joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ra (täsmennyssivu)

Ra tai RA voi tarkoittaa:

 Ra, egyptiläinen auringon jumala
 Ra, arabialaisen kirjaimiston 10. kirjain
 ra, japanin kielessä käytetty kirjoitusmerkki
 Ra, 1990-luvulla perustettu yhdysvaltalainen metallimusiikkiyhtye
 Ra, 1994 perustettu norjalainen psytranceyhtye
 Ra, 2000-luvulla perustettu suomalainen metallimusiikkiyhtye
 Ra, lautapeli
 Ra-indeksi, luku joka kertoo valonlähteen kyvyn toistaa värejä
lyhenteenä:
 
 rektaskensio, RA
 radioamatööri
 Rayleighin luku
 Royal Academy of Arts, englantilainen taideakatemia
 Royal Army, britannian armeija
 rakennusarkkitehti, RA
 Ra, henkilöitä:
 Sun Ra (Herman Boole Blount, 1914–1993), yhdysvaltalainen jazzsäveltäjä, orkesterinjohtaja ja pianisti
 Ra, kuvitteellisia henkilöitä:
 Ra, arkkivihollinen televisiosarjassa Tähtiportti
Kivikkosatakieli

Kivikkosatakieli (Irania gutturalis) on Aasiassa esiintyvä varpuslintu. Laji on sukunsa Irania ainut edustaja.

Koko ja ulkonäkö 
Linnun pituus on noin 16,5 cm, siipien kärkiväli 27–30 cm ja paino keskimäärin 20–24 g. Kooltaan kivikkosatakieli on kuin satakieli. Juhlapukuinen koiras on selkäpuolelta, päälaelta ja siivistä siniharmaa, vatsa ja alaperä ovat valkoiset, rinta ja kupeet oranssit, naama musta ja kurkku sekä silmäkulmanjuova valkoiset. Naaras ja nuori lintu ovat päältä harmaanruskeita, rinnasta ja kupeilta haalean oransseja, ja kurkku on valkeahko. Lintu on arka ja liikkuu enimmäkseen maassa nopein pyrähdyksin. Se nostelee ja vääntelee pitkähköä pyrstöään. Äänet ovat saman tyyppisiä kuin satakielen äänet.

Esiintyminen 
Kivikkosatakieli elää Turkissa, Irakissa, Iranissa, Afganistanissa, Tienšan-vuoristossa, sekä paikoin Kaukasuksella, Libanonissa, Syyriassa ja Jordaniassa. Sen elinympäristön ala on noin miljoona neliökilometriä ja Euroopassa elävä kanta on kooltaan 820 000–1 800 000 yksilöä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Itä-Afrikassa, pääasiassa Keniassa ja Tansaniassa. Lajia tavataan satunnaisesti Pohjois-Euroopassa. Laji havaittiin ensimmäistä kertaa Suomessa 15.5.2021 Kemiönsaaressa.

Elinympäristö 
Kivikkosatakieli asuu kuivilla, kivikkoisilla, katajaa tai mantelipuita kasvavilla pensaikkoisilla rinteillä, rotkoissa ja laaksoissa noin kahden kilometrin korkeudelle saakka. Talvehtimisalueilla se viihtyy erilaisissa pensaikoissa, tiheiköissä ja korkeassa ruohokasvillisuudessa.

Lisääntyminen 
Pesä on matalalla, 15–125 cm maan pinnan yläpuolella, pensaassa tai pienessä puussa. Naaras munii tavallisesti neljä tai viisi munaa, joita se hautoo 13 päivää. Naaras lämmittää ja ruokkii poikasia ensimmäiset viisi tai kuusi elinpäivää, jonka jälkeen myös koiras osallistuu poikasten ruokkimiseen. Poikaset lähtevät pesästä noin 12 päivää vanhoina ja oppivat lentämään 16–18 päivän ikäisinä. Emot ruokkivat ja hoitavat niitä, kunnes ne itsenäistyvät 25–30 päivää vanhoina.

Ravinto 
Kivikkosatakielen ravintoa ovat hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat, syksyllä myös marjat.

Lähteet
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1988: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa, V. – Oxford University Press. Hongkong. ISBN 0-19-857508-4
 Birdguides (kuvia) 
ITIS: Irania gutturalis

Viitteet 

Siepot
Carl Gustaf Robert Wolff

Carl Gustaf Robert Wolff () oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, missä hän sai tulikasteen Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä Suomen Valkoisen Armeijan riveissä.

Perhetausta
Wolffin vanhemmat olivat kauppias Carl Albert Ossian Wolff ja Ebba Lovisa Dahlqvist. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Gurli Ingrid Wendelinin kanssa.

Opinnot
Wolff kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta vuonna 1911 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1911–1915 ja 1918–1919. Hän suoritti agronomitutkinnon vuonna 1919.

Jääkärikausi

Wolff liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.

Suomen sisällissota
Wolff saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.

Sisällissodan jälkeinen aika 
Wolff määrättiin sisällissodan jälkeen Suomen Valkoisen kaartin 9. komppanian päälliköksi. Armeijasta hän erosi 7. lokakuuta 1918 ja siirtyi 1. marraskuuta 1919 – 30. kesäkuuta 1920 väliseksi ajaksi Suomen syrshireyhdistyksen konsulentiksi. Myöhemmin hän toimi isännöitsijänä Yyterin kartanossa ja toimi samalla Porin maalaiskunnan suojeluskunnan harjoituspäällikkönä vuosina 1922–1924.

Talvi- ja jatkosota
Wolff osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 18:sta. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Pihlavan teollisuuskohteen väestönsuojelujohtajaksi. Sotien jälkeen hän jatkoi Yyterin kartanon isännöitsijänä.

Katso myös
Carl Erik Hilding Wolff

Lähteet
 Puolustusministeriön Sotahistoriallisen toimiston julkaisuja IV, Suomen jääkärien elämäkerrasto, WSOY Porvoo 1938. 
Sotatieteen Laitoksen Julkaisuja XIV, Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975, Vaasa 1975 ISBN 951-99046-8-9.

Viitteet

Jääkärit
Vuonna 1890 syntyneet
Vuonna 1957 kuolleet
Nový most

Nový most () on Tonavan ylittävä maantiesilta Slovakian pääkaupungissa Bratislavassa. Se on maailman seitsemänneksi suurin vinoköysisilta. Silta on 431,8 metriä pitkä, ja sitä kannattaa yksi 84,6 metriä korkea pyloni, jonka huippu on lentävän lautasen näköinen.

Nový most oli Bratislavan toinen Tonavan ylittävä silta Starý mostin () jälkeen. Se rakennettiin 1967–1972, ja sen suunnittelijat olivat A. Tesár, J. Lacko ja I. Slameň. Sillan alkuperäinen nimi oli Most SNP (Slovakian kansannousun silta). Nový most yhdistää vanhankaupungin Petržalkan osa-alueeseen.

Pylonin huipulla on ravintola ja sen yllä näköalatasanne, josta näkee koko Bratislavan. Huipulle pääsee pylonin toisessa pilarissa olevalla hissillä. Toisessa pilarissa on rappuset.

Lähteet 
World Federation of Great Towers: UFO 
Slovakia.travel: Nový Most (the New Bridge) in Bratislava

Aiheesta muualla 

UFO-ravintola  
Nový Most Structurae-tietokannassa 

Slovakian sillat
Bratislavan rakennukset ja rakennelmat
Vinoköysisillat
Tieliikennesillat
Slovakian radio

Slovakian radio () oli Slovakian kansallinen yleisradio. Päivittäiset lähetykset alkoivat radiolla 2. lokakuuta 1926. Sen pääkonttori sijaitsi Bratislavassa.

Slovakian radio hallinnoi Slovakian radion lastenkuoroa, joka perustettiin 1953, ja Slovakian radion sinfoniaorkesteria, joka perustettiin 1929. Se tunnettiin aiemmin nimellä Tšekkoslovakian radion sinfoniaorkesteri.

Radion pääkonttori on arkkitehtuuriltaan ainutlaatuinen. Se näyttää ylösalaisin käännetyltä pyramidilta. Sen suunnittelivat Š. Svetko, Š. Ďurkovič ja B. Kissling. Slovakian radion konserttisalissa sijaitsee yksi Slovakian suurimmista uruista. Yhtiö sulautettiin vuonna 2011 Slovakian television kanssa Slovakian radio ja televisioksi.

Asemat 
Slovakian radiolla on kuusi radioasemaa:
Slovensko (Slovakia) - Slovak Radio 1
Regina - Slovak Radio 2
Devín - Slovak Radio 3
Rádio FM - Slovak Radio 4
Patria - Slovak Radio 5
Radio Slovakia International (Slovak Radio 6)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Slovakian radion kotisivut 
Radio Slovakia Internationalin kotisivut 

Radioasemat
Slovakialainen kulttuuri
Mike Vaughn

Michael "Mike" Vaughn on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tuli tunnetuksi Hämähäkkimiehen ääniroolista videopelissä Spider-Man: Web of Shadows.

Ura
Vaughn aloitti näyttelemisen teatterissa, josta hän siirtyi esiintymään mainoksiin ja lyhytelokuviin. Enimmäkseen Vaughn on tehnyt töitä ääninäyttelijänä muun muassa mainoksissa, dokumenteissa, puhelinvastaajissa ja videopeleissä. Hänen ensimmäinen videopeliroolinsa oli Grand Theft Auto: San Andreasissa, jossa hän oli Talk Radioon soittanut henkilö.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Mike Vaughn Giant Bombissa 

Yhdysvaltalaiset ääninäyttelijät
Videopelien ääninäyttelijät
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Yhteisöllinen kiusaaminen

Yhteisöllinen kiusaaminen on  yksi kiusaamisen vakavimmista muodoista. Yhteisöllisessä kiusaamisessa kiusaaja on muun yhteisön mielestä viaton uhri, kun taas kiusattua pidetään yleensä sairaana, siis perustavasti kyvyttömänä noudattamaan normeja. Kiusaaja pystyy alistamaan toisia, koska yhteisön normit ovat sokeita alistamiselle. Yhteisö uskoo, että se on virheetön eikä se tarvitse keinoja estää niinkin äärimmäisiä ongelmia. Kiusaajan epäsosiaalisuus voi siis olla myös yhteisön tuote ja yhteisön epärationaalisuuden tuote.

Yhteisöllisen kiusaamisen muotoja 
 Hyljeksintä
 Koulukiusaaminen
 Nöyryyttäminen
 Panettelu
 Pelottelu
 Simputus
 Syrjintä
 Työpaikkakiusaaminen
 Uhittelu
 Vitsailu

Kirjallisuutta
Björkqvist K.  Lagerspetz K. & Kaukiainen A. (1992). Do Girls Manipulate And Boys Fight?: Developmental Trends In Regard To Direct And Indirect Aggression. Aggressive Behavior,18, 117-127.
Bukowski W. & Sippola L. (2001). Groups, Individuals, And Victimization: A View Of The Peer System. In Juvonen J. and Sandra S (Toim.) (2001). Peer Harassment in School: *The Plight of the Vulnerable and Victimized. The Guilford Press. New York. . p 355-377.
Flinck A. ja Iivari J. (2004) Lähisuhdeväkivalta sovittelussa. Sakes, Helsinki.
Hamarus P. (2006)  Koulukiusaaminen ilmiönä  Yläkoulun oppilaiden kokemuksia kiusaamisesta. Jyväskylä studies in education, psychology and social research 288
Iivari J. (1991) Rikosten ja riitojen vaihtoehtosovittelu refleksiivisen oikeuden konseptiossa. Sosiaali- ja terveyshallitus. Tutkimuksia 12/1991. VAPK-kustannus. Helsinki
 Lagrespetz, Kirsti. (1998). Naisten aggressio. Hämeenlinna: Tammi. ISBN 951-31-1303-5
Oksanen A. & Räsänen P. (2009) Yhteisöllisyydellä on keskeinen merkitys väkivaltatapauksien käsittelyssä teoksessa Hoikkala Tommi & Suurpää Leena (toim.) Kauhajoen jälkipaini Nuorisotutkijoiden ja ammattilaisten puheenvuoroja Nuorisotutkimusverkosto Nuorisotutkimusseura 
 Saarikoski, Helena. (2006). Kataus, juoru, kiusaaminen - esseitä henkisestä yhteisöväkivallasta. Jyväskylä: Nemo. ISBN 952-5613-29-1 
Salmivalli C. (1998) Not only bullies and victims. Participation in harassment in school classes: some social and personality factors, Turun yliopisto, väitöskirja.
Solantaus T.i (2008), Kiusaamisen salatut muodot. Helsingin Sanomat 4.9.2008
Tolonen T. (2001) Nuorten kulttuurit koulussa  - ääni, tila ja sukupuolten arkiset järjestykset. Nuorisotutkimusseura. Helsinki.   
Vartia-Väänänen M. (2001) Workplace bullying – A study on the work environment, well-being and health People and Work. Research Reports 56. Finnish Institute of Occupational Health

Aiheesta muualla 
Salmivalli C. ym. (1996). Bullying As A Group Process: Participant Roles and Their Relations to Social Status Within The Group. Aggressive Behaviour, 22, 1, p1-15.
Kaukiainen, A. ym. (1999) The Relationships Between Social Intelligence, Empathy, And Three Types Of Aggression. Aggressive Behavior 25: 81-89.
Yhteisöllinen kiusaaminen

Sosiologia
Kiusaaminen
Elämänkaaripsykologia

Elämänkaaripsykologia on kehityspsykologian alaan kuuluva psykologian osa-alue, jossa tutkitaan, miten elämänkaaren eri tapahtumat vaikuttavat ihmisen kehitykseen. Ihmisen kehityksen ajatellaan jatkuvan koko elämän ajan ja ihmisen varhaisempi kehitys heijastuu myöhempään kehitykseen. Ihminen ohjaa aktiivisesti kehitystään, mutta ympäristö, ja toisaalta biologiset tekijät, asettavat kehitykselle mahdollisuuksia ja rajoituksia.

Elämänkaaripsykologian merkittävän teoreetikon Daniel Levinsonin mukaan  mukaan elämä on 6-8 vuotta kestävien vakaiden vaiheiden ja siirtymien vuorottelua. Siirtymävaiheessa ihminen tarkastelee tilannettaan, pohtii tekemiään valintoja ja muuttaa niitä ajatellen seuraavaa elämänvaihetta.

Lähteet 
 

Kehityspsykologia
Popkult

Popkult oli Yle Teeman populaarikulttuuria ja sen ilmiöiden taustoja pohtiva 30-minuuttinen keskusteluohjelma. Popkult alkoi kesäkuussa 2008, alussa juontajana oli Hinni Aarninsalo ja myöhemmin Silvia Modig. Sarja päättyi vuonna 2011, jolloin esitettiin edellisenä vuonna kuvatut, mutta esittämättä jääneet jaksot.

Ohjelman keskeisenä väitteenä oli, että populaarikulttuuri on länsimaissa merkittävämpi arvovaikuttaja kuin kirkko, journalismi tai poliitikot. Esimerkiksi televisiosarja 24:n vuosina 2001–2005 lähetettyjen jaksojen "Yhdysvaltain ensimmäisen mustan presidentin" David Palmerin roolin on arvioitu ratkaisseen Barack Obaman valinnan Yhdysvaltain presidentiksi vuonna 2008.

Popkultin vakiovieraita olivat promoottori Hanna Backända, kansalainen Rosa Meriläinen, muusikko Karri Miettinen alias Paleface ja käsikirjoittaja Kaisa Pylkkänen. 

Popkultissa on käsitelty muun muassa kriitikkoja, vartaloa, parisuhdetta, viinaa, politiikkaa ja lapsia, joihin kaikkiin populaarikulttuurilla on iso vaikutus. Vieraina ovat käyneet Elina Knihtilä, Madventuresin juontajat, Ismo Alanko, André Wickström, Kauko Röyhkä, Chisu, Jouni Hynynen, Joey DeMaio, Miitta Sorvali, Mariko Pajalahti, Antti Hyyrynen, Heli Sutela, Paula Noronen, Läjä Äijälä, Ilkka Alanko, Jarkko Martikainen, Aija Puurtinen, Mikko Leppilampi, Wallu Valpio, Wilma Schlizewski, Jani Toivola ja Marco Bjurström.

Popkultin tuotti Yleisradion Yle Viihde. Työryhmään kuuluivat Pia Asikainen, Tulikukka de Fresnes, Olli Laine, Minna Lindroos, Markku Mastomäki, Silvia Modig, Sari Niemi, Jaakko Siiskonen, Nuutti Takkinen, Päivi Valtanen, Laura Vähähyyppä ja Lauri Ylitalo.

Jaksot

Ensimmäinen tuotantokausi

Toinen tuotantokausi

Kolmas tuotantokausi 
Syksyn 2010 jaksot näytettiin 13. lokakuuta – 10. marraskuuta. Jaksoissa muun muassa öykkäröivät Duudsonit, jotka pohtivat Marja Hintikan kanssa sikailijoiden ja narsistien viehätystä populaarikulttuurissa. Toisessa jaksossa Rakel Liekki ja Paleface yrittivät ymmärtää Kalervo Palsaa ja rakkauden pimeitä puolia.

Neljäs tuotantokausi 
Popkult oli vaalikarenssin takia telakalla vuoden 2011 eduskuntavaaleihin asti. Syksyllä 2010 valmistuneet ennen esittämätöntä viisi jaksoa näytettiin vaalien jälkeen toukokuun lopusta alkaen. Hyllytettyjen jaksojen aiheet ovat Yleisradio, kreisibailaaminen, vallankumous, retro ja verkostoituminen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Popkultin kotisivut Internet Archivessa
 YLE Teeman Popkult-sivut
 Facebook
 Twitter

Suomalaiset keskusteluohjelmat
Kulttuuriohjelmat
Yle Teeman televisio-ohjelmat
Timo Mäkelä

Timo Veikko Mäkelä (s. 31. maaliskuuta 1951 Hauho) on suomalainen sarjakuvataiteilija ja pilapiirtäjä. Hän on muun muassa piirtänyt Ilta-Sanomiin poliittisia pilapiirroksia vuodesta 1980 eli yli puolet elämästään käyttäen nimimerkkiä ”Timppa”.

Mäkelä opiskeli Taideteollisen korkeakoulun graafisella linjalla vuosina 1969–1972. Samaan aikaan opiskelivat muun muassa Tarmo Koivisto ja Mauri Kunnas. 1970-luvulla Mäkelä kuvitti levynkansia muun muassa Hectorille (Hectorock I, 1974) ja Erkki Junkkariselle. Hän kuvitti myös vasemmistolaisten nuorten Raketti-lehteä ja toimi Postin graafikkona.

Vuosina 1979–2005 Mäkelä piirsi poliittista satiiria sarjakuvina Kansan Uutisiin ja vuodesta 1980 pilakuvia Ilta-Sanomiin. Lisäksi Helsingin Sanomissa on julkaistu hänen sarjakuvaansa Minun elämäni.

Mäkelän laajaan tuotantoon kuuluu useita sanomalehtisarjakuvia sekä sarjakuvaromaaneja ja -novelleja.

Vuonna 1989 Mäkelä palkittiin Suomen sarjakuvaseuran Puupää-hatulla. Vuonna 1998 hän sai Kemin sarjakuvapäivillä Lempi Grand Prix -palkinnon koko tuotannostaan. Vuonna 2001 Mäkelä sai taiteen valtionpalkinnon. Hänelle on myönnetty myös viisivuotinen valtion taiteilija-apuraha 2009.

Töitä

Sanomalehtisarjakuvia 
 Peikkonen (Ilta-Sanomat 1983–1986) 
 Häjyt (Aamulehti 1987–1997)
 Kalliokadun blues (Helsingin Sanomat 1996)
 Pieniä julmia tarinoita (Helsingin Sanomat 1997–1999), yhdessä Merja Heikkisen kanssa
 Minun elämäni (Helsingin Sanomat 2001–2013, Suomen Kuvalehti 2013–)

Pilapiirroskokoelmia

Sarjakuva-albumeita 
 
 Pieniä julmia tarinoita, sanomalehtisarjakuvia (Otava 1998)
 Puuroa vai velliä – Pieniä julmia tarinoita 2, sanomalehtisarjakuvia (Otava 1999)
 Lakana ja muuta pyykkiä – Pieniä julmia tarinoita 3, sanomalehtisarjakuvia (Otava 2003)
 
 Minun elämäni, sanomalehtisarjakuvia (Arktinen Banaani 2002) 
 Kaikki pienet julmat tarinat, sanomalehtisarjakuvia (Otava 2003) 
 
  (Käännetty vuonna 2015 venäjäksi nimellä Эмиль и Софи.)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Turunen, Joonas: Poliittinen sarjakuva pohtii seuraavaa presidenttiä. Yle Uutiset. 24.9.2009.
 Mäkinen, Juha: Kovin, kovin hampaatonta satiiria . Keskisuomalainen 8.11.2009.

Suomalaiset sarjakuvantekijät
Suomalaiset pilapiirtäjät
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Alexandre Havard

Alexandre Havard (7. helmikuuta 1962 Pariisi, Ranska) on teoksen Virtuous Leadership – An Agenda for Personal Excellence kirjoittaja ja johtajuuskoulutusverkoston Havard Virtuous Leadership Institute (HVLI) perustaja. HVLI:n johtajuusseminaarit perustuvat Hyvejohtajuus-malliin, joka esitetään Havardin samannimisessä kirjassa.

Alexandre Havardin isän Cyril Havardin (s. 1929) vanhemmat olivat Pietarista bolševikkien vallankumouksen seurauksena Pariisiin 1920-luvulla muuttaneita emigranttivenäläisiä. Havardin äidin Irene Gedevanishvilin (s. 1938) georgialainen isä muutti puolestaan  Neuvostoliitosta 1926, asettui Pariisiin ja avioitui ranskalaiskenraalin tyttären kanssa.

Alexandre Havard suoritti oikeustieteelliset opinnot Pariisin Descartesin yliopistossa (1981–1986) ja työskenteli asianajajana Strasbourgissa (1987–1989). Vuonna 1989 hän muutti Helsinkiin, jossa hän työskenteli lakimiehenä ja luennoi muun muassa Eurooppa-oikeudesta ja EU:n integraatiosta.

Syyskuussa 2004 Havard perusti yrityksen European Center for Leadership Development (ECLD). Koulutusyritys sijaitsi Helsingissä ja tarjosi klassiseen hyveoppiin perustuvia johtajuus- ja luonnekasvatusseminaareja. Vuonna 2007 ECLD muutettiin kansainväliseksi johtajuuskouluttajien verkostoksi nimellä Havard Virtuous Leadership Institute. Havard muutti Moskovaan kesäkuussa ja lokakuussa 2007 hänen kirjansa Virtuous Leadership – An Agenda for Personal Excellence julkaistiin New Yorkissa. Teoksesta on otettu useita painoksia. Se on käännetty muun muassa venäjäksi, espanjaksi, ranskaksi, kiinaksi, viroksi ja suomeksi. Suomennos Hyvejohtajuus ilmestyi vuonna 2009.

Hyvejohtajuus-seminaareja ja johtajuuskoulutusohjelmia järjestetään paitsi Moskovassa, koulutusverkoston kautta myös maailmanlaajuisesti.

Aiheesta muualla
 Havard Virtuous Leadership Institute
 First Things: Briefly Noted
 Zenit: Leadership for Anyone at (Interview With Author Alexandre Havard)
 Alexandre Havard, Hyvejohtajuus (kirja)

Johtamisteoreetikot
Ranskalaiset tieteilijät
Ranskalaiset juristit
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Granö

Granö esiintyy paikannimenä ja sukunimenä Suomessa ja Ruotsissa. Se voi tarkoittaa mm. seuraavia:

Paikannimi
 Kuusisaari (), saari Helsingissä Suomessa
 Granö, saari Sipoossa Suomessa
 Granö, taajama Vindelnin kunnassa Ruotsissa

Sukunimi
 Henrik Granö (1947–2021), suomalainen kitaristi
 Johannes Granö (1850–1913), Siperian suomalaisten pappi, valtiopäivämies
 J. G. Granö (1882–1956), suomalainen maantieteilijä
 Olavi Granö (1925–2013), suomalainen maantieteilijä
 Päivi Granö (s. 1958), suomalainen taiteen- ja maisemantutkija
 Sigfrid Granö (1885–1929), suomalainen jääkäri
 Veli Granö (s. 1960), suomalainen valokuvaaja, elokuvaaja ja kuvataiteilija

Muita
 1451 Granö, asteroidi
 Granö-keskus, Turun yliopiston ja Tarton yliopiston yhteistyökeskus Tartossa Virossa
 M/S Birka Exporter (vuosina 1991–2002 M/S Granö), suomalainen rahtialus
Anna Liisa

Anna Liisa on Minna Canthin näytelmä vuodelta 1895. Se sai ensi-iltansa Suomalaisessa Teatterissa, ja sitä on sen jälkeen esitetty toistuvasti eri teattereissa.

Canthin toinen murhenäytelmä käsittelee lapsenmurhaa, jonka Anna Liisa on tehnyt tunnekuohuissa synnytettyään talon rengin Mikon aviottoman lapsen. Tapaus on salattu, ja Anna Liisa on aikeissa mennä talollisen Johanneksen kanssa naimisiin, kun Mikko palaakin takaisin ja vaatii Anna Liisaa vaimokseen uhaten paljastaa lapsenmurhan. Anna Liisa päätyy lopulta jyrkkään ratkaisuun ja kuuliaisjuhlassaan paljastaa tekonsa julkisesti valmistautuneena kärsimään rangaistuksensa. Anna Liisa on Canthin viimeinen näytelmä.

Syyllisyystematiikan osalta Anna Liisassa tuntuu olevan dostojevskiläistä sovitustematiikkaa: lapsenmurhaan syyllistyneen naisen, Anna Liisan, arvo nousee, kun hän paljastaa kaiken ja hyväksyy murhan sovittamisen vankeudella mieluummin kuin menisi naimisiin miehen kanssa, jota ei rakasta. Teoksen lopussa pappi saarnaa hänelle siitä hyvästä anteeksiantoa. Näytelmää lukeva huomaa kuitenkin, että lapsen isä Mikko pääsee kaikesta helpolla. Syyllisyys jää yksin naisen kannettavaksi.

Näytelmä sisältää nykyäänkin ajankohtaisia aiheita, kuten moraalisia ja yhteiskunnallisia rajoja, ja niiden rikkomista, sekä oman totuuden kohtaamista sosiaalisten paineiden keskellä.

Näytelmästä on tehty myös useita elokuvia (kaksi äänielokuvaa ja kaksi mykkäelokuvaa), ja Veli-Matti Puumala on säveltänyt näytelmän pohjalta oopperan Anna Liisa, joka on myös levytetty (Ondine 2015).

Lähteet

Minna Canthin näytelmät
Vuoden 1895 kirjat
Samuel Wilberforce

Samuel Wilberforce (7. syyskuuta 1805 – 19. kesäkuuta 1873) oli Englannin kirkon piispa. Häntä pidetään eräänä oman aikansa parhaimpana puhujana. Nykyaikana hän on ehkä tunnetumpi Charles Darwinin evoluutioteorian vastustustamisesta. Hänet muistetaan myös kommentistaan Thomas Henry Huxleylle: "Oletteko apinoiden sukua isänne vai äitinne puolelta?" Hän oli myös Royal Societyn sekä Ison-Britannian parlamentin ylähuoneen jäsen.

Wilberforce oli ensin Oxfordin, sittemmin Winchesterin piispa. Hän edusti kirkossa korkeakirkollista linjaa ja vaikutti piispanihanteen nostamiseen Englannissa.

Lähteet 

Oxfordin piispat
Vuonna 1805 syntyneet
Vuonna 1873 kuolleet
4-fluoriamfetamiini

4-fluoriamfetamiini on keskushermostoon vaikuttava amfetamiinin johdannainen. Se tunnetaan myös nimillä para-fluoriamfetamiini, 4-FA, 4-FMP ja Flux. 4-fluoriamfetamiini liitetään myös muihin fenyyliamiineihin kuten esimerkiksi metamfetamiiniin. Suomessa 4-FMP luokitellaan laittomaksi.

Historia 

4-Fluoriamfetamiinilla on hyvin lyhyt käyttöhistoria, ja se on hyvin harvinaista, joten tiedetään vain vähän sen farmakologisia vaikutuksia, kuten monista muistakin muuntohuumeista.

Laillinen asema 
Suuressa osassa Euroopan maista 4-fluoriamfetamiini on ollut kielletty kansallisten huumausainelainsäädäntöjen nojalla. Kieltämisajankohdat vaihtelevat maittain, mutta suuri osa maista on lisännyt aineen laittomaksi vuodesta 2012 alkaen. Osassa maista kuten Kanadassa 4-fluoriamfetamiini puolestaan rinnastetaan lailliselta asemaltaan amfetamiiniin, minkä nojalla sitä pidetään laittomana huumausaineen. Osassa maista kuten Yhdysvalloissa ei puolestaan ole vakiintunutta lainsäädäntöä 4-fluoriamfetamiinia koskien, mutta on todennäköistä, että se rinnastettaisiin 4-metoksi-amfetamiiniin.

Aiemmin 4-fluoriamfetamiini oli suosittu niin kutsuttuna bilehuumeena etenkin Alankomaissa, joissa se kuitenkin lopulta lisättiin laittomien huumausaineiden piiriin vuonna 2017.

Vaikutukset 

4-Fluoriamfetamiinilla on amfetamiinin tyyppinen vaikutus keskushermostoon siltä osin, että sen stimuloiva vaikutus perustuu pitkälti sen kykyyn aiheuttaa dopamiinin vapautumista. Amfettamiinista poiketen aine lisäksi aiheuttaa miedon serotoniinin vapautumisen käyttäjälleen. vaikutus on tältä osin hieman samankaltaisen kuin MDMA:lla.

Halogenoiduista amfetamiineista tämä fluoriamfetamiini on vähiten neurotoksinen, verrattuna parachloro, parabromo ja paraiodiversioihin. Sen ei ole todettu aiheuttavan pitkäaikaisia muutoksia aivojen serotoniinitasoon. 4-FMP:n teho vastaa noin 2/3 deksamfetamiinia.

Vaikutuksia ovat euforia, lisääntynyt energisyys, mielialan vaihtelut, liiallinen puhuminen, hampaiden narskuttelu (leukojen jäykistyminen, bruksismi), suun kuivuminen ja vähentynyt ruokahalu. Se myös vie pois väsymyksen, kuten useimmat stimulantit.

Haitat 

4-FMP:llä kuten lähes kaikilla stimulanteilla (amfetamiineilla ja MDMA:lla) on haittoina verenpaineen nousu, ruumiin lämpötilan kohoaminen, mahdollisesti nestehukka. Lisäksi liiallinen valvominen sekä aliravitsemus ovat pitkäaikaiskäytössä mahdollisia riskejä. Masennustilat voivat tulla seurauksena jatkuvasta ja pitkäaikaisesta aineen käytöstä. Psyykkinen riippuvuus toki voi muodostua, kuten miltei mihin tahansa aineeseen. Usein ja runsaasti käyttäessä, otettavat annokset ja toleranssi kasvavat, ja samalla aineen vaikutus heikkenee.

Katso myös 

Stimulantti
Amfetamiini
MDMA
Empatogeeni
Design-huume
Fenyylialaniini

Lähteet 

Amfetamiinit
Vaaleajouluruusu

Vaaleajouluruusu (Helleborus niger) on leinikkikasveihin kuuluva pienikokoinen kukkiva kasvi. Se kasvaa luonnonvaraisena Alppien itäosassa ja Balkanilla, ja sitä kasvatetaan koristekasvina laajasti sekä puutarhoissa että ruukuissa.

Vaaleajouluruusulla on mehevä maavarsi, lyhyet varret ja vuokkoja muistuttavat kukat. Mehevät, ikivihreät lehdet ovat ruusukkeina lähellä maanpintaa. Roudattomalla alueella se kukkii keskellä talvea. Koristekasveiksi on jalostettu eri muotoisia ja sävyisiä kukkia, luonnonmuodon kukat ovat valkoiset.

Vaaleajouluruusu on erittäin myrkyllinen. Joulukukkana käytetään sisäkukaksi sopivaa Verboom Beauty -lajiketta. Kukinta kestää pitkään, 4 viikkoa, ja sillä ei ole kellastuvia lehtiä. Lajike tekee lehdet myöhemmin keväällä kun valoa on enemmän.

Taksonomia 
Carl Linnaeus kuvasi vaaleajoulurusun Species Plantarum -teoksensa ensimmäisessä osassa vuonna 1753. Latinankielinen erityisnimi niger (musta) voi viitata juurien väriin. Alalajeja on kaksi: H. niger subsp. niger ja H. niger subsp. macranthus, jolla on suuremmat kukat (halkaisijaltaan jopa 9 cm). Luonnossa H. niger subsp. nigeriä tavataan yleensä vuoristoalueilla Sveitsissä, Etelä-Saksassa, Itävallassa, Sloveniassa, Kroatiassa ja Pohjois-Italiassa. Helleborus niger subsp. macranthusia tavataan vain Pohjois-Italiassa ja mahdollisesti Slovenian viereisissä osissa.

Kuvaus 
Vaaleajouluruusu on ikivihreä kasvi, jonka varret ovat 23–30 cm korkeat ja sen lehdet ovat tummat ja nahkamaiset. Suuret litteät kukat, jotka kantavat lyhyitä varsia keskitalvesta alkukevääseen, ovat yleensä valkoisia, mutta joskus niissä on vaaleanpunainen sävy. Terälehtien kärjet voivat olla vaaleanpunaisia tai vihreitä, ja niissä on näkyvä keltainen keskiosa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Vaaleajouluruusu (Helleborus niger)
 Arboretum Mustila: Vaaleajouluruusu (Helleborus niger)
 ITIS: Helleborus niger 
 United States Department of Agriculture (USDA): Helleborus niger 

Leinikkikasvit
Joulukukat
Chicago Outfit

Chicago Outfit on Chicagossa toimiva rikollisjärjestö ja osa Yhdysvaltain mafiaa. Vaikka Chicago Outfit kuuluu italialais-amerikkalaisen järjestäytyneen rikollisuuden ylimmän elimen mafiakomission alaisuuteen, se ei ole osa newyorkilaista viittä perhettä.

Pomot
1910–1920 — Giacomo Colosimo (”James,” ”Big Jim”) (1877–1920)
1920–1925 — John Torrio (”Johnny The Fox”) (1882–1957)
1925–1932 — Al Capone, synt. Alphonse Capone (”Al,” ”Scarface”) (1899–1947)
1931–1943 — Frank Nitti, synt. Francesco Nitto (1888–1943), luultavasti ”Paul Riccan” keulakuva
1931–1947 — Felice DeLucia (”Paul ’The Waiter’ Ricca”) (1897–1972)
1945–1957 — Tony Accardo, synt. Antonino Accardo (”Joe Batters,” ”The Big Tuna”) (1906–1992), oli Outfitin ylin consigliere kuolemaansa asti, ja hänellä oli lopullinen sananvalta kaikkiin tärkeisiin päätöksiin
1957–1966 — Sam Giancana, synt. Salvatore Giancana (”Momo,” ”Mooney”) (1908–1975)
1966–1967 — Samuel ”Teets” Battaglia (1908–1973)
1967–1969 — John Cerone (”Jackie the Lackey”) (1914–1996)
1969–1971 — Felix Alderisio (”Milwaukee Phil”) (1912–1971)
1971–1986 — Joseph John Aiuppa (”Joey Doves”) (1907–1997)
1986–1989 — Joseph Ferriola (”Joe Nagall”) (1948–1989)
1989–1996 — Samuel Carlisi (”Sam,” ”Wings”) (1914–1997)
1996–2014 — John DiFronzo 
2014– — Salvatore DeLaurentis (”Solly D”)

Arvot 
Family 
Don 
Consigliere 
Underboss
Caporegime 
Soldato
Associate

Jäseniä ja ”avustajia” 
Jake Gusik (”Greasy Thumb”)
Willie Bioff 
Jack McGurn (”Machine Gun”)
Pasqualino Lolordo (”Patsy”)
Antonio Lombardo (”The Scourge”)
Anthony Spilotro (”Tony the Ant”)
John Roselli (”Handsome Johnny”)
Jimmy Torello (”The Turk”)
Fiore Buccieri (”Fifi”)
Frank Buccieri (”The Horse”)
Sam DeStefano (”Mad Sam”)
Christopher West (”CW”)
Mario Anthony DeStefano 
Louis Campagna (”Little New York”)
Charles Gioe (”Cherry Nose”)
Louis Fratto (”Cock Eyed”)
Gus Alex (”Gussie”)
Murray Humphreys (”The Camel”)
William Daddano (”Willie Potatoes”)
Marco D’Amico
Gordy Weems (”Northside Gordy”)
Dominic Burgo 
Frank Calabrese, Sr. 
Joseph Lombardo (”The Clown”)
Jim Distler/Gambino 
Dominic Cortina 
Donald Angelini 
Dominic DiMaggi 

Nicholas DiMaggi 
Robert Urbinatti 
Joseph Andriacchi 
Anthony DeMonte (”Tony Mack”)
Frank DeMonte (”Babe”)

Chicago
Järjestäytynyt rikollisuus Yhdysvalloissa
Mafia
Mikaelin portti

Mikaelin portti () on viimeinen portti, joka on jäänyt jäljelle Bratislavan keskiaikaisista linnoituksista. Se on myös kaupungin vanhimpia rakennuksia. Portti rakennettiin noin vuonna 1300, mutta sen nykyinen barokkityylinen ulkoasu on peräisin vuodelta 1758. Portin tornissa sijaitsee kaupunginmuseon asemuