Hävittäjä (laiva)

Hävittäjä on nopea, ketteräliikkeinen ja pitkähkön toimintasäteen omaava sota-alus, jonka päätehtävänä on saattaa suurempien alusten muodostamia laivastoja, saattueita ja taisteluosastoja sekä suojella niitä vihollisen meri- ja ilmahyökkäyksiltä.

Historia
Hävittäjien suunnittelu aina toiseen maailmansotaan saakka perustui 1860-luvulla keksittyjen omalla voimalla liikkuvien torpedojen kehitykseen. Torpedot mahdollistivat raskaiden pinta-alusten tuhoamisen edullisella tavalla. Nopeat veneet aseistettiin torpedoin ja niitä kutsuttiin siten torpedoveneiksi. 1880-luvulla nämä alukset olivat kooltaan noin 50–100-tonnisia ja riittävän nopeita välttääkseen vastustajan suojana olleet yhteysalukset.

Aluksi uhkana oli ainoastaan ankkuripaikkoja vastaan tehdyt iskut, mutta torpedojen nopeuden ja kantaman kasvaessa uhka siirtyi myös avomerelle. Tämän uuden uhan torjuntaan valmistettiin raskaammin aseistettuja yhteysaluksia (), joita käytettiin saattamaan laivastoja merellä. Näiden alusten merikelpoisuuden, nopeuden ja toimintasäteen tuli olla sama kuin laivaston muiden alusten. Koon kasvaessa alukset nimettiin torpedovenehävittäjiksi () ja ensimmäisen maailmansodan lopulla englanninkielisissä maissa nimi oli lyhentynyt muotoon hävittäjä (). Monissa muissakin kielissä on alustyypin torpedoveneiden torjuntaan perustunut lähtökohta havaittavissa kuten , , , , ,  ja .

Kun hävittäjien tehtäviin lisättiin muutakin kuin torpedoveneiden torjunta ankkuripaikoilla todettiin niiden olevan sopivia myös torpedoveneen rooliin tuhoamaan raskaampia sotalaivoja. Alukset varustettiin siten sekä tykein että torpedoputkin. Niiden tehtävänä oli aina ensimmäisen maailmansodan loppuun saakka raskaiden pinta-alusten suojaaminen sekä hyökätä torpedoin vihollislaivaston raskaita pinta-aluksia vastaan.

Ensimmäiset hävittäjät
Nimitys hävittäjä on alkujaan vuodesta 1892 alkaen valmistetuista torpedovenehävittäjistä, jotka suunniteltiin torjumaan pienten ja nopeiden torpedoveneiden hyökkäykset suurempia sotalaivoja vastaan. Myöhemmin hävittäjien tehtäviin lisättiin sukellusveneiden ja lentokoneiden torjunta.

Kultakausi

Toisessa maailmansodassa hävittäjien aseistuksena oli tyypillisesti 4−5 kappaletta 105−133-millistä tykkiä, 4−12 torpedoputkea, syvyyspomminheittimiä sekä kevyempiä tykkejä ja konekiväärejä lähi-ilmatorjuntaan ja niiden uppouma oli noin 2 000 tonnia.

Uusia tehtäviä ja suurempia aluksia

Jotkut hävittäjätyypit, ilmatorjuntaan erikoistunut japanilainen Terutsuki-luokka ja saksalainen saattuetaisteluun suunniteltu Narvik-luokka olivat kookkaampia eli 2 600−2 800 tonnin aluksia; niiden aseistus oli myös keskimääräistä raskaampi, esimerkiksi Narvikeissa oli viisi 150 mm tykkiä.

Nykyaika
Toisen maailmansodan jälkeen hävittäjistä on tullut suurempia ja itsenäisempiä ja ero hävittäjien ja risteilijöiden välillä on käynyt olemattomaksi, eikä monilla mailla ole ollenkaan hävittäjiä suurempia pinnalla kulkevia sota-aluksia. Esimerkiksi osa Yhdysvaltain AEGIS-järjestelmää kantavista aluksista on virallisesti luokiteltu risteilijöiksi, osa hävittäjiksi, vaikka kyseessä on samankokoiset alukset samanlaisella aseistuksella, elektroniikkavarustuksella ja suorituskyvyllä.

Lähteet

Viitteet