Tuuba

Tuuba on vaskipuhallinperheen matalaäänisin jäsen. Sen ääniala on noin C2–f1. Tuubia valmistetaan pääosin B-, C-, Es-, ja F-vireisinä. Näistä B- ja C-soittimia kutsutaan kontrabassotuubiksi ja Es- ja F-soittimia bassotuubiksi. Kontrabassoinstrumenttien käyttökelpoinen rekisteri liikkuu matalammalla kuin bassotuubien, jotka soivat paremmin korkeassa rekisterissä.

Historia
Erilaisia bassosoittimia on ollut käytössä läpi historian. 1500-luvulta periytyvää sinkki-nimistä vanhaa soitinta pidetään yleisesti varhaisimpana tuuban edeltäjänä. Se oli nahalla päällystetystä puusta valmistettu, kuudella läpällä varustettu soitin. Harvinainen basso-sinkki korvattiin usein serpentillä.

Fagotin muotoinen bassotorvi kehitettiin parantamaan serpentin puutteita 1800-luvun alussa. Bassotorvessa on suuri metallinen kaikusuppilo, mutta se oli soinnillisesti epätasainen.

Irlannissa kehitti soitinseppä Joseph Halliday soittimen nimeltä ofikleidi. Ofikleidille haettiin patentti 1817, ja soitin levisi laajalti käyttöön Euroopassa. Johann Gottfried Moritz haki 1835 Preussissa patenttia viisiventtiiliselle F-vireiselle bassotorvelle, jota pidetään modernin soittimen ensimmäisenä versiona. Tuuba on nykyisen sinfoniaorkesterin ainoa soitin, jonka tarkka syntymäpäivä on tiedossa: 12.9.1835.

Suomessa tuuba määrättiin keisarillisella asetuksella Suomen armeijan soittimeksi 1861. Tuubansoiton opiskelu oli sidoksissa sotilassoittokuntiin 1970-luvulla saakka. Vapaapalokuntien, suojeluskuntien ja puhallinorkestereiden historiassa tuuba esiintyy jo 1800-luvulla. Sibelius-Akatemiaan valittiin tuubansoiton opettaja 1974.

Tuuba nykyisin

Tuuba on ottanut asemansa sinfoniaorkesterissa nopeammin kuin mikään soitin – vajaassa kahdessa sadassa vuodessa se on kehittynyt bassotorven prototyypistä nykyiseen asemaansa vaskisektion pohjana. 

Tuuban toimintaperiaate on sama kuin kaikissa vaskisoittimissa: huulet saavat suukappaleen avulla ilmapatsaan värähtelemään soittimen sisällä, ja venttiilikoneistolla muutetaan ilmapatsaan pituutta. Pituudenvaihtelut aistitaan äänen korkeuden vaihteluina. Venttiilien lukumäärä vaihtelee kolmesta seitsemään. Venttiilikoneiston suhteet ovat samat kaikissa vaskisoittimissa ensimmäisen kolmen venttiilin osalta – niillä voidaan tuottaa koko kromaattinen asteikko. Loput venttiilit ovat soitinkohtaisia ja auttavat pääasiassa virepuhtauden ja resistanssin optimoinnissa.

Tuuban ääni on soittimen rakenteesta johtuen pyöreä ja pehmeä, kovemmilla äänenvoimakkuuksilla äänestä tulee läpitunkevan peltinen. Tuuban rakenne on tasaisesti laajeneva, toisin kuin pasuunalla tai trumpetilla (vrt. kooninen). Tästä seuraa, että kovaa soitettaessa tuuban ääni menettää sonoriteettinsa, toisin kuin kooniset soittimet. Toisaalta tuuban dynaaminen skaala on huomattavan laaja ennen kuin sonoriteetin aiheuttavat formantit peittyvät.

Orkesteripartituureissa tuuban nuotinnus on usein kirjoitettu C-vireiselle tuuballe, mutta B- ja Es-kirjoitetut tuubastemmat eivät ole harvinaisia. Klassisissa sinfoniaorkesterin teoksissa tuubisti ei soita minuuttimääräisesti paljon, mistä seuraa, että soittajan soittoherkkyyden, ansatsin, tulee olla hyvä.

Tuuban muunnoksia
Tuubasta kehitettyjä muunnoksia ovat mm. sousafoni ja helikoni. Niitä käytetään etenkin marssisoitossa, jossa äänen täytyy kuulua pitkälle. Niiden putken paksuin osa kiertää soittajan ympäri, soittaja on ikään kuin torven "sisällä".

Tunnettuja tuubisteja 

Chink Martin Abraham
Yuakari Arai
Bill Barber
Dave Bargeron
Roger Bobo
Sergio Carolino
Ron Caswell
Ray Draper
Michel Godard
Patrick Harrild
Howard Johnson  
Sam Pilafian
 
Marcus Rojas
Jonathan Sass
Jim Self
Patrick Sheridan
Cyrus St. Clair
Bob Stewart
Roland Szentpali
William Wolfgang
Michael Lind
Billy Barber
Francois Thuillier
 
Øystein Baadsvik
Philip Catelinet
James Gourlay
|}

Suomalaisia tuubisteja 
 Simo Finni (Kansallisooppera)
 Tarja Hakonen (Hyvinkään musiikkiopisto)
 Miika Jämsä (Kaartin soittokunta)
 Petri Keskitalo (Helsingin kaupunginorkesteri, HKO)
 Eero Kolari (Tampereen konservatorio, TAMK)
 Harri Lidsle (Sinfonia Lahti)
 Harri Miettunen (Tampere Filharmonia)
 Gösta Möller (1920–2009)
 Antto Pesonen (Kaartin soittokunta)
 Juha Salmela (Lahden konservatorio, LAMK)
 Aleksi Saraskari (Pohjois-Kymen musiikkiopisto)
 Eino Takalo-Eskola
 Ari Varpula (Joensuun kaupunginorkesteri)

Esimerkkejä tuuban käytöstä taidemusiikissa

Orkesteriteokset
Gustav Mahler: Ensimmäinen sinfonia (3. ja 4. osa)
Modest Musorgski: Näyttelykuvia (erityisesti Bydlo ja Kiovan suuri portti)
Hector Berlioz: Unkarilainen marssi
Richard Wagner: Valkyyria (Valkyrioiden ratsastus)
Richard Wagner: Lohengrin (alkusoitto kolmanteen näytökseen)
Gustav Holst: Planeetat

Sooloteokset
Katso myös Luettelo tuubakonsertoista.
Aho, K.: Tuubakonsertto
Gregson, E: Konsertto tuuballe ja puhallinorkesterille
Paul Hindemith: Sonaatti tuuballe ja pianolle
E. Madsen: Sonaatti tuuballe ja pianolle
Penderecki, C: Capriccio
John Williams: Tuubakonsertto
Vaughan Williams, R: Konsertto tuuballe ja orkesterille f-molli

Tuubaosuuksia muissa teoksissa
George Gershwin: Amerikkalainen Pariisissa
Igor Stravinski: Petruška (Maalainen ja karhu -osa)

Lähteet

Aiheesta muualla

Vaskipuhaltimet
Seulonnan keskeiset artikkelit