joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vladimir Kirillovitš Romanov

Vladimir Kirillovitš Romanov (; 30. elokuuta 1917 Porvoo, Suomen suuriruhtinaskunta – 21. huhtikuuta 1992 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli venäläinen suuriruhtinas ja Romanov-suvun päämies vuodesta 1938 kuolemaansa asti. Häntä pidettiin perimysjärjestyksen mukaisena keisarillisen Venäjän kruununtavoittelijana.

Elämäkerta 

Vladimir Kirillovitšin vanhemmat Kirill Vladimirovitš Romanov ja Victoria Melita Saksi-Coburg-Gotha pakenivat Venäjän vallankumouksen tieltä vuonna 1917 turvaan Suomeen, Haikon kartanoon. Vladimir Kirillovitš syntyi Porvoossa ja kastettiin Haikossa. Suomesta Romanovin perhe muutti Coburgiin, Saksaan ja lopulta Ranskaan, missä hänen vanhempansa asuivat koko loppuelämänsä.

Hän meni naimisiin ruhtinatar Leonida Georgijevna Bagration-Muhranskin kanssa 13. elokuuta 1948. Puoliso oli myös venäläistä aatelissukua, jonka juuret ovat Georgiassa.

1930-luvulla Vladimir Kirillovitš asui Englannissa, jossa hän työskenteli autotehtaassa. Toisen maailmansodan aikana hän asui Saint-Brieuc'ssä, Bretagnessa. Vuonna 1944 Saksan armeija vaati häntä lähtemään, koska pelättiin vihollisen maihinnousua. Hän asui vanhimman sisarensa Maria Kirillovnan miehen, Emich-Leningenin prinssi Karlin linnassa Amorbachissa, Baijerissa vuoteen 1945. Saksan tappion jälkeen suurruhtinas pelkäsi jäävänsä neuvostoliittolaisten vangiksi ja siirtyi Itävaltaan ja sitten Liechtensteinin rajalle. Kuitenkaan Liechtenstein ja sen paremmin Sveitsikään ei antanut hänelle viisumia, joten hän palasi takaisin Itävaltaan missä hän asui kuukauden amerikkalaisten miehitysvyöhykkeellä. 

Vladimirin täti Orleansin Beatrice, Orleansin prinssi Alfonson vaimo hankki hänelle Espanjan viisumin. Vladimir asui San Lucarssa. Espanjasta Vladimir muutti Yhdysvaltoihin. Loppuelämänsä Vladimir Kirillovitš Romanov asui lähinnä Madridssa, mutta vietti paljon aikaa myös Bretagnessa ja Pariisissa. 

Vladimir Kirillovitš vieraili Venäjällä ensimmäistä kertaa marraskuussa vuonna 1991 tuolloisen Pietarin kaupunginjohtajan Anatoli Sobtšakin kutsusta. Matkan aikana hän tapasi myös Venäjän ortodoksisen kirkon johtajan, patriarkka Aleksi II:n. Tämä matka jäi hänen ainoakseen Venäjälle. Vladimir kuoli sydänkohtaukseen ollessaan vierailulla Miamissa, Yhdysvaltain Floridassa huhtikuussa 1992.

Suuriruhtinas Vladimir haudattiin suurin juhlallisuuksin Pietari-Paavalin linnoitukseen Pietariin. Samassa linnoituksessa lepäävät nykyään kaikki Venäjän hallitsijat aina Aleksanteri Nevskistä Nikolai II:een. Vladimir Kirillovitšin kuoleman jälkeen hänen tyttärensä Maria Vladimirovna Romanova julistautui Romanov-suvun johtajaksi ja Venäjän kruununtavoittelijaksi; perimysjärjestyksestä on myös muita tulkintoja. Tsaari Paavali I:n vuonna 1797 säätämän kruununperimysjärjestyksen mukaan Venäjän keisarikunnan kruunu periytyisi vain mieslinjaa pitkin eli naiset eivät olisi oikeutettuja perimykseen. Tämän lain oletetaan juontuvan tsaari Paavalin äärimmäisen vaikeasta suhteesta äitiinsä Katariina Suureen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vladimir Kirillovits
Kruununtavoittelijat
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 1992 kuolleet
Anna Pavlova (balettitanssija)

Anna Matvejevna Pavlova (; 12. helmikuuta (J: 31. tammikuuta) 1881 Pietari, Venäjän keisarikunta – 23. tammikuuta 1931 Haag, Alankomaat) oli venäläinen balettitanssija. Hän oli 1900-luvun tunnetuimpia balettitanssijoita muun muassa Rudolf Nurejevin ja Vatslav Nižinskin ohella.

Anna Pavlova syntyi Pietarissa ja sai balettikoulutuksensa kuuluisassa Mariinski-teatterissa, missä hän esiintyi kaikissa suurissa klassisissa balettiteoksissa. Uransa loppuajat hän kiersi maailmanlaajuisesti herättäen ihastusta yleisöissään. Pavlovan vaikutus baletin historiassa on suuri, vaikka hänestä on jäänyt vain vähän arkistomateriaalia.

Erityisen kuuluisa on Pavlovan tulkinta Mihail Fokinin Pavlovalle tekemästä sooloteoksesta Kuoleva joutsen (musiikki Saint-Saëns). Pavlova osasi eläytyä rooleihinsa erityisen hyvin ja hänen tekemäänsä vaikutusta kuvattiin maagiseksi. Hänen tanssinsa laatu oli – koreografiasta riippumatta – aina moitteettoman suurenmoista.

Pavlova kuoli 49-vuotiaana ollessaan kiertueella Haagissa, Alankomaissa. Hänen uurnansa on Golders Greenin krematorion kolumbaariossa Lontoossa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Venäläiset balettitanssijat
Vuonna 1881 syntyneet
Vuonna 1931 kuolleet
Rakennusmestari

Rakennusmestari (lyhenne rkm. tai rak.mest.) on rakennusalan tutkinto ja ammattinimike. Se oli 1990-luvulle saakka opistotasoinen tutkinto, joka sijoittui vaativuudeltaan insinöörintutkinnon alapuolelle. Rakennusmestari (AMK) on 1990-luvulla esiintynyt ammattikorkeakoulututkinto, josta luovuttiin 1990-luvun lopulla, mutta joka aloitettiin kuitenkin uudestaan vuonna 2007. Molemmat tutkinnot valmistivat työskentelemään rakennusteollisuudessa ja -tuotannossa työnjohtajana. 

Ammattikorkeakoulujärjestelmän vakiintuessa rakennusmestarikoulutus lakkautettiin. Tarkoituksena oli korvata työnjohtotehtävissä toimineet rakennusmestarit AMK-insinööreillä. Insinööritutkinnon rakenne on kuitenkin teoriapainotteinen, ja teollisuus on usein esittänyt toiveen siitä, että työnjohtotehtäviin soveltuvaa koulutusta laajennettaisiin. Pelkkä ns. tuotantopainotteinen insinöörikoulutus ei ole vastannut teollisuuden toiveita. Syyslukukaudella 2007 rakennusmestarikoulutus käynnistettiin uudelleen kuudessa ammattikorkeakoulussa. 

Rakennusteknikon koulutuksen saaneeseen henkilöön  viitataan rakennusmestarin ammattinimikkeellä. Nykymuotoinen Rakennusmestari AMK-tutkinto rinnastetaan tuotantopainotteiseen insinööritutkintoon. Suurimpana erona kahteen edellä mainittuun on ettei rakennusmestari AMK-tutkinnon koulutussisältöön kuulu rakennussuunnittelun syventävät opinnot, vaan koulutus tähtää työmaan johtamistarpeisiin sekä työmaan vastaavan työnjohtajan ammattiin. Tutkinnon sisältämät opinnot rakennesuunnittelusta on pyritty räätälöimään käytännössä pientalon suunnittelijapätevyyksiä vastaaviksi, rakennusluokka B. 

Rakennusmestarin nykymuotoista AMK-tutkintoa ja teknikon tutkintoa ei voida rinnastaa toisiinsa, vaikka niihin viitataankin rakennusmestarin ammattinimikkeellä. Tämä johtuu koulutussisällön eroavaisuuksista. Nykymuotoisen rakennusmestaritutkinnon suorittaneiden henkilöiden toimimisesta pelkän AMK-tutkinnon pohjalta pientalohankkeen pääsuunnittelijana on rakennusalalla hyvin vähän kokemusta, osin johtuen koulutuksen uutuudesta ja koulutuksesta valmistuneiden henkilöiden vähäisestä määrästä. 

Rakennussuunnittelun  koulutustarjontaa tullaan ammattikorkeakouluissa parantamaan uudelleenkäynnistämällä rakennusarkkitehti AMK-koulutuslinja (alkaen v.2014).

Rakennussuunnittelun ja työnjohdon vaadittuihin pätevyyksiin löytyvät ajantasaiset vaatimukset suomen rakennusmääräyskokoelman osista A1 ja A2

Katso myös
Rakennustekniikka

Kirjallisuutta

Lähteet

Aiheesta muualla 
Opetusministeriö: Rakennusmestarikoulutus käynnistyy
Rakennusalan työnjohtokoulutuksen kehittäminen ammattikorkeakouluissa OPM:n työryhmämuistioita ja selvityksiä 2006:30
Toimihenkilöunioni
Rakennusalan työnjohdon koulutusohjelma, Rakennusmestari (Opintoluotsi)
 Ammattinetti: Rakennusmestari

Ammattikorkeakoulututkinnot
Rakennusalan ammatit
Psyyke

Psyykellä (, psykhē) eli sielulla tarkoitetaan usein eri yhteyksissä eri asioita. Psyykeellä ajatellaan myös olevan eri osia tai osa-alueita, kuten esim. havainnointi, kognitio ja emootiot. Yleisesti sillä tarkoitetaan sielua tai mieltä. 

Psyykeä tai mieltä ja sen osia tutkivaa tiedettä kutsutaan nimellä psykologia. Psykologiassa sielun ajatellaan olevan pitkälti yhtenevä tietoisuuden kanssa, ja sillä ajatellaan olevan kiinteimmin yhteys aivojen toimintoihin ja osiin. Keskustelu aivoista ja tietoisuudesta onkin pitkälti korvannut puheen sielusta nykyaikana. 

Joissakin ajattelusuuntauksissa sielusta puhuttaessa korostetaan sen erillisyyttä ruumiista. Filosofiassa puhutaan tästä kartesiolaisena dualismina.

Kirjallisuutta 
 
 
 
 
 Sandström, Marita:  Psyyke ja aivotoiminta : neurofysiologinen näkökulma.  Helsinki : WSOYpro, 2010.

Psykologia
Mielenfilosofia
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kartesiolaisuus

Kartesiolaisuus tarkoittaa René Descartesista alkunsa saanutta filosofiaa, joka ilmeni erityisesti tietoteoriassa sekä näkemyksessä nähdä mieli/sielu ja ruumis niiden "substantiaalisen yhteyden" vuoksi toisiinsa vahvasti sekoittuneina ja toisensa kanssa vuorovaikutuksessa olevina, siitä huolimatta, että ne voitiin metafysiikassa erottaa selvästi toisistaan (kartesiolainen dualismi). Nimitys tulee Descartesin latinankielisestä nimestä Cartesius. Kartesiolaisuudella on ollut vahva vaikutus tieteeseen.

Kartesiolaisia filosofeja 

 Antoine Arnauld (1612–1694)
 Balthasar Bekker (1634–1698)
 Johannes Clauberg (1622–1665)
 René Descartes (1596–1650)
 Michelangelo Fardella (1650–1718)
 Antoine Le Grand (1629–1699)
 Adriaan Hereboord (1614–1659)
 Pierre-Sylvain Régis (1632–1707)
 Henricus Regius (1598–1679)
 Jacques Rohault (1618–1672)
 Christopher Wittich (1625–1687)
 Edmond Pourchot (1651–1734)

Katso myös 

 Kartesiolainen dualismi
 Kartesiolainen kielitiede
 Kartesiolainen teatteri

Lähteet 

Filosofiset opit
René Descartes
Haltialan kotieläintila

Haltialan kotieläintila on Helsingin kaupungin omistama kaupunkilaisten virkistys- ja opetuskäyttöön tarkoitettu maatila. Tila sijaitsee Tuomarinkylän Haltialassa, Vantaan Kartanonkoskesta katsoen toisella puolella Vantaanjokea. Tilan varsinainen tehtävä on pitää vuosisatoja viljellyt pellot edelleen viljelykäytössä. Tilalla on historiaa 1500-luvulta. 1800-luvulta alkaen kartanomaisen tilan omisti maanviljelysneuvos Jakob Kavaleff. Kaksikerroksinen päärakennus tuhoutui tulipalossa 1950-luvulla, mutta sen kivijalka on yhä nähtävissä.

Toiminnat tilalla
Haltialan maatilalla voi tutustua maksutta yleisiin kotieläimiin kulttuurimaisemassa. Tilalla on lehmiä, lampaita, sikoja, vuohia, hevosia, kalkkunoita ja kanoja. Siellä viljellään myös perinnekasveja. Maatilalla järjestetään erilaisia tapahtumia, muun muassa joulun aikaan seurakunta on järjestänyt lampolassa joulukuvaelman. Tilalla on ollut myös rekiajelua ja kesätapahtumia, kuten rivitanssi-iltoja. Alueella on kahvila-ravintola Wanha Pehtoori ja leikkipuisto. Vuodesta 2000 lähtien Wanha Pehtoori on järjestänyt jokakesäiset Haltiala Hayride -bileet.

Lähteet

Aiheesta muualla
Haltialan kotieläintila
Haltiala Lapsiperheiden retkioppaassa
Haltialan kierros Helsingin kaupunki
Haltiala  Helsingin kaupungin rakennusvirasto

Maatilat
Helsingin nähtävyydet
Tuomarinkylä
Suomen kotieläinpuistot
Punainen neilikka

Punainen neilikka () on paronitar Emmuska Orczyn luoma kuvitteellinen hahmo, englantilainen aatelismies, joka pelastaa ranskalaisia aatelisia Ranskan vallankumouksen aikana. Hänen oikea nimensä on Percy Blakeney, ja häntä pidetään usein ensimmäisenä supersankarina, jolla oli salainen henkilöllisyys.

Nimi viittaa Ranskan kuningasmielisiin, joiden kukkasymboli oli vallankumousvuosina punainen neilikka.

Sarjan ensimmäinen romaani ilmestyi Britanniassa 1905, se suomennettiin ensi kerran vuonna 1916 nimellä Vallankumousvuosilta, pakolaisromaani, suomentaja oli Armida Enckell ja kustantaja Gummerus.

Punainen neilikka -romaanit 
Punainen neilikka – 1905 (The Scarlet Pimpernel, suom. 1916 nimellä Vallankumousvuosilta, 1919 nimellä Tulipunainen neilikka, 1935 nykyisellä nimellä)
Minä tahdon kostaa – 1906 (I Will Repay, suom. 1919)
The Elusive Pimpernel – 1908 (ei suomennettu)
Eldorado : Punaisen neilikan seikkailuja – 1913 (Eldorado, suom. Aune Suomalainen 1938)
Lord Tony’s Wife – 1917 (ei suomennettu)
Punaisen Neilikan liitto – 1919, novellikokoelma (The League of the Scarlet Pimpernel, suom. 1939)
Punaisen Neilikan voitto – 1922 (The Triumph of the Scarlet Pimpernel, suom. Helmi Krohn 1940)
Punaisen neilikan kaksintaistelu – 1927 (Sir Percy Hits Back, suom. 1935)
Adventures of the Scarlet Pimpernel – 1929, novellikokoelma (ei suomennettu)
A Child of the Revolution – 1932 (ei suomennettu)
Punaisen Neilikan urotyö – 1933 (The Way of the Scarlet Pimpernel, suom. 1938)
Punaisen Neilikan perintö – 1936 (Sir Percy Leads the Band, suom. Helmi Krohn 1941)
Mam’zelle Guillotine – 1940 (ei suomennettu)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Site for eTexts for most of the sequels
 IMDB link to Scarlet Pimpernel movies
 SJ Games: GURPS Scarlet Pimpernel

Kirjallisuuden henkilöhahmot
Kuvitteelliset miekkailijat
Harppuuna

Harppuuna on keihäsmäinen väline, jota käytetään kalastuksessa tai muiden vesieläinten kuten valaiden pyynnissä. Harppuunaa käytetään myös sukelluskalastuksessa.

