potnapekka-reitit 

Potnapekan molemmat reitit alkavat kaupungin keskustasta, kävelykatu Rotuaarilta. Kiertoajelu kestää noin tunnin.

Nallikarin reitti 
Nallikarin reitti johtaa Oulun Kauppatorin kautta Oulujoen suiston saarille Linnansaareen, Raatinsaareen ja Toivoniemeen, ja sieltä Hietasaareen missä sijaitsee virkistysalue Nallikari.

Reitti
Rotuaari – Kauppatori – Linnansaari – Raatti – Toivoniemi – Hietasaari – Nallikari – Pikisaari – Rotuaari.

Hupisaarten reitti (Ei enää käytössä) 
Hupisaarten reitti jouduttiin lopettamaan uuden Potnapekkan tultua liikenteeseen, koska uusi vetoauton oli nelivetoinen eikä se taipunut patosiltojen neulansilmämutkasta.

Hupisaarten reitti johtaa Kauppatorin, Tuiran ja Myllytullin kautta Oulujoen suiston saaristossa sijaitsevaan Hupisaarten kaupunginpuistoon. 

Reitti 
Rotuaari – Kauppatori – Linnansaari – Raatti – Toivoniemi – Tuira – Tietomaa – Kruununmakasiini – Oulun taidemuseo – Hupisaaret – Rotuaari.

Katso myös 
Katujuna HöyryWille
Poritar

Lähteet

Aiheesta muualla 

Katujunat
Oulun liikenne
Marin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta

Marin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta (Marin ASNT) oli autonominen sosialistinen neuvostotasavalta Venäjän FSNT:ssa Neuvostoliitossa. Se käsitti nykyisen Marin tasavallan alueen. 

Marin ASNT perustettiin 5. joulukuuta 1936 Marien autonomisesta alueesta. Neuvostoliiton hajotessa Marin ASNT julistautui Marin tasavallaksi (Mari El) 22. joulukuuta 1990. 

Autonomiset sosialistiset neuvostotasavallat
Marin tasavalta
Hans Sloane

Sir Hans Sloane (16. huhtikuuta 1660 Killyleagh – 11. tammikuuta 1753 Lontoo) oli skotlantilaiseen perheeseen syntynyt lääkäri ja keräilijä. Hans Sloane testamenttasi keräämänsä merkittävän kokoelman kasveja, eläimiä, kirjoja, käsikirjoituksia, painotöitä, kuvia, mitaleja, kolikoita, sinettejä, kameroita ja muita esineitä valtiolle. Kokoelma muodosti vuonna 1759 avatun British Museumin kokoelman perustan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Brittiläiset lääkärit
Brittiläiset ornitologit
Ranskan tiedeakatemian jäsenet
Vuonna 1660 syntyneet
Vuonna 1753 kuolleet
Kenraali (elokuva)

Kenraali (The General) on vuonna 1926 valmistunut Buster Keatonin ohjaama mykkäelokuva, mahdollisesti Keatonin tunnetuin. Yhdysvaltain sisällissodan aikaan sijoittuva toiminnallinen komedia kertoo veturinkuljettaja Johnnie Graysta, joka joutuu yksinään pelastamaan vihollisen käsistä kaksi rakkauttaan, tyttöystävänsä Annabelle Leen ja Kenraali-nimisen veturin.

Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Kenraali oli mukana  heistä 22 listalla. Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Kenraalin kaikkien aikojen kymmenenneksi parhaaksi komediaksi.

Tuotanto
Elokuvan on ohjannut yhdessä Buster Keatonin kanssa Clyde Bruckman, ja se on sijoittunut kerta toisensa jälkeen kriitikoiden kaikkien aikojen elokuvia listanneissa äänestyksissä korkeille sijoille, varsinkin pelkkiin mykkäelokuviin keskityttäessä.  

Kenraalin juoni perustuu löyhästi huhtikuussa 1862 sattuneeseen todelliseen tapahtumaan, joka tunnetaan nimellä suuri veturijahti (Great Locomotive Chase). James J. Andrewsin johtamat pohjoisvaltioiden vakoojat kaappasivat Kenraali-veturin ja matkustajajunan Atlantan tienoilla, ja pyrkivät kuljettamaan sen omalle puolelleen. Junan miehistö kuitenkin nousi kapinaan ja Etelävaltioiden joukot saivat kaapparit käsiinsä kymmenisen kilometriä ennen rajaa, ja myöhemmin joukkio sai hirttotuomion vakoilusta. Tapahtumien filmatisoiminen komediana herätti vastustusta.

Keaton on itse todennut, että hän otti palan historiaa ja pitäytyi siinä yksityiskohtaisesti: hän esimerkiksi vaati, että kohtaukset kuvattiin alkuperäisillä tapahtumapaikoilla. Taistelukohtauksessa käytettiin melkoista osaa Oregonin kansalliskaartista. Kenraalissa on mykkäelokuvien kauden kallein kohtaus, jossa Texas-veturi tuhoutuu pudotessaan jokeen palavalta rautatiesillalta. Buster Keaton oli antanut kunnostaa kaksi vanhaa veturia 65 vuoden takaiseen asuunsa. Elokuva merkitsi Keatonille myös hänen veturiharrastuksensa huippua.

