joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lorenzin yhtälöt

Lorenzin yhtälöt ovat yksinkertainen kolmen kytketyn differentiaaliyhtälön ryhmä, jonka kehitti yhdysvaltalainen meteorologi Edward Lorenz vuonna 1963 tutkiessaan yksinkertaista mallia ilmakehän konvektiovirtauksista. Lorenzin yhtälöt ovat

jossa a on Prandtlin luku ja b on Rayleighin luku (). Historialliseksi Lorenzin yhtälöt muodostuivat, kun havaittiin, että yhtälöitä käsittelevästä tietokonesimulaatioista saatiin jatkuvasti toisistaan poikkeavia tuloksia. Tämän ilmiön syyksi osoittautui, että mielivaltaisen pieni muutos yhtälönratkaisun alkuarvoissa johti täysin erilaiseen lopputulokseen. Osoittautui myös, että tätä alkuarvoherkkyyttä ei ole yhtälöiden yksinkertaisuudesta huolimatta mahdollista hävittää systeemistä mitenkään, vaan se on niille tyypillinen, "sisäänrakennettu" ominaisuus. Lorenzin yhtälöt ovat ensimmäinen tunnistettu tapaus kaoottisesta dynamiikasta. Lorenzin yhtälöiden kuvaaja, Lorenzin attraktori on muodostunut yhdeksi kaaosteorian symboleista.

Yhtälöiden luonteen tunnistaminen oli tavallaan takaisku, sillä tutkimuksen tarkoituksena oli laatia pitkän aikavälin sääennustuksia ja tämän tavoitteen yhtälöiden käyttäytyminen osoitti periaatteessakin mahdottomaksi, sillä säämallin ratkaisemiseen vaadittavia mittauksia ei ole mahdollista suorittaa äärettömällä tarkkuudella. Myös alkuarvoherkän systeemin numeerinen laskenta on ongelmallista, sillä tietokone ei voi käsitellä muita kuin äärellisen pituisia desimaalilukuja.

Katso myös 
 Rösslerin yhtälöt
 Hénonin kuvaus

Aiheesta muualla 

Johdatus Lorenzin yhtälöihin 

 Kaaosteoria
Gemma Ward

Gemma Louise Ward (s. 3. marraskuuta 1987 Perth) on australialainen huippumalli ja näyttelijä.

Elämäkerta 

Ward syntyi Länsi-Australian Perthissä. Hän on Gary ja Claire Wardin toinen lapsi. Wardin isosisko Sophie oli myös malli, joka lopetti työn, koska katsoi sen olevan liian ikävystyttävää. Lisäksi Wardilla on kaksi nuorempaa kaksoisveljeä, Oscar ja Henry. Uransa alkuaikoina Ward asui New Yorkissa parhaan ystävänsä kanssa.

Ward halusi alun perin näyttelijäksi. Hän esiintyi ensimmäisen kerran kymmenvuotiaana koulunäytelmässä Hannu ja Kerttu. Malliksi Ward päätyi vahingossa. Hänet löydettiin vuonna 2002, kun hän oli australialaiseen mallikilpailuun osallistuneiden ystäviensä seurassa. Lopulta hänet valittiin kisaan, muttei voittanut. Hänen hauras ja yksilöllinen ulkonäkönsä sai kuitenkin huomiota Vivien's Model Agencylta, joka teki hänelle mallikansion.

15-vuotiaana Ward oli jo valloittanut Australian muotiviikot ja päässyt Italiaan tapaamaan Miuccia Pradaa.

Ward seurusteli näyttelijä Heath Ledgerin kanssa. Pari oli viettänyt joulun yhdessä kotikaupungissaan Perthissä ennen paluuta New Yorkiin, jossa Ledger kuoli tammikuussa 2008. Ward sai poikaystävänsä David Lettsin kanssa tyttövauvan joulukuussa 2013.

Englannin lisäksi Ward puhuu sujuvaa ranskaa, italiaa ja espanjaa. Lisäksi hän puhuu jonkin verran saksaa, japania, portugalia ja hollantia.

Ura 

Gemma Ward nähtiin muotiraamattu Voguen kannessa ensimmäistä kertaa jo 16-vuotiaana (nuorin koskaan Yhdysvaltain Voguen kannessa nähty malli), kun hän poseerasi yhdessä Daria Werbowyn, Gisele Bündchenin, Natalja Vodjanovan ja Karolína Kurkován kanssa. Sen jälkeen hän on tehnyt töitä parhaille muotinimille – muun muassa Chanelille, Guccille, Versacelle, Yves Saint-Laurentille, Valentinolle ja Alexander McQueenille. Ward oli ensimmäinen Teen Voguen kannessa koskaan nähty malli ja ensimmäinen malli sitten Kate Mossin, joka on mainostanut Calvin Kleinin Obsession Night for Men -parfyymia. Vuonna 2005 hän esiintyi yli 20:llä New Yorkin catwalkilla suunnittelijoille kuten Vera Wang ja Oscar de la Renta. Vuoteen 2006 mennessä Wardista oli tullut Australian muotimaailman kirkkain tähti.

Wardia edustaa kuuluisa mallitoimisto IMG, joka on edustanut aikaisemmin muun muassa Tyra Banksia ja Heidi Klumia. Hän ansaitsee noin 10 000–20 000 dollaria näytöksestä ja noin 100 000 dollaria kampanjoista.

Ward on myös näytellyt elokuvissa. Hän esiintyi Toni Colletten ja Rhys Wakefieldin kanssa The Black Balloonissa sekä pienessä roolissa The Strangers -elokuvassa vuonna 2008. Hänellä oli pieni sivuosa merenneitona elokuvassa Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä vuonna 2011. Vuonna 2013 Ward esiintyi elokuvassa The Great Gatsby – Kultahattu.

Ulkonäkö 
Wardin mitat ovat 81–60-89. Hän on 178 cm pitkä, ja hänellä on vaaleat hiukset sekä siniset silmät.

Aiheesta muualla 
 
 Gemma Ward Gallery
 Supermodels.nl Gemma Ward homepage

Australialaiset mallit
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
John Carew Eccles

Sir John Carew Eccles (27. tammikuuta 1903 – 2. toukokuuta 1997) oli australialainen lääkäri, joka palkittiin lääketieteen Nobelin palkinnolla synapseja koskevista tutkimuksistaan vuonna 1963 yhdessä Andrew Fielding Huxleyn ja Alan Lloyd Hodgkinin kanssa.

Eccles selvitti välittäjäaineiden roolin synapsien toiminnassa yhdessä Bernard Katzin ja Stephen Kufflerin kanssa, 1940-luvulle asti oli kiistelty siitä, onko hermosolujen välinen viestintä sähköistä vai kemiallista toimintaa.

Eccles työskenteli ensin Australiassa ja Uudessa Seelannissa. 1966 hän siirtyi Yhdysvaltoihin, ensin Chicagoon ja vuonna 1968 Buffaloon. Eläkkeelle jäätyään Eccles muutti Sveitsiin ja kirjoitti mielenfilosofiasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Australialaiset neurotieteilijät
Rhodes-stipendin saajat
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1997 kuolleet
Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon saajat
Eero Palviainen

Eero Palviainen on suomalainen luuttusolisti ja soitinrakentaja. Hän aloitti luutunsoiton opiskelun Turun konservatoriossa. Sibelius-akatemian ensimmäisenä solistilinjan luutunsoittajana Palviainen opiskeli Leif Karlsonin johdolla. Diplominsa hän suoritti 1992 Baselissa; hänen opettajansa siellä Schola Cantorumissa oli Hopkinson Smith. Palviaisen oeuvre ulottuu renessanssimusiikista myöhäisbarokkiin.

Palviainen on Battalian perustajajäsen. Muita yhtyeitä, joissa hän soittaa, ovat ranskalainen L'Arpeggiata, puolalainen Arte suonatore Posnan, Kuudennen kerroksen orkesteri sekä Helsingin barokkiorkesteri. Vierailuja hän on tehnyt muun muassa yhtyeissä Avanti!, the Harp Consort, Freiburger Barock Orchester ja La Fenice. Hän on myös tehnyt useita soolonauhoituksia Yleisradiolle.

Battalian ensilevy sai vuoden 1998 Janne-palkinnon.

Eero Palviainen on hyvin haluttu soitinrakentaja. Hän onnistui muun muassa ostamaan materiaalikseen osan 1500-luvulla rakennetun keskieurooppalaisen talon seinää.

Palviaisen soittamat instrumentit
arkkiluuttu
barokkikitara
barokkiluuttu
renessanssiluuttu
teorbi
vihuela
mandoliini (ainakin eräässä konsertissa)

Suomalaiset luutistit
Suomalaiset muusikot
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Trance (EP)

Trance (1998) on australialaisen gootti/doom metal -yhtye Virgin Blackin EP. Trance julkaistiin alun perin omakustanteena, mutta myöhemmin debyyttialbumin Sombre Romantic (2001) kanssa sen tuplalevyversion lisälevynä. EP:n kappalemateriaali on ambient-henkisempää verrattuna muuhun yhtyeen tuotantoon.

Kappalelista

Kokoonpano
 Rowan London – laulu, koskettimet
 Samantha Escarbe – kitara
 Dino Cielo – rummut
 Craig Edis – kitara, laulu
 Aaron Nicholls – basso

Vuoden 1998 EP:t
Virgin Blackin albumit
110393 Rammstein

110393 Rammstein on asteroidi, joka on nimetty saksalaisen industrial metal -yhtye Rammsteinin mukaan. Asteroidin löysi Jean-Claude Merlin  vuonna 2001. Rammsteinin periheli on 370 miljoonaa kilometriä ja apheli 440,7 miljoonaa kilometriä. Sen halkaisijaksi on arvioitu 3–6 kilometriä. Ennen nimeämistään asteroidi tunnettiin tunnuksella 2001 TC8.

Lähteet
http://131.142.24.68/iau/special/rocknroll/0110393.html 
JPL Small-Body Database Browser: 110393 Rammstein (2001 TC8)
Numbered minor planets 

Päävyöhykkeen asteroidit
Christina Rossetti

Christina Georgina Rossetti, kirjailijanimi Ellen Alleyne (5. joulukuuta 1830 Lontoo – 29. joulukuuta 1894 Lontoo) oli englantilainen runoilija..

Rossetti syntyi Lontoossa ja sai opetusta kotona. Hän oli taiteellisesta suvusta. Perheen isä oli italialaissyntyinen runoilija Gabriele Rossetti.  Isä oli professori ja oli joutunut poliittisten mielipiteittensä takia lähtemään Italiasta. Hän toimi King's Collegessa italian kielen professorina.. Christina Rossettin sisaruksia olivat taidemaalari-runoilija Dante Gabriel Rossetti sekä kirjailijat William Michael Rossetti ja Maria Francesca Rossetti. 

Rossetti sai 14-vuotiaana hermoromahduksen ja poti vielä myöhemmällä iällään masennusta. Hän aloitti kirjoittamisen nuorella iällä, mutta ensimmäinen runokokoelma Goblin Market and Other Poems julkaistiin vasta 1862, jolloin hän oli 31-vuotias. Rossetti jatkoi kirjoittamista koko elämänsä. Vuonna 1871 hän sairastui Gravesin tautiin ja vuonna 1891 syöpään. Rossetti kuoli joulukuussa 1894. Georgina Battiscombe on kirjoittanut Rossettista elämäkertateoksen. 

Rossettin kirjoittama joululaulu "In the Bleak Midwinter" vuodelta 1872 on tunnettu laajalti. Sen tunnetuimman sävelmän tekijä on säveltäjä Gustav Holst. Laulu julkaistiin Scribner's Montly -lehdessä 1872 ja The English Hymnal -kokoelmassa 1906. Vuonna 2008 se äänestettiin Englannissa kaikkien aikojen parhaaksi joululauluksi.  Laulu on jouluvirtenä Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi numero 428 "Aikaan keskitalven saapui myrskysää", ja suomennos on Anna-Mari Kaskisen tekemä 1997.

Teokset
 Goblin Market and Other Poems (1862)
 The Prince's Progress and Other Poems (1866)
 Commonplace and Other Short Stories (1870)
 Sing-Song: a Nursery Rhyme Book (1872, laajennettu versio 1893)
 A Pageant and Other Poems (1881)
 Time Flies (1885)
 Verses (1893)
 New Poems (1896, postuumisti)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Christina Rossetti, Päivittyvä luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta.</ref>
Projekti Gutenberg: Christina Rossettin teoksia
Poetry Archive: Christina Rossettin runoja

Englantilaiset runoilijat
Vuonna 1830 syntyneet
Vuonna 1894 kuolleet
Englantilaiset virsirunoilijat
Sammy Davis Jr.

Samuel George ”Sammy” Davis Jr. (8. joulukuuta 1925 – 16. toukokuuta 1990) oli yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä.

Ura 
Davis alkoi harrastaa steppausta jo kolmivuotiaana. Varsinaisen uransa hän aloitti toisen maailmansodan jälkeen yökerholaulajana. Läpimurtoalbuminsa Starring Sammy Davis, Jr. (1955) jälkeen hän esiintyi myös monissa elokuvissa ja Broadway-tuotannoissa. Monet pitävät hänen parhaimpina esiintymisvuosinaan 50- ja 60-lukua. Uransa myöhemmäsä vaiheessa hän muodosti Rat Pack -nimisen kaveripiirin hyvien ystäviensä Frank Sinatran ja Dean Martinin kanssa. Tunnetuin hänen esittämänsä laulu on Leslie Bricussen ja Anthony Newleyn tekemä The Candy Man, joka alun perin soitettiin vuoden 1971 elokuvassa Jali ja suklaatehdas. Muistettavimpiin esityksiin kuuluvat myös hitit ”Mr. Bojangles”, ”What Kind of Fool Am I”, ”Hey There” ja ”I’ve Gotta Be Me”.

Yksityiselämä 

Sammy Davis joutui 19. lokakuuta 1954 vakavaan auto-onnettomuuteen, jossa hän oli lähellä kuolemaa. Hän menetti vasemman silmänsä ja piti sen päällä silmälappua kuuden kuukauden ajan, minkä jälkeen hän alkoi käyttää lasisilmää.

Davis eli epäterveellisesti, käytti muun muassa alkoholia, tupakkaa ja huumeita. Hän kuoli kurkkusyöpään 64-vuotiaana. Leikkaus olisi voinut pelastaa hänet, mutta sen seurauksena hän ei olisi enää kyennyt laulamaan, joten hän kieltäytyi operaatiosta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset kotisivut. 
 Sammy Davis Jr.:n diskografia.
 Find a Grave. 
 
 
 
 Sammy Davis Jr. NNDB:ssä.
 Haastattelu vuodelta 1968.

Yhdysvaltalaiset laulajat
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Afroamerikkalaiset
Yhdysvaltalaiset tanssijat
Vaudeville-esiintyjät
Hollywood Walk of Fame
Grammy-palkinnon saajat
Primetime Emmy -palkinnon saajat
Vuonna 1925 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Tiede & edistys

Tiede & edistys on Tutkijaliiton julkaisema vuonna 1976 perustettu monitieteinen ja kriittinen aikakauslehti.

