joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kantri (vuoden 1971 albumi)

Kantri on suomalainen kokoelma-albumi vuodelta 1971. Se sisältää lähinnä suomeksi käännettyjä countrykappaleita, mutta myös Kari Kuuvan kirjoittaman Nukkekodin. Kappaleita esittävät Jussi Raittinen, Arto Sotavalta, Eija Merilä sekä Rauli Puumalainen.

Rocket Records julkaisi albumista CD-version yhdessä Länttä kohti -levyn kanssa 16.6.2010.

Kappaleet

A-puoli 
 Oon yksin niin
 Mieluiten sun miehes oisin
 Käy ohitsein
 Äiti sun kaltaises
 Nukkekoti
 Et pettää mua sä saa
 Tukholma
B-puoli
 Edessäin näen tien yksinäisen
 Lähde mukaan
 Mä sulta ikävän sain
 On kaikki ennallaan
 Sydämmein, niin mustasukkainen
 Toisin oli ennen
 Kunnon suomalainen

Muusikot 
 Jussi Raittinen – laulu (A1, A3, A5, A7, B1, B3, B5, B7), akustinen kitara, taustalaulu
 Arto Sotavalta – laulu (A2, B2)
 Eija Merilä – laulu (A4, B4)
 Rauli Puumalainen – laulu, (A6, B6) rummut, taustalaulu
 Kaj Westerlund – piano, urut, kitara, taustalaulu
 Antero Jakoila – sähkökitara
 Kari Kuuva – akustinen kitara, taustalaulu
 Jarno Sarjanen – taustalaulu
 Petri Hohental – viulu, akustinen kitara
 Pentti Mutikainen – bassoviulu, sähköbasso
 Roy Rabb – steel-kitara
 Mikko Kuoppamäki – bongot
 Sakari Helle – huuliharppu
 Olli Heikkilä – urut
 Jaakko Salo – urut
 Maija Hapuoja – taustalaulu
 Kaisa Martelius – taustalaulu
 Kai Lind – taustalaulu
 Kari Fall – taustalaulu

Lähteet
 Rocket Records 
 Albumi Jussi Raittisen sivuilla

Suomalaiset rockalbumit
Vuoden 1971 kokoelma-albumit
TM-Kaluste

TM-Kaluste Oy oli vuonna 1957 perustettu ja 2009 konkurssiin ajautunut, viimeiset vuotensa Naantalissa toiminut huonekaluvalmistaja. Sen päätuoteryhmät olivat katsomo-, kokous- ja opetuskalusteet. Yritys oli Suomen markkinajohtaja katsomokalusteissa. Tuotteiden markkinointia hoiti Turun Metallikaluste Ky.

Yritys valmisti muun muassa pikkutuoleja, auditoriotuotteita, pöytiä ja katsomokalusteita liikunta-areenoille. Sen tunnetuin tuote on Kai Salon suunnittelema TM-13 -tuoli, jota on valmistettu vuodesta 1973 lähtien noin miljoona kappaletta. Se on pieneen tilaan mahtuva yleistuoli, joita on käytössä erityisesti juhla- ja liikuntasaleissa.

Yritys ajautui konkurssiin kesällä 2009. Salolainen julkitilakalustevalmistaja Piiroinen osti TM-Kaluste Oy:n ja sen tuotesarjat.

Historia 

Yritys perustettiin Turussa vuonna 1957, ja se toimi Kaarinassa kolmekymmentä vuotta, kunnes vuonna 2000 siirtyi uusiin tiloihin Luolalan teollisuusalueelle Naantaliin.

Yritys ei valmistanut tuotteitaan liukuhihnaperiaatteella, vaan pitkälti käsityönä alusta lähtien itse. Kalusteiden päämateriaaleina ovat muotopuristettu puu ja huonekaluteräs. Yritys hoiti myös verhoilun ja pintakäsittelyn itse.

2000-vuosikymmenen alussa yritys valmisti noin 20 000 tuolia vuodessa, mutta vuonna 2005 Venäjän jäähalleihin saadut kymmenientuhansien tuolien tilaukset nostivat tuotannon 35 000 yksikköön. Muun muassa Arena Kazan -monitoimihalliin toimitettiin 10 000 tuolia.

Merkittäviä kohteita, jonne yritys on valmistanut tuoleja, ovat muun muassa Helsingin Messukeskus, Turkuhalli, Helsingin jäähalli, Sibeliustalo, Naantalin Kylpylä, Uspenskin katedraali ja Royal Caribbean Cruisesin risteilyalukset. Yritys oli Suomen ensimmäisen EU-puheenjohtajuuskauden pääkalustetoimittaja.

Konkurssi 

Vuosina 1997–2007 yritys oli lakisääteisessä yrityssaneerauksessa. Yrityksen talous ei kuitenkaan ehtinyt parantua tarpeeksi ennen tulevaa taantumaa. Samoilla markkinoilla Suomessa toimi 5–10 yritystä, ja TM-Kaluste ei pärjännyt kasvavassa kilpailussa koska yrityksen kulu- ja kustannusrakenne osoittautui liian suureksi, vaikka kasvua oli parhaimmillaan 20 %.

Lopulta vuoden 2009 kesällä TM-Kaluste ajautui taloudellisten vaikeuksien takia konkurssiin yhdessä emoyhtiö Turun Metallikaluste Ky:n kanssa. Salolainen julkitilakalustevalmistaja Piiroinen osti kummatkin yritykset ja sen tuotesarjat. Tuotteiden valmistus siirtyi Saloon, ja osa TM-Kalusteen työntekijöistä palkattiin Piiroisille. TM-Kalusteessa työskenteli 22 henkilöä, joista kuusi markkinoinnissa.

Taloudellisten vaikeuksien syynä oli taantuman myötä romahtanut kysyntä. Yritys myi etenkin Venäjälle paljon tuotteita, josta tilaukset loppuivat kokonaan. Myös Suomessa kysyntä hiipui.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 TM-Kalusteen kotisivut 

Huonekaluvalmistajat
Entiset suomalaiset teollisuusyritykset
Sisustusalan tuotemerkit
Pekka Koskenkylä

Pekka Mikael Koskenkylä (s. 30. lokakuuta 1937 Somero) on suomalainen yrittäjä, veneveistämö Nautorin perustaja. Hän on valmistunut Uppsalan yliopistosta filosofian maisteriksi.

Koskenkylä perusti Nautorin 1966 rakennettuaan sitä ennen itselleen yhden veneen appensa autotallissa. Yrityksen maineikas vene oli Swan 65. Myöhemmin Koskenkylä perusti autovuokraamoyritys Avisin pääjohtajan Joe Vittorian kanssa Thaimaahan yrityksen Concorde Yachts Ltd., jossa valmistettiin Mirabella-veneitä, Ne ovat 40 metrin pituisia lujitemuovisia sluuppeja (yksimastoinen purjealus) ja ne olivat valmistuessaan maailman suurimmat sarjavalmisteiset purjeveneet.

Pekka Koskenkylän isä oli somerolainen pappi Kaarlo Valdemar Napoleon (Leo) Koskenkylä, joka myöhemmin valmistui juristiksi. Lapsuutensa hän vietti Kuusankoskella. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli pietarsaarelaissyntyinen Barbro Koskenkylä, jonka kanssa hänellä on kaksi tytärtä. Hänen toinen puolisonsa on toimittaja Pirkko Koskenkylä. Pariskunta asuu Ranskan Provencessa, jonne he ovat rakentaneet talon.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset yrittäjät
Vuonna 1937 syntyneet
Elävät henkilöt
Ranskansuomalaiset
HC Kilppari

HC Kilppari on vuonna 2007 perustettu turkulainen maahockeyseura. HC Kilpparin miesten edustusjoukkue pelaa valtakunnallisessa maahockeyn ja sisähockeyn SM-sarjassa. Joukkue pelaa kotiottelunsa maahockeyn SM-sarjassa Parkin kentällä. Sisähockeyn SM-sarjan ottelut pelataan Samppalinnan Palloiluhallissa. HC Kilpparin juniorit pelaavat ja harjoittelevat ympäri vuoden ja osallistuvat Hockeyliiton järjestämiin turnauksiin.

Historia 

HC Kilppari perustettiin vuonna 2007, kun länsirannikolle muuttaneet entiset ja nykyiset maahockeyn pelaajat kokoontuivat yhteen ja päättivät luoda uuden maahockeytä eteenpäin vievän hockeyseuran. Tämän jälkeen seuran toiminta on laajentunut ja vuonna 2015 aloitettiin junioreille tarkoitetut hockeykerhot Turun seudulla. Turkulaisryhmä on voittanut maahockeyn miesten Suomenmestaruuden seitsemän kertaa vuosina 2013-2016 ja 2018-2020. HC Kilpparin ensimmäinen miesten Suomenmestaruus sisähockeyssä on kaudelta 2010. Tämän lisäksi HC Kilppari on voittanut sisähockeyn Suomenmestaruuden kuusi kertaa peräkkäin vuosina 2014-2019. HC Kilppari on voittanut Hockey5 -pelimuodon Suomenmestaruuden kolme kertaa vuosina 2018, 2019 ja 2021.

HC Kilppari teki olympiapalloiluhistoriaa vuosina 2018 ja 2019 voittamalla historiallisesti kolmen eri pelimuodon Suomenmestaruuden saman kalenterivuoden aikana (maahockey, sisähockey ja hockey5). Sisähockeykaudella 2014-2015 turkulaisryhmä kaatoi Kamchian (BUL) EuroHockey -turnauksessa sensaatiomaisesti Armenian, Georgian, Kreikan, Norjan ja Serbian mestarijoukkueet varmistaen sarjanousun Challenge I -tasolle.

Joukkueen kokoonpano kaudella 2022

Lähteet 
HC Kilppari kotisivut  
Suomen Hockeyliitto

Viitteet

Aiheesta muualla 
 HC Kilppari Facebook
 HC Kilppari Instagram
 HC Kilppari Twitter
 HC Kilppari Youtube
HC Kilppari palautti maahockeyvaltikan Turkuun 15.9.2018 Turun Sanomat
 Maahockeyn SM-kultaa Turkuun 13.9.2015 Turun Sanomat

Suomalaiset maahockeyseurat
Turkulaiset urheiluseurat
Vuonna 2007 perustetut urheiluseurat
Jaakko Nygård

Paavo Jaakko Kalevi Nygård (31. elokuuta 1936 Vimpeli – 7. joulukuuta 2021 Vimpeli) oli suomalainen  pesäpalloilija.

Nygård palkittiin PPL:n kultakellolla vuonna 1963 kauden parhaana pesäpalloilijana. Itä–Länsi-edustuksia hänellä on viisi ja PPL–Lehdistö-edustuksia kolme. SM-kultaa Jekki voitti 1960 ja 1965, ja lisäksi hän on voittanut neljä hopeaa ja viisi pronssia sekä Pesäpallon Maakunta Cupin 1964 ja kaksi alle 16-vuotiaiden Suomen mestaruutta. Vuonna 1972 Nygård voitti ikämiesten SM-kultaa.

Myös Jaakko Nygårdin poika Marko Nygård on pääsarjatason pesäpalloilija.


Saavutukset 
 2 SM-kultaa: 1960, 1965
 4 SM-hopeaa: 1959, 1961, 1962, 1966
 5 SM-pronssia: 1958, 1963, 1964, 1967, 1968
 5 Itä-Länsi-ottelua: 1959-1963
 Vuoden pesäpalloilija: 1963

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet 

Suomalaiset pesäpalloilijat
Vimpelin Vedon pelaajat
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Harry Oliver

Harold "Pee-Wee" Oliver (26. lokakuuta 1898 – 16. kesäkuuta 1985) oli kanadalainen ammattimainen jääkiekkoilija, jonka pelipaikka oli puolustaja. Hän edusti Boston Bruinsia ja New York Americansia National Hockey Leaguessa.  Hän pelasi myös  Calgary Tigersissa Western Canada Hockey League -sarjassa. Oliver syntyi Selkirkissä Manitobassa.

Harry Oliver oli Boston Bruinsin kantava voima joukkueen voittaessa Stanley Cupin 1929.

Palkintoja saavutuksia 
 WCHL:n ykköstähdistössä (1924 & 1925)
 Stanley Cup (1929)
 Hockey Hall of Fameen 1967
 Manitoba Hockey Hall of Famen kunniajäsen

Aiheesta muualla 

 Harry Oliver's biography at Manitoba Hockey Hall of Fame 

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Hockey Hall of Fame
Zaslav

Izjaslav () tai Zaslav (, tunnettu myös nimillä Iziaslav, Izyaslav ja Zasław) on historiallisesti merkittävä kaupunki Hmelnytskyin alueen pohjoisosissa Ukrainassa. Kaupunkiin johtaa rautatie.

Vuonna 2013 asukasluvuksi arvioitiin 17 172 asukasta. Kaupunki oli aiemmin noin 45 857 asukkaan Izjaslavin piirin keskus, mutta heinäkuun aluehallinnollisesta uudistuksesta 2020 lähtien osa suurempaa Šepetivkan piiriä.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Zaslav in Internet Encyclopedia of Ukraine  

Hmelnytskyin alueen kaupungit
Mii

Mii (/mi:/ MEE) on Wiille, Wii U:lle, Nintendo 3DS:lle Nintendo 2DS:lle ja Nintendo Switchille luotava virtuaalinen hahmo, jolla voidaan pelata useita eri videopelejä sekä käyttää muita Nintendon palveluja. Usein verkkopeleissä pelaajat edustavat itseään Mii-hahmojensa kautta. Miitä voi muokata omalla tyylillään kaikilla alustoilla.

Mii-hahmoista on tehty myös kolme Super Smash Bros. -teemaista amiiboa, jotka ovat Mii Brawler, Mii Swordfighter ja Mii Gunner. Ne julkaistiin vuonna 2015.

Hahmon luonti 

Miit luodaan Wii-konsolilla Mii Channel -palvelussa, Nintendo 3DS:llä ja Wii U:lla ”Mii Makerilla” sekä Nintendo Switchillä konsolin asetuksissa.

Mii-hahmot koostuvat muun muassa silmistä, nenästä, suusta, kulmakarvoista ja hiuksista. Miille on myös mahdollista laittaa parta, viikset tai silmälasit. Ruumiinosien väriä voi muokata.

Hahmon ruumiinrakennetta voi säätää. Luontialustalla Miin yläosa on mahdollista vaihtaa, mutta muita vaatteita ei voi muokata.

Käyttö videopeleissä 
Nykyään monet pelit tukevat Mii-hahmoja. Käyttötarkoitukset peleissä vaihtelevat paljolti. Esimerkiksi pelissä Mario Kart 8 Deluxe voi valita Miille ajoasun ja käyttää sitä kuskina, kun taas pelissä Super Smash Bros. Ultimate voi luoda oman taistelijan, jolla on Miin kasvot.

Muutamat pelit, kuten Miitomo ja Miitopia, perustuvat täysin Mii-hahmojen ympärille.

Miiverse 
Miiverse oli Nintendon ylläpitämä sosiaalinen yhteisö, joka julkaistiin 18. marraskuuta 2012 Nintendo 3DS:lle ja Wii U:lle. Miiversessä käyttäjät pystyivät julkaisemaan omia kuvia, piirroksia sekä liittymään yhteisöihin. Miiverse käytti Mii-hahmoja käyttäjien avatareina. Nintendo sulki Miiversen pysyvästi 7. marraskuuta 2017.

Lähteet 

Wii
Super Smash Bros. -pelisarjan hahmot
Autopale

Autopale oli vuosina 1967–2019 toiminut, autokauppaa harjoittanut yritys. Yrityksen päätoimipaikka oli Jyväskylä, mutta sen myymälöitä oli myös Jämsässä, Keuruulla ja Äänekoskella. Yhtiö oli Nissanin, Chryslerin, Dodgen, Hyundain ja Jeepin valtuutettu jälleenmyyjä Keski-Suomessa. Autopale oli Suomen toiseksi pitkäaikaisin Nissan-edustaja ja yksi maan suurimmista merkin kauppiaista. Hallituksen puheenjohtaja Pentti Rossi osti yhtiön vuonna 1987.  Vuonna 2008 yhtiön liikevaihto oli 17,6 miljoonaa euroa. Autopale lopetti toimintansa vuonna 2019, ja ennen lopettamistaan Autopale edusti myös Mitsubishiä.

Lähteet

Suomalaiset autoliikkeet
Jyväskylän Autotarvike

Jyväskylän Autotarvike on vuonna 1942 perustettu autokauppaa harjoittava yritys. Yhtiö edustaa Volkswagenia ja Audia, sekä Seatia omistamassaan Ahjoautossa. Tytäryhtiö Savilahden Auto myy Mikkelissä Volkswagenia. Vuoden 2010 alusta lähtien yhtiö alkaa myydä myös Fiatia. Jyväskylän Autotarvike on Suomen vanhin Volkswagen-piirimyyjä. Yhtiön omistaa R.Ruth Oy, joka osti sen vuonna 1963.

Lähteet

Suomalaiset autoliikkeet
Gotcha

Gotcha voi tarkoittaa:

 Gotcha (kolikkopeli), vuoden 1973 kolikkopeli
 Gotcha, kiistanalainen etusivun otsikko The Sun -lehdessä 4. toukokuuta 1982 liittyen ARA General Belgrano (C-4):n upottamiseen
 Starsky ja Hutchin teemalaulun nimeke
 Gotcha Monitoring Systems
 Gotcha (vaatetusyritys)

Gotcha! voi tarkoittaa seuraavia:
 Gotcha! (vuoden 1985 elokuva), pääosissa Anthony Edwards ja Linda Fiorentino
 Gotcha! The Sport!, vuonna 1987 Nintendo Entertainment Systemille julkaistu videopeli
 Gotcha! (albumi), DLG:n albumi vuodelta 1999
 Gotcha! (funk-yhtye), hollantilainen yhtye
 Gotcha! (kvartetti)
 Gotcha!!!, JMZ:n studioalbumi vuodelta 2008
M198 haupitsi

M198 -haupitsi on yhdysvaltalaisvalmisteinen 155 mm kenttähaupitsi, jonka putkipituus on 39 kaliiperia. Tykki on suunniteltu pääsääntöisesti Yhdysvaltojen maavoimien ja merijalkaväen käyttöön. Ase on suhteellisen kevyt ja sitä voidaan liikutella joko kuorma-autolla vetämällä tai ilmakuljetteisesti CH-53E Super Stallion tai CH-47 Chinook helikopterilla. Haupitsia käyttää yhdeksänhenkinen miehistö ja sen maksimitulinopeus on neljä laukausta minuutissa. M198:llä voi ampua sirpalekranaatteja, rakettiavusteisia sirpalekranaatteja, kuorma-ammuksia sekä eräitä erikoisammuksia, kuten GPS-ohjattuja M982 Excalibur -ammuksia.

M198 on ollut Yhdysvaltojen ja usean muuan armeijan palvelukäytössä vuodesta 1979 lähtien. Sen korvaamisesta Yhdysvaltojen armeijan maajoukkojen aseistuksena on tehty päätös. M198 tullaan korvaamaan BAE Systemsin valmistamalla M777 haupitsilla.

Käyttäjävaltiot
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 Irakin ja Levantin islamilainen valtio

Haupitsit
Saint-Jean-sur-Richelieu

Saint-Jean-sur-Richelieu () on 87 492 asukkaan (2006) kaupunki Québecin provinssissa Kanadassa. Kaupunki sijaitsee noin 50 kilometriä kaakkoon Montréalista, Champlainjärven pohjoispäässä, Richelieujoen länsirannalla.

Historia 

Nykyinen Saint-Jean-sur-Richelieu sai alkunsa, kun ranskalainen Carignan-Salières-rykmentti rakensi entisen Saint-Lucin kunnan alueelle vuonna 1665 linnoituksen ja Saint-Jean-sur-Richelieun alueelle toisen linnoituksen vuosina 1666–1667 nimeltä Fort Saint-Jean. Linnoitukset toimivat alueen tärkeinä tukikohtina ja etenkin Amerikan vallankumouksen aikana, jolloin taistelijat pakenivat brittien hallitsemilta alueilta Uuteen-Ranskaan.

Alueen ensimmäiset eurooppalaiset siirtolaiset rakensivat tilansa linnoitusten välittömään läheisyyteen. Asutus laajeni uusien siirtolaisten muuttaessa alueelle. Vuonna 1763 joukko karkoitettuja acadialaisia muutti entisen L’Acadien kunnan alueelle, jonne he perustivat oman yhdyskuntansa. Tosin yhdyskunta kantoi vuosien saatossa useita nimiä, kuten Petite Cadie, Blairfindie, ja lopulta L’Acadie.

Vuonna 1836 valmistui rautatie La Prairien kaupungista yhdistäen alueen muualla Québeciin. Chamblyn kanava avattiin liikenteelle 1843, ja se mahdollisti laivaliikenteen Richelieun koskien ohitse. Tätä ennen vesiliikenne kaupunkiin ei ollut mahdollista.

24. tammikuuta 2001 Saint-Jean-sur-Richelieun, Ibervillen ja Saint-Lucin kaupungit sekä L’Acadien ja Saint-Athanasen kunnat yhdistettiin uudeksi Saint-Jean-sur-Richelieun kaupungiksi.

Yhdistetyt kaupungit, kunnat ja niiden väkiluvut 

 Saint-Jean-sur-Richelieu (37 386)
 Saint-Luc (20 573)
 Iberville (9 424)
 Saint-Athanase (6 691)
 L'Acadie (5 526)

Lähteet 

Québecin kaupungit
Sosialistinen urheiluinternationaali

Sosialistinen työläisurheiluinternationaali (suom. lyh. SUI, , lyh. SASI) oli vuonna 1920 perustettu kansainvälinen työläisurheilujärjestö, joka oli taustaltaan sosiaalidemokraattinen. Sen päämaja sijaitsi Brysselissä. SUI järjesti muun muassa työläisolympialaiset vuosina 1925, 1931 ja 1937. SUI:n suomalainen jäsenjärjestö oli Työväen Urheiluliitto.

Historia 
SUI:n edeltäjä oli 1913 GEntissä perustettu Brysselin kansainvälinen työläisurheilutoimisto, joka muodostettiin toisen internationaalin alaosastoksi. Se joutui lopettamaan toimintansa ensimmäisen maailmansodan myötä, jonka jälkeen seuraajaksi perustettiin Sosialistinen Urheiluinternationaali Sveitsin Luzernissa syyskuussa 1920. Perustavassa kokouksessa olivat mukana Belgian, Saksan, Ranskan, Iso-Britannian, Sveitsin, Tshekkoslovakian ja Suomen työläisurheiluliittojen edustajat. TUL:n edustajana kokouksessa oli V. J. Kostiainen.

Vuonna 1921 Neuvosto-Venäjän johtama Komintern perusti SUI:n kilpailijaksi oman työläisurheilujärjestönsä Punaisen urheiluinternationaalin (PUI). Natsien valtaannousun jälkeen SUI ja PUI aloittivat yhteistyön vuonna 1933. SUI lopetti toimintansa toisen maailmansodan aikana, ja 1946 sen seuraajaksi perustettiin Kansainvälinen työ- ja amatööriurheiluliitto (CSIT).

Nimi 
SUI perustettiin virallisesti ranskankielisellä nimellä Union Internationale d'Education Physique et Sport du Travail (Kansainvälinen fyysisen kasvatuksen ja työläisurheilun liitto), mutta siitä käytettiin tavallisesti saksankielistä nimestä Luzerner Sportinternationale tullutta lyhennettä LSI (suom. Luzernin urheiluinternationaali, LUI). Vuonna 1925 järjestön nimi muutettiin saksankieliseksi Sozialistische Arbeiter-Sport-Internationale (lyh. SASI) eli Sosialistinen urheiluinternationaali (SUI). Suomessa siitä käytettiin myös nimityksiä Kansainvälinen työväen urheiluliitto (KTUL) sekä Sosialistinen työväen urheiluliitto (STUL).

Lähteet

Viitteet 

Urheilujärjestöt
Työväenliike
Fjodor Tjutin

Fjodor Anatoljevitš Tjutin (, s. 19. heinäkuuta 1983 Iževsk, Udmurtian ASNT, Neuvostoliitto) on uransa lopettanut venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Tjutin edusti uransa aikana New York Rangersia, Columbus Blue Jacketsia ja Colorado Avalanchea.

Ura
Tjutin aloitti uransa Metallurg Novokuznetskin kakkosjoukkueessa kaudella 1998–1999. Pelattuaan myös Ižstal Iževskissä hän nousi korkeimmalle sarjatasolle Venäjän superliigaan kaudella 2000–2001 SKA Pietarin riveissä.

New York Rangers varasi Tjutinin NHL:ään vuonna 2001, minkä myötä hän siirtyi kaudeksi 2001–2002 OHL-junioriliigan Guelph Stormiin, jossa hän teki 53 ottelussa puolustajalle erinomaiset 19 + 40 = 59 pistettä. Seuraavaksi kaudeksi hän palasi Venäjälle, ja pelasi SKA Pietarin lisäksi Ak Bars Kazanissa. Rangersin organisaatiossa Tjutin aloitti kaudella 2003–2004 AHL-farmijoukkue Hartford Wolf Packin kanssa ennen NHL-debyyttiään 12. helmikuuta 2004 ottelussa Philadelphia Flyersiä vastaan.

Kaudella 2004–2005 Tjutin palasi toistamiseen SKA Pietariin NHL-kauden peruunnuttua työsulun vuoksi. NHL-pelien jatkuttua Tjutin kuului kolmen kauden ajan Rangersin runkomiehistöön kunnes heinäkuussa 2008 hän ja Christian Bäckman siirtyivät Columbus Blue Jacketsiin vaihdossa Nikolai Žerdeviin ja Dan Fritscheen.

Venäjän maajoukkueissa Tjutin on saavuttanut nuorten maailmanmestaruuden vuosina 2002 ja 2003 sekä maailmanmestaruuden vuonna 2008.

Saavutukset
 Nuorten maailmanmestaruus: 2002, 2003
 Maailmanmestaruus: 2008

Tilastot

Lähteet

Aiheesta muualla
 Fjoror Tjutin Columbus Blue Jacketsin sivustolla 
 

Venäläiset jääkiekkoilijat
Jääkiekon maailmanmestarit
New York Rangersin varaamat pelaajat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Los Angelesin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta

Los Angelesin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta () on katolisen kirkon hiippakunta, jonka aluetta ovat Los Angelesin piirikunta, Venturan piirikunta ja Santa Barbaran piirikunta Kaliforniassa. Noin viidellä miljoonalla jäsenellä se on Yhdysvaltain suurin hiippakunta. Sen katedraali on vuonna 2002 valmistunut Cathedral of Our Lady of the Angels ja arkkipiispa kardinaali Roger Mahony.

Seksiskandaalit
Hiippakunta on sitoutunut maksamaan 500 miljoonaa dollaria seksuaalisen hyväksikäytön uhreille. Hiippakunnan hallintorakennus joudutaan myymään oikeudenkäynneistä ja korvauksista aiheutuneiden kustannusten kattamiseksi.

Aiheesta muualla
Archdiocese of Los Angeles

Roomalaiskatolinen arkkihiippakunta
Yhdysvaltain katoliset hiippakunnat
Joulupukin lähtö Korvatunturilta

Joulupukin lähtö Korvatunturilta on vuosittainen tapahtuma, jonka Yleisradio kuvaa televisioon. Ohjelma näytetään uutislähetyksen yhteydessä ja myydään moniin maihin, vuonna 2009 yli seitsemäänkymmeneen maahan. Tyypillisesti filminpätkässä näytetään joulupukin pakkautuvan tonttujen avustuksella ahkioon, ja ajavan porojen vetämän kauniin lumisen Lapin maiseman halki.

Joulupukin lähtöä on kuvattu ainakin vuodesta 1965.

Lähteet 

 
Jouluohjelmat
Ylen tuottamat televisio-ohjelmat
Huijaukset
Soichi Noguchi

Soichi Noguchi  (,  s. 15. huhtikuuta 1965 Jokohama, Japani)  on Japanin avaruusjärjestö  JAXAn japanilainen astronautti. Hän lensi ensi kertaa avaruudessa vuonna 2005 tehtäväspesialistina avaruussukkulalennolla STS-114.

Noguchi toimi partiopoikana. Hän on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.

Koulutus
Noguchi valmistui Chigasaki-Hokuryo High Schoolista  Chigasakissa, Kanagawan prefektuurissa vuonna 1984, ja opiskeli Tokion yliopistossa, missä hän suoritti  avaruus- ja lentotekniikan alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1989 ja ylemmän vuonna 1991.

Yliopistosta valmistuttuaan Noguchi työskenteli IHI-yhtymän ilmailumoottoreiden ja avaruusoperaatioiden tutkimus- ja tuotekehitysosastolla kaupallisten moottoreiden aerodynamiikan suunnittelijana.

Ura JAXAssa
National Space Development Agency of Japan (宇宙開発事業団, NASDA, nykyinen Japanin avaruusjärjestö eli JAXA) valitsi Noguchin astronauttikandidaatiksi kesäkuussa 1996. Hän ilmoittautui astronauttikoulutukseen NASAn Johnson Space Centerissä elokuussa 1996. Kaksi vuotta kestäneen koulutuksen jälkeen hän sai tehtäväspesialistin kelpoisuuden. Vuonna 1998 hän kouluttautui Kosmonauttien koulutuskeskus Juri Gagarinissa venäläisten avaruusjärjestelmien käyttöön. Hän työskenteli Kansainvälisen avaruusaseman japanilaisen  Kibō-moduulin teknisessä tuessa ja osallistui huhtikuussa 2001 tehtäväspesialistina avaruussukkulalennolle STS-114 Discovery (26.7.–9.8.2005) suorittaen muun muassa kolme avaruuskävelyä (yhteiskesto 20 tuntia 5 minuuttia).

Noguchi valittiin ISS:n Retkikunta 22:n ja Retkikunta 23:n miehistön jäseneksi lentoinsinööriksi. Hänet laukaistiin 20. joulukuuta 2009 Kansainväliselle avaruusasemalle lennolla Sojuz TMA-17. Hän palasi samalla lennolla Maahan 2. kesäkuuta 2010.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Soichi Noguchi NASAn elämäkerrassa 
 STS-114: Soichi Noguchin haastattelu ennen lentoa (31.3.2005)
 Spacefacts biography of Soichi Noguchi 

Japanilaiset avaruuslentäjät
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Motörhead (kappale)

Motorhead on brittiläisen heavy metal -yhtyeen Motörheadin toinen single. Sen on kirjoittanut yhtyeen laulaja-basisti Lemmy Kilmister 1975 hänen vielä ollessaan Hawkwindin jäsen. Se oli hänen viimeinen kirjoittamansa kappale ennen kuin hänet erotettiin Hawkwindistä. Alkuperäinen Hawkwindin versio "Motorheadista" julkaistiin singlen "Kings of Speed" B-puolena maaliskuussa 1975.

Kappale alkaa basso-introlla, johon kitara tulee mukaan. Kappale on kirjoitettu e-mollissa. Laulua kuullaan kolme säkeistöä, ja toisen ja kolmannen jälkeen tulee soolo. Hawkwindin ja Motörheadin versiot eivät rakenteellisesti eroa toisistaan, tosin alkuperäisessä Hawkwindin versiossa oli viulusoolo.

