joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ayurveda

Ayurveda (, 'elämisen taito' ← ayur 'elämä' + veda 'tieto/ymmärrys') on uskomuslääkinnän muoto, joka pohjaa perinteiseen intialaiseen terveydenhoitojärjestelmään. Tähän kuuluu sekä vaivojen ennaltaehkäisyä että niiden hoitoa. Mahdollisesti se juontaa juurensa Intiasta kolmen tuhannen vuoden takaa.

Ayurvedan päämääränä on täydellisin mahdollinen terveys. Ayurveda sisältää tiedon kehon ja mielen välisestä tasapainosta. Tätä tasapainoa pidetään ayurvedassa ihmisen kokonaisvaltaisen hyvinvoinnin edellytyksenä, ja siksi ayurvedalla pyritään mahdollisimman hyvin ennalta ehkäisemään vaivoja.

Ayurvedan ennaltaehkäisymenetelmät korostavat henkilökohtaista ja sosiaalista hygieniaa, jonka yksityiskohdat riippuvat yksilöllisistä, ilmastollisista ja ympäristötarpeista. Keinoihin kuuluu ruumiillisia harjoitteita, yrttivalmisteita ja joogaa. Parantaminen ayurvedassa suoritetaan yrttilääkkeillä, ulkoisesti käytettävillä valmisteilla, fysioterapialla ja ruokavaliolla. Periaate on, että hoidot ovat yksilöllisiä.

Ayurvedan varhaisimmat periaatteet kirjattiin Atharvavedaan toisella vuosituhannella eaa. Intialaisen perinnelääkinnän perusteoksia ovat Charak Saṃhitā n. 100-luvulta jaa. ja Suṣrut Saṃhitā lopullisessa muodossaan 600-luvulta jaa.

Ayurvedaa kutsutaan Intian kruununjalokiveksi, ja sitä varten on perustettu maahan oma ministeriökin. WHO lukee ayurvedan yhdeksi niistä täydentävistä hoitomuodoista, joiden käyttöä rinnakkain länsimaisen lääketieteen kanssa tulisi kehittää edelleen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Maharishi Ayurveda
Suomen Ayurvedayhdistys ry
Suomen Ayurveda-instituutti
Helsingin Ayurvedaklinikka 

Kansanparannus
Farmasia
Seulonnan keskeiset artikkelit
Meijeri

Meijeri on maitoa käsittelevä ja jalostava tuotantolaitos. Eri meijerit ovat yleensä erikoistuneet eri tuotteisiin, esimerkiksi juustomeijereissä valmistetaan juustoja. Suomessa meijereitä on muun muassa Valiolla ja Arlalla.

Historia
Karjanhoidon kehittyminen lypsykarjavaltaiseksi edellytti maidon käsittelyn modernisointia. Maidosta valmistettiin myytäväksi lähinnä voita, mutta vanhat menetelmät olivat sekä hankalia että tuottivat huonosti säilyvää voita. Ratkaisuksi tuli meijerit, joita syntyi ensimmäisten joukossa Tanskaan. Sieltä saapuneet ammattimiehet toivat osaamisensa Suomeen.

Alan kehitys oli vähäistä teknisten hankaluuksien takia aina 1880-luvulle asti, jolloin se koki mullistuksen maitoseparaattorin eli koneellisen voirasvan erotuslaitteen keksimisen myötä. Separaattori mahdollisti voin suurtuotannon. Myös maidosta tuli säilyvämpää, kun sitä voitiin käsitellä tuoreena.

Suomessa

Suomen ensimmäisen meijerin perusti 1857 Kurkijoelle maatalouden kehittäjänä tunnettu myöhempi senaattori J. U. S. Gripenberg.

1900-luvun alussa siirryttiin suurempiin osuusmeijereihin. Tämä nosti laatua ja tuotantomääriä, mikä paransi kilpailukykyä. Voita vietiin nyt Venäjälle sekä Englantiin, jossa laatuvaatimukset olivat asettuneet tanskalaisvoin totuttamana korkealle. Voista tuli Suomelle merkittävä vientiartikkeli, 1866–70 vienti käsitti 3,5 ja 1906–10 jo 12,5 miljoonaa kilogrammaa vuodessa.

Juuston valmistus alkoi Suomen meijereissä pääasiassa sveitsiläisopein 1860-luvulta lähtien. Juustoakin vietiin Venäjälle.

Katso myös 
 Osuusmeijeri
 Luettelo Suomen entisistä meijereistä

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Suomalaisen meijeritoiminnan vaiheet -väitös 26.5.2012

Seulonnan keskeiset artikkelit
Latinalainen Amerikka

Latinalainen Amerikka on maantieteellis-kulttuurillinen alue, johon kuuluu Amerikan mantereella ja Karibialla sijaitsevia, Yhdysvaltain eteläpuolisia, itsenäisiä espanjan- ja portugalinkielisiä maita. Joskus siihen lasketaan kuuluvaksi kokonaan tai osittain myös ranskankielinen Amerikka sekä mahdollisesti Karibian englanninkieliset valtiot. Mikäli halutaan tarkentaa tarkoitettavan nimenomaan Espanjalle ja Portugalille aikanaan kuuluneita siirtomaita, käytetään tavallisesti termiä Ibero-Amerikka. Sana ”latinalainen” viittaa latinan kieleen pohjautuviin romaanisiin kieliin, joihin kuuluvat muun muassa espanja, portugali ja ranska.

Ibero-Amerikka 

 Argentiina
 Bolivia
 Brasilia
 Chile
 Kolumbia
 Costa Rica
 Kuuba
 Dominikaaninen tasavalta
 Ecuador
 El Salvador

 Guatemala
 Haiti
 Honduras
 Meksiko
 Nicaragua
 Panama
 Paraguay
 Peru
 Uruguay
 Venezuela
 Puerto Rico (Yhdysvallat)

Ranskankielisiä alueita 

 Haiti
 Ranskan Guayana, Martinique ja Guadeloupe (Ranska)

Katso myös 

 Latinalaisen Amerikan historia
 Latinalaisen Amerikan tutkimus

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Latin American Network Information Center 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Yksityinen sektori

Yksityisellä sektorilla tarkoitetaan yksityiseen omistukseen ja yritystoimintaan perustuvaa osaa yhteiskunnasta. 

Yksityissektorin toimijoita ovat:
 Toiminimi
 Avoin yhtiö
 Kommandiittiyhtiö
 Osakeyhtiö
 (Listaamaton) Julkinen osakeyhtiö
 Pörssiyhtiö, listattu julkinen osakeyhtiö

Katso myös
 Yhteiskunta sekä kansalaisyhteiskunta
 Julkinen sektori
 Kolmas sektori
 Epävirallinen sektori
 Yksityistäminen

Toimialat
Yhteiskunnan sektorit
Anna Lindh

Ylva Anna Maria Lindh (19. kesäkuuta 1957 Tukholma – 11. syyskuuta 2003 Solna) oli ruotsalainen poliitikko, joka toimi Ruotsin ympäristöministerinä vuosina 1994–1998 ja ulkoministerinä vuodesta 1998 kuolemaansa saakka. Anna Lindh joutui puukotuksen uhriksi NK:n tavaratalossa Tukholmassa 10. syyskuuta 2003. Hän kuoli saamiinsa vammoihin leikkauspöydällä seuraavana aamuna. Lindh oli naimisissa Bo Holmbergin kanssa. Pariskunnalla oli kaksi poikaa. 


Postuumeja kunnianosoituksia 
 Vuonna 2003 perustettiin Anna Lindh -säätiö, joka toimii Palestiinan kulttuuriperinnön suojelemiseksi.
 Vuonna 2007 päätettiin nimetä torimainen aukio Tukholman Söderistä Anna Lindhin mukaan.
 Gran Canarialla Moganin kunnassa Amadores Beachin alueella nimettiin vuonna 2004 Anna Lindhin muistoksi katu, Avenida Ministra Anna Lindh.

Katso myös 
 Anna Lindhin murha

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Anna Lindhin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa 
 Yle Elävä arkisto: "Lindhin tila vakaa mutta kriittinen" 

Ruotsin ulkoministerit
Ruotsin ympäristöministerit
Ruotsin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen poliitikot
Ruotsalaiset henkirikosten uhrit
Vuonna 1957 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Aliverkko

Aliverkko on loogisen tietokoneverkon osa, joka sijaitsee OSI-mallin kolmannella kerroksella (verkkokerros). Aliverkotus on termi, jota käytetään kun pilkotaan suurempi verkko pienempiin osiin, aliverkkoihin. Aliverkotusta käytetään, kun IP-osoitteita on paljon käytössä ja ne on jaettava eri loogisille verkkokokonaisuuksille. Verkot voivat olla virtuaalilähiverkkoja (VLAN) tai omia fyysisiä kokonaisuuksiaan. Aliverkottamalla voidaan vähentää verkossa yleislähetysliikennettä (broadcasting), helpottaa hallintaa ja parantaa verkon suorituskykyä. 

Aliverkkoja käytetään aliverkonpeitteen avulla. Jokaisella verkkoon liitetyllä koneella on oltava aliverkonpeite, joka jakaa IP-osoitteen aliverkon osoitteeseen ja aliverkon sisällä tietokoneen yksilöivään osaan. 
Saman aliverkon sisällä olevat koneet voivat lähettää ja vastaanottaa paketteja suoraan, koneiden voidaan ajatella olevan "huutoetäisyydellä" toisistaan. Mikäli kone lähettää liikennettä kohteelle, jonka se päättelee aliverkkomaskin avulla olevan oman aliverkon ulkopuolella, se ohjaa liikenteen oletusyhdyskäytävälle (engl. default gateway), jolla on tietoa muista aliverkoista tai mahdollinen oletusreitti kohteen suuntaan.
Jokaisessa aliverkossa on siis oletusyhdyskäytävä sekä yksi tai useampia tietokoneita. Jos verkko on täysin suljettu eli siitä ei liikennöidä muihin verkkoihin, ei oletusyhdyskäytävää tarvita.

Aiheesta muualla 
 IP Tutorial - Subnet Masks and Subnetting (englanninkielinen aliverkotusopas)

TCP/IP
Seulonnan keskeiset artikkelit
Sandy Petersen

Carl Sanford Joslyn Petersen (s. 16. syyskuuta 1955 St. Louis, Missouri) on pelisuunnittelija, joka suunnittelee tietokonepelejä ja roolipelejä. Tunnetuimpia pelejä, joita hän on suunnitellut, ovat Doom, Quake, Call of Cthulhu ja RuneQuest.

Henkilöhistoria 

Sandy Petersen syntyi St. Louisissa, Missourissa ja opiskeli Kalifornian yliopistossa pääaineenaan eläintiede. Uskonnoltaan hän on mormoni.

Petersen on tunnettu H. P. Lovecraftin ihailija. Hän törmäsi ensimmäisen kerran Lovecraftin teoksiin löytäessään The Dunwich Horror and other Weird Tales -teoksen toisen maailmansodan aikaisen armeijaversion isänsä kirjastosta.

Vuonna 1974 Dungeons & Dragons sai Petersenin kiinnostumaan roolipeleistä. Hänen kiinnostuksensa roolipelejä ja H. P. Lovecraftia kohtaan yhdistyivät, kun hän oli mukana kirjoittamassa Call of Cthulhu -peliä, joka julkaistiin vuonna 1981.

Petersen oli yksi RuneQuest-roolipelin ja Greg Staffordin luoman fantasiamaailma Gloranthan tärkeimmistä kirjoittajista. Vuonna 1980 ilmestynyt Petersenin laatima Gateway Bestiary -kirja sisälsi myös Lovecraftin olentojen kuvauksia RuneQuestiin. Petersen oli myös tiiviisti mukana peikoista kertovan Trollpak-pakkauksen kirjoittamisessa. Hän osallistui useiden RuneQuestin kolmannen version kirjojen kirjoittamiseen ja erikoistui erityisesti erilaisten olentojen luomiseen.

Petersen työskenteli jonkin aikaa Microprosella. Siellä hän työskenteli vuosina 1989–1992 pelien Darklands, Hyperspeed, Lightspeed, Sid Meier's Pirates! ja Sword of the Samurai parissa. Hän oli vähäisessä määrin myös tekemässä Civilization-peliä.

Koska yhden hengen räiskintäpeli Wolfenstein 3D kiinnosti Peterseniä erityisesti, hän liittyi id Softwareen noin kymmenen viikkoa ennen kuin Doom joulukuussa 1993 julkaistiin ja loi sinä aikana 19 kenttää peliin (joista kahdeksan perustui jossakin määrin Tom Hallin aikaisempiin luonnoksiin). Petersen loi myöhemmin 17 kenttää Doom II:een ja 7 kenttää Quakeen. Hänen Lovecraft-vaikutteensa vaikuttivat myös näiden pelien hirviöiden suunnitteluun.

Petersen lähti id Softwaresta Ensemble Studiosiin kesäkuussa 1997. Hän on työskennellyt siellä pelisuunnittelijana useiden Age of Empires -sarjan pelien parissa, mukaan lukien osien Rise of Rome, Age of Kings ja The Conquerors. Petersen harrastaa myös yhä roolipelejä ja on tuttu vieras useissa roolipelitapahtumissa: hän vieraili Ropeconin kunniavieraana Helsingissä 1995 ja roolipeli- ja animetapahtuma Traconin kunniavieraana syyskuussa 2012.

Katso myös 
 Glorantha
 H. P. Lovecraft
 RuneQuest

Roolipelisuunnittelijat
Yhdysvaltalaiset videopelisuunnittelijat
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Windows Me

Windows Me, tai Windows Millennium Edition (koodinimeltään Millennium ja Georgia), on Microsoftin 14. syyskuuta 2000 julkistama 16/32-bittinen graafinen käyttöjärjestelmä.
Windows Me oli Windows 95 ja Windows 98 -järjestelmien seuraaja. Se julkaistiin vasta syksyllä 2000, kun alkuvuodesta julkaistu Windows 2000 oli jo saatavilla.

Järjestelmän vähimmäisvaatimuksina oli vähintään 150MHz Intel Pentium prosessori, 32 Mt keskusmuistia, 320 Mt kovalevy sekä näytönohjain ja hiiri.

Windows Me koostui lähinnä suhteellisen pienistä päivityksistä, kuten Internet Explorer 5.5:stä. Käyttöjärjestelmän mukana tuli myös Windows Media Player 7, jonka oli tarkoitus kilpailla silloista hallitsevaa mediasoitinta, RealNetworksin RealPlayeria, vastaan. Sekä IE 5.5 että Media Player 7 olivat vapaasti ladattavissa Internetistä myös aikaisemmille Windowsin versioille. Windows Me sisälsi myös uuden Windows Movie Maker -ohjelmiston, joka tarjosi perustason videoeditointimahdollisuuden ja oli suunniteltu kotikäyttäjille helppokäyttöisyytensä vuoksi.

Me oli myös ensimmäinen Windows-käyttöjärjestelmä, jossa Media Playeria ei pystynyt poistamaan.

Muutokset aiempaan versioon 
Suurin muutos Windows Me:ssä aikaisempiin Windowseihin nähden oli kuitenkin, että se ei enää sisältänyt aitoa MS-DOS -tukea. Tämä tarkoitti sitä, että Windows Me ei ladannut DOSia ennen graafista käyttöliittymää, toisin kuin Windows 95 ja 98. Tämä tarkoitti myös sitä, että se käynnistyi nopeammin kuin 95 ja 98, mutta ei myöskään voinut käynnistyä komentokehotteeseen DOS-yhteensopivaan tilaan. Me:ssä oli kuitenkin virtuaalitilan DOS, jota voitiin ajaa ikkunassa, mutta jotkin ohjelmat vaativat aidon MS-DOS -tuen, eivätkä suostuneet toimimaan DOS-ikkunassa.

Windows Me sisälsi järjestelmänpalautus-toiminnon (), joka kirjasi muutoksia lokiin, ja pystyi palauttamaan käyttöjärjestelmän aikaisempaan vaiheeseen. Ohjelma oli tarkoitettu helpottamaan vianselvitystä ja ratkaisemaan ongelmia. Sen piti toimia suojaverkkona tilanteissa, joissa esimerkiksi ohjelman tai ajurin asennus sotki järjestelmän. Tällöin käyttäjä voisi palauttaa järjestelmän aikaisempaan, toimivaan tilaan. Ohjelma suoriutui tästä seuraamalla Windowsin järjestelmätiedostojen sekä rekisterin muutoksia. Järjestelmänpalautus saattoi kuitenkin hidastaa tietokoneen toimintaa, varsinkin, jos se valitsi tallennushetkekseen ajankohdan, jolloin käyttäjä oli juuri käyttämässä tietokonetta. Ohjelman toimintaperiaate oli melko yksinkertainen, ja se saattoi pahimmassa tapauksessa palauttaa jopa viruksen, jonka käyttäjä oli hetkeä aiemmin poistanut järjestelmästä. Järjestelmänpalautus ei kuitenkaan ollut varmuuskopiointiohjelma.

Elinkaari 
Windows Me:n tuki päättyi lopullisesti 11. heinäkuuta 2006.

Lähteet

Windows-versiot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Slapstick

Slapstick on yliammuttuihin fyysisiin törmäilyihin, sattumuksiin ja koheltamiseen perustuvaa komiikkaa. Tyypillinen esimerkki siitä on kermakakun litistäminen jonkun kasvoihin.

Slapstick on saanut nimensä kahdesta laudasta, jotka liitetään toisiinsa saranalla ja jousella. Sillä kun on lyövinään toista päähän mutta pysäyttää tarpeeksi äkisti, inertia saa kaksi lautaa äänekkäästi osumaan toisiinsa vaikka toisen päähän ei kohdistukaan kovaa osumaa.

Slapstickia on käytetty esimerkiksi vanhoissa mykkäfilmikomedioissa ja nykyään varsinkin erilaisissa piirretyissä, joissa ruumiillista kipua ei oikeastaan esiinny. Piirretyissä esimerkiksi jotakuta kaavamaisen typerää sivuhahmoa lyödään vaikkapa nyrkillä kasvoihin, ja hetken päästä hahmo nousee typertynyt ilme naamallaan ylös.

Joskus humoristisuutta tavoitellaan saman asian toistolla; tälloin vaikkapa alasin putoaa juuri nyrkistä saaneen hahmon päähän. Tunnettuja slapstick-tyyppisiä piirroshahmoja ovat esimerkiksi Kelju K. Kojootti ja Maantiekiitäjä sekä Tipi ja Sylvesteri, joiden sarjoissa on perusajatuksena petoeläimen pyrkimys jahdata lintua.

Kakuttamisen lisäksi klassisia teemoja ovat esimerkisi kävely lasiovea päin ja olalla kannettujen pitkien esineiden kuten tikkaiden tai lautojen kanssa kävely ja yhtäkkiä kääntyminen kun sen tiellä on joku toinen ja se osuu häntä takaraivoon, tai käänteisesti kun yleisö luonnollisesti odottaa niin käyvän, tämä yhtäkkiä kumartuukin poimiakseen jotain maasta ja se menee ohi.

Slapstick on yleinen tyyli myös American Pien kaltaisissa nuortenelokuvissa.

Lähteet

Huumorin muodot
Englanninkieliset sanat ja sanonnat
Spede

Spede voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

 Pertti ”Spede” Pasanen, viihdetaiteilija ja keksijä
 Spede-Yhtiöt, Pasasen tuotantoyhtiö
 Spede-Tuotanto Oy, Pasasen tuotantoyhtiö
 Speden Spelit, MTV3-kanavan televisio-ohjelma vuosilta 1988–2002
 Speden Spelit, edellämainitun ohjelman yhteydessä pelattu Veikkauksen peli
 Spede, tekeillä oleva mm. Spede Pasasesta ja Vesa-Matti-Loirista kertova elämäkertaelokuva
 SPEDE-mittalaite (Spacecraft Potential, Electron and Dust Experiment) SMART-1-luotaimessa
 Ray Spede -raketilla lentävä piirroshahmo vuodelta 1948, Red Flash Comicin tuotantoa.
Joukkohauta

Joukkohauta on hauta, johon on haudattu useita ihmisiä, joita syystä tai toisesta ei ole voitu viedä takaisin synnyinpaikkakunnalleen tai jollekin siunatulle maakaistaleelle. Useimmiten joukkohaudoissa vainajia on kymmeniä, mutta joskus jopa useita satoja.

Jotkin joukkohaudat sisältävät erilaisten luonnonmullistusten uhreja, mutta suurin osa sisältänee erilaisten sotien siviili- tai sotilasuhreja.

Joukkohautoja on ympäri maailman, mutta uutisoiduimmat niistä löytyvät muun muassa Bosniasta ja Kosovosta.

Joukkohaudat Japanissa
Maailman suurin joukkohauta sijaitsee Japanin Okinawalla. Joukkohaudassa on peräti 189 000 uhria, jotka kaikki ovat toisen maailmansodan uhreja. Vuonna 1985 hautaa laajennettiin, jotta kaikki Okinawan alueella haudatut sodan uhrit mahtuisivat kyseiseen suurhautaan.

Joukkohaudat Suomessa
Suomessa joukkohautoja on etupäässä sisällissodan ajalta eli keväältä 1918.  Kaikille niistä on pystytetty muistomerkki pääosin sotavuosina tai heti niiden jälkeen. Muutama suurempi, esimerkiksi Tammisaaren vankileirin muistomerkki, on valmistunut myöhemmin.

Lähteet

Aiheesta muualla

Hautaus
Daily Mirror

Daily Mirror on  Isossa-Britanniassa ilmestyvä päivälehti, jonka Alfred Harmsworth (lordi Northcliff) perusti vuonna 1903. Alun perin lehti oli eräänlainen naistenlehti, jossa oli naisia kiinnostavien artikkeleiden lisäksi jonkin verran uutisia. Lehden tuolloinen päätoimittaja Mary Howarth oli Ison-Britannian ensimmäinen naispäätoimittaja.

Lehden ensimmäisen numeron osti noin 265 000 henkilöä, mutta jo vuonna 1904 lehden levikki oli laskenut 25 000 kappaleeseen. Edessä oli suuria muutoksia, ja Hamilton Fyfe otti Mary Howarthin paikan päätoimittajana. Naistenlehden imagosta haluttiin päästä eroon ja kaikki lehden naistyöntekijät irtisanottiin. Lehti alkoi keskittyä uutisiin.

Vuonna 1914 lehden levikki ylsi jo miljoonaan.

Vuonna 1933 lehti ennakoi osuvasti tulevaisuutta, sillä sen otsikot julistivat, että Adolf Hitleristä saattaisi aivan lähitulevaisuudessa tulla diktaattori. Se oli myös tuon ajan ainoa suositumpi brittilehti, joka vastusti Hitlerille tehtäviä myönnytyksiä. Sen sijaan se tuki Oswald Mosleya ja British Union of Fascistsia 1933–1934.

Toisen maailmansodan jälkeen lehti on tukenut pääsääntöisesti Työväenpuoluetta.

Lehden kansikuva 4. marraskuuta 2004 on saanut kuuluisuutta, kun se uutisoi George W. Bushin uudelleenvalinnan "Duh!, 4 vuotta lisää Dubyaa" ja "kuinka 59 054 087 ihmistä voi olla näin tyhmiä?" viitaten Bushin saamien äänten määrään.

Aiheesta muualla

 The Daily Mirror

Brittiläiset sanomalehdet
Pluralismi

Pluralismi on näkemys, joka korostaa moniarvoisuutta yksiarvoisuuden sijaan. Se voi tarkoittaa seuraavia asioita:

kosminen pluralismi
kulttuuripluralismi tarkoittaa alakulttuureista muodostuvaa  monikulttuurisuutta 
metodologinen pluralismi tarkoittaa tutkimusmetodin valitsemista tutkimuskohteen mukaan
ontologinen pluralismi eli monijakoinen todellisuuskäsitys, käsitys, jonka mukaan todellisuus koostuu useista perusaineksista
sosiaalitieteellinen pluralismi eli moniarvoisuus, käsitys, jonka mukaan useiden arvojen hyväksyminen on paitsi eettistä, myös hyödyllistä
uskonnollinen pluralismi eli moniarvoisuus, ainesten yhdistely eri uskonnoista ja uskonnollisista suuntauksista
soteriologinen ja kristinuskon pluralismi, käsitys, jonka mukaan kaikki ihmiskunnan uskonnolliset traditiot ovat yhtä päteviä teitä uskonnollisen todellisuuden ytimeen.
tieteenfilosofian pluralismi tarkoittaa näkemystä, jonka mukaan tiede ei ole yhtenäinen joissakin ontologisissa, tieto-opin tai metodin kysymyksissä
Yhteiskuntatieteissä pluralismi tarkoittaa näkemystä,
Posthumanismi

Posthumanismi on klassisen sekulaarin ja rationaalisen renessanssin humanismin perinteestä nouseva aatejärjestelmä, joka pyrkii päivittämään alkuperäisen humanistisen ideologian vastaamaan paremmin 2000-luvun tieteellistä todellisuuskäsitystä. Posthumanismin taustasuuntauksia ovat esimerkiksi kybernetiikka, poststrukturalismi, ekokritiikki, eläintutkimus, tieteen- ja teknologian tutkimus, uusmaterialismi sekä myös antihumanismi.

Posthumanistinen ajattelu ei ole varsinaisesti uutta, mutta termi on otettu käyttöön kattokäsitteeksi erilaisten teknologiaa ja sen vaikutuksia ihmisyyteen ja ympäristöön tarkastelevien tutkimusalojen risteyksissä. Posthumanismi kyseenalaistaa ihmisen olemusta puhtaasti tavoitteellisena toimijana sekä kritisoi kielellisesti käsitettyä subjektiutta. Posthumanistinen todellisuuskäsitys on luonteeltaan materialistinen ontologia; todellisuus ei ole vain sosiaalisesti konstruoitu. Posthumanistinen tutkimus ottaa etäisyyttä kielellis-kulttuuriseen suuntaukseen ja hakeutuu materian, aineen ja objektien pariin. Yksi keskeisistä posthumanismin taustateoreetikoista on feministifilosofi Donna Haraway.

Posthumanismi ei ole yksi yhtenäinen ajatteluperinne, vaan siitä on erotettavissa ainakin kaksi toisilleen jokseenkin vastakkaista suuntausta. Kenties paremmin tunnettu populaari posthumanismin suuntaus on trashumanismi, jonka kannattajat haaveilevat ihmisen kehon ja mielen parantelusta teknologian keinoin jopa kuolemattomuuteen saakka. Transhumanismi näkyy muun muassa tieteiskirjallisuudessa ja määrittää kriittistä posthumanismia enemmän populaarikulttuurin tulevaisuuskuvia. Historioitsija Yuval Noah Harari tarkasteli tätä posthumanismin suuntausta teoksessaan Homo Deus. Transhumanismin tunnettuja kannattajia on muun muassa Googlen teknologinen johtaja Raymond Kurtzweil.

Karoliina Lummaan ja Lea Rojolan toimittamassa suomenkielisessä Posthumanismi-artikkelikokoelmassa tarkastellaan luonnon ja kulttuurin rajantekoa ja humanismin perintöä kriittisesti analysoivaa posthumanismin haaraa erityisesti kulttuurintutkimuksen kentällä. Kriittisen posthumanismin lähtökohta on ympäristökriisissä ja sen tuomassa tarpeessa tarkastella uudelleen ihmisen paikkaa maailmassa. Kriittisessä posthumanismissa ihmistä ei koroteta jonkinlaiseksi jumalhahmoksi kuten transhumanismissa, vaan päinvastoin se pyrkii irtautumaan ihmisen erityisasemasta ja tarkastelee ihmistä osana kaikkea elollista. Kriittinen posthumanismi on relationaalista, vuorovaikutussuhteita tarkastelevaa.

Lähteet 

Transhumanismi
Humanismi
N

N (n) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 14. kirjain. N-kirjaimen nimi suomen kielessä on än (aiemmin myös en). N-kirjain ääntyy suomessa pääasiassa  mutta eräissä asemissa myös ,  tai .

Latinalaista N-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain nyy (Ν, ν), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen Н (н). Yhdennäköisyydestään huolimatta latinalainen N ja kreikkalainen Ν ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.

Historiaa
N-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta nyy (Ν).

N suomen kielessä
N-kirjaimella merkitään suomen kielessä kahta foneemia (/n/ ja /ŋ/), jotka molemmat ovat konsonantteja.

Tavallisesti n-kirjain vastaa /n/-foneemia. Äänneasultaan /n/ muuttuu seuraavien äänteiden vaikutuksesta siten, että sillä on neljä erilaista allofonia: 
 pääallofoni on soinnillinen dentaalinen nasaali 
 k:n ja g:n edellä soinnillinen palataalinen nasaali  (pankki )
 f:n ja v:n edellä soinnillinen dentilabiaalinen nasaali  (info )
 p:n ja m:n edellä soinnillinen bilabiaalinen nasaali  (pojan pyörä )

N-kirjainta käytetään myös ng-yhdistelmässä merkitsemään -foneemia eli ns. äng-äännettä. Supisuomalaisissa sanoissa se voi esiintyä vain pitkänä sanan sisässä vokaalien välissä (rangat [raŋŋat]) mutta lainasanoissa myös lyhyenä (pingviini [piŋviini]). Yhdistelmässä nk esiintyvä  on kuitenkin yksi /n/-foneemin allofoneista (ranka [raŋka]).

Muita esitystapoja

N-kirjaimen merkityksiä 

Pienen n:n merkityksiä:

 n eli nano on SI-järjestelmässä 10−9 eli miljardisosa.
 n on fysiikassa ja kemiassa ainemäärän tunnus.
 n. on noin-sanan lyhenne suomen kielessä.
 n. on neton lyhenne.

Ison N:n merkityksiä:

  tarkoittaa matematiikassa luonnollisten lukujen joukkoa.
 N on typen kemiallinen merkki.
 N on fysiikassa newtonin tunnus (voiman yksikkö).
 N ajoneuvon kansallisuustunnuksena tarkoittaa Norjaa.
 N lentokoneiden rekisteritunnuksissa on Yhdysvaltojen kansallisuustunnus.
 N tarkoittaa arvosanaa Non sine laude approbatur (viidenneksi korkein). 
 N ilmansuunnan lyhenteenä merkitsee pohjoista.
 N-mittakaava on pienoismallien mittakaava (suhde 1:160).
 N-sarja oli eräs Nokian puhelinmallisarja (Nokia Nseries).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomen kielen kirjaimet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Nuija (työkalu)

Nuija on paksu- ja raskaspäinen varrellinen iskemiseen käytettävä työkalu. Nuija on yksi ensimmäisiä ihmisen tuntemia työkaluja. Nuijan osat ovat varsi ja varren päässä oleva paino, pää. Nuijalla sen varren ja pään rotaatioenergia muutetaan tangentin suuntaiseksi translaatioenergiaksi. 

Nuijalla isketään kappaletta joko suoraan tai esimerkiksi taltan välityksellä, niin että energia siirtyy nuijan päästä taltan kärjen kautta työstettävään esineeseen, jolloin syntyy lastu ja työstöjälki. Nuija voi olla suurempikin ja kaksin käsin käytettävä. Nuijan pää on usein tehty puusta, kumista tai muovista. 

Metallista lyömävälinettä sanotaan yleensä lekaksi, moukariksi, moskaksi tai vasaraksi.

Nuija voi olla myös lähitaisteluase, jonka varren päässä tai varteen kiinnitetyn ketjun päässä on paino tai levenemä, jossa saattaa olla piikkejä. Piikkinuija tunnetaan myös nimellä kurikka tai aamutähti. Aseen teho perustuu lähinnä kärkiosan painoon ja iskuvoimaan. Ketjukuulanuija on ase, jossa piikikäs kuula, lyömäri, on kiinnitetty ketjulla varteen. Näin iskuun saadaan suurempi hitausmomentti, ja aseella kyetään lyömään myös kilven sisäpuolelle.

Puheenjohtajan nuijaa käytetään myös määrämuotoisissa kokouksissa esimerkiksi eduskunnan täysistunnoissa ilmoittamaan, että asiaa käsitellään tai että käsittely on päättynyt.

Ruoanlaitossa käytetään muun muassa lihanuijaa lihan mureuttamiseen sekä puunuijaa eli survinta esimerkiksi perunoiden tai marjojen soseuttamiseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Vesilahden Kotiseutumuseo. Ruokatalouteen liittyvät esineet  Kolme erilaista puista nuijaa ym.

Työkalut
Lähitaisteluaseet
Rakennustyökalut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Richter

Richter on sukunimi, joka tarkoittaa saksaksi tuomaria. Se voi viitata seuraaviin henkilöihin ja asioihin:

Sukunimi
Paul Andrew ”Andy” Richter (s. 1966), yhdysvaltalainen näyttelijä, koomikko ja käsikirjoittaja, Late Night with Conan O'Brien -ohjelman apulaisjuontaja
Annegret Richter (s. 1950), Länsi-Saksaa edustanut yleisurheilija
Burton Richter (1931–2018), yhdysvaltalainen fyysikko, Nobelin fysiikanpalkinnon saaja
Carl Fredrik Richter (1782–1858), Turun hovioikeuden presidentti
Charles Richter (1900–1985), yhdysvaltalainen seismologi
Conrad Richter (1890–1968), yhdysvaltalainen kirjailija
David Richter (1661–1735), ruotsalainen muotokuvamaalari
David Richter (nuorempi) (1664–1741), ruotsalainen miniatyyrimaalari
Deborah Richter (s. 1957), yhdysvaltalainen näyttelijä 
Edvard Richter (1880–1956), suomalainen taidehistorioitsija
Eugen Richter (1838–1906), saksalainen poliitikko
Frank Richter (s. 1952), saksalainen jalkapalloilija
Frans Evert Richter (1861–1909), suomalainen pappi ja maanviljelijä
Franz Xaver Richter (1709–1789), Mannheimin vaaliruhtinas Karl Theodorin palveluksessa toiminut säveltäjä
Gerhard Richter (s. 1932), saksalainen taiteilija 
Halina Górecka o.s. Richter (s. 1938), puolalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja
Hans Richter (1843–1916), itävaltalainen kapellimestari
Hans Werner Richter (1908–1993), saksalainen kirjailija
Henjo Richter (s. 1963), Gamma Rayn kitaristi 
Henriette Richter-Röhl (s. 1982), saksalainen näyttelijä
Ilona Richter (s. 1953), saksalainen (itäsaksalainen) soutaja, olympiavoittaja ja maailmanmestari
Jason James Richter (s. 1980), yhdysvaltalainen näyttelijä 
Jean Paul oik. Johann Richter (1763−1825), saksalainen kirjailija
Julia Richter (s. 1988), saksalainen soutaja
Karl Richter (1926–1981), saksalainen kapellimestari, urkuri ja cembalisti
Kristina Richter (s. 1946), itäsaksalainen käsipalloilija ja olympiamitalisti
Kristina Mundt-Richter (s. 1966), saksalainen kilpasoutaja
Laila Rihte, ent. Richter (1912–1985), suomalainen elokuvanäyttelijä 
Ludwig Richter (1803–1884), saksalainen taidemaalari
Marco Richter (s. 1997), saksalainen jalkapalloilija 
Martin Richter (s. 1977), tšekkiläinen jääkiekkopuolustaja
Max Richter (s. 1966), brittiläinen säveltäjä
Max Erwin von Scheubner-Richter (1884−1923), baltiansaksalainen kansallissosialisti
Michael Thomas ”Mike” Richter (s. 1966), yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti
Ole Richter (1829–1888), norjalainen poliitikko
Pavel Richter (s. 1954), tšekkiläinen jääkiekkoilija 
Simona Richter (s. 1972), romanialainen judoka, judovalmentaja ja olympiamitalisti
Stefan Richter (s. 1972), suomalainen kokki
Svjatoslav Richter (1915–1997), venäläinen pianisti
Ton Richter (1919–2009), alankomaalainen maahockeypelaaja
Ulrike Richter (s. 1949), saksalainen (itäsaksalainen) uinnin olympiavoittaja

Muita
Richterin asteikko, maanjäristysasteikko
Richter–Veresov-hyökkäys, shakkiavaus
Richterin talo, Turussa sijainnut rakennus
Geologinen ajanlasku

Geologinen ajanlasku on geologiassa ja paleontologiassa käytetty stratigrafiaan perustuva mittausmenetelmä, joka jakaa maapallon historian kansainvälisesti sovittuihin ajanjaksoihin. Ajanjaksoilla voi olla päällekkäisiä historiallisia ei-kansainvälisiä nimityksiä. Kansainvälinen International Commission on Stratigraphy -järjestö (ICS) on perustettu muun muassa standardisoimaan ajanjaksojen nimityksiä ja ajoituksia.

Geologisen kalenterin ajanjaksojen pituus vaihtelee miljoonista vuosista tuhansiin miljooniin vuosiin. Ajanjaksot luokitellaan aioneihin, maailmankausiin, kausiin ja epookkeihin. Myös epookit voidaan jakaa edelleen lyhyempiin ajanjaksoihin vaiheisiin. Geologiset aikakaudet perustuvat sedimenttikivikerrostumien tutkimukseen, muun muassa muinaisten merien pohjaan kerrostuneiden kuolleiden eliöiden fossiilien analysointiin. Ajanjaksoja erottaa esimerkiksi selvä muutos tietyn lajin osuudesta verrattuna kaikkiin lajeihin joukkosukupuuton vuoksi, kuten liitukauden/paleogeenin raja. Ajanjaksot esitetään yleensä alaspäin vanhenevassa järjestyksessä, joka symboloi karkeasti sedimenttikivikerrostumia. Täydellistä kaikki ajanjaksot kattavaa sedimenttikivikerrostumaa ei ole olemassa, joten tutkimustietoa on hankittu ympäri maapalloa sijaitsevista osakerrostumista. 

aioni, puolesta miljardista kahteen miljardia vuotta
maailmankausi, yleensä satoja miljoonia vuosia
kausi, yleensä alle sata miljoonaa vuotta
epookki, yleensä kymmeniä miljoonia vuosia
vaihe, yleensä miljoonia vuosia

Geologiset ajanjaksot keksi Alcide d'Orbigny.

Geologinen aikataulukko

Geologisen ajanlaskun kausia ja alkamisaikoja Kansainvälisen stratigrafian komitean (International Commission on Stratigraphy, ICS) v2020/03 kronostratigrafisen taulun suomennoksen  mukaan.

Maan historia 24 tunnissa 
Seuraava taulukko havainnollistaa geologisen ajanlaskun mittasuhteita. Maan historia aloitetaan 4 570 miljoonaa vuotta sitten jolloin Maa-planeetta muotoutuu osana Aurinkokuntaa. Kaikkeus syntyi alkuräjähdysteorian mukaan noin 13,7 miljardia vuotta sitten, eli ”noin 2 vuorokautta” ennen Maan syntymistä. Yksi sekunti vastaa 52 893,5 vuotta.

Katso myös 

 Mannerliikunnot
 Paleomagnetismi
 Paleoklimatologia
 Jääkausiajat
 Vuorijonopoimutus
 Kuun geologinen ajanlasku
 Evoluutio
 Elämä
 Eliö
 Antroposeeni
 Joukkosukupuutto

Lähteet

 Tertiääri- ja kvartäärikaudet  Luonnontieteellinen keskusmuseo
 Geologia ja aikawww.kiviopas.fi 
 MaailmankaudetOpetushallitus - Etälukio 
 International Stratigraphic Chart International Commission on Stratigraphy 
Kansainvälinen stratigrafinen taulu, Kansainvälinen stratigrafian komitea

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Palaeos timescale www.palaeos.com
 Geologia ja aika Geologia.fi
 Geologiset kaudet Jukka Korpela

Seulonnan keskeiset artikkelit
Serbia ja Montenegro

Serbia ja Montenegro () oli valtio Balkanilla 1992–2006. Vuosina 1992–2003 se oli vielä liittotasavalta nimeltään Jugoslavian liittotasavalta (), joka muodostui Jugoslavian hajotessa ja jota nimitettiin ”Tynkä-Jugoslaviaksi”. Se muutettiin Serbian ja Montenegron valtioliitoksi vuonna 2003. Valtioliitto hajosi kesäkuussa 2006 Montenegron julistauduttua itsenäiseksi ja Serbiasta tuli sen juridinen seuraaja.

Historia

Jugoslavian sosialistisen liittotasavallan hajotessa sen osaksi jääneet Montenegro ja Serbia muodostivat uuden, järjestyksessään kolmannen Jugoslavian eli Jugoslavian liittotasavallan huhtikuussa 1992. Se oli Yhdistyneiden kansakuntien (YK) mukaan vain yksi Jugoslavian viidestä seuraajasta eikä näin ollen voinut periä Jugoslavian paikkaa YK:ssa.

Entisen Jugoslavian omaisuuden ja velkojen jaon estivät Jugoslavian hajoamissodat, joiden vuoksi Jugoslavian liittotasavalta oli kauppa- ja merisaarrossa vuoteen 1995. Tällöin neuvoteltiin Kroatian sekä Bosnia ja Hertsegovinan sisällissodat päättänyt Daytonin rauhansopimus Jugoslavian, Kroatian ja Bosnia-Hertsegovinan kesken.

Paljolti Serbian johtamassa Jugoslaviassa hallitsi Serbian presidentti Slobodan Milošević vuoteen 1997, jonka jälkeen hän toimi valtaoikeuksiltaan vahvistettuna koko Jugoslavian presidenttinä. Milošević syrjäytettiin opposition mielenosoituksissa syksyllä 2000. Hänet pidätettiin ja luovutettiin Jugoslavia-tuomioistuimelle vuonna 2001.

Jugoslavia hyväksyttiin YK:n jäseneksi vuonna 2000. Vuonna 2003 Jugoslavian parlamentti hyväksyi valtioliiton nimeltään Serbia ja Montenegro. Liitosta tehtiin löyhä koskien vain joitain aloja, kuten puolustus. Jäsenillä olleilla kahdella tasavallalla oli oma talouspolitiikkansa ja valuuttansa eikä niillä ollut yhteistä pääkaupunkia, vaan valtion instituutioista korkein oikeus toimi Montenegron Podgoricassa. Tasavaltojen tuli pysytellä liitossa vähintään kolme vuotta. Sen jälkeen toinen voisi halutessaan erota, mutta menettäisi tällöin oikeuden Serbia-Montenegron kansainväliseen asemaan, joka periytyisi kokonaisuudessaan toiselle osapuolelle.

Vuonna 2006 Montenegrossa järjestettiin kansanäänestys, jossa 55,4 % äänestäneistä (äänestysprosentti 86,3) kannatti Montenegron itsenäistymistä. Itsenäistymiseen vaadittu osuus äänistä oli 55 %, ja täten Montenegro itsenäistyi. Serbia ja Montenegro lakkasi olemasta Serbian julistauduttua valtioliiton juridiseksi seuraajaksi ja itsenäiseksi toimijaksi kesäkuussa 2006.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Naturalistinen virhepäätelmä

Naturalistinen virhepäätelmä on useiden filosofien virheellisenä pitämä päättely, joka liittyy moraalisen hyvän luonteeseen. Brittiläinen filosofi G. E. Moore esittelee sen kirjassaan Principia ethica.

Moore väittää henkilön syyllistyvän naturalistiseen virhepäätelmään, jos hän yrittää palauttaa moraalisen "hyvän" johonkin luonnolliseen, maailmassa empiirisesti mitattavissa olevaan ominaisuuteen. 

Esimerkiksi hedonisti saattaa väittää moraalisen hyvän olevan mitattavissa ihmisissä esiintyvän mielihyvän tai onnellisuuden perusteella. Tällaiset hedonistit ovat laajentaneet näkökulmaansa hedonismin ydinteesistä, jonka mukaan mielihyvä tulee maksimoida. Mooren mukaan tämä on ankara virhe, ja moraalista hyvää tulee pitää sellaisena kuin se on, yksinkertaisena määrittelemättömänä epänaturalistisena arvona.

On huomattava, että Moore piti yhtä lailla virheenä hyvän palauttamista yliluonnollisiin tai metafyysisiin ominaisuuksiin (Jumalan lain tai kosmoksen järjestyksen mukaisuuteen tms.).

Mooren mukaan yritys määrittää moraalinen hyvä naturalistisen ominaisuuden avulla kaatuu aina avoimen kysymyksen argumenttiin. Ajatellaan esimerkiksi väitettä, että hyvää on se, mikä tuottaa mielihyvää (mielihyvän paikalle voidaan ajatella mikä tahansa muukin asia). Silloin voitaisiin päätellä seuraavasti: "P tuottaa mielihyvää – siis P on hyvä." Avoimeksi jää silti kysymys: "Onko hyvä, että P tuottaa mielihyvää?" Mooren mukaan tämä kysymys on aina mielekäs, eikä mikään hyvän analyysi siksi voi onnistua.

Hedonisti saattaisi vastata toteamalla vain moraalisen hyvän ja mielihyvän korreloivan täysin. Iso osa kritiikistä väittää myös Mooren yleisesti ottaen vain puhuvan analyysin paradoksista, eikä niinkään tietystä etiikan luonteeseen läheisesti liittyvästä ongelmasta.

Mooren näkökantaa kutsutaan eettiseksi epänaturalismiksi. Hän oli itse utilitaristi moraalin suhteen.

Moorea ei siis niinkään kiinnosta se, jos joku yrittää johtaa empiirisistä tosiasioista arvostelulauseita, vaan tämä on Humen giljotiinin käyttöalaan kuuluva asia. Moore puhuu pikemminkin moraalin semantiikasta, vaikka Humen giljotiinin vastainen päättely onkin aina myös naturalistinen virhepäätelmä.

Moraalifilosofi William Frankenan mielestä, jos Mooren vaatimuksessa pitäydyttäisiin tiukasti, mitään ei voitaisi määritellä. ”Kun eettisen arvostelman samastamista tosiasiaa koskevan arvostelman kanssa kutsutaan virhepäätelmäksi ilman tähän sisältyvän virheellisyyden osoittamista, syyllistytään kehäpäätelmään”, Frankena toteaa.

Katso myös 
 Humen giljotiini
 Moralistinen virhepäätelmä
 Olemusajattelu

Lähteet 

Etiikka
Peter Singer

Peter Albert David Singer (s. 6. heinäkuuta 1946 Melbourne) on australialainen filosofi. Singer on Princetonin yliopiston professori. Hänen eritysalansa on käytännöllinen filosofia ja eettinen näkökulmansa utilitarismi, tarkemmin sanottuna preferenssiutilitarismi.

Singer on toiminut myös filosofian professorina Monash-yliopistossa Melbournessa. Vuonna 1996 Singer pyrki vihreän puolueen ehdokkaana Australian senaattiin. Vuonna 1999 hänet nimitettiin bioetiikan professoriksi Princetonin yliopiston Center for Human Values -keskukseen Yhdysvaltoihin.

Singer on toimittanut myös kokoomateoksia. A Companion to Ethics (Oxford: Blackwell, 1991) sisältää lyhyitä artikkeleita kaikista moraaliajattelun puolista.

Etiikka

Eläinten vapautus 

Singerin teos Animal liberation (suom. Oikeutta eläimille) on monen kasvissyöjän ja vegaanin eettinen perustelu näkemyksilleen, ja yksi koko eläinten oikeusliikkeen määrittäviä vaikutteita. Kirjassa hän argumentoi spesismiä eli lajisortoa vastaan todeten, ettei rationalistinen etiikka voi millään lähteä ihmisen erityisoikeuksista muihin lajeihin nähden. Vaikka teos on suomennettu nimellä "Oikeutta eläimille", Singer ei kannata eläinten oikeuksia, vaan lähestyy asiaa utilitaristisesta näkökulmasta. Singerin ajattelussa eläimet pitää ottaa huomioon, koska ne kykenevät kärsimään. Hän siis päätyy puolustamaan eläimiä lähtemällä liikkeelle utilitarismin perusajatuksesta minimoida kärsimys.

Käytännöllinen etiikka 

Singerin laajimmassa teoksessa Practical Ethics (1979, toinen painos vuonna 1993), eritellään yksityiskohtaisesti sitä, kuinka ja miksi yksilöiden etuja tulee punnita. Singerin kanta on, että yksilön edut tulee aina punnita kyseisen yksilön todellisista ominaisuuksista lähtien eikä siitä, että yksilö kuuluu johonkin käsitteelliseen luokkaan. Kirjassa Singer muun muassa puolustaa eutanasian laillistamista.

Teokset 
  
 
 
 
 
 
 
 Writings on an Ethical Life. Ecco, 2000.
 One World: The Ethics of Globalization, 2002
 Unsanctifying Human Life: Essays on Ethics. Edited by Helga Kuhse. Blackwell Publishers, 2002. 
 Pushing Time Away: My Grandfather and the Tragedy of Jewish Vienna, 2004
 The President of Good & Evil, the Ethics of George W. Bush
 The Life You Can Save. Acting Now to End World Powerty. Random House, 2009

Suomennetut teokset

Aiheesta muualla 

 Peter Singerin kotisivut 
 Peter Singer Links 
 Peter Singerin kirjoituksia köyhyyden vähentämisestä 
 Peter Singer: Voimmeko luottaa moraaliseen vaistoomme? Vapaa ajattelija 1/2003.

Australialaiset professorit
Ateistifilosofit
Australialaiset filosofit
Humanistit
Utilitaristit
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Ms

Ms tarkoittaa seuraavia:
 
 
 
 
 
 
 
 Mississippi, postilyhenne MS, Yhdysvaltain osavaltio
 Ms. tai Ms, englannin kielen naista tarkoittavista sanoista miss ’neiti’ ja mistress (Mrs.) ’rouva’, puhuttelusana
 multippeliskleroosi, MS, MS-tauti, pesäkekovettumatauti
 moottorilaiva, m/s tai M/S, englannin ilmauksesta motor ship, polttomoottorin avulla kulkeva laiva.
 magneetisuuntima, ms, kompassin avulla määritetty suunta
 mezzosopraano, Ms, naisen ääniala
 Moderata Samlingspartiet, MS, ruotsalainen puolue
 massaspekrometria, MS, orgaanisten yhdisteiden tunnistusmenetelmä ja pitoisuuksien määritysmenetelmä.
 Morane-Saulnier M.S. 406, Suomen ilmavoimien konetunnus MS, ranskalainen hävittäjälentokone.
 Microsoft
 Mastère Spécialisé, MS, täydennyskoulutusohjelma
 MS-1, venäläinen kevyisiinvaunuihin luokiteltava panssarivaunu.

Aihepiiriin liittyy myös seuraava:

 Mynämäen Suunnistajat -52, MS-52, suomalainen urheiluseura.

Lähteet
Biafran sota

Biafran sota eli Nigerian sisällissota käytiin vuosina 1967–1970 itsenäiseksi julistautuneen Kaakkois-Nigerian eli Biafran ja Nigerian liittovaltion joukkojen välillä. Sota päättyi liittovaltion joukkojen voittoon ja Nigerian jälleenyhdistämiseen.

Sodan tausta
Nigerian itsenäistyttyä vuonna 1960 maa oli liitto­valtio, jonka osavaltioiden rajat kulkivat pitkälti etnisten ryhmien mukaan, joista tärkeimmät olivat lännen jorubat, pohjoisen hausat ja fulanit sekä kaakon ibot (igbot).

Hausa- ja jorubapuolueiden liittouduttua ja pohjoisnigerialaisten upseerien kaadettua lyhytikäisen, paljolti ibojen muodostaman sotilashallituksen, muslimit kohdistivat kristittyihin iboihin verilöylyjä. Ibot julistivat 30. toukokuuta 1967 Itä-Nigerian sotilaskuvernöörin, everstiluutnantti Chukwuemeka Odumegwu Ojukwun, johdolla Kaakkois-Nigerian itsenäiseksi Biafran tasavallaksi. Nigerian hallitus reagoi aluksi saarrolla ja 6. heinäkuuta lähetti armeijan kukistamaan kapinaa.

Sodan kulku
Sodan alkuvaiheessa Biafran joukot etenivät kohti Lagosia heinä-elokuussa 1967, mutta joutuivat sen jälkeen puolustuskannalle. Biafran pääkaupunki Enugu joutui liittohallituksen haltuun jo lokakuussa 1967, mutta hallituksen joukkojen eteneminen pysähtyi ibojen puolustaessa tiukasti ydinalueitaan. Saarretussa Biafrassa puhkesi pian nälänhätä, josta kapinalliset syyttivät hallituksen joukkojen toimintaa. Lopulta Biafraa johtanut Ojukwu pakeni Norsunluurannikolle ja sitten Lontooseen, ja Biafran armeija antautui 12. tammikuuta 1970.

Sodan seuraukset
Sodan seurauksena kuoli noin miljoona nigerialaista, pääasiassa nälkään ja tauteihin. Sodan jälkeen kansanryhmien välisiä suhteita on yritetty sovitella ja muun muassa Nigerian osavaltiojakoa on muutettu niin, ettei se samaistuisi etnisten ryhmien jakaumaan.

Katso myös 

 Beninin tasavalta (1967)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Globalis.fi - Nigerian konflikti
 http://www.sahistory.org.za/dated-event/biafran-war-erupts-nigerian-forces-invade-republic-biafra
 http://www.bbc.com/news/world-africa-13156508

1900-luvun sodat
1960-luku
1970
Biafra
Nigerian sodat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tšerenkovin säteily

Tšerenkovin säteily on sähkömagneettista säteilyä, joka syntyy, kun eristeessä etenevän sähköisesti varatun hiukkasen nopeus ylittää valon nopeuden kyseisessä eristeessä. Hiukkanen ei siis ylitä valonnopeutta tyhjiössä vaan itse eristeessä tai aineessa, jossa valon nopeus on hitaampi. Säteily on nimetty neuvostoliittolaisen Pavel Tšerenkovin mukaan, joka vuonna 1958 sai Nobelin fysiikanpalkinnon ilmiön selittämisestä yhdessä Ilja Frankin ja Igor Tammin kanssa.

Synty ja ominaisuudet 

Väliaineessa liikkuva hiukkanen voi ylittää valon nopeuden kyseisessä väliaineessa, sillä esimerkiksi vedessä valon nopeus on vain 0,75 c, kun tyhjiössä se on 1 c. Tšerenkovin mekanismissa varattu hiukkanen menettää kuitenkin ylimääräisen liike-energiansa nopeasti vuorovaikutuksessa väliaineen elektronien kanssa. Elektronien viritystila purkautuu Tšerenkovin säteilynä nähtävien fotonien muodossa. Esimerkiksi käynnissä olevan ydinreaktorin sydämessä näkyvä sininen kajo on Tšerenkovin säteilyä.

Spektriltään Tšerenkovin säteily on kontinuumisäteilyä. Suurin osa siitä keskittyy spektrin ultraviolettialueelle.

Sovellukset

Tšerenkovin säteilyllä on sovelluksia suurenergiafysiikan ja tähtitieteen tutkimuksessa, esimerkiksi neutriinojen etsimisessä. Kun neutriino osuu vesimolekyyliin, vapautuu myoni, joka säteilee Tšerenkovin säteilyä, ja tämä on havaittavissa valonilmaisimilla. Ilmiötä hyödyntävät neutriinoteleskoopit.

Kun kosmisen säteilyn suurenerginen hiukkanen iskeytyy yläilmakehään, se tuottaa hyvin suurella nopeudella eteneviä elektroni-positronipareja. Nämä parit tuottavat Tšerenkovin säteilyä, jota maanpäälliset Tšerenkov-teleskoopit, kuten VERITAS, MAGIC ja H.E.S.S., havaitsevat.

Katso myös 

 Kosmisten säteiden visuaalinen ilmiö – valoilmiö, johon Tšerenkovin säteily mahdollisesti liittyy.

Lähteet 

Sähkömagneettinen säteily
Bjälbo-suku

Bjälbo-suku oli suku, johon kuului Ruotsin, Norjan ja Tanskan hallitsijoita 1200- ja 1300-luvulla. Suvun kuuluisimpia jäseniä on Birger-jaarli.

Suvun nimestä

Folkunga-suku on perinteinen nimitys tälle ruotsalaiselle keskiaikaiselle mahtisuvulle. Folkung tarkoittaa "folkelaista", "Folken väkeä olevaa", ja tarinan mukaan nimi on saatu esi-isä Folke Filbyteriltä, jonka historiallisuudesta ei kuitenkaan ole varmuutta; Folke Filbyterin nimi esiintyy vain yhdessä 1500-luvulta olevassa tekstissä. Nimityksenä Folkunga on otettu käyttöön vasta 1600-luvulla. Lisäksi nimitys Folkunga-suku on omiaan aiheuttamaan sekaannusta, sillä aikalaiset kutsuivat folkungeiksi erästä saman suvun jäseniä sisältänyttä poliittista ryhmittymää, joka vieläpä oli pääosin huonoissa väleissä Bjälbo-suvun kuninkaitten kanssa. Näin ollen Bjälbo-suku, suvun Itä-Götanmaalla sijainneen pääkartanon Bjälbon mukaan, on käytännöllisempi nimitys, jota enemmistö ruotsalaisista historioitsijoista nykyään suosii. Kysymys nimestä herättää kuitenkin Ruotsissa tunteita, koska Folkunga-nimitys on vanhastaan useimmille ruotsalaisille tuttu Ruotsin valtakunnan syntyvaiheiden historiasta.

Suvun jäsenet itse eivät käyttäneet kumpaakaan nimeä. Suomen varhaisissa herttuoissa oli suvun jäseniä, mistä Suomen nykyinen vaakuna on saanut alkunsa.

Suvun jäseniä:
jaarli Folke Filbyter
jaarli Birger Brosa "hymyilevä" (kuoli 1202)
jaarli Kaarle Kuuro (kuoli 1220)
Magnus Minnesköld (Birger-jaarlin isä)
Birger Magnusson (Birger-jaarli) (1210–1266)
jaarli Ulf Fase (kuoli 1248)
 Bengt Magnusson (k. 1236 tai 1237), Linköpingin piispa
 Magnus Bengtsson (k. 1263), Kalmarin linnan vouti ja Itä-Götanmaan lainvalvoja, Bengt Magnussonin poika
Rikissa Birgerintytär
Eerik Valdemarinpoika
Inbeborg Valdemarintytär
herttua Eerik (kuoli 1318)
herttua Valdemar (kuoli 1318)
kruununperijä Maunu Birgerinpoika
Eufemia Eerikintytär

Sukuun kuuluvat Ruotsin kuninkaat:
 Valdemar Birgerinpoika (kuninkaana 1250–1275)
 Maunu Ladonlukko (1275–1290)
 Birger Maununpoika (1290–1318)
 Maunu Eerikinpoika (1319–1364)
 Eerik Maununpoika (1356–1359)
 Haakon Maununpoika (1362–1380)
 Olavi Haakoninpoika (1385–1387, vastakuningas)
 naisen puolelta: Albrekt Mecklenburgilainen (1363–1395)
 naisten puolelta: Eerik Pommerilainen
 naisten puolelta Kristoffer Baijerilainen
 naisten puolelta: Kristian I Oldenburgilainen, jne.

Ruotsin hallitsijasuvut
Heinkel He 162

Heinkel He 162 ”Volksjäger” (”kansanhävittäjä”) oli Luftwaffen toisen maailmansodan aikaisista suihkuhävittäjistä toinen sarjavalmistukseen päässyt konemalli.

Saksan ilmailuministeriö (Reichs Luftsfahrt Ministerium, RLM) asetti koneen tuotantovaatimukset 10. syyskuuta 1944, ja halusi vastaukset ei-strategisista aineista massatuotettavasta konemallista viimeistään 20. syyskuuta. Volksjägerin piti olla tuotantovalmiina vuoden 1945 uudenvuodenpäivänä.

Heinkel oli jo suunnitellut ehdot täyttävää konemallia ja sai 1 000 koneen tilauksen, jotka piti toimittaa huhtikuussa 1945.

”Kansanhävittäjä”-nimitys aiheutui Hermann Göringin ajatuksesta, että uuden suihkuhävittäjän lentäjinä toimisivat pelkän liitokonekoulutuksen saaneet Hitler-Jugendin jäsenet, mutta He 162 oli aivan liian monimutkainen lennettäväksi muille kuin kokeneille lentäjille.

Saksan antautuessa 8. toukokuuta 1945, 120 He 162:ta oli toimitettu, 200 oli valmiina ja 600 rakenteilla.

Mallit ja muunnokset 

 A-0 – Ensimmäiset 10 prototyyppiä
 A-1 – Aseistettu 2 × 30 mm MK 108-tykeillä, 50 ammusta kumpaankin
 A-2 – Aseistettu 2 × 20 mm MG 151/20-tykeillä, 120 ammusta kumpaankin
 A-3 – Ehdotettu uudistus, jossa olisi ollut keulassa kaksois-30 mm MK 108-tykit
 A-8 – Ehdotettu uudistus, jossa olisi ollut tehokkaampi Jumo 004-D4 moottori  
 B-1 – Ehdotettu uudistus vuodelle 1946, jossa olisi ollut tehokkaampi Heinkel-Hirth 011A turbojet, venytetty runko, johon olisi mahtunut enemmän polttoainetta, pitempi siipien kärkiväli ja kaksois-30 mm MK 108-tykki
 C – Ehdotettu uudistus, jossa olisi ollut B-sarjan runko, Heinkel-Hirth 011A moottori, uusi V:n muotoinen perä ja kaksois-MK 108-tykki Schräge Musik-asekokoonpanolla            
 D – Ehdotettu uudistus, joka olisi ollut samantapainen kuin C-sarja, mutta  laajennetuilla, eteenpäin taivutetuilla siivillä
 E – He 162A BMW 003R voimalähteellä, BMW 003A turbojetillä ja sisäänrakennetulla BMW 718 nestepolttoainerakettimoottorilla moottorin tehostusta varten varustettu versio. Ainakin yksi prototyyppi valmistettiin 
 S – kaksipaikkainen harjoitusliitokone

Tekniset tiedot

Lähteet

Aiheesta muualla

The He 162 n° 120015

He 162
Saksalaiset hävittäjälentokoneet
1940-luvun hävittäjälentokoneet