Lehden toimituskuntaan kuuluvat muiden muassa Yrjö Haila, Ilpo Helén, Merja Hintsa, Timo Kaitaro, Markku Koivusalo, Tuija Kokkonen, Turo-Kimmo Lehtonen, Susanna Lindberg, Mika Ojakangas, Tuija Pulkkinen, Kimmo Sarje ja Petri Ylikoski.

Päätoimittajat
Julkaisun päätoimittajat:
 Seppo Toiviainen (1976–1978)
 Antti Eskola (1979–1981)
 Sakari Hänninen (1981–1983)
 Kaarlo Tuori (1984–1986)
 Yrjö Haila (1987–1993)
 J. P. Roos (1993–1996)
 Arto Noro
 Mika Ojakangas (2007–2013)
 Miira Tuominen (2013–?)
 Tero Toivanen (?–2022)
 Ari Korhonen ja Katariina Mäkinen (2022–)

Lähteet 

Suomalaiset tiedelehdet
Suomalainen filosofia
Lluvia de Peces

Lluvia de Peces (Kalojen sataminen) on ainutlaatuinen ilmiö, jota on tapahtunut Hondurasissa, Yoron departementissa ("maakunnassa") yli vuosisadan ajan joka vuosi.

Kalojen sade on yleinen aihe hondurasilaisissa kansantarinoissa. 

Kaloja sataa touko- ja heinäkuun välisenä aikana. Silminnäkijöiden mukaan ennen kalojen ilmaantumista näkyy tumma pilvi, salamoi, tuulee voimakkaasti ja sataa 2-3 tuntia. Sateen lakattua satoja kaloja löytyy maasta. Monet käyttävät kaloja ruoaksi. Hondurasilaisen TV-aseman mukaan kaloja on satanut viime aikoina kaksi kertaa vuodessa. Vuodesta 1998 lähtien tätä jokavuotista ilmiötä on juhlistettu festivaalilla 

Kaloja ja muitakin eläimiä sataa toisinaan muuallakin maailmassa, mutta tämä ilmiö on ainutlaatuinen, koska se tapahtuu joka vuosi.

Selityksiä
Joidenkin mielestä kalojen sataminen on luonnollinen sääilmiö. Joidenkin tietojen mukaan kalat olisivat 225 kilometrin päästä Atlantilta. Toisten tietojen mukaan ne kuitenkin olisivat makean veden kaloja.

Jotkut väittävät, että kalat eivät tulekaan taivaalta, sillä ei ole tiedossa, että kaloja olisi pudonnut talojen katoille. Sen sijaan kalat olisivat peräisin läheisestä joesta, josta ne olisivat uineet maanalaista vesisuonta pitkin ja päätyneet maanpinnan yläpuolelle.

Ilmiölle ei ole yleisesti hyväksyttyä tieteellistä selitystä.

Ihme
Jotkut uskovat, että ilmiö johtuu katolilaisesta saarnaajasta Jose Manuel Subiranasta, jota monet pitävät pyhimyksenä. Tarinan mukaan hän kävi Hondurasissa vuosina 1856-1864, ja tavattuaan niin paljon köyhiä ihmisiä hän rukoili Jumalalta ihmettä tuomaan ruokaa. Tarinan mukaan kalojen sadetta on esiintynyt siitä lähtien.

Katso myös 
Eläinten sataminen

Lähteitä 
http://www.angelfire.com/ca5/mas/dpmapas/yor/yor.html
http://www.honduras.com/catracho-forum/db2/yoro-lluvia-de-peces-4540.htm
http://www.angelfire.com/ca5/mas/curio/curio5.html
 An esoteric explanation. http://www.samaelgnosis.net/revista/ser11/capitulo_05.htm

Lähteet

Oudot sääilmiöt
Honduras
Eriparivanhemmat

Eriparivanhemmat ry (lyhennys EPV) on vuonna 2004 perustettu Internetissä toimiva valtakunnallinen yhdistys. EPV:n tarkoituksena on auttaa eronneita tai muuten lastaan erossa toisesta vanhemmasta kasvattavia ihmisiä. Toiminta sisältää vertaistukea verkossa ja verkon ulkopuolella. EPV ylläpitää keskustelupalstaa internetissä.

EPV:llä on Internet-yhteisössä toimivaa vertaistukitoimintaa - koulutetut tukihenkilöt auttavat eroamassa olevia sekä yksin- ja yhteishuoltajia. Tärkeä osa yhdistyksen vertaisverkon toimintaa ovat erilaiset tapaamiset, joita järjestetään eri puolella Suomea - kesänviettoa, ulkoilua, teatterireissuja, talvisia tapahtumia, pikkujouluja. Tapahtumia on sekä lasten kanssa vietettäväksi että aikuisten omaksi virkistykseksi. EPV on lastensuojelujärjestö.

Eriparivanhemmat ry on Yhden Vanhemman Perheiden Liitto ry:n jäsenjärjestö.

Aiheesta muualla
Eriparivanhemmat ry - EPV ry 
EPV:n keskustelupalsta 
Yhden Vanhemman Perheiden liitto ry

Suomalaiset järjestöt
Taphrina

Taphrina-sukuun kuuluvat kotelosienet loisivat kasveilla ja muodostavat niihin erilaisia epämuodostumia, kasvaimia tai lehtilaikkuja. Tunnetuimpia näistä ovat lehtipuiden tuulenpesät: oksien epänormaalin haaroittumisen seurauksena muodostuneet tiheät oksarykelmät. 

Tuulenpesäsienien suku on erilaistunut muista sienistä; se on ainoa Taphrinales-lahkon suku. Tuulenpesäsienet ovat usein erikoistuneet loisimaan yhdellä kasvilajilla tai -suvulla. Pohjoismaissa tavataan noin 30 lajia muun muassa saniaisilla, koivuilla, lepillä, ja hanhikeilla. Jotkin lajit loisivat pelkästään lehdillä, toiset voivat loisia koko versossa.

Tuulenpesäsienet lisääntyvät itiöillä, jotka syntyvät suoraan loisittujen kasvinosien pinnalle muodostuvissa itiölavoissa (ei itiöemää).

Tuulenpesiksi kutsutaan myös havupuissa tavattavia somaattisessa solussa tapahtuneesta mutaatiosta johtuvia epämuodostumia (esimerkiksi pallolatvakuusi).

Lajeja 

Pohjoismaissa tavataan noin 30 lajia.

 Taphrina hiratsukae: kotkansiivellä
 norkkopesäsieni (Taphrina johansonii): muodostaa keltaisia äkämiä haavan norkkoihin. Harvinainen.
 tuulenpesäsieni (Taphrina betulina): muodostaa tuulenpesiä hieskoivun oksiin. Hyvin yleinen koko Suomessa. 
 Taphrina turgida muodostaa tuulenpesiä rauduskoivulle. Harvinaisempi kuin T. betulina.
 Taphrina carnea: aiheuttaa punaista pöhöttymää kaikkien koivulajien lehdille.
 Taphrina epiphylla: aiheuttaa pieniä tuulenpesiä harmaaleppään. Yleinen erityisesti Pohjois-Suomessa.
 Taphrina padi: muuttaa tuomen hedelmät ontoiksi, pussimaisiksi kasvannaisiksi. Melko yleinen koko Suomessa.
 Taphrina tormentillae: aiheuttaa äkämiä, sekä kaikenlaisia muita paukamia hanhikkien lehtiin ja varsiin. Melko harvinainen, tavallisin rätvänällä.
 Taphrina acerina: muodostaa metsävaahteraan suuria tuulenpesiä, jotka kuitenkin poikkeavat vähän normaaleista oksista. Harvinainen.
 jalavanlehtipaise (Taphrina ulmi)

Lähteet 

Kotelosienet
Kasvitaudit
Noskapiini

Noskapiini (tunnetaan myös nimellä narkotiini) on oopiumin alkaloideihin kuuluva isokinoliinin johdos, jolla ei ole analgeettista eli kipuja poistavaa eikä euforisoivaa eli hyvänolontunnetta aiheuttavaa vaikutusta. Noskapiinia on käytetty yskänlääkkeenä hillitsemään yskänärsytystä. Kuitenkin näyttö noskapiinin tehosta on ollut puutteellinen. Noskapiini relaksoi eli rentouttaa papaveriinin tavoin sileää lihasta, ja osa sen antitussiivisesta eli yskänärsytystä hillitsevästä vaikutuksesta saattaa perustua keuhkoputkien laajenemiseen. Noskapiini ei lamaa hengitystä, mutta suuret annokset stimuloivat keskushermostoa. Noskapiinin CAS-numero on 128-62-1. Noskapiinia saadaan oopiumiunikosta (Papaver somniferum).

Haittavaikutuksia

Noskapiini vapauttaa histamiinia, joten sen anto voi pahentaa astmaa. Pahoinvointi ja väsymys ovat noskapiinin tavallisimmat haittavaikutukset. Koska noskapiini on mutageeninen eli mutaatioita aiheuttava ainakin in vitro kokeissa eli eliön ruumiin ulkopuolella suoritetuissa solu- ja kudoskokeissa ja eläinkokeissa, on sen käytöstä pyritty eroon.

Katso myös
 Alkaloidi
 Yskä
 Yskänlääke

Lähteet

Terveysportti, metatesaurus: Noskapiini
KEGG: Noscapine 
ChemBlink: Narcotine 

Opioidit
Tiaiset

Tiaiset (Paridae) on varpuslintujen lahkoon kuuluva runsaslukuinen lintuheimo. Tiaisia tavataan pääosin pohjoisella pallonpuoliskolla ja Afrikassa.

Tiaiset ovat melko pienikokoisia ja kaikkiruokaisia. Ne ovat pääosin niin sanottuja paikkalintuja ja muuttavat vain hyvin lyhyitä matkoja. Lajit asuvat enimmäkseen metsissä, mutta ovat hyvin liikkuvia. Tiaiset uskaltautuvat yleensä tulemaan pihapiireihin ja hakevat mieluusti ruokaa lintulaudoilta. Tiaiset ovat kolopesijöitä, ja niiden pesueet ovat suurikokoisia. Niiden ravintoon kuuluvat kesäisin etupäässä hyönteiset, ja talvisin ne syövät enemmän siemeniä.

Suvut
Tiasiin kuuluu 14 sukua ja 59 lajia.

Afrikantiaiset Melaniparus

Amerikantöyhtötiaiset Baeolophus 
Amerikantöyhtötiainen, Baeolophus wollweberi
Harmaatiainen, Baeolophus ridgwayi
Kalifornianharmaatiainen, Baeolophus inornatus
Nokitöyhtötiainen, Baeolophus atricristatus
Puistotiainen, Baeolophus bicolor

Harjatiaiset Machlolophus
Harjatiainen, Machlolophus spilonotus
Intianharjatiainen, Machlolophus xanthogenys
Kirjoharjatiainen, Machlolophus nuchalis
Taiwanintiainen, Machlolophus holsti

Hömötiaiset Poecile 
{|
|valign="top"|
Amerikanhömötiainen, Poecile atricapillus
Balkanintiainen, Poecile lugubris
Bambutiainen, Poecile davidi
Hömötiainen, Poecile montanus
Kanadantiainen, Poecile hudsonicus
Kaspiantiainen, Poecile hyrcanusKastanjatiainen, Poecile rufescensKiinanviitatiainen, Poecile hypermelaeneus|valign="top"|
Lapintiainen, Poecile cinctusMeksikontiainen, Poecile sclateriSichuanintiainen, Poecile weigoldicusTammitiainen, Poecile carolinensisValkokulmatiainen, Poecile superciliosusViitatiainen, Poecile palustrisVuoritiainen, Poecile gambeli|}

 Keltavatsatiaiset Pardaliparus
Filippiinientiainen, Pardaliparus elegansKeltavatsatiainen, Pardaliparus venustulusPalawanintiainen, Pardaliparus amabilis Kuusitiaiset Periparus 
Kuusitiainen, Periparus aterMustatöyhtötiainen, Periparus rufonuchalisRusovatsatiainen, Periparus rubidiventris Sinitiaiset Cyanistes 
Afrikansinitiainen, Cyanistes teneriffaeSinitiainen, Cyanistes caeruleusValkopäätiainen, Cyanistes cyanusTalitiaiset Parus
Keidastiainen, Parus bokharensisTalitiainen, Parus majorTuhkatalitiainen, Parus cinereusVihertalitiainen, Parus monticolus Töyhtötiaiset Lophophanes 
Harmaatöyhtötiainen, Lophophanes dichrousTöyhtötiainen, Lophophanes cristatusValko-otsatiaiset Sittiparus
Kirjotiainen, Sittiparus variusValko-otsatiainen, Sittiparus semilarvatusLajit, joilla on oma sukunsa
Kerttutiainen, Sylviparus modestusMaatiainen, Pseudopodoces humilis, luokiteltiin aiemmin variksiin
Sulttaanitiainen, Melanochlora sultaneaTulipäätiainen, Cephalopyrus flammicepsKatso myös
Pyrstötiaiset (Aegithalidae)
Pussitiaiset (Remizidae)

LähteetEläinten maailma'', osa 5, s. 1856–1860. ISBN 951-1-01257-6.

Viitteet

Seulonnan keskeiset artikkelit
Arno Hannus

Arno Viktor Gustaf Hannus (10. lokakuuta 1920 Köyliö – 23. heinäkuuta 2020 Espoo) oli suomalainen juristi, joka toimi sisäasiainministerinä Lehdon virkamieshallituksessa vuosina 1963–1964 ja sisäasiainministeriön kansliapäällikkönä vuosina 1963–1984. Hän oli varatuomari. Hannus kehitti erityisesti hallintoa niin kuntatasolla kuin valtakunnankin tasolla. Kuollessaan 99-vuotiaana Hannus oli vanhin elossa ollut suomalainen, joka oli toiminut valtioneuvoston jäsenenä.


Teoksia 
 Kuntalaki. WSOY 1995. ISBN 951-0-20428-5
 Kunnallislain uudet säännökset kuntien yhteistoiminnasta. WSOY 1978. ISBN 951-0-08331-3
 Kunnallisoikeuden pääpiirteet. WSOY 1991. ISBN 951-0-16608-1
 Uusi kunnallislaki. WSOY 1981. ISBN 951-0-10059-5
 Virkamiehen näkökulmasta. 1979. ISBN 951-0-09251-7
 Maamiehen vero-oppi. 1957.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset juristit
Suomen sisäministerit
Suomalaiset kansliapäälliköt
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Noitasapatti

Noitasapatti oli  noitavainoihin liittyvä uskomus, jonka mukaan noidat kokoontuivat lentäen juhlimaan ja irstailemaan saatanan kanssa noitasapatiksi kutsuttuihin juhliin paikkaan, jota nimitetään eri alueilla eri nimellä. Ruotsin valtakunnan alueella siitä käytettiin vanhastaan ruotsalaiseen kansanperinteeseen kuulunutta nimeä Blåkulla, Suomessa sitä kutsuttiin myös saareksi tai vuoreksi. Juhlissa vahvistettiin noitien ja paholaisen liitto. Uskomus syntyi 1400-luvulla muiden noitaoppien ohella. Noitasapattien kuviteltuja tapahtumia kuvataan muun muassa kirjassa Noitavasara (1486).