Motörheadin live-albumilla No Sleep ’til Hammersmith oleva versio kappaleesta julkaistiin singlenä 1981.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Lemmy Kilmister – basso, laulu
 Eddie Clarke – kitara
 Phil Taylor – rummut

Katso myös 
 Hawkwind
 Motörhead
 Motörhead (albumi)
 No Sleep 'til Hammersmith

Vuoden 1975 kappaleet
Motörheadin kappaleet

it:Motörhead (singolo)
Hitolanjoki

Hitolanjoki on Uskelanjoen sivujoki Kiikalassa Salossa.

Sijainti vesistöalueella
Hitolanjoki on yksi kolmesta Uskelanjoen latvahaarasta, jotka yhtyvät Kiikalan Rekijoen kylän luona Uskelanjoeksi. Kaksi muuta ovat Somerolta alkunsa saavat Rekijoki ja Terttilänjoki.

Joen kulku
Hitolanjoki saa alkunsa Kiikalan kirkonkylän luona sijainneesta, jo 1900-luvun alussa lasketusta mutta vasta 1960-luvulla lopullisesti kuivatusta Kurajärvestä, joka siitä lähtien on ollut pumppuamon avulla kuivana pidettyä viljelysmaata. Tästä se virtaa ensin länteen ja sitten luoteeseen Kiikalan kirkonkylä ja Rekijoen kylien alueella kunnes yhtyy Uskelanjokeen Rekijoen kylän luona.

Sillat
Lähellä Rekijoen kylää Hitolanjoen ylittää yhdystie 2403. Lähellä joen alkupäätä Kiikalan kirkonkylän luona joen ylittää Kiikalan kirkonkylästä Hitolaan ja Vanhakylään johtavai paikallistietasoinen yhdystie Kalatie.

Sivuhaarat

Hitolanjokeen yhtyy pohjoisesta Kurajärveen aiemmin laskenut Satakoskenoja joka Kurajärven kuivatuksen jälkeen on johdettu järven ohi. Satakoskenojan latvahaaroja ovat Hyyppärän harjualueen Natura 2000 -suojelualueelta alkunsa saavat Kultalähteenoja ja Huhdinoja sekä pääosin Natura-alueen ulkopuolella virtaava Kertomuksenoja. Lähellä Satakoskenojan suuta siihen yhtyy vielä Lammenjärvenoja.

Valuma-alueen järvet ja lähteet
Hitolanjoen valuma-alueen kaikki järvet ja runsasvetiset lähteet sijoittuvat  joen valuma-alueen itäisimpään osaan, Satakoskenojan valuma-alueelle, Kolmanteen salpauselkään kuuluvan Kiikalannumen reunoille. Useat alueen järvistä ja lähteistä kuuluvat Hyyppärän harjualueen Natura 2000 -suojelualueeseen.

Satakoskenojan latvahaaroista Kultalähteenoja saa alkunsa Natura-alueelle nimensä antaneen Hyyppärän harjun luona sijaitsevasta rauhoitetusta Kultalähteestä Kiikalassa. 

Satakoskenojan toinen latvahaara Huhdinoja alkaa Salon ja Someron, aiemmin Kiikalan ja Somerniemen, rajalla sijaitsevasta, myös Hyyppärän harjualueen Natura-alueeseen kuuluvasta rauhoitetusta Lamminlähteestä. 

Satakoskenojaan kolmas latvahaara Kertomuksenoja saa alkunsa Natura-alueen ulkopuolella Someron Kaskiston kylässä sijaitsevasta pienestä Kertomuksenjärvestä ja siihen laskee myös samassa kylässä sijaitseva Kantlampi. 

Satakoskenojaan lähellä Kurajärveä yhtyvä Lammenjärvenoja saa alkuna Hyyppärän harjualueella lähellä Kultalähdettä sijaitsevasta Lammenjärvestä, jonka rannalla on Kiikalan seurakunnan perustama leirikeskus.

Kiikalannummen laskujoettomista harjujärvistä Hitolanjoen valuma-alueeseen luetaan lähellä Kiikalan lentokenttää sijaitseva Kalaton eli Pitkustan Kalaton.

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomen joet
Salon luonto
Uskelanjoen vesistö
Kiikala
M777 haupitsi

M777 haupitsi on brittiläisen Vickers Shipbuilding and Engineering Ltd:n kehittämä haupitsi, joka on suunniteltu pääsääntöisesti Yhdysvaltojen maavoimien ja merijalkaväen käyttöön. Kaliiberiltaan 155 millimetrisen tykin valmistaja on BAE Systems. Aseen on ollut tarkoitus korvata kokonaan yhdysvaltalaisten joukkojen käyttämä M198 haupitsi lähivuosina. 

Ensimmäiset 18 tykkiä toimitettiin Yhdysvaltain maavoimille lokakuussa 2006. Yli 400 tykkiä toimitettiin maavoimille ja merijalkaväelle elokuuhun 2008 mennessä. M777 on jo ollut kenttäkäytössä, ja sitä on käytetty taisteluissa Afganistanissa ja Irakissa. Lokakuuhun 2017 mennessä Yhdysvaltain maavoimien ja merijalkaväen käytössä olevien M777-tykkien määrä oli noussut jo noin tuhanteen. Ukrainan käyttöön on luvattu toimittaa 90 M777 haupitsia ja ensimmäiset ovat saapuneet maahan 8. toukokuuta 2022.

M777 haupitsin merkittävä etu verrattuna tykin edeltäjiin on sen keveys. Tykki painaa ainoastaan 3 175 kiloa, mikä on noin puolet verrattuna esimerkiksi M198 haupitsin painoon. M777:n keveys perustuu sen rakenteseen, jossa on käytetty materiaalina runsaasti kevyttä titaania. 

M777 haupitsissa voidaan käyttää ammuksina tavallisten kranaattien lisäksi GPS-ohjattavia M982 Excalibur -kranaatteja, joilla saavutetaan jopa 40 kilometrin kantama ja noin 10 metrin osumatarkkuus. Tarvittaessa tykillä voidaan ampua hetkellisesti jopa viisi laukausta minuutissa.

Käyttäjävaltiot

Lähteet

Aiheesta muualla

M777 Portee. 155 mm howitzer  (military-today.com)

Haupitsit
Putkimies Pietarista

Putkimies Pietarista on Kalle Isokallion kirjoittama veijariromaani politiikasta ja bisneksestä. Se on Isokallion 13. romaani. Teos ilmestyi 2009 Tammen kustantamana.

Romaani on satiiri kansalaistottelemattomuudesta, jonka ansiosta vihreä energia nousee arvoon. Pienyrittäjästä teollisuusneuvokseksi noussut varpaisjärveläinen Vilho Koistinen päättää ostaa jostakin Etelä-Suomesta sen verran maata, vajaat 500 hehtaaria, etteivät virkamiehet tule sanomaan mitä saa tehdä. 

Moskovassa on kuitenkin käynyt jo vuosikymmeniä sitten niin, että  Kekkoselle sanotaan jotakin, jonka avulla hän taivuttelee Paasikiven YYA-sopimuksen jatkamiseen 20 vuodella. Koistisen ansiosta tuo salaisuus tulee julki. 

Henkilögalleriassa ovat mukana myös asianajaja Pekka Kappa ja venäläinen oligarkki Vasili Vissarov.

Diplomi-insinöörin koulutus tuo kirjailija Isokalliolle ymmärryksen yrityksen teknisestä puolesta: hän tietää miten porakaivo porataan. Ja suuryrityksen entisenä johtajana kirjoittaja tuntee kaupan kiemurat ja yhdistää kirjassaan talouden ja politiikan. Kolumnissaan hän pyytää veronmaksajilta anteeksi, että kirjoitti kirjan, jonka ministeri Mauri Pekkarinen otti tosissaan ja liitti sen ehdotukset valtion energiapoliittiseen ohjelmaan. 