Lähteet 
 Suomen elokuva-arkiston (Orion) ohjelmalehtinen syyskaudella 2006

Viitteet

Aiheesta muualla 

Katso/lataa alkuperäinen versio (Internet Archive, Public domain, 105 min)
Mykkäelokuvasivusto

Yhdysvaltalaiset mykkäelokuvat
Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1927 yhdysvaltalaiset elokuvat
Buster Keatonin ohjaamat elokuvat
Yhdysvaltalaiset komediaelokuvat
Yhdysvaltalaiset historialliset elokuvat
Yhdysvaltalaiset sotaelokuvat
Maritta Kuula

Maritta Anne Kuula on suomalainen laulaja ja laulunkirjoittaja.

Ura 
Hän on toiminut sooloartistina vuodesta 1992 lähtien, jolloin hänen esikoisalbuminsa Maritta Kuula ja Karvanopat julkaistiin Herodes-levymerkillä. Kuula on jäsenenä 1980-luvulta lähtien toimineessa 500 kg lihaa -yhtyeessä, joka on tulkinnut muun muassa Uuno Kailaan runoja.

Maritta Kuula tunnetaan omintakeisesta äänenkäytöstään ja laulutavastaan. Värikkäät ja mielikuvitukselliset esiintymisasut ovat olleet hänen suosiossaan vuosien varrella.

Kuula saattaa yhtenä hetkenä kuulostaa pikkutytöltä, toisena elämää nähneeltä yökerhojen femme fatalelta. Sanoitukset ovat persoonallisia, ja Kuulan kappaleille ovat ominaisia myös ennakkoluulottomat ja kokeilevat sovitusratkaisut. Hänen taustallaan ovat aina soittaneet tunnetut suomalaiset soittajat.

Kuulan omintakeista taiteilijapersoonaa on verrattu Nicoon ja Marianne Faithfulliin. Kriitikot ovat kehuneet Kuulan kappaleita ja musiikkia, mutta siitä huolimatta hän on pysynyt eräänlaisena kulttisuosikkina. 
Kuulan soololevyjen tuotannosta ovat vastanneet Heikki Tikka, Riku Mattila ja Eeva Koivusalo, ja levyillä ovat heidän lisäkseen esiintyneet monet muut tunnetut muusikot.

Maritta Kuula on Osuuskunta Lilithin perustajajäsen.

Yksityiselämä 
Kuula on vapaaehtoisesti lapseton. Hän on työskennellyt viestintäalalla ja tiedotustehtävissä.

Diskografia 
Katso myös Luettelo Maritta Kuulan kappaleista

Soolotuotanto

Albumit
 Maritta Kuula ja Karvanopat LP (Herodes, 1992)
 Valo ota vastaan (Lilith,1997)
 Jeesus Hollywoodissa (Lilith, 1999)
 9 henkeä (Lilith, 2002)
 Koko kirjo (Kokoelma) (2CD) (Lilith, 2006)
 Ampiaisten kuningatar (Castafiorello, 2008)
 Kuuluisaa sukua (Castafiorello, 2014)

Singlet
Tuhat silmää (Herodes, 1992)
Mä en tarvi äitii (Lilith, 1997)
Sateliitti, (Lilith, 1999)
Pikku Max (Lilith, 2002)

500 kg lihaa

Albumit
 Etkös ole ihmisparka (Mirror, 1982)
 Ruusumajassa (Euros, 1986)
 Akvaario (Euros, 1988)
 Sielu (Plastic Passion, 2004)
 Nuori mies (Plastic Passion, 2007)

Singlet
 Kuun silta / Vanha maa (Euros, 1988)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Ylen Elävä arkisto: Vanhuslapsi Maritta Kuulan hämmästyttävät naislaulut
 

Suomalaiset rocklaulajat
Suomalaiset rockmusiikin säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
500 kg lihaa
Kauko Röyhkä
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Porter Wagoner

Porter Wagoner (12. elokuuta 1927 Howell County, Missouri – 28. lokakuuta 2007) oli yhdysvaltalainen kantrilaulaja. Hän tuli tunnetuksi Yhdysvalloissa vuosina 1960–1979 nähdystä televisio-ohjelmastaan The Porter Wagoner Show, jonka yhteydessä hän esitteli yleisölle muun muassa nuoren Dolly Partonin. He muodostivat sittemmin suositun kantriduon, joka teki levytyksiä 1980-luvun vaihteeseen asti. Wagoner kuoli 80-vuotiaana keuhkosyöpään.

Studioalbumit 

 Satisfied Mind (1957)
 A Slice of Life: Songs Happy 'n' Sad (1962)
 Porter Wagoner and Skeeter Davis Sing Duets (Skeeter Davisin kanssa) (1962)
 Y'all Come (1963)
 The Bluegrass Story (1964)
 The Thin Man from West Plains (1965)
 The Grand Ole Gospel (Blackwood Brothers Quartetin kanssa) (1966)
 Confessions of a Broken Man (1966)
 Soul of a Convict and More Great Prison Songs (1967)
 More Grand Ole Gospel (Blackwood Brothers Quartetin kanssa) (1967)
 The Cold Hard Facts of Life (1967)
 Just Between You and Me (Dolly Partonin kanssa) (1968)
 The Bottom of the Bottle (1968)
 Just the Two of Us (with Dolly Parton) (1968)
I* n Gospel Country (Blackwood Brothers Quartetin kanssa) (1968)
 The Carroll County Accident (1969)
 Always, Always (Dolly Partonin kanssa) (1969)
 Me and My Boys (1969)
 You Got-ta Have a License (1970)

 Porter Wayne and Dolly Rebecca (Dolly Partonin kanssa) (1970)
 Once More (with Dolly Parton) (1970)
 Skid Row Joe Down in the Alley (1970)
 Two of a Kind (with Dolly Parton) (1971)
 Simple as I Am (1971)
 Porter Wagoner Sings His Own (1971)
 The Right Combination • Burning the Midnight Oil (Dolly Partonin kanssa) (1972)
 What Ain't to Be, Just Might Happen (1972)
 Ballads of Love (1972)
 Together Always (Dolly Partonin kanssa) (1972)
 Experience (1972)
 We Found It (Dolly Partonin kanssa) (1973)
 Love and Music (Dolly Partonin kanssa) (1973)
 I'll Keep on Lovin' You (1973)
 The Farmer (1973)
 Tore Down (1974)
 Porter 'n' Dolly (Dolly Partonin kanssa) (1974)
 Highway Headin' South (1974)
 Sing Some Love Songs, Porter Wagoner (1975)

 Say Forever You'll Be Mine (Dolly Partonin kanssa) (1975)
 Porter (1977)
 Today (1979)
 When I Sing for Him (1979)
 Porter & Dolly (Dolly Partonin kanssa) (1980)
 Porter Wagoner's Greatest (1981)
 Natural Wonder (1982)
 Viva (1983)
 Porter Wagoner (1986)
 The Best I've Ever Been (2000)
 Unplugged (2002)
 22 Grand Ole Gospel 2004 (2003)
 Something to Brag About (Pam Gaddin kanssa) (2004)
 18 Grand Ole Gospel 2005 (2005)
 Gospel 2006 (2006)
 The Versatile Porter Wagoner (2006)
 Wagonmaster (2007)
 Best of Grand Ole Gospel 2008 (2007)

Aiheesta muualla
Virallinen kotisivu

Yhdysvaltalaiset countrymuusikot
Yhdysvaltalaiset laulajat
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Teddykarhu

Teddykarhu tai nallekarhu on pehmeäkarvaisesta plyysistä valmistettu lelukarhu.

Historiaa 

Nimensä lelukarhu on saanut Yhdysvaltain presidentin Theodore ”Teddy” Rooseveltin mukaan, joka oli tunnettu suurriistan metsästäjä. Usein kerrotun tarinan mukaan Roosevelt matkusti Mississippiin ratkaisemaan osavaltion rajakiistaa Louisianan kanssa. Hänen isäntänsä veivät presidentin karhunmetsästykseen. Presidentillä ei kuitenkaan ollut metsästysonnea ja niinpä hänen isäntänsä nappasivat karhun kiinni ja kutsuivat Rooseveltin ampumaan sen. Roosevelt kuitenkin kieltäytyi ampumasta karhua. Aiheesta Clifford Berryman piirsi 16. marraskuuta 1902 Washington Postissa ilmestyneen pilakuvan, josta tuli nopeasti suosittu ja sitä julkaistiin uudelleen monissa paikoissa.

Pilapiirroksen inspiroimana brooklynilaiset Morris ja Rose Michtom valmistivat karhun, jolle antoivat nimen ”Teddy’s Bear” ja sijoittivat sen kauppansa ikkunaan. Toisin kuin aiemmat lelukarhut, teddykarhu näytti herttaiselta ja viattomalta kuten karhu Berrymanin piirroksessa. Yhdessä Butler Brothersin kanssa Michtomit perustivat Yhdysvaltain ensimmäisen teddykarhuja valmistaneen yrityksen, Ideal Novelty and Toy Companyn.