Noituutta on harjoitettu ihmiskunnan historiassa niin kauan kuin tiedetään ja noituudella vahingoittaminen mainitaan jo Hammurabin laissa noin 1760 eaa. 900-luvulta peräisin olevan kirkollisen määräyksen Canon Episcopin mukaan kaikki kuvitelmat lentävistä noidista olivat rienausta. 1200-luvulla kirkko keskittyi ennen kaikkea kerettiläisyyden ja taikauskon vastustamiseen.

Uuden ajan kynnyksellä 1400-luvulla kehittyi kuitenkin uudenlainen teoria noituudesta: erityisesti naisnoidat liittoutuivat paholaisen kanssa ja lensivät noitasapattiin harjoittamaan muun muassa sukupuoliyhteyttä saatanan kanssa. Teorian loivat aikakauden oppineet, niin teologit kuin juristitkin.

Noitaoikeudenkäynneissä käytettiin laajalti kidutusta todisteiden hankkimiseksi, ja tämä myös edisti noitavainoja. Kidutetut syytetyt tunnustivat kiduttajien haluamia asioita ja näitä tunnustuksia pidettiin totuutena. Siellä, missä kidutusta ei käytetty, jäivät vainotkin vähäisiksi..

Lähteet

Kirjallisuus
 

Noituus
Noitavainot
Samuli Suomela

Vilho Samuli Suomela (27. heinäkuuta 1918 Pertteli – 16. maaliskuuta 2012) oli Maatalouden taloudellisen tutkimuslaitoksen (MTTL) johtaja ja professori (1952–1971), Maatilahallituksen pääjohtaja (1971–1983) sekä maatalousministeri (myöhemmin maa- ja metsätalousministeri) Lehdon virkamieshallituksessa vuosina 1963–1964 sekä Teuvo Auran II virkamieshallituksessa vuosina 1971–1972. Koulutukseltaan Suomela oli maatalous- ja metsätieteiden tohtori, ja hänellä oli maanviljelystalouden dosentuuri Helsingin yliopistossa vuosina 1954–1971.

Lähteet
 Samuli Suomelan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
 
 
 
 
 

Suomalaiset maataloustieteilijät
Suomen maatalousministerit
Suomen maa- ja metsätalousministerit
Suomalaiset professorit
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Hellas Verona

Hellas Verona Football Club on italialainen jalkapalloseura, jonka edustusjoukkue pelaa kaudella 2019–2020 Italian korkeimmalla sarjatasolla Serie A:ssä. Seuran kotikaupunki on Verona, ja sen värit ovat sininen ja keltainen. Hellasin paikalliskilpailija on AC Chievo Verona.

Historia 
Joukko yliopisto-opiskelijoita perusti Hellas Veronan vuonna 1903. Joukkue nimettiin Hellasiksi (kreikkalaisten maastaan käyttämä nimitys) kreikanopettaja Corubolon ehdotuksesta.

Hellas Verona voitti mestaruuden kaudella 1984–1985. Se putosi Serie A:sta kaudella 2001–2002 ja pelasi 11 kautta alemmissa sarjoissa ennen paluutaan pääsarjaan kaudeksi 2013–2014. Kolmen kauden jälkeen se putosi Serie B:hen. Kaudella 2017–2018 seura pelasi jälleen Serie A:ssa mutta putosi heti takaisin Serie B:hen, josta paluu pääsarjaan onnistui heti ensimmäisellä kaudella.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seuran sivusto 

Italialaiset jalkapalloseurat
Verona
Tito Puente

Ernesto Antonio ”Tito” Puente Jr (20. huhtikuuta 1923 New York – 1. kesäkuuta 2000 New York) oli latinalaisamerikkalaisen musiikin esittäjä. Hän asui Yhdysvalloissa ja oli puertoricolaisperäinen.

Puente on esiintynyt myös itsenään televisiosarjoissa, kuten Bill Cosby Show’ssa. Hän ääninäytteli itseään vierailevana tähtenä Simpsonit-animaatiosarjan kaksiosaisessa tarinassa ”Kuka ampui johtajan?” vuonna 1995.  

Tito Puenten vuonna 1962 julkaisemaa kappaletta ”Oye Como Va” on myöhemmin tehnyt tunnetuksi coverversiollaan myös Santana. Puenten albumi Dance Mania (1958) valittiin mukaan vuonna 2005 julkaistuun englanninkieliseen hakuteokseen 1001 Albums You Must Hear Before You Die.

Elämä 

Puente kävi lapsena piano- ja rumputunneilla. Jo 12-vuotiaana hän soitti ensimmäisessä yhtyeessään. Hän palveli laivastossa toisen maailmansodan alussa ja opiskeli musiikin teoriaa Juilliard School of Musicissa vuosina 1945–1947. Ensimmäisen kerran hän johti omaa orkesteriaan vuonna 1948 ja toi samalla vibrafonin latinalaismusiikkiin.

Puente nousi massojen suosioon 1950-luvun alun mambovillityksen myötä. Hänen musiikissaan oli vaikutteita monista karibialaisista ja afrokuubalaisista tyyleistä, mambon ohella sonista ja cha-chasta. Hän esitti myöhemmin myös pop- ja bossa nova -tyyppistä musiikkia sekä salsaa.

Puente nousi toisen kerran kuuluisuuteen 1990-luvun alussa Oscar Hijuelosin Mambo Kings -kirjan pohjalta tehdyn elokuvan myötä. Hän teki kaikkiaan noin 120 levyä. Hänen varhaiskautensa merkittävimpiä levyjä ovat vuonna 1956 julkaistu Cuban Carnival sekä kaksi Dance Mania -levyä vuosilta 1958 ja 1960. Vuonna 1991 julkaistu The Mambo King oli hänen sadas albuminsa.

Puente voitti ensimmäisen Grammy-palkintonsa vuonna 1979 albumista Homenaje a Beny Moré. Ennen kuolemaansa hän sai yhteensä viisi Grammya, joista viimeisin tuli vuonna 2000 albumista Mambo Birdland. Hänelle myönnettiin vielä vuonna 2003 postuumisti Grammy Lifetime Achievement Award. Vuonna 2018 albumi Dance Mania (1958) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.

Puente initioitiin afrokuubalaiseen santería-uskontoon vuonna 1974, ja sen merkiksi hän pukeutui vuoden ajan täysvalkoisiin vaatteisiin.

Puente kärsi sydäninfarktin pian pidettyään show’n Puerto Ricossa. Kuukauden päästä hänelle tehtiin New Yorkissa sydänleikkaus, josta hän ei selvinnyt vaan menehtyi 77 vuoden ikäisenä touko-kesäkuun vaihteessa 2000.

Lähteet 

Grammy-palkinnon saajat
Salsamuusikot
Yhdysvaltalaiset jazzmuusikot
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet
Ratamosarpio

Ratamosarpio (Alisma plantago-aquatica) on rannoilla kasvava vaaleakukkainen monivuotinen kasvi. Sen tieteellisen nimen osa plantago viittaa piharatamoon, jonka lehtiä ratamosarpion lehdet muistuttavat. Englanniksi sitä kutsutaan nimellä mad-dog weed, hullun koiran ruoho, ja sen on ajateltu auttavan vesikauhun torjunnassa.

Ulkonäkö ja koko 
Ratamosarpion varsi voi kasvaa metrin mittaiseksi. Sen lehdet ovat 30–50 cm pitkiä, sileäreunaisia ja lusikan muotoisia. Kukinto on pitkähaarainen, kukat pieniä ja valkoisia tai vaaleanpunaisia. Kukissa on kolme terälehteä.

Levinneisyys 
Ratamosarpiota tavataan Euroopassa Lappia lukuun ottamatta, Venäjällä ja Pohjois-Amerikassa.

Elinympäristö 
Ratamosarpio kasvaa matalassa vedessä. Se kukoistaa runsasravinteisten järvien ja lampien upottavilla luhtareunuksilla sekä matalikkojen pehmeä- ja savipohjaisissa, suojaisissa poukamissa. Ratamosarpio viihtyy vesirajaan syntyneissä aluskasvillisuuden avanteissa tai aukoissa, joissa kilpailu elintilasta ei ole kovin ankaraa.

Käyttö 
Ratamosarpiota on käytetty kansanlääkinnässä vesikauhun hoitoon.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Suomen Lajitietokeskus: Ratamosarpio (Alisma plantago-aquatica)
ITIS: Alisma plantago-aquatica 
United States Department of Agriculture (USDA): Alisma plantago-aquatica 
Flora of China: Alisma plantago-aquatica 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Alisma plantago-aquatica 

Sarpiokasvit
Martha Washington

Martha Washington (o.s. Dandridge, 13. kesäkuuta 1731 – 22. toukokuuta 1802) oli Yhdysvaltain ensimmäisen presidentin George Washingtonin vaimo vuodesta 1759 lähtien. Avioliitto oli Martha Washingtonin toinen. Pariskunnalla ei ollut yhteisiä lapsia, mutta heillä oli neljä lasta Marthan aiemmasta avioliitosta Daniel Parke Custisin kanssa. Elämänsä aikana Martha osti yli 80 orjaa Mount Vernonin plantaasille. Yksi selitys sille miksei parilla ollut omia lapsia on se, että George Washington olisi ollut steriili.

Lähteet

Kirjallisuutta
 

Yhdysvaltain presidenttien puolisot
George Washington
Yhdysvaltain ensimmäiset naiset
Vuonna 1731 syntyneet
Vuonna 1802 kuolleet
Lintuharrastus

Lintuharrastus on harrastus, joka koskee lintujen tarkkailemista tai seuraamista.

Lajintunnistuksessa auttavien lintukirjojen ohella lintuharrastuksen perusvälineitä ovat kiikari ja kaukoputki, joiden avulla lintuja voi havainnoida kauempaa ja lennosta. Näköhavaintojen lisäksi lintuja voi tunnistaa myös niiden ääntelyn perusteella.

Lintuharrastuksen eri muotoja ovat muun muassa muutonseuranta eli staijaus, talviruokinta, valokuvaus, retkeily, bongaaminen, linnunpönttöjen ylläpito ja lintujen rengastaminen.

Bongaamiseen liittyy erilaisten pinnalistojen ylläpito – pinnan saa jokaisesta havaitsemastaan lintulajista. Erilaisia pinnoja ovat esimerkiksi elämänpinnat, maailmanpinnat, vuodenpinnat, retkipinnat ja lintuasemapinnat. 

Suomessa toimii suuri joukko lintuharrastajien yhdistyksiä, joiden keskusjärjestö on vuonna 1973 perustettu BirdLife Suomi (vuoteen 1995 asti Lintutieteellisten Yhdistysten Liitto eli LYL). Useimmat yhdistykset järjestävät retkiä ja tapahtumia, joissa voi tutustua muihin harrastajiin ja oppia kaikenlaista kiinnostavaa. Yhdistykset myös julkaisevat lintulehtiä ja -tiedotteita ja pitävät yllä verkkosivustoja.

Katso myös
Ornitologia eli lintutiede
Pihabongaus

Kirjallisuutta
 Unto Martikainen, Kimmo Aula. Linnut : Elämäni harrastus : Lintuharrastuksen historiaa. Kustantaja Laaksonen 2011.
 Ari Linna. Bongauksen hurma – lintuharrastuksen kirja. Sammakko 2010.

 Lehikoinen, Esa, Lemmetyinen, Risto, Vuorisalo, Timo, Kivistö, Sari. Suomen lintutieteen synty – Turun Akatemian aika. Faros 2009.
 Tim Birkhead. Lintujen viisaus – Lintutieteen kuvitettu historia. Readme.fi 2009.
 Linnut 1-3 (kirjasarja). Weilin+Göös 2007.
 Lasse J. Laine. Lintuharrastajan opas. Otava 2004.
 Linna, Ari, Kostet, Jari, Andersson, Göran. Rakkaudesta lintuihin – Lintuharrastajien antologia. Tammi 2003. 
 Hänninen, Pekka. Kuukkelin kaltaiset : lintuharrastusopas. Birdlife 1999.
 Matti Koivula, Jan Södersved. Ornimisen sietämätön keveys. Kirjayhtymä 1996. (Humoristinen lintuharrastusopas)
 Lintuharrastajan opas. Pertti Koskimies. WSOY 1993.
 Juha Tiainen, Patrick Hublin. Lintuharrastusopas. Lintutieteellisten yhdistysten liitto 1981.
 Erkki Korpimäki, Esko Rajala, Pentti Häkkilä, Antero Mäkelä, Risto Saarinen, Pertti Sulkava. Harrasta lintuja. Suomenselän lintutieteellinen yhdistys 1983.

Aiheesta muualla 

BirdLife Suomi
Luontohavaintopäiväkirja Hatikka
Reichenau (Saksa)

Reichenau on Saksan kunta Baden-Württembergin osavaltiossa Konstanzin piirissä. Kunta sijaitsee Reichenaun saarella Bodenjärvellä ja osittain mantereen puolella. Reichenaun pinta-ala on 12,7 neliökilometriä ja siellä on arviolta 5 307 asukasta (vuonna 2018).

Reichenaun historia on tiiviisti kytköksissä Reichenaun luostariin, joka perustettiin vuonna 724. Koko saari oli luostarin maata ja maanviljelöiden työnä oli ruokkia luostariyhteisöä. Luostarisaari valittiin vuonna 2000 Unescon maailmanperintöluetteloon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kunnan kotisivut  

Baden-Württembergin kunnat
Sarasvatin hiekkaa

Sarasvatin hiekkaa on Risto Isomäen kirjoittama ekologinen trilleri, jonka Tammi julkaisi vuonna 2005. Kirjan tapahtumat sijoittuvat vuoden 2020 paikkeille ja epilogi vuoteen 2026. Teos oli 2005 Finlandia-palkintoehdokkaana ja sai Tähtivaeltaja-palkinnon sekä Kiitos kirjasta -palkinnon 2006. Into Kustannus julkaisi kirjan englannin kielisen käännöksen vuonna 2013. Kirja on käännetty myös latviaksi, liettuaksi, saksaksi, viroksi ja unkariksi.

Kirjan pohjalta on tehty sarjakuva, joka ilmestyi Aamulehden sunnuntailiitteessä 3. kesäkuuta 2007 alkaen noin vuoden ajan. Sarjakuvan on käsikirjoittanut Petri Tolppanen ja piirtänyt Jussi Kaakinen. Sarjakuvasta julkaistiin laajennettu albumiversio elokuussa 2008. Vuonna 2009 Sarasvatin hiekkaa -sarjakuva-albumi voitti Sarjakuva-Finlandian. Sarjakuva-albumi on julkaistu julkaistu myös englanninkielisenä (käännös Lola Rogers ja Owen Witesman).

Maria Kilven dramatisoima näyttämöversio sai ensi-iltansa Espoon kaupunginteatterissa 15.2.2012.

Aku Louhimies suunnitteli elokuvaversion ohjaamista mutta se ei ole toteutunut.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pertti Lassila: Se lämpenee sittenkin. Helsingin Sanomat 9.10.2005.
 Hannu Marttila: Meidän jälkeemme vedenpaisumus? Helsingin Sanomat 22.1.2007.
 Markku Soikkeli: Jännitysromaani ilmastomuutoksen huomisesta. Turun sanomat 24.10.2005.
 Sarjakuvaversion verkkosivut
 Jussi Ahlroth: Hillityksi vesitetty maailmanloppu. Helsingin Sanomat 11.10.2008.

Suomalaiset romaanit
Vuoden 2005 kirjat
Jännitysromaanit
Opettajatar seikkailee

Opettajatar seikkailee on Aarne Tarkaksen ohjaama ja käsikirjoittama elokuva vuodelta 1960. 

Elokuva oli yleisömenestys. Sen ensi-ilta oli 28. lokakuuta 1960 Helsingissä. Silloin elokuvaa esitettiin Rexissä ja Tuulensuussa. Elokuva on esitetty usein televisiossa.

Elokuvassa esiintyy ensimmäisen kerran Tarkaksen henkilögalleriaan kuuluva rikoskaksikko Arska ja Ville, joista Leo Jokela esittää Arskaa ja Risto Mäkelä ensimmäisessä elokuvaroolissaan Villeä. Toisen kerran mukana olivat höynäytettävät poliisit Koukku ja Ripatti. Elokuva aloittaa Tarkaksen uralla uuden lajityypin, sillä tämä oli Tarkaksen ensimmäinen seurapiiri-irvailuelokuva. 

Osa aikalaiskriitikkojen arvioista elokuvasta alkoi olla myönteisiä, toisin kuin monien muiden Tarkasten ohjausten suhteen. Myöhemmissä kritiikeissä elokuvaa on kuitenkin pidetty hauskuudestaan huolimatta tasapainottomana, sillä ”vauhdikkaan väärinkäsityskomedian nasevat ainekset ja hosuva toteutus jäävät tekijälleen tyypilliseen harmittavaan epätasapainoon”. Kokonaisuutta on sanottu myös hahmottomaksi.

Tarina
Leni Katajakosken esittämä tyttökoulun historianopettaja, maisteri Leena Kataja, on ankara moraalinvartija, joka ei siedä nuorten rakkaussuhteita ja muita koululaisten moraalille sopimattomia asioita. Hän jopa antaa eräälle tyttökoululaiselle käytöksenalennuksen, kun tämä jää kiinni suutelemasta poikaa. Opettajat tulevat siihen tulokseen, että he lähtevät iltamien sijasta viettämään iloista päivää autiolla saarella.

Tyttökoululaiset saapuvat saarelle, jolla asuu heidän tietämättään taiteilija Pertti Rinne (Tommi Rinne) kaikkine röyhelöpartoineen. Yksi tyttökoululaisista on Tantalle pahoissaan ja lähtee tyttökoululaisten ja maisteri Tyynelän kanssa ennen häntä. Taiteilija ja opettajatar viettävät saarella yön yhdessä. Seuraavana päivänä Leena Kataja löytää koulun taidenäyttelyssä "Alaston nymfi" -nimisen taulun, joka on Pertti Rinteen käsialaa ja jolle Rinne on antanut Leenan kasvot. Kataja vohkii taulun taidenäyttelystä, ja pian se joutuukin alamaailman ja yksinkertaisten poliisimiesten käsiin. Mukaan tempautuu myös muuta henkilögalleriaa. Leenaa epäillään kaikenlaisista tauluvarkauksista, ja hän saakin "Liukas-Leenan" nimen, sillä häntä luullaan helsinkiläiseksi tauluvaras Leena Suuroseksi.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 1960 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset komediaelokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Aarne Tarkaksen ohjaamat elokuvat
Aarne Tarkaksen käsikirjoittamat elokuvat
Tarja-Tuulikki Tarsala

Tarja-Tuulikki Tarsala-Salmi (4. syyskuuta 1937 Helsinki – 9. toukokuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.

Ura 
Tarsala aloitti Yleisradion televisioteatterissa vuonna 1963 heti valmistuttuaan Suomen Teatterikoulusta. Viimeisenä vuotenaan televisioteatterissa valmistui Mikko Niskasen Kahdeksan surmanluotia, joka esitettiin televisiossa neliosaisena sarjana. Naispääroolia veritekoon ajautuvan pientilallisen emäntänä pidetään yhä yleisesti Tarsalan merkittävimpänä suorituksena.

Tarsalan elokuvaura jatkui 1960-luvulta aina 2000-luvulle. Hän näytteli muutamassa Uuno Turhapuro- ja Vääpeli Körmy -elokuvassa. Tarsalan viimeisiin kuuluivat roolit elokuvissa Bad Luck Love, josta hän voitti parhaan naissivuosan Jussi-palkinnon, Populäärimusiikkia Vittulajänkältä, Suden vuosi ja Miehen Työ.

Teatterissa Tarsala esiintyi aktiivisesti 1980-luvulta lähtien, kun hän lopetti 1970-luvun lopulla teatterikoulun opettajana. Hän toimi tämän jälkeen freelancer-näyttelijänä ja -ohjaajana ja vieraili muun muassa Intimiteatterissa, Lilla Teaternissa ja Lahden kaupunginteatterissa.

Hän oli mukana Stidit-lauluyhtyeessä yhdessä Liisamaija Laaksosen ja Iris-Lilja Lassilan kanssa. Yhtyeen tunnetuin kappale on ”Pienenä tyttönä” vuodelta 1969.

Tarsalan ensimmäinen aviopuoliso oli ohjaaja Ere Kokkonen (1960–1970), ja vuodesta 1973 lähtien hän oli naimisissa toimittaja Sauli Salmen kanssa.

Tarsala palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1998.

Filmografia 

 Millipilleri (1966) (poisleikattu rooli)
 Paha kulkee (1966)
 Pähkähullu Suomi (1967)
 Rottasota (1968)
 Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969)
 Kahdeksan surmanluotia (1972)
 Hiekkakuningas (1972)
 Rautatie (1973)
 Yön sylissä (1977)
 Syksyllä kaikki on toisin (1978)
 Ihmemies (1979)
 Hei kliffaa hei (1985)
 Uuno Turhapuro – kaksoisagentti (1987)
 Robotti von Rosenbergin tutkimukset (1987)
 Vääpeli Körmy ja marsalkan sauva (1990)
 Kauhun millimetrit (1992)
 Back to the USSR – takaisin Ryssiin (1992)
 Lipton Cockton in the Shadows of Sodoma (1995)
 Vääpeli Körmy ja kahtesti laukeava (1997)
 Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (1998)
 Sotamies Jokisen vihkiloma (1999)
 Bad Luck Love (2000)
 Hurmaava joukkoitsemurha (2000)
 Aita (2001)
 Mosku – lajinsa viimeinen (2003)
 Uuno Turhapuro – This Is My Life (2004)
 Populäärimusiikkia Vittulajänkältä (2004)
 Suden vuosi (2007)
 Miehen työ (2007)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Tarja-Tuulikki Tarsalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
 

Suomalaiset näyttelijät
Pro Finlandia -palkitut
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1937 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
American History X

American History X on yhdysvaltalainen Tony Kayen ohjaama rikosdraamaelokuva vuodelta 1998. Se käsittelee aiheita kuten rasismi, laiton maahanmuutto, uusnatsismi ja mustien jengien hyväksikäyttämät haavoittuvaiset nuoret. Pääosissa näyttelevät Edward Norton (Derek Vinyard) ja Edward Furlong (Danny Vinyard). Sivurooleissa näyttelevät muun muassa Beverly D'Angelo, Jennifer Lien, Ethan Suplee, Fairuza Balk, Avery Brooks, Elliott Gould ja Stacy Keach. Edward Norton sai elokuvasta parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuuden. Elokuva kuuluu Internet Movie Databasen 50 parhaan elokuvan joukkoon.

Juoni 
Entinen uusnatsi Derek Vinyard (Norton) vapautuu vankilasta kolmen vuoden tuomion jälkeen. Hän sai tuomion tapettuaan kaksi mustaihoista miestä, jotka yrittivät varastaa hänen autonsa. Vankilassa hänen silmänsä ovat kuitenkin auenneet: hän näkee muiden uusnatsien petturuuden ja tajuaa lopulta, ettei hyvä tai paha johdu ihonväristä. Vankilassa hänen luotettavin ystävänsä oli musta mies.

Hänen nuorempi veljensä Danny (Furlong) on sillä välin seurannut hänen jalanjälkiään samassa uusnatsien porukassa. Derek haluaa pysyä kaukana vanhoista piireistään, eikä pidä siitä, että Danny veljeilee heidän kanssaan. Derekin tavoitteena on nyt pelastaa veljensä ja perheensä siltä väkivallalta, jonka hän itse on aiheuttanut.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Vuoden 1998 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset rikosdraamaelokuvat
Vankilaelokuvat
Yhdysvaltalaiset independent-elokuvat
Elokuvat rasismista
Seulonnan keskeiset artikkelit
Bianca Castafiore

Bianca Castafiore (lempinimi ”Milanon satakieli”) on kuvitteellinen italialainen oopperadiiva Hergén Tintti-sarjakuvissa.

Castafioren ensiesiintyminen nähtiin albumissa Kuningas Ottokarin valtikka (1939). Castafiore esitetään yhtenä johtavista italialaisista oopperasopraanoista, ja hänen aina laulamansa kappale on Koruaaria Charles Gounod’n oopperasta Faust. Aaria alkaa sanoilla ”ah ma nauran, kun kuvani kauniin peilissäin nään”. Tintti, kapteeni Haddock ja Milou eivät siedä Castafioren voimakasta lauluääntä, mutta muut tuntuvat yleensä pitävän hänen laulustaan. Castafiore on aina kuvattu mahtailevana, itsekeskeisenä ja naiivina. Castafioren kanssa kulkevat yleensä yhdessä silmälasipäinen pianisti Igor Wagner sekä kamarineito Irma, joita hän jatkuvasti komentelee.

Castafiore on epäilemättä ihastunut kapteeni Haddockiin, mutta Haddock ei kuitenkaan voi sietää häntä. Tarinassa Castafioren korut sanomalehdet levittävät perätöntä huhua Castafioren ja Haddockin naimisiinmenoaikeista. Castafiore on tottunut lehdistöön ja nauraa huhuille, mutta Haddock pitää niitä äärimmäisen kiusallisina. Castafiore ei aina muista ystävänään pitämänsä kapteeni Haddockin nimeä, vaan kutsuu tätä lukuisilla väärillä nimillä, kuten ”kapteeni Bartok”. Castafioren koruissa Castafiore lahjoittaa Haddockille puna-aran, jota Haddock myös piti rasittavana. Vaikka Castafiore on varsinkin Haddockin mielestä hyvin ärsyttävä, hän on kuitenkin useita kertoja auttanut Tinttiä ja Haddockia, ja joskus pelastanut heidät pulasta. Viimeisessä tarinassa Tintti ja Picarot Castafiore joutuu San Theodorosin valtiossa vankeuteen, koska häntä pidetään Tintin ystävänä.

Bianca Castafioren esikuvana on saattanut ollut suomalainen oopperadiiva Aino Ackte. Tätä olettamusta tukee muun muassa se, että Kuningas Ottokarin valtikassa Klowin kuninkaanlinnan, Kropowin, arkkitehtuuri muistuttaa suuresti Olavinlinnaa, ja Ackté oli Savonlinnan oopperajuhlien alkuunpanija. Hergé itse ei juuri pitänyt oopperasta.

Lähteet 

Tintti-sarjakuvan hahmot
Fairuza Balk

Fairuza Alejandra Balk (s. 21. toukokuuta 1974 Point Reyes, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on tullut tunnetuiksi muun muassa rooleistaan elokuvissa Valmont ja Noitapiiri.

Balk on myös lainannut ääntään videopeleihin Grand Theft Auto: Vice City ja Lords of Everquest.

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Videopelien ääninäyttelijät
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Ludovico Scarfiotti

Ludovico Scarfiotti (18. lokakuuta 1933 Torino, Italia - 8. kesäkuuta 1968 Berchtesgaden, Baijeri, Saksa) oli italialainen kilpa-autoilija ja teollisuusmoguli Gianni Agnellin sisarenpoika, joka kilpaili Formula 1 -sarjassa ja urheiluautosarjoissa. Juuri ennen F1-sarjaan tulemista hän voitti Lorenzo Bandinin kanssa Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1963 Ferrarilla. Scarfiotti osallistui kaiken kaikkiaan kahteentoista F1-sarjan Grand Prix -kilpailuun ja saavutti yhden voiton ja 17 MM-pistettä. Scarfiotti on viimeisin italialainen Italian Grand Prix'n voittaja. Vuonna 1967 hän voitti sarjan ulkopuolisen Syrakusan GP:n yhdessä Mike Parkesin kanssa.

Scarfiottia pidettiin herrasmiehenä, joka ei ollut kilpailuissa koskaan valmis riskeeraamaan kenenkään muun kuin oman turvallisuutensa.

Scarfiotti kuoli vuonna 1968 Rossfeldin ylämäkikilpailun harjoituksissa auton luultavasti jumiuduttua viidennelle vaihteelle.

Formula 1 -tulokset

Lähteet 

Italialaiset Formula 1 -kuljettajat
Le Mansin 24 tunnin ajon voittajat
Moottoriurheilussa surmansa saaneet kuljettajat
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 1968 kuolleet
Florian Ludwig

Florian Ludwig on saksalainen kapellimestari ja Hagenin oopperan ylikapellimestari.

Ludwig suoritti vuonna 1996 Münchenin musiikkikorkeakoulussa orkesterinjohdon loppututkinnon erinomaisin arvosanoin ja hänet hyväksyttiin mestariluokalle. Vuosina 1998-2001 Ludwig työskenteli kapellimestarina ja laulajien harjoittajana Mannheimin kansallisteatterissa. Syyskaudesta 2003 lähtien Ludwig on toiminut Bremenin oopperan ylikapellimestarina. Ludwig on myös vieraillut kapellimestarina ulkomailla, muun muassa Argentiinassa.

Suomessa Ludwig on vieraillut vuonna 2006 Nilsiän Opera Cava-festivaalilla johtaen Carl Maria von Weberin Paholaisen palkka-ampuja (Der Freschütz)-oopperan. Vuonna 2007 Ludwig vieraili samaisella festivaalilla johtaen Joonas Kokkosen Viimeiset kiusaukset -oopperan.

Saksalaiset kapellimestarit
Kidevesi

Kidevesi on vettä, jota esiintyy suolan kidehilassa. Vesimolekyylit ovat ioni-dipolisidoksin kiinnittyneet suolan komponentteihin. Kidevesi merkitään kaavaan rivinkeskisellä pisteellä.

Esimerkkejä 
 Kupari(II)sulfaatti (CuSO4) on anhydraattimuodossaan vaaleanharmaata jauhetta, mutta kidevedellisessä pentahydraattimuodossaan (CuSO4·5H2O) muodostaa sinisiä kiteitä.
 Strontiumkloridi (SrCl2) esiintyy ainakin anhydraattina, dihydraattina (SrCl2·2H2O) ja heksahydraattina (SrCl2·6H2O).

Aiheesta muualla 
 Opetus TV: Kidevesi

Epäorgaaninen kemia