joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Soikkola

Soikkola () on entinen kylä Inkerissä. Soikkolan kylä sijaitsi Soikkolan niemellä Suomenlahden etelärannalla Kaprion- ja Laukaanlahden välissä. Nykyään alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Viistinän ja Niisnovan kuntiin. Alueella on sijainnut myös entiset Soikkolan ortodoksinen seurakunta ja Soikkolan luterilainen seurakunta.

Soikkolan asutus

1900-luvun alkupuolelle saakka Soikkola oli pääosin inkerikkojen asuinaluetta ja siten ortodoksista seutua. Inkerikkojen asumia kyliä olivat Hamala, Kolkanpää, Koskina, Loka (Loas), Loukkula, Metsäkylä, Mättäsi, Oussimäki, Pätsinä, Repola, Ruutsia, Röllölä, Saarove, Savimäki, Soikkola, Suuri-Somero, Tammikontu, Uusi-Harkkola, Viistinä. Inkerikkojen lisäksi luterilaisia, inkerinsuomalaisia äyrämöisiä asui vielä 1800-luvun puolivälissä seuraavissa kylissä: Mäkkylä, Otsave, Peipiä, Suija, Säätinä, Tarinaisi, Uusikylä, Vanha-Harkkola, Venakontsa, Voloitsa. Koskisenkylässä oli inkerikkojen lisäksi saksalaisia. Pelkästään äyrämöisten asuttamia kyliä olivat Järvenperä ja Vääräoja. Toisenuskoisiin kohdistetun painostuksen alla 1900-luvulla tullessa äyrämöiset vetäytyivät muutamiin kyliin ja leimallisimmin äyrämöiskyliksi jäivät Uusikylä ja Vääräoja. Venäläisiä asui vanhastaan vain Pienessä-Somerossa.

1930-luvulla Soikkolan niemelle rakennettiin suuri sotilastukikohta, jonka neuvostoliittolaiset tuhosivat toisen maailmansodan vetäytymisvaiheessa. Sodan aikana suomalaiset ja inkerikot siirrettiin Suomeen. Neuvostoliittoon palattuaan heidät karkotettiin Sisä-Venäjälle. Ensimmäiset kanta-asukkaat pääsivät palaamaan 1950-luvulla.

Nykyisin Soikkolassa asuu muutama sata inkerikoiksi tunnustautuvaa ihmistä ja inkeroisen kielikin on jossain määrin säilynyt. Soikkolassa toimii inkeroiskuoro, kansanperinneryhmä ja museo.

Lähteet

Aiheesta muualla
Kattila, Soikkola ja Novasolkka Virtuaali-Inkeri -sivustolla
Sivu Soikkolan ortodoksisen seurakunnan historiasta 

Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Venäjän niemimaat
Euroopan niemimaat
Luettelo Italian ympäriajon voittajista

Taulukossa Giro d'Italian voittajat vuodesta 1909.

Kategoriat

  Kokonaiskilpailun voittaa kilpailija, joka käyttää etappeihin yhteenlaskettuna vähiten aikaa. Kokonaiskilpailun johtajalla on roosan värinen paita maglia rosa. 
 / Mäkipistekilpailun voittaa kilpailija, joka kerää eniten mäkipisteitä, joita on mahdollista saavuttaa sijoittumalla hyvin vuorietappien vaativimmilla nousuilla. Parhaalla mäkimiehellä oli yllään maglia verde, vihreä paita, vuosina 1974–2011. Vuodesta 2012 parhaan mäkimiehen paita on ollu sininen maglia azurra. Paras mäkimies on palkittu vuodesta 1933 lähtien, mutta maglia verde tuli mukaan Giroon vasta vuonna 1974. 
 / Pistekilpailun voittaa kilpailija, joka kerää eniten pisteitä, joita on mahdollista saavuttaa etappien voitoista ja etapin matkan varrella olevista välikirimaaleista. Parhaalla pistemiehellä, joka usein on kirimies, on tumman violetti paita nimeltään maglia ciclamino. Paita oli alkuun vuosina 1966–1969 punasävyinen, kunnes siitä tuli violetti vuosiksi 1970–2009. Vuosina 2010–2016 paita oli jälleen punainen; maglia rosso passione, kunnes siitä tuli taas violetti vuodesta 2017 alkaen. 
  Parhaalle nuorelle kilpailijalle on jaettu maglia bianca eli valkoinen paita vuosina 1976–1994 ja uudelleen vuodesta 2007 lähtien.

Lakkautetut kategoriat
 Vuosina 1989–2006 jaettiin maglia azzurra eli taivaansininen paita ns. intergiro- eli välikirikilpailun parhaalle. Intergirossa etappien puolivälissä on kohta, jossa otetaan kilpailijoiden ajat. Nopeimman kokonaisajan ajanut sai paidan. Vuonna 2006 maglia azzurran tilalle tuli maglia blu eli sininen paita, jonka voitti paras yleisajaja. Pisteitä jaettiin sekä tasaisilla että vuoristoetapeilla, joten parhaiten erityyppisillä etapeilla pärjännyt voitti paidan. Tätä paitaa ei käytetty kuin yhtenä vuotena.

Huomioitavaa
 Vuonna 1912 ei käyty yksilökilpailua vaan ainoastaan joukkuekilpailu
 Vuonna 1956 palkittiin kolme mäkimiestä. Jokaisen vuoristoalueen paras

Kilpailun parhaat ja paitojen voittajat

Maglia bianca (paras nuori)

Maglia blu (yleisajaja)

Maglia azzurra (intergiro)

Katso myös 
Luettelo Ranskan ympäriajon voittajista
Luettelo Espanjan ympäriajon voittajista

Lähteet 

Italian ympäriajo
Italian ympäriajon voittajat
Voitto Hellsten

Voitto Valdemar Hellsten (15. helmikuuta 1932 Pertteli – 7. joulukuuta 1998 Turku) oli suomalainen pikajuoksija. Hän voitti 400 metrillä olympiapronssia Melbournessa 1956 ja EM-hopeaa Bernissä 1954. Hellsten muistetaan kuitenkin erityisesti menestyksestä Suomi–Ruotsi-maaotteluissa. Urheilu-uransa jälkeen hän oli 1960-luvulla kaksi kautta SDP:n kansanedustajana.

Hellsten harrasti nuorena urheilua monipuolisesti: kesällä juoksua ja korkeus- ja pituushyppyä, talvella hiihtoa. Hänen kasvattajaseuransa oli Salon Vilpas, mutta hän edusti menestyksekkäimmät vuotensa Turun Tovereita. Hellstenin varsinainen kilpaurheilu-ura alkoi vuonna 1949, jolloin hän juoksi 100 metriä aikaan 11,2 ja 200 metriä aikaan 23,2. Hänellä ei ollut varsinaista valmentajaa vaan oppi tuli kirjoista ja muita juoksijoita tarkkaillen.

1950-luvulla Hellsten alkoi juosta myös pidempiä matkoja, jopa 800 metriä. Hän osallistui 33 maaotteluun ja voitti niissä lajinsa 52 kertaa. Erityisesti voitot Suomi–Ruotsi-maaotteluissa toivat hänelle nimityksen Ruotsin-tappaja.

Hellsten kilpaili Helsingin olympialaisissa 1952, jolloin hän karsiutui 100 metrin 1. alkuerissä ajalla 11,1, 200 metrillä 2. alkuerissä ajalla 22,4 ja 4 × 100 metrin viestin alkuerissä ajalla 42,0.

Melbournen olympialaisissa 1956 Hellsten sai pronssia 400 metrillä, Bernin Euroopan-mestaruuskisoissa 1954 hopeaa 400 metrillä ja pronssia 4 × 400 metrin viestissä. Melbournessa juoksemallaan ajalla 46,20 Hellsten sijoittuu edelleen vuonna 2015 Suomen kaikkien aikojen 400 metrin juoksun tilastossa viidenneksi. Viimeisin suomalainen Hellstenin ajan alittaja on ollut Mikael Söderman kesäkuussa 1991.

Hellsten valmistui liikunnanohjaajaksi vuonna 1954 Pajulahden urheiluopistosta. Hän työskenteli Turun kaupungilla vuodet 1955–1991 lukuun ottamatta vuosia 1962–1970, jolloin hän oli eduskunnassa SDP:n kansanedustajana. Hellsten oli myös Turun kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1960–1972. Hän oli presidentin valitsijamies vuosien 1962 ja 1968 vaaleissa.

Vuonna 1972 julkaistiin Hellstenin omaelämäkerta Voiton ja tappion vuodet.   


Suomen mestaruudet 
 100 metrillä 1952, 1953, 1954
 200 metrillä 1952, 1954, 1955, 1956, 1957
 400 metrillä 1955, 1956, 1957, 1958
 Viestijuoksuissa yhteensä viisi mestaruutta

Lähteet

Internet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 
 Voitto Hellsten Ylen Elävässä arkistossa
 
 

Suomalaiset olympiamitalistit
Suomalaiset pikajuoksijat
Kansanedustajat
Turun kaupunginvaltuutetut
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Varsinais-Suomen vaalipiiri
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Pähkinälinna

Pähkinälinna (, vuoteen 1611 saakka Оре́шек, Orešek, vuosina 1611–1702 Нотебург, Noteburg ja vuosina 1944–1992 Петрокрепость, Petrokrepost, , ) on kaupunki Leningradin alueen Kirovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Nevan niskassa lähellä Laatokkaa 41 kilometrin päässä Pietarista. Kaupungissa asui 13 305 henkeä (vuonna 2010).

Historia

1400–1500-luvulla Pähkinälinna oli merkittävä kauppapaikka ja samannimisen Novgorodin Vatjan viidenneksen läänin keskus. Entinen läänijako säilyi Ruotsin vallan aikana. 1620-luvulla Pähkinälinnaan rakennettiin luterilainen kirkko, ja siellä toimi myös valtion rahoittama lastenkoulu.

Nykyinen Pähkinälinnan kaupunki on syntynyt Nevan vasemman rannan esikaupungista. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1780. Saksankielisestä nimestä Schlüsselburg (”Avainlinna”) väännettiin suomenkieliset nimitykset Lyyssinä ja Lyyssinlinna. Laatokan kanavien ansiosta kaupungista tuli huomattava tavaraliikenteen keskus.

Toisessa maailmansodassa kaupunki oli saksalaisten miehittämä. Neuvostojoukkojen murtaessa Leningradin piirityksen se kärsi suuria vahinkoja. Nykyään kaupungissa on laivanrakennusteollisuutta.

Vuodesta 2006 lähtien Pähkinälinna on osa Kirovskin piiriä. Kaupungin päämies on Juri Kudrjavtsev ja kaupunginhallituksen päämies Anatoli Rogozin.

Liikenneyhteyksiä ja nähtävyyksiä 
Maantieyhteyksistä tärkeimpiin kuuluu Pietarista Laatokan eteläpuolitse Murmanskiin vievä valtatie M18 (Kuola, osa :aa), joka kulkee 4 kilometriä Pähkinälinnan eteläpuolella. Myös Nevan eteläpuolitse kiertävä, kuntapiirin keskuksen Kirovskin kautta Pietariin vievä paikallistie H135 on merkittävä. Pähkinälinnasta on linja-autoyhteys esimerkiksi Kirovskiin (8 km) ja Pietariin. Lähin rautatieasema Petrokrepost sijaitsee Nevan oikeanpuoleisella rannalla naapurikunnassa, jonne on kaupungista lauttayhteys; lauttareitti kulkee Pähkinäsaaren linnan kautta. Tärkeitä lähistön rautatieasemia on myös Korotkan eli Kirovskin asema ja 25 kilometrin päässä etelässä sijaitseva Namkkun asema (Mga). 

Tärkein nähtävyys on museona toimiva Pähkinäsaaren linna. Kaupunkia halkovat vanha ja uusi Laatokan kanava sekä niistä haarautuva Nevan kanava. Vanhan kanavan ja Nevan yhtymäkohdassa on vuonna 1836 rakennettu sulkulaitteisto. Kirkkorakennuksista ovat säilyneet ortodoksiset Jumalansynnyttäjän ilmestyksen katedraali ja pyhän Nikolauksen kirkko. Kaupungissa on kotiseutumuseo.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Pähkinälinnan kaupunki Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa 

Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Leningradin alueen kaupungit
Kirovskin piirin kunnat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Miikkulainen

Miikkulainen voi viitata seuraaviin asioihin:

 Miikkulainen, luterilainen seurakunta Inkerissä.
 Miikkulainen, Juha Taskisen elokuva vuodelta 1992.

Sukunimi 
 Janne Miikkulainen, sukeltaja
 Jarno Miikkulainen, jääkiekkoilija
 Juha Miikkulainen, Pori Jazzin toimitusjohtaja
 Markus Miikkulainen, Baysix-yhtyeen jäsen.
 Nestori Miikkulainen, laulun ”Vanhojapoikia viiksekkäitä” kuvitteellinen henkilö
 Risto Miikkulainen, suomalaissyntyinen yhdysvaltalainen tietojenkäsittelyn tutkija

Lähteet

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Ministerivaltiosihteeri

Ministerivaltiosihteeri (ruots. ministerstatssekreterare) oli virkamies, joka esitteli Venäjän keisarille Suomen suuriruhtinaskuntaa koskevat asiat. Hän toimi siten linkkinä Suomen senaatin ja Venäjän hallinnon välillä. Ministerivaltiosihteerin viraston asemapaikkana oli Pietari ja monet viraston tehtävistä antoivat sille myös edustuston luonnetta. Viraston yhteydessä toimi myös Suomen passivirasto.

Lain mukaan ministerivaltiosihteerin tuli olla Suomen kansalainen, mutta sortovuosien aikana vuosina 1900–1905 ja 1913–1917 virkaan oli nimitettynä venäläinen henkilö. Ministerivaltiosihteerin virasto lakkautettiin vasta Suomen itsenäistymisen jälkeen, 28. kesäkuuta 1918.

Ministerivaltiosihteerin apuna toimi Suomen asiain komitea.

Luettelo ministerivaltiosihteereistä 
Nimike ministerivaltiosihteeri otettiin käyttöön 1834, tätä ennen puhuttiin valtiosihteeristä. Venäjän väliaikaisen hallituksen aikana nimettiin ministerivaltiosihteerin tehtävään lyhyeksi aikaa Suomen asiain komissaari, Fjodor Roditšev.

Ministerivaltiosihteerin apulaiset

Lars Gabriel von Haartman 1825–1830
Alexander Armfelt 1834–1841
Fredrik Stewen 1844–1851
Constantin Fischer 1851–1856
Emil Stjernvall-Walleen 1856–1876
Casimir Palmroth vt. 1876–1877, vakinainen 1877–1880
Theodor Bruun 1881
Casimir Ehrnrooth 1882–1888
Woldemar von Daehn 1889–1891
Victor Napoleon Procopé 1891–1900
Carl Alexander Armfelt vt. 1900–1901
Edvard Oerstroem vt. 1901–1902, vakinainen 1902–1906
Fredrik Björnberg 1906–1909
Paul von Etter 1909–1913
Platon Ivanov 1913–1917

Suomen asiain komissaarin apulainen
Dmitri Protopopov 1917

Helmikuun vallankumouksen jälkeen apulaisen virkaa ei enää täytetty, mutta sitä käytännössä hoiti valtiosihteerinviraston neuvotteleva virkamies, myöhempi kansliapäällikkö K. G. Idman.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tietoa valtiosihteerinviraston asiakirjojen tutkimisesta (Arkistolaitos)
 Valtiosihteerinvirasto Pietarissa kasvatti Suomelle diplomaattikuntaa, Ulkoasiainhallinnon matrikkeli
 Geschichte der Behordenorganisation Russlands von Peter dem Grossen bis 1917
 Tiden före Finlands självständighet: skötseln av utrikesärenden under autonomin

Suomen poliittinen historia
Suomen suuriruhtinaskunta
İzmir

İzmir (kreikkalaiselta nimeltään Smyrna, ) on Turkin kolmanneksi suurin kaupunki ja maan toiseksi suurin satama. Asukkaita kaupungissa oli 2 803 418 vuonna 2012. İzmir sijaitsee İzmirinlahden, Egeanmeren rannalla. Se on myös İzmirin maakunnan pääkaupunki.

Historia

Antiikki 

Kaupungin paikalla on ollut asutusta viimeistään 2000-luvulla eaa. Kreikkalaiset asuttivat paikan viimeistään noin 1050 eaa. Smyrnan ensimmäiset asukkaat olivat aiolialaisia siirtokuntalaisia, ja myöhemmin sen asuttivat joonialaiset. Kaupunki lakkasi olemasta tai ainakin taantui myöhemmällä arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa., mutta perustettiin uudelleen klassisen kauden lopulla 300-luvun eaa. loppupuolella. Antiikin Smyrna kukoisti erityisesti hellenistisellä ja roomalaisella kaudella, jolloin se oli merkittävä satama ja kauppakaupunki.

Myöhempi kreikkalaisaika 

Vanhalta ajalta 1920-luvulle saakka kaupungin asukkaista noin puolet oli kreikkalaisia. Osa kreikkalaisista turkkilaistui, mikä tarkoittaa sitä, että suurimmalla osalla väestöstä on edelleen kreikkalaisia esi-isiä. Izmirissä oli jo silloin (noin 1/4 väestöstä) turkkilaisia. Armenialaisväestö oli alle 1/4 väestöstä. Lisäksi kaupungissa asui pieni määrä juutalaisia, amerikkalaisia ja eurooppalaista alkuperää olevia ns. levanttilaisia. Egeanmeren helmenä tunnettu kaupunki oli vuosisatoja kosmopoliittinen satamakaupunki ja kukoistava kauppapaikka.

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Sèvresin rauhansopimuksen mukaan kaupunki ympäristöineen luovutettiin Kreikalle. Turkki ei kuitenkaan rauhansopimusta hyväksynyt, ja Kreikkakin hyökkäsi Smyrnasta syvemmälle Turkkiin. Syyskuussa 1922 Turkin armeija Mustafa Kemalin johdolla syyllistyi Smyrnassa kreikkalaisten ja armenialaisten vainoon. Turkin armeija sytytti 13. syyskuuta 1922 kaupungin kreikkalais- ja armenialaiskaupunginosat palamaan, mikä tunnetaan Smyrnan suurena palona. Arviolta 30 000 ihmistä sai surmansa. Satoja tuhansia jäi kodittomaksi ja lähti pakolaiseksi Kreikkaan.  Arviot vainoissa ja tuhopoltossa surmansa saaneista vaihtelevat. Surmansa saattoi saada jopa 100 000 kaupunkilaista. Lausannen sopimuksen mukaan Kreikan ja Turkin välillä suoritettiin pakollinen väestönvaihto. Kun kreikkalaisten lisäksi myös tuhopoltosta selvinneet armenialaiset muuttivat pois kaupungista, siitä tuli etnisesti lähes puhtaasti turkkilainen.

Myöhempi historia 

Kaupunki kärsi tuhoja Egeanmeren maanjäristyksessä 30. lokakuuta 2020.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 İzmir City Guide

Seulonnan keskeiset artikkelit
Itä-Karjalan kysymys

Itä-Karjalan kysymys oli vuosina 1918–1922 Suomen ja Neuvosto-Venäjän välejä hiertänyt kiista Itä-Karjalan asemasta.

Suomen itsenäistyttyä moni sekä oikeistosta että vasemmistosta toivoi, että Itä-Karjala liitettäisiin Suomeen ja luotaisiin Suur-Suomi. Toivottiin, että itäkarjalaiset saisivat itse kansanäänestyksellä ratkaista, haluavatko pysyä osana Venäjää vai liittyä Suomeen. Järjestettiin vapaaehtoisten vapautusretkikuntia Itä-Karjalaan. Näitä retkiä kutsutaan yhteisellä nimellä heimosodat. 

Virallinen Suomi alkoi neuvotella rajoista Venäjän sisällissodan rauhoituttua Neuvosto-Venäjän kanssa vuonna 1920. Tarton rauhansopimuksessa vuonna 1920 määriteltiin Suomen rajat sekä karjalaisen väestön kansalliset oikeudet, joita Neuvosto-Venäjän tuli kunnioittaa.

Kaikki piirit eivät Suomessakaan Tarton rauhan rajaa hyväksyneet vaan pitivät sitä ”häpeärauhana”, ja toiveet Itä-Karjalan liittämisestä Suomeen elivät pitkään Tarton rauhan jälkeenkin. Heimosotien jälkeen ylioppilaat perustivat Akateemisen Karjala-Seuran, joka ajoi myös heimokansojen vapauttamisen asiaa. Itä-Karjalan kysymys ja karjalaisen väestön vainot hiersivät monta vuotta Suomen ja Neuvosto-Venäjän välejä.

Suomi halusi Tarton rauhaa solmittaessa Itä-Karjalalle autonomian. Neuvosto-Venäjä antoi sille heikon autonomian, mikä ei Suomelle riittänyt. Tarton rauhansopimuksessa Suomi lupasi luopua vaatimuksistaan Itä-Karjalan alueisiin, jos Neuvosto-Venäjä järjestää Itä-Karjalalle kansallisen hallinnon karjalaisten käsiin. Karjalan työkansan kommuunin asema ei kuitenkaan riittänyt Suomelle, ja suomalaiset katsoivat, ettei Neuvosto-Venäjä ollut järjestänyt Itä-Karjalaan sellaista kansallista itsehallintoa kuin rauhansopimuksessa oli sovittu. Asiaa puitiin Kansainliitossa 1920-luvun alussa ja se ratkesi neuvostovaltion eduksi.

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Mannerheim.fi: Itä-Karjalan kysymys
 Yle.fi: Itä-Karjalaa suomalaistettiin kouluin ja keskitysleirein

Karjala
Kiistat
Suomen politiikka 1920-luvulla
Venäjän historia
Peter Bichsel

Peter Bichsel (s. 1935 Luzern, Sveitsi) on sveitsiläinen kirjailija. Hän kirjoittaa pieniä tarinoita pienistä asioista helposti tunnistettavalla lakonisella tyylillään. Lyhyiden kertomustensa ohella hän on julkaissut myös runsaasti kolumneja.

Bichsel syntyi Luzernissa Sveitsissä mutta varttui Oltenissa. 1970- ja 1980-luvuilla hän ei ollut erityisen tuottelias toimittajan ammattinsa vuoksi. Bichsel on toiminut myös opettajana ja luennoinut yhdysvaltalaisissa yliopistoissa. Nykyään hän asuu Solothurnissa synnyinmaassaan.

Bichselin tuotannosta erityisen suosittuja ovat hänen lapsille kirjoittamansa tarinat. Niistä ensimmäisiä on Eigentlich möchte Frau Blum den Milchmann kennenlernen (1964), jota seurasi Kindergeschichten (Lastentarinoita) vuonna 1969. Näissä lyhyissä kertomuksissa yksinkertaista juonta korostaa Bichselin tavaramerkki, äärimmilleen pelkistetty kieli. Bichsel onnistuu kirjoittamaan usein sisällöllisesti rikkaita, syvällisiä ja monitulkintaisia kertomuksia hyvin niukalla sanavarastolla ja yksinkertaisin lausein. Usein hän lähtee liikkeelle jostakin itsestään selvästä tosiasiasta: Maa on pyöreä tai pöytä on pöytä (Ein Tisch ist ein Tisch). Lasten tapaan hän myös vääntelee sanoja ja leikkii niillä.

Bichselin ensimmäinen merkittävä teos on 21 tarinaa sisältävä kokoelma Eigentlich möchte Frau Blum den Milchmann kennenlernen. Laajassa proosateoksessaan Die Jahrezeiten hän kertoo kirjoittamisesta ja siitä kuinka keksitty todellisuus häviää. Lastentarinoita kuvaa kapinaa yhteiskunnan vakiintuneita käytäntöjä vastaan. Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu esseitä ja kuunnelmia.

Teokset

Suomennettu tuotanto
 Lastentarinoita (Kindergeschichten); suom. Markku Mannila, Helsinki: Otava 1982 ISBN 951-1-07041-X
 Maa on pyöreä
 Pöytä on pöytä. Myös antologioissa: 
 Teemana tänään: Vuosisatamme eurooppalaisia novelleja. 10 toim. Juha Rikama ja Leena Kirstinä. Helsinki: WSOY 1984 ISBN 951-0-12300-5
 Viimeinen hevonen: uusia saksalaisia satuja, toim. Liisa Laukkarinen. Jyväskylä: Gummerus 1975 ISBN 951-20-1026-7
 Amerikkaa ei ole olemassa
 Keksijä
 Hyvämuistinen mies
 Terveisiä Joodokilta
 Mies, joka ei halunnut tietää enää mitään. Myös antologiassa: Avainnovelleja 1900-luvulta, toim. Anne Helttunen, Tuula Uusi-Hallila. Helsinki: WSOY 199 ISBN 951-0-23663-2

 Artikkeleita ja novelleja
 Tarinoita kirjallisuudesta. Julkaisussa Parnasso vsk. 33 (1983): 6 
Antologiassa Matka jonnekin, toim. Hans Magnus Enzensberger, Helsinki: Tammi 1965. Sarja: Horisontti 5 
 Tytär
 Romaani
 Miehen ilta
 Maitomies

Alkuperäisteokset
Eigentlich möchte Frau Blum den Milchmann kennenlernen, 1964
Die Jahreszeiten, 1967
Kindergeschichten, 1969, suomennettu nimellä Lastentarinoita, Otava 1982
Des Schweizers Schweiz, 1969
Geschichten zur falschen Zeit, 1979
Der Busant, 1985
Irgendwo anderswo, 1986
Im Gegenteil, 1990
Zur Stadt Paris, 1993
Gegen unseren Briefträger konnte man nichts machen, 1995
Alles von mir gelernt, 2000 
Eisenbahnfahren, 2002
Doktor Schleyers isabellenfarbige Winterschule, 2003
Wo wir wohnen, 2004
Kolumnen, Kolumnen, 2005

Lähteet 

Sveitsiläiset kirjailijat
Novellikirjailijat
Vuonna 1935 syntyneet
Elävät henkilöt
Nebukadressar II

Nebukadressar II (tunnetaan myös nimellä Nebukadnessar II; akkadi: 𒀭𒀝𒆪𒁺𒌨𒊑𒋀 dNabû-kudurri-uṣur;  ; muinaiskreikaksi Ναβουχοδονόσωρ ;  ) (vallassa n. 605 eaa.–562 eaa.) oli Uus-Babylonian valtakunnan merkittävin hallitsija. Nebukadressar on tunnettu Juudan ja Jerusalemin valloituksistaan, joista sai alkunsa juutalaisten pakkosiirtolaisuus, ns. Baabelin vankeus, sekä monumentaalisista rakennustöistään pääkaupungissaan Babylonissa.

Nebukadressar rakennutti Ištarin portin. Legendan mukaan hän rakennutti myös Babylonin riippuvat puutarhat (rinnepuutarhat), yhden maailman seitsemästä ihmeestä, jotta hänen vuoristomaasta kotoisin oleva vaimonsa Amyitis tuntisi olonsa kotoisammaksi. Riippuvia puutarhoja ei välttämättä ole koskaan ollut oikeasti olemassa.  Nedukadressarin hallintopalatsi Etelälinna ja sen koillispuolella sijainnut puutarharakennelma, mahd. Riippuvat puutarhat, on löydetty arkeologisissa kaivauksissa. Puutarharakennelmasta, joka hyvin sopisi kuvaukseen Riippuvista puutarhoista, on löydetty holvikaarin koristeltuja  muureja ja kaivoja puutarhan kasteluun.

Nedukadressar lisäsi viljelysmaata kaivauttamalla Eufrat-virrasta kastelukanavia tasangolle. Viljelijöiden ei tarvinnut pelätä kuivuutta. Nebukadressarin aikana Babylonia vaurastui taloudellisesti ja sen liike-elämä kukoisti. Babylonin eli Baabelin kaupunkiin rakennettiin Baal-jumalan temppeli 91 metriä korkeaksi ja perinteisen zikkurratun muotoiseksi. Temppelistä tuli sen ajan turistinähtävyys. Baalin eli Mardukin temppelin pohjakuva oli neliö, sivun pituus oli 90 m. Rakennusaineet otettiin luonnonympäristöstä: koska kiviä ei juurikaan ollut, valmistettiin savitiiliä ja muurauslaastiksi käytettiin asvalttipikeä. Polttamaton tiili ei kestä sadetta eikä tulvia, siksi seinän uloin kerros tehtiin poltetuista tiilistä. Ennen polttoa tiiliin painettiin kuninkaallinen leima.

Akkadinkielinen nimi, Nabû-kudurri-uṣur, tarkoittaa "Oi jumala Nabu, suojele esikoispoikaani". Nabu on Babylonian viisauden jumala ja Marduk-jumalan poika. Omissa teksteissään Nebukadressar kuvaa itseään Nabun rakastamaksi ja suosikiksi. Hänen nimensä on aiemmin väärin tulkittu tarkoittavan "Oi Nabu, suojele kudurruani", missä yhteydessä kudurru tarkoittaa kiveen kaiverrettua maanomistuskirjaa. Kuitenkin hallitsijan arvonimessä kudurru tarkoittaa lähinnä esikoispoikaa tai vanhinta poikaa.

Vanha testamentti kuvaa, että Jumala vei Nebukadressarilta vallan ja syöksi hänet eläinten keskuuteen seitsemäksi vuodeksi kunnes hän oppisi, että Jumala antaa vallan kenelle haluaa. Tuon seitsemän vuoden kuluttua Nebukadressar parani ja hänelle annettiin takaisin hänen paikkansa Babylonin hallitsijana.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Babylonian kuninkaat
Vanhan testamentin henkilöt
Lauhdevoimalaitos

Lauhdevoimalaitos on voimalaitos, jossa tuotetaan sähköenergiaa höyrystä, mutta ei tuoteta lämpöä kulutukseen. Sekä sähköä että lämpöä tuottavat lämpövoimalaitokset ovat tyypillisesti vastapainevoimalaitoksia. Myös ydinvoimalaitokset ovat lauhdevoimalaitoksia, mutta yleensä ne erotetaan poltettavalla polttoaineella toimivista voimaloista, sekä geotermisistä höyryä tuottavista laitoksista. Lauhdevoimalan potenttiaali on siinä, että sen tuotantoa voidaan ajoittaa tarkasti sähkön kulutuskysynnän mukaan. Suomen sähkönkulutuksesta noin 5 prosenttia katettiin vuonna 2015 lauhdevoimalla. Vastaavasti omasta tuotannostamme vuonna 1999 tuotettiin lauhdevoimalla 9 %.

Laitokset tehdään yleensä suuriksi, sillä silloin oheiskomponentit, joita tarvitaan jokaisessa lauhdevoimalaitoksessa, tulevat edullisemmiksi suhteessa tuotettuun sähköenergian määrään.

Polttoaineet 

Suuritehoisten laitosten polttoaineena voidaan käyttää monenlaista polttoainetta: kivihiiltä, maakaasua, turvetta, kuitupuuta, korjuujätettä, kotitalousjätettä ja niin edelleen.

Toimintaperiaate 

Paineistettu vesi höyrystetään ja vesihöyry tulistetaan kuumentamalla kylläistä vesihöyryä. Vesihöyryllä pyöritetään höyryturbiinia, joka pyörittää sähkötehoa (wattisekunti, joule) tuottavaa sähkögeneraattoria. Lauhdevoimalan merkittävä ominaispiirre on vesihöyryn paisuttaminen (paine laskee) jopa noin 0,02 baariin. Näin matalassa paineessa höyry tiivistyy vedeksi vasta alle 20 °C:een lämpötilassa. Höyry lauhdutetaan esimerkiksi lauhduttimessa luonnonvesistöstä otettavalla vedellä. Lämpöisemmillä tuotantoalueilla käytetään lauhdutustorneja, joilla höyry lauhdutetaan ilmaan. Lauhdevoimalaitoksen nimi tulee tästä lauhduttimesta.

Sähköntuotannon ja samalla koko laitoksen hyötysuhteeksi saadaan noin 40 prosenttia johtuen lauhdehäviöistä.
Sähkön tuotannon maksimoimiseksi voidaan käyttää muun muassa välitulistusta ja syöttöveden esilämmitystä höyryturbiinilta otetulla väliottohöyryllä. Välitulistuksessa turbiinista ohjataan höyryä takaisin 
kattilaan - lauhduttamatta sitä välillä, josta se johdetaan takaisin turbiiniin.

Lähteet
Babylonin riippuvat puutarhat

Babylonin riippuvat puutarhat (tunnetaan myös nimellä Semiramiin riippuvat puutarhat) on yksi antiikin maailman seitsemästä ihmeestä. Ne rakensi oletettavasti Nebukadnessar II vuoden 600 eaa. paikkeilla. 

Tarinan mukaan Nebukadnessar II rakennutti puutarhat, jotta hänen vuoristoisesta Meediasta kotoisin oleva vaimonsa Amyitis tuntisi olonsa kotoisammaksi. Antiikin lähteistä kuitenkin vain Josephus mainitsee Nebukadnessarin puutarhojen rakentajaksi, mutta lähteiden tiedot ovat monilta osin  ristiriitaisia.

Riippuvista puutarhoista ei ole jäänyt historiallisia todisteita, ja historioitsijat epäilevät niiden olemassaoloa. On mahdollista, että ne sijaitsivat Ninivessä, josta on löytynyt puutarhojen jäänteitä. Brittiläinen tutkija Stephanie Dalley on esittänyt 20 vuoden tutkimustensa perusteella todisteita puutarhojen sijainnista Ninivessä. Hän pitää puutarhojen rakentajana Assyrian kuningasta Sanheribia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Babylon
Maailman seitsemän ihmettä
Puutarhat
Entiset rakennukset ja rakennelmat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Suomen tiedetoimittajien liitto

Suomen tiedetoimittajien liitto on vuonna 1985 perustettu tieteestä tiedottavien valtakunnallinen etujärjestö. Liitto on jäsen Euroopan tiedetoimittajien liitossa (European Union of Science Journalists’ Associations, EUSJA) ja Tiedetoimittajien maailmanliitossa (World Federation of Science Journalists, WFSJ) sekä yhteisöjäsen European Association of Science Editors (EASE) -järjestössä.

Vuonna 2013 Suomessa järjestettiin Helsingin yliopistolla tiedetoimittajien maailmankonferenssi.

Palkinnot 
Liitto jakaa vuosittain tunnustuksia erityisistä ansioista tiedejournalismissa tai muussa tiedeviestinnässä. Vuoden tiedetoimittaja -tunnustuksen lisäksi vuosittain myönnetään kaksi kappaletta Vuoden tiedeviestintäpalkintoja. Huomionosoitus on myönnetty seuraavasti:

Vuoden tiedetoimittaja 
 1998 Paul Fogelberg
 1999 Riitta Vauras
 2001 Jan Rydman
 2002 Marko Pekkola
 2003 Risto Varteva
 2004 Tapio Onnela ja Liisa Vihmanen
 2005 Tiede-lehden toimitus
 2006 Timo Moberg
 2007 Teuvo Peltoniemi
 2008 Helena Telkänranta
 2009 Kimmo Pietiläinen
 2010 Tuula Vainikainen
 2011 Heikki Laurinolli
 2012 Timo Paukku
 2013 Helena Raunio
 2014 Ulla Järvi
 2015 Jani Kaaro
 2016 Vesa Vanhalakka
 2017 Heljä Salonen
 2018 Arja-Leena Paavola
 2019 Kalevi Rantanen
 2020 Leena Mattila
 2021 Annikka Mutanen
 2022 Ilpo Salonen

Tiedeviestintäpalkinto 
 2011 tiedottaja Päivi Lehtinen ja toimittaja Pertti Martiskainen
 2012 viestintäpäällikkö Anu Mustonen ja emeritusprofessori Osmo A. Wiio
 2013 kirjailija Risto Isomäki ja emeritusprofessori Anto Leikola
 2014 pääsihteeri Reetta Kettunen ja professori Tapio Markkanen
 2015 toimittaja Sisko Loikkanen ja Hyvät ja huonot uutiset -työryhmä
 2016 tiedebloggaaja Anja Nystén ja ”Kaiken maailman dosentit”
 2017 luontotoimittaja Kimmo Ohtonen ja sosiologi Sari Näre
 2018 toimittaja ja tietokirjailija Kalle Haatanen ja Tiedetuubi-verkkojulkaisu
 2019 Politiikasta-verkkolehti ja Yliopisto-lehti
 2020 arkeologi, Mullan alta -blogisti Ilari Aalto, ja Tähtitieteellinen yhdistys Ursan tiedottaja Anne Liljeström
 2021 museokortti
 2022 dokumentaristi Tapani Niemi (Lohen surma -radiodokumenttisarjasta), luontotrilogia-elokuvasarja (Metsän tarina, Järven tarina ja Tunturin tarina)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Liiton verkkosivu

Suomalaiset ammattiliitot
Assur

Assur on muinainen kaupunki Tigris-joen varrella. Se oli aluksi babylonialainen siirtokunta. Noin vuonna 1900 eaa. Assur itsenäistyi kaupunkivaltioksi, josta myöhemmin kehittyi Assyria. 

Assur kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.

Lähteet

Lisää aiheesta 
 http://www.iranicaonline.org/articles/assyria-ii
 https://libmma.contentdm.oclc.org/digital/collection/p15324coll10/id/42692

Assyria
Unescon maailmanperintökohteet Irakissa
Arkeologiset kohteet Irakissa
Raamatun paikat
Matti Viialainen

Matti Tapani Viialainen (s. 16. helmikuuta 1953 Leppävirta) on suomalainen poliitikko. Hän toimi Etelä-Karjalan maakuntajohtajana vuosina 2013–2020 ja Etelä-Savon maakuntajohtajana vuosina 2007–2013. Vuodet 2000–2007 Viialainen oli SAK:n apulaisjohtaja. Nykyään hän on Puumalan kunnanvaltuuston puheenjohtaja kaudella 2021-2025.

Viialainen oli vasemmistoliiton puoluesihteeri vuosina 1990–1995 ja Eurooppalainen Suomi ry:n toiminnanjohtaja vuosina 1996–1999.

Ura
Viialainen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1977. Vuonna 2005 hän valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta. Gradunsa hän teki 22 vuoden opintotauon jälkeen SKP:n 14. edustajakokouksesta ja siihen johtaneesta kehityksestä. Edita julkaisi tutkielman vuonna 2005 nimellä Neljä järisyttävää päivää. SKP:n puolinainen vallanvaihdos 1966.

Politiikkaan Viialainen lähti Vietnam-solidaarisuustyön kautta. Hän oli Teiniliiton järjestösihteeri vuonna 1972 ja puheenjohtaja vuosina 1974–1975.. Kommunistiksi hän ryhtyi vuonna 1969.

Vuosina 1990–1995 Viialainen toimi vasemmistoliiton puoluesihteerinä. 1990-luvun alussa hän oli yhtenä harvoista vasemmistoliittolaisista Suomen EU-jäsenyyden kannalla. Viialainen oli Eurooppalainen Suomi ry:n toiminnanjohtaja vuosina 1996–1999. Vuosina 2000–2007 hän oli SAK:n apulaisjohtaja.

Keväällä 2005 Viialainen perusti vasemmistoliiton ja SDP:n yhdistymistä ajavan Vasemmisto yhteen -yhdistyksen. Hän erosi puolueesta keväällä 2006 ja asettui vuoden 2007 eduskuntavaaleissa SDP:n ehdokkaaksi tulematta kuitenkaan valituksi.

Viialainen asettui ehdolle kuntavaaleissa kotikunnassaan Puumalassa kevään 2021 vaaleissa. Hän tuli valituksi valtuustoon 65 äänellä. Valituksi tulemisen jälkeen hänet valittiin vielä valtuuston puheenjohtajaksi.

Maakuntajohtaja
Viialainen toimi vuosina 2007–2013 Etelä-Savon maakuntajohtajana. Hänet valittiin kesäkuussa 2013 Etelä-Karjalan uudeksi maakuntajohtajaksi. Viialainen aloitti tehtävässä joulukuussa edeltäjänsä Timo Puttosen jäätyä eläkkeelle.

Muut luottamustehtävät
Vuosina 1995–1997 Viialainen oli Yrjö Sirolan Säätiön puheenjohtaja ja vuodesta 1998 varapuheenjohtaja.

Yksityiselämä
Viialainen on naimisissa ja hänellä on kolme aikuista lasta. Hän asuu Puumalan Lintusalossa ja pyörittää siellä matkailuyritys Nestorinrantaa yhdessä vaimonsa kanssa. Hän harrastaa poliittista historiaa ja kalastusta.

Lähteet 

Maakuntajohtajat
SKDL:ssä vaikuttaneet henkilöt
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Vasemmistoliiton puoluesihteerit
Vasemmistoliiton poliitikot
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Temppeliprostituutio

Uskonnollinen prostituutio tai temppeliprostituutio tarkoittaa seksin harrastamista (muuten kuin oman vakituisen kumppaninsa kanssa) uskonnollisista syistä. Tällaista toimintaa harrastavasta naisesta puhutaan joskus temppeliprostituoituna, tosin sanan prostituutio nykyinen merkitys saattaa hämmentää sen merkitystä.

Antiikin lähteissä (Herodotos ja Thukydides) on paljon mainintoja temppeliprostituutiosta. Babylonissa jokaisen naisen täytyi kerran elämänsä aikana mennä Ištarin temppeliin ja harrastaa siellä seksiä vieraan miehen kanssa. Tätä pidettiin vieraanvaraisuuteen verrattavana palveluksena ja siitä oli määrätty symbolinen maksu.

Babylonia
Prostituutio
Seksuaalisuus ja uskonto
Naiset ja uskonto
GP2-kausi 2005

GP2-kausi 2005 oli GP2-historian ensimmäinen kausi. Kausi alkoi 23. huhtikuuta San Marinosta ja päättyi 30. syyskuuta Bahrainiin.

Sarjan ensimmäisen mestaruuden voitti Nico Rosberg 15 pisteen erolla Heikki Kovalaiseen.

Kausi 2005 oli ensimmäinen kausi Formula 3000:n päätyttyä ja muututtua GP2:ksi. F3000-sarjan vuoden 2004 kuljettajien mestarin Vitantonio Liuzzin tallia Arden Internationalia voidaan pitää mestaruutta puolustavana tallina. GP2-sarjassa oli kaudella 2005 kaksi aiemmin F1:ssä ajanutta kuljettajaa: Gianmaria Bruni Colonin ja Giorgio Pantano Super Novan tiimissä.

Tallit ja kuljettajat 
Kaudella 2005 kaikki tallit käyttivät tasapuolisuuden vuoksi Dallara GP2/05 runkoa ja Renault'n moottoria.

Kauden aikana vaihtuneet kuljettajat 
 Giorgio Mondini korvasi Ryan Sharpin DPR:llä Unkarin kilpailusta eteenpäin.
 Toni Vilander korvasi Gianmaria Brunin Coloni Motorsportilla Italian ja Belgian kilpailuissa. 
 Gianmaria Bruni korvasi Ferdinando Monfardinin Durangolla Belgian ja Bahrainin kilpailuissa. 
 Ferdinando Monfardini korvasi Toni Vilanderin Coloni Motorsportilla Bahrainin kilpailussa.

Kilpailukalenteri 
Kaudella ajettiin 23 kilpailua 12 eri radalla. Yhtenätoista kisaviikonloppuna oli yksi kisa lauantaina ja toinen kisa sunnuntaina, poikkeuksena Monaco jolloin ajettiin vain yksi kisa. Bahrainissa kilpailut ajettiin torstaina ja perjantaina paikallisen viikonlopun aikana.

* Asteriski tarkoittaa paalupaikkaa, joka on saavutettu lauantain kilpailun kahdeksannesta sijasta.

Mestaruuspisteet 
Pisteet jaettiin lauantain pitkän kilpailun 8 parhaan joukkoon sijoittuneille kuljettajille ja 6 parhaalle sprinttikisassa. Lauantain pitkään kilpailuun paalupaikalle ajanut kuljettaja palkittiin 2 pisteellä. Nopeimman kierroksen ajanut kuljettaja sai 2 ylimääräistä pistettä. Sprinttikisaan paalupaikan ottanut kuljettaja ei saanut ylimääräisiä pisteitä.

Lauantain kilpailun (pitkän kilpailun, F) pisteet

Sunnuntain kilpailun (sprintti kilpailun, S) pisteet

Kuljettajien kisakohtaiset pisteet

Valmistajat

Televisiointi 
Suomessa GP2 lähetykset esitti kaudella 2005 aika-ajot ja kilpailut suorana MTV3+. Lähetykset selosti Timo Pulkkinen.

Lähteet

Bruno Michel, Motorsport.com, viitattu 27.4.2015.
Tiivistelmä GP2-kaudesta 2005, GP2 Series, viitattu 27.4.2015.
GP2-kausi 2005 kuljettajat, NBCSports, viitattu 27.4.2015.
Kakkonen (jalkapallo)

Kakkonen (ruots. Tvåan) on miesten jalkapallon kolmanneksi korkein sarjataso Suomessa. Se on samalla matalin Suomen Palloliiton järjestämä sarja. Sitä alemmat sarjat ovat Palloliiton piirien järjestämiä. Sarja tunnettiin ennen nimellä II divisioona, mutta kaudeksi 1994 se muuttui Kakkoseksi. Kakkosen maaliennätys on 40 maalia, minkä saavutti kaudella 2014 Atlantiksen Sakari Tukiainen.

Historia

Ennen 1970-lukua Suomen jalkapallon kolmanneksi korkein sarjataso oli nimeltään Maakuntasarja.

Vuosina 1970–1972 nimitystä II divisioona käytettiin toiseksi korkeimmasta sarjatasosta eli entisestä Suomensarjasta, jota pelattiin useammassa alueellisessa lohkossa. Kolmanneksi korkein sarjataso II divisioonasta tuli vuonna 1973, kun Palloliitto uusi sarjajärjestelmäänsä. SM-sarjan ja II divisioonan väliin perustettiin maanlaajuinen I divisioona (nykyinen Ykkönen), johon pääsivät kaudella 1972 SM-sarjasta pudonneet joukkueet sekä II divisioonan lohkojen sijoille 2–4 sijoittuneet. II divisioonan lohkovoittajat nousivat suoraan SM-sarjaan.

Vuonna 1974 II divisioonassa tehtiin suomalaista jalkapallohistoriaa, kun sarja-avaus TP-47:n ja Sportin välillä pelattiin Ruotsin Haaparannalla. 

Vuonna 1994 II divisioonan nimi vaihtui Kakkoseksi.

Joukkueet ja lohkojako  
Rovaniemen Palloseuran luopuessa Ykkösen sarjapaikastaan vapautui Kakkosessa paikka uudelle joukkueelle. Palloliito myönsi paikan virheellisesti Gamlakarleby BK:lle, vaikka paikka olisi täydennysmenettelyn mukaan kuulunut Espoon Palloseuralle. Virheellisestä menettelystä huolimatta Palloliitto piti GBK:n sarjapaikan voimassa. Näin ollen Kakkonen pelataan kaudella 2022 poikkeuksellisesti 37 joukkueella.

Lohkovoittajat

1970–1972 II divisioona, 2. korkein sarjataso

1973–1993 II divisioona, 3. korkein sarjataso

1994 alkaen Kakkonen, 3. korkein sarjataso

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kakkonen Palloliiton sivuilla
 Suomen kolmanneksi korkeimman sarjatason mestarit vuodesta 1973 lähtien
 SPL toimintakertomukset 1975 asti, Suomen Urheiluarkisto 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Kirkkojärvi

Kirkkojärvi () on pääosin 1980-luvulla rakennettu kerrostaloalue Espoon keskuksen lähituntumassa rajoittuen etelässä rantarataan, lännessä virastokeskukseen ja idässä laajenevaan Tuomarilan alueeseen. Alueen pohjoispuolella on keväisin voimakkaasti tulviva jäänne koko alueen aikanaan peittäneestä Kirkkojärvestä, josta asuinalue on saanut nimensäkin. Järvi kuivattiin 1950-luvulla Turunväylän rakennustöiden yhteydessä. 

Kirkkojärven ja Turunväylän väliselle alueelle on suunniteltu isoa puistoaluetta.

Kirkkojärvellä on kolme päiväkotia. Kaivomestarin kiinteistössä toimivat Kuninkaantien lukio ja Keski-Espoon uimahalli. Kirkkojärven liiketalossa toimii muun muassa kaksi ravintolaa ja autokoulu.

Alakouluna toiminut Kirkkojärven koulu valmistui vuonna 1983 ja purettiin kesällä 2007. Tontille rakennettiin uusi ja aiempaa isompi koulu 1.–9. luokkalaisille. Uusi koulu valmistui kesällä 2010.

Keski-Espoon urheilukeskus on alueen itälaidalla, jossa on nurmikenttä, tekonurmikenttä ja hiekkakenttä. Urheilukeskuksen välittömässä läheisyydessä on myös rullalautailualue.

Yhteydet

Espoon sisäinen linja-autolinja numero 19 reitillä Tapiola–Espoon keskus–Tuomarilan asema.
Espoon ja Tuomarilan juna-asemat ovat kävelymatkan päässä. Näillä pysähtyvät S-, U-, L- ja E-junat. Espoossa pysähtyvät näiden lisäksi myös Turun kaukojunat.
Espoon keskuksesta liikennöi yli kymmenen bussilinjaa eri puolille Espoota ja pääkaupunkiseutua.

Aiheesta muualla
 Espoon keskuksen kaupunkipolut

Lähteet 

Espoon keskus
Espoon lähiöt
Ukonputket

Ukonputket (Heracleum) on sarjakukkaiskasvien (Apiaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Ukonputket ovat suurikasvuisia, kaksi- tai monivuotisia kasveja. Niiden varsi on pysty, jäykkäkarvainen tai kalju, joskus punaläikkäinen. Lehdet ovat kolmiomaiset, muutamaan kertaan parilehdykkäiset. Kukinnot ovat sarjoja ja kukat valkoiset tai vihreänkeltaiset.

Lajeja on ainakin 60, joista tunnetuimpia Suomessa ovat vierasperäiset kaukasianjättiputki (Heracleum mantegazzianum) ja persianjättiputki (Heracleum persicum). Muita ukonputkien sukuun kuuluvia kasveja Suomessa ovat etelänukonputki (Heracleum sphondylium) ja idänukonputki (Heracleum sibiricum tai Heracleum sphondylium subsp. sibiricum). Lähialueilla, Venäjän Karjalassa, leviää armenianjättiputki (Heracleum sosnowskyi), joka on tuotu sinne alkujaan rehukasviksi. Ukonputkilajien tunnistaminen onnistuu vasta, kun kasvit ovat muutaman vuoden ikäisiä.

Kaukasianjättiputki ja persianjättiputki on tuotu Suomeen alun perin koristekasveiksi. Näitä kahta on erittäin vaikea erottaa toisistaan, ja niitä kutsutaan usein yhteisnimellä jättiputki. Nämä jättiputket ovat uhka luonnonvaraiselle kasvistolle, sillä ne leviävät erittäin nopeasti muodostaen helposti isoja kasvustoja. Yksi kasvi voi tuottaa jopa 100 000 siementä.

Lajeja 
 armenianjättiputki (Heracleum sosnowskyi)
 etelänukonputki (Heracleum sphondylium)
 idänukonputki (Heracleum sibiricum tai Heracleum sphondylium subsp. sibiricum)
 kaukasianjättiputki (Heracleum mantegazzianum)
 persianjättiputki (Heracleum persicum)
 steveninjättiputki (Heracleum stevenii)
 tromsanjättiputki eli tromsanpalmu (Heracleum laciniatum)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Funet: Ukonputket (Heracleum)
 ITIS: Heracleum 
 United States Department of Agriculture (USDA): Heracleum 
 Flora of China: Heracleum
Junakohtaus

Junakohtaus on rautatieliikenteessä määritelmä, jolla tarkoitetaan tilannetta, jossa yksiraiteisella radalla kaksi (tai useampia) vastakkaisiin suuntiin kulkevaa junaa kohtaa toisensa jollakin rautatien liikennepaikalla. Tällöin toinen (tai jotkin) junista ohjataan sivuraiteille odottamaan, kunnes pääraidetta käyttävä juna on saapunut asemalle tai sivuuttanut sen. Tämän jälkeen sivuraiteilla odottava juna voi jatkaa matkaansa sitä raidetta pitkin, jolta kohdattava juna on saapunut.

Junien kohtaamisia kaksi- tai useampiraiteisella radalla ei pidetä junakohtauksina, koska junat käyttävät eri raidetta.

Esimerkki junakohtauksesta

Yleisesti Euroopassa käytössä olevien säännösten mukaan kohtaavat junat eivät saa saapua liikennepaikalle samanaikaisesti. Tällä saadaan riittävä turvamarginaali, mikäli jarrutus syystä tai toisesta menee pitkäksi. Oheisista kaavioista opastimet on selkeyden vuoksi poistettu. Vihreä nuoli kuvaa junalle asetettua kulkutietä, jolle opastimet näyttävät ajon sallivaa opastetta.

Rautatieliikenne
Olhava (Ii)

Olhava () on noin 150 asukkaan kylä Iin kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla, Nelostien ja Oulu–Tornio-rautatien varressa, noin 55 kilometriä pohjoiseen Oulusta. 

Kokonaisuutena Olhavan kylä muodostuu useista kulmakunnista, joista suurimmat ovat Kuninkaanniemi, Perso, Muhojoki, Tyykiluoto, Seljänperä, Lahdenperä, Vuormanperä, Räyskö ja Seppälänkangas. Varsinainen kylä on muodostunut valtatien ja rautatien väliselle alueelle Olhavanjoen rannoille.

Kylästä lähtee tieyhteys seututie 855 Oijärven kylään sekä Oulun Yli-Iin Tannilan kylään ja siitä edespäin Pudasjärven kaupunkiin. Olhavassa on entinen rautatieasema. 

Olhavan maisemaa hallitsevat maaliskuussa 2013 käyttöön vihityt Tuuliwatti Oy:n tuulivoimalat, joiden korkeus on 140 metriä ja kunkin teho 3 megawattia

Olhavan historiaa 
Asutusta Olhavassa on ollut luultavasti yhtä kauan kuin Iissäkin. Vuonna 1556 oli Olhavassa kuusi veroa maksavaa taloa. Koko Iin talomäärä oli tuolloin 31. Olhava on karjalankieltä ja tarkoittaa notkoa ja rotkoa, usein vesipohjaista paikkaa. Vuosina 1783–1885 Olhavan Nybyssä toimi Nybyn lasitehdas, joka oli aikanaan yksi Pohjoismaiden suurimmista. Olhavassa on lasitehtaan muistomerkki.

Olhavassa sanotaan asuvan "tuhat Tolosta, sata Sassia, kymmenen Kyröläistä ja pirtillinen Pimpereitä". Tämän sanonnan sukunimet ovat hyvin yleisiä Olhavassa ja Iissä.

Olhavassa käytiin eräs Lapin sodan ensimmäisistä taisteluista 29. syyskuuta 1944 suomalaisten ja saksalaisten joukkojen kesken. Taistelussa saksalaiset räjäyttivät Olhavan yhdistetyn rauta- ja maantiesillan. Taistelussa kaatui viisi suomalaista sotilasta, joista tuli Lapin sodan ensimmäiset suomalaiset kaatuneet. Olhavan koulun edessä on taistelun muistomerkki.

Kylämaisema on säilynyt lähes samanlaisena noin sadan vuoden ajan. Ennen uutta maantiesiltaa ja nelostien oikaisua Valtatie 4 kulki kylän halki rautatiesillalle. Ison muutoksen kylämaisemaan teki niin kutsutun Penjalan talon palaminen vuonna 2005. Talo oli kylän vanhin, ja siinä oli ollut 1800-luvulla kestikievari sekä samalla paikalla postitalo jo 1700-luvulla. Aikoinaan kylässä on ollut neljä päivittäistavarakauppaa sekä Säästöpankin konttori. Ihmiset ovat saaneet elantonsa pääasiassa maa- ja metsätaloudesta sekä kalastuksesta. Nykyisin kylällä ei harjoiteta maataloutta, vaan ihmiset ovat siirtyneet palveluammatteihin. Useimmat työskentelevät joko kuntakeskuksessa tai kunnan ulkopuolella.

Palvelut 

Olhavan kylässä on vuonna 1893 toimintansa aloittanut 0.–5. luokkien peruskoulu, jossa on noin 30-40 oppilasta ja kaksi opettajaa. Vuonna 2005 kouluun siirrettiin oppilaat lopetetusta Yli-Olhavan koulusta. Olhavan koulu on päätetty lakkauttaa elokuun alusta 2022.

Kuvia

Lähteet 

Iin kylät
Pohjois-Pohjanmaan maakunnan entiset taajamat
Kuurinmaa

Kuurinmaa (, ) on nykyisen Latvian alueella sijainnut historiallinen maakunta, joka vuosisatojen saatossa kuului Liivinmaan liittoon, Puola-Liettuaan ja Venäjän keisarikuntaan. 
Kuurinmaa kattaa Latvian läntiset osat. Jos siihen lasketaan kuuluvaksi myös Zemgalen alue, sen koillisraja kulkee pitkin Väinäjokea. Alueen korkein kohta on vain 213 metriä meren pinnasta.

Historiaa 
Kuurinmaa on saanut nimensä muinaisesta kuurien eli kuurilaisten kansasta, joka puhui balttilaista kieltä. Viikinkiajalla alueella asui lättiläisiä, joilta virolaiset ja liiviläiset valloittivat Kuurinmaan rannikkoalueita. Kuurinmaa kuului 1200-luvun alusta Saksalaiselle ritarikunnalle, joka hajosi uskonpuhdistuksen vaikutuksesta 1500-luvun alussa. Ritarikunnan raunioille perustettiin Liivinmaan liitto, joka kuitenkin hajosi 1555. Vuonna 1561 perustettiin Kuurinmaan herttuakunta, joka haki suojelua asettumalla Liettuan vasalliksi. Kuurinmaa kuului Puola-Liettualle vuoteen 1795, jolloin se liitettiin Venäjän keisarikuntaan Puolan kolmannessa jaossa, ja se muodosti Kuurinmaan kuvernementin. Siitä sekä Virosta ja Liivinmaasta käytettiin yhteisnimitystä Itämerenmaakunnat.

Vuodesta 1918 Kuurinmaa kuului itsenäiselle Latvialle vuoteen 1940 asti, jolloin Latvian tasavallasta tuli Latvian sosialistinen neuvostotasavalta ja osa Neuvostoliittoa. Vuonna 1991 Latvia itsenäistyi uudelleen.

Toisen maailmansodan loppuvaiheissa vuonna  1944  saksalainen armeijaryhmä jäi mottiin Kuurinmaalle ja taisteli siellä aina Saksan antautumiseen asti. Latvialaiset partisaanit taistelivat alueella vielä puna-armeijaa vastaan, mutta 1940-luvun lopulla vastarinta hiipui.

Väestöstä

Vuonna 1897 Kuurinmaan kuvernementissa oli 674 437 asukasta. Heistä 79 prosenttia oli latvialaisia, 8,5 % saksalaisia, 1,7 % venäläisiä, 1 % puolalaisia ja 1 % liettualaisia. Suurimmat kaupungit olivat Libau (64 500 asukasta) ja Mitau (35 011 asukasta). 75 prosenttia väestöstä oli luterilaisia, loput ortodokseja ja katolisia. Kuurinmaalla oli myös pieni juutalainen yhteisö.

Katso myös
Liivinmaa
Latgale
Vidzeme
Zemgale

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Latvian historialliset alueet
Palermo

Palermo on Sisilian suurin kaupunki, Sisilian autonomisen alueen pääkaupunki ja Palermon metropolikaupungin pääkaupunki. Sen väkiluku on vajaat .

Historia

Antiikki 

Palermon perustivat foinikialaiset noin 600-luvun eaa. puolessa välissä. Kaupunki kreikkalaistui ajan kuluessa, vaikka sinne ei koskaan perustettukaan kreikkalaista siirtokuntaa. Kreikkalaiset kutsuivat kaupunkia nimellä Panormos, ja myöhemmin roomalaisella ajalla se tunnettiin latinaksi nimimuodossa Panormus tai Panhormus. Nämä nimet viittaavat sen hyvään satamaan.

Panormos tuli viimeistään 400-luvun eaa. alussa Karthagon valtaan, ja toimi tämän jälkeen karthagolaisten pääkaupunkina ja tärkeimpänä tukikohtana Sisiliassa. Roomalaiset valtasivat Panormoksen ensimmäisessä puunilaissodassa vuonna 254 eaa. Sodan jälkeen se kehittyi tavalliseksi roomalaiskaupungiksi, ja oli yksi saaren kukoistavimmista kaupungeista. Noin vuonna 20 eaa. kaupungista tehtiin roomalainen colonia Colonia Augusta Panhormitanorum. Kaupungissa on säilynyt vain vähän antiikin aikaisia jäänteitä.

Myöhempi historia 

Panormos vaikuttaa säilyneen kukoistavana Rooman keisariajan lopulle ja myöhäisantiikkiin saakka, vaikkakaan sillä ei ollut Sisiliassa koskaan aivan samaa asemaa kuin Palermolla nykyisin saaren pääkaupunkina. Kaupunki päätyi muun Sisilian mukana goottien valtaan, ja oli saaren viimeinen keskus, jonka Belisarius valtasi Itä-Roomalle eli Bysantille vuonna 535 jaa. Tämän jälkeen kaupunki säilyi osana Bysanttia vuoteen 835, jolloin saraseenit valtasivat sen. Nämä tekivät kaupungista keskuksensa Sisiliassa. Sillä säilyi tämä asema myös normannivallan aikana.

Myöhemmin Palermo kuului Pyhälle saksalais-roomalaiselle keisarikunnalle, Espanjalle ja Napolille. 1800-luvun puolessa välissä kaupungissa oli noin  asukasta. Palermo liitettiin muun Sisilian mukana Italian kuningaskuntaan vuonna 1860.

Palermon keskusta ja satama pommitettiin käyttökelvottomaksi liittoutuneiden hyökkäyksessä toisen maailmansodan aikana vuonna 1943, eikä niitä ole vieläkään täysin korjattu.

Ilmasto 
Palermon ilmasto on välimerellinen. Lämpimintä on elokuussa, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 31 °C. Viileintä on helmikuussa, jolloin keskimääräinen alin lämpötila on 9 °C. Sateisin kuukausi on joulukuu, jolloin sataa noin 120 millimetriä. Kuivinta on toukokuusta elokuuhun, jolloin sadanta on alle 40 millimetriä kuukaudessa. Vuosittainen sadanta on noin 860 millimetriä.

Kulttuuri

Mafia 

Palermo oli pitkään Sisilian mafian tärkein keskus. 1980-luvun alun suuressa mafiasodassa mafian johto kuitenkin siirtyi palermolaisperheiltä Corleone-nimisen pikkukaupungin mafiaperheille. Sisiliassa kuoli silloin yli  mafiosoa, suurin osa murhista tapahtui Palermossa. Mafia on toteuttanut siellä myös poliittisia murhia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit