joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Veikko Karumo

Veikko Sakari Karumo (vuoteen 1933 Kronholm, 2. toukokuuta 1913 Pirkkala – 8. marraskuuta 1994 Pori) oli suomalainen Sarjakuvalehden päätoimittaja ja kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä Naula.

Karumo julkaisi 1944 satiirisen tieteisromaanin Olenko minä nyt kuussa?

Teoksia 
 Ohjeita laumanjohtajalle.    Suomalainen Partiopoikaliitto, Helsinki 1937
 Kaikki järjestyy rauhallisesti : 1-näytöksinen huvinäytelmä. Näytelmäkirjasto n:o 42.    Pori 1939 (Saanut 3. palkinnon Satakunnan Kirjateollisuus Oy:n näytelmäkirjoituskilpailun 1. sarjassa (1- ja 2-näytöksiset) v. 1939)
 Koulut ja kurssit : tietoja käytännön aloille johtavista oppilaitoksista, toimittanut Veikko Karumo.    Otava 1941
 Ihmeellistä, ylen ihmeellistä : ryssän radioreportterin käynti eräässä neuvostolan sotatarviketehtaassa : yksinäytöksinen huvinäytelmä. Propaganda-aseveljet r.y:n näytelmäsarja n:o 9.  Propaganda-aseveljet, Helsinki 1942
 Olenko minä nyt kuussa?, tieteisromaani.    Suomen Kirja, Helsinki 1944
 Taru on todellisuutta ihmeellisempi.    Otava 1944
 Elämäni käärmenainen.  Tammi 1946
 Suomen avain : tietoja maastamme, päätoimittaja Veikko Karumo ; toimitussihteerit Pentti Aarnio ja Dag Hemdal ; kuvittaja Asmo Alho.   Lehtipaino, Helsinki 1946
 Maailman parhaita jännityskertomuksia, toimittaneet Simo Penttilä ja Veikko Karumo; suomentaja Jorma Partanen.   Kivi, Helsinki 1948
 Vanhat rakkaat sadut, toimittaja Veikko Karumo ; kuvitus Poika Vesanto.   Otava 1948
 Päivälä ja muut, näytelmä.  1950
 Aikamme kuvissa 1 osa : Vuodet 1918-1936, toimittaneet Veikko Karumo, Asmo Alho.   Otava 1953
 Miehen kirja : käytöstavat, pukeutuminen, pöydän antimet, tekijät Veikko Karumo, Olavi Järvi.   Otava 1953, 2. painos 1955
 Aikamme kuvissa 2 osa : Vuodet 1937-1952, toimittaneet Veikko  Karumo, Asmo Alho.   Otava 1955
 Vanhat kauniit sadut, toimittaja Veikko Karumo ; kuvitus Aarne Nopsanen.   Otava 1954
 Ankarat vuodet : kuvateos talvi- ja jatkosodastamme, toimittaneet V. K. Nihtilä, Veikko Karumo, Asmo Alho. Kuuluu 3. osana teokseen Aikamme kuvissa.  Otava 1955, 2. painos 1957
 Urheilumme suuria saavutuksia : kuvateos suomalaisista urheilijoista ja heidän teoistaan, toimittajat Helge Nygren, Veikko Karumo, Asmo Alho.   Otava 1958
 Miehen etikettikirja, tekijät Veikko Karumo, Olavi Järvi.   Otava 1965, 2. painos 1966
 Mitäpä tästä tulee eli tätätpä tätä, näytelmä.  1985

Lähteet 
 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset tieteiskirjailijat
Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1994 kuolleet
Slovakia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Slovakia on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Ennen maan itsenäistymistä sen urheilijat edustivat MM-kilpailuissa Tšekkoslovakiaa. Slovakia on saavuttanut MM-kilpailuissa yhteensä neljä mitalia, yhden kullan ja kolme pronssia.

Stuttgartin 1993, Göteborgin 1995 ja Sevillan 1999 MM-kilpailuissa ainoa pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltänyt slovakialaisurheilija oli Igor Kollár, joka sijoittui 20 kilometrin kävelyssä kahdella ensin mainitulla kerralla kahdeksanneksi ja Sevillassa kuudenneksi. Ateenassa 1997 Slovakia saavutti ensimmäisen MM-mitalinsa, kun Igor Kovác sijoittui 110 metrin aitajuoksussa pronssille. Vuosina 2001 ja 2003 ei yksikään slovakialaisurheilija yltänyt pistesijoille. Helsingissä 2005 moukarinheittäjä Libor Charfreitag sijoittui kahdeksanneksi ja Osakassa 2007 Charfreitag saavutti pronssia. Berliinissä 2009 moukarinheittäjä Martina Hrašnová saavutti pronssia ja kolmiloikkaaja Dana Velďáková sijoittui seitsemänneksi ja 20 kilometrin kävelyssä Matej Tóth kahdeksanneksi. Moskovassa 2013 pistesijoille ylsivät Matej Tóth 50 kilometrin kävelyssä neljänneksi ja Marcel Lomnický moukarinheitossa seitsemänneksi. Pekingissä 2015 Matej Tóth voitti kultaa 50 kilometrin kävelyssä ja Marcel Lomnický sijoittui moukarinheitossa kahdeksanneksi. Dohassa 2019 ja Eugenessa 2022 yksikään slovakialaisurheilija ei sijoittunut kahdeksan parhaan joukkoon.

Slovakian MM-mitalit kisoittain

Slovakian MM-mitaliurheilijat

Huomautukset

Lähteet 

 
 
 

Slovakian yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Tšekki yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Tšekki on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Ennen maan eroamista Slovakiasta sen urheilijat edustivat MM-kilpailuissa Tšekkoslovakiaa. Tšekki on saavuttanut MM-kilpailuissa yhteensä 26 mitalia, joista viisitoista on kultaisia. Ilman mitalia se jäi Dohassa 2019 ja ilman kultamitalia Pariisissa 2003, Helsingissä 2005, Berliinissä 2009 ja Eugenessa 2022.

Kolminkertaisia maailmanmestareita ovat keihäänheittäjä Jan Železný, joka oli lajinsa ykkönen vuosina 1993, 1995 ja 2001 ja saavutti lisäksi MM-pronssia Tšekin edustajana 1999 ja Tšekkoslovakian edustajana vuonna 1987, ja Tomáš Dvořák, joka voitti kymmenottelun kultaa Ateenassa 1997, Sevillassa 1999 ja Edmontonissa 2001, ja keihäänheiton vuosina 2007, 2011 ja 2017 voittanut Barbora Špotáková, jolla on myös yksi hopeamitali. Špotákován vuoden 2011 kultamitali tuli jälkikäteen kun Marija Abakumova hylättiin dopingin takia. Kahteen maailmanmestaruuteen on yltänyt 400 metrin aitajuoksun vuosina 2013 ja 2015 voittanut Zuzana Hejnová. Kymmenottelijoista Roman Šebrle voitti kahden hopeamitalin jatkoksi kultaa Osakassa 2007. Vuonna 2013 keihäänheiton voitti Jan Železnýn valmentama Vítězslav Veselý. Hejnovan ja Špotákován lisäksi muista naisista maailmanmestareiksi ovat nousseet kolmiloikan vuonna 1997 voittanut Šárka Kašpárková ja 800 metrin juoksun vuonna 1999 voittanut Ludmila Formanová.

Tšekin MM-mitalit kisoittain

Tšekin MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 
 

Maailmanmestaruuskilpailuissa
Tsekki yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Shirley Griffith

Shirley Griffith (s. 26. huhtikuuta 1908, Brandon, Mississippi – k. 18. kesäkuuta 1974, Indianapolis, Indiana) oli yhdysvaltalainen blueskitaristi ja laulaja. 

Nuoruudessaan Griffith ystävystyi bluesmuusikko Tommy Johnsonin kanssa, josta tuli hänen opettajansa. Indianapolisissa hän tapasi Scrapper Blackwellin ja Leroy Carrin, joista jälkimmäinen lupasi ottaa hänet mukaansa New Yorkiin levyttämään. Carr kuitenkin kuoli 1935 ennen kuin suunnitelma ehti toteutua.

Arthur Rosenbaum äänitti Griffithiä ja J. T. Adamsia Indianapolisissa vuonna 1961. Nämä äänitykset julkaistiin vuonna 1964 Bluesville-merkillä albumilla Indiana Ave. Blues. Seuraavana vuonna ilmestyi samoin Rosenbaumin äänityksistä syntynyt Griffithin sooloalbumi Saturday Blues. Vuoden 1972 paikkeilla Nick Perls teki uusia äänityksiä, jotka julkaistiin vuonna 1973 albumilla Mississippi Blues.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kuvitettu diskografia

Yhdysvaltalaiset bluesmuusikot
Yhdysvaltalaiset kitaristit
Yhdysvaltalaiset laulajat
Vuonna 1908 syntyneet
Vuonna 1974 kuolleet
Helen Merrill

Helen Merrill (s. 21. heinäkuuta 1930) on yhdysvaltalainen jazzlaulaja. 

Merrill syntyi New Yorkissa kroatialaisille maahanmuuttajavanhemmille ja aloitti uran jo teini-iässään. Hän on julkaissut useita levytyksiä 1950-luvulta saakka ja tehnyt yhteistyötä tunnettujen muusikoiden, kuten Gil Evansin kanssa. 

Merrill oli aikoinaan naimisissa Aaron Sachsin kanssa. Poika Alan Merrill on seurannut vanhempiensa jalanjälkiä ja luonut uran musiikin alalla itsekin.

Yhdysvaltalaiset jazzlaulajat
Vuonna 1930 syntyneet
Elävät henkilöt
400 kepposta

400 kepposta () on François Truffaut'n ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1959. 400 kepposta on ranskalaisen uuden aallon tunnetuimpia elokuvia. Koulumaailmaan sijoittuvan tarinan keskeinen henkilö on Antoine Doinel (Jean-Pierre Léaud), jota opettajat ja vanhemmat pitävät syrjäytyvänä hulttiona. 

Elokuva on osaksi omaelämäkerrallinen, ja Truffaut toimi sekä ohjaajana, tuottajana että käsikirjoittajana. Elokuvan nimi tulee ranskankielisestä sanonnasta de faire les quatre cents coups 'hurjastella, touhuta, liioitella'. Elokuva voitti Cannesissa parhaan ohjaajan palkinnon 1959.

Juoni 
13-vuotias Antoine asuu pienessä pariisilaishuoneistossa riitelevien ja onnettomien vanhempiensa kanssa. Hän pakenee arkea kirjoihin ja elokuviin, mutta lopulta sortuu valehteluun ja pikkurikoksiin, jotka johtavat hänet umpikujaan.

Pääosat 

Lapsia näyttelivät:
Daniel Couturier, François Nocher, Richard Kanayan, Renaud Fontanarosa, Michel Girard, Henry Moati, Bernard Abbou, Jean-François Bergouignan, Michel Lesignor, Luc Andrieux, Robert Beauvais, Bouchon, Christian Brocard, Yvonne Claudie, Marius Laurey, Claude Mansard, Jacques Monod, Henri Virlojeux.

Vastaanotto 

400 kepposta oli käsikirjoituksestaan Oscar-ehdokkaana 1960, mikä oli ei-yhdysvaltalaiselle elokuvalle iso saavutus tuolloin.

Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänestivät kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja 400 kepposta oli mukana  heistä kuudentoista listalla.

The New York Timesin kriitikot valitsivat 400 kepposta vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Listalle pääsivät kaikki muutkin Truffaut’n Doinel-elokuvat, lukuun ottamatta usean ohjaajan episodielokuvaan Rakkautta 20-vuotiaana tehtyä tarinaa ”Antoine ja Colette”.

Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti 400 kepposta kaikkien aikojen kahdeksanneksi parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi.

Peter von Bagh kirjoitti: ”400 kepposta kuvaa lapsuutta aidon kaihoisasti mutta ei silti hämärrä kohdetta sentimentaalisin lipsahduksin. Se on myös kipeä elokuva pojan ja hänen vanhempiensa syvästä luottamuskriisistä, jota pojan kieltäytyminen koululaitoksen autoritaarisesta kurista käytännön tasolla kiristää. Teos on täynnä hienoa huumoria; se onkin Vigon Nolla käytöksessä -teoksen arvokas seuraaja.”

Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan televisioesityksen alla vuonna 1989: ”Truffaut kuvaa osuvasti Antoinen koulunkäyntiä ja suhdetta ystäväänsä Reneen. Truffaut kertoo myös Antoinen vanhemmista, joiden katseet näyttävät usein torjuvilta. He haluavat vetää pojan alas aikuisten arkipäivään, joten Antoinen on pakko tavoitella itse ”omia korkeuksiaan”. Mutta joutuuko nuorukainen maksamaan tästä liian korkean hinnan?”

Lähteet 

Ranskalaiset draamaelokuvat
François Truffaut'n ohjaamat elokuvat
Ranskalaiset mustavalkoelokuvat
Neljäsataa
James Booker

James Carroll Booker III (s. 17. tammikuuta 1939, New Orleans, Louisiana – k. 8. marraskuuta 1983, New Orleans) oli yhdysvaltalainen pianisti ja laulaja. Bookerin musiikillinen repertuaari oli laaja, hän soitti niin jazzia, rokkia, bluesia, boogie woogieta, gospelia kuin rhythm & bluesia.

Bookerin isä oli pappi ja Booker sai klassisen musiikin koulutusta hyvin nuorena aina kahteentoista ikävuoteen saakka. Jo 11-vuotiaana hänellä oli oma radioshow New Orleansin WMRY-asemalla, jossa hän lauantai-iltapäivisin soitti pianolla bluesia ja gospelia. Ohjelma kesti muutaman vuoden ja Booker perusti myös yhtyeen nimeltään Booker Boy and the Rhythmaires.

Neljäntoista ikäisenä Booker teki ensimmäisen levynsä Imperial Recordsille. Little Booker -nimellä tehty äänite "Doin' The Hambone"/"Thinkin' 'Bout My Baby" ilmestyi vuonna 1954. Vuosina 1954–1960 hän keikkaili muun muassa Amos Milburnin, Joe Texin, Shirley and Leen, Huey Smithin, Dee Clarken, Earl Kingin, Bobby Blue Blandin, Junior Parkerin ja Smiley Lewisin kanssa, kunnes hän 1960-luvun alussa levytti listoille nousseen kappaleen "Gonzo". Seuraavien kahden vuosikymmenen aikana hän teki musiikillista yhteistyötä esimerkiksi Lloyd Pricen, Aretha Franklinin, Ringo Starrin, The Doobie Brothersin ja B.B. Kingin kanssa. 

Lupaava ura otti takapakkia vuonna 1967. Booker tuomittiin heroiinin hallussapidosta vuodeksi vankeuteen, jonka hän kärsi Angola Penitentiaryssa. Vuoden 1974 paikkeilla Booker palasi keikkalavoille, vuonna 1977 hän kiersi myös Euroopassa. Euroopassa hän myös levytti useita albumeja kuten King of the New Orleans Keyboard Vol. I &II (JSP) The Piano Prince of New Orleans (Aves) ja New Orleans Piano Wizard: Live (Rounder). Vuosina 1977–1982 Booker soitti vakituisesti Maple Leaf Barissa New Orleansissa. 

Booker kuoli marraskuussa 1983 odottaessaan pyörätuolissa New Orleans Charity Hospitalin päivystyspoliklinikalla. Kuolinsyy oli ruumiinavauksen mukaan maksan pettäminen.

Diskografia
Junco Partner (1976 Island)
The Piano Prince From New Orleans (1976 Aves)
Blues & Ragtime From New Orleans (1976 Aves) 
New Orleans Piano Wizard: Live! (1977 Gold) 
Classified (1982 Demon)   
King of the New Orleans Keyboard Vol. I & II (1984–1985 JSP)
Mr. Mystery (1984 Sundown) 
Let's Make A Better World! (1991 Amiga) 
Resurrection of the Bayou Maharajah (1993 Rounder) 
Spiders on the Keys (1993 Rounder) 
The Lost Paramount Tapes (1995 DJM) 
More Than All The 45's (1996 Night Train International) 
New Orleans Keyboard King (1996 Orbis) 
Live at Montreux 1997 Montreux Sounds 
United Our Thing Will Stand (2000 Night Train International) 
A Taste of Honey (2000 Night Train International) 
Manchester '77 (2007 Document)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 James Booker Allmusicissa
 All About Jazz: James Booker
 Kuvitettu diskografia

Yhdysvaltalaiset bluesmuusikot
Yhdysvaltalaiset jazzpianistit
Vuonna 1939 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Karonkka

Karonkka on akateeminen perinne. Se on väitöstilaisuuden jälkeen illalla järjestettävä juhlatilaisuus, jolla vastaväitellyt tohtori kiittää vastaväittäjäänsä (opponentti), kustosta ja muita väitöskirjan luomisprosessiin osallistuneita henkilöitä. Karonkkaan kutsutaan akateemisen piirin lisäksi yleensä ystäviä ja sukulaisia.

Järjestäminen
Professoriksi nimitetty voi järjestää nimityksen kunniaksi professorikaronkan. Se
pidetään luontevimmin virkaanastujaisesitelmän jälkeen. Tohtorikaronkan pitämistä
pidetään Suomessa yleisesti lähes pakollisena, mutta professorikaronkan ei, vaan
sellaisen järjestää vain osa professoriksi nimitetyistä.

Karonkka järjestetään useimmiten yksityistilaisuutena ravintolassa, mutta voidaan pitää myös kotona tai osakunnan tai oman laitoksen tiloissa. Karonkan pukeutumiskoodi on miehille frakki tai tumma puku ja naisille iltapuku.
Frakin kanssa käytetään valkoisia liivejä, tosin jos karonkkaan osallistuu pelkästään miehiä, voidaan myös sopia että kaikki käyttävät mustia liivejä.

Ohjelma
Karonkassa on erityinen perinne puheiden pitämisen suhteen. Pääruoan jälkeen väittelijä pitää puheen, jossa hän ensin kiittää vastaväittäjää, sitten kustosta, sitten muita osallistujia suurin piirtein akatemisessa tärkeysjärjestyksessä.
Sukulaisia ja/tai puolisoa kiitetään yleensä viimeiseksi. Kaikkien, jotka väittelijä mainitsee nimeltä, odotetaan pitävän vastauspuhe samassa järjestyksessä kun heidät mainittiin alkuperäisessä puheessa.

Sanan merkitys
Karonkka-sanan etymologia johtaa venäjänkieliseen sanaan koronka (коронка, suom. pieni kruunu), ruotsin karonka välityksellä. Karonkkaa voidaan siis pitää "kruunajaisina".

Muussa yhteydessä
Myös teatteriesitysten harjoitusprosessien ja esityssarjojen, sekä elokuvien ja TV-sarjojen kuvausten päätteeksi järjestetään usein karonkaksi kutsuttuja juhlia, joihin osallistuvat tuotannon työryhmän jäsenet. Niissä ei kuitenkaan noudateta yhtä tiukkaa pukukoodia ja etikettiä. Karonkka ei siis liity ensi-iltajuhlallisuuksiin.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Helsingin yliopisto: Tie tohtoriksi

Akateemiset juhlat
Pete Agnew

Peter (Pete) Agnew (s. 14. syyskuuta 1946 Dunfermline, Skotlanti) on skottilainen Nazareth-yhtyeen basisti ja perustajajäsen. Agnew'n poika Lee Agnew on Nazarethin nykyinen rumpali.

Aiheesta muualla 

Haastattelu 2004

Brittiläiset basistit
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt

en:Nazareth (band)#Band member history
Etiopia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Etiopia on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 95 mitalia, joista 33 on kultaisia. Se on Afrikan toiseksi menestynein maa Kenian jälkeen ja saavuttanut kaikki MM-mitalinsa vähintään 800 metrin pituisilta juoksumatkoilta. Mitaleitta Etiopia on jäänyt vain yksissä kisoissa, Roomassa 1987.

Yksittäisten lajien mitalitilastoissa Etiopia on MM-kisojen menestynein maa miesten 10 000 metrin sekä naisten 5 000:n ja 10 000 metrin juoksussa. Miesten 10 000 metrillä se on voittanut yhdeksän kultaa kahdeksastatoista mahdollisesta. Matkan kaikkien aikojen menestynein juoksija on Haile Gebrselassie, joka voitti maailmanmestaruuden vuosina 1993, 1995, 1997 ja 1999 sekä lisäksi yhden hopean ja yhden pronssin. Kenenisa Bekele voitti kymppitonnin vuosina 2003, 2005, 2007 ja 2009. Ibrahim Jeilan voitti lajin vuonna 2011 ja saavutti kaksi vuotta myöhemmin hopeaa. Bekele on voittanut kultaa myös 5 000 metrin juoksussa. Etiopian menestynein naisjuoksija on Tirunesh Dibaba, joka voitti 5 000 metrin kultaa vuosina 2003 ja 2005 sekä 10 000 metrin kultaa vuosina 2005, 2007 ja 2011 ja hopeaa vuonna 2017. Kaksinkertaisia maailmanmestareita ovat Meseret Defar, Almaz Ayana ja Muktar Edris.

Helsingissä 2005 Etiopia ylti 5 000 metrillä Tirunesh Dibaban johdolla neloisvoittoon, mihin ei MM-kisojen historiassa ole Etiopian lisäksi pystynyt kuin Yhdysvallat samojen kisojen miesten 200 metrin juoksussa sekä Kenia naisten 10 000 metrillä Daegussa 2011 ja miesten 3 000 metrin estejuoksussa Pekingissä 2015. Tämän lisäksi Etiopia on saavuttanut neljä kolmoisvoittoa, kaksi naisten 10 000 metrillä sekä yhden naisten 5 000 metrillä ja miesten kymppitonnilla.

Etiopian MM-mitalit kisoittain

Etiopian MM-mitalit lajeittain

Miehet

Naiset

Etiopian MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 

Etiopian yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Ghana yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Ghana on osallistunut vuoden 2015 kisoja lukuun ottamatta kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Sen urheilijat ovat saavuttaneet kaksi mitalia, molemmat Helsingin kisoissa 2005.

Ensimmäinen MM-kilpailuissa pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltänyt ghanalainen oli Emmanuel Tuffour, joka sijoittui 200 metrin juoksussa seitsemänneksi Stuttgartissa 1993. Vuonna 1997 Ateenassa Ghana sijoittui 4 × 100 metrin viestijuoksussa viidenneksi joukkueella, johon kuuluivat Abu Duah, Eric Nkansah, Aziz Zakari ja Emmanuel Tuffour. Samoissa kisoissa Andrew Owusu sijoittui kolmiloikassa kahdeksanneksi. Edmontonissa 2001 maan paras saavutus oli Aziz Zakarin seitsemäs sija 100 metrin juoksussa. Pariisissa 2003 Ignisious Gaisah sijoittui pituushypyssä neljänneksi, Akosua Serwah 800 metrin juoksussa seitsemänneksi ja Andrew Owusu kolmiloikassa kahdeksanneksi. Helsingissä 2005 Ignisious Gaisah saavutti pituushypyssä hopeaa ja Margaret Simpson seitsenottelussa pronssia. Osakassa 2007, Berliinissä 2009, Daegussa 2011, Moskovassa 2013 ja Lontoossa 2017 maa jäi jälleen vaille pistesijoja. Moskovassa Ignisious Gaisah saavutti pituushypyssä hopeaa mutta edusti Alankomaita. Pekingiin 2015 Ghana oli ilmoittautunut, mutta lopulta yksikään ghanalaisurheilija ei kilpaillut. Eugenessa 2022 miesten 4 × 100 metrin viestijoukkue (Joseph Oduro Manu, Joseph Paul Amoah, Benjamin Azamati, Sean Safo-Antwi) sijoittui viidenneksi.

Ghanan MM-mitalit kisoittain

Ghanan MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 

Ghanan yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Etelä-Afrikka yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Etelä-Afrikka on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Se on saavuttanut 27 mitalia, joista 12 on kultaisia.

Etelä-Afrikan menestynein MM-kisaurheilija on Caster Semenya, joka on voittanut kolme kultaa ja yhden pronssin. Kahteen kultaan ovat yltäneet korkeushyppääjä Hestrie Cloete ja pikajuoksija Wayde van Niekerk. Maan ensimmäinen maailmanmestari oli keihäänheiton vuonna 1997 voittanut Marius Corbett. Cloete voitti kultaa vuosina 2001 ja 2003. Vuoden 2001 kisojen miesten 4 × 100 metrin viestistä Etelä-Afrikka sai jälkikäteen kultaa, kun Yhdysvaltain joukkue hylättiin dopingtapauksen vuoksi. Kultajoukkueessa juoksivat Morne Nagel, Corne du Plessis, Lee-Roy Newton ja Matthew Quinn. Vuonna 2003 miesten korkeushypyn voitti Jacques Freitag. Berliinissä 2009 kultaa voittivat 800 metrin juoksijat Mbulaeni Mulaudzi ja Caster Semenya. Daegussa 2011 Semenya sijoittui 800 metrillä alun perin toiseksi, mutta nousi vuonna 2017 kultamitalistiksi kun Marija Savinova hylättiin dopingin takia. Pekingissä 2015 kultamitalin voitti Wayde van Niekerk 400 metrin juoksussa. Lontoossa 2017 kultaa voittivat Wayde van Niekerk 400 metrin juoksussa, Caster Semenya 800 metrin juoksussa ja Luvo Manyonga pituushypyssä ja kaikkiaan Etelä-Afrikka sai kuusi mitalia ja sijoittui kisojen mitalitaulukossa kolmanneksi.

Vuosina 2005, 2007, 2019 ja 2022 Etelä-Afrikka jäi ilman mitaleja. Helsingissä 2005 maa saavutti vain kolme pistesijaa, kun L. J. van Zyl sijoittui 400 metrin aitajuoksussa kuudenneksi, sittemmin Suomea edustanut Frantz Kruger kiekonheitossa kuudenneksi ja Godfrey Khotso Mokoena pituushypyssä seitsemänneksi. Osakassa 2007 pisteille yltivät Mokoena pituushypyssä viidenneksi, John Robert Oosthuizen keihäänheitossa kuudenneksi ja Mbulaeni Mulaudzi 800 metrin juoksussa seitsemänneksi. Dohassa 2019 pisteille yltivät Akani Simbine 100 metrillä neljänneksi, Luvo Manyonga pituushypyssä neljänneksi, Stephen Mokoka maratonilla viidenneksi, Ruswahl Samaai pituushypyssä viidenneksi ja miesten pikaviestijoukkue viidenneksi. Eugenessa 2022 pisteille yltivät Akani Simbine 100 metrillä viidenneksi, Wayde van Niekerk 400 metrillä viidenneksi, miesten pikaviestijoukkue kuudenneksi ja Luxolo Adams 200 metrillä kahdeksanneksi.

Etelä-Afrikan MM-mitalit kisoittain

Etelä-Afrikan MM-mitaliurheilijat

Lähteet 
 
 
 
 
 
 

Etelä-Afrikan yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Club de Gimnasia y Esgrima La Plata

Club de Gimnasia y Esgrima La Plata ("La Platan voimistelu- ja miekkailuseura") on urheiluseura La Platan kaupungista, Argentiinasta. Seuran päälaji on jalkapallo, jossa se pelaa Argentiinan pääsarjassa. Vuonna 1887 perustettu Gimnasia on Etelä-Amerikan vanhin jalkapalloseura. Seuralla on toimintaa myös monissa muissa lajeissa, erityisesti menestystä on tullut lento- ja koripallosta.

Seuran ainoa Argentiinan mestaruus tuli vuonna 1929 amatöörisarjasta, kaksi vuotta ennen ammattilaisliigan perustamista. Ammattilaisliigan perustamisen jälkeen sen paras saavutus liigassa on kakkossija, mihin se on yltänyt viidesti. Seura on pelannut Argentiinan korkeimmalla sarjatasolla yhtäjaksoisesti 69 vuoden ajan. 

Gimnasia pelaa kotiottelunsa Juan Carlos Zerillo -stadionilla. Sen historiallinen paikallisvastustaja on Estudiantes. Seurat kohtasivat ensimmäisen kerran jo vuonna 1916. Paikalliskohtaamiset ovat kaupungissa suuria ja kiihkeitä tapahtumia.

Saavutuksia
 Amatöörisarjat:
mestaruus 1929
kakkossija 1924
2. divisioonan mestaruus 1915
Ammattilaisliigan aika:
1. divisioonan kakkossija: Clausura 1995, Clausura 1996, Apertura 1998, Clausura 2002 ja Apertura 2005
2. divisioonan mestaruus 1944, 1947 ja 1952
2. divisioonan kakkossija 1946
Argentiinan jalkapalloliiton satavuotisjuhlaturnauksen voitto 1994

Aiheesta muualla 
 Gimnasia y Esgrima La Plata

Gimnasia y Esgrima La Plata
Gimnasia y Esgrima La Plata
Sarah Churchill

Lady Sarah Churchill (o.s. Jenyns, kirjoitetaan Jennings useimmissa nykyajan lähteissä), vuodesta 1702 Marlborough’n 1. herttuatar (5. kesäkuuta 1660 – 18. lokakuuta 1744) oli yksi aikansa vaikutusvaltaisimmista naisista johtuen hänen läheisestä ystävyydestään Ison-Britannian kuningatar Annan kanssa. 

Lady Sarahin ystävyys ja vaikutusvalta prinsessa Annaa kohtaan tämän kamarirouvana (Lady of the Bedchamber) oli laajalti tunnettu, ja monet senaikaisista tärkeistä henkilöistä kääntyivät hänen puoleensa toivoen, että hän saisi Annan suostumaan heidän pyyntöihinsä. 

Niinpä Annan noustessa kuningattareksi 1702 Sarahin tietämys hallituksesta ja hänen läheinen suhteensa kuningattareen teki hänestä sekä vaikuttavan ystävän että vaarallisen vihollisen. Hänestä tuli nyt myös Marlborough'n herttuatar.

Sarahilla oli ”pitkä ja antaumuksellinen” yli 40 vuoden pituinen suhde aviomiehensä, John Churchillin, ensimmäisen Marlborough’n herttuan, kanssa. 

John Churchill toimi Annan edustajana sen jälkeen kun Annan isä, Jaakko II, suistettiin vallasta mainiossa vallankumouksessa, ja hän edisti Annan intressejä Jaakon seuraajien, Vilhelm III:n ja Maria II:n, hallitusaikana. Kun Anna nousi valtaistuimelle Vilhelmin kuoltua vuonna 1702, nousi hallituksen johtoon Marlborough’n herttua yhdessä Sidney Godolphinin, ensimmäisen Godolphinin jaarlin kanssa, osin vaimonsa ja kuningattaren välisen suhteen ansiosta. 

Sillä aikaa kun herttua oli ulkomailla komentamassa joukkoja Espanjan perimyssodassa, herttuatar Sarah piti hänet ajan tasalla hovin juonista. Samalla hän lähetti vaimolleen pyyntöjä ja poliittisia neuvoja, jotka tämä välittäisi kuningattarelle.  