Jyrki Aro kirjoittaa Isokallion aiemman teoksen arviossa, että tämän tavaramerkki on ”humoristinen ristiretki poliitikkojen, elinkeinoelämän ja muiden valtaapitävien loputonta tyhmyyttä vastaan”. Aron mukaan Isokallio esittää romaaneissaan ajoittain tiukkaa yhteiskuntakritiikkiä kieli poskessa kirjoitetun irvailun lomassa. Kirjoittajana Isokallion tuottaa helppolukuista tekstiä, jossa monipolvisen tarinan langat solmiutuvat lopussa yhteen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Putkimies Pietarista Tammen sivustolla

Vuoden 2009 kirjat
Turun Taidegraafikot

Turun Taidegraafikot ry.  on Turun seudun taidegraafikkojen ammattiyhdistys. Se sai alkunsa Grafica-ryhmän vuonna 1932 pitämästä näyttelystä, jossa mukana olleet graafikot perustivat vuonna 1933 Turun Graafillisen Taiteen Yhdistyksen – Förening för Grafisk Konst i Åbo (TGTY). Vuodesta 1967 yhdistyksen nimi on ollut Turun Taidegraafikot ry.

Historia 
Vuonna 1933 seitsemän turkulaista taiteilijaa piti grafiikan ryhmänäyttelyn nimellä Grafica-ryhmä 1932 Turun Sanomien uuden liiketalon aulassa. Mukana olivat seuraavat graafikot: Ester Borg, Ander Holmqvist, Viljo Lehmussaari, Josef Manulkin (Manuel), Aili Olofsson, Laila Säilä ja Edith Wiklund.  Näyttelyn jälkeen he perustivat Turun Graafillisen Taiteen Yhdistyksen – Förening för Grafisk Konst i Åbo (TGTY). Perustava kokous pidettiin Lehtisen kahvilassa 17. maaliskuuta 1933. Valtakunnallinen Suomen taidegraafikkojen liitto oli perustettu kaksi vuotta aikaisemmin 1931.

Ensimmäinen puheenjohtaja oli Teodor Schalin. Seuraava puheenjohtaja oli Viljo Lehmussaari vuoteen 1962 asti. Heidän jälkeensä puheenjohtajina ovat olleet Reijo Koskela, Raimo Kanerva, Alku Avanto, Vieno Orre, Jouni Boucht, Juhani Vikainen, Veikko Lehtovaara, Tanja Ubaleht, Hannu Hämäläinen, Hanna Tammi ja Juha Joro.

Lähteet 
 Turun Taidegraafikkojen kotisivu
Margareta Willner-Rönnholm, Taidekoulun arkea ja unelmia, Turun Piirustuskoulu 1830–1981, s. 144, Turun maakuntamuseo – Turun Taidemuseo 1996. ISBN 951-595-025-2

Viitteet

Suomalaiset taiteilijaseurat
Ornitiini

Ornitiini (C5H12N2O2) on kaksi aminoryhmää sisältävä aminohappo. Ornitiini on tärkeä osa niin kutsuttua ureakiertoa. Jotkut urheilijat käyttävät ornitiinia ravintolisänä sen kasvuhormonin tuotantoa lisäävän vaikutuksen vuoksi.

Biologinen rooli

Ureakierto
Ureakierrossa arginaasientsyymi hajottaa arginiinin ornitiiniksi ja ureaksi. Elimistössä oleva ammoniakki muodostaa karbamoyylifosfaattia, joka reagoi ornitiinin kanssa ornitiinitranskarbamylaasin katalysoimana sitrulliiniksi ja fosfaatti-ioniksi. Kahden muun vaiheen jälkeen vapautuu jälleen arginiinia.

Ornitiinin biosynteesi bakteereissa ja kasveissa  

Monet bakteerit, kuten Escherichia coli voivat valmistaa ornitiinia myös glutamiinihaposta. Myös kasvit tuottavat ornitiinia pääasiassa glutamiinihaposta.

Polyamiinit ja alkaloidit
Ornitiinista eliöt voivat valmistaa putreskiinia ornitiinidekarboksylaasientsyymin avulla. Putreskiinia käytetään muiden polyamiinien, kuten spermiinin biosynteesiin. Kasvit valmistavat ornitiinista sekä putreskiinista ja muista polyamiineista useita erilaisia alkaloideja.

Ornitiiniaineenvaihdunnan sairauksia 
Tilaa, jossa elimistön ornitiini-, sitrulliini- ja ammoniakkipitoisuudet ovat koholla kutsutaan HHH-oireyhtymäksi (hyperornitianemia-hyperammonaemia-hypersitrillinuria). Oireyhtymään liittyy myös voimakas oroottihapon eritys. HHH-oireyhtymä johtuu mitokondrioiden ornitiinitranslokaasientsyymin puutteesta. Taudin oireita ovat väsymys, huonovointisuus, henkinen jälkeenjääneisyys ja epilepsia.

Harvinaisessa pyörörappeuma-hyperornitinemiassa ornitiinipitoisuus on korkealla ornitiiniaminotransferaasientsyymin vähäisyyden takia. Tauti johtaa näkökyvyn heikkenemiseen ja lopulta sokeuteen. Ensimmäiseksi heikkenee pimeänäkö. Korkeat ornitiinipitoisuudet estävät lihasten energia-aineenvaihdunnalle erittäin tärkeiden kreatiinin ja fosfokreatiinin biosynteesiä ja voi johtaa näin myös aineenvaihdunnan häiriöihin. Tauti on yleisin suomalaisilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 
KEGG: L-Ornithine 
DrugBank: L-Ornithine 
Human Metabolome Database: Ornithine 
ChemBlink: L-Ornithine 

Aminohapot
Priargunskin piiri

Priargunskin piiri () on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1962 perustetun piirin pinta-ala on 5 100 neliökilometriä. Asukkaita on 25 600 henkeä (vuonna 2009).

Priargunskin piiri sijaitsee Taka-Baikalian kaakkoisosassa. Lounaassa se rajoittuu Krasnokamenskin, luoteessa Aleksandrovski Zavodin ja pohjoisessa Kalgan piireihin. Idässä Argun-joki erottaa sen Kiinasta.

Piiriin kuuluvat Priargunskin ja Klitškan kaupunkimaiset taajamat sekä 11 maalaiskuntaa: Byrka, Dosatui, Duroi, Molodjožnyi, Novotsuruhantui, Pogadajevo, Pogranitšnyi, Starotsuruhantui, Uruljungui, Ust-Tasurkai ja Zorgol. Hallinnollinen keskus on Priargunsk. Asutuskeskuksia on yhteensä 22.

Asukkaista suurin osa on venäläisiä. Lisäksi on burjaatteja, ukrainalaisia ja tataareja.

Priargunskissa on Tšitan ja Kiinan väliseltä rautatieltä Haranorin asemalla haarautuvan sivuradan pääteasema. Matkaa aluepiirin pääkaupunkiin on rautateitse 595 kilometriä.

Talous perustui 1990-luvun puoliväliin saakka kaivosteollisuuteen. Nykyään tärkein elinkeino on maatalous, joka on erikoistunut lampaanhoitoon. Lisäksi on elintarviketeollisuutta.

Priargunskissa toimii kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy Priargunskaja zarja. Seudulla on lukuisia arkeologisia muistomerkkejä. Niistä huomattavimmat ovat Hirhir-joen suulla sijaitsevat Tšingis-kaanin veljen Jötši Kasarin hallintokaupungin jäänteet.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Priargunskin piirin Taka-Baikalian aluepiirin sivustolla 
 Priargunskin piiri Taka-Baikalian tietosanakirjassa
Karviná

Karviná (, ) on kaupunki Määrin-Sleesian läänissä Tšekissä maan itäosassa Olzajoen rannalla. Kaupunki on yksi Tšekin tärkeimmistä hiilentuotantoalueista. Se on Karvinán piirikunnan keskus ja sijaitsee lähellä Ostravan kaupunkia.

Kaupungissa on 63 045 asukasta (2006), joista 8,5 prosenttia on slovakkeja ja kahdeksan prosenttia puolalaisia. Puolalaisten osuus väestöstä on vähenemässä. Alueella on myös romanien muodostama asuntoalue.

Ystävyyskaupungit 
Karvinán ystävyyskaupunkeja ovat:

Lähteet

Aiheesta muualla 

Tšekin kaupungit
Katko (korttipeli)

Katko (myös nimellä viimeinen tikki) on korttipeli, jossa pyritään keräämään useimmin kolme viimeistä tikkiä. Pelaajien määrä voi olla lähes rajaton, sillä useampia pakkoja voidaan käyttää yhdistettynä. Jokaiselle jaetaan neljä tai viisi korttia, jos pelaajia on paljon, mieluummin neljä. Aloittaja on jakajasta seuraava myötäpäivään, jakaja arvotaan ensin. Korttien arvojärjestys on tavallinen, kakkosesta ässään.

Aloittaja lyö haluamansa kortin, muiden on tunnustettava maata, muuten saa lyödä vapaasti. Suurimman aloitusmaata olevan kortin lyönyt saa tikin ja saa lyöntivuoron. Uuden kierroksen voittaja, joka voi olla myös edellisen kierroksen voittaja saa tikin ja lyöntivuoron. Näin jatketaan kunnes kortteja on yksi kullakin. Se, joka voittaa tämän viimeisen kierroksen saa pelipisteen eli jaon viimeisen tikin. Joka ensiksi saa kolme pelipistettä, voittaa pelin.

Usein jos jaon viimeinen lyöjä aloittaa kakkosella ja pitää tikkinsä, saa kolme pelipistettä ja voittaa pelin heti. Tätä ei sovelleta monen pakan pelissä eikä yleensäkään, jos pelaajia on alle neljä.

Muunnelmia
Joskus pelataan viiteen pelipisteesen asti. Joskus kakkosen lyönyt saa yhden pelipisteen, jos pitää tikin sillä kierroksella. Tällöin voi saada useamman pelipisteen samalla jaolla. Tätä versiota sovelletaan parhaimmin kahden tai kolmen pelissä. Joskus käytetään myös arvottua valttia. Joskus on lyötävä parempi kortti, jos voi. Tällöin yliottopakko menee maapakon edelle valttipelissä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Korttipeliopas – Viimeinen tikki
Korttipelit
Sine qua non

Conditio sine qua non tai klassisen latinan mukaisesti condicio sine qua non tai pelkästään (ehto, syy tms.) sine qua non on latinankielinen fraasi, joka tarkoittaa välttämätöntä ehtoa eli ehdotonta edellytystä (sananmukaisesti käännettynä ’ehto, jota ilman ei [ole/tapahdu jotain muuta]’). Fraasia on käytetty erityisesti oikeustieteessä, jossa käsitteellä on merkitystä jonkin seikan oikeudellisen arvioinnin kannalta, mutta sitä käytetään jonkin verran muillakin aloilla.

Lähteet

Latinankieliset fraasit
Nuorten näyttely

Nuorten näyttely on vuodesta 1939 Helsingin Taidehallissa järjestetty nuorten taiteilijoiden yhteisnäyttely. Näyttely esittelee suomalaisten tai Suomessa asuvien, alle 35-vuotiaiden taiteilijoiden uusia, alle kolme vuotta sitten valmistuneita töitä. Nuorten näyttelyn tuottaa Suomen Taiteilijaseura.  

Nuorten näyttelyn tradition aloitti Suomen Taideyhdistys, joka joitakin sotavuosia lukuun ottamatta järjesti sen vuosittain 1990-luvulle saakka. 2000-luvulla Nuorten näyttelyn otti vetääkseen Suomen Taiteilijaseura, joka on sittemmin pitänyt sen joka toinen vuosi. Ikäraja oli aluksi 38 vuotta, mutta se laskettiin myöhemmin 35 vuoteen. Nuorten näyttelyyn ovat vuosien saatossa osallistuneet mm. Tove Jansson, Eila Hiltunen, Juhana Blomstedt, Harro Koskinen, Tommi Toija ja Ville Andersson.

Näyttely perustuu vapaaseen tarjontaan. Näyttelyyn valittavat teokset valitsee jury, jonka puheenjohtajina ovat viime vuosina toimineet taidemaalari Rauha Mäkilä (2015), kuvanveistäjä Villu Jaanisoo (2013), kuvataiteilija Antti Tanttu (2011) sekä valokuvataiteilija Stefan Bremer (2009). 

Maecenas Kilta myöntää näyttelyn yhteydessä jaettavan nuoren taiteilijan palkinnon. Sen ovat viime vuosina saaneet kuvataiteilija Pia Sirén (2013) sekä kuvataiteilija, taidegraafikko Ari Pelkonen (s. 1978).

Lähteet

Aiheesta muualla
Nuoret 2015 Taidehallin verkkosivuilla
Nuoret 2009 Taidehalli, Taidehalli's photostream, Flickr

Suomen taidenäyttelyt
Helsingin tapahtumat
Tamagaki

Tamagaki () on japanilainen, šintolaista pyhäkköä, pyhää aluetta tai keisarillista palatsia ympäröivä aita. Tamagakin uskotaan olleen alun perin yksinkertainen risuaita, mutta myöhemmin aitoja on alettu valmistaa erilaisista materiaaleista, kuten puusta, kivestä ja viime vuosina betonista. Materiaalista ja tekniikasta riippuen erityyppisille aidoille voidaan antaa erilaisia kuvailevia nimiä:
lauta-aita (), rakennettu kevyesti viimeistellyistä paksuista lankuista
kuorimaton puuaita (), rakennettu laudoista tai tukeista, joihin on jätetty kaarna
neliömäisistä parruista rakennettu aita ()
neliömäinen verkkoaita () tai diagonaalinen verkkoaita ()
kirkkaanpunainen aita ()
ohuista pystyrimoista tai bambuista rakennettu aita ()
läpinäkyvä aita ()

Muinais- ja keskiajan yksinkertaiset aidat kehittyivät esimodernissa Japanissa monimutkaisemmiksi, kun tolppien väliin lisättiin kattoaiheita, paneleita ja ritilöitä. Esimerkki tällaisesta koristellusta aidasta on Nikkō Tōshō-gūn pääpyhäkön ympärille vuonna 1636 rakennettu Tōzai sukibei ().

Jos jotakin aluetta ympäröi useampi aita, sisintä aitaa kutsutaan yleensä nimellä mizugaki (). Ise-jingūn sisintä pyhäkköä () ympäröi neljä aitaa. Ulkoa sisäänpäin ne ovat: itagaki (), ulompi ja sisempi tamagaki ja mizugaki. Isessä aidat erottavat toisistaan erilaisessa yhteiskunnallisessa tai sosiaalisessa asemassa olevat palvojat. Kaikki vierailijat saavat kulkea uloimman itagaki-aidan sisäpuolella, kun taas perinteisesti vain keisarisuvun jäsenet ovat saaneet mennä toisen aidan eli ulomman tamagaki-aidan sisäpuolelle. Nykyään alueelle saavat kuitenkin astua kaikki vaaleilla valitut virkamiehet. Paikalliset pormestarit ja kunnanvaltuustojen jäsenet palvovat ulomman tamagakin sisäreunalla; prefektuurihallinnon edustajat, Isen pyhäkön virkailijat ja elävät kansallisaarteet seisovat ulomman ja sisemmän tamagakin puolivälissä. Japanin pääministeri, parlamentin molempien huoneiden jäsenet ja muut vanhemmat vaaleilla valitut virkamiehet saavat seistä aivan sisemmän tamagakin portin ulkopuolella. Sisemmän tamagakin sisäpuolelle saavat astua vain keisariperheen jäsenet, ja yleensä ainoastaan keisari ja keisarinna pääsevät sisimmän mizugaki-aidan läpi.

Lähteet 

Japanilainen arkkitehtuuri
Šintolaisuus
Seppo Pietikäinen

Seppo Antero Pietikäinen (s. 2. heinäkuuta 1949 Pieksämäki) on  toimittaja, sanoittaja, kirjailija ja ohjaaja, joka kävi koulua Jyväskylässä ja Tampereella.

Pietikäinen opiskeli Lontoossa London International Film Schoolissa filmialaa vuosina 1978-1979. Sieltä palattuaan hän toimi Soundin toimittajana, valokuvaajana, toimitussihteerinä ja kirjakustantamon vetäjänä.
Vuonna 1986 Pietikäinen siirtyi Yleisradion TV1:n palvelukseen, jossa hän toimitti ja juonsi mm. talk-show sarjoja Kirjan kannet kiinni, Cosi fan tutti ja Nostalgiakesä sekä yhdessä Maria Guzeninan kanssa popmusiikkisarjoja Soundcheck sekä Linnunradan pianobaari. Yhdessä Walter de Campin kanssa Pietikäinen teki keskustelua herättäneen TV1:n dokumenttisarjan Verhojen takaa, jossa esiteltiin Helsingin alakulttuuripiirejä.
Vuosien 1997-2006 välisenä aikana Pietikäinen työskenteli juontajana ja musiikkitoimittajana Yleisradion eri radiokanavilla.
Pietikäinen on ohjannut populaarimusiikkiaiheisia filmidokumentteja.

Tuotanto
 Seppo Pietikäinen: Toivelauluja. Pirkkala: Lehtijussi Oy, 1981. 951-639-004-8
 Seppo Pietikäinen: Pinnan alta. Tampere: Fanzine Oy, 1983. 951-9287-10-8
 
 Charles Bukowski, suomentanut Seppo Pietikäinen: Vitsit vähissä. Tampere: Fanzine Oy, 1986. 951-9287-23-x
 Walter de Camp & Bill Dollars (Seppo Pietikäinen): Puhelinkirjoittaja - Paluu Casablancaan. Keuruu: Otava, 1993. 951-1-12840-X
 Walter de Camp & Bill Dollars (Seppo Pietikäinen): Alan miehet. Porvoo: Tammi, 1996.
 
 

 Seppo Pietikäinen, Markku Into, Kai Raumonen ja Jyrki Siukonen: 4Suuta. LP-levy. Rockadillo Records, 1984. ZEN 2001
 Seppo Pietikäinen ja Markku Into: Cha Cha. LP-levy. Rockadillo Records, 1986. ZEN 2005
 Freelance (Seppo Pietikäinen ja Ippe Kätkä): Sutra. LP-levy. Bang Trax, 1988. BANGL 105

 Seppo Pietikäinen ja Henk Hofstede: Film From A Room - Matka Leonard Cohenin taloon. Dokumenttielokuva. 1992
 Seppo Pietikäinen ja Walter de Camp: New Yorkin naisia. Dokumenttielokuva. 1995
 Seppo Pietikäinen: I´m Gonna Roll-Rokkibändin paluu. Dokumenttielokuva. 2005
 Seppo Pietikäinen: Dave Lindholm - Kukkuu ja mä en oo ees sekasin!. Dokumenttielokuva. 2009

 Seppo Pietikäinen: sanoituksia mm. Maarit, Pave Maijanen, Riki Sorsa, Ali, Markku Aro, Rock'n'Roll Band.

Lähteet

 Lehti Salon Seudun Sanomat 24.12.2009 sivu 21

Aiheesta muualla
 
 Double Talk, Seppo Pietikäinen & Yrjänä Sauros; http://www.subconsciousdoubletalk.com/ 
 Ylen Elävä arkisto: Tohtori Frank Freakhudin tutkimuksia ja keskustelua erotiikasta
 Ylen Elävä arkisto: Walter de Campin ja Bill Dollarsin Privaatti-TV Verhojen takaa

Suomalaiset sanoittajat
Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset toimittajat
Suomalaiset dokumenttiohjaajat
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Venäläisvuori

Venäläisvuori Juupajoen kunnassa on Pirkanmaan  korkein paikka, sen korkeus on 233 metriä merenpinnasta. Vaaralla toimii hiihtokeskus Juupavaara, jonka laskettelurinteet ovat kuitenkin nykyisin suljettu. Rinteiden korkeusero on 122 metriä ja niiden pituus on 950 metriä.

Perimätietoa 
Perimätiedon mukaan vuonna 1808 Suomen sodan aikana on haudattu Porrassuolle  4–5 venäläissotilasta, suon laidalta kaadetun männyn kannossa kerrotaan olleen 4–5 ortodoksiristiä. Myöhemmin 1950-luvulla paikalla ojaa kaivanut muutti ojan suuntaa kannossa olleiden ristien takia. Venäläisotilaiden kuolinsyytä ei tiedetä varmuudella. Erään tiedon mukaan venäläissotilaat olivat ryöstelleet paikallisissa taloissa ja ahdistelleet naisia ja tämän jälkeen paikalliset isännät olivat surmanneet sotilaat ja upottaneet suohon. Toisen version mukaan omat olisivat teloittaneet heidät sotilaskarkureina.

Venäläisvuoren luonto 
Venäläisvuori on Pirkanmaan korkein vuori 233 metriä merenpinnan yläpuolella. Venäläisvuoren alueen metsät ovat tyypillisesti kuivahkoa kangasmetsää, metsäkasvillisuudeltaan alue kuuluu eteläboreaaliseen vyöhykkeeseen. Alue kuuluu Sisä-Suomen keidassuoalueeseen, maisemarakenteeltaan kaakkoisen järvialueen ja koillisen vuorimaan rajoille, luonnonmaantieteellisesti Järvi-Suomeen. Alueen eläimistönä tyypillinen havumetsävyöhykkeen lajisto, lintu ja nisäkäslajisto on runsas, alueen alkuperäisasukkeja ovat hirvi ja ilves, myös karhuja ja susia on tavattu. Alueelle siirrtyistä eläinlajeista ovat levinneet valkohäntäpeura ja metsäkauris. Pienempää alkuperäislajistoa ovat muun muassa kettu, näätä, mäyrä, metsäjänis, kärppä, orava, metsähiiri, metsämyyrä sekä päästäiset. Myös liito-oravahavaintoja on tehty. Muualta levinneitä lajeja ovat muun muassa rusakko, kenttämyyrä ja maamyyrä, turkistarhoista levinneitä karkulaisia ovat supikoira ja villiminkit. Yleisimmät lintulajit ovat teeri, peippo, pajulintu, metsäkirvinen, lehtokurppa, rastaat, tiaiset ja lokit, harvinaisempia lajeja ovat metso, pohjantikka ja töyhtötiainen, isommista lajeista muun muassa kurki, laulujoutsen, kalasääksi, haukka ja huuhkaja. Yleisimpiä kalalajeja ovat ahven, muikku, kuha, hauki, lahna, made ja särkikalat.

Juupavaaran talviurheilukeskus 
Venäläisvuorella sijaitsee Juupavaaran talviurheilukeskus mökkeineen ja ravintoloineen. Laskettelurinteen suurin korkeusero on 122 metriä ja pisin rinne on 950 metriä pitkä. Itse laskettelurinne on nykyisin suljettu eikä hissit ole käytössä. Alueella on myös hiihtolatuja, pulkkamäki sekä moottorikelkkareittejä.

Lähteet 

Juupajoki
Suomen talviurheilukeskukset
Suomen mäet
Suomen maakuntien korkeimmat maastonkohdat
Ilmakirje

Ilmakirje eli aerogrammi on ohut ja kevyt paperiarkki lentokoneella kuljetettavan kirjeen kirjoittamista varten. Aerogrammista saa taitettua sekä itse kirjeen että kirjekuoren, ja tavallisesti sen postimaksu on valmiiksi maksettu. Aerogrammeja valmistavat ja myyvät sekä eri maiden postilaitokset että yksityiset yritykset.

Ensimmäinen aerogrammi lähetettiin vuonna 1933 Irakiin. Aerogrammit nousivat suureen suosioon kuitenkin vasta toisen maailmansodan aikana. Tuolloin Lähi-idässä olevien britannialaisten sotilaiden kirjeenvaihto kotiväen kanssa hoidettiin aerogrammien avulla.

Nykyisin aerogrammien merkitys on vähentynyt ja esimerkiksi Yhdysvalloissa on tehty päätös niiden käytöstä luopumisesta.

Postiliikenne