joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Eugène Schueller

Eugène Schueller (20. maaliskuuta 1881 − 23. elokuuta 1954) oli ranskalainen liikemies ja L’Oréalin, maailman johtavan kosmetiikka- ja kauneustuotteita valmistavan yhtiön perustaja.

Ura ja L’Oréalin ensiaskeleet 
Eugène Schueller valmistui vuonna 1904 kemistiksi koulusta nimeltään École nationale supérieure de chimie de Paris. Vuonna 1907 Schueller kehitti hiusten värjäykseen soveltuvan aineen. Eugène kehitti ja valmisti omia tuotteitaan ja myi niitä Pariisin kampaajille. Tätä ennen hiuksia oli värjätty vain hennalla tai mineraalisuoloilla, kun taas Schuellerin tuotteilla sai monia eri värisävyjä ja luonnollisemman näköisen lopputuloksen. Hän kutsui keksintöään Oréaleksi. Tästä alkoi L’Oréalin historia.

Vuonna 1909 Eugène perusti yrityksen, Société Française de teintures inoffensives pour cheveux, josta myöhemmin tuli L’Oréal. Yhtiön periaatteet, tutkimus ja kiinnostus kauneuden hoitoon, suuntasivat sen kohti hyvää tulevaisuutta ja L’Oréalia.

1930-luvun puolivälissä Schueller tuki taloudellisesti nimellä La Cagoule tunnettua fasistista terroristijärjestöä. Heillä oli muutamia yhteisiä kokouksia L’Oréalin pääkonttorissa. Ryhmän toiminta kuitenkin loppui vuonna 1937 epäonnistuneen vallankaappausyrityksen jälkeen monien jäsenten joutuessa vangituiksi. L’Oréal otti La Cagoule -ryhmästä jäseniä hallitukseensa toisen maailmansodan jälkeen, mm. Jacques Corrèzen, joka toimi toimitusjohtajana L’Oréalin Yhdysvaltain sektorilla.

Perhe 
Schueller meni naimisiin 1909, sai tyttären 1922 ja jäi leskeksi 1927. Tytär, Liliane Bettencourt jäi myöhemmin André Bettencourtin leskeksi. Heilläkin oli vain yksi tytär, Françoise Meyers, joka on L’Oréalin hallituksen jäsen. Liliane Bettencourt on maailman rikkaimpia naisia, mutta hän on dementoitunut ja perheensä holhouksessa vuodesta 2010 alkaen.

Lähteet 

Ranskalaiset liikemiehet
Vuonna 1881 syntyneet
Vuonna 1954 kuolleet
Conax

Conax AS on norjalainen yritys, joka tekee televisiolähetyksien salausjärjestelmiä. Yrityksen suurin omistaja on Telenor. Sen järjestelmiä käytetään salaamaan televisiokanavien kuvaa ja ääntä niiltä käyttäjiltä, jotka eivät ole ostaneet katseluoikeuksia.

Monet suuret televisioyhtiöt käyttävät Conax-järjestelmiä, niiden joukossa Allente Pohjoismaissa ja Digita Suomessa.

Aiheesta muualla
Conaxin kotisivu

Salakirjoitustekniikka
Televisiotekniikka

de:Zugangsberechtigungssystem#CONAX
Ture Junttu

Tuure (Ture) Armas Junttu (28. huhtikuuta 1911 Pirkkala – 24. syyskuuta 1981) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. Hän näytteli parisenkymmentä sivuosaa suomalaisessa elokuvassa, usein epämiellyttäviä tyyppejä tai arvovaltaisia herroja. Hän myös ohjasi, muun muassa Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa näytelmän Yks’ tavallinen Virtanen (1951). Junttu oli Helsingin Konservatorion lausuntaoppilas ja hänestä kehkeytyi arvostettu runonlausuja. Suurimman yleisönsä Junttu tavoitti Yleisradiossa, jossa hän 1950–1970-luvuilla lausui uudenvuodenaattoiltoina osia Eino Leinon runosta Hymyilevä Apollo. Hänen äänensä on säilynyt myös useissa kuunnelmissa. 

Ture Junttu syntyi Pirkkalassa maanviljelijäperheeseen. Hänen vanhempansa olivat Kalle Vihtori Junttu ja Alma Amalia Bohm. Juntulla oli kaksi vanhempaa sisarusta, Laura ja Erkki. Oppikoulun jälkeen hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa konserttipianistiksi, mutta ei pitänyt rytmitajuaan tarpeeksi kehittyneenä. Ammatti löytyikin teatterin parista. Junttu oli Tampereen Teatterin kiinnitetty näyttelijä vuosina 1934–1942, sen jälkeen hän toimi neljä vuotta näyttelijä-ohjaajana Helsingin Kansanteatterissa sekä opettajana Teatterikoulussa. Sama teatteri yhdistyi myöhemmin Kansanteatteri-Työväenteatteriksi. Junttu johti teatteria vuosikymmenen 1951–1961, jonka jälkeen hän siirtyi freelanceriksi. 

Juntun taiteellisia saavutuksia näyttämörooleissa olivat mm. Hamlet, Saituri ja Cyrano de Bergerac. Teatterinjohtajana hän oli uskalias löytöretkeilijä, jonka ansiosta parrasvaloihin pääsivät aikanaan unohtuneet Maiju Lassilan näytelmät.

Ture Juntun aktiivisin elokuvaura ajoittuu 1940-luvun puoliväliin. Hänen elokuvarooleistaan tunnetuimpia lienevät kreivi Spiegelberginä esiintyvä huijari klassikkoelokuvassa Linnaisten vihreä kamari ja Krister Gyllenskiöld elokuvassa Sadan miekan mies. Elokuvassa Poika eli kesäänsä hänet nähdään varatuomari Erik Bruniuksena. Junttu näyttelee elokuvatöissään tyypillisesti hyvässä sosioekonomisessa asemassa olevaa henkilöä tai huijaria, joka teeskentelee olevansa sellainen taloudellisia etuja saavuttaakseen.

Ture Junttu avioitui mainospäällikkö Sirkka Vanamon kanssa sota-aikana vuonna 1944. Joulun alla 1946 heille syntyi tytär, joka kuoli vain päivän ikäisenä.

Junttu palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä vuonna 1972.

Filmografia

Paimen, piika ja emäntä (1938)
Miehen kunnia (1943)
Maskotti (1943)
Nainen on valttia (1944)
Kuollut mies vihastuu (1944)
Mikä yö! (1945)
Linnaisten vihreä kamari (1945)
Kohtalo johtaa meitä (1945)
En ole kreivitär (1945)
Naimisiin päiväksi (1946)
Sadan miekan mies (1951)
Kuningas kulkureitten (1953)
Poika eli kesäänsä (1955)
Risti ja liekki (1957)
Ei ruumiita makuuhuoneeseen (1959)
Pojat (1962)
Kustaa III (1963)
Pilvilinna (1970)
Akseli ja Elina (1970)
Pohjantähti (1973)

Lähteet 
Kari Uusitalo, Siiri ja Kaarlo, Edita Publishing Oy, 2002 (ISBN 951-37-3690-3) 
Rauni Luoma ja Maarit Huovinen, Rauni Luoma - ilon ja murheen näyttämöllä, 1986 (ISBN 951-0-13829-0)

Viitteet

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset lausujat
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1981 kuolleet
Joloksentie

Joloksentie on Oulussa sijaitseva Suomen tieverkkoon kuuluva pohjois–eteläsuuntainen yhdystie, joka yhdistää Ylikiimingin ja Joloksen kaupunginosat valtatiehen 20. Tien pituus on noin 21 kilometriä, se on koko matkaltaan kaksikaistainen ja päällystetty. Tie on numeroitu yhdystieksi 8341. Suurimmalla osalla tietä nopeusrajoitus on 80 kilometriä tunnissa.

Tie alkaa haarautumalla seututeiden 833 ja 836 risteyksessä Ylikiimingin taajamassa, ylittää Kiiminkijoen ja johtaa Kirkkosaaren halki koilliseen Kääriänperään ja Säävälään, josta se jatkuu pohjoiseen Jolokselle sivuten Jolosjärveä. Jolokselta tie johtaa luoteeseen, ja tielinjaus muuttuu mutkaiseksi. Tien profiilissa on viimeisellä osuudella useita jyrkkiä mutkia sekä nousuja ja laskuja. Tie liittyy valtatiehen 20 Mannilassa Arkalan länsipuolella.

Lähteet

Jolos
Oulun liikenne
8341
Ylikiiminki
Bulqizë

Bulqizë () on pieni kaupunki Itä-Albaniassa samannimisessä laaksossa. Kaupungissa oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 31 210 asukasta.

Vuonna 1948 Bulqizësta löydettiin kromia. Sitä alettiin louhia kahden vuoden päästä Neuvostoliiton avustuksella. Sen takia pienestä kylästä kasvoi kaupunki ja malmin jalostamiseen perustettiin tehdas. Kaupungin kaivosta pidetään Albanian suurimpana. Siitä huolimatta kommunistihallinnon romahtamisesta 1991 suurin osa työntekijöistä on menettänyt työnsä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Albanian kaupungit
Albanian kunnat
Dennis Viollet

Dennis Sydney Viollet (20. syyskuuta 1933 Manchester – 6. maaliskuuta 1999) oli englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Manchester Unitedin oma juniori aloitti ammattilaisena vuonna 1950 ja debytoi Unitedissa 11. huhtikuuta 1953 ottelussa Newcastlea vastaan.

1950-luvulla tehokkaan hyökkäysparin Tommy Taylorin kanssa muodostanut Viollet oli tärkeä pelaaja Unitedin mestaruusvuosina 1956 ja 1957. Viollett selvisi Münchenin lento-onnettomuudesta, jossa kuoli kahdeksan Manchester Unitedin pelaaja, muun muassa Taylor. Onnettomuuden jälkeen vuonna 1960 Viollet teki 32 maalia pelaamassaan 36 ottelussa. Yhteensä hän teki Unitedin paidassa 178 maalia 291 ottelussa. Maalimäärällään hän jakaa viidennen sijan George Bestin kanssa seuran historian maalintekijätilastossa. Enemmän maaleja ovat tehneet vain Wayne Rooney, Sir Bobby Charlton, Denis Law ja Jack Rowley.

Viollet edusti urallaan myös Stoke Citya, Baltimore Baysia ja Witton Albionia. Hän toimi myös managerina.

Viollet pelasi Englannin maajoukkueessa kaksi maaottelua.

Lähteet 

Englantilaiset jalkapalloilijat
Englantilaiset jalkapallovalmentajat
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 1999 kuolleet
Sinisilmä-Mickey

Sinisilmä-Mickey (Mickey Blue Eyes) on vuonna 1999 valmistunut komediaelokuva. Sen ohjasi  Kelly Makin.

 
Michael Felgate (Hugh Grant), huutokauppakamarin vetäjä on rakastunut elämänsä ensimmäistä kertaa oikein kunnolla. Vain kolmen kuukauden seurustelun jälkeen hän kerää kaiken rohkeutensa ja kosii Ginaa (Jeanne Tripplehorn) ravintolassa. Michaelin hämmästykseksi Gina vannoo ikuista rakkauttaan, mutta kieltäytyy menemästä Michaelin kanssa naimisiin. Michael ihmettelee tätä kovasti, mutta ei kuitenkaan aio luovuttaa. Yrittäessään suostutella Ginaa muuttamaan mielensä Michael tapaa hänen isänsä, Frankin (James Caan), ja tämän lähimmät ystävät. Michaelille selviää näiden "ystävien" ammatti ja elämäntehtävä, eikä he hoida kaikkea ihan laillisesti. Michael pian huomaa pesevänsä "perheen" rahoja huutokauppakamarinsa kautta, olevansa osallisena murhassa ja esittävänsä gangsteria nimeltä Sinisilmä-Mickey. Elokuva kestää noin tunnin ja 40 minuuttia.

Näyttelijät 
 Hugh Grant: Michael Felgate
 James Caan: Frank Vitale
 Jeanne Tripplehorn: Gina Vitale
 James Fox: Philip Cromwell
 Joe Viterelli: Vinnie D'Agostino
 Vincent Pastore: Al
 Scott Thompson: FBI Agentti Lewis

Yhdysvaltalaiset komediaelokuvat
Vuoden 1999 yhdysvaltalaiset elokuvat
Aromi

Aromi on kasvien ja niistä tehtyjen tuotteiden erikoinen tuoksu. Usein aromi mielletään hyväksi tuoksuksi tai mauksi. Aromit valmistetaan haihtuvista eli eteerisistä öljyistä. Elintarvikkeiden lisäainearomit voivat olla joko luontaisia (jolloin ne on eristetty marjoista tai hedelmistä) tai keinotekoisesti valmistettuja. Euroopan unionissa on
tällä hetkellä käytössä noin 2 500 kemiallisesti yksilöityä aromiainetta.

Viineistä puhuttaessa aromeiksi kutsutaan yksittäisiä tuoksuja (esimerkiksi sitruunan tai tammen aromi), joista muodostuu viinin kokonaistuoksu eli bouquet.

Terveysvaikutukset 
Esimerkiksi jogurttien yleisesti sisältämä asetaldehydi on merkittävä yläruoansulatuskanavan syöpien aiheuttaja. Maustetut jugurtit ovat Suomessa kolmanneksi merkittävin asetaldehydin lähde alkoholin ja tupakan jälkeen. Professori Mikko Salaspuro on esittänyt, ettei suuontelon syöpien vuodesta 1980 jatkunut jyrkkä ja tasainen nousu voi selittyä pelkästään alkoholin ja tupakan käytöllä. Elintarviketurvallisuusvirasto Evira ei näe elintarvikkeiden asetaldehydiä erityiseksi uhaksi, mutta tutkimusta tarvitaan lisää.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Elintarviketurvallisuusvirasto (Evira): Katsaus elintarvikearomeihin, Eviran tutkimuksia 1/2018 (pdf)
Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1334/2008, elintarvikkeissa käytettävistä aromeista ja tietyistä ainesosista, joilla on aromaattisia ominaisuuksia (pdf)
EU:n aromiaineiden tietokanta: Fl@vouring substances 

Ruoanlaitto
Nurminata

Nurminata eli nurmiraiheinä (Festuca pratensis, syn. Schedonorus pratensis) on tuulipölytteinen yleinen heinäkasvi.

Ulkonäkö ja koko 
Nurminata on kirkkaanvihreä, kapealehtinen ruohokasvi. Nurminadan röyhy on vaalean vihreä, tähkylät suuria ja pitkulaisia, niitä kannattelevat kukinnon haarat tukevia ja lyhyitä.

Levinneisyys 
Nurminataa tavataan koko Euroopassa Lappia ja Espanjaa lukuun ottamatta, Venäjän keskiosissa sekä viljeltynä Pohjois-Amerikan itäosissa.

Elinympäristö 
Nurminata kasvaa melko kuivilla paikoilla. Kasvi voi risteytyä joskus englanninraiheinän (Lolium perenne) tai italianraiheinän (Lolium multiflorum) kanssa.

Käyttö 
Nurminataa käytetään sekä rehuna että nurmisiemenseoksissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Nurminadan (Schedonorus pratensis) levinneisyys Suomessa.
 Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Nurmiraiheinä (Lolium pratense)
 Suomen Lajitietokeskus: Nurmiraiheinä (nurminata) – Lolium pratense
 Finto, Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: nurminata (Festuca pratensis)
 Flora of China: Festuca pratensis 

Nadat
Nurmiheinät
Mireia García

Mireia García Sánchez (s. 31. heinäkuuta 1981, Viladecans, Katalonia) on entinen espanjalainen uimari, joka osallistui kotimaansa riveissä Kesäolympialaisiin 2000. Ennen olympialaisia hän oli voittanut pronssia 200 metrin perhosuinnissa pitkän radan EM-kilpailuissa 2000 Helsingissä.

Lähteet 
Espanjan olympiakomitea Luettu 18.2.2007 

Espanjalaiset uimarit
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Rahonavis

Rahonavis oli lintumainen, dromaeosaureihin kuulunut teropodisuku. Se oli lihansyöjä ja mahdollisesti lentokykyinen. Rahonavis eli 71–66 miljoonaa vuotta sitten myöhäisliitukaudella Maastricht-vaiheella. Rahonaviksen fossiileja on löydetty Madagaskarilta.

Nimi 
Rahonavis tarkoittaa ”uhkaa pilvilinnusta”. Nimi on yhdistelmä malagassin kielen sanasta ”rahona”, joka voi tarkoittaa pilveä tai uhkaa, mutta tässä tapauksessa pilveä ja uhkaa ja latinan kielen sanasta ”avis”, joka tarkoittaa lintua. Lajiepiteetti ostromi on annettu John Ostromin kunniaksi, joka laittoi uutta eloa Thomas Henry Huxleyn paljon parjattuun teoriaan siitä, että linnut kehittyivät dinosauruksista.

Rahonavikselle annettiin alun perin nimeksi Rahona, mutta kesti vain 21 päivää, kunnes nimeäjät tajusivat, että nimi oli jo annettu eräälle koiperhoselle vuonna 1975. Kuitenkin, yhdistämällä ovelasti sanan ”Rahona” (malagassiksi uhka) ja sanan ”avis” (latinaksi lintu), he löysivät tien nimeämiskysymyksen ympäri ja onnistuivat täydellisesti kuvaamaan nimessä dinosauruksen molemmat ominaisuudet: sen kyvyn lentää ja oletetusti sitkeät saalistustavat, melko vaatimattomasta koosta huolimatta.

Koko ja ulkonäkö 
Rahonaviksen pituus oli 70 senttimetriä ja paino yksi kilogramma. Sillä oli sekä dinosauruksen että linnun piirteitä. Vaikka Rahonaviksen on joskus kuviteltu olleen lintu, on mahdollista, että se oli enemmän dromaeosaurin kaltainen. Jotkut pitävät Rahonavista lentokykyisenä, todisteena pitkistä eturaajoista ja nivelsiteiden kiinnityskohdista olkapäähän, mikä todistaa Rahonaviksen omanneen välttämättömiä siiven liikeasteita lentämistä varten.

Fossiilit 

Rahonaviksen fossiilit löydettiin luoteis-Madagaskarissa vuonna 1995. Löydettyihin fossiileihin lukeutuu yksi osittainen luuranko. Luurangossa oli säilynyt osia siivestä ja olkaluista. Luuranko löydettiin pieneltä, paljolti tiheän ruohoston peittämältä alueelta, jonka tuli paljasti mäenrinteestä. Samalla paljastui titanosaurin fossiileja, joiden joukossa oli myös Rahonaviksen luuranko.

Lähteet 

Dromaeosaurit
Matti Kekkonen

Matti Kaleva Kekkonen (4. syyskuuta 1928 Helsinki – 3. heinäkuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen juristi, poliitikko ja virkamies. Maalaisliiton, sittemmin Keskustapuolueen kansanedustajana hän toimi vuosina 1958–1970. Lisäksi hän toimi toisena kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Paasion ensimmäisessä hallituksessa vuosina 1967–1968. Vuosina 1970–1979 hän työskenteli hallitusneuvoksena ja vuodesta 1979 osastopäällikkönä Maa- ja metsätalousministeriön yleisellä osastolla.

Matti Kekkonen oli toinen presidentti Urho Kekkosen ja Sylvi Kekkosen kaksospojista. Hänen veljensä oli diplomaatti Taneli Kekkonen.

Ura 
Matti Kekkonen oli koulutukseltaan lakimies. 1950–1960-luvuilla hän työskenteli muun muassa Yhtyneitten Paperitehtaitten lakimiehenä ja oli jonkin aikaa myös Maalaisliiton palveluksessa. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosien 1962 ja 1968 vaaleissa. 

Hän toimi Urho Kekkosen arkistoa ylläpitävän Tasavallan Presidentin Arkistosäätiön ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1970–1998.

Kekkonen kilpaili yleisurheilussa. Hän saavutti kolmiloikassa SM-pronssia Kalevan kisoissa 1953 hypättyään ennätyksensä 14,45 m.

Yksityiselämä 

Kekkosen ensimmäinen puoliso oli musiikinopettaja, opetusneuvos Marja Linnala (1932–2015), jonka kanssa hän oli naimisissa kanssa vuosina 1954–1973. Heillä on yksi tytär, Salla Kekkonen (s. 1957). Marja Linnala (myöh. Linnankivi) julkaisi musiikin oppikirjoja sekä muistelmateokset Töölön tyttö (2003) ja Kekkosten miniänä (2010). Marja Linnankiven isä oli säveltäjä ja musiikinopettaja Eino Linnala.

Hänen toinen puolisonsa oli Aili Maria Kekkonen (1926–2004), ent. Merjankari, os. Helin. Heidät vihittiin 30. heinäkuuta 1982.

Kekkonen kuoli 84-vuotiaana Helsingissä 3. heinäkuuta 2013.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Linnankivi, Marja: Kekkosten miniänä. Tammi, 2010. ISBN 978-951-31-5366-3

Aiheesta muualla
 
 
 Elävä arkisto: Matti Kekkonen tunsi isänsä ja isä poikansa
 Matti Kekkosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Kansanedustajat
Suomen ministerit
Suomen Keskustan poliitikot
Oulun vaalipiiri
Suomalaiset juristit
Suomalaiset virkamiehet
Suomen presidenttien lapset
Suomalaiset kolmiloikkaajat
Urho Kekkonen
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Turun sataman rautatieasema

Turun sataman rautatieasema (, virallinen nimi Turku satama, , ratakm 277+696) on Turun satamassa sijaitseva Suomen rataverkon rautatieasema. Liikennepaikka on virallisesti osa Turun liikennepaikkaa. Asemalla ei ole varsinaista asemarakennusta, vaan ainoastaan keskilaituri, jonka kummallakin puolella on raiteet 1 ja 2. Asemalta on yhteydet Helsinkiin ja Tampereelle.  

Asema avattiin liikenteelle 23. kesäkuuta 1876. Asemarakennus tavaraliikennettä ja tullia varten valmistui kuitenkin vasta vuonna 1899, ja se sijaitsi lähellä nykyistä Viking Linen terminaalia. Henkilöliikenne sataman asemalle aloitettiin vuonna 1901 matkustajalaivojen siirryttyä Aurajoen varrelta Kanavaniemelle, jossa satama nykyäänkin sijaitsee. Liikenne keskustan asemalta satamaan oli aluksi epäsäännöllistä, koska laivoilla ei ollut tarkkoja kulkuaikoja.

Silja Linen terminaalin valmistuminen vuonna 1972 lyhensi matkustajaraiteita, jotka kulkivat aiemmin vanhalle terminaalirakennukselle saakka. Terminaalissa oli junasuorittajan toimiston lisäksi VR:n lipunmyynti. Viking Linen aloittaessa seuraavana vuonna liikenteen Turun ja Tukholman välillä myös sen uudelle terminaalille avattiin oma seisake 18. heinäkuuta 1973. Epäkäytännöllisyyden ja kustannusten vuoksi Vikingin seisake lakkautettiin vuonna 1982, jolloin sataman koko henkilöliikenne siirtyi kulkemaan Turun linnan eteläpuolelta. Nykyisen muotonsa liikennepaikka sai vuonna 1992, kun tasoristeysten määrän vähentämiseksi laitureita siirrettiin lähemmäs linnaa. Yhteensä tasoristeyksiä sataman ja päärautatieaseman välillä on kahdeksan.

Aseman vieressä on linja-autoterminaali, josta lähtee laivojen kulkuaikoina pikavuorobusseja eri puolille maata.

Matkustajaliikenne 
Turun sataman rautatieaseman henkilöliikenne on sidottu satamaan tulevien ja sieltä lähtevien matkustajalaivojen aikatauluihin. Asemalta lähtevät junavuorot IC 948 (arkisin), S 978 (viikonloppuisin) ja IC 972 Helsinkiin sekä IC 931 Tampereelle. Pääteasemana Turun sataman asema toimii vuoroille IC 941 ja IC 963 Helsingistä sekä vuoroille IC 904, IC 924 ja IC 928 (viikonloppuisin S 928) Tampereelta.

Tampereelle liikennöidään raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Sataman rautatieasema
Varsinais-Suomen henkilöliikenteen rautatieliikennepaikat
Turun satama
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Suomen satamaradat
Turun satama (kaupunginosa)

Turun satama on Turun keskustan suuralueeseen kuuluva kaupunginosa, joka kattaa Turun sataman satama-alueen. Vuonna 2007 kaupunginosan väkiluku oli 37. Sataman lisäksi kaupunginosassa sijaitsevat myös Turun sataman rautatieasema sekä Turun linna.

Kaupunginosan alueelle on 2010-luvun lopulta alkaen rakennettu purettujen teollisuus- ja varastorakennusten tilalle Herttuankulma- ja Harppuunakortteli-nimisiä kerrostaloalueita.

Lähteet 

Suomen teollisuusalueet
Syphon Filter

Syphon Filter on Eideticin kehittämä hiiviskelypelisarja, jonka ensimmäinen osa on julkaistu vuonna .

Juoni

Syphon Filter on salaperäinen virus, jota terroristit uhkaavat käyttää ihmiskuntaa vastaan. Pelien päähenkilö Gabriel Logan on osa erikoisryhmää, jonka tehtävänä on estää terroristien aikeet.

Pelit 
 Syphon Filter (1999), PlayStation
 Syphon Filter 2 (2000), PlayStation
 Syphon Filter 3 (2001), PlayStation
 Syphon Filter: The Omega Strain (2004), PlayStation 2
 Syphon Filter: Dark Mirror (2006), PlayStation 2, PlayStation Portable
 Syphon Filter: Logan’s Shadow (2007), PlayStation 2, PlayStation Portable
 Syphon Filter: Combat Ops (2007), PlayStation Portable

Aiheesta muualla 
 Pelisarja MobyGamesissä 

Hiiviskelypelit
Kolmannen persoonan ammuntapelit
Videopelisarjat
Martti

Martti voi tarkoittaa:

 Martti, suomalainen miehen etunimi
 Martti, kaupunginosa Hyvinkäällä
 Martti, kylä Lappeenrannassa
 Martti, kylä Savukoskella
 Martti, kaupunginosa Turussa
 Martti, sukunimenä:
 Otto Alfred Martti (1892–1967), suomalainen jääkärieverstiluutnantti

Sukunimet
Häkämyrkytys

Häkämyrkytys on myrkytystila, joka aiheutuu altistumisesta hiilimonoksidille eli häkäkaasulle. Hiilimonoksidi sitoutuu hemoglobiinin hemiin herkemmin kuin happi. Sitoutunut hiilimonoksidi estää hapen sitoutumisen ja häiritsee näin hapen kuljetusta elimistön soluille.

Häkämyrkytystä väheksytään monissa maissa, vaikka se aiheuttaa alkoholin ja lääkkeiden jälkeen eniten kuolemantapauksia. Syynä on mm. nykyihmisen tottumattomuus tulen käytössä, jolloin esim. tulisijan pellit suljetaan liian aikaisin, tai käytetään esim. asuntovaunussa lämmittimiä tai keittimiä, joissa ei ole hormia ulkoilmaan. Myös polttomoottorilla varustetut jäänhoitokoneet ovat aiheuttaneet myrkytyksiä jäähalleissa.

Vaikutusmekanismi 
Veressä häkä sitoutuu 240 kertaa happea hanakammin punasolujen hemoglobiiniin, jolloin syntyy karboksihemoglobiinia. Koska häkä syrjäyttää tehokkaasti hapen, vähenee elimistön hapensaanti verraten pienilläkin häkäpitoisuuksilla. Kun karboksihemoglobiinin osuus on 15-20 prosenttia veren hemoglobiinista, alkaa esiintyä oireita.

Häkää on palokaasuissa noin prosentti, tupakansavussa jopa kaksi prosenttia. Käsittelemättömissä pakokaasuissa häkää on 4–7 prosenttia. Jos hengitysilman häkäpitoisuus on 0,01 prosenttia tai pienempi, myrkytysoireita ei esiinny. Tunnin altistus häkäpitoisuudelle 0,1 prosenttia kasvattaa karboksihemoglobiinin pitoisuuden 50–80 prosenttiin, mikä on hengenvaarallista.

Oireet ja hoito
Tyypillisiä häkämyrkytysoireita ovat:
 Pahoinvointi
 Päänsärky
 Limakalvojen muuttuminen vaaleanpunaisiksi
 Tajunnantason lasku
 Tajuttomuus
 Hengityslama
Häkämyrkytyksen oireita ovat aluksi ja lievissä tapauksissa pahoinvointi, päänsärky ja limakalvojen punoitus hapenpuutteesta huolimatta. Vakavammassa myrkytyksessä seuraa tajunnantason lasku (humalaisen kaltainen käytös) sekä tajuttomuus, jota varoittavat oireet eivät aina edellä häkäpitoisuuden ollessa suuri. Häkämyrkytys voidaan osoittaa karboksihemoglobiinianalyysilla, ja yli 15 % pitoisuus on osoitus myrkytyksestä. 

Vaikea myrkytys vaatii lääkkeellisen hapen antoa, muuten seurauksena on useimmiten kuolema. Häkämyrkytyspotilas tulee siirtää mahdollisimman nopeasti raittiiseen ilmaan, ja heti kun mahdollista, annetaan hengityskaasuna sataprosenttista happea. Häkämyrkytykseen kuolee Suomessa lähes sata ihmistä vuosittain, näistä osa on itsemurhia.
Häkämyrkytyksistä toipuneista 10–30 prosentille ilmaantuu päivien tai viikkojen kuluessa persoonallisuuden muutoksia, dementiaa tai Parkinsonin taudin oireita. Suurimmalla osalla nämä oireet häviävät itsekseen.

