joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Rose-Marie Precht

Astrid Rose-Marie Precht (19. huhtikuuta 1938 Helsinki – 26. syyskuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hänen poikansa on näyttelijä Santeri Kinnunen.

Ura
Rose-Marie Prechtin ura alkoi jo 1950-luvun alkupuolella, jolloin hän pääsi turkulaisen urheiluseuran kautta tanssijaksi teatteriin. Hän valmistui Helsingin teatterikoulusta vuonna 1961. Vielä siellä opiskellessaan hän sai ensimmäisen filmiroolinsa elokuvasta Skandaali tyttökoulussa vuonna 1960. Hän tuli sittemmin tunnetuksi vahvoista rooleista, joissa näkyi hänen komediennen kykynsä sekä taitava draaman tulkinta.

Precht teki tunnetuimmat teatteriroolinsa Suomen Kansallisteatterissa, Turun kaupunginteatterissa ja KOM-teatterissa. Hänet kiinnitettiin Kansallisteatteriin heti teatterikoulusta valmistumisensa jälkeen. Prechtin merkittäviin näyttämörooleihin lukeutuvat muun muassa Charlotta Lönnqvist Veijo Meren kirjoittamassa näytelmässä Aleksis Kivi sekä nimiosat Jussi Kylätaskun Maaria Blommassa ja Jussi Parviaisen Akassa. 

Rose-Marie Precht teki uraa myös elokuvissa, ja hänen pisin elokuvataipaleensa sijoittui 1960-luvulle. Alkuaikoina hänen elokuvaroolinsa olivat vaatimattomia sivuosia muun muassa Aarne Tarkaksen elokuvissa. Precht esiintyi kaikkiaan 26 elokuvassa vuosina 1960–1998. Hänen kenties tunnetuin roolinsa on ruustinna Ellen Salpakari Edvin Laineen elokuvissa Täällä Pohjantähden alla ja Akseli ja Elina. Hän esiintyi myös muutamissa Spede Pasasen elokuvissa sekä erinäisissä televisio-ohjelmissa. Prechtin viimeisten vuosien tunnetuimmaksi työksi nousi ivallinen ja alkoholisoitunut Victoria-täti Yle TV2:n sarjassa Hovimäki.

Precht oli naimisissa kolme kertaa: ensin Esko Salmisen ja myöhemmin Heikki Kinnusen kanssa. Molemmat liitot päättyivät eroon, ja Precht avioitui myöhemmin kolmannen kerran pukusuunnittelija-lavastaja Samppa Lahdenperän kanssa. Hän kuoli 62-vuotiaana mahasyöpään.

Filmografia

Elokuvat 
Komisario Palmun erehdys (1960)
Skandaali tyttökoulussa (1960)
Kaasua, komisario Palmu! (1961)
Me (1961)
Minkkiturkki (1961)
Oksat pois... (1961)
Tähtisumua (1961)
Hän varasti elämän (1962)
Ihana seikkailu (1962)
Kuu on vaarallinen (1962)
Turkasen tenava! (1963)
Villin Pohjolan kulta (1963)
Juokse kuin varas (1964)
Johan nyt on markkinat! (1966)
Firenzeläinen tragedia (1967)
Asfalttilampaat (1968)
Täällä Pohjantähden alla (1968)
Akseli ja Elina (1970)
Lampaansyöjät (1972)
Pohjantähti (1973)
Woyzeck (1980)
Pirunpolska (1980)
Kerran kesällä (1981)
Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin (1983)
Aikalainen (1984)
Back to the USSR – takaisin Ryssiin (1992)
Kauas pilvet karkaavat (1996)
Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (1998)

Televisiosarjat
Peltiheikit (1996)
Pappia kyydissä (1998)
Hovimäki (1999–2000)

Dubbauksia 
 Topi ja Tessu (1981) – Pöllö-Muori

Lähteet

Aiheesta muualla
 Rose-Marie Prechtin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa 
 
 

 Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1938 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet
Tuula Hällström

Tuula Hällström (s. 1978) on suomalainen pianisti joka on erikoistunut lied- ja kamarimusiikkiin. Hän on konsertoinut Suomessa useilla musiikkijuhlilla, sekä myös ulkomailla, ollut haluttu pianisti laulukilpailuissa, oopperaproduktioissa ja laulun mestarikursseilla.

Hällström on erikoistunut lied- ja kamarimusiikkiin. Vuoden 1999 kesällä voitti Pieksämäellä, Suomen ainoan lied-pianistikilpailun. Viulisti Anna Kahanpään kanssa hän on voittanut kamarimusiikkikilpailu Juvenalian vuonna 1995 ja pääsi Kuhmon kansainvälisen duokilpailun finaaliin vuonna 1998. Hän oli toisella sijalla Ilmari Hannikainen -pianokilpailussa vuonna 1996, ja hänet palkittiin myös Helmi Vesa -pianokilpailussa tammikuussa 1999.

Hällström aloitti opiskelunsa Länsi-Helsingin musiikkiopistossa jossa hänen opettajanaan oli muun muassa Collin Hansen ja jonka kanssa hän jatkoi yhteistyötä Sibelius-Akatemiassa. Keväällä 2003 hän suoritti pianodiplomin erinomaisin arvosanoin opettajanaan professori Erik T. Tawaststjerna. Mestarikursseilla Hällströmin opettajina ovat olleet muun muassa Konstantin Bogino ja Ralf Gothóni, ja lied-musiikkia hän on opiskellut Collin Hansenin lisäksi muun muassa Gustav Djupsjöbackan, Ilmo Rannan ja Eero Heinosen johdolla.

Tuula Hällström on esiintynyt Suomessa muun muassa Naantalin Musiikkijuhlilla, Tuusulanjärven kamarimusiikissa, Joutsenon taidekesässä, Kangasniemen Musiikkiviikoilla, Mäntän Musiikkijuhlilla ja Savonlinnan Oopperajuhlilla. Kotimaan lisäksi hän on konsertoinut myös muun muassa Ruotsissa, Virossa, Puolassa, Britanniassa, Unkarissa, Italiassa, Japanissa ja USA:ssa. Hällström on toiminut vakituisena pianistina sekä valtakunnallisissa Timo Mustakallio -laulukilpailussa, Lappeenrannan laulukilpailussa, Kangasniemen laulukilpailussa, Sibelius-laulukilpailussa että kansainvälisessä Mirjam Helin -laulukilpailussa. Hällström on myös julkaissut useita lied-levyjä, muun muassa yhdessä Mari Palon, Waltteri Torikan, Juho Punkerin, Sami Luttisen ja Tuuli Takalan kanssa. Suomen Kulttuurirahasto myönsi Hällströmille kolmivuotisen taiteilija-apurahan vuonna 2012 Mirjam Helinin -rahastosta. 

Tuula Hällströmin puoliso on viinikirjailija ja sijoittaja Pekka Nuikki. Heillä on neljä lasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Suomalaiset pianistit
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Lauluja Nuppilasta

Lauluja Nuppilasta on Lapinlahden Lintujen järjestyksessään neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1988.

Kappaleesta Kuppilan tango on tehty myös musiikkivideo, joka esitetään Seitsemän kuolemansyntiä-sketsisarjan ensimmäisessä osassa.

Taustaa

Albumilla esiintyvät yhtyeen varsinaisen kokoonpanon lisäksi sen entinen rumpali Jan Noponen ja ex-pianisti Ari "Arvid" Kettunen, joista jälkimmäinen esitti itse säveltämänsä kappaleen "Patja-apina". Se oli viimeinen Kettusen yhtyeelle tekemä sävellys tai esiintyminen, Noponen on tämän jälkeen vielä toisinaan esiintynyt yhtyeen klassisten kokoonpanojen (Lapinlahden Linnut vm. -83 ja The Original Lapinlahden Linnut ovat olleet ennen yhtyeen vuoden 1990 kokoonpanon comebackia ajoittain esiintyneitä erikoiskokoonpanoja) konserteissa.

Lisäksi albumilla vierailevat yhtyeen pitkäaikaiset sessiokitaristi Pekka Rechardt (josta myöhemmin tuli yhtyeen vakituinen jäsen) sekä -basisti Pekka Pohjola.

Useimpien muiden yhtyeen albumien tavoin myös tämän levyn kannen on piirtänyt Matti Jaaranen.

Tyyli 

Albumin tyyli on hyvin vaihteleva. Osa kappaleista, kuten "Miksi surisin" ja "Saako niin tehdä" on Lapinlahden Linnuille perinteisiä humoristisia poprock-ralleja, kun taas "Kohta varisee!" on tyylillisesti lähellä rock 'n' rollia. Albumilla on myös kokeellisempia kappaleita, kuten rockin ja tangon risteyttävä "Kuppilan tango" ja B-puolen progressiivisiakin vivahteita sisältävät "Suuri juokseva ihminen" ja "Talonmiehen perhonen".

Vastaanotto 

Lauluja Nuppilasta on yksi Lapinlahden Lintujen arvostetuimpia levyjä, mutta ilmestyessään sitä arvosteltiin mm. "kuivaksi ja väkinäiseksi". Sittemmin albumin arvostus on kuitenkin noussut.

Kappaleet
 Rakas, ukulele soi – 03:45
 Miksi surisin – 02:55
 Kohta varisee! – 02:50
 Kuppilan tango – 03:30
 Kuolemantutkija – 03:54
 Lasten siivouslaulu – 02:27
 Saako niin tehdä – 02:50
 Tenukeppi – 02:53
 Suuri juokseva ihminen – 03:25
 Roudarin lempi – 02:53
 Kuka junaa kuljettaa – 03:40
 Patja-apina – 02:48
 Talonmiehen perhonen – 03:32

Kokoonpano 

 Tapio Liinoja – laulu, koolingit
 Heikki Salomaa – banjo, huuliharppu, cabasa, laulu
 Timo Eränkö – tenorisaksofoni, laulu
 Matti Jaaranen – trumpetti, laulu
 Mikko Kivinen – ukulele, koolingit, laulu
 Markku Toikka – tenorisaksofoni, matka-arkku, laulu
 Hannu Lemola – rummut, kilinät, suhinat
 Pekka Hedkrok  – koskettimet, piano, laulu

Vierailevat muusikot
 Ari Kettunen – piano, laulu
 Pekka Pohjola – bassokitara
 Pekka Rechardt – sähkökitara
 Jan Noponen – rumpusamplet ja syntetisointi

Tuotanto
 Pedro Hietanen – tuottaja
 Risto Hemmi – äänittäjä

Lähteet 

Lapinlahden Lintujen albumit
Vuoden 1988 albumit
Pedro Hietasen tuottamat albumit
Elämä janottaa

Elämä janottaa on Lapinlahden Lintujen järjestyksessään viides studioalbumi. Albumi julkaistiin vuonna 1989. Albumista myönnettiin yhtyeelle sen ensimmäinen kultalevy. Albumi on myyty yhteensä 33 105 kappaleella, ja se nousi Suomen virallisen listan kolmannelle sijalle, pysyen listalla yhteensä 21 viikkoa.

Levyn kappaleet Paarma-tango, Älä pure mun ananasta, Katselen urheilua sekä Pentti polttaa taloja on esitetty musiikkivideoina sketsisarjassa Seitsemän kuolemansyntiä. Kappale Hip hop oli saman sketsisarjan jaksojen loppulauluna.

Kappaleet 
 Tuoli kaatuu
 Aino kirjoittaa
 Se ei käy
 Sen yön muistan
 Paarma-tango
 Hip hop
 Elämä janottaa
 Älä pure mun ananasta
 Katselen urheilua
 Pentti polttaa taloja
 Vastavirtaan

Lähteet 

Lapinlahden Lintujen albumit
Vuoden 1989 albumit
Grrr!

Grrr! on Lapinlahden Lintujen vuonna 1992 julkaistu ja järjestyksessään 7. studioalbumi. Se oli myös viimeinen yhtyeen albumi, josta julkaistiin myös vinyylilevy.

Levyn kappaleista "Se tekee gutaa", "Vanha suomalaisten poikain vitutuslaulu", "Olaa ja Lailaa" sekä "Tiiviö" on esitetty musiikkivideot sketsisarjassa Kuudesti laukeava. Kappaleista "Kalliossa", "Sä teet mut hulluksi" ja "Paina kaasua Morgan" on myös tehty erilliset musiikkivideot.

Tyyli 
Siinä missä Lapinlahden Linnut oli 1980-luvulla tehnyt melko puhdasta huumorimusiikkia, yhdistyi tähän tyyliin Grrr!:llä huomattavasti rockmaisempi tyyli. Kappaleet kuten "Se tekee gutaa", "Hengessä kollaan" ja "Paina kaasua Morgan" ovat tyylillisesti melko raskastakin rock ’n’ rollia, viimeisen muistuttaessa jopa hard rockia. Muutenkin albumin yleisilme on jykevämpi ja raskaampi verrattuna yhtyeen ensimmäiseen selkeästi rock-tyyliä edustaneeseen albumiin Tähdet kertovat. Grrr! lieneekin Lapinlahden Lintujen rockein albumi. Tähän vaikutti erityisesti yhtyeeseen kaksi vuotta aiemmin liittynyt, sen ensimmäinen vakituinen kitaristi Veli-Pekka "Puka" Oinonen, joka tällä albumilla ensimmäisen kerran osallistui merkittävästi säveltämiseen; vaikka hän olikin esiintynyt Tähdet kertovat -albumilla, hän oli sen kohdalla osallistunut vain kahden kappaleen säveltämiseen. Grrr!:llä Oinonen ja yhtyeen vakiosäveltäjä Pekka Hedkrok sävelsivät molemmat useita kappaleita.  Yhtye onkin kertonut hakeneensa albumille tietoisesti rockimpaa tyyliä. 

Helsingin Sanomien Ilkka Mattila piti albumia mielenkiintoisena mutta epätasaisena ja sen kappaleita jo ryhmän televisio-ohjelmista tuttuina: ”Levyltä kuunneltuna musiikista löytyy silti enemmän arkea, murhetta ja silkkaa viisauttakin. Samalla Linnut alkavat tosin kuulostaa tavanomaiselta popyhtyeeltä, jonka soundi on välillä teennäinen ja jossa on ihan liian vähän hyviä laulajia.”

Kappaleet
 Se tekee gutaa (2:31)
 Sä teet mut hulluksi (2:56)
 Helppoa elämää (3:18)
 Hengessä Kollaan (2:31)
 Komea loppu (1:53)
 Vanha suomalaisten poikain vitutuslaulu (1:25)
 Ollin lapset (3:36)
 Taas uusi nero (3:28)
 Kalliossa Säv. Pekka Hedkrok,San. Heikki Salomaa&Timo Eränkö (2:47)
 Olaa ja Lailaa (2:44)
 Tiiviö (2:09)
 Paina kaasua Morgan (4:24)
 Kuka lopulta tietää (3:12)

Kokoonpano 

 Timo Eränkö – laulu, tenorisaksofoni, sorsapilli
 Pekka Hedkrok – laulu, kosketinsoittimet, syntetisaattoribasso
 Matti Jaaranen – laulu, trumpetti, junapilli
 Mikko Kivinen – laulu, ukulele
 Hannu Lemola – laulu, rummut, perkussiot
 Tapio Liinoja – laulu, huuhkajapilli
 Puka Oinonen – laulu, sähkökitara, akustinen kitara, mandoliini, dobro, baritoniukulele, vetopasuuna, slidehuilu, bassokitara
 Heikki Salomaa – laulu, sorsapilli, lintupilli

Lisäksi kappaleessa "Tiiviö" vierailevat:

 Heikki Keskinen – tenorisaksofoni
 Simo Salminen – trumpetti

Albumin tuottivat Kari Kalén, Pekka Hedkrok ja Puka Oinonen. Sen äänitti Kari Kalén.

Lähteet

Lapinlahden Lintujen albumit
Vuoden 1992 albumit
Kari Kalénin tuottamat albumit
Köyhän taivas

Köyhän taivas on Lapinlahden Lintujen järjestyksessään kahdeksas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1994. 

Single ”Köyhän taivas” on ainoa Lapinlahden Lintujen single, joka on myynyt virallisen singlelistan ykköseksi. Köyhän taivas oli ykkösenä kaksi viikkoa, ja se kuuluukin Lapinlahden Lintujen tunnetuimpiin kappaleisiin. Raita "Perse" sisältää vain perse-sanoja, joita kappaleessa toistetaan jatkuvasti. Useimmat levyn kappaleista on esitetty musiikkivideoina sketsisarjassa Lapinlahden Linnut -Show.

Kappaleet

Lähteet 

Lapinlahden Lintujen albumit
Vuoden 1994 albumit
Tyttö huutaa hii!

Tyttö huutaa hii! on Lapinlahden Lintujen yhdeksäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1995. Albumin paras listasijoitus Suomen virallisella albumilistalla oli 24:s.

Levyn kappaleita on esitetty musiikkivideoina viihdesarjassa Lapinlahden Linnut!.

Kappaleet 
 Enää en sano sanaakaan
 Munasarjatulta
 Tyttö huutaa hii!
 Älä itke, älä sure
 Kohta joku kärsii
 Ei liian syvälle
 Oman asuntonsa kaluste
 Piikki
 Mamma Miab
 Sen pitää olla Raimoa
 Päänahanmetsästäjä
 Suomi nousuun
 Mä kierrän sua
 Mulkku

Lähteet 

Lapinlahden Lintujen albumit
Vuoden 1995 albumit
Sōseki Natsume

Sōseki Natsume (, 9. helmikuuta 1867 – 9. joulukuuta 1916) oli japanilainen kirjailija, yksi Meiji-kauden tärkeimmistä romaanikirjailijoista. Vuosina 1984–2004 hänen kuvansa oli tuhannen jenin setelissä. Hän asui Bunkyōn alueella Tokiossa.

Natsume opiskeli Britanniassa vuosisadan vaihteessa. Hän aloitti kirjallisen uransa runoilla ja novelleilla. Hänen kuuluisimpia teoksiaan ovat kuitenkin romaanit Kokoro (1914, suomennettu 1985), Botchan (1906) ja Wagahai wa neko de aru (”Minä olen kissa”, 1905).

Suomennettu tuotanto
 
 Taivasalla, suomennoskatkelma (Kusamakura), antologiassa: Shōsetsu: japanilaisia kertojia, toim. Veikko Polameri Otava 1983 ISBN 951-1-07298-6

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Natsume Sōseki, the Greatest Novelist in Modern Japan (PDF) 

Japanilaiset kirjailijat
Japanilaiset runoilijat
Vuonna 1867 syntyneet
Vuonna 1916 kuolleet
Bastia

Bastia on 43 577 asukkaan (2006) kaupunki Korsikan pohjoisosassa. Se on Haute-Corsen departementin pääkaupunki. Bastia on Korsikalle tärkeä satamakaupunki ja vuoteen 1811 asti Bastia oli Korsikan pääkaupunki.

Historia
Bastian kaupunki perustettiin virallisesti vuonna 1372, mutta alueella on ollut asutusta ja Rooman valtakunnan ajoilta lähtien. Bastian perusti alueen genovalainen kuvernööri, joka ennen kaupungin perustamista asui malarian riivaamalla alueella useiden kilometrien päässä nykyisestä Bastiasta. Kuvernööri päätti rakentaa linnan ja kauppapaikan nykyisen Bastian kohdalle. Nimi Bastia tuleekin linnoitusta merkitsevästä sanasta bastiglia. Linna sijaitsi tärkeällä paikalla mereltä tulevia hyökkäyksiä ajatellen, mutta paikalliselle korsikalaiselle väestölle se edusti genovalaista sortovaltaa. Kapinoivat paikalliset piirittivät ja ryöstivätkin linnoituksen useaan otteeseen verotuksen takia. Tästä huolimatta Bastia kasvoi. 

Napoleonin aikana syntyneet kapinat kukistettiin verisesti. Kova isku Bastian kaupungille oli saaren pääkaupungin siirtäminen Bastiasta Ajaccioon vuonna 1811. Toisessa maailmansodassa saari oli akselivaltojen miehittämä ja vuonna 1943 Yhdysvaltain ilmavoimat pommittivat kaupunkia tietämättä, että vihollisjoukot olivat jo perääntyneet sieltä pois. Monet kaupungin vapautumista kaduilla juhlimassa olleet saivat surmansa ja monet rakennukset tuhoutuivat. Sodan jälkeen Bastian kehitykseen on vaikuttanut etenkin sen satama ja siitä saatava taloudellinen hyöty.

Liikenne
Bastian lentoaseman kautta kulkee vuosittain 800 000 matkustajaa. Bastian sataman kautta kulkee vuosittain yli 2 miljoonaa matkustajaa ja liikennettä on muun muassa Marseillen, Nicen, Toulonin, Genovan, Livornon ja Savonan satamiin. Kaupungista kulkee junaradat Bastia-Ajaccio, Bastia-Pone Leccia ja Bastia-Calvi.

Ilmasto

Tunnettuja bastialaisia 
Henry Padovani, muusikko
Chaouki Ben Saada, jalkapalloilija
José Pasqualetti, jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ranskan kaupungit
Haute-Corsen kunnat
Ala-Siurua

Ala-Siurua on Pudasjärven kaupungin luoteisosassa sijaitseva noin 170 asukkaan kylä, joka kuuluu Siuruan kylän jaettuun osa-alueeseen. Se sijaitsee noin viidenkymmenen kilometrin päästä kaupungin keskustasta. Kylä on levittäytynyt Kalliosuolle ja Siuruanjoen varteen.

Kylällä ei enää ole koulua, lähimmät peruskoulut sijaitsevat Pudasjärven hirsikampus Pudasjärvellä ja Yli-Iin Tannilassa. Kylän asukkaat saavat ostettua päivittäistavaransa Kurenaluksen kaupoista.

Kylällä on monipuoliset harrastusmahdollisuudet, kuten metsästys, kalastus ja marjastus, ja varsinkin kesäisin sinne kerääntyy hillankerääjiä. Ala-Siurualla on myös työväentalo, jossa pidetään tansseja. 

Ala-Siuruan Siuruankankaalla on Euroopan unionin alueen vanhin kallio.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kuvia Siuruan kallioista  

Pudasjärven kylät
Ray Barbee

Ray Barbee (s. 5. lokakuuta 1971) on yhdysvaltalainen ammattirullalautailija San Josésta, Kaliforniasta. Hän aloitti rullalautailun 1980-luvun puolivälissä ja osallistui merkittävästi lajin kehittämiseen vuosikymmenen lopulla ja seuraavan vuosikymmenen alkupuolella. Hän on lautaillut pääasiassa Powell Peralta - ja The Firm -rullalautamerkeille, sekä nykyisin Element Skateboardsille. Vans-kenkäyhtiö on tehnyt hänelle nimikkokengän. 

Barbee on myös muusikko ja soittaa useita soittimia. Vuonna 2003 hän julkaisi ensimmäisen EP:nsä, joka sisältää jazz-vaikutteista instrumentaalimusiikkia. Kaksi vuotta myöhemmin seurasi täyspitkä albumi In Full View.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Independent Trucks: Ray Barbee 

Yhdysvaltalaiset rullalautailijat
Yhdysvaltalaiset jazzmuusikot
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Ryhmä Oinonen

Ryhmä Oinonen (Ryhmä O tai RO) oli jatkosodan alkupuolella toiminut Suomen maavoimien sotatoimiyhtymä. Ryhmän komentajana oli sen muodostamisesta 18. kesäkuuta 1941 aina sen lakkauttamiseen 29. huhtikuuta 1942 kenraalimajuri Woldemar Oinonen.

Muodostaminen 
Ryhmä Oinonen perustettiin liikekannallepanon yhteydessä kesäkuun loppupuoliskolla 1941. Sen tarkoituksena oli olla vain tilapäisyhtymä perustamisen ja hyökkäysvaiheen alun aikana. Aluksi tähän liki divisioonan vahvuiseen yhtymään kuuluivat 2. jääkäriprikaati (2. JPr) ja Ratsuväkiprikaati (Rv.Pr.).

Keskittäminen ja jatkosodan hyökkäysvaiheessa 

Ennen hyökkäyksen alkua RO oli ryhmitetty Tuupovaaran ja Hattuvaaran väliselle alueelle Ilomantsiin. Hyökkäys ei edennyt suunnitellusti, vaan keskeytyi neuvostojoukkojen sitkeään vastarintaan ja puolustajan tehokkaaseen maaston käyttöön. Sota Ilomantsissa sai jopa Suomen sisällissodan piirteitä, kun RO:ta oli vastassa karjalaisista, inkeriläisistä ja suomalaisista kommunisteista muodostettu puna-armeijan jalkaväkirykmentti 126 (JR 126), joka kuului 71. divisioonaan. Jalkaväkirykmentti oli alun perin kuulunut Terijoen hallituksen muodostamaan Suomen kansanarmeijaan.

RO alistettiin 19. heinäkuuta kenraali Erwin Engelbrechtin komentamalle Saksan 163. jalkaväkidivisioonalle. Heinäkuun lopussa ja elokuun alussa suomalaiset ja saksalaiset yrittivät yhdessä edetä Suvilahteen ja Suojärvelle. Neuvostojoukot kuitenkin torjuivat kaikki hyökkäykset. Suomalais-saksalaiset joukot saivat läpimurron Suojärvellä 20. elokuuta ja RO irrotettiin saksalaisdivisioonasta. Syyskuun aikana sotatoimiyhtymä eteni kymmenisen kilometriä. Eikä lokakuun alussa hyökkäysmenestys parantunut. Tällä välillä tilapäisyhtymä sai vahvennuksina 2. jääkäriprikaatin ja yhden divisioonan.

Lokakuun lopussa RO:sta ja 1. divisioonasta muodostettiin VII armeijakunta. Armeijakunta eteni 2. marraskuuta Kontupohjaan. RO:n viimeiseksi sotatoimeksi jäi Sungunniemen valtaus marraskuun lopussa.

Tämän jälkeen Ryhmä Oinonen siirrettiin Kannaksen armeijan reserviksi ja lopulta maaliskuussa 1942 hajotettiin.

Katso myös
 Laatokan Karjalan valtaus 1941
 Itä-Karjalan valtaus 1941

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

Jatkosodan_suomalaiset_divisioonat
Karjalan Armeija
Kaksi Vihtoria

Kaksi Vihtoria  on Nyrki Tapiovaaran ohjaama suomalainen farssielokuva vuodelta 1939. 

Elokuva oli ohjaajalleen haastava, sillä hän pyrki "puhtaaseen elokuvaan", kun Vihtoreiden tarina taas on sidottu tiukasti teatterin keinoihin. Elokuva kuvattiin lähes kauttaaltaan lavasteissa. Siitä sensuroitiin aikoinaan seitsemän minuuttia. 

Elokuvan sivuosissa näyttelevät muun muassa Mirjami Kuosmanen laulajattarena sekä Nyrki Tapiovaara miehenä junanvaunun portailla. Oopperalaulajanakin suosiota niittänyt näyttelijä Martti Seilo nähdään ensi kerran valkokankaalla pianistin osassa. Elokuva on mustavalkoinen.

Elokuvan ravintolajaksossa ukulelea näppäilevä Matti Jurva esittää itse säveltämänsä ja Tatu Pekkarisen sanoittamat laulut Väliaikainen, Kun tanssii lambethwalkia, suonissa ei ole kalkkia ja Eikö lähdetä pikkasen istumaan.

Elokuvan aihe on sarjakuvasta Vihtori ja Klaara Tatu Pekkarisen näytelmän Klaara ja hänen Vihtorinsa (1931) kautta kierrätettynä.

Juoni
Tarinan ytimessä on Rantamon perhe. Vihtori Rantamo on ulospäin piinkova liikemies ja luja perheenpää, tosiasiassa hän elää kuitenkin vaimonsa, Klaaran tossun alla. Kun vaimo lähtee matkalle, Vihtori päättää hieman irrotella. Hän esiintyy tarinan toiselle Vihtorille, ravintolayleisölle ja vahingossa radion kautta koko kansalle. Klaara sattuu kuulemaan lähetyksen ja järkyttyy, kun hänen Vihtorinsa uskaltautuu sovinnaisten rooliensa ulkopuolelle. Vanhat, totunnaiset roolit pitää palauttaa keinolla millä hyvänsä. 

Elokuvan toisen Vihtorin sukunimi on Hiltunen. Hän on eronnut ja seurustelee Augustan kanssa. Klaara erehtyy luulemaan Augustaa hänen oman Vihtorinsa morsiameksi, lajityypin mukaisesti yritykset selvittää sekaannuksia synnyttävät uusia sekaannuksia ja väärinkäsityksiä. Vihtorin ja Klaaran tytär Hilkka puolestaan on pintaliitäjä, jonka elämän tärkein päämäärä tuntuu olevan avioliitto. Hän rakastuu "alempisäätyiseen" Robertiin, ja hänen vanhemmilleen se on suuren luokan järkytys. Hilkka ja Robert joutuvat voittamaan esteet, joita ajan yhteiskunta asettaa epäsäätyiselle parille. He ovat klassinen "rikas tyttö ja köyhä poika" -pari, joka luonnollisesti lopussa saa toisensa, vaikka heidänkin suhteensa laatu osoittautuu kovin pintapuoliseksi.

Arviot
Erään kriitikon arviossa todetaan että kyseessä on Tapiovaaran heppoisin elokuva. Paikoin hienot jaksot jäävät kokonaisuuden junnaavan rytmin varjoon. Lopun itsemurhayritys on kuitenkin kenties suomalaisen elokuvan huvittavin.

Esitykset
Kaksi Vihtoria on esitetty harvakseltaan televisiossa, jossa se näytettiin ensi kerran 2. maaliskuuta 1974.

Näyttelijät

Lähteet
Sakari Toiviainen: Nyrki Tapiovaaran tie; Suomen elokuva-arkisto, Valtion painatuskeskus, Helsinki 1986, ISBN 951-860-115-1

Viitteet

Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1939 suomalaiset elokuvat
Nyrki Tapiovaaran ohjaamat elokuvat
Suomalaiset komediaelokuvat
Kulosaaren silta

Kulosaaren silta on vuonna 1957 valmistunut tieliikennesilta, joka yhdistää Kulosaaren Helsingin kantakaupunkiin Sörnäisissä. Sillan kautta kulkee 3+3-kaistainen Itäväylä, joka on osa seututietä 170. Aiemmin sillan kautta kulkivat myös valtatie 6 ja valtatie 7, mutta ne siirrettiin kulkemaan Viikin kautta Lahdenväylää yhdessä valtatien 4 kanssa. Nykyään valtatie 7 alkaa virallisesti Porvoonväylän alusta ja valtatie 6 Koskenkylästä.

Historia 
Silta oli valmistuessaan ajan mittapuussa hyvin suuri: 321 metriä pitkä ja 32 metriä leveä. Helsingin kaupunginvaltuusto päätti sillan rakentamisesta maaliskuussa 1950. Sillan suunnitteli Bruno Kivisalo. Se suunniteltiin niin leveäksi, että metro mahtuisi sille, mutta myöhemmin ilmeni, että silta oli kuitenkin liian kapea. Metrosuunnitelmat olivat 1950-luvulla vasta ajatustasolla, ja silloin pohdinnassa ollut metrokalusto muistutti enemmän pikaraitiotievaunuja kuin nykyisiä Helsingin leveitä metrovaunuja. Raiteille varattu keskikaista otettiin 1960-luvulla autoliikenteen käyttöön. Metroliikenteelle rakennettiin myöhemmin oma silta Kulosaaren sillan pohjoispuolelle.

Kivisalo voitti sillan suunnittelukilpailun. Sillassa on kantavana rakenteena teräspalkit ja se on varhaisia hitsattuja siltoja Suomessa. Sillan suunnittelussa Kivisalo käytti Suomessa ensimmäistä kertaa arinateoriaa, joka myöhemmin yleistyi palkkisiltojen suunnittelussa. Arinaksi kutsutaan rakennetta, jonka muodostavat ristikkäiset palkit. Kulosaaren sillassa on yhdeksän aukkoa, joiden jännemitat ovat 30, 34, 35, 30, 35, 40, 42, 40 ja 35 metriä.

Aikaisempi silta 

Aiemmin paikalla sijainnut puurakenteinen avattava kääntösilta sijaitsi nykyisen metrosillan kohdalla. Se purettiin uuden sillan valmistuttua. Vanhalle sillalle oli sijoitettu myös Kulosaaren raitiotien kiskot. Raitiovaunuliikenne Kulosaareen oli ollut keskeytettynä vuodesta 1936 lähtien siltapenkereen vajoamisen vuoksi, mutta 1937 linjaa liikennöitiin tilapäisesti ja vuodesta 1939 lähtien uudestaan vakituisesti sodan aiheuttaman linja-autopulan vuoksi. Lopullisesti raitioliikenne sillalla lopetettiin 14. helmikuuta 1951.

Vanha Kulosaaren puusilta oli valmistunut vuonna 1918. Sen rakenne koostui paalupukeista ja lyhyistä puupalkeista. Silta oli puiseksi katusillaksi kookas.

Kuormitus 

Kulosaaren silta on varsin kuormitettu, sillä sen kautta kulkee päivittäin noin 65 000 ajoneuvoa. Rakenteita vahvistettiin useita vuosia kestäneessä urakassa 2010-luvulla. Kun työt olivat lähes valmiita kesällä 2010, sillan alla olleet rakennustelineet ja osa kaukolämpöputkien eristeistä syttyivät tuleen. Tulipalo heikensi sillan kantavia rakenteita siinä määrin, että osa jouduttiin vaihtamaan. Työt saatiin niiden osalta valmiiksi loppukesällä 2011.

Sillan kevyen liikenteen väylä on sallittu mopoille.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

Helsingin sillat
Kulosaari
Kalasatama
Suomen tieliikennesillat
Palkkisillat
Bosnia ja Hertsegovinan jalkapallomaajoukkue

Bosnian ja Hertsegovinan jalkapallomaajoukkue edustaa Bosniaa ja Hertsegovinaa kansainvälisissä jalkapallo-otteluissa. Se toimii Bosnian ja Hertsegovinan jalkapalloliiton (Fudbalski Savez Bosne i Hercegovine, FSBiH) alaisuudessa. Joukkue pelasi ensimmäisen ottelunsa vuonna 1993 Jugoslavian sosialistisen liittovallan hajottua. Bosnian sodan takia joukkue ei ottanut osaa vuoden 1994 MM- eikä vuoden 1996 EM-karsintoihin. Ennen sitä, bosniahertsegovinalaiset pelaajat pelasivat Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa.

Bosnia ja Hertsegovina saavutti ensimmäisen arvoturnauspaikkansa selviytymällä vuoden 2014 MM-kisoihin voittaen oman karsintalohkonsa. Paikka vuoden 2004 jalkapallon EM-kisoihin Portugaliin jäi yhden maalin päähän ottelussa Tanskaa vastaan.

MM-karsinnoissa Saksan kisoihin 2006 bosnit pelasivat yllättävän hyvin parempia joukkueita vastaan (Espanja, 2 tasapeliä, Belgia, 1 voitto, 1 tappio ja Serbia ja Montenegro, 1 tasapeli, 1 tappio).

EM-karsinnat 2008 
Vuoden 2006 MM-karsintojen jälkeen joukkueelta odotettiin paljon EM-karsinnoissa Sveitsin ja Itävallan kisoihin. Bosnia ja Hertsegovina aloitti karsinnat 5–2-voitolla Maltasta. Kuitenkin, hyviä tuloksia seurasivat pettymykset, kun kotona tulivat tappiot Unkarille ja Kreikalle ja vieraskentällä Chișinăussa tasapeli Moldovaa vastaan. Valmentaja Fuad Muzurović korvasi ex-valmentaja Blaž Sliškovićin. Tätä seurasi 13 pelaajan protesti maan jalkapalloliittoa vastaan, tuloksena, etteivät kyseiset pelaajat edusta maataan maaotteluissa. Muzurovicin piti koota joukkue aivan alusta.

Kiistelty valmentaja onnistui tehtävässään kuitenkin yllättävän hyvin. Seuraavassa karsintaottelussa Norjaa vastaan Bosnia ja Hertsegovina yllätti hakien Oslosta 2–1-voitolla täydet pisteet. Tämä toi toiveet maan historian ensimmäisestä arvokisapaikasta jälleen henkiin, mutta joukkue ei silti tälläkään kertaa saavuttanut sitä.

Menestys arvokilpailuissa

Maailmanmestaruuskilpailut 

 1930–1938 – osa Jugoslavian kuningaskuntaa
 1950–1990 – osa Jugoslavian liittotasavaltaa
 1994 – ei osallistunut
 1998–2010 – ei selviytynyt karsinnoista
 2014: 1. kierros
 2018–2022 – ei selviytynyt karsinnoista

Euroopan-mestaruuskilpailut 

 1960–1992 – osa Jugoslavian liittotasavaltaa
 1996 – ei osallistunut
 2000–2020 – ei selviytynyt karsinnoista

Pelaajat 2014 MM-turnauksessa

Valmentajat 
 Fuad Muzurović 1995–1998  
 Džemaludin Mušović 1998–1999
 Faruk Hadžibegić 1999
 Mišo Smajlović 1999–2002
 Blaž Slišković 2002–2006
 Fuad Muzurović 2006–2007
 Meho Kodro 2008
 Miroslav Blažević 2008–2009
 Safet Sušić 2009–2014
 Mehmed Baždarević 2014–2017
 Robert Prosinečki 2018–2019
 Dušan Bajević 2020

Merkittäviä pelaajia 
 Sergej Barbarez
 Elvir Baljić
 Elvir Bolić
 Mirsad Hibić
 Meho Kodro
 Hasan Salihamidžić
 Safet Sušić
 Saša Papac
 Vladan Grujić 
 Emir Spahić 
 Muhamed Konjić
 Zvjezdan Misimović
 Vedad Ibišević
 Mirsad Bešlija 
 Zlatan Bajramović 
 Vedin Musić
 Edin Džeko *
(*= edelleen aktiivinen maajoukkueessa)

Lähteet 

Jalkapallomaajoukkueet
Bosnia ja Hertsegovinan jalkapallo
Buzz

Buzz voi tarkoittaa seuraavia:

Buzz Aldrin, toisena Kuun pinnalle astunut astronautti
Jeskola Buzz, musiikinteko-ohjelma
Buzz!, videopeli
Buzz, entinen brittiläinen halpalentoyhtiö
Buzz, Ryanairin puolalainen tytäryhtiö
Buzz Autographin albumi.
Google Buzz, Googlen mikroblogipalvelu

Buzz (televisiosarja), kanadalainen komediasarja
Buzz (elokuva), vuoden 1998 israelilainen Eli Cohenilta
Buzz (Stepsin albumi), vuoden 2000 albumi brittiläiseltä Steps-popyhtyeeltä
Buzz (Guardianin album), vuoden 1995 albumi kristilliseltä Guardian-rockyhtyeeltä.
Buzz (yhtye), korealainen pop/punk/balladi-yhtye 
Da Buzz, ruotsalainen popmusiikki-yhtye
Buzz (Keller Williamsin albumi), a vuoden 1996 albumi Keller Williamsilta
Yonen Buzz, sarjakuva
Musta rakkaus

Musta rakkaus on Väinö Linnan vuonna 1948 ilmestynyt toinen romaani.

Linnan kustantaja piti Mustaa rakkautta menestyksenä ja vakuuttui sen myötä Linnan kirjoittajankyvyistä. Teos menestyi myös taloudellisesti Linnan esikoisromaania Päämäärää paremmin. Arvosteluissa kiitettiin ihmisten ja ympäristön kuvausta, mutta kiinnitettiin huomiota siihen, ettei romaani yltänyt yhteiskunnallisesti sille tasolle, jolle kirjoittaja vaikutti kykenevän. Murteen käyttöä dialogissa kritisoitiin, mutta tästä huolimatta teos oli V. A. Koskenniemen mukaan ”enemmän kuin lupaus” siitä, mihin kirjoittaja olisi yltävä.

Samoin kuin Päämäärän, myös Mustan rakkauden tapahtumaympäristö on Tampereen Amurissa sijaitseva Puuvillatehtaankatu, jonka varrella Linna tuolloin asui. Vuonna 1947 Linna oli liittynyt Tampereen kaupunginkirjaston johtajan Mikko Mäkelän ympärille muodostuneeseen niin kutsuttuun Mäkelän piiriin. Ennen romaanin käsikirjoituksen lähettämistä kustantajalle Linna ei kuitenkaan antanut sitä kenenkään muun luettavaksi. Mustan rakkauden ilmestyttyä joulumarkkinoille 1948 Lauri Viita haukkui sen Linnalle ”aivan pataluhaksi”. Professori Pertti Virtarannan haastattelussa 25 vuotta myöhemmin Linna piti Mustaa rakkautta epäaitona, koska hänen mielestään sen henkilöille oli annettu inhimillistä sävyä, mutta ”mitään todellista, konkreettista ihmistä ei ole”.   

Edvin Laine on ohjannut romaanista elokuvasovituksen Musta rakkaus, joka sai ensi-iltansa vuonna 1957.

Juoni

Musta rakkaus rakentuu mustasukkaisuuden teeman ympärille. Romaanin päähenkilö on varaton opiskelija Pauli Haantie, joka rakastuu Marjatta Salmelan kanssa ja päättää lopuksi kihlata tämän.

Linna käyttää yhtenä romaanin hahmoista jo esikoisessaan Päämäärässä esittelemäänsä Unto Eskolaa. Eskola synnyttää romaanissa keskeisen jännitteen raiskattuaan Marjatan, jota Pauli pitää viattomuuden perikuvana.

Vainoharhaiselle Paulille tieto rakastetun ”petoksesta” on liian vaikea kestettäväksi, joten hän surmaa Unton. Puolisonsa väkivallan vuoksi Marjatta sairastuu, koska on menettänyt elämänhalunsa. Pauli tekee itsemurhan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Teoksen tiedot helmet-palvelussa

Väinö Linnan teokset
Vuoden 1948 kirjat
Nightfall

Nightfall on doom metal -yhtye Candlemassin vuonna 1987 julkaistu toinen albumi. Se on yhtyeen ensimmäinen pitkäsoitto, jolla on mukana laulaja Messiah Marcolin. Albumin kansikuva on Old Age-niminen teos Thomas Colen sarjasta The Voyage of Life.

Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus on tehnyt albumilla julkaistusta ”Samarithan”-kappaleesta suomenkielisen version nimellä ”Samarialainen”.

Kappaleet 

Kaikki kappaleet säv. & san. Leif Edling, ellei toisin mainita

Kokoonpano 
Leif Edling – basso, laulu
Messiah Marcolin – laulu
Mats Björkman – kitara
Lars Johansson – kitara
Jan Lindh – rummut

Lähteet 

Vuoden 1987 albumit
Candlemassin albumit
Epicus Doomicus Metallicus

Epicus Doomicus Metallicus on Candlemassin vuonna 1986 julkaistu debyyttialbumi.

Kappaleet 

Kaikki kappaleet säv. & san. Leif Edling

Solitude – 5:37
Demons Gate – 9:13
Crystal Ball – 5:23
Black Stone Wielder – 7:36
Under the Oak – 6:56
A Sorcerer's Pledge – 8:17

Kokoonpano 

Leif Edling – basso, laulu
Mats Björkman – kitara
Klas Bergwall – kitara
Mats Ekström – rummut
Johan Längqvist – laulu

Vuoden 1986 esikoisalbumit
Candlemassin albumit
Yrkeshögskolan Novia

Yrkeshögskolan Novia on Svenska yrkeshögskolanin ja Yrkeshögskolan Sydvästin yhdistymisen myötä syntynyt, 1. elokuuta 2008 toimintansa aloittanut ruotsinkielinen ammattikorkeakoulu.

Noviassa on noin 4 000 opiskelijaa  ja henkilöstöä 400 henkeä. Se on Suomen suurin ruotsinkielinen ammattikorkeakoulu, joka tarjoaa tutkintotavoitteista nuoriso- ja aikuiskoulutusta, ylempään ammattikorkeakoulututkintoon johtavaa opetusta sekä täydennyskoulutusta. Noviassa on 34 koulutusohjelmaa, muun muassa seuraavilla aloilla;  tekniikka, merenkulku, sosiaaliala ja terveydenhoito, talous, kulttuuri sekä luonnonvara-ala ja ympäristö. Novia toimii kuudessa eri toimipisteessä neljällä eri paikkakunnalla: Vaasassa, Raaseporin Tammisaaressa, Pietarsaaressa ja Turussa.

Koulutustarjonta

Ruotsinkieliset nuorten koulutusohjelmat

Englanninkieliset nuorten koulutusohjelmat

Lähteet

Aiheesta muualla
Novia Oppilaitokset sivut
Novium Opiskelijakunnan sivut

Novia
Ruotsinkieliset ammattikorkeakoulut
Vile

Vile on Cannibal Corpsen viides albumi. Metal Blade Records julkaisi albumin vuonna 1996. Sen nimi oli alun perin Created to Kill, ja se nauhoitettiin yhtyeen alkuperäislaulaja Chris Barnesin kanssa. Ennen kuin albumi julkaistiin, Barnes lopetti yhtyeessä, ja hänen tilalleen otettiin Monstrosityn laulaja George "Corpsegrinder" Fisher. Fisher nauhoitti uudelleen kaikki albumin lauluosuudet, ja yhtye julkaisi albumin uudella nimellä Vile. Kitaristi Rob Barrett jätti yhtyeen albumin julkaisun jälkeen, mutta teki paluun vuonna 2005.

Albumin kannessa nähtiin ensimmäistä kertaa uusi yhtyeen logo, sillä entisen logon oikeudet omisti Chris Barnes. 

Vile oli ensimmäinen death metal -albumi, joka pääsi Billboard 200 -listalle debytoiden sijalla 151.

Kappaleet

Kokoonpano
 George "Corpsegrinder" Fisher – laulu 
 Jack Owen – kitara
 Rob Barrett – kitara
 Alex Webster – basso
 Paul Mazurkiewicz – rummut

Vuoden 1996 albumit
Cannibal Corpsen albumit
Sad Wings of Destiny

Sad Wings of Destiny on brittiläisen heavy metal -yhtye Judas Priestin toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1976. Sad Wings of Destiny on yhtyeen läpimurtoalbumi, jolla se liitettiin metallimusiikin suuriin nimiin, ja lähemmäs kaupallista menestymistä. Kappale "Victim Of Changes" on yhdistetty kahdesta eri kappaleesta: Al Atkinsin ajoilta peräisin olevasta "Whiskey Woman"-kappaleesta sekä Rob Halfordin säveltämästä "Red Light Woman"-kappaleesta. Joissain Sad Wings of Destinyn CD- ja vinyylipainoksissa A- ja B-puolet vaihtavat järjestystä. Kansitaiteen on piirtänyt taiteilija Patrick Woodroffe.

Kappaleet

LP
A-puoli

B-puoli

CD

Kokoonpano 
 Rob Halford - laulu
 K.K. Downing - kitara
 Glenn Tipton - kitara, piano, taustalaulu 
 Ian Hill - basso
 Alan Moore - rummut

Aiheesta muualla
Judas Priest Info Pages, tietoa albumin synnystä 

Vuoden 1976 albumit
Judas Priestin albumit
Hal Clement

Harry Clement Stubbs (30. toukokuuta 1922 Somerville, Massachusetts, Yhdysvallat – 29. lokakuuta 2003 Milton, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.

Clementin tunnetuimmassa teoksessa Painovoima 700 (1954) on hyvin nopeasti pyörivä, kivestä ja jäästä koostuva planeetta Mesklin, joka on litistynyt keskipakoisvoiman ansiosta huomattavasti. Clement kirjoitti tieteiskertomuksia jo 1940-luvulla, ja julkaisi ensimmäisen merkkiteoksensa Needle, joka on ilmestynyt myös nimellä From Outer Space ensin jatkokertomuksena 1949, ja sitten kirjana 1950.

Clement opiskeli tähtitiedettä ja kemiaa, ja osallistui pommituslentäjänä toiseen maailmansotaan. Clement toimi lukion opettajana 1947-1987.. Clament maalasi myös parisataa tähtitieteellistä taulua. Clement edusti niin sanottua kovaa scifiä, jossa tieteistarinalle pyritään luomaan vankka luonnontieteellinen pohja. Usein tieteen etenevä kehitys syö monelta "kovalta" tieteiskirjalta tämän "tieteellisen arvon" pian pois.

Clementin kirjoissa on kuvattu outoja maailmoja, jotka perustuvat kuitenkin tieteeseen, ja joiden asukeilla on inhimillisiä piirteitä. Clementin kirjoissa on vahva tapahtumaympäristön kuvaus ja mielikuvitusta kiihottavaa tieteellistä spekulaatiota, mutta juoni ja henkilöhahmot ovat hatarampia..

Suomennettu romaani

Suomentamattomat teokset 

Needle (1950), ISBN 0-380-00635-9
Iceworld (1953), ISBN 0-345-25805-3
Mission of Gravity (1954), ISBN 0-345-31622-3
The Ranger Boys in Space (1956) (lastenkirja)
Cycle of Fire (1957), ISBN 0-345-24368-4
Close to Critical (1964), ISBN 0-345-24508-3
Star Light (1971), ISBN 0-345-02361-7(jatko-osa kirjalle Mission of Gravity)
Ocean on Top (1973), ISBN 1-4510-1057-5
Through the Eye of a Needle (1978), ISBN 0-345-25850-9 (jatko-osa kirjalle Needle)
The Nitrogen Fix (1980), ISBN 0-441-58116-1
Still River (1987), ISBN 0-345-32916-3
Fossil (1993), ISBN 0-88677-573-6
Half Life (1999), ISBN 0-312-86920-7
The Essential Hal Clement, Volume 1: Trio for Slide Rule and Typewriter  (1999), ISBN 1-886778-06-X
Noise (2003), ISBN 0-7653-0857-6
The Essential Hal Clement, Volume 2: Music of Many Spheres (2000), ISBN 1-886778-07-8
The Essential Hal Clement, Volume 3: Variations on a Theme by Sir Isaac Newton (2000), ISBN 1-886778-08-6

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Juhani Hinkkanen: Hal Clement. Aikakone.
 Tapani Ronni: Hal Clement puhuu. Aikakone.

Yhdysvaltalaiset tieteiskirjailijat
Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Kova tieteiskirjallisuus

Kova tieteiskirjallisuus on tieteiskirjallisuutta, jossa luonnontieteellinen panos on voimakas. Kovan tieteiskirjallisuuden juoni ja tapahtumaympäristö pyritään suunnittelemaan sellaisiksi, että ne ovat ajanmukaisten luonnontieteellisten teorioiden mukaisia. Tämä on usein ongelmallista, sillä tiede kehittyy jatkuvasti.
Kovan tieteiskirjallisuuden rasite saattaa olla myös juonenrakentelun heikkous ja henkilöhahmojen kapeus.
Poul Anderson, Larry Niven ja Hal Clement ovat tunnettuja kovan tieteiskirjallisuuden edustajia.

Kovan tieteiskirjallisuuden vastakohtana pidetään humanistisista ja yhteiskuntatieteistä innoituksensa saanutta pehmeää tieteiskirjallisuutta sekä "epätieteellistä" tieteiskirjallisuutta (tieteisfantasiaa).

Kovaa tieteiskirjallisuutta ainakin jossain määrin kirjoittaneita kirjailijoita

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kheper Realism scale

Tieteiskirjallisuus

de:Science-Fiction#Hard Science-Fiction
Poul Anderson

Poul William Anderson (25. marraskuuta 1926 – 31. heinäkuuta 2001) oli merkittävä yhdysvaltalainen tieteiskirjailija tieteiskirjallisuuden kultakaudella. Anderson valmistui fyysikoksi vuonna 1948 Minnesotan yliopistosta. Poul Andersonin tunnetuin teos on Tau nolla, joka edustaa tieteelliseltä perustaltaan luotettavaa kovaa scifiä.

Poul Andersonin ensimmäinen julkaistiin hänen opiskeluaikanaan 1947. Hänen ensimmäinen romaaninsa julkaistiin 1952. Anderson toimi Science Fiction and Fantasy Writers of American puheenjohtajana 1972–1973. Vuonna 1988 järjestö antoi hänelle suurmestaripalkinnon elämäntyöstä. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista. Poul Anderson kuoli syöpään kesällä 2001.

Andersonilta on suomennettu myös kaksi fantasianovellia. ”Barbaari” (1956) parodioi Robert E. Howardin Conan-tyyppisiä tarinoita. 

Anderson on voittanut lyhyestä fiktiosta muun muassa Hugo- ja Nebula-palkinnon.

Suomennetut teokset

Suomennetut novellit 

 ”Barbaari” (1956), Aikakone 3/1985.
 ”Lentävien veitsien yö” (1979), teoksessa Varkaiden maailma, 1992.

Lähteet 

 Science fiction. Toimittaneet Juhani Hinkkanen ja Kai Ekholm. Kirjastopalvelu, 1990.
 Ulkomaisia tieteiskirjailijoita 1. Toimittaneet Toni Jerrman ja Vesa Sisättö. BTJ Kirjastopalvelu, 2004.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 Poul Andersonin fiktiota 
Obituary and tributes  from the SFWA
On Thud and Blunder, an essay by Anderson on fantasy fiction, from the SFWA
Poul Anderson , an essay by William Tenn
 Time Travel and Poul Anderson by Dr Paul Shackley
 Bibliography
 Michael Moorcock: Tolkien times two. The Guardian 25.1.2003. 

Yhdysvaltalaiset fantasiakirjailijat
Yhdysvaltalaiset tieteiskirjailijat
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Cleaning Women

Cleaning Women on suomalainen vuonna 1996 perustettu yhtye. Yhtye on toiminut nykyisellä kokoonpanolla vuodesta 1999 lähtien. Cleaning Women tunnetaan itsetehdyistä soittimistaan, androgyynistä imagostaan ja poikkitaiteellisista tempauksistaan, kuten audiovisuaalisista installaatioista ja mykkäelokuvasäestyksistä. Yhtye soittaa melodista rytmimusiikkia sähköisesti vahvistetuilla kodinhoitovälineillä, kuten pyykinkuivaustelineillä, pesukoneen vetopyörillä ja roskapöntöillä. Cleaning Women on esiintynyt rock-klubeista konserttisaleihin yli kahdessakymmenessä maassa, muun muassa Kiinassa, Kanadassa, Venäjällä sekä useassa Euroopan maassa. 

Cleaning Womenin kaksi ensimmäistä albumia julkaistiin BV² Produktions -levymerkillä. Vuonna 2001 ilmestyneellä albumilla Pulsator on vierailevana tähtenä M. A. Numminen. Vuoden 2004 Aelita – The Queen of Mars taas perustuu yhtyeen samannimisen neuvostoliittolaisen mykkäelokuvan säestykseksi säveltämään musiikkiin.  Kolmas levy U julkaistiin marraskuussa 2009. Albumi on sci-fi -henkinen teemalevy, joka sijoittuu tulevaisuuden energiakaivoksiin. Neljäs levy Intersubjectivity julkaistiin kymmenen vuoden levytystauon jälkeen vuonna 2019. Albumin on miksannut  Alexander Hacke Einstürzende Neubauten -yhtyeestä.

Yhtye on säestänyt mykkäelokuvia muun muassa Sodankylän elokuvafestivaaleilla, Tampereen lyhytelokuvajuhlilla ja Moskovan elokuvamuseossa. Rostislav Aallon ohjaamassa pitkässä dokumenttielokuvassa Cleaning Up! (2001) seurataan Cleaning Womenin Itä-Euroopan kiertuetta. Cleaning Women esiintyy yhtyeenä Musta jää -elokuvassa. Vuonna 2022 yhtye sävelsi alkuperäismusiikin italialaisen Alice Rohrwacherin lyhytelokuvaan The Pupils.

Kokoonpano
 CW01 (Risto Puurunen) (1996–)
 CW03 (Timo Kinnunen) (1997–)
 CW04 (Tero Vänttinen) (1999–)

Entisiä jäseniä
 CW02 (Anu Keränen) (1996–1999)

Julkaisut

Albumit

Lähteet

Aiheesta muualla
 Yhtyeen virallinen sivusto 

Suomalaiset rockyhtyeet
Nestehappi

Nestehappi (, lyhenteet LOx ja LOX) on muun muassa avaruustekniikassa ja kaasuteollisuudessa käytetty hapetin. Väriltään nestehappi on vaaleansinistä. Sen tiheys on 1,141 g/cm³ (1,141 kg/litra), jäätymispiste on 50,5 K (-222,65 °C) ja kiehumispiste 90,188 K (-182,96 °C) 101,325 kPa paineessa. Nestehapen ja kaasumaisen hapen tilavuussuhde on 1:860.

Nestehappi voi tehdä jotkin materiaalit murtumisherkiksi ja on herkkä räjähtämään kosketuksissa rasvoihin.  

Se on mm. kantorakettien ajoaineessa hapetin, sitä tehokkaampi olisi vain fluori, jota ei sen myrkyllisyyden vuoksi voida käyttää. Toisen maailmansodan aikana Saksassa siitä käytettiin nimitystä A-Stoff.

Nestehapesta muualla

 Nestehapen paramagneettisuus (englanniksi)

Kemia
Rakettitekniikka
Lohikalat

Lohikalat (Salmoniformes) on viuhkaeväisten kalojen lahko, johon kuuluu vain yksi heimo, lohet (Salmonidae). Suomen alkuperäisestä kalastosta lohikaloja ovat lohi, taimen, nieriä, siika, muikku ja harjus.

Lohikalat ovat pohjoisen pallonpuoliskon viileiden vesien kaloja. Lähes kaikki lohikalat lisääntyvät sisävesissä. Lohikaloihin kuitenkin kuuluu aitojen sisävesikalojen ohella joukko anadromisia vaelluskaloja, jotka viettävät suuren osan elämästään meressä ja palaavat lisääntymään synnyinjokeensa.

Lohikalojen tyypillinen tuntomerkki on selkäevän takana lähellä pyrstöä oleva rasvaevä. Lohikalojen lähimpiä sukulaisia ovat samoin rasvaevälliset kuorekalat (Osmeriformes) ja sillikuorekalat (Argentiniformes) sekä haukikalat (Esociformes). Nämä neljä lahkoa yhdessä muodostavat ylälahkon Protacanthopterygii, jota pidetään rakennepiirteiltään alkeellisena moniin muihin viuhkaeväisiin verrattuna.

Lohikaloilla on keskeinen osuus pohjoisten järvien kalastuksessa, ja vaeltavilla lohikaloilla joki- ja rannikkokalastuksessa. Nykyisin lohikalat ovat myös viileiden alueiden keskeisiä vesiviljelyn kohteita. Lohikalojen liha on useimmiten rasvaista ja ne ovat kulinaarisesti arvostettuja.

Alaheimot ja suvut
Lohikalat jaetaan kolmeen alaheimoon, Coregoninae (siiat), Salmoninae (varsinaiset lohet) sekä Thymallinae (harjukset). Sukuja on kymmenen, mutta käsitykset erillisten lajien määrästä vaihtelevat suuresti erityisesti siikojen kohdalla.

Alaheimo: Coregoninae - siiat
Coregonus – siiat
Prosopium – pyörösiiat
Stenodus – nelma
 Alaheimo: Salmoninae - varsinaiset lohet
Brachymystax – lenokit
Hucho – jokilohet
Oncorhynchus – tyynenmerenlohet
Salmo – (lohet ja taimenet)
Salvelinus – nieriät
Salvethymus
 Alaheimo: Thymallinae - harjukset
Thymallus – harjukset

Lähteet

Aiheesta muualla

Seulonnan keskeiset artikkelit
STS-118

STS-118 oli 119. Nasan avaruussukkulalento. Se lennettiin Endeavour-avaruussukkulalla ja oli Endeavourin ensimmäinen sukkulalento sitten 22. marraskuuta 2002. STS-118-tehtävä oli avaruushallinnon 22. ja Endeavourin ensimmäinen sukkulalento Kansainväliselle avaruusasemalle. STS-118 piti alun perin lentää Columbia-avaruussukkualla. Lennon piti olla sukkulan ensimmäinen vierailu Kansainväliselle avaruusasemalle. Endeavour laukaistiin 8. elokuuta 2007 kello 22.36 (UTC) Kennedyn avaruuskeskuksesta. Avaruussukkula laskeutui Floridaan tiistaina 21. elokuuta kello 19.32 Suomen aikaa.

Endeavour kuljetti mukanaan uusia varaosia Kansainväliselle avaruusasemalle. Sukkulan miehistö asensi neljän avaruuskävelyn aikana aseman asennonsäätöön käytettävän uuden gyroskoopin rikkoutuneen tilalle sekä uuden runkoelementin (S5 truss). Lisäksi astronautit säätivät edellisen lennon (STS-117) asentamia aurinkopaneleita. Sukkulalento jatkoi myös opettaja avaruudessa -ohjelmaa (). Opettaja-astronauttina sukkulassa lensi Christa McAuliffen varahenkilönä toiminut Barbara Morgan.

Ongelmat laukaisussa 
Endeavourin laukaisun jälkeen havaittiin yhdeksän eristepalan irtoaminen sukkulan lisäpolttoainesäiliöstä. Palasista kolme on saatanut osua sukkulaan ja ne tapahtuivat 24, 58 ja 173 sekuntia laukaisun jälkeen. Ennen telakoitumista Endeavour kiersi kierroksen pitkittäisakselinsa ympäri 200 metrin etäisyydeltä ISS:ää. Tämän aikana aseman miehistö kuvasi sukkulan mahdollisten vaurioiden varalta. ISS:n miehistön ottamissa kuvissa paljastui yksi vaurio pohjatiilissä. Vauriota tutkittiin tarkemmin lauantai-illalla (11. elokuuta) suoritetun avaruuskävelyn aikana.

Miehistö 

 Scott J. Kelly (2. lento) — komentaja
 Charles O. Hobaugh (2. lento) — pilotti
 Tracy Caldwell (1. lento) — tehtäväspesialisti
 Richard Mastracchio (2. lento) — tehtäväspesialisti
 Dafydd Williams (2. lento) — tehtäväspesialisti (Kanadan avaruusjärjestö)
 Barbara Morgan (1. lento) — tehtäväspesialisti
 B. Alvin Drew (1. lento) — tehtäväspesialisti

Lähteet

Avaruussukkulalennot
Vuoden 2007 avaruustoiminta