Reino Lehväslaiho

Reino Veikko Lehväslaiho (13. huhtikuuta 1922 Akaa – 27. maaliskuuta 2019 Seinäjoki) oli suomalainen panssariässä, arvonimeltään sotakamreeri ja tuotteliaimpia suomalaisia sotakirjailijoita.

Nuoruus
Nuoruutensa Lehväslaiho vietti Tampereen eteläpuolella Toijalassa, mistä hän 17-vuotiaana koulukaveriensa kanssa lähti vapaaehtoisena talvisotaan.

Sota
Lehväslaiho osallistui talvi- ja jatkosotaan sekä Lapin sotaan. Hän haavoittui kolmesti: ensimmäisen kerran 17-vuotiaana talvisodassa ja kahdesti jatkosodassa. Hän palveli Ruben Laguksen panssaripataljoonassa kolmannessa panssarivaunukomppaniassa ja toimi muun muassa T-34-panssarivaunun ampujana. Todistettavasti hän tuhosi tai pysäytti seitsemän vihollisen panssarivaunua, kymmeniä kuorma-autoja ja muutaman torjuntatykin. Lehväslaihon sotilasarvo oli reservin vääpeli, ja hän sai 30 sotilaan kunniamerkkiä.

Lehväslaihon karmeimpia sotatilanteita on kuvattu myös suomalaisissa sotaelokuvissa. Niistä kuuluisin on Åke Lindmanin elokuva Tali-Ihantala 1944, joka perustuu osittain Lehväslaihon kirjoituksiin. Erityisen huomattava tapahtuma oli vihollisen suuren joukko-osaston tuhoaminen konepistoolilla. Lehväslaiho oli harjoitellut nimenomaan konepistoolilla ampumista tankista käsin, ja hän oli siinä ilmeisen taitava. Taistelun lopuksi venäläiset osuivat räjähtävällä luodilla Lehväslaihoa suuhun. Hän haavoittui pahoin mutta vierittäytyi vaunusta tielle ja ojaan. Omat joukot saivat hänet joukkosidontapaikalle ja siitä sotasairaalaan. Lehväslaiho parani sairaalassa ja ehti vielä Lapin sotaan Laguksen divisioonan mukana.

Ura sodan jälkeen
Sodan jälkeen Lehväslaiho ei jäänyt puolustusvoimien palvelukseen vaan siirtyi siviilitöihin, muun muassa Kuolan niemimaalle tietyömaille toimistoesimieheksi. Myöhemmin hän toimi myös kartoitustoimiston esimiehenä.

Kirjailijanura

Lapin sodan loputtua Lehväslaiho kummasteli, miksi jalkaväestä ja panssaridivisioonasta ei tehty kirjoja. Hän soitteli tuttava-everstilleen ja tiedusteli, onko näitä kirjoja tekeillä kuuluisista taisteluista ja sattumuksista. Eversti vastasi, että hänhän oli ollut itse mukana, eikö hän voisi itse kirjoittaa kirjoja! Lehväslaiho kertoi vastanneensa: ”Herra eversti, tehdään.” Lehväslaiho haastatteli veteraaneja ympäri Suomea.

Lehväslaiho pyrki tuottamaan myös muuta kuin sotaromaaneja: hän suunnitteli kirjoittavansa rakkausromaanin, mutta WSOY-kustantamon silloinen pääjohtaja Hannu Tarmio tyrmäsi idean ja suositteli pysyttelemään sotakirjoissa. Niitä valmistui 45.

Suurin osa Lehväslaihon myöhemmistä kirjoista kuvaa suomalaisten sissien toimintaa jatkosodassa, mutta ensimmäisessä kirjassaan Panssarisotaa 1941–44 hän kertoi vähäeleisen vaikuttavasti omista sotakokemuksistaan panssarivaunumiehistön jäsenenä. Kokopäiväiseksi kirjailijaksi Lehväslaiho ryhtyi vuonna 1967. Nimimerkillä Veikko Remes hän kirjoitti teoksen Rintamalotat. Vuonna 2012 Lehväslaiho julkaisi viimeisen kirjansa Korven Peura. Lehväslaiho sanoi, että ilman sotaa hän ei olisi kirjailija. Hän kirjoitti myös pakinoita lehtiin. 

Lehväslaiho teki myös merimiehen ja kauppiaan töitä sekä työskenteli tietyömaan toimistonhoitajana. Hän asui Seinäjoella.

Kunniamerkit ja muut tunnustukset 
 Vapaudenristi, 4 lk, 1944
 Psv. tuhoojamerkki, 5 kpl, T 34/85 ”SOTKAT”
 Sotakamreerin arvonimi, 1982
 Reino Lehväslaiho -mitali, pronssinen ja hopeinen, 1982
 Puolustusvoimien sotilasansiomitali, 1983
 Valtion taiteilijaeläke, 1983
 Suomen Valkoisen ruusun ritarikunnan I:n luokan ritari, 1989
 WSOY:n kulttuurisäätiön palkinto, 1992
 Suuren Suomalaisen Kirjakerhon kulttuuripalkinto, 1993
 Vapaudenristin ritarikunnan I:n luokan ritari, 1997
 Kirjapöllö-palkinto, 1999

Teokset

 Panssarisotaa 1941–1944 (1958)
 S/S Bombata (1959)
 Tuuloman tie (1967)
 Viimeiseen mieheen (1969)
 Sissit (1971)
 Syväri murtuu (1973)
 Partio yli Äänisen (1974)
 Arkangelin partio (1975)
 Uhtualta itään (1976)
 Poventsan korpit (1977)
 Syvärin sissit (1978)
 Rintamalotat (1978, nimimerkillä Veikko Remes, uusintajulkaisu omalla nimellä 2010)
 Äänisen tie (1979)
 Sissivääpeli (1980)
 Tulimarssi (1981)
 Aunus tulessa (1981)
 Läpimurto (1982)
 Vienan partisaanit (1983)
 Jänkä palaa (1984)
 Ritarivääpeli (1985)
 Kenttävartio Susi (1986)
 Sissikapteeni (1987)

 Lottien sota (1988)
 Uhtuan sissit (1989)
 Tuntsan sota (1990)
 Maaselän sissit (1991)
 Rajavääpeli Peura (1992)
 Iskuryhmä Risu (1993)
 Sallasta itään (1994)
 Tukikohta palaa (1995)
 Tie helvettiin (1996)
 Kuoleman suo (1997)
 Kolttasissit (1998)
 Koukkaus itään (1999)
 Kairanmaan sota (2000)
 Rytinällä läpi (2001) 
 Sotkalla sodassa (2002)
 Soturit (2004)
 Röhön korpitaistelu (2005)
 Ei tuumaakaan! (2006)
 Seesjärven sissit (2007)
 Isku itään (2008)
 Kontion sissit (2009)
 Alakurtin tie (2010)
 Korven peura (2012)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Reino Lehväslaiho Kirjasampo.fi.ssä
 WSOY: Kirjailijat
 Otteita Lehväslaihon kirjallisuudesta

Suomalaiset sotakirjailijat
Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet