Eve (The Alan Parsons Projectin albumi)

Eve on englantilaisen rockyhtye The Alan Parsons Projectin neljäs albumi vuodelta 1979. Se on naisia ja naiseutta käsittelevä konseptialbumi: monet kappaleista käsittelevät naisvihaa ja ne on kirjoitettu sovinististen hahmojen näkökulmasta. Yhtyeen tarkoituksena ei kuitenkaan ollut pilkata naisia vaan kritisoida sukupuoleen perustuvaa vallankäyttöä. Yhtyeen aiemmista levyistä poiketen Eve äänitettiin Ranskassa. Musiikillisesti se vei yhtyettä aiempaa kaupallisempaan suuntaan.

Eve oli ehdolla parhaan äänitystekniikan Grammy-palkinnon saajaksi. Arvostelut olivat kuitenkin enimmäkseen kielteisiä, ja myös myyntiluvut olivat hieman aiempaa heikommat vaikkakin silti hyvät. Monet kriitikot pitivät Even sanoituksia naisvihamielisinä ja teennäisinä. Kritiikkiä sai myös ”sadistinen” kansikuva, joka esittää paiseiden peittämiä naisia. Lisäksi yhtyettä arvosteltiin kaavamaisuudesta ja uudistumisen puutteesta. Nykyään albumia pidetään yleisesti The Alan Parsons Projectin huonoimpana 1970-luvun albumina.

Taustaa ja nauhoitukset 

The Alan Parsons Projectin pääasiallisen säveltäjän ja sanoittajan Eric Woolfsonin alkuperäisenä suunnitelmana oli tehdä Jeanne d’Arcia ja muita historian suurnaisia käsittelevä albumi. Työskentelyn aikana konsepti kehittyi kuitenkin yleisempään suuntaan, ja Even lopulliseksi teemaksi tulivat modernin maailman ihmissuhteet. Woolfsonin tarkoituksena oli käsitellä naisten vahvuuksia ja miesten heikkouksia sekä ongelmia, joita naiset kohtaavat miesvaltaisessa maailmassa. Eräs Woolfsonia innoittaneista vahvoista naisista oli hänen anoppinsa Eve.

Yhtyeen aiemmista albumeista poiketen Eveä ei äänitetty Englannissa vaan Ranskassa. Super Bear -niminen studio sijaitsi noin tunnin ajomatkan päässä Nizzasta. Parsons ja Woolfson olivat muuttaneet Monacoon 1978. Taustayhtyeen kokoonpano pysyi samana kuin edellisellä albumilla Pyramidilla. Aiemmilla albumeilla esiintyneen The English Choralen sijaan yhtye käytti kuitenkin müncheniläistä kuoroa. Myös orkesterimuusikot olivat saksalaisia.

Musiikki 

Even myötä The Alan Parsons Projectin musiikki alkoi kaupallistua ja tyylilaji siirtyi aiempaa selkeämmin valtavirran popin suuntaan. Tämä suuntaus jatkui 1980-luvun albumeilla. Evellä on kuitenkin myös yhtyeen aiemmille albumeille tyypillisiä, orkesterin säestämiä progressiivisia pop-kappaleita. Naisteemasta huolimatta suurin osa Evellä laulavista muusikoista on miehiä, mutta albumin loppupuolella on myös kaksi naisen laulamaa kappaletta.

Kappalemateriaali 

Avauskappale ”Lucifer” on aggressiivinen instrumentaali, jota syntetisaattori kuljettaa. Kappaleen rytmi muodostaa morseaakkosilla kirjaimet E-V-E. ”You Lie Down with Dogs” on APP:n 1970-luvun tuotannolle epätavallinen suoraviivainen rock-kappale. Sanoituksessa mies syyttää kumppaniaan uskottomuudesta loukkaavin sanankääntein. ”I’d Rather Be a Man” on samantyyppinen pop rock -kappale, ja myös sen sanoituksessa pilkataan naisia. ”You Won’t Be There” on tunteellinen balladi, joka kertoo jätetyksi tulemisesta ja epävarmuudesta. Sen kertoja on herkkä ja tunteellinen mies, joka ei tajua omaa sovinistisuuttaan. ”Winding Me Up” alkaa mekaanisen lelun (engl. wind-up toy) äänellä. Varsinainen kappale yhdistelee klassista musiikkia ja progressiivista popia; sanoitukset kertovat naisen kyvystä hallita puolisoaan.

B-puolen aloittava ”Damned If I Do” on radioystävällistä poppia, jossa on kuitenkin katkerat sanoitukset. ”Don’t Hold Back” oli alun perin tarkoitettu mieslaulajalle, mutta äänitysvaiheessa laulajaksi tuli Clare Torry, minkä vuoksi laulumelodiaan piti tehdä pieniä muutoksia. Torry oli aiemmin työskennellyt Parsonsin kanssa Pink Floydin The Dark Side of the Moonin äänityksissä. Sanoitus kehottaa naisia toteuttamaan unelmansa ja taistelemaan oikeuksiensa puolesta. ”Secret Garden” on pianon ja syntetisaattorin varaan rakennettu kappale. Sävellys on enimmäkseen instrumentaalinen, mutta siinä on myös muutama tahti sanatonta laulua. Lopetusraita ”If I Could Change Your Mind” on naisen laulama surumielinen balladi. Kappaleen alkuperäinen versio kertoi Jeanne D’Arcista, mutta lopullisessa sanoituksessa haikaillaan menetetyn rakastetun perään. Laulaja Lesley Duncan oli Torryn tavoin Parsonsin vanha työtoveri The Dark Side of the Moonin ajoilta.

Albumin uudelleenjulkaisulla on mukana ”Elsie’s Theme” -niminen bonuskappale. Woolfson sävelsi sen julkaisematta jääneelle The Sicilian Defence -albumille, jonka yhtye hyllytti Even julkaisun aikoihin. Woolfson löysi kappaleen etsiessään Even uusintapainokselle sopivaa materiaalia ja omisti alkujaan nimettömän sävelmän nuorimmalle lapsenlapselleen.

Kansikuva 

Even kansikuvan suunnitteli yhtyeen aiempien albumien tapaan levynkansiin erikoistunut suunnitteluryhmä Hipgnosis. Kannet olivat avautuvaa gatefold-mallia, ja ne esittävät kauniita, hunnutettuja naisia, joiden kasvoissa on sukupuolitaudin aiheuttamia arpia, syyliä ja paiseita. Urbaanilegendan mukaan kannen naiset olivat pariisilaisia prostituoituja, mutta todellisuudessa he olivat terveitä malleja, jotka maskeerattiin sairaan näköisiksi.

Kansikuva herätti kritiikkiä ja syytöksiä antifeminismistä. Woolfson ei pitänyt kansikuvasta, koska se antoi koko albumille naisvihamielisen leiman, mikä ei ollut hänen alkuperäinen tarkoituksensa.

Julkaisu ja painokset 

Eve tuli myyntiin syyskuussa 1979. Studioprojektina The Alan Parsons Project ei markkinoinut albumia kiertueella. Myyntiluvut olivat tästä huolimatta hyvät. Suosituin yhtye oli Saksassa, missä Eve myi tuoreeltaan 400 000 kappaletta. Levy kohosi kymmenen suosituimman joukkoon myös Itävallassa, Uudessa-Seelannissa, Norjassa ja Ruotsissa.

Vaikka Eve oli The Alan Parsons Projectin ensimmäinen listaykkönen Saksassa, jäi kokonaismyynti edellistä albumia Pyramidia heikommaksi: Pyramidille oli myönnetty platinalevy, mutta Even myynti riitti vain kultalevyyn. Kanadassa, missä The Alan Parsons Projectin kaksi edellistä albumia olivat myyneet kaksinkertaista platinaa, Even myynti oli hieman aiempaa heikompi vaikka riittikin platinalevyyn. Albumille myönnettiin kultalevyt myös Uudessa-Seelannissa, Espanjassa ja Yhdysvalloissa.

The Alan Parsons Projectin kotimaassa Britanniassa Even suosio jäi aiempien levyjen tapaan marginaaliseksi. Albumi käväisi brittilistan häntäpäässä ja pysyi sielläkin vain viikon.

Eve ilmestyi CD-muodossa ensi kertaa 1984. Vuonna 2008 siitä ilmestyi remasteroitu versio, jolla oli mukana seitsemän bonuskappaletta. Suurin osa bonuskappaleista on raakaversioita tai vaihtoehtoisia miksauksia alkuperäisen albumin kappaleista, mutta mukana on myös ennenjulkaisematon sävellys ”Elsie’s Theme”.

Listasijoitukset

Sertifikaatit

Vastaanotto

Aikalaisarviot 

Eve oli vuonna 1979 ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi parhaan äänitystekniikan kategoriassa (”Best Engineered Recording – Non-Classical”), mutta ei voittanut.

Village Voicen Robert Christgau kuvaili yhtyeen jäseniä ”taiderock-eunukeiksi”, joiden ”seksuaalinen turhautuminen on ilmeisen ansaittua”. Musiikki on omahyväistä tusinatavaraa ja tekotaiteelliset sanoitukset vastenmielisiä. Kansikuva on Christgaun mukaan ”sadistinen”.

Rolling Stonen Stephen Holden kutsui Eveä ”vuoden hölmöimmäksi levyksi” suuren luokan yhtyeeltä – ”kolmiulotteiseksi avaruusrock-oratorioksi nahkahattuisesta viktorianaikaisesta huorasta, joka vilauttelee alusvaatteitaan ja sähisee kirouksia”. Parsonsin ”mahtipontinen ja synteettinen” musiikki toimi ihmisen ja koneen suhdetta tutkineella I Robotilla, mutta inhimillisiin teemoihin se on täysin sopimaton. Holdenin mielestä on myös erikoista, että naisille omistetulla albumilla on vain kaksi naisen laulamaa kappaletta, ja niissäkin ”ruikutetaan yksinäisyydestä”. Naisvihamielisistä sanoituksista huolimatta Parsonsin tuottama äänimaailma on vaikuttava. Holdenin mukaan Eve soveltuukin lähinnä äänentoistolaitteiden testaamiseen.

[[Stereo Review]’n Edward Buxbaumin mukaan albumin teemana on miesten ja naisten välisten suhteiden kaksijakoisuus. Mieslaulajat puhuvat naisista halventavaan ja vihamieliseen sävyyn, kun taas naislaulajat toivovat voivansa muuttaa miesten suhtautumista. Aiheen valinta ei Buxbaumin mukaan ole ”syvällisin mahdollinen” eikä sitä myöskään käsitellä erityisen hienostuneesti, mutta se tuo kuitenkin albumille kaivatun syvemmän tason. Buxbaumin mukaan Even todellinen ongelma on, että Parsons ja Woolfson ovat alkaneet toistaa konseptiaan, ja heidän sinänsä omaperäinen tyylinsä on menettänyt tuoreutensa. The Alan Parsons Projectin faneille albumi tarjoaa kuitenkin sitä mitä he kaipaavatkin.

Billboardin arvostelu oli myönteisempi. Sen mukaan Eve on ”jälleen uusi rock-eepos tarinankertoja Parsonsilta”. Albumin A-puoli on kerrottu miehen näkökulmasta, kun taas B-puoli painottaa naisen tunteita. Arvostelijan mukaan kaksijakoisuus on temaattisesti onnistunut ratkaisu, musiikki on totuttuun tapaan ammattimaisesti esitettyä ja tuotantoarvot erinomaiset.

Jälkimaine 

Eveä pidetään usein The Alan Parsons Projectin huonoimpana 1970-luvun julkaisuna. Daevid Jehnzen kirjoitti The All-Music Guide to Rockissa (1995) Even musiikin toistavan The Alan Parsons Projectin aiempien julkaisujen kaavaa. Albumin teema on kiehtova, mutta sanoitusten ”kylmä asennoituminen” tuo niihin naisvihamielisen sävyn.

Myönteisessä arvostelussa AllMusicin Mike DeGagne valittelee Even heikkoa arvostusta ja kuvailee sitä erääksi yhtyeen parhaista töistä. Mukana on tarttuvia rytmejä mutta myös ”muutamia yhtyeen kokeellisimmista kappaleista”. Albumin kohokohtia ovat miehen epävarmuutta melodramaattisesti kuvaava ”You Won’t Be There”, klassisvaikutteinen ”Winding Me Up”, ”katkera mutta voimakas” ”Damned If I Do” sekä ”raivoisa” instrumentaali ”Lucifer”. DeGagne pitää Even sanoituksia älykkäinä, ja esimerkiksi provosoiva ”You Lie Down with Dogs” on ”tarkkanäköinen kuvaus sukupuolittuneesta loanheitosta”. DeGagnen mukaan naislaulajat Lesley Duncan ja Clare Torry tuovat onnistuneesti myös naisnäkökulmaa esiin. Colin Larkinin The Encyclopedia of Popular Music (2011) antaa Evelle neljä tähteä viidestä, mikä tekee siitä I Robotin ohella The Alan Parsons Projectin parhaimmaksi arvioidun albumin.

Kappaleet 

Kaikki kappaleet on merkitty Alan Parsonsin ja Eric Woolfsonin säveltämiksi ja sanoittamiksi. Sulkuihin on merkitty kappaleen laulaja.

A-puoli
 
 
 
 
 

B-puoli

Vuoden 2008 uusintapainoksen bonuskappaleet

Kokoonpano

Yhtyeen jäsenet 

 Alan Parsons – tuotanto, äänitys, ”sekalaiset soittimet”, morsetus kappaleessa ”Lucifer”
 Eric Woolfson – koskettimet, vastaava tuottaja, ”sekalaiset soittimet”

Sessiomuusikot 

 Ian Bairnson – sähkökitara, akustinen kitara
 Stuart Elliott – rummut, lyömäsoittimet
 Duncan MacKay – koskettimet
 David Paton – bassokitara
 Andrew Powell – orkesterin ja kuoron sovitukset
 Münchenin kamarioopperan orkesteri
 ”Care of Eberhard Schoener”
 Sandor Farkas – johtaja
 Curtis Briggs – koordinaattori

Laulajat 

 Lesley Duncan – laulu kappaleessa ”If I Could Change Your Mind”
 David Paton – laulu kappaleessa ”I’d Rather Be a Man”
 Chris Rainbow – laulu kappaleessa ”Winding Me Up”
 Clare Torry – laulu kappaleissa ”Don’t Hold Back” ja ”Secret Garden”
 Dave Townsend – laulu kappaleessa ”You Won’t Be There”
 Lenny Zakatek – laulu kappaleissa ”You Lie Down with Dogs” ja ”Damned If I Do”

Lähteet 

The Alan Parsons Projectin albumit
Vuoden 1979 albumit