Lujatahtoinen herttuatar Sarah koetteli kuningattaren kärsivällisyyttä aina kun tämä oli eri mieltä hänen poliittisista tai kirkollisista nimityksistään. Heidän väliensä rikkouduttua viimeisen kerran vuonna 1711, Sarah ja hänen miehensä Marlborough'n herttua menettivät arvonimensä ja heidät erotettiin hovista 1712, mutta he palasivat suosioon Hannoverien noustua valtaan Annan kuoleman jälkeen 1714. 

Hänellä oli myöhemmin kuuluisia erimielisyyksiä monien tärkeiden henkilöiden kanssa, mukaan lukien tytär Henrietta Godolphin 2. Marlborough’n herttuatar; Blenheimin palatsin arkkitehti John Vanbrugh; pääministeri Robert Walpole; kuningas Yrjö II ja tämän vaimo, kuningatar Karoliina. Herttuatar Sarahin perimät rahat Marlborough’n trustista tekivät hänestä yhden aikansa rikkaimmista naisista Euroopassa.

Sarah kampanjoi uupumattomasti whig-puolueen puolesta ja käytti myös paljon aikaa rakennusurakoihin, kuten jättimäiseen ja suurelliseen Blenheimin palatsiin. Barokkipalatsin vuonna 1705 alkanut rakentaminen pysähtyi 1712, kun herttuapari joutui maanpakoon ja jatkui aina vuoteen 1722.

Herttuatar Sarah kuoli 84 vuoden iässä vuonna 1744.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Sarah Churchillin lyhyt elämäkerta 

Brittiläiset aateliset
Vuonna 1660 syntyneet
Vuonna 1744 kuolleet
Judy Landers

Judy Landers (7. lokakuuta 1958 Philadelphia, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä.

Ura ja elämä

Judy Landers on Ruth Landersin nuorempi tytär, hänen vanhempi sisarensa on näyttelijänä ja laulajana tunnettu Audrey Landers. Landers varttui Rockland Countyssa New Yorkissa. Nuorena hän oli kiinnostunut voimistelusta. Hän opiskeli American Academy of Dramatic Arts -oppilaitoksessa, jonka jälkeen hän siirtyi Warren Robertson Dramatic Training Schooliin ja edelleen Juilliard School of Music -kouluun.

Judy Landers on näytellyt muun muassa elokuvissa Stewardess School (1986), Armed and Dangerous (1986), Ghost Writer (1989), Club Fed (1990) sekä Dr. Alien (1989). Hän on näytellyt niin ikään televisiosarjoissa Lemmenlaiva (1977), Vega$ (1978), B.J. and the Bear (1979) sekä Madame's Place (1982 ja 1983) ja Night Court (1984). Hänellä oli vieraileva sivurooli kulttisarjan A-Team kolmannen kauden jaksossa.

Landers on tehnyt paljon yhteistyötä äitinsä ja sisarensa kanssa, esimerkiksi The Huggabug Club -lastenohjelmassa vuonna 1996. Landersin sisarukset esiintyivät Playboy-julkaisun kannessa tammikuussa 1983.

Judy Landers avioitui minnesotalaissyntyisen baseball-pelaaja Tom Niedenfuerin kanssa marraskuussa 1987. Pariskunta asuu Floridassa ja heillä on kaksi tytärtä, Lindsay (s. 1989) ja Kristy (s. 1991).

Aiheesta muualla
Landers Productions Ruth, Audrey ja Judy Landersin virallinen sivu

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Kesäloma

Kesäloma on peruskoululaisten, opiskelijoiden ja monien työpaikkojen loma. Työntekijöiden oikeudesta lomaan säädetään vuosilomalaissa. Kouluissa kesäloma on useimmissa Euroopan ja Pohjois-Amerikan maissa vuoden pisin loma.

Suomen koulujen kesäloma
Suomen peruskouluissa ja lukioissa kesäloma alkaa viikon 22 lauantaina eli vuodesta riippuen joko toukokuun lopussa tai kesäkuun alkupäivinä. Kesäloma on pisin loma koulujen lukuvuodessa. Viimeisenä päivänä ennen lomaa pidetään kouluvuoden päättäjäiset, jolloin oppilaille jaetaan mahdolliset todistukset. Kesäloma loppuu elokuun puolivälissä. Loppumispäivään vaikuttavat tulevan lukuvuoden muiden lomien pituudet. 

Kesäloma erottaa toisistaan eri lukuvuodet. Sen jälkeen koululaiset siirtyvät joka vuosi aina seuraavalle vuosiluokalle, paitsi jos heidät heikkojen oppimistulosten tai muiden syiden vuoksi jätetään luokalle.

Vuoteen 1970 saakka Suomen kansa- ja oppikouluissa kesälomaa olivat kesä-, heinä- ja elokuu kokonaisuudessaan. Kouluun palattiin syyskuun ensimmäisenä arkipäivänä. Syyslukukauden 1971 alusta Suomen kouluissa siirryttiin viisipäiväiseen työviikkoon eli lauantait tulivat eräin poikkeuksin vapaapäiviksi (aikaisemmin ne olivat olleet lyhyitä päiviä). Jotta koulupäivien lukumäärä vuodessa ei olisi vähentynyt kovin paljon, lyhennettiin samalla kuitenkin kesälomaa loppupäästä ja koulu alkoi jo elokuussa. Koulupäivien määrä vähentyi noin kahdestasadasta noin sataanyhdeksäänkymmeneen. 1990-luvulla päätösvalta koulujen lomista siirrettiin osittain kunnille, kuitenkin siten, että nykyisen asetuksen mukaan kaikissa kunnissa kevätlukukausi päättyy viikon 22 lauantaina.  Tämä merkitsi samalla, että useimpina vuosina koulua käydään vielä muutama päivä kesäkuun alussa. Vuonna 2021 viikon 22 lauantai on 5. kesäkuuta.

Lähteet 

 

Koulutus
Vapaa-aika
Kesä
Seulonnan keskeiset artikkelit

de:Schulferien#Sommerferien
Aleksanteri Vasten

Aleksanteri Pekanpoika Vasten eli Surka tai Saska Vasten (17. lokakuuta 1881 – 18. tammikuuta 1938) oli pietarinsuomalainen bolševikki, Adolf Taimin veli ja yksi korkea-arvoisimmista punapäälliköistä Tampereella Suomen sisällissodassa vuonna 1918. Hänet tunnetaan myös nimellä Aleksander Wastén. Vasten vangittiin Stalinin puhdistuksissa syyskuussa 1937 ja ammuttiin Leningradissa tammikuussa 1938.

Punapäälliköstä punaupseeriksi 
Vasten oli työskennellyt Helsingissä viilarina ennen sisällissotaa. Hän liittyi sodassa Helsingin A-komppaniaan, osallistui taisteluihin Vilppulan rintamalla ja kuului Tampereen punaisten pohjoisrintaman esikuntaan. Hän taisteli myös Lahdessa ja pakeni sodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle, jossa komensi pataljoonaa suomalaisia punaisia. 

Vastenin johtama pieni panssarijunalla liikkunut komennuskunta kunnostautui Venäjän sisällissodan pohjoisella rintamalla heinäkuussa 1918 pysäyttämällä Pietaria kohti hyökkäävän vihollisarmeijan etenemisen lähellä Sorokkaa (venäjäksi Belomorsk), joka sijaitsi Vienanmeren rannalla.

Vasten toimi Neuvostoliitossa SKP:ssä, jonka keskuskomiteaan hän nousi marraskuussa 1923. Hän johti 1920-luvulla Muurmanskin etappikeskusta, josta hoidettiin yhteyksiä Pohjois-Suomeen, Ruotsiin ja Norjaan, ja sitten Lempaalan etappikeskusta vuoteen 1931. SKP:n komennuksille Suomeen lähtevät ja niiltä palaavat toimitsijat viettivät Neuvostoliiton puolella Lempaalassa sijainneessa Wasténin putiikissa yleensä päivän tai pari.

Lähteet 

Bolševikit
Suomen sisällissodan punaiset
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Stalinin vainoissa kuolleet
Suomalaiset teloitetut
Vuonna 1881 syntyneet
Vuonna 1938 kuolleet
Punaupseerit
Pietarinsuomalaiset
Traveler

Traveler on yhdysvaltalainen televisiosarja, joka esitettiin kotimaassaan ABC-kanavalla 10. toukokuuta 2007 – 18. heinäkuuta 2007. Suomessa sarja esitettiin maaliskuusta toukokuuhun 2008.

Näyttelijät 

Yhdysvaltalaiset draamasarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
ABC:n televisio-ohjelmat
Norisring

Norisring on katurata, joka sijaitsee Nürnbergissä Saksassa. Radalla ajetaan DTM-sarjan kilpailuja, ja rata on tällä hetkellä sarjan ainoa katurata. Pituutta radalla on 2,3 kilometriä, ja se kierretään DTM-kilpailussa kaudella 2008 74 kertaa.

Norisringin pääkatsomona toimii Albert Speerin Nürnbergin puoluepäivien käyttöön suunnittelema vanha Zeppelinfeldin katsomo Zeppelintribüne.

Aiheesta muualla 

 Radan viralliset kotisivut 
 Norisring history

Saksan moottoriradat
Nürnbergin rakennukset ja rakennelmat
Nürnbergin urheilu
Abel Posse

Abel Posse (s. 7. tammikuuta 1934) on argentiinalainen kirjailija ja diplomaatti. Hän on asunut ja työskennellyt useissa maissa sekä espanjankielisessä maailmassa että sen ulkopuolella.

Posse on voittanut romaaneillaan useita palkintoja. 

Argentiinalaiset kirjailijat
Diplomaatit
Vuonna 1934 syntyneet
Elävät henkilöt
Miles Aircraft

Miles Aircraft oli englantilainen etenkin koulu- ja yhteyslentokoneita valmistanut lentokonetehdas, jonka perustivat Charles Powis ja Jack Phillips alun perin nimellä Philips and Powis Aircraft ja vuodesta 1943 nimellä Miles Aircraft.

Miles kehitti toisen maailmansodan jälkeen Aerovan-rahtikoneen ja Bell X-1:n englantilaisen kopion, Miles M.52. Yhtiö ajautui suoritustilaan vuonna 1947. Henkilöstö siirtyi Handley-Pagelle. 

Vuonna 1948 Frederick Miles perusti F.G. Miles Limited -yhtiön, joka fuusioitui 1960-luvulla Auster Aircraft:n kanssa, jolloin syntyi Beagle Aircraft.

Lentokoneet 
Yhtiön lentokoneet:

Aiheesta muualla
http://www.miles-aircraft.com
http://www.milesaircraft.org.uk 
http://www.milesaircraft.org 
Wings Over Woodley, The Story of Miles Aircraft and the Adwest Group ISBN 0-946627-12-6

Brittiläiset lentokonevalmistajat
Jamaika yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Jamaika on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 137 mitalia, joista 37 on kultaisia. Vuosien 2009 ja 2015 MM-kilpailuissa se saavutti seitsemän kultamitalia ja sijoittui kisojen mitalitilastossa toiseksi. Jamaika on menestynyt lähes yksinomaan pikajuoksuissa; vain kuusi MM-mitalia on peräisin pituussuuntaisista hypyistä, kaksi kuulantyönnöstä, yksi kiekonheitosta ja yksi kymmenottelusta.

Jamaikan ensimmäinen maailmanmestari oli 400 metrin juoksun Helsingissä 1983 voittanut Bert Cameron. Yksitoista maailmanmestaruutta voittanut Usain Bolt on koko MM-kisahistorian menestynein miesurheilija. Muita menestyneitä jamaikalaisia pikajuoksijoita ovat kymmenkertainen maailmanmestari Shelly-Ann Fraser-Pryce, 11 MM-mitalia saavuttanut Veronica Campbell-Brown sekä Merlene Ottey, joka on voittanut 14 MM-mitalia ja niistä kymmenen henkilökohtaisissa lajeissa. Henkilökohtaisen kultamitalin Ottey voitti 200 metrin juoksussa Stuttgartissa 1993 ja Göteborgissa 1995. Bolt voitti Berliinissä 2009 kolme kultamitalia ja juoksi 100 metrillä ja 200 metrillä maailmanennätykset. Daegussa 2011 hän juoksi viestijoukkueen ankkurina maailmanennätyksen 4 × 100 metrin viestissä ja voitti kultaa myös 200 metrillä mutta hylättiin 100 metrin loppukilpailussa varaslähdön vuoksi. Helsingissä 2005 Trecia Smith voitti kultaa kolmiloikassa ja Osakassa 2007 Veronica Campbell-Brown 100 metrin juoksussa. Berliinissä 2009 henkilökohtaisen kultamitalin voittivat Boltin lisäksi Shelly-Ann Fraser-Pryce 100 metrin juoksussa, Brigitte Foster-Hylton 100 metrin aitajuoksussa ja Melaine Walker 400 metrin aitajuoksussa. Daegussa 2011 Bolt ja Campbell-Brown voittivat kultaa 200 metrillä sekä Yohan Blake 100 metrillä. Moskovassa 2013 sekä Bolt että Fraser-Pryce voittivat kolme kultamitalia, joista yhden viestissä. Pekingissä 2015 Boltin, Fraser-Prycen ja kolmen viestijoukkueen lisäksi maailmanmestariksi juoksi naisten pika-aidoissa Danielle Williams. Lontoossa 2017 maailmanmestaruuden saavutti Omar McLeod 110 metrin aitajuoksussa. Dohassa 2019 maailmanmestaruuden voittivat Tajay Gayle pituushypyssä, Shelly-Ann Fraser-Pryce 100 metrillä ja naisten pikaviestijoukkue. Eugenessa 2022 kultaa voittivat Shelly-Ann Fraser-Pryce ja Shericka Jackson.

Jamaika on viestijuoksuissa voittanut kaikkiaan 11 kultamitalia. Naisten 4 × 100 metrin viestijuoksussa maa on vain kahdesti jäänyt ilman mitalia: vuonna 1987 se ei osallistunut ja vuonna 2003 se keskeytti loppukilpailussa.

Jamaikan MM-mitalit kisoittain

Jamaikan MM-mitalit lajeittain

Miehet

Naiset

Sekakilpailu

Jamaikan menestyneimmät MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 

Jamaikan yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Original Single Kollektion

Original Single Kollektion on Rammsteinin singlekokoelma. Kokoelma sisältää kaikki yhtyeen vuoteen 1998 mennessä ilmestyneet singlet lukuun ottamatta kappaleita ”Stripped” ja ”Du riechst so gut '98”.

Kappalelista
 "Du Riechst So Gut"
 "Seemann"
 "Engel"
 "Engel (Fan-Edition)
 "Du Hast"
 "Das Modell"

Du riechst so gut
Du riechst so gut  (Single Version)  - 4:50
Wollt ihr das Bett in Flammen sehen?  (Album Version)  - 5:19
Du riechst so gut  (Scal Remix)  - 4:45

Seemann
Seemann - 4:48
Der Meister - 4:10
Rammstein in the House  (Timewriter RMX)  - 6:24

Engel
Engel - 4:23
Sehnsucht - 4:02
Rammstein  (Eskimos & Egypt Radio Edit)  - 3:41
Rammstein  (Eskimos & Egypt Instrumental Edit)  - 3:27
Rammstein  (Original)  - 4:25

Engel, Fan-Edition
Engel  (Extended Version)  - 4:34
Feuerräder  (Live Demo Version)  - 4:47
Wilder Wein  (Demo Version)  - 5:41
Rammstein  (Eskimos & Egypt Instrumental Edit)  - 3:27

Du hast
Du hast  (Single Version)  - 3:54
Bück dich  (Album Version)  - 3:21
Du hast  (Remix by Jacob Hellner)  - 6:44
Du hast  (Remix by Clawfinger)  - 5:24

Das Modell
Das Modell - 4:46
Kokain - 3:09
Alter Mann  (Special Version)  - 4:22
Rammstein Computerspiel für Windows
Rammsteinin albumit
Vuoden 1998 albumit
Malinen

Malinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

 Aleksi Malinen (s. 2003), jääkiekkoilija
 Anita Malinen, kasvatustieteilijä
 Antti Malinen (s. 1979), lentopalloilija
 Heikki Malinen  (s. 1962), yritysjohtaja
 Henni Malinen (s. 1988), jalkapalloilija
 Jarkko Malinen (s. 1988), jääkiekkoilija
 Jarno Malinen (s. 1974), näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja
 Jorma Malinen, Ammattiliitto Pron puheenjohtaja 2014-
 Juha Malinen (s. 1958), jalkapallovalmentaja
 Matti Malinen (1896–1919), jääkärivääpeli
 Mika Malinen (s. 1964), jalkapallomaalivahti ja valmentaja
 Netta Malinen (s. 1992), ratameloja
 Niko Malinen (s. 1990), koripalloilija
 Ontrei Malinen (1755–1855), vienankarjalainen runonlaulaja
 Ossi Malinen (1928–2008), tenorisaksofonisti ja huilisti
 Paavo Malinen (1930–2013), kasvatustieteiden professori
 Pekka Malinen (1921–2004), suurlähettiläs, ministeri ja Suomen kansanpuolueen pääsihteeri
 Saara Malinen (1861–1923), evankelisen herätysliikkeen saarnaaja
 Timo Malinen (s. 1982), jääkiekon linjatuomari
 Tommi Malinen (s. 1987), pesäpalloilija
 Torsten Malinen (1877–1951), kauppalanjohtaja ja oikeusministeri
 Tuomas Malinen (s. 1976), taloustieteilijä
 Verner Malinen, vuoteen 1906 Malin (1863–1937), lyseon lehtori, valtiopäivämies ja suomentaja
 Vilho Malinen (s. 1891), näytelmäkirjailija.

Kuvitteellisia Malisia 
Malinen, Markus Miettisen ja piirtäjä Jaakko Seppälän sarjakuvahahmo
Sasu Salin

Sasu Antreas Salin (s. 11. kesäkuuta 1991 Helsinki) on suomalainen koripalloilija, joka edustaa nykyisin Iberostar Tenerifea. Hänen kasvattajaseuransa on Malmin Super-Koris.

Ura

Seurajoukkue 
Vuonna 2007 Salin siirtyi Malmin Super-Koriksesta Espoon Hongan organisaatioon. Kausi 2007–2008 oli hänelle ensimmäinen miesten pääsarjassa. Ensimmäinen pääsarjakausi päättyi Suomen mestaruuteen. Hongassa Salin pelasi myös seuran kakkosjoukkueessa, eli Honka Akatemiassa I-divisioonaa. Kauden 2009–2010 jälkeen Salin siirtyi KK Union Olimpijaan kolmivuotisella sopimuksella. Kesällä 2013 Salin ja Olimpija tekivät uuden, kaksivuotisen sopimuksen. Salin valittiin ensimmäisenä suomalaisena Eurocupin viikon parhaaksi pelaajaksi kauden 2013–2014 7. viikolla.

Kesäkuussa 2015 Gran Canaria käytti Salinin sopimuksen jatko-option.

Vuoden 2015 lopussa Salin teki kevääseen 2017 ulottuvan jatkosopimuksen Gran Canarian kanssa. Helmikuussa 2016 Gran Canaria ylsi Espanjan cupin loppuotteluun, jossa se hävisi Real Madridille. Eurocupissa Gran Canaria putosi välierissä Galatasaraylle tasaisessa otteluparissa.

Maajoukkue 
Salin debytoi Suomen koripallomaajoukkueessa vuoden 2011 EM-karsinnoissa. Ensimmäisessä maaottelussaan hän teki yksitoista pistettä Israelia vastaan. Salin oli vuoden 2011 EM-karsintojen tarkin kolmen pisteen heittäjä.

Saavutuksia 
 Eurocupin 7. viikon paras pelaaja kaudella 2013–2014
 SM-kultaa 2008
 Suomen cup 2009
 Slovenian cup 2011 ja 2012
 Espanjan cupin hopeaa 2016

Pelityyli ja ominaisuudet 

Salin on hyvä takamiesten puolustaja ja tarkka kolmen pisteen korien heittäjä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Euroliigan pelaajaprofiili 

Suomalaiset koripalloilijat
Vuonna 1991 syntyneet
Elävät henkilöt
Neitoperho (vuoden 1997 elokuva)

Neitoperho () on suomalainen Auli Mantilan ohjaama elokuva vuodelta 1997. Se on tarinaltaan synkkä trilleri, johon dialogi kuitenkin tuo huumoria. Leea Klemola näyttelee pääosan aggressiivista ja manipuloivaa nuorta naista.

Elokuva oli osa kahta laajempaa 1990-luvun ilmiötä. Ensinnäkin se on road-elokuva, jossa tielle lähtevä päähenkilö on nainen, ja toisekseen juuri sama nainen purkaa turhautumistaan käyttämällä fyysistä väkivaltaa. Neitoperhossa käännetään perinteinen mieskeskeinen rakenne ja road-elokuvien miehen vapautta korostava kokemus päälaelleen.

Juoni
Pääosassa Leea Klemola esittää nuorta, työtä vieroksuvaa ja läheisriippuvaista Eeviä. Eevi haluaisi elää ilmaiseksi sisarensa Amin (Elina Hurme) luona, mutta tämä karkottaa elätettävänsä valmiiksi maksettuun vuokra-asuntoon. Eevi turhautuu hylätyksi tulemisen kokemuksesta ja anastaa Amin käteisrahat sekä tämän auton ja lähtee ajelemaan päämäärättömästi. Matkallaan Eevi jatkaa rikosten tekemistä. Hän muun muassa pahoinpitelee liftarin (Robin Svartström) ja tämän jyväskyläläisen naisystävän, Anjan (Rea Mauranen), ennen kiinnijäämistään.

Tausta
Auli Mantila kertoo saaneensa inspiraation elokuvaan John Fowlesin romaanista Neitoperho () vuodelta 1963. Samaan John Fowlesin romaanin perustuu William Wylerin vuonna 1965 ohjaama elokuva Neitoperho ().

Näyttelijät 
Leea Klemola – Eevi Rantanen
Elina Hurme – Ami Rantanen
Rea Mauranen – Anja Hopia
Robin Svartström – Jusu, liftari
Henriikka Salo – Helena Moilanen
Jari Hietanen – Jake, Amin työtoveri
Kimmo Taavila – puhelinlinjalla jutteleva mies
Auli Mantila – puhelinlinjalla jutteleva nainen / sidottu nainen valokuvissa
Marja Packalén – rikospoliisi

Vastaanotto
Jo 2000-luvulla lehdistössä tunnistettiin Neitoperhon juonen ja tarinan edistyksellisyys. Elokuva kertoo tien päälle lähtevästä naisesta, joka on etääntynyt yhteisön asettamista arvoista ja käyttäytymissäännöistä. Kriitikoista ainoastaan Marko Ahonen puhui elokuvasta erittäin negatiivissävytteisesti. Tosin muitakin arvostelijoita hieman häiritsi päähenkilön vastenmieliseksi koettu luonne.

Klemola palkittiin roolisuorituksestaan Jussi-patsaalla. Elokuva valittiin muun muassa Venetsian elokuvajuhlien ohjelmistoon 1997.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet 

Vuoden 1997 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset jännityselokuvat
Jussi-palkitut elokuvat
Auli Mantilan ohjaamat elokuvat
Uusi ihminen

Uusi ihminen () on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut Klaus Härön ohjaama ruotsalais-suomalainen draamaelokuva. Elokuva sijoittuu 1950-luvun Ruotsiin, ja kuvitteellisen kertomuksen aiheena on viranomaisten teettämät köyhien ja sairaiden naisten steriloinnit. Ruotsissa sterilointiin hankittiin periaatteessa oma suostumus, mutta tosiasiassa tyttöjä usein painostettiin leikkaukseen. 1930-luvulta 1970-luvulle Ruotsissa pakkosteriloitiin noin 60 000 naista, Suomessakin noin 11 000.

Päähenkilö on köyhän perheen vanhin tyttö, 17-vuotias Gertrud. Äidin kuoltua kunnan viranomaiset päättävät sijoittaa lapset kasvateiksi, mutta Gertrud on liian vanha ja sijoitetaan nuorten naisten työkotiin Odenslundiin. Työkodista vapauteen pääsemisen edellytyksenä on sterilointi, jotta kunnalle ei tulisi lisää elätettäviä. Gertrud on ensin halukas sterilisoitavaksi, mutta alkaa vastustaa käytäntöä. Hän tulee raskaaksi talonmiehelle, joka ei halua ottaa vastuuta lapsesta. Gertrud päätyy lopulta psykiatriseen sairaalaan. 

Elokuva perustuu löyhästi käsikirjoittaja Kjell Sundstedtin äidin ja tämän sisarusten kohtaloon.

Näyttelijät

Arvioita 
Ruotsissa elokuva sai hyviä arvosteluja, esimerkiksi Svenska Dagbladet antoi sille täydet viisi tähteä. Turun Sanomien Tapani Maskula kirjoitti, että Härön elokuvat ovat enemmän teknisesti luistavia käsitöitä kuin sydäntä pakahduttavia luomuksia. Uusi ihminen on Maskulasta raskaspoljentoinen elokuva, joka tapahtuu tunkkaisissa sisätiloissa ilman selvää epookin tuntua. Sivuroolit ovat hänestä ohuita, ja elokuvan sanoma tiivistyy koskettavaksi vasta päähenkilön loppupuheenvuorossa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen kuvalehti, 9.3.2007, Klaus Härö tarttui ruotsalaisten kipupisteeseen
 Kasvatus ja Aika,  Kamppailuja kasvatuslaitosten saaristossa (pdf)

Ruotsalaiset draamaelokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Vuoden 2007 ruotsalaiset elokuvat
Klaus Härön ohjaamat elokuvat
Yhteiskunnalliset elokuvat
Vuoden 2007 suomalaiset elokuvat
Sedät jaksaa heilua

Sedät jaksaa heilua on Lapinlahden Lintujen järjestyksessään kuudes kokoelmalevy. Se sisältää yhtyeen tunnetuimmat kappaleet vuosilta 1985–1999.

Kappaleet 

CD 1
 Kyllä elämä on ihanaa
 Ojasta noustaan
 Sisäinen ahdistus
 Lipputangon nuppi
 Miksei asioista puhuta
 Ihmistä kiusataan
 Tapasin naisen
 Sain satiaiset
 Sateet tulevat
 Heti mulle kaikki tänne nyt
 Tavallinen jörndonner
 Pikkumiesten laulu
 Tenukeppi
 Miksi surisin
 Rakas, ukulele soi
 Se ei käy
 Elämä janottaa
 Älä pure mun ananasta
 Aino kirjoittaa
 Katselen urheilua

CD 2
 Sedät jaksaa heilua
 Älä viskaa mua pihalle
 Otto ja pano
 Vihtaasi on kustu
 Sä teet mut hulluksi
 Helppoa elämää
 Paina kaasua Morgan
 Kalliossa
 Se tekee gutaa
 Tiiviö
 Intian kuu
 Köyhän taivas
 Siittiöt (Siitosen veljekset)
 Työtön, hullu ja eläkeläinen
 Enää en sano sanaakaan
 Ei liian syvälle
 XL-miehiä
 Suuronnettomuustutkija
 Kesäapina
 Mua ei komenna kukaan

Vuoden 2001 kokoelma-albumit
Lapinlahden Lintujen kokoelma-albumit
Kirsten Bakis

Kirsten Bakis (s. 1967 Sveitsi) on sveitsiläissyntyinen kirjailija, jonka esikoisteos Hirviökoirien elämä ilmestyi 1997. Bakis on  kasvanut New Yorkissa. Hän valmistui New Yorkin yliopistosta vuonna 1994 ja on opettanut Hampshire Collegessa.

Suomennettu romaani 
  Ilmestynyt alun perin nimellä Lives of the monster dogs (1997).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
  Kirjailijan haastattelu.
 

Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Yhdysvaltalaiset tieteiskirjailijat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Firebox Metal Fest

Firebox Metal Fest (FMF) oli suomalainen musiikkifestivaali. Se järjestettiin ensimmäistä kertaa 18.–19. huhtikuuta 2008 Seinäjoen Rytmikorjaamolla. Nimensä mukaisesti festivaali keskittyi raskaan musiikin tarjontaan. Festivaalia järjesti seinäjokelainen levy-yhtiö Firebox.

Esiintyjät

Esiintyjät 2010 

Perjantai 23. huhtikuuta 2010
 Marduk (Ruotsi)
 Demonical (Ruotsi)
 Skepticism
 Torture Killer
 Alghazanth

Lauantai 24. huhtikuuta 2010
 Samael (Sveitsi)
 Ajattara
 In Mourning (Ruotsi)
 Ghost Brigade
 Before the Dawn
 Pressure Points

Esiintyjät 2009 

Perjantai 17. huhtikuuta 2009
 Shining (Ruotsi)
 Swallow the Sun
 Rotten Sound
 The Eternal (Australia)
 Sotajumala 

Lauantai 18. huhtikuuta 2009
 Katatonia (Ruotsi)
 Forgotten Tomb (Italia)
 Sparzanza (Ruotsi)
 Spiritus Mortis
 Evoken (Yhdysvallat)

Esiintyjät 2008 

Perjantai 18. huhtikuuta 2008
 Colosseum
 Dark the Suns
 Throes of Dawn
 Metsatöll (Viro)
 Enochian Crescent

Lauantai 19. huhtikuuta 2008

 Celesty
 Ablaze in Hatred
 Wulfgar (Ruotsi)
 Ghost Brigade
 Mar de Grises (Chile)
 Impaled Nazarene
 Dark Tranquillity (Ruotsi)

Aiheesta muualla 

 Firebox Metal Fest 
 Firebox Records
 Rytmikorjaamo

Metallimusiikkitapahtumat
Rockfestivaalit Suomessa
Seinäjoen tapahtumat
Seinäjoen musiikki
Sebringin 12 tunnin ajo 1999

Sebringin 12 tunnin ajo 1999 (virallisesti 1999 Exxon Superflo 12 Hours of Sebring) oli kestävyysajokilpailu, joka ajetiin 20. maaliskuuta 1999 Sebring International Raceway -radalla Sebringissä Floridassa. Kilpailu oli 47:s Sebringin 12 tunnin ajo. Kilpailu oli myös ensimmäinen uuden American Le Mans Series -sarjan kilpailu.

Kilpailun voitti Audilla ajaneet Jörg Müller, Jyrki Järvilehto ja Tom Kristensen.

Viralliset tulokset  
Luokkavoittajat lihavoituna.

Tilastot 
 Paalupaikka – #42 BMW Motorsport - 1.49,850
 Nopein kierros – #0 Team Rafanelli - 1.51,608
 Kilpailumatka – 1863,781 km
 Keskinopeus – 155,103 km/h

Lähteet  
 Viralliset tulokset

Sebringin 12 tunnin ajo
Vuoden 1999 moottoriurheilu