Liikunta

Liikunta on joko tarkoituksellista fyysistä aktiivisuutta, jonka tarkoituksena on esimerkiksi kunnon kohottaminen, terveyden parantaminen tai liikunnan tuottama ilo ja mielihyvä taikka työnteon ohessa saatua hyötyliikuntaa.

Fysiologiset vaikutukset 
Elimistön hapenkulutus kasvaa fyysisessä rasituksessa moninkertaiseksi lepotilaan verrattuna. Samalla kasvaa myös reaktiivisten happiradikaalien muodostus ja oksidatiivinen stressi. Happiradikaalien aiheuttamilla kudosvaurioilla on merkittävä osuus liikunnan jälkeisestä lihassärystä ja -vaurioista. Tästä huolimatta liikunnalla on todettu olevan myönteisiä vaikutuksia, joiden uskotaan olevan seurausta elimistön omien antioksidatiivisten mekanismien, kuten glutationijärjestelmän, kohonneesta aktiivisuudesta.

Käsitteistö 
Liikunta on kokoava käsite, joka sisältää urheilun lisäksi fyysiseltä rasitukseltaan ja motiiveiltaan moninaisen liikuntaharrastuksen ja arkiliikunnan. Suomen liikuntalaissa  liikunta on määritelty niin, että se ei sisällä huippu-urheilua. Terveysliikunnalla tarkoitetaan kaikkea fyysistä aktiivisuutta, jolla on terveyttä edistäviä tai ylläpitäviä vaikutuksia ilman intensiiviseen urheiluun liittyviä riskejä. Terveysliikunta jakautuu arkiliikuntaan ja kuntoliikuntaan. Terveysliikuntaa on sittemmin alettu kutsua terveyttä edistäväksi liikunnaksi, ja tällä hetkellä hallintokielessä on käytössä terveyttä ja hyvinvointia edistävä liikunta, jonka määritellään tarkoittavan elämänkulun eri vaiheissa tapahtuvaa kaikkea fyysistä aktiivisuutta, jonka tavoitteena on terveyden ja toimintakyvyn ylläpitäminen ja parantaminen. Erityisliikunta on erityisryhmien liikuntaa. Arki- tai hyötyliikuntaa on harrastuksen ulkopuolinen fyysinen aktiivisuus (esimerkiksi työmatkapyöräily, portaiden kulkeminen, lumen luonti). Kuntoliikunta poikkeaa arkiliikunnasta tavoitteellisuutensa perusteella. Sitä harrastetaan fyysisen kunnon ylläpitämiseksi tai parantamiseksi. Kuntoliikunta (esimerkiksi sauvakävely, hölkkä, uinti, voimistelu) kehittää arkiliikuntaa tavoitehakuisemmin hengitys- ja verenkiertoelimistöä ja/tai tuki- ja liikuntaelimistöä. Kuntourheilua on esimerkiksi maratonin juokseminen.

Arki- ja kuntoliikunta yhdessä kunto-, kilpa- ja huippu-urheilun kanssa muodostavat liikuntakulttuurin, johon osallistutaan omakohtaisen liikkumisen, harrastuksen, vapaaehtoistoiminnan, ansiotyön tai urheilun seuraamisen ja kuluttamisen kautta. Kansallisen liikuntatutkimuksen (2006) mukaan yli 500 000 suomalaista tekee vapaaehtoistyötä liikunnan parissa, keskimäärin 10 tuntia kuukaudessa.

Liikunnan merkitys yksilölle ja yhteiskunnalle 
Liikunta tuottaa monelle iloa ja nautintoa. Liikunnan harrastamisella on lisäksi merkittäviä välillisiä hyötyjä. Liikunnalla on esimerkiksi positiivisia vaikutuksia väestön kuntoon, toimintakykyyn ja terveyteen. Liikunta ylläpitää toimintakykyä ja edistää itsenäistä suoriutumista etenkin elämän loppupuolella.  

Liikunta vähentää esimerkiksi todennäköisyyttä saada osteoporoosista johtuva luunmurtuma. Liikunta lisää kuitenkin muiden tapaturmien riskiä siten, että tuhatta harrastetuntia kohti sattuu lajista riippuen keskimäärin noin 0,7- 3 vammaan johtavaa tapaturmaa. Liikuntavammat ovatkin Suomen suurin vammoja aiheuttava tapaturmaluokka.

Liikunta uusintaa hermosoluja vähentäen riskiä sairastua muistisairauteen. Kohtalaisella liikunnalla on todettu olevan syöpää ehkäisevää vaikutusta, mutta intensiivistä liikuntaa harrastavat kuolevat syöpään useammin kuin liikuntaa harrastamattomat. Vähintään seitsemän tuntia viikossa liikkuvien rintasyöpäriski on 25 prosenttia pienempi verrattuna vähiten liikkuviin. Liikunta ehkäisee myös kohdunrungon ja paksusuolen syöpää sekä vähentää riskiä sairastua muun muassa verenpainetautiin, sepelvaltimotautiin, aivohalvaukseen, metaboliseen oireyhtymää ja kakkostyypin diabetekseen. 

Liikunnalla on Cochrane-yhdistyksen vuonna 2013  julkaiseman tutkimuskatsauksen mukaan myös masennusta lievittävää vaikutusta, joka on teholtaan kuitenkin yhtä vaatimatonta kuin masennuslääkkeillä tai psykoterapialla. Laadukkaimmissa tutkimuksissa on lisäksi havaittu liikunnalla olevan vähemmän tehoa kuin vähemmän laadukkaissa.

Liikunnan käypä hoito -suositus julkaistiin vuonna 2016.  Liikkumattomuuden suorat terveysmenot muodostavat teollisuusmaissa arviolta noin 1,5–4 % terveydenhuollon kokonaiskustannuksista. UKK-instituutissa on arvioitu, että liikkumattomuus maksaa Suomessa 1–2 miljardia vuodessa, kun liikuntavammoista aiheutuvat kulut olisivat vain  0,2 miljardia. Lisäämällä väestön liikunta-aktiivisuutta voidaan keventää hyvinvointipalvelujen tarvetta ja säästää siten julkisia varoja.   

Liikunta on yhteydessä oppimiseen. Osa yhteydestä on kyetty selittämään vaikutukseksi, eli sen taustalta löytyy mitattava kausaalinen mekanismi. Oppiminen tehostuu tutkimusten mukaan eniten silloin, kun opettelu tapahtuu välittömästi muutaman minuutin kestävän liikuntatuokion jälkeen.

Liikunnan painonhallintaa edistävistä vaikutuksista on saatu ristiriitaisia tutkimustuloksia.

Liikuntasuositukset 
WHO suosittelee 18–64-vuotiaille vähintään 150 minuuttia fyysistä aktiivisuutta tai 75 minuuttia rasittavaa liikuntaa viikossa. Liikunnan voi koota esim. kymmenen minuutin pätkistä. Lihasvoimaa kehittävää toimintaa tulisi olla ainakin kahdesti viikossa. 65-vuotiaille suositukset ovat terveyden salliessa muuten samat, mutta erityisesti huomautetaan tasapainon merkityksestä. Liikunta kannattaa aloittaa maltillisesti. 

WHO:n suosituksen mukaan kaikkien 5–17-vuotiaiden tulisi saada ainakin tunti reipasta fyysistä aktiivisuutta joka päivä. Suositusten perusteluina käytetään terveyden lisäksi liikunnan yhteyttä oppimiseen, kasvuun ja kehitykseen.

Suomen kansallisessa suosituksessa liikunnan määräksi ilmoitetaan vähintään 1–2 tuntia viikossa monipuolisesti ja ikään sopivalla tavalla.  Varhaisvuosien suositukseksi ilmoitetaan 3 tuntia, joka sisältää myös niin sanotun kevyen liikunnan. 

Aikuisten liikkumisen suositus uudistui Suomessa 2019. Siinä suositellaan WHO:n suosituksen tavoin kohottavaa liikettä eli reipasta liikkumista 150 minuutin ajan viikossa. Jos liikkumisen tehon nostaa rasittavaksi, on suositeltu liikkumisen määrä on 1 tunti 15 minuuttia viikossa. Uudistetusta suosituksesta on poistettu vaade vähintään 10 minuutin kestoisista liikkumishetkistä: jo muutaman minuutin pätkät kerrallaan riittävät. UKK-instituutti julkaisi aikaisemmin terveysliikuntasuositukset liikuntapiirakkana.

Terveysvaikutukset

Kuolleisuus 
WHO on arvioinut, että liikkumattomuus olisi globaalisti neljänneksi merkittävin ennenaikaista kuolemaa ennustava tekijä. Vuonna 2016 julkaistun identtisiin kaksosiin perustuvan suomalaisen väitöskirjan mukaan aikuisiässä harjoitettu liikunta ei kuitenkaan pidennä elinikää. Liikunnalliset ihmiset elävät kyllä muita kauemmin, mutta syynä ei ole liikunta, vaan se, että heillä on muita paremmat geenit. Aktiivinen liikunta ei lisännyt myöskään koe-eläinten elinikää. Tutkimuksissa on havaittu, että perinnöllisesti matalan aerobisen suorituskyvyn omaavien ihmisten ruumiinlämpö on tavallista alhaisempi ja että heidän lihaksensa väsyvät tavallista nopeammin ja palautuvat hitaammin. Ero muihin säilyy mahdollisesta liikuntaharrastauksesta huolimatta altistaen metabolisille sairauksille, lihomiselle ja tavallista lyhemmälle eliniälle.

Maratonharjoittelun kaltainen hyvin intensiivinen liikunta lisää sydämen eteisvärinän riskiä ja saattaa johtaa jopa äkkikuolemaan.

Juoksuharrastuksen on havaittu vähentävän kuolleisuutta vain silloin, kun harrastaminen rajoittuu 1–2,4 viikkotuntiin ja vauhti on hidas tai kohtalainen. Liian rankka treenaaminen saattaa kuitenkin kuormittaa liikaa etenkin sydäntä ja verisuonistoa.

Aivoterveys 
Vuonna 2011 julkaistussa interventiotutkimuksessa havaittiin, että kolme kertaa viikossa suoritettava keskitehoinen aerobinen kuntoharjoittelu kasvatti vuoden aikana aivojen hippokampuksen tilavuutta keskimäärin kahdella prosentilla. Venytyksiä ja lihaskuntoharjoitteita tekevien verrokkien hippokampus kutistui samaan aikaan 1,4 prosenttia, mikä vastaa vanhusväestön keskiarvoa. Osanottajina oli 120 eläkeläistä.

Immuunipuolustus 
Vuonna 2004 julkaistuissa yhteispohjoismaisissa ravitsemussuosituksissa esitettiin, että liikunnasta saatavat terveyshyödyt lisääntyisivät aina, kun liikunnan avulla kulutettujen kaloreiden määrä nousee. Määrältään tai kuormitukseltaan liiallinen fyysinen aktiivisuus heikentää kuitenkin tulehdustauteja ehkäisevää immuunipuolustusta. Liian raskaan fyysisen aktiivisuuden on havaittu esimerkiksi vähentävän imusolujen eli lymfosyyttien määrää sekä aiheuttavan niiden toimintahäiriön, pienentävän T-solujen suhdetta ja vähentävän syljessä esiintyvän immunoglobuliini A:n määrää. Pitkäkestoista tai raskasta liikuntaa harrastavilla esiintyykin kaksinkertainen määrä ylempiä hengitystieinfektioita kuin liikuntaa harrastamattomilla. Sen sijaan useita kertoja viikossa kohtuullisella kuormituksella harjoitettava maltillinen fyysinen aktiivisuus lisää elimistön vasta-ainetuotantoa ja aktivoi vastustuskyvyn kannalta olennaisten T- ja B-solujen toimintaa muutaman tunnin ajaksi.

Säännöllisesti liikuntaa harrastavilla ihmisillä esiintyy vuonna 2010 julkaistun tutkimuksen mukaan puolta vähemmän nuhakuumetta kuin muilla. Yhteys saattaa kuitenkin selittyä sillä, että tavallista terveemmät ihmiset harrastavat muita enemmän liikuntaa. Tätä selitysmallia tukee se, että puolta vähemmän nuhakuumeita sairastavat myös ne terveeksi itsensä kokevat, jotka eivät harrasta liikuntaa.

Lisääntymisterveys 
Liian niukka energiansaanti lisää naisurheilijoiden riskiä saada kuukautishäiriöitä. Kolmanneksella suomalaisista naisurheilijoista on todettu olevan niitä.

Loukkaantumiset 
Vuonna 2005 julkaistussa yhdysvaltalaistutkimuksessa havaittiin, että kolme prosenttia sotilaista sai toimintakykyä heikentävän tuki- ja liikuntaelinvamman joka toinen vuosi suoritettavan kuntotestin aikana. 56 prosenttia kyseisistä vammoista tuli vatsalihastreenissä käytettävän istumaan nousun yhteydessä, 32 prosenttia juoksun ja 11 prosenttia punnerruksen yhteydessä. Vammautumisen todennäköisyys ei riippunut siitä, kuinka usein osanottajat olivat harrastaneet kyseisiä harjoitteita tai muunlaista liikuntaa, vaan ainoa korrelaatio löytyi siitä, oliko sotilas kokenut vastaavan loukkaantumisen jo aiemmin. Tutkimukseen osallistui yli 1500 palkkasotilasta. 

Urheiluseuroihin kuuluvilla nuorilla todetaan kaksi kertaa muita useammin loukkaantumisia ja rasitusvammoja. Heissä oli lähes puolet enemmän niitä, jotka harrastivat liikuntaa vähintään liikuntasuositusten minimimäärän. 

Liian niukka energiansaanti lisää naisurheilijoiden vammautumisriskiä.

Nivelrikko 
Useissa tutkimuksissa on havaittu, että esimerkiksi uimareilla, kilpavoimistelijoilla, painonnostajilla ja jalkapalloilijoilla esiintyy tavallista enemmän välilevyrappeumaa. Etenkin selkärangan kiertoliikkeet, hypyt, potkut ja selkärangan toistuva ojennus ja taivutus saattavat lisätä välilevyrappeuman riskiä. Vaikuttaa siltä, että nimenomaan ihmislajille epätyypilliset liikkeet lisäävät välilevyrappeuman riskiä. 

Vuonna 2017 julkaistun tutkimuksen mukaan nopeaa kävelyä tai hidasta juoksua harrastavien välilevyt ovat kuitenkin keskimääräistä paremmassa kunnossa toisin kuin nopeaa juoksua ja hidasta kävelyä harrastavilla. Kyseessä oli historian ensimmäinen tutkimus, jonka tuloksena oli, että liikuntaa harrastavien keskuudessa saattaa esiintyä vähemmän välilevyrappeuman riskitekijöitä. 

Säännöllisen kävelyn on toisaalta havaittu lisäävän polven nivelrikon riskiä. 1-3 kertaa viikossa tapahtuvan säännöllisen juoksuharrastuksen taas on havaittu lisäävän istumatyöntekijöiden lonkan nivelrikon riskiä, kuten muunkin raskaan liikunnan.

Dynaaminen eli pumppaava lihastyö, jossa lihakset vuoroin supistuvat ja rentoutuvat, edistää lihaksen verenkiertoa ja aineenvaihduntaa. Sen sijaan staattinen eli paikallaan olevia asentoja ylläpitävä lihastyö kuormittaa huomattavasti niveliä. Esimerkiksi etukumara työskentelyasento aiheuttaa staattista jännitystä koko ylävartaloon. Työasentojen vaihteleminen, lepotauot ja taukojumppa vähentävät siksi nivelten yksipuolista kuormittumista.

Kipu 
Alkavaa tai lievää nivelrikkokipua hoidetaan fysioterapeuttisilla harjoitteilla sekä ylikuormituksen ja liian toisteisen kuormituksen välttämisellä. Liikunnasta johtuva kivun lisääntyminen ei saisi kuitenkaan kestä yli kahta tuntia eikä liikunta saisi pahentaa öistä leposärkyä. Vuonna 1993 julkaistun saksalaistutkimuksen mukaan fysioterapeuttisten liikuntaharjoitteiden teko ei lievittänyt kuitenkaan akuuttia selkäkipua eikä ehkäissyt sen kroonistumista tai uusimista enempää kuin lumehoito. Tutkimus kesti kolme kuukautta ja siihen osallistui lähes 500 potilasta.

Aerobinen liikunta lievittää kuitenkin usein kroonista kipua. Kahdenkymmenen minuutin pituinen kuntopyöräily tuottaa keskimäärin puolen tunnin pituisen akuutin kivunlievityksen krooniseen selkäkipuun. Lisäksi kuuden viikon pituisen aerobisen harjoittelun on havaittu vähentävän kroonisen kivun voimakkuutta keskimäärin 20 prosentilla. Aerobinen liikunta kuljettaa selän pehmytkudoksiin muun muassa paranemista edistäviä ja jäykkyyttä vähentäviä verta ja ravinteita. Liikunnan kipua puuduttava vaikutus perustuu myös kipuaistimusta vaimentavien mekanismien kuten selkäytimen takasarvessa sijaitsevien kipua estävien hermoyhteyksien aktivoitumiseen. Lisäksi liikunta lisää kipua lievittävien endorfiinien, opioidien, serotoniinin ja endokannabinoidien tuotantoa.

Liikunnalla on myös keskushermoston yleistä toimintaa vaimentavaa vaikutusta. Liikunta aiheuttaa kipukroonikoilla kuitenkin päin vastoin usein keskushermoston toiminnan vilkastumista. Tällöin liikunnan kipua lievittävä vaikutus saattaa jäädä heikoksi tai liikunta saattaa jopa lisätä kipua. Lihaskuntoa parantava tai aerobinen liikunta saattavat myös lisätä kipualueen turvotusta, minkä vuoksi niitä ei suositella käytettäväksi esimerkiksi akuutin selkäkivun ensimmäisten kuuden viikon aikana.

Ympäristövaikutukset 
Euroopan neuvoston urheilun peruskirjaan on kirjattu tarve kestävän kehityksen esille nostamiseen liikunnassa. Artikla edellyttää, että liikuntakulttuurin tulee olla sopusoinnussa kestävän kehityksen periaatteiden kanssa. Tämä tarkoittaa luonnon ja ympäristöarvojen ottamista huomioon liikuntapaikkoja suunnittelussa, liikuntajärjestöjen kestävän kehityksen mukaisen toiminnan tukemista ja ihmisten tietoisuuden lisäämistä liikunnan ja kestävän kehityksen välisestä suhteesta. Kestävän kehityksen mukaista on erityisesti hyötyliikunta sekä luonnossa liikkuminen. Liikuntapaikalle kulkeminen kävellen, polkupyörällä tai linja-autolla on luontoystävällisempää kuin autoilu. Suurimmat ympäristövaikutukset aiheuttaa lajien harrastamiseen liittyvä liikenne. Suuressa mittakaavassa tarkasteltuna suomalaisen liikunnan ja urheilun ympäristövaikutukset ovat vähäisiä. Ympäristövaikutuksia on eri lajien edellyttämillä maisemanmuokkauksilla, veden kulutuksella, jäähdyttämisellä ja lämmittämisellä.

Liikunnan määrä 
Pohjois-Tansaniassa asuvat metsästäjä-keräilijät saavat päivittäin yli puolitoista tuntia raskasta tai keskiraskasta liikuntaa.

Liikunta Suomessa 
Kävelylenkkeily on Suomen suosituin liikuntamuoto. Seuraavalla sijalla tulevat  kotivoimistelu, pyöräily ja uinti. Suomalaisista 74 % käy kävelyllä vähintään kerran kuussa, 36 % voimistelee kotonaan, 32 % pyöräilee ja 24 % käy uimassa. Juokseminen on yleisintä lasten ja nuorten keskuudessa.

Miehet harrastavat naisia enemmän vapaa-ajanliikuntaa. Miehistä 26 prosenttia ja naisista 30 prosenttia ei harrasta liikuntaa vapaa-ajallaan. Sukupuolten väliset erot ovat suurimmillaan murrosiässä.

Liikunnan edistäminen Suomessa 
Liikuntaedellytysten tarjoaminen on suurelta osin kuntien vastuulla oleva palvelu, jonka toteuttamisesta vastaavat useat eri hallinnonalat (liikuntatoimi, opetus- ja kulttuuritoimi, sosiaali- ja terveystoimi, yhdyskunta- ja ympäristötoimi jne.) Varsinaisista liikuntapaikoista kuntien omistuksessa on noin 70 prosenttia. Kunnat myös tuottavat liikuntapalveluja ja järjestävät toimintaa liikunta- ja urheiluseurojen ohella. Kunnat tukevat seuroja ja muita liikuntatoimintaa järjestäviä yhdistyksiä suorilla yleis- tai erityisavustuksilla sekä subventoimalla liikuntapaikkojen käyttömaksuja tai tilavuokria. Kunnat ohjaavat alueensa päivähoidon, koulujen ja oppilaitosten liikunnanopetusta sekä lasten aamu- ja iltapäivätoimintaa. Liikunta on Suomen koulujen pakollisia oppiaineita.

Kunnat rahoittavat liikuntapalvelunsa pääosin omilla verotuloillaan. Asiakasmaksujen merkitys liikuntapalveluissa on pieni. Kunnat saavat opetus- ja kulttuuriministeriöltä valtionosuutta liikuntatoiminnan käyttökustannuksiin asukasluvun mukaan sekä harkinnan mukaan tukea liikuntapaikkojen rakentamiseen ja peruskorjaukseen. Opetus- ja kulttuuriministeriö tukee liikuntaa veikkausvoittovaroista avustamalla valtakunnallisia ja alueellisia liikuntajärjestöjä, liikunnan tutkimus- ja kehittämishankkeita sekä arvokisojen järjestämistä.

Liikunnan edistäminen yhteiskunnan eri tasoilla on osa hallinnonaloja yhdistävää hyvinvointipolitiikkaa. Valtio tuki opetus- ja kulttuuriministeriön hallinnonalan kautta liikuntaa 162 miljoonalla eurolla vuonna 2017. Tästä 154 miljoonaa euroa oli rahapelitoiminnan tuottoa. Tuesta liikuntapaikkarakentamiseen ja muuhun saavutettavuuteen kohdistui noin 35 miljoonaa euroa, liikunnan kansalaistoimintaan ja urheiluun 63 miljoonaa, väestön liikunnan edistämiseen, joka sisälsi myös kuntien valtionosuuden, 28 miljoonaa sekä osaamiseen ja tietopohjaan mukaan lukien liikunnan koulutuskeskukset 28 miljoonaa.

Liikunnan talous Suomessa 
Kotitalouksien liikuntapalveluihin, -välineisiin ja -tarvikkeisiin käyttämien kulutusmenojen suuruus ilman harrastuspaikoille menemiseen liittyviä matkustuskustannuksia tai yhdistysten jäsen- ja muita maksuja oli noin 780 miljoonaa euroa nykyrahassa vuonna 2012. Kasvu kotitaloutta kohti oli kuudessa vuodessa 10 %. Todellisia kokonaiskuluja tilastointitapa ei mahdollista. Erään arvion mukaan suuruusluokka olisi 2 miljardia euroa vuodessa. Kotitalouden käytettävissä olevat menot on liikuntakulutusta eniten selittävä taustatekijä, mutta myös koulutuksella on riippumaton kulutusvalintoja selittävä vaikutus. Urheilijoiden liikuntakulutusmenoja kasvattavat harrastamisen useus ja tavoitteellisuus sekä valmennuksen ammattimaisuus.

On esitetty, että liikuntaharrastamisen kustannukset ovat yksi lasten harrastamiseen vaikuttava tekijä ja että hinta on ongelma, koska asia liittyy terveyseroihin. Toisaalta on muistutettu, että harrastamisen hintakeskustelu koskee lähinnä tavoitteellista kilpaurheilua, ei kaikkea liikuntaa. Liikuntaa harrastaa 88 % 6–29-vuotiaista, mutta urheiluseurassa liikkuu vain puolet hyvätuloisten ja kolmannes huonotuloisten perheiden lapsista.

Kunnat käyttävät Kuntaliiton arvion mukaan vuodessa yli 800 miljoonaa euroa liikuntatoimeen. Menot sisältävät mm. liikuntapaikkojen rakentamisen ja ylläpidon sekä liikunnanohjaamisen ja hallinnon kulut. Liikuntatoimet työllistävät 5000 henkilöä.

Valtion osuus liikunnan menoista on vuositasolla noin 150–160 miljoonaa euroa. Rahat eivät ole verovaroja vaan lähes kokonaisuudessaan veikkausvoittovarojen jakoa edunsaajille eli mm. kunnille ja liikuntajärjestöille. Summasta huippu-urheilun osuus on 11,8–40 miljoonaa euroa. Summa riippuu siitä, mikä kaikki tulkitaan huippu-urheiluksi ja missä määrin yleisiä kustannuksia on mielekästä laskennallisesti jyvittää huippu-urheiluun. Alin luku on huippu-urheilun talousarviorivin loppusumma valtion liikuntabudjetissa. Valtionavustusten lisäksi liikuntaa rahoitetaan valtionosuuksina: vuonna 2020 kunnat saavat valtiolta noin 20 miljoonaa euroa ja liikunnan koulutuskeskukset noin 17 miljoonaa euroa.

Suomen liikuntapolitiikka 
Suomessa opetus- ja kulttuuriministeriö vastaa valtionhallinnossa liikunnan ja urheilun edellytysten luomisesta sekä liikuntapolitiikan yhteensovittamisesta. Liikuntapolitiikan strategiset linjaukset sovitaan hallitusohjelmassa sekä erillisissä ohjelmissa. Muita lähtökohtia ovat kansallinen lainsäädäntö, kuten liikuntalaki, sekä kansainväliset Suomea sitovat sopimukset. 

Opetus- ja kulttuuriministeriö painottaa liikunnan merkitystä väestön hyvinvoinnille ja terveydelle sekä sen roolia kansalaisyhteiskunnan ja osallisuuden vahvistamisessa. Ministeriö tukee eettisesti kestävää ja kansainväliseen menestykseen tähtäävää huippu-urheilua. Poikkihallinnollisuuden edistämiseksi opetus- ja kulttuuriministeriö ja sosiaali- ja terveysministeriö ovat asettaneet terveyttä ja hyvinvointia edistävän liikunnan ohjausryhmän. Sen linjausten mukaisesti tavoitteena on, että suomalaiset liikkuvat enemmän ja istuvat vähemmän. 

Liikuntalain määrittelemien liikunnan ja urheilun eettisten periaatteiden toteutumista ohjataan mm. liikuntaa edistävien järjestöjen valtionapukelpoisuutta ja valtionavustuksen määrää harkittaessa.

Valtioneuvosto nimeää eduskunnan toimikaudeksi liikuntaneuvoston. Se on asiantuntijaelin, joka käsittelee laajakantoisia ja periaatteellisesti tärkeitä asioita ja arvioi valtionhallinnon toimenpiteiden vaikutuksia liikunnan alueella sekä tekee esityksiä ja antaa lausuntoja.

Liikuntapolitiikka otettiin käsitteenä käyttöön Suomessa 1960-luvulla. Sillä oli tarkoitus  korvata ryvettynyt urheilupolitiikka ja toisaalta nostaa ala omaksi yhteiskuntapoliittiseksi lohkokseen.

Urheiluseurat Suomessa 
Urheiluseurat ovat pääsääntöisesti yhdistyksiä, jotka syntyvät jäsentensä sopimuksesta urheilun harrastamista tai edistämistä varten. Oikeuskelpoisia ovat rekisteröidyt yhdistykset. Urheiluseurat voivat olla monilajisia mutta yhä useammin erikoisseuroja eli niissä harrastetaan yhtä lajia. Monilajisissa seuroissa eri lajit voivat olla järjestäytyneitä jaoksiksi, joilla on oma hallinto ja talous.  Patentti- ja rekisterihallitus on luokitellut kaksi kolmasosaa yhdistysrekisterissä olevista yhdistyksistä. Näistä 13 578 luettiin urheilu- tai liikuntayhdistyksiksi vuonna 2018. Kunnallisten järjestelmien kautta operoi noin 6000–7000 urheiluseuraa.

Urheiluseuroiksi kutsutaan toisinaan myös osakeyhtiömuotoisia yrityksiä, joiden tarkoitus lähtökohtaisesti on tuottaa voittoa omistajilleen. Näitä ovat nykyään etenkin useiden palloilulajien pääsarjojen seurat. Muutos kansalaistoiminnasta yritystoiminnaksi tapahtui Suomessa etenkin 1990-luvun aikana.

2000-luvulla tehtyjen tutkimusten perusteella aikuisista 10–20 % osallistui urheiluseurojen toimintaan, eri ikäisistä lapsista enimmillään jopa puolet ikäluokasta.  

Vapaaehtoistyötä urheilun parissa on tehnyt 7–17  % suomalaisista.

Liikunta Suomen lainsäädännössä 
Liikuntalain (390/2015) tavoitteena on edistää eri väestöryhmien mahdollisuuksia liikkua ja harrastaa liikuntaa, väestön hyvinvointia ja terveyttä, fyysisen toimintakyvyn ylläpitämistä ja parantamista, lasten ja nuorten kasvua ja kehitystä, liikunnan kansalaistoimintaa mukaan lukien seuratoiminta, huippu-urheilua, liikunnan ja huippu-urheilun rehellisyyttä ja eettisiä periaatteita sekä eriarvoisuuden vähentämistä liikunnassa. Tavoitteen toteuttamisessa lähtökohtina ovat tasa-arvo, yhdenvertaisuus, yhteisöllisyys, monikulttuurisuus, terveet elämäntavat sekä ympäristön kunnioittaminen ja kestävä kehitys.

Liikuntalaissa liikunta on määritelty tarkoittamaan kaikkea omatoimista ja järjestettyä liikunta- ja urheilutoimintaa paitsi huippu-urheilua.

Liikuntalaki on puitelaki. Sillä täsmennetään eri viranomaisten toimivaltaa ja tehtäviä liikunnan suhteen. Laki sisältää lisäksi viittauksia muuhun lainsäädäntöön ja määrittelee mm. että kunnan hoitaessa liikuntalain mukaisia tehtäviä se ei toimi kilpailutilanteessa markkinoilla.

Liikunta sai virallisen aseman myös Euroopan unionissa vuonna 2009, kun Lissabonin sopimus astui voimaan. Urheilulla on unionissa niin sanottu pehmeä toimivalta. Urheilusta päätetään jäsenvaltioissa, mutta urheilun asema on virallinen unionin päätöksenteossa. Unionin tasolla voidaan toteuttaa liikunnan ja urheilun tukitoimia sekä toimintaohjelmia. Urheilu on osa Lissabonin sopimuksen artiklaa 165. Artiklassa mainitaan tapauskohtaisesti tulkittavat urheilun erityispiirteet, vapaaehtoisuuteen perustuvat rakenteet sekä yhteiskunnallinen ja kasvatuksellinen tehtävä. Artiklassa 6 korostetaan EU-jäsenvaltioiden roolia ja unionin tuki- ja täydennystoimia urheilun alalla. EU:ssa urheilun erityispiirteisiin kuuluvat urheilujärjestöjen itsenäisyys, urheilun omien sääntöjen huomiointi ja urheilun pyramidirakenne ruohonjuuritasolta huippu-urheiluun sekä näiden välillä toimiva solidaarisuus.

Lähteet 
Liikkuva ja hyvinvoiva Suomi 2010-luvulla. Ehdotus kansalliseksi liikuntaohjelmaksi julkisen ohjauksen näkökulmasta. Opetusministeriön työryhmämuistioita ja selvityksiä 2008:14  
Mikael Fogelholm, Olavi Paronen, Mari Miettinen. Liikunta – hyvinvointipoliittinen mahdollisuus. Suomalaisen terveysliikunnan tila ja kehittyminen 2006. Helsinki 2007. 127 s. (Sosiaali- ja terveysministeriön selvityksiä)
Laki urheilijan tapaturma- ja eläketurvasta (24.4.2009/276)
Liikuntalaki (390/2015)
Valtioneuvoston periaatepäätös liikunnan edistämisen linjoista

Viitteet

Aiheesta muualla 
Liikuntavammojen hoito ja ehkäisy, Terveyskirjasto.fi
Liikkumisen suositukset UKK-instituutti

Seulonnan keskeiset artikkelit