Yleensä harppuuna koostuu laukaisimesta (tykki tai käsiase) ja ammuksesta, joka on pitkä keihäs kiinnitettynä köyteen. Keihäänkärki on varustettu tarttumaväkäsillä, jotta saalis ei pääse irti harppuunasta. Valaanpyynnissä keihäänkärki on erityisesti muotoiltu tunkeutumaan valaan paksun rasvakerroksen lävitse ja jäämään kiinni lihaan. Kärjessä on teräviä taakse osoittavia väkäsiä, jottei harppuuna pääse irtoamaan ja näin valas voidaan vinssata laivaan.

Valaanpyynnissä on myös käytetty räjähdyskärkisiä harppuunoita, mutta nykyään niistä on jo luovuttu. 

Suomessa hylkeenpyynnissä käytettyä harppuunaa on kutsuttu hyljekuokaksi.

Sukelluskalastuksessa käytetään tyypillisesti kumiviritteistä harppuunaa. Kumiviritteinen harppuuna viritetään käsivoimin vetämällä harppuunan etuosaan kiinnitetyt kumit kiinni nuolen tyvessä olevaan loveen. Liipasimen vetäminen vapauttaa nuolen ja kumit ampuvat nuolen matkaan. Suomessa käytettävien harppuunoiden keskiputken yleisin pituus on 75 senttimetriä. Tällaisen harppuunan maksimaalinen ampumamatka nuolen kärjestä mitattuna on noin kolme metriä.

Historia
Valaanpyynti tehtiin aiemmin käsiharppuunoilla, jotka erityisesti harjaantunut harppuunamies heitti ison soutuveneen keulasta. Tämä oli vaikeaa ja vaarallista, koska ison valaan hengiltä saaminen saattoi vaatia jopa päiväkausien työn - ja haavoittunut valas saattoi hyökätä veneen kimppuun puskien sen kappaleiksi. 

Norjalainen Svend Foyn rakensi vuonna 1879 ensimmäisen harppuunatykin. Se oli konstruoitu tavallisesta kevyestä tykistä, johon ammukseksi asetettiin tarkasti putkeen sopiva erityisharppuuna, johon liittyi köysi. Hyvin pian tykki keksittiin asentaa pienikokoisen höyryaluksen keulaan erityisesti rakennetulle korokkeelle, mikä lisäsi menetelmän tehoa entisestään. Harppuunamiehet, norjaksi skytter, olivat arvostettuja hahmoja. Heistä kuuluisin lienee sittemmin pyyntipäällikkönä maailmanmainetta niittänyt norjalainen merikapteeni C. A. Larsen. 

Ensimmäisen maailmansodan aikoihin harppuunoihin kehitettiin räjähtävä kärki, mikä mahdollisti yhä suurempien valaiden ampumisen. Vuosituhannen lopuille , aina pitkäaikaiseen pyyntikieltoon asti jotkut vanhimmat skytterit suosivat vanhanaikaista räjähteetöntä teräskärkeä, koska sanoivat että se tekee pienemmän vahingon kuin räjähde: valas pysyi varmemmin pinnalla ilmatäytön jälkeen joten saaliin menetyksen vaara pieneni. 

Aseet
Metsästys
Kalastusvälineet
Mohsin kovuus

Mohsin kovuusasteikko on yksinkertainen tapa luokitella mineraalien kovuus. Sen kehitti vuonna 1822 saksalainen mineralogi Friedrich Mohs. Asteikko ei kuitenkaan ole tarkka, eikä suoraan verrannollinen mineraalin tai materiaalin todelliseen kovuuteen, vaan on lähinnä suuntaa antava. Kahden mineraalin välinen kovuus Mohsin asteikolla saattaa vaihdella suuresti, mutta mittaustulos on geologille riittävän tarkka silmämääräisesti pääteltäväksi. Tämä tekeekin Mohsin asteikosta yksinkertaisimman tavan määritellä mineraalin kovuus.

Perusasteikolla on kymmenen mineraalia, jotka on luokiteltu pehmeimmästä kovimpaan numeroin 1–10. Asteikolla kovempi mineraali naarmuttaa pehmeämpää, esimerkiksi kovuusasteikon sijalla 4 oleva mineraali pystyy naarmuttamaan helposti asteikon sijalla 3 olevaa mineraalia, mutta naarmuttaa vaikeasti asteikon sijalla 3,5 olevaa mineraalia.

Asteikko 
Mohsin kovuusasteikolla on kymmenen perusmineraalia seuraavassa järjestyksessä:

Kynnen kovuus asteikolla on noin 2,5 (naarmuttaa kipsiä) ja puukon terän kovuus 5,5 (naarmuttaa heikosti apatiittia). Ikkunalasi taas sijoittuu asteikolla sijalle 6,5, ja kova kvartsilasi lähes sijalle 7, riippuen lasin koostumuksesta ja kvartsipitoisuudesta.

Timantilla puolestaan on absoluuttinen kovuus 10; se naarmuttaa kaikkia mahdollisia mineraaleja ja materiaaleja. Tämä pätee kuitenkin vain luonnossa; teollisesti on mahdollista valmistaa timanttiakin kovempia boorioksideja, jotka menevät Mohsin asteikon yli.

Kovuuden vaihtelu 
Joillakin mineraaleilla kovuudet voivat myös vaihdella mineraalin laadun tai rakenteen mukaan. Esimerkiksi timantin hiontaan käytetään timanttipölyä, mutta sen kovuus vaihtelee suunnassa kiteen akseleihin nähden: kovuus on pienin pysty- ja poikkiakseleiden suuntaisesti, ja suurin 45° kulmassa akseleihin nähden. Tätä ominaisuutta käytetään hyväksi hionnassa.

Joillakin mineraaleilla kovuudet voivat vaihdella huomattavasti samassa kiteessä. Esimerkiksi kyaniitti joka muodostaa pitkiä säleittäisiä kiteitä: sen kovuus on kiteen poikkiakselin suuntaisesti 6–7, mutta pituusakselin suuntaisesti vain 4,5. Tämä johtuu kyaniittikiteen rakenteesta ja sen sisäisistä molekylaarisista sidoksista.

Asteikko ja mineraalien todellinen kovuus 
Mineraalin todellinen kovuus voidaan mitata sklerometrilla eli kovuusmittarilla. Sklerometri laskee kovuuden naarmuttamalla näytettä timantilla puhtaassa suljetussa tilassa, ja mittaamalla naarmutusjäljen leveyden mikroskoopilla: mitä kapeampi naarmutusjälki on, sitä lähempänä mitattavan kappaleen kovuus on timanttia.

Kovuuskerroin on hyvin yksinkertainen: esimerkiksi kipsi (2) on kaksi kertaa niin kova kuin talkki (1), mutta apatiitti (5) on noin 2,3 kertaa niin kova kuin fluoriitti (4), ja timantti (10) neljä kertaa niin kova kuin korundi (9).

Seuraavassa taulukossa ovat kaikki kymmenen Mohsin asteikon perusmineraalia, niiden Mohsin kovuudet ja todelliset kovuuskertoimet.

Mohsin kovuuksia 
Seuraavassa taulukossa on lueteltuna muutamia mineraaleja Mohsin kovuuksineen timantista alaspäin laskevassa järjestyksessä.

Lähteet 

Fysikaalinen mineralogia
Asteikot

de:Härte#Härteprüfung nach Mohs
Oulun vankila

Oulun vankila (aiemmin Oulun lääninvankila) on tutkintavankila, jossa säilytetään Itä- ja Pohjois-Suomen rikosseuraamusalueiden rikoksista epäiltyjä tutkintavankeja. Vankilassa pannaan täytäntöön myös sakon muuntorangaistuksia ja vankeusrangaistuksia.

Oulun vankilassa on 89 vankipaikkaa. Paikoista 9 on naisvangeille. Henkilöstöä vankilassa on 77. Vankilan alaisuuteen kuuluu myös Ylitornion avovankilaosasto, joka on Suomen pohjoisin vankila. Avovankilaosastolla on 35 paikkaa, joista 4 naisvangeille.

Historia 
Oulun ensimmäinen vankila toimi Oulun linnassa 1630-luvulta linnan tuhoutumiseen 1793. Tuolloin kruununvankila siirrettiin väliaikaisesti nykyiselle Oulun Lyseon tontille, mutta siirrettiin jo samalla vuosikymmenellä Oulun vankilan nykyiselle tontille niin sanottuun Oxenstiernan taloon, jossa vankila toimi nykyisen vankilarakennuksen valmistumiseen asti. Nykyisin vankilan toimistorakennuksena toimiva Oxenstiernan keltainen kivitalo lienee rakennettu vuonna 1778.

1860-luvulla Suomessa pyrittiin siirtymään vankeusrangaistuksiin kuoleman-, ruumiin- ja häpeärangaistusten sijaan. Ongelmana oli kuitenkin riittävien vankilatilojen puute. Vuonna 1881 perustettu vankeinhoitohallitus aloitti mittavan vankiloiden rakennustyön, jonka yhteydessä kaikkiin lääneihin perustettiin lääninvankila, jolle siirrettiin entisten kruununvankiloiden tehtävät. Lääninvankilajärjestelmän keisarillinen ohjesääntö annettiin 1891.

Oulun lääninvankila rakennettiin Myllytulliin entisen kruununvankilan viereen lähelle Veljekset Åströmin nahkatehtaita. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti L. I. Lindqvist  yleisten rakennusten ylihallituksessa vuonna 1882. Ensimmäiset vangit siirrettiin vankilaan 25. heinäkuuta 1885, josta on muistona vankilan pääoven vasemmalle puolelle tiiliseinään hakattu teksti "18 25/7 85 Tultiin Linnan".

Vuonna 1885 valmistunut vankilarakennus oli alun perin T-kirjaimen muotoinen. Ristinmalliseksi rakennus muuttui vasta vuonna 1956, kun kaksikerroksinen itäsiipi valmistui. Alun perin vankilaa ympäröinyt hirsimuuri korvattiin nykyisellä betonimuurilla vuonna 1914. Muurin rakensi rakennusmestari Viktor Vikkula. Vankilarakennuksen ja korjatun Oxenstiernan talon lisäksi vankilan alueella sijaitsi henkilökunnan asuintaloja, ulkohuoneita ja varastoja sekä navetta ja sikala.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Rikosseuraamuslaitos: Oulun vankila

Myllytulli
Vankila
Suomen vankilat
Ludvig Isak Lindqvistin suunnittelemat rakennukset
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Porin linja-autoasema

Porin linja-autoasema on yksi Suomen linja-autoasemista. Nykyinen asemarakennus valmistui vuonna 1955.

Nykyinen asemarakennus 
Nykyinen asemarakennus sijaitsee Porissa tontilla Itsenäisyydenkatu 44. Linja-autoasema sijaitsi valmistuttuaan kaupungin keskustan laidalla, mutta kaupungin laajennuttua sijaitsee nykyisin keskellä kaupunkia Keskusaukion laidalla.

Vanha asemarakennus 
Vanha asemarakennus sijaitsi Isolinnankadun toisessa päässä nykyisen City Tokmannin tavaratalon paikalla. Vanha asemarakennus on purettu.

Liikennöinti 

Linja-autoasema on toiminut pääasiassa kaukoliikenteen käytössä, mutta myös lähtöasemana paikallisliikenteessä.

Porin uusi matkakeskus avattiin 1. syyskuuta 2017 Asema-aukiolle rautatieaseman yhteyteen. Suurin osa linja-autoliikenteestä siirtyi linja-autoasemalta matkakeskukseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Porin linja-autoaseman kehittämissuunnitelma

Linja-autoasema
Suomen linja-autoasemat
Riihiketo
Sirkus Finlandia

Sirkus Finlandia on suomalainen vuonna 1976 perustettu sirkus. Sirkuksen omistaa Jernströmien sirkusperhe. Sirkuksen johtaja eli sirkustirehtööri on Carl Jernström jr. (s. 1980 Vaasa), joka on toiminut tirehtöörinä isänsä Carl-Gustaf Jernströmin jälkeen kevään 2011 kiertueelta alkaen. Sirkus Finlandian kotikaupunki on Raasepori.

Kiertuekausi alkaa huhtikuun lopulla ja päättyy loka–marraskuun vaihteessa. Sirkus antaa kauden aikana noin 250 näytöstä. Sirkusteltassa on 1 300 istumapaikkaa. Sirkuksessa esiintyy joka vuosi suuri joukko kansainvälisiä sirkustaiteilijoita, joita tulee pääasiassa Saksasta, Englannista, Espanjasta, Ruotsista, Unkarista ja Venäjältä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sirkus Finlandia
 Jenni Arbelius: Koko elämä varsinaista sirkusta. Turun sanomat 26.8.2009.
 Harald Birger Olausen: Sirkus Finlandiassa vaihtuu sukupolvi. Viikko-Eteenpäin 28.4.2011.

Suomalaiset sirkukset
Ceyhan

Ceyhan ([dʒeːˈhan]) on kaupunki Turkin Adanan maakunnassa. Se sijaitsee sisämaassa lähellä Välimeren rannikkoa Ceyhanjoen varrella. Kaupungissa on 105 241 asukasta (vuonna 2010), joten se on Adanan maakunnan toiseksi suurin kaupunki Adanan jälkeen.

Ceyhan on Kaspianmereltä öljyä tuovan Baku–Tbilisi–Ceyhan-öljyputken päätepiste.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin kotisivut 

Adanan maakunta
Turkin kaupungit
Woyzeck

Woyzeck on Georg Büchnerin vuosina 1836–1837 kirjoittama näytelmä.

Woyzeck on tarina miehestä, Friedrich Johann Franz Woyzeckista, joka on keskellä elämän myllerrystä. Hänellä on tyttöystävä Marie, ja heillä on yhteinen lapsi. Woyzeck on köyhä ja tämän vuoksi toimii koekaniinina tohtorille, joka suorittaa mielivaltaisia kokeitaan Woyzeckilla. Tarina kertoo kuinka sorrettu ja herkkä nuori mies Woyzeck joutuu vastakkain elämän ikävien puolien kanssa ja kuinka kaikki kärjistyy lopulta traagiseen loppuunsa.

Woyzeck jäi Büchnerin kuoleman johdosta viimeistelemättä, ja näytelmä löytyikin vasta 40 vuotta Büchnerin kuoleman jälkeen. Woyzeckiä on esitetty ympäri maailman teattereissa; Suomen ehkä tunnetuin versiointi näytelmästä oli Kristian Smedsin Kajaanin kaupunginteatterin työryhmän kanssa koostama (lähde?). Smedsin näytelmä pyöri täysille saleille jakaen voimakkaasti mielipiteitä omaperäisellä tyylillä rakennettujen kohtaustensa takia.

Sen lisäksi että Woyzeckiä on esitetty teatterinäytelmänä, on sitä nähty muissakin taidemuodoissa: säveltäjä Alban Berg teki oopperan Wozzeck, Werner Herzog teki näytelmästä samannimisen elokuvan, ja Tom Waits ja Robert Wilson puolestaan musikaalin. Lisäksi Hector ja Joona Muhli ovat kirjoittaneet ja säveltäneet aiheesta suomenkielisen laulun nimeltä Woyzeck.