Krooninen häkämyrkytys voi vaikuttaa sydänsairauksien pahenemiseen, ja 3-5 % karboksihemoglobiinin pitoisuus vaikuttaa sepelvaltimopotilaiden oireiluun. Nämä voivat olla mahdollisia jo ulkoilmassa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Terveyskirjasto.fi

Myrkytykset
Seulonnan keskeiset artikkelit

it:Monossido di carbonio#Tossicità
Lipidimaailma

Lipidimaailma () on elämän alkuperää koskeva hypoteesi, jonka mukaan ensimmäinen itsereplikoituva esine oli lipidin kaltainen. Tiedetään, että fosfolipidit muodostavat veteen sekoitettuina lipidikaksoiskerroksia – samoja rakenteita kuin solukalvoissa. Näitä molekyylejä ei ollut varhaisella maapallolla, mutta muut amfifiiliset pitkäketjuiset molekyylit voivat myös muodostaa kalvoja. Lisäksi tiedämme, että nämä kalvot voivat kasvaa (lisäämällä lisää lipidejä) ja tarpeeksi suurina ne voivat jakautua spontaanisesti. Näin ollen lipidirakenteiden koko ja koostumus voi periytyä kahdelle jälkeläiselle. Hypoteesin pääajatuksena on, että lipidirakenteiden koostumus oli pääasiallinen tapa säilyttää informaatiota ja että evoluutio johti RNA:n ja DNA:n kaltaisten, tietoa paremmin säilyttävien polymeerien ilmenemiseen.

Suurin osa prebiottisissa olosuhteissa potentiaalisesti läsnä olevista amfifiileista koostuvia vesikkeleitä koskevista tutkimuksista ovat olleet rajoitettuja järjestelmiin, joissa on mukana vain yhden tai kahden tyyppistä amfifiilia. Tämä on vastakohta prebioottisten kemiallisten reaktioiden simulaatioihin, jotka tyypillisesti tuottavat hyvin erilaisia yhdisteiden seoksia. Lukuisasta erilaisesta amfifiilisesta yhdisteestä koostuvassa lipidikaksoiskerroksessa, amfifiileilla olisi suuri määrä teoreettisesti mahdollisia tapoja järjestäytyä toisiinsa nähden kalvolla. Kaikista näistä mahdollisista kalvon järjestäytymisistä, tietynlainen paikallinen järjestäytyminen olisi suosinut hypersyklin syntyä. Tämä olisi ollut positiivinen takaisinkytkentä, joka olisi koostunut kalvolla olevasta alueesta ja vesikkelissä olevasta yhdisteestä. Tämänkaltaiset alue/yhdiste -parit voivat periytyä tytärvesikkeleille, johtaen erillisten sukulinjojen muodostumiseen ja mahdollistaen luonnonvalinnan tapahtumisen.

Lipidien abioottinen saatavuus ei näyttäisi olevan ongelma. Ainakin joissain kokeissa on saatu aikaan lipidien esiasteita ja rasvahappoja ja muita lipidejä abioottisesti ilman elävien solujen entsyymeitä. Niissä on käytetty muun muassa niin sanottua Fisrcer-Tropschin synteesiä vedessä, jossa oksaalihappoa kuumennettiin 100–400 asteeseen.

Katso myös 
Esisolu
Koaservaatti
RNA-maailma

Lähteet 

Elämän synty
Ilkka Koivisto

Ilkka Matti Juhani Koivisto (29. huhtikuuta 1932 Tampere – 25. kesäkuuta 2012 Vantaa) oli suomalainen biologi ja filosofian tohtori. Hän johti Korkeasaaren eläintarhaa vuosina 1968–1995.

Koivisto valmistui ylioppilaaksi Ikaalisten Yhteiskoulusta 1950, filosofian kandidaatiksi 1956 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1965.

Koivisto työskenteli valtion riistantutkimuslaitoksen tutkijana 1956–1957, Suomen metsästäjäinliiton Satakunnan piirin riistapäällikkönä 1958–1959, riistabiologina 1964–1968 ja tämän jälkeen Korkeasaaren intendenttinä. Hän toimi myös Suoman lintutieteellisen yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1970–1972 ja Maailman Luonnonsäätiön pääsihteerinä vuosina 1976–1977. 

Koivisto kirjoitti luontoaiheisia pakinoita ja kolumneja lehtiin ja radioon vuosikymmenten ajan. Hän toimi pitkään myös Luontoillan nisäkäsasiantuntijana. Vuosina 1981–1992 Koivisto oli jäsenenä ensimmäisessä Suomen Lintutieteellisen Yhdistyksen nimistötoimikunnassa, joka laati kaikille maailman linnuille suomenkieliset nimet. Hän oli myös Nisäkäsnimistötoimikunnan jäsen. Vuosina 1991–1993 ja 1994–1998 Koivisto toimi Suomen eläinsuojeluyhdistyksen puheenjohtajana.

Ilkka Koivisto sai vuonna 1972 yhdessä silloisen vaimonsa, biologi ja filosofian maisteri Sesse Koiviston kanssa tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon kirjasta Puusta pudonnut: Havaintoja eläimistä ja ihmisistä., jonka aiheena on evoluutio.

Perhe 
Ilkka Koiviston vanhemmat olivat Ikaalisten kappalainen Matti Mikael Koivisto (1900–1975) ja vaimonsa Alli (o.s. Widell). Koivistolla oli kaksi sisarusta. 

Ilkka ja Sesse Koivistolla on kolme lasta: Minna (s. 1956), Kimmo (s. 1961) ja kirjailija Aura Koivisto. Pari erosi vuonna 1994.

Ilkka Koivisto menehtyi kesäkuussa 2012.

Teoksia 
 Behaviour of the Black Grouse, Lyrurus tetrix (L.), during the spring display. Riistatiet. Julk. 26 (1965), s. 1–60.
 Metsokannoissa tapahtuvista siirtymisistä. Suomen Riista 10 (1956), s. 179–184.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Leukumaavaara, Jenni: ﻿Peter Pan. Vihreä lanka 3.6.2011.
 Ilkka Koivisto. Yle Elävä arkisto.
 Ilkka Koiviston muistokirjoitus Helsingin Sanomissa 26.6.2012. (Maksullinen artikkeli.)

Suomalaiset eläintieteilijät
Suomalaiset ornitologit
Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Korkeasaari
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon saajat
Carl Ludwig Hablitz

Carl Ludwig Hablitz (1752, Königsberg – 1821, Pietari) oli venäjänjuutalainen kasvi- ja eläintieteilijä. Venäläiseltä nimeltään hän oli Karl Ivanovitš Gablits.

1769 hän osallistui Samuel Gottlieb Gmelininin kanssa tutkimusretkelle Donille, Volgalle ja Kaukasukselle. 1781 hän osallistui Kaspianmeren tutkimusretkelle.

1783–1802 hän oli Krimin varakuvernööri. 1785 hän julkaisi teoksen Krimin alueen luonnosta, Physical description of Taurichesky area, its position and three empires of nature.

Hablizl kuvaili ja nimesi lukuisia lintulajeja, muun muassa hanhikorppikotkan.

Hablizlin nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liittettävää auktorilyhennettä Gueldenst..

Lähteet 
 Answords.com
 Russian Jewish Encyclopedia

Viitteet 

Venäläiset kasvitieteilijät
Venäläiset ornitologit
Vuonna 1752 syntyneet
Vuonna 1821 kuolleet
Rómulo Gallegos

Rómulo Gallegos (2. elokuuta 1884 Caracas, Venezuela – 7. huhtikuuta 1969 Caracas, Venezuela) oli venezuelalainen kirjailija ja poliitikko. Hän toimi Venezuelan presidenttinä kolme kuukautta vuonna 1948.

Gallegos oli kotoisin köyhistä oloista. Hän aloitti 1903 uransa opettajana ja toimittajana. Esikoisromaani Dona Barbara ilmestyi 1929. Siinä arvosteltiin maan valtaapitäviä, joten Gallegoksen oli lähdettävä maanpakoon Espanjaan, missä hän kirjoitti tunnetuimmat romaaninsa Cabtaclaron ja Canaiman (Pahan valta).

Gallegos palasi Venezuelaan 1936 ja hänet valittiin opetusministeriksi. Vuonna 1947 hän oli osallisena vallankaappauksessa. Hän oli presidenttiehdokkaana ja voitti vaalit mutta menetti viran kolme kuukautta myöhemmin sotilasvallankaappauksessa. Tällöin Gallegos pakeni ensin Kuubaan ja myöhemmin Meksikoon. Gallegos palasi Venezuelaan 1952.

Gallegos kuoli Venezuelassa arvostettuna kirjailijana ja senioripoliitikkona.

Suomennetut teokset 
 Donna Barbara (Dona Barbara), suom. Jarno Pennanen, Kansankulttuuri, 1961
 Pahan valta (Canaima), suom. Kaj Kauhanen, Kirjayhtymä, 1961

Suomennosnäytteitä Gallegosin teoksista on antologiassa Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Tyyni Tuulio, (WSOY 1954)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Venezuelan presidentit
Opetusministerit
Eteläamerikkalaiset kirjailijat
Vuonna 1884 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Fabiano Eller

Fabiano Eller dos Santos (s. 16. marraskuuta 1977 Linhares, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.

Eller on edustanut urallaan Vascoa, Palmeirasia, Flamengoa, Al-Wakraa, Fluminensea, Trabzonsporia, Internacionalia sekä Atlético Madridia. Eller on ollut mukana voittamassa Campeonato Capixabaa (1995), Campeonato Cariocaa kahdesti (2004 ja 2005) ja Copa Libertadoresia (2006). Eller on viimeksi pelannut Atlético Madridissa, jonka kanssa hän kuitenkin purki sopimuksen kesäkuussa 2008. Hän neuvottelee siirtymisestä brasilialaiseen Santosiin.

Lähteet

Viitteet

Brasilialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Suojapaita

Suojapaita (suojaliivi) on moottoripyöräurheilussa ja extreme-lajeissa käytettävä paita, jonka tehtävänä on suojata käyttäjiä pahemmilta iskuilta. Suojattavia kohteita ovat olkapäät, kyynärpäät, rintakehä ja usein myös selkä. Halvimmat suojapaidat on valmistettu yleensä puuvillaverkosta ja muovisista suojaelementeistä ja ne on tarkoitettu motocross-käyttöön. Vaativampaan käyttöön tarkoitetut suojapaidat perustuvat teknisiin kankaisiin ja tehokkaasti iskuavaimentaviin joustaviin suojaelementteihin.

Suojavarustus
Wendelin Werner

Wendelin Werner (s. 23. syyskuuta 1968 Köln, Länsi-Saksa) on saksalaissyntyinen ranskalainen matemaatikko, joka tutkii satunnaiskulkua Schrammin–Loewnerin evoluutiota sekä aiheisiin liittyvää todennäköisyysteoriaa ja matemaattista fysiikkaa. Vuonna 2006 hän sai 25. Kansainvälisissä matemaatikkokongressissa Madridissa Fieldsin mitalin. Werner työskentelee professorina Pariisin yliopiston Paris-Sudissa Orsayssa ja osa-aikaisena École Normale Supérieuressa.

Werner sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 1977. Hän opiskeli École Normale Supérieuressa vuosina 1987–1991. Hän teki väitöskirjansa vuonna 1993 Université Pierre-et-Marie-Curiessa, ja sen ohjasi Jean-François Le Gall. Werner oli tutkimusavustaja CNRSssa vuosina 1991–1997. Samaan aikaan hänelle myönnettiin kaksivuotinen Leibniz Fellowship Cambridgen yliopistoon.

Hänelle on myönnetty myös muita palkintoja, kuten vuonna 2006 SIAM George Pólya -palkinto. Palkinnon saaneeseen tutkimusryhmään kuuluivat myös Gregory Lawler ja Oded Schramm.

Hän on näytellyt vuonna 1982 ranskalaisessa elokuvassa La Passante du Sans-Souci.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Henkilökohtainen kotisivu Orsayssa 
 Ansioluettelo
 Haastattelu Pólya-palkinnosta 2006
 Wendelin Werner, 2006 Fields Medal Winner CNRS lehdistöjulkaisu
 Uutinen 
 BBC:n haastattelu
 

Fieldsin mitalistit
Ranskalaiset matemaatikot
Ranskan tiedeakatemian jäsenet
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Indoiranilaiset kulttuurit

Indoiranilaiset kulttuurit olivat niin kutsuttujen arjalaisten luomia kulttuureja. Niiden alue ulottui kauas Kaspianmerestä itään. Indoiranilainen perinne syntyi noin 2000 eaa. kieliryhmän alkaessa hajota.

Indoiranilaiset olivat indoarjalaisia, iranilaisia, dardisia ja nuristanilaisia. Indoiranilaiset saapuivat arjalaisina Intiaan. Indoarjalaisten kulttuurin epäillään laajenneen kahdessa aallossa, noin 1500 eaa. mm Intiaan ja noin
800 eaa. Iraniin. Jotkut ovat väittäneet indoiranilaisten levittäytyneen Indus-joen laaksosta Intiasta, mutta tätä teoriaa ei yleensä kannateta.

Indoiranilaisiin liittyviä tai rajoittuvia kulttuureja

Keski-Aasia
Poltavkan kulttuuri (2700–2100 eaa.)
Andronovo-horisontti (2200–1000 eaa.)
Sintaštan kulttuuri (2200–1600 eaa.)
Alakul (2100–1400 eaa.)
Fedorovo (1400–1200 eaa.)
Alekseyevka (1200–1000 eaa.) 
Baktria-Margianan arkeologinen kompeksi (2200–1700 eaa.)
Srubnan kulttuuri (2000–1100 eaa.)
Abashevon kulttuuri (1700–1500 eaa.)
Yazin kulttuuri (1500–1100 eaa.)
Intia
Swatin kulttuuri (1600–500 eaa.)
Kalmisto H -kulttuuri (1900–1300 eaa.)
Maalattu harmaa keramiikka-kulttuuri (1100–350 eaa.)
Iran
Varhainen Länsi-Iranin harmaa keramiikka (1500–1000 eaa.)
Myöhäinen Länsi-Iranin Buff-keramiikka (900–700 eaa.)

Katso myös 

Indoeurooppalaisten alkuperä
Indoeurooppalaiset
Kurgaani
Arjalaiset
Induskulttuuri
Namazgan kulttuuri
BMAC
Vedalainen kulttuuri

Lähteet 
 Kulttuurien aikakauden, lähde Parpola 1999

Kulttuurit
Andronovon kulttuuri

Andronovon kulttuuri on yleisnimitys pronssikautisille kulttuureille, jotka kukoistivat Keski-Aasiassa noin 2000–1000 eaa. Tämä kulttuuri kehitti puolapyöräisen sotavaunun ja hautasi päällikkönsä sotavaunuineen suuriin kumpuihin, kurgaaneihin. 

Monien tutkijoiden mielestä Andronovon kulttuuri oli Intiaan noin 1900–1700 eaa. tunkeutuneiden indoarjalaisten kulttuuri, mutta kaikki tutkijat ole tästä samaa mieltä. Kulttuurin etelärajalla oli Margianakulttuuri, jonka kanssa Andronovon kulttuurilla oli taisteluja.

Andronovon kulttuurin osakulttuureja 
Sintashta-Petrovka-Arkaim (2000–1600 eaa.) oli  Etelä-Uralilla ja Pohjois-Kazakstanissa vaikuttanut osakulttuuri. Andronovon kulttuurin aikakautena tällä alueella tapahtui Sintaštan linnoittaminen n. 1800 eaa., Tšeljabinskin alueella Venäjällä. Lähellä Sintaštha-Petrovka-Arkaimin aluetta, lähinnä Arkaimissa oli myös asutusta 17. vuosisadalla eaa. Toinen osakulttuuri oli Alakul (1500–1300 eaa.), joka sijaitsi Oxus- ja Jaxartes- jokien välillä sekä Kyzylkumin aavikolla ja oli lähinnä Intiaa ja Margianan aluetta. Fedorovon (1500–1300 eaa.) osakulttuuri vaikutti Etelä-Siperiassa ja Alekseyevka (1200–1000 eaa.)  oli Itäisessä Kazakstanissa vaikuttanut osakulttuuri.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Cultures table
Center for the Study of Eurasian Nomads  (csen.org)
Late Bronze Age Indo-Iranians in Central Asia 
Sintashta-Arkaim Culture 

Keski-Aasian historia
Pronssikauden kulttuurit
Varhaiset indoeurooppalaiset kulttuurit
Samaran kulttuuri

Samaran kulttuuri oli neoliittinen kulttuuri, joka vallitsi Samaran alueella Volgan keskijuoksulla kuparikaudella, varhaisella 5. vuosituhannella. Kulttuuria on pidetty indoeurooppalaisten alkukotina (). Sen jälkeen alueella vallitsi Khvalynskin kulttuuri.  Kulttuuri löydettiin Syezzheyen (Съезжее) kylän kaivauksissa 1973.

Kulttuuriin liittyi karjan ja hevosten uhraamista. Eläinuhrit oli haudattu matalissa kulhoissa ihmishautojan päälle.
Ei osata varmasti sanoa tunsiko tämä kulttuuri hevosen käytön ratsuna. Kulttuuriin liittyi hevosen kuvia, muttei tiedetä olivatko ne kesytettyjä vai eivät. Kivestä ja luusta tehtyjä tikareita haudattiin haudatun käteen tai pään lähelle. Myöhemmin yleistyivät tikarit lasten haudoissa. Myös keihäitä ja nuolenkärkiä haudattiin. Hautalahjoja olivat myös luiset levyt, jotka yleensä esittivät härkää tai hevosta, ehkä haarniskan osia. Saviastioiden koristelun aaltoviivoin yms. ajatellaan viittaavan siihen, että esitettiin aurinkoa, joka oli munanmuotoisen astian suu.

Dnepr-Donin kulttuuri 

Samaan aikaan vallitsi lännempänä Mustan meren pohjoispuolella metsästäjä-keräilijöiden Dnepr-Donin neoliittinen kulttuuri, joka oli siirtymässä maatalouteen. Tämä kulttuuri hautasi vainajiaan yleensä lännempänä tavallisiin joukkohautoihin, mutta myös yksittäishautoihin.
Hautapaikka peitettiin okralla.

Aiheesta muualla 
 ЭНЕОЛИТ      Самарская культура. 

Kulttuurit
Samaran alue
At the Heart of Winter

At the Heart of Winter on black metal -yhteen Immortalin viides studioalbumi. Se on yhtyeen ensimmäinen albumi, jossa Demonaz ei soita kitaraa käsiensä vakavien hermosto-ongelmien takia. Melodioissa voi huomata myös thrash metalin vaikutteita.

Se oli myös vuoteen 2009 saakka ainoa albumi, jossa ei ole yhtyeen kuvaa kannessa. Albumista kuitenkin julkaistiin Euroopassa vuonna 1999 10 000 kappaleen deluxe-versio, jonka etukannessa esiintyy Abbath ja takakannessa Horgh.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt Abbath, sanoittanut Demonaz

Kokoonpano 
Abbath – laulu, kitara, bassokitara, koskettimet
Horgh – rummut

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 At The Heart Of Winter on BestBlackMetalAlbums.com  (englanniksi)

Vuoden 1999 albumit
Immortalin albumit
Sons of Northern Darkness

Sons of Northern Darkness on vuonna 2002 julkaistu norjalaisen black metal -yhtyeen Immortalin seitsemäs studioalbumi. Musikaalisesti se on samankaltainen kuin kaksi aikaisempaa albumia, Damned in Black ja At the Heart of Winter. Vuonna 2005 albumi uudelleenjulkaistiin Nuclear Blastilla bonus DVDn kanssa - Live At BB Kings New York 2003.

Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Abbath & Horgh, sanoitukset Demonaz.

Kokoonpano
Abbath - laulu, kitara
Iscariah - bassokitara
Horgh - rummut

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 Sons Of Northern Darkness - BestBlackMetalAlbums.com

Vuoden 2002 albumit
Immortalin albumit
Repsol

Repsol S.A. on espanjalainen öljy-yhtiö. Yhtiö harjoittaa öljyn ja kaasun etsintää, jalostusta ja myyntiä. Lisäksi se omistaa myös voimalaitoksia.

Historiaa 

Yhtiö perustettiin vuonna 1986, kun sosialistipääministeri Felipe González nousi valtaan Espanjassa. Repsol toimi aluksi valtiollisena öljy-yhtiönä. Kolme vuotta myöhemmin Repsolia yksityistettiin, mutta valtio toimi yhä voimakkaasti yhtiön johdossa. José María Aznarin noustua pääministeriksi Repsol yksityistettiin lopullisesti vuonna 1997.

Vuonna 1999 Repsol osti argentiinalaisen energiayhtiön YPF:n, minkä johdosta yhtiön nimi oli muutaman vuoden ajan Repsol YPF. Yhtiön toiminta on levittynyt voimakkaasti ympäri maailman, ja se vaikuttaa etenkin Espanjassa ja espanjankielisissä maissa Latinalaisessa Amerikassa.

Vuonna 2012 Argentiina kansallisti YPF:n, minkä johdosta YPF poistui yhtiön nimestä. Vuonna 2014 Repsol hyväksyi Argentiinan tarjoaman 5 miljardin dollarin korvauksen YPF:stä.

Öljynetsintä 

Repsol on yksi maailman suurimmista öljynetsijöistä. Vuosina 2008–2014 yhtiö teki 40 uutta löydöstä.

Kanariansaarten öljynetsintä 
Repsol sai vuonna 2014 luvan aloittaa koeporaukset Kanariansaarten lähivesillä. Poraukset on tarkoitus aloittaa 20 kilometriä Lanzaroten ja Fuerteventuran saarten länsipuolella. Tämä on aiheuttanut pelkoa paikallisissa asukkaissa, jotka pelkäävät saarten saastumista ja turistien kaikkoamista. Toisaalta yhtiö on luvannut Kanariansaarille tuhansia uusia työpaikkoja.

Urheilu 

Repsol on saanut näkyvyyttä muun muassa sponsoroimalla moottoriurheilua. Näkyvimmin Repsol on tukenut Road Racingin MM -sarjaa ja espanjalaista rallikuljettajaa Carlos Sainzia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Yhtiön sivusto

Öljy-yhtiöt
Energia Espanjassa
Espanjalaiset pörssiyhtiöt
Arvi Korhonen

Arvi Heikki Korhonen (9. tammikuuta 1890 Utajärvi – 29. joulukuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen historioitsija ja professori, joka tunnetaan niin sanotusta ajopuuteoriasta. Korhosen Barbarossa-suunnitelma ja Suomi -teoksessaan esittämän teorian mukaan Suomi ajautui tahtomattaan jatkosotaan.

Ura
Arvi Korhonen syntyi Utajärvellä Kangas-Korholan tilalla Niskan kylällä Juho ja Liisa Korhosen esikoiseksi. Hänen esi-isänsä olivat asuneet tilalla 1600-luvulta lähtien. Ylioppilaaksi hän kirjoitti Oulun lyseosta 1909 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1912. Tohtoriksi hän väitteli 1923. Korhosen väitöskirja käsitteli Baltian keskiaikaista vakkalaitosta.

Varsinaisen elämäntyönsä hän teki Suomen armeijan yleisesikunnan sotahistoriallisen toimiston apulaispäällikkönä, Helsingin yliopiston opettajana ja historiankirjoittajana. Hän oli 1940–1959 Helsingin yliopiston yleisen historian professori. Jo aikaisemmin hän toimi samassa laitoksessa dosenttina. Turun yliopiston dosenttina Korhonen toimi vuodesta 1925 alkaen.

Vuosina 1927–1945 Korhonen toimi yleisesikunnan sotahistoriallisen toimiston apulaispäällikkönä. Tässä tehtävässä hän suuntautui Suomen sotahistorian tutkimukseen. Sotien aikana hän työskenteli Päämajassa. Majuriksi hänet ylennettiin vuonna 1942. 

Sodan jälkeen hän keskittyi yliopistolliseen opettajantoimeensa. Hänen johdollaan vuonna 1949 valmistui laaja sen aikaisen historiallisen tiedon synteesi Suomen historian käsikirja. Korhonen tunnettiin lisänimellä Perkele tai Arvi-Perkele. Nimityksen syynä oli hänen usein käyttämänsä kirosana.

Korhonen osallistui myös politiikkaan, lähinnä taustavaikuttajana. Hän kuului presidentti J. K. Paasikiven lähipiiriin ja Urho Kekkosen ystäviin. Poliitikkojen lisäksi Korhosen tuttaviin ja ystäviin lukeutui melkoinen määrä ajan kulttuurihahmoja, ennen muuta kirjailijoita kuten V. A. Koskenniemi ja P. Mustapää.

Arvi Korhonen kuoli Helsingissä 1967, ja hänet haudattiin Utajärven Niskan hautausmaahan.

Teoksia
 Suomalaisten vanhasta ajanlaskusta (1915)
 Vakkalaitos (1923)
 Tutkielma Turun tuomiokirkosta vv. 1700–1827 (1929)
 Suomen itärajan syntyhistoria (1938)
 Hakkapeliittain historia
 osa 1. 1617–1625 (1939)
 osa 2. 1626–1629 (1943)
 Kolme talvisotaa (1943)
 (toim.) Suomen historian käsikirja, osat I ja II (1949)
 Toisen maailmansodan aika (1949)
 Pienet kansat maailmanhistoriassa (1951)
 Eerikki Antinpoika (1953)
 Käräjäpukareita ja käräjäjuttuja (1956)
 Viisi sodan vuotta (1958)
 Barbarossa-suunnitelma ja Suomi (1961)
 Utajärven vaiheita (1962)
 Barbarossaplanen och Finland (1963)
 Oman maan puolustaminen (1964)

Lähteet

Internet
 Henkilögalleria.  Kirjasto Virma. Tarja Vimpari, 2004. (Viitattu 10.10.2008.)

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset historioitsijat
Helsingin yliopiston professorit
Vuonna 1890 syntyneet
Vuonna 1967 kuolleet
Suomalaiset professorit
Dani Alves

Daniel ”Dani” Alves da Silva (s. 6. toukokuuta 1983 Juazeiro) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa meksikolaista Pumasia. Pelipaikaltaan Alves on oikea laitapuolustaja, mutta kykenee pelaamaan myös oikeana laitalinkkinä. Hän on tehnyt pitkän uran myös Brasilian jalkapallomaajoukkueessa sekä espanjalaisessa FC Barcelonassa.

Alves aloitti ammattilaisuransa kotimaassaan Bahian riveissä vuonna 2001. Vuonna 2002 hän siirtyi espanjalaiseen Sevillaan, jossa hän voitti kahdesti UEFA Cupin sekä kertaalleen UEFA Super Cupin, Copa del Reyn ja Espanjan supercupin. Brasilian maajoukkueessa hän taas juhli Copa Américan mestaruutta vuonna 2007. Copa Américan finaalissa Alves onnistui maalinteossa kun Argentiina kaatui 3–0. Hänelle on myönnetty myös Espanjan kansalaisuus.

Elokuussa 2007 Alves kertoi tahtovansa siirtoa Sevillasta, koska on mielestään voittanut kaiken seurassa. Vahvimmin Sevillassa loistanutta brasilialaista oli hankkimassa Chelsea, joka oli valmis pulittamaan Alvesista yli 30 miljoonaa euroa. Siirto ei kuitenkaan toteutunut spekuloinneista huolimatta. Alves päätti solmia kauden 2008–2009 kattavan sopimuksen FC Barcelonan kanssa.

Alves oli voittamassa Brasilian riveissä nuorten maailmanmestaruutta vuonna 2003. Ensimmäisen miesten maaottelunsa hän pelasi lokakuussa 2006.

Saavutukset
Päivitetty kauden 2014–2015 jälkeen.
Bahia
 Campeonato Baiano: 2001

Sevilla
 Copa del Rey: 2006–2007
 Supercopa de España: 2007
 UEFA-cup (2): 2005–2006, 2006–2007
 UEFA Super Cup: 2006

Barcelona
 Primera División (5): 2008–2009, 2009–2010, 2010–2011, 2012–2013, 2014–2015
 Copa del Rey (3): 2008–2009, 2011–2012, 2014–2015
 Supercopa de España (4): 2009, 2010, 2011, 2013
 Mestarien liiga (3): 2008–2009, 2010–2011, 2014–2015
 UEFA Super Cup (2): 2009, 2011
 Seurajoukkueiden MM-kilpailut (2): 2009, 2011

Brasilian maajoukkue
 Copa América: 2007
 Maanosaliittojen cup (2): 2009, 2013

Lähteet 

Brasilialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomi hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 2007

Suomi osallistui vuoden 2007 hiihdon MM-kisoihin Sapporossa 26 urheilijan joukkueella, joista kuusi oli naisia. Avajaisissa Suomen lippua kantoi Jaakko Tallus. Suomi oli kisojen mitalitaulukon toinen ja saavutti viisi kultaa, yhden hopean ja kaksi pronssia.

Eniten mitaleita ottivat Hannu Manninen, Riitta-Liisa Roponen ja Virpi Kuitunen, joista Manninen ja Roponen voittivat kaksi kultamitalia ja Kuitunen kolme ja lisäksi pronssia. Suomi otti kisoissa naisten viestivoiton 18 vuoden tauon jälkeen. Naisten 30 kilometrin voitto oli Suomen MM-kisahistorian ensimmäinen.

Miesten hiihtojoukkue ei saanut yhtään mitalia, parhaat tulokset olivat Matias Strandvallin yhdeksäs ja viestijoukkueen kuudes sija. Hiihtojoukkueelle päävalmentaja Magnar Dalen ei asettanut yhteistä mitalitavoitetta, mutta myönsi, että "kisat menivät yli odotusten".
Yhdistetyssä päävalmentaja Jouko Karjalainen ja mäkihypyssä Tommi Nikunen asettivat molemmissa kaksi mitalia tavoitteeksi. Yhdistetyssä tavoite ylittyi mutta mäkihypyssä ainoaksi mitaliksi jäi Harri Ollin hopeasija.
 
Urheilijoiden valinnoissa Kaisa Variksen jättäminen joukkueesta herätti kohua. Kotimaassa voittanutta Varista ei otettu mukaan Davosin maailmancupiin kansainvälistä näyttöä antamaan. Kohu johti jopa yksityisten henkilöiden tekemään valitukseen oikeuskanslerille.

Mitalistit

Maastohiihto

Naiset

Miehet

Mäkihyppy

Yhdistetty

Lähteet 

 Tulosten lähde: Sapporo2007.com

Aiheesta muualla 
 MTV3:n kisasivut
 HS:n kisasivut 
 Suomen Hiihtoliiton kisasivut

Suomen hiihto