Samaan aikaan vuonna 1902 Saksan Leipzigissä Richard Steiff teki ensimmäisen prototyyppinsä teddykarhusta tätinsä Margarete Steiffin lelufirmalle. Maaliskuussa 1903 Leipzigin lelumessuilla Steiffit esittelivät ensimmäisen karhunsa, Baer 55PB, mutta se herätti melko vähäistä mielenkiintoa. Sitten kuitenkin Hermann Berg, erään New Yorkin tavaratalon leluostaja, tietäen ”Teddyn karhuja” kohtaan osoitetun mielenkiinnon Yhdysvalloissa, vei Steiffin nallet Amerikan markkinoille tilaamalla 3 000 nallea.

Maailman ensimmäinen teddykarhu-museo perustettiin Petersfieldiin, Englantiin vuonna 1984.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Leikkikalut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Matti Virkkunen

Matti Samuli Virkkunen (28. heinäkuuta 1908 Kangasala – 11. heinäkuuta 1980 Hämeenlinna) oli suomalainen varatuomari, Kansallis-Osake-Pankin (KOP) pitkäaikaisin pääjohtaja (1948–1975) ja ulkoasiainministeriön kauppapoliittisen osaston päällikkö (1945–1947).

Virkkunen oli kokoomuksen asettama Urho Kekkosen vastaehdokas presidentinvaaleissa 1968. Hän kampanjoi ”suomalaisen elämänmuodon ylläpitäjänä”. Virkkunen sai vaalissa 24 prosenttia äänistä.

Elämä ja ura
Virkkusen vanhemmat olivat kokoomuspoliitikko, kirkkoherra ja kansanedustaja Paavo Virkkunen ja käsityönopettaja Katri Thulé. Virkkunen valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisen normaalilyseon klassiselta linjalta vuonna 1927. Hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1934 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1937.

Vuonna 1934 Virkkunen aloitti ulkoasiainministeriön palveluksessa. Hän työskenteli vuosina 1939–1941 varakonsulina Lontoossa ja vuonna 1941 ulkoasiainministeriön jaostosihteerinä. Vuosina 1941–1945 hän toimi ministeriön kauppapoliittisen osaston apulaisosastopäällikkönä ja suunnitteli sekä toimeenpani sotavuosien kauppapolitiikkaa. Virkkunen toimi osaston päällikkönä 1945–1947 järjestäen elintarvikehuoltoa ja talouselämän rahoitusta ja ollen mukana ratkomassa sotakorvauksiin liittyneitä ongelmia ja neuvottelemassa Suomelle merkittävää dollarilainaa Yhdysvalloista.

Virkkunen oli vuodesta 1936 naimisissa KOP:n pääjohtaja Mauri Honkajuuren tyttären Eeva Honkajuuren kanssa. Vuonna 1947 hänestä tuli KOP:n johtokunnan jäsen ja seuraavana vuonna pääjohtaja Mauri Honkajuuren kuoltua. Virkkusen pääjohtajakaudella KOP kasvoi voimakkaasti muun muassa fuusioiden ja konttoriverkon laajentamisen kautta. Vuonna 1949 pankkiin liitettiin Pohjolan Osake-Pankki ja vuonna 1958 Suomen Maatalous-Osake-Pankki. KOP oli myös toteuttamassa Rauma-Repola Oy:n fuusioitumista 1952. Virkkusella oli tärkeä rooli myös Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n jaossa 1950-luvun alussa ja saneeraamisessa 1960-luvulla.

Virkkusella oli useita luottamustehtäviä, ja hän toimi muun muassa yli 20 vuoden ajan Keskuskauppakamarin puheenjohtajana (1950–1972).

Teoksia

Lähteet 

Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Suomalaiset pankinjohtajat
Suomalaiset juristit
Vuonna 1908 syntyneet
Vuonna 1980 kuolleet
Virkkunen

Virkkunen tai Wirkkunen on suomenkielinen sukunimi. 

Osa nimen kantajista on suomentanut sukunimensä nimestä Snellman, osalla Virkkunen on alkuperäinen sukunimi. Täten kaikki Virkkuset eivät välttämättä ole mitään sukua keskenään. Alun perin Snellman–Virkkuset olettivat, että Virkkunen oli ruotsinnettu Snellmaniksi ja täten kääntäminen oli vain alkuperäisen nimen asun palauttamista. Myöhemmin kävi ilmi, että Snellmanin suku onkin alun perin kotoisin Saksasta ja Pohjanmaalla oli toinen suku Virkkunen.

Tunnettuja Virkkusia ja Wirkkusia
Aili Virkkunen (1909–1998), opettajaseminaarin lehtori
Arto Heikki Virkkunen (1911–1980), majuri ja yritysjohtaja
Artturi H. Virkkunen (1864–1924), Uuden Suomen päätoimittaja, Turun yliopiston rehtori ja historian professori
Carita Virkkunen, Mona Carita (s. 1962), iskelmälaulaja
Eero Virkkunen (s. 1948), jalkapalloilija
Heimer Virkkunen (1899–1968), rovasti, nuorisopastori ja kirjailija
Henna Virkkunen (s. 1972), poliitikko
Henrik Virkkunen (1917–1963), liiketaloustieteilijä, Kauppakorkeakoulun rehtori
Jaakko Virkkunen (1912–1998), toimittaja ja Sinimustat-nuorisojärjestön johtaja
Janne Virkkunen (s. 1948), Helsingin Sanomien entinen päätoimittaja
Joe Wirkkunen (1928–1986), kanadansuomalainen jääkiekkovalmentaja
Jonna Virkkunen (s. 1999), salibandyn pelaaja
Jouko Virkkunen (1933–2011), säätötekniikan professori
Juha Virkkunen (1941–2008), toimittaja, Veli Virkkusen poika
Jussi Virkkunen (s. 1979), Kansan Uutisten päätoimittaja ja toimitusjohtaja
Kaisu Virkkunen (1919–1996), Steiner-koululaitoksen perustaja Suomessa 
Lauri Virkkunen (s. 1956), toimitusjohtaja
Lotta Virkkunen (s. 1980), viulisti
Maire Virkkunen-Harki (1917–1993), mezzosopraanolaulaja, laulunopettaja ja muotitaiteilija
Matti Virkkunen (1908–1980), poliitikko ja pankinjohtaja
Mikko Virkkunen (1910–1996), professorin arvonimen saanut lääkäri, Paavo Virkkusen poika
Paavo Virkkunen (1874–1959), pappi ja poliitikko
Sakari Virkkunen (1925–2000), tietokirjailija ja Suomen Kuvalehden toimittaja
Samuli Virkkunen (s. 1990), jääkiekkoilija
Seppo Virkkunen (1921–2002), yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Sinikka Virkkunen (s. 1945), markkinointi- ja mainosalan yrittäjä, kouluttaja ja järjestöjohtaja
Tapani Virkkunen (1906–1988), juristi ja työmarkkinajärjestöjohtaja, Paavo Virkkusen poika
Teemu Virkkunen (s. 1979), jääkiekkoilija
Tommi Virkkunen, Oulun Kärppien puheenjohtaja
Tuomas Virkkunen (s. 1979), urheiluselostaja
Urpo Virkkunen (1925–2011), päätoimittaja
Valtteri Virkkunen (s. 1991), jääkiekkoilija
Veli Virkkunen (1913–2001), filosofian maisteri, toimittaja, sotakirjailija ja tiedotuspäällikkö
Ville Virkkunen (s. 1976), teatteriohjaaja ja näytelmäkirjailija
Väinö Virkkunen (1894–1953), suomalainen jääkärieversti

Katso myös 
 Laulu 20 perheestä

Sukunimet
Argaali

Argaali (Ovis ammon) on luonnonvarainen lammaslaji, joka elää Kazakstanissa ja muualla keski-Aasian ylänköalueilla kuten Himalajalla, Tiibetissä ja Altailla.

Koko ja ulkonäkö 
Argaali on jäljellä olevista villilampaista suurin . Se painaa 65–180 kg, se on 120–200 cm pitkä ja säkäkorkeus on 90–120 cm. Argaalien värit vaihtelevat vaalean keltaisesta tumman ruskeanharmaaseen. Urosargaaleilla on pitkät kaarevat sarvet, naarailla paljon lyhyemmät.

Elintavat 
Argaalit elävät poikimisajan ulkopuolella erikseen koiras- ja naaraslaumoissa.

Lähteet 

Lampaat
Leppäkorpi (Vantaa)

Leppäkorpi () on kaupunginosa Vantaan koillisosassa Korson–Koivukylän palvelualueella. Leppäkorpi rajoittuu lännessä Päärataan ja sen takaiseen Vallinojaan, etelässä Metsolaan, idässä Jokivarteen ja pohjoisessa Keravan kaupunkiin. Alueen halki länsi-itäsuunnassa kulkee Leppäkorventie, joka päättyy Lahdentielle. Kaupunginosan asukasluku vuonna 2015 oli 2 461 henkeä ja pinta-ala on 2,1 km2. Vuoden 2020 lopussa alueen väestöstä 8,1 prosenttia oli vieraskielisiä, mikä on vähiten Korson suuralueella.

Kaupunginosa on pientalovaltaista aluetta; asutus on keskittynyt länsiosaan. Alueen kaavoitus aloitettiin 1940-luvulla. Vilkas rakentaminen alkoi 1950-luvulla ja hiljentyi sen jälkeen, kunnes 1980-luvulta alkaen alueelle on tullut lisää pientaloja muun muassa tonttien jakamisen myötä.

Leppäkorven koillisosassa on kaupunginosalle nimen antanut Leppäkorven suoalue ja kaakkoisosassa rauhallinen Metsolansuo, jonka ympäri kulkee ulkoilureitti. Asuinalueen sisällä on useita puistoja, kuten Kontiopuisto, Ilvespuisto, Ahmapuisto ja Lumikkopuisto. Leikkipuistoja alueella on neljä. Vallinojantien ja Leppäkorventien kulmassa on vanhaan hiekkakuoppaan perustettu Leppäkorven maauimala ("Sandi"). Se on suosittu uimapaikka, jonka yhteydessä toimii kioskikahvila. Leppäkorvessa oli vain 160 työpaikkaa vuonna 2013.

Tunnettuja Leppäkorvesta kotoisin olevia henkilöistä ovat muun muassa jazzmuusikot Paroni Paakkunainen ja Teppo Hauta-aho.

Lähteet

Aiheesta muualla
Soijarouhe

Soijarouhe on teksturoitua soijapavuista valmistettua kasviproteiinia (TVP = textured vegetable protein) jota käytetään ihmisravintona lihankorvikkeena jauhelihan tapaan. 

Sitä käytetään myös kotieläinten rehuna tyydyttämään valkuaistarvetta. Soijarouhe säilyy hyvin ja siinä on proteiinia noin 52 prosenttia painosta, minkä vuoksi sitä käytetään korvaamaan lihaa. Lisäksi se sisältää runsaasti kalsiumia, rautaa ja sinkkiä. .

Soijarouhe valmistetaan leikkaamalla soijapavut hiutaleiksi, joista poistetaan öljy uuttamalla maaöljystä valmistettavan heksaaniliuottimen avulla. Kun liuotin on poistettu haihduttamalla, rasvattomista hiutaleista saadaan käyttökelpoista soijaproteiinia. Hiutaleet voidaan myös jauhaa soijajauhoksi.

Käyttö

Soijarouhetta käytetään jauhelihan tavoin muun muassa murekkeisiin, pihveihin, peruna- ja makaronilaatikoihin, lasagneen, pizzoihin ja pataruokiin. Sillä joko korvataan koko liha tai käytetään sen lisänä. Tyypillinen valmistustapa on liottaa soijarouhe mausteliemessä ennen paistamista. Soijarouheen voi kuitenkin valmistaa myös lisäämällä se kuivana pannulle ja paistamalla öljyssä sekä mausteissa ja lisäämällä vettä pannulle sitä mukaa, kun rouhe imee nestettä. Soijarouhetta voi myös keittää, esimerkiksi lisäämällä sellaisenaan keittoihin.

Soijarouhe ei itsessään maistu juuri miltään, joten mausteita lisätään usein halutun lopputuloksen varmistamiseksi. Soijarouhe imee itseensä helposti aromeja ja makuja ruoanlaittoprosessin aikana. Jotta soijarouhe maistuisi lihan kaltaiselta, siihen voi lisätä glutamaattia esimerkiksi soijakastikkeen muodossa.

Soijarouhetta voi käyttää myös leivonnaisiin, esimerkiksi korvaamalla neljännes vehnäjauhoista soijarouheella. Sitä voi lisätä sellaisenaan myös jugurtteihin ja mysleihin.

Keveytensä ja korkeiden ravintopitoisuuksien vuoksi soijarouhe sopii retkimuonan raaka-aineeksi, sillä repussa on kevyintä kantaa kuivattuja elintarvikkeita, joihin lisätään vesi ennen valmistusta.

Lähteet

 

Ruoka-ainekset
Soija
Lihan korvikkeet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tappajahai

Tappajahailla voidaan tarkoittaa:

Eläintiede
 valkohaita, (Carcharodon carcharias)

Kirjallisuus
 romaania Tappajahai
 romaania Tappajahain paluu
 romaania Tappajahain kosto

Sarjakuva 
 kauhusarjakuvaa Tappajahai (aka Koukkuleuka), Supersarjis-lehdessä vuosina 1976-1977

Elokuvat
 kauhuelokuvaa Tappajahai
 kauhuelokuvaa Tappajahai 2
 kauhuelokuvaa Tappajahai 3
 kauhuelokuvaa Tappajahain kosto
 italialaista kauhuelokuvaa Valkoinen tappaja, jonka videolevitysnimi oli Tappajahai - surffaajien kauhu
Julmahai-elokuvaa, jonka eräs nimistä oli Tappajahai 5: julmahai

Lähteet
Elis Wiklund

Elis Wiklund (12. joulukuuta 1909 – 15. maaliskuuta 1982) oli ruotsalainen maastohiihdon olympiavoittaja.

Hiihdon MM-kisoissa 1934 Ruotsin Sollefteåssa Wiklund voitti 50 kilometrin hiihdon kultamitalin. Hän toisti 50 kilometrin voittonsa kaksi vuotta myöhemmin vuoden 1936 talviolympialaisissa Saksan Garmisch-Partenkirchenissa; maanmies Axel Wikström hävisi hänelle yli kolme minuuttia. Vuonna 1935 Hohe Tatran maailmanmestaruuskilpailuissa Wiklund oli 18 kilometrin hiihdossa 22:s ja 50 kilometrin hiihdossa seitsemäs

Vuonna 1936 Elis Wiklundille myönnettiin Ruotsin hiihtäjien kunniamerkki "Stora Grabbar".

Ruotsin mestaruuksia Wiklund voitti kolme, joista kaksi 50 kilometrin hiihdossa (1938 ja 1941). Lisäksi hän oli mukana vuonna 1938 3 × 10 kilometrin viestin voittaneessa joukkueessa. Seuratasolla hän edusti IFK Umeåta.

Vuonna 1984 julkaistiin Karl Erik Johanssonin kirjoittama Elis Wiklundista kertova romaani.

Lähteet

Viitteet
 

Ruotsalaiset maastohiihtäjät
Ruotsalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Jaan Tõnisson

Jaan Tõnisson (22. joulukuuta 1868 Viljandi, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 1941?) oli virolainen liberaalipoliitikko ja valtiomies. Hän toimi kahdesti Viron pääministerinä vuosina 1919–1920 sekä riigivanemina 1927–1928 ja 1933. Vuosina 1931–1932 hän oli ulkoministerinä.

Tõnissonin poliittinen ura alkoi jo 1890-luvulla, ja hän oli Viron itsenäistymisessä keskeisiä johtohahmoja ja toisen merkittävän henkilön Konstantin Pätsin rinnalla maailmansotien välisen ajan vaikuttajia. Hän oli Tarton liberaalin yliopistokaupungin kasvatti ja hänestä tuli lopulta Pätsin vastaisen opposition keulahahmo. Suomen historian merkkihahmoja pohdittaessa Tõnissonia on usein verrattu K. J. Ståhlbergiin.

Jaan Tõnisson vangittiin 12.12.1940 Tartossa ja hänet vietiin Neuvostoliittoon. Häntä syytettiin aktiivisesta taistelusta Neuvostoliittoa ja Viron vallankumouksellista liikettä vastaan. Tõnissonin kuolinaika ja -paikka ovat yhä epäselviä, mutta hänet todennäköisesti teloitettiin heinäkuussa 1941, vaikkakin erityisesti heti sodan päättymisen jälkeisinä vuosikymmeninä hänen vaiheistaan esitettiin vaihtelevia oletuksia.

Tõnissonin perhe muutti Ruotsiin 1943, jolloin Tõnissonin kohtalosta ei vielä ollut tietoa. Hänen pojastaan Heldur Tõnissonista tuli liiketoimiensa ansiosta maailman rikkain virolainen. Toinen poika, isänsä silmäterä Ilmar Tõnisson, kuoli 10. lokakuuta 1939, kun hänen vaimonsa Amanda ampui hänet oletettavasti mustasukkaisuudesta.

Lähteet
Erkki Tuomioja: Jaan Tõnisson ja Viron itsenäisyys, Tammi 2010 ISBN 978-951-31-5731-9

Viitteet

Aiheesta muualla 
Jaan Tõnissoni Instituut (viroksi)  

Viron riigivanemit
Viron pääministerit
Viron ulkoministerit
Virolaiset juristit
Stalinin vainoissa kuolleet
Vuonna 1868 syntyneet
Vuonna 1941 kuolleet
Teno (joki)

Teno tai Tenojoki (, , , myös Tanaelva) on Tenojoen vesistön laskujoki ja myös Suomen ja Norjan välinen rajajoki. Se on myös maineikas ja suosittu kalastusvirta, Pohjois-Euroopan suurin ja tuottoisin luonnontilainen lohijoki.

Rajajoki 
Tenon pituutta voidaan sanoa ”mittaamattomaksi” – niin paljon erilaisia lukuja joesta esitetään. Saman virtaavan uoman eri osuuksia kutsutaan myös peräti neljällä eri nimellä ennen sen vesien Jäämereen laskemista. Pääuoma alkaa Käsivarren juuresta Peltotunturin (katso myös Ivalojoki) kupeelta Rajajokena ja jatkuu sitten Kietsimäjokena Angeliin, missä se yhtyy Inarijokeen. Varsinainen Teno alkaa Utsjoen Karigasniemen kylän liepeiltä, Kaarasjoen ja Inarijoen yhtymäkohdasta. Tästä se virtaa edelleen Suomen ja Norjan rajajokena 152 kilometrin matkan Nuorgamiin asti ja tästä vielä 50 kilometrin matkan Tenonvuonoon kokonaan Norjan alueella.

Suomen ja Norjan raja kulkee jokirajana Tenon vesistössä 294 kilometrin matkan pitkin joen syväväylää. Syväväylän kohta muuttuu jatkuvasti. Rajalinjan sijainti tarkistetaan aluksi ortoilmakuvista tehdyiltä kartoilta ja ilmasta käsin helikopterilla. Tulkinnanvaraisissa paikoissa tehdään luotaus. Raja tarkistetaan 25 vuoden välein, viimeisin rajankäynti tehtiin vuonna 2000. Tarkistettu rajalinja tuli voimaan 1. helmikuuta 2003.

Pitkin Tenojokea Karigasniemeltä Nuorgamiin kulkee seututie 970 eli Tenontie, jota on sanottu Suomen kauneimmaksi tieksi. Myös Norjan puolella kulkee tie lähellä Tenojokea.

Sillat 
Varsinaisen Tenon yli johtaa kaksi maantiesiltaa. Toinen sijaitsee E6-/E75-teillä Tenon kunnan keskustaajamassa; sillan samoin kuin taajamankin nimi on Tana bru, sananmukaisesti Tenon silta. Silta otettiin käyttöön vuonna 1948, mutta on sittemmin korvattu uudella. Utsjoen kuntakeskuksen ja Tenon Roavvegieddin välillä, osana E75-tietä, sijaitsee puolestaan Saamen silta, joka valmistui vuonna 1993.

Lisäksi Inarijoen yli kulkee maantiesilta juuri ennen Kaarasjoen suuta, Karigasniemen ja Kaarasjoen kuntakeskuksen välillä. Tällä sillalla yhdistyy Suomen kantatie 92 Norjan samannumeroiseen valtatiehen.

Kuvasto

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Alueinfo Nuorgamin Lomakeskuksen sivuilla

Seulonnan keskeiset artikkelit
Gemalto

Gemalto N.V. on alankomaalainen holdingyhtiö yhdelle Thales Groupin seitsemästä maailmanlaajuisesta liiketoimintadivisioonasta, Thales DIS:lle (Digital Identity and Security), eli digitaalinen identiteetti ja turvallisuus, mikä kuvaa divisioonan toimialaa. Se keskittyy tietoturvaratkaisuihin ja tarjoaa turvateknisten asiakirjojen ja älykorttien ohella niihin liittyviä ohjelmistoja ja palveluita. Yhtiö valmistaa muun muassa Suomen, Ruotsin, Viron, Norjan, Tanskan, Belgian, Luxemburgin ja Singaporen passit sekä pankki- ja sim-kortteja Eurooppaan ja Aasiaan.

Thales Group osti Gemalton toukokuussa 2019. Yritysostoon saakka Gemalto oli maailman suurin SIM-korttien valmistaja ja valmisti (2015) noin kaksi miljardia SIM-korttia vuodessa.

Gemalto syntyi vuonna 2006 Gemplus S. A.:n ja Axalton yhdistyessä. Gemalton toimitusjohtajana toimi Philippe Vallée. Thales Groupin ostettua Gemalton hänet nimitettiin Thales DIS liiketoimintadivisioonan varatoimitusjohtajaksi. Pääkonttori sijaitsee Amsterdamissa, ja yrityksellä on tytär- ja konserniyhtiöitä ympäri maailmaa. Maailmanlaajuisesti Gemaltolla on 15 000 työntekijää, 110 myynti- ja markkinointitoimistoa, 24 tuotantolaitosta, 47 personoinnin keskusta ja 35 tutkimus- ja ohjelmistokehityskeskusta 47 maassa. Liikevaihto vuonna 2018 oli 2,969 miljardia euroa ja liikevoitto 480 miljoonaa euroa.

Suomessa toimiva Vantaan toimipiste (aiemmin Setec Oy ja Gemalto Oy) on entinen Suomen Pankin setelipaino, joka perustettiin 1885. Vuonna 1991 se yhtiöitettiin. Gemplus S. A. osti Setecin vuonna 2005. Vuonna 2020 Suomen toimipisteen nimi muutettiin Thales DIS Finland Oy:ksi.

Setec valmisti Suomen markkasetelit sekä passit ja muut turvapainotuotteet. Setec teki myös hetken euroseteleitä, kunnes niidenkin valmistus Suomessa lopetettiin. Nykyään Gemalto ei valmista Suomessa enää rahaa, vaan keskittyy passien, arvopapereiden (viisumit, lounassetelit, erinäiset todistukset jne.) ja id-korttien (pankkikortit, jäsenkortit, ajokortit ja henkilökortit) valmistamiseen ja tuotekehitykseen.

Tietomurto
Helmikuussa 2015 The Intercept kertoi Edward Snowdenilta haltuunsa saamiensa dokumenttien perusteella, että NSA ja GCHQ olivat murtautuneet viimeistään vuonna 2010 Gemalton verkkoon ja varastaneet salausavaimet, joita käytetään muun muassa SIM-korttien suojauksessa. GCHQ:n dokumenteissa todetaan: "menestyksekkäästi kaapattiin useita koneita, uskomme että meillä on koko heidän verkkonsa – TDSD tutkii dataa". Avainten avulla tiedustelupalvelut voisivat salakuunnella matkapuhelimia ilman operaattoreiden tai ulkomaisten viranomaisten hyväksyntää.

Yrityksen mukaan hyökkäykset kohdistuivat vain sen toimistoverkkoihin, eivätkä voineet johtaa massiiviseen salausavainten varkauteen.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Gemalto Oy 
 Digital & Identity Services in Finland
 Henkilöstö

Turvatuotevalmistajat
Alankomaalaiset yritykset