Aiheesta muualla 
 Tiivistelmä tarinasta, sisältää juonipaljastuksia. 

Saksalaiset näytelmät
Ike Turner

Izear Luster ”Ike” Turner, Jr. (5. marraskuuta 1931 Clarksdale, Mississippi – 12. joulukuuta 2007 San Marcos, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen muusikko ja tuottaja, joka tunnetaan yhteistyöstään Tina Turnerin kanssa.

Elämä ja ura 
Izear Luster Turner, Jr. syntyi 5. marraskuuta 1931 Clarksdalessa, Mississippissä. Hän oppi Pinetop Perkinsiltä soittamaan pianolla boogie woogieta jo nuorena. Teini-ikäisenä Turner työskenteli radiotiskijukkana, ja ensimmäisen yhtyeensä hän perusti high school ‑aikoinaan.

Vuonna 1951 Turnerin yhtye The Kings of Rhythm levytti Memphisissä Sam Phillipsin Sun-studiolla laulaja ja saksofonisti Jackie Brenstonin kanssa nimellä Jackie Brenston & His Delta Cats kappaleen ”Rocket 88”, jota jotkut pitävät kaikkien aikojen ensimmäisenä rock ’n’ roll ‑kappaleena. Levytyksen jälkeen Turnerin yhtye jatkoi studiomuusikkoina, ja he levyttivät monen tunnetun bluesmuusikon taustalla. Turner vaihtoi pianosta kitaraan. Hän toimi myös kykyjenetsijänä Modern Recordsille. Hän toi julkisuuteen vaikutusvaltaisia bluesartisteja, kuten Robert Nighthawkin, Elmore Jamesin, Otis Rushin ja Sonny Boy Williamsonin.

1950-luvun puolivälissä Turner siirtyi yhtyeineen St. Louisiin, missä he menestyivät paikallisissa R & B ‑ympyröissä. Turner levytti välillä myös omalla nimellään. Vuonna 1956 Turner tapasi 17 vuotta täyttävän Anna Mae Bullockin. Bullock ja tätä kahdeksan vuotta vanhempi Turner muuttivat yhteen Bullockin tultua raskaaksi yhtyeen saksofonistille, ja Turner ja Bullock menivät naimisiin vuonna 1958. He saivat yhteisen lapsen.

Bullock vaihtoi nimekseen Tina Turner. Hänestä tuli hyvin suosittu, ja Ike vaihtoi yhtyeensä nimeksi The Ike & Tina Turner Review. Tina Turner laulajanaan yhtye sai paljon listamenestystä 1960-luvulla. Ike tuli kuitenkin riippuvaiseksi kokaiinista ja muuttui Tinan mukaan väkivaltaiseksi, mikä vaikeutti heidän yhteistyötään. Suosion notkahduksen jälkeen Ike toi 1960-luvun lopulla yhtyeen ohjelmistoon versioitaan tuoreista rock ’n’ roll ‑hiteistä, ja yhtyeen menestys parani jälleen. Yhtyeen versio ”Proud Marysta” toi heille listamenestystä ja Grammyn vuonna 1971. Yhtyeen viimeinen hitti oli ”Nutbush City Limits” (1973). Tina jätti Iken vuonna 1975 ja aloitti soolouran.

Ike Turner jatkoi muusikon uraansa ilman Tinaa, mutta ei koskaan saavuttanut entisen kaltaista menestystä. Hänet pidätettiin monta kertaa huumausainerikoksista. Hänet nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen Tinan kanssa 1991. Hän sai joitain Grammy-ehdokkuuksia vielä 2000-luvulla.

Ike Turner kuoli kotonaan Kaliforniassa 76-vuotiaana 12. joulukuuta 2007. Ruumiinavauksen perusteella hän kuoli kokaiinin yliannostukseen.

Lähteet 

Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Yhdysvaltalaiset blueslaulajat
Yhdysvaltalaiset funklaulajat
Yhdysvaltalaiset kitaristit
Yhdysvaltalaiset pianistit
Yhdysvaltalaiset rocklaulajat
Yhdysvaltalaiset soullaulajat
Jimmy Connors

James Scott "Jimmy" Connors (s. 2. syyskuuta 1952 East St. Louis, Illinois) oli Yhdysvaltojen menestyneimpiä tenniksen ammattilaisia.

Ammattilaiseksi hän siirtyi vuonna 1972. Häntä pidettiin kentällä peräänantamattomana luonteena, joka ei luovuttanut pahassakaan häviötilanteessa. 

Connors saavutti yhteensä kahdeksan Grand Slam -turnausvoittoa, muttei kertaakaan kyennyt valloittamaan Ranskan avointa tennisturnausta. Connors on voittanut enemmän ATP-turnauksia kuin kukaan muu (kaikkiaan 105). Maailmanlistan ykköseksi hänet rankattiin heinäkuussa 1974. Vasemman ranteen leikkaus piti hänet poissa kentiltä pitkään, mutta hänen ammattilaisuransa jatkui silti 39-vuotiaaksi asti. Kerrotaan myös hänen oikkuiluistaan kilpailujärjestelmää vastaan sekä suhteesta toiseen maailmanluokan tennistähteen Chris Evertiin.

Hän on International Tennis Federationin maailmanmestari vuodelta 1982.

ATP-turnausvoitot kausittain
1972 - 5 
1973 - 11
1974 - 14
1975 - 9
1976 - 12
1977 - 7
1978 - 10
1979 - 7
1980 - 6
1981 - 4
1982 - 7
1983 - 4
1984 - 5
1988 - 2
1989 - 2  

Yhdysvaltalaiset tennispelaajat
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Yhdysvaltalaiset tennisvalmentajat
Amtrak

Amtrak  eli virallisesti National Railroad Passenger Corporation (”Amtrak” on lyhenne sanoista American track) on Yhdysvalloissa toimiva valtion omistama kansallinen matkustajajunayhtiö. Se perustettiin kongressin päätöksellä vuonna 1970, ja sillä on sopimukset lähes kaikkien yksityisten rautatieyhtiöiden kanssa. Amtrak ostaa niiltä matkustajaliikennepalveluita, maksaa niille infrastruktuurin ylläpidosta ja hoitaa hallinnon kuten aikataulujen suunnittelun. 

Virallisesti Amtrak on itsenäinen voittoa tavoitteleva yritys, mutta Yhdysvaltain hallinto omistaa sen käyttämän junakaluston. Yhdysvaltain presidentti nimittää ja senaatti vahvistaa Amtrakin hallituksen jäsenet.

Matkat ja liikennöinti 
Pitkät välimatkat ovat osasyynä rautateitse tapahtuvan henkilöliikenteen vähäisyyteen Yhdysvalloissa. Amtrak ylläpitää joitakin hyvin pitkän matkan reittejä eri osavaltioiden halki. Näistä reiteistä pisin on California Zephyr Chicagosta San Franciscoon, kaksi päivää ja yli 3 900 kilometriä. Suosituin näistä on Kalliovuoret ylittävä Empire Builder Chicagosta Portlandiin ja Seattleen. Lyhyemmillä, alle päivän matka-ajan kestävillä rataosuuksilla runsaampaa henkilöliikennettä Amtrak hoitaa muun muassa Chicagon ympäristössä, Seattlen alueella, Koillisrannikolla ja Kaliforniassa. Muutama Amtrakin liikennöimä reitti ulottuu Kanadaan, tullimuodollisuuksien ajaksi junat pysähtyvät rajalla. Meksikoon ei Yhdysvalloista ole säännöllistä henkilöliikennettä, mutta muutamat rahtiliikenneyhtiöt toimivat tämän rajan yli.

Yhdysvaltain pitkän matkan raideliikenne on keskittynyt enimmäkseen rahtiliikenteeseen ja Amtrak omistaa vain vähäisen määrän raiteita, muualla Amtrak vuokraa käyttöoikeuksia rahtiliikenteeltä. Lailla on määrätty henkilöjunien etuajo-oikeus sopimuksien mukaisina aikoina.

Rahtiliikenteen vaatimukset rataverkon kunnolle ovat erilaiset kuin henkilöliikenteellä, ja tämä käytännössä estää Yhdysvaltain sinänsä laajan rataverkon kaikkien osien käyttämisen henkilöliikenteessä. Esimerkiksi opastinlaitteiden puutteellinen kunto rahtireiteillä aiheuttaisi vaaratilanteita nopeammalle henkilöliikenteelle. Lähijuna- ja raitiotieliikennettä Yhdysvalloissa hoitavat useimmiten paikalliset yhtiöt.

Amtrak liikennöi päivittäin yli 300 reitillä yli 500 kaupungin välillä. Reittien yhteispituus on lähes 34 000 kilometriä, ja ne ulottuvat 46 Yhdysvaltojen osavaltioon sekä Kanadan puolelle.

Amtrakin liikennöimät reitit

Lähteet
Shitter Limited

Shitter Limited on alun perin Hyvinkäällä vuonna 1979 perustettu hardcore punk -yhtye, joka siirsi sittemmin toimintansa Jyväskylään.  

Kesällä 2013 perustetun kokoonpanon kotipesä on Tampere ympäristökuntineen.

Historia 
Yhtye tuli tunnetuksi provosoivista kappaleistaan, kuten ”Saatanan ryssät”, ”Helena Pesola on huora”, ”Vittu mä tapan sut Iiro Viinanen”, ”Tappakaa Pekka Siitoin” sekä ”Kemiran johtaja pitäis tappaa”. Shitter Limited aiheutti närkästystä myös levyillään Anna pillua Helena Pesola (1989), Saanko nuolla persettäsi Harri Holkeri (1990) sekä  Wanted Yrjö Pessi (1990). Silloinen sosiaali- ja terveysministeri Helena Pesola teki levystä Anna pillua Helena Pesola rikosilmoituksen ja poliisi takavarikoi kaikki levyn myymättä olleet kappaleet.

Yhtyeen levy Syö paskaa (1992) jouduttiin vetämään markkinoilta McDonald's-hampurilaisketjun oikeustoimien uhan vuoksi. Levyn kannessa oli McDonald'sin maskottia Ronald McDonaldia esittänyt kuva. Ensilevy taas närkästytti entisen sosiaali- ja terveysministeri Helena Pesolan. Hän nosti kunnianloukkaussyytteen yhtyettä vastaan, mutta perui sen ennen oikeudenkäyntiä.

Shitter Limitedin toistaiseksi viimeiseksi albumiksi jäi Nyt ammutaan ministeri Pertti Salolainen (1994). Ilmestymisen aikoihin yhtye oli jo lopettanut toimintansa. Myöhemmin ilmestyivät kokoelmat No More Lies (1995) ja live-levy Nyt tapetaan kaikki (1998). Shitter Limited palasi lavoille lähes alkuperäisessä kokoonpanossaan keväällä 2006 pienimuotoisen Suomen-kiertueen muodossa. Saksassa Höhnie Records julkaisi vuonna 2006 kokoelma-albumin yhtyeen vanhoista kappaleista.

2013 yhtyeen kokoonpano muuttui täysin ja instrumentit vaihtuivat elektroakustisiksi.

Jäsenet

Akustisen bändin jäsenet 
 Jukka Miettinen – huuto, theremin
 Risto Koskinen – akustinen kitara, taustalaulu
 Tero Mäenpää – mandoliini, huuliharppu, taustalaulu
 Petri Viitala – baritonifoni
 Jukka Hiltunen – rummut

Sähköisen bändin  jäsenet 
 Miettinen - huuto, kitara (Jyväskylän kokoonpano)
 Jyrki Vikström - kitara (Jyväskylän kokoonpano)
 Reiska – rummut (Jyväskylän kokoonpano)
 Leppänen – basso (Jyväskylän kokoonpano)
 Närzä – basso (Jyväskylän kokoonpano)
 Riitis (Studiobasisti)
 Frogley (Studiorumpali)
 Antti Heerman (Studioviulusti)
 
 Timo Mahlakaarto (Killi) (1979, Hyvinkää)
 Jukka Miettinen (1979, Hyvinkää)
 Pauli Viklund (Pave) (1979, Hyvinkää)
 Risto Laakkonen (Mato) (1979, Hyvinkää)

Diskografia
Studioalbumit

Kokoelma-albumit

Livealbumit

EP:t

Lähteet 

Suomalaiset hardcore punk -yhtyeet
Jalal Talabani

Jalal Talabani (kurdiksi: Celal Talebanî, , 12. marraskuuta 1933 – 3. lokakuuta 2017) oli irakilainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä 2005–2014.  Jalal Talabani oli kansallisuudeltaan kurdi ja Kurdistanin isänmaallisen liiton (PUK) perustaja ja pääsihteeri. Talabani kuului Irakin kurdivähemmistöön ja toimi usein neuvottelijana kansanryhmien välillä hallituksessa puhjenneissa kiistoissa.

Elämäkerta 
Talabani syntyi Karkukissa lähellä Arbilia Irakin Kurdistanissa. Hän liittyi kurdien demokraattiseen puolueeseen 14-vuotiaana ja valittiin sen keskuskomiteaan 18-vuotiaana 1951. Hän lähti opiskelemaan lakia 1953 ja valmistui 1959, jonka jälkeen lähti asevelvollisena Irakin armeijan panssarivoimiin.

Hän oli Kurdistanin demokraattisen puolueen (KDP) politbyroon johdossa 1960-luvulla. Kun kurdit lähtivät kapinaan 1961, Talabani johti taisteluja Irakissa ja vei kurdien asiaa Eurooppaan ja Lähi-itään etsien tukea. Kun kapina kukistui 1975, Talabani lähti sanomansa mukaan KDP:stä luomaan sivistyneempää, demokraattisempaa ja vähemmän heimoihin luottavaa poliittista puoluetta. Tämä johti Kurdistanin isänmaallisen liiton (PUK) syntyyn 1975. Talabanin puolue taisteli Massoud Barzanin KDP:n kanssa aina Persianlahden sotaan (2.8.1990 – 28.2.1991) 1991 asti. Vuonna 1992 kurdialueilla pidettiin vaalit ja luotiin PUK-KDP:n yhteishallinto. Jännitteet johtivat kuitenkin aseellisiin taisteluihin 1994. Puolueet solmivat rauhansopimukseen Washingtonissa 1998.

Vuoden 2003 Irakin sodan (20.3.2003 – 15.12.2011) aikana Talabani oli edelleen PUKin johdossa ja Saddam Husseinin vastaisen opposition näkyvin edustaja Irakissa. Saddamin kukistuttua hänet nimitettiin väliaikaisen hallitsevan neuvoston johtoon, ja hän oli presidenttinä marraskuun 2003. Hän on sittemmin etääntynyt Kurdistanin itsenäistymisvaateista ja tukee Irakin liittovaltiomallia.

KDP-PUK:in vaaliliitto Demokraattis-patrioottinen Kurdistanin liitto voitti vuoden 2005 kurdien kansankokouksen vaalit ja sai 77 paikkaa Irakin parlamenttivaaleissa tammikuussa 2005. Irakin väliaikainen hallitus nimitti hänet presidentiksi 6. huhtikuuta. Tuolloin Talabani ilmoitti, ettei pyri toiselle kaudelle, koska nykyinen perustuslaki rajoittaa presidentinvaltaa.

Hänet valittiin uudelleen 22. huhtikuuta 2006 ensimmäisenä presidenttinä maan uuden perustuslain aikana.

Talabani joutui aivoinfarktin takia sairaalaan joulukuussa 2012. Hän kuoli lokakuussa 2017 sairaalassa Berliiniissä.

Lähteet 

Irakin presidentit
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Lipeäkala (lehti)

Lipeäkala oli suomalaisen huumorin vuosikirja, joka ilmestyi jouluksi vuosina 1926–1963. Sitä julkaisi Suomen Aikakauslehdentoimittajain Liitto kustantajan vaihdellessa vuosien varrella.

Ajan ilmiöihin kepeään sävyyn tarttuva Lipeäkala sisälsi pakinoita (esimerkiksi Aapeli, Kai de puu, Valentin) sekä runsaasti kuvasarjoja ja pilapiirroksia.

Markkinoilla oli muitakin humoristisia joululehtiä, kuten Arijoutsin Joulupippuri ja Veli Giovannin Joulukärpänen. Ne kaikki lopettivat ilmestymisensä 60-70-luvuilla.

Lipeäkalan henkinen perillinen sisällöllisesti oli Kutka, eräänlainen vuosikirja, joka alkoi ilmestymisensä vuonna 1978 vuosinumerosta 1979.

Lipeäkalan esikuva oli Ruotsissa ilmestynyt joulualbumi Lutfisk.

Suomalaiset huumorilehdet
Joululehdet
Eino Leinon palkinto

Eino Leinon palkinto on Eino Leinon mukaan nimetty suomalainen kirjallisuuspalkinto, jota on jaettu vuodesta 1956 alkaen. Kirjailija voidaan palkita sillä vain kerran.

Eino Leinon Seura jakaa palkinnon vuosittain yhdelle kirjailijalle arvokkaasta teoksesta tai arvokkaana pidettävästä julkaisutoiminnasta. Palkinto jaetaan kotimaisen kirjallisuuden tai sen tutkimuksen alalta ja sen etusijalla on runous.

Palkintosumma on 5 200 euroa, ja sen on lahjoittanut vuodesta 1995 Suomen Kirjasäätiö. Palkittu saa myös kunniakirjan ja Lauri Leppäsen suunnitteleman mitalin.

Palkinnonsaajat

1956 Viljo Kajava
1957 Helvi Juvonen
1958 Rabbe Enckell
1959 Simo Puupponen (Aapeli)
1960 Olavi Paavolainen
1961 Juha Mannerkorpi
1962 Pertti Nieminen
1963 Paavo Haavikko
1964 Arvo Salo
1965 Hagar Olsson
1966 Einari Vuorela
1967 Marja-Leena Mikkola
1968 Kerttu Kauniskangas
1969 Mirjam Polkunen
1970 Heikki Palmu
1971 Vilhelm Helander ja Mikael Sundman
1972 Raoul Palmgren
1973 Arvo Turtiainen
1974 Kaisa Korhonen
1975 Henrik Tikkanen
1976 Eila Kivikk'aho
1977 Nils-Börje Stormbom
1978 Jukka Vieno

1979 Mirkka Rekola
1980 Elvi Sinervo
1981 Väinö Kirstinä
1982 Hannu Mäkelä
1983 Pentti Linkola
1984 Erno Paasilinna
1985 Hannu Salama
1986 Claes Andersson
1987 Helvi Hämäläinen
1988 Jyrki Pellinen
1989 Tuomas Anhava
1990 Olli Jalonen
1991 Ilpo Tiihonen
1992 Jaan Kaplinski
1993 Jyrki Kiiskinen ja Jukka Koskelainen
1994 Risto Ahti
1995 Caj Westerberg
1996 Risto Rasa
1997 Thomas Warburton
1998 Raija Siekkinen
1999 Kai Nieminen
2000 Sirkka Turkka
2001 Markku Into

2002 Virpi Hämeen-Anttila ja Jaakko Hämeen-Anttila
2003 Hannu ”Tuomari” Nurmio
2004 Veijo Meri
2005 Antti Hyry
2006 Juha Hurme
2007 Eira Stenberg
2008 Eeva Luotonen
2009 Hannele Huovi
2010 J. K. Ihalainen
2011 Kari Aronpuro
2012 Martti Anhava
2013 Leif Salmén
2014 Kimmo Pietiläinen
2015 Leevi Lehto
2016 Liisa Enwald
2017 Leena Krohn
2018 Kirsi Kunnas
2019 Jaana Koistinen
2020 Johanna Venho
2021 Miia Toivio
2022 Kaiho Nieminen

Lähteet

Eino Leino
Suomalaiset kirjallisuuspalkinnot
Valtatie 1 (Viro)

Valtatie 1 (Eurooppatie 20) kulkee Pohjois-Virossa Tallinnasta Rakveren, Kohtla-Järven ja Jõhvin kautta Venäjän rajalle Narvaan. Tie jatkuu Venäjällä Pietariin. Tiestä käytetäänkin Tallinnassa, Maardussa ja Narvassa nimeä Peterburi tee. Valtatie on 212,6 kilometriä pitkä.

Valtakunnallisessa yleissuunnitelmassa "Eesti 2010" tie tunnetaan nimellä Via Vironia.

Tie on moottoritien kaltaista pääkaupungista lähelle Rakveren kaupunkia. Tiellä saa kuitenkin kulkea myös jalan ja polkupyörällä ja sillä on leveä piennar.

Tien kulku 
Tie kulkee kolmessa maakunnassa ja vuoden 2017 kuntauudistuksen jälkeen 14 kunnassa.

Harjumaan maakunta 
 Tallinna
 Maardu
 Jõelähtme
 Kuusalu

Länsi-Virumaan maakunta 
 Kadrinan kunta
 Haljalan kunta
 Rakveren kunta
 Viru-Nigulan kunta

Itä-Virumaan maakunta 
 Lüganusen kunta
 Jõhvin kunta
 Toilan kunta
 Sillamäe
 Narva-Jõesuun kaupunki
 Narva

Välimatkataulukko

Lähteet

Aiheesta muualla 

Valtatie 1
Harjumaan tiet
Länsi-Virumaan tiet
Itä-Virumaan tiet
Argelander

Argelander ja Argillander ovat sukunimiä ainakin seuraavilla henkilöillä: 

 Friedrich Wilhelm August Argelander (1799–1875), suomalais-preussilainen tähtitieteilijä
 Asko Argillander (s. 1982), suomalainen muusikko
 Abraham Argillander (1722–1800), suomalainen kamarikirjuri ja salpietarikeittämöiden päällikkö

Katso myös
 1551 Argelander, asteroidi
Nino Laurenne

Nino Laurenne on suomalainen muusikko ja tuottaja. Hän on perustamansa Thunderstone ja Hevisaurus-yhtyeiden kitaristi ja taustalaulaja. Aikaisemmin hän on laulanut ja soittanut kitaraa Antidote-yhtyeessä.

Soittamisen ohella Laurenne toimii studiopäällikkönä, tuottajana ja ääniteknikkona Sonic Pump -studiolla Helsingin Sörnäisissä. Hän on tuottanut muun muassa Idols-voittaja Ari Koivusen ensimmäisen albumin Fuel for the Fire (2007), Lordin albumin Deadache (2008), Lost Societyn albumin Fast Loud Death (2013) sekä Guitar Heroes -albumin. Laurenne käyttää ESP-merkkisiä kitaroita.

Laurenteen puoliso on laulaja-lauluntekijä Netta Laurenne.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Thunderstonen sivusto
 Sonic Pump -studion sivusto

Suomalaiset metallimusiikin kitaristit
Suomalaiset musiikkituottajat
Thunderstonen jäsenet
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Credit default swap

Credit default swap (CDS, suom. luottotappioriskin vaihtosopimus, luottoriskinvaihtosopimus) on luottoriskijohdannainen, jonka avulla voi suojata riskipitoisen lainan siltä varalta, että sen saaja ei pysty maksamaan sitä takaisin. Tämän avulla suojataan yleensä joukkovelkakirjoja eli obligaatioita ja valtiolainoja. Johdannaisen kautta saadun vakuutuksen ostohinta on sitä suurempi, mitä todennäköisemmäksi maksukyvyttömyys arvioidaan. CDS:n haltija saisi maksukyvyttömyyden toteutuessa merkintähinnan, 100%, takaisin joka tapauksessa ja tappion kantaisi CDS:n myyjä. CDS on liikkeellelaskijalta ylikurssattu (hinta > 100 %), jolloin CDS:n ostaja ”maksaa” vakuutuksesta ja kohteen maksukyvyttömyydessä liikkeellelaskija tienaa ylikurssin.

Credit default swappeja myyvät rahoituslaitokset, kuten pankit sekä korkean riskin ja tuoton hedgerahastot.

Nude credit default swap on CDS, jonka haltija eli sijoittaja ei ole taustalla olevan lainan antaja. Keinottelijat voivat ostaa CDS:iä ja siten ikään kuin lyödä vetoa hallitusten maksukyvyttömyydellä. Mitä suurempi hallituksen maksuhäiriön mahdollisuus on, sitä suurempi on myös CDS:n arvo vakuutuksena. EU suunnittelee käytännön kieltämistä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Markit CDS Clearing / Settlements, CDS:ien hintatietoja 

Englanninkieliset sanat ja sanonnat
Rahoitus
Sijoittaminen
Mel Taylor

Mel Taylor (24. syyskuuta 1933 New York - 11. elokuuta 1996 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen muusikko. Hänet muistetaan The Venturesin tunnetuimpana ja pitkäaikaisimpina rumpalina (jäsenenä yhtyeessä 1962-1996). Mel Taylor menehtyi vuonna 1996 Los Angelesissa kesken keikkakiertueen.
 
Melin poika, Leon Taylor vaikuttaa nykyisin The Venturesin rumpalina.

Yhdysvaltalaiset rumpalit
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 1996 kuolleet
Radiopuhelimet

Radiopuhelimet on Oulussa vuonna 1986 perustettu rockyhtye. Yhtyeen perustivat Kansanturvamusiikkikomissio-yhtyeen entiset soittajat Jarno Mällinen, Jyrki Raatikainen ja Jukka Kangas yhdessä Ei!Ei-yhtyeessä laulaneen Jyrki Mäen kanssa. Yhtye on julkaissut 14 albumia sekä muutamia lyhyempiä äänitteitä. Radiopuhelimet-yhtyeen musiikille on ominaista aggressiivisuus, vahva rytmipohja ja omaperäiset sanoitukset.

Yhtye on tehnyt kaksi näytelmää Nälkäteatterin ja ohjaaja Juha Hurmeen kanssa: Radiopuhelimet vuonna 2000 ja Tommi vuonna 2005. Juha Hurme on myös toimittanut kirjan, Radiopuhelimet (2006) yhdessä Radiopuhelimien J. A. Mäen kanssa. Kirjan on kirjoittanut pääasiallisesti yhtyeen nykyinen kokoonpano. Yhtyeen Ei kenenkään maa -albumi on soitettu pääosin akustisin instrumentein.

Yhtyeen kokoonpano

Nykyinen kokoonpano 
 Jarno Mällinen – kitara, koskettimet
 Jyrki Raatikainen – rummut
 J. A. Mäki – laulu, huuliharppu
 Antti Annunen – basso, kitara (vuodesta 1993)
 Katz – kitara (vuodesta 1996)

Entiset jäsenet 
 Jukka Kangas – kitara (1987–1996), basso (1986–1987, 1989); vierailijana 2015 ja 2016
 Mika Hautamäki – basso (1987–1989)
 Eero Korhonen – basso (1989–1993)

Kokoonpanon ulkopuoliset soittajat 
 Ismo Autioniemi – kitara
Pohjoismaiden kiertue marraskuussa 1994 Jukka Kankaan tilalla

Aikajana 
Tähän on esitetty Radiopuhelimet-yhtyeen lisäksi sitä edeltäneen Kansanturvamusiikkikomissio-yhtyeen vaiheet. Yhtyeessä esiintyivät Raatikaisen, Mällisen ja Kankaan lisäksi basisti Pekka Salonsaari ja laulaja Antti "Penttla" Penttilä.

Diskografia

Albumit
Rokkiräjähdys (1988) 
K.O. (1990) 
Pian, pian (1991)
Jäämeri (1992)
Maalla (1993)
Maasäteilyä (1995)		
Avaruus (1997)
Hiljaista! (1998)
Oulu on kaupungin nimi (2000)
Tänään! (2002)  
Viisi tähteä (2007)
Radiopuhelimet rakastaa sinua (2010)
Ei kenenkään maa (2013)
Saastan kaipuu (2016)
Kosminen tiedottomuus (2020)

Ep:t 
Sinappia ja ketsuppia (1987)
Tyhjä on täysi (1988)
Hygiene (kokoelma ep, 1995)

Kokoelmat 
2 ½ (1991) 
Varmaa hapuilua 1987–2002 (2006)

Singlet 
Vitsit vähissä / Olen pommikone (1988)
Palaan pohjoiseen / Sahatkaa! (1990)
Nahkajeesus / Pian, pian (1991)
Joose Ryti tapettiin / Taas ja taas (1991)
Jäämeri / Edelläkävijä (1992)
Tänä iltana / Kahvila Keidas (1993)

DVD-levyt 
 Radiopuhelimet Plays Kansanturvamusiikkikomissio (2006)
 Olkaa hyvä! (2011)

Kirjallisuutta

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Radiopuhelinten kotisivut
 Taina Ronkainen: . Kaltio 2/2002.

Suomalaiset rockyhtyeet
Aivotulehdus

Aivotulehdus (aivokuume, enkefaliitti) on aivojen tulehdus. Sen aiheuttaa useimmiten virus, mutta sen voi aiheuttaa myös bakteeri, tai se voi olla jonkin muun sairauden, kuten vesikauhun, sikotaudin, herpes simplexin tai kupan, komplikaatio. Aivotulehduksen oireita ovat kuume, päänsärky, oksentelu, kouristelu, alentunut tajuisuus ja valonarkuus. Joskus potilailla esiintyy myös muun muassa niskan jäykkyyttä, ataksiaa ja persoonallisuuden muutoksia.

Aivotulehdus johtaa joskus koomaan tai jopa kuolemaan. Se aiheuttaa joskus pysyviä keskushermostovaurioita, ja sairaus on mahdollinen kuurosokeuden syy. Meningoenkefaliitista voidaan puhua, jos myös aivokalvot ovat tulehdustilassa. 

Aivotulehduksen aiheuttava virus on tarttuva. Sairauden akuutti vaihe kestää useimmiten enintään noin viikon, vaikka täysi toipuminen saattaa viedä huomattavasti kauemmin. Vakava aivokuume voi vaurioittaa keskushermostoa pysyvästikin. 

Mikäli aivokuume oireilee hyvin lievästi, potilas saattaa selvitä kotihoidolla. Useimmat kuitenkin tarvitsevat sairaalahoitoa. Aivokuume voi olla tappava varsinkin pikkulapsilla ja vanhoilla ihmisillä. 

Aivokuumeen ennuste vaihtelee. Herpesenkefaliittiin liittyy asikloviirihoidosta huolimatta 19–28 %:n kuolleisuus, ja hengissä selvinneistäkään suurin osa ei toivu sairaudesta täysin. Suomessa 70 % tervehtyy muiden virusten aiheuttamista aivokuumeista. Sairautta esiintyy kaiken ikäisillä, etupäässä kuitenkin lapsilla, ikääntyneillä ja heillä, joilla immuunijärjestelmä on jostain syystä heikennyt.

Enkefaliiteilla on lukuisia aiheuttajia, ja toisinaan sairaus jää etiologialtaan epäselväksi. Erään tutkimuksen mukaan vuosittain 1,5 sadastatuhannesta suomalaisesta sairastuu enkefaliittiin. Lapsilla sairauden uskotaan olevan yleisempi. Japanin aivotulehdus aiheuttaa vuosittain noin 15 000 kuolemaa. Sitä esiintyy Japanissa, Kiinassa, Koreassa, Taiwanissa, Kaakkois-Aasiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa.

Katso myös 
 Rasmussenin aivokuume
 Puutiaisaivotulehdus
 Akuutti disseminoitunut enkefalomyeliitti
 Von Economon tauti

Lähteet

Lisätietoa muualta
Aivotulehdus, Terveyskirjasto.fi

Tartuntataudit
Neurologiset sairaudet
Tulehdukset
Seulonnan keskeiset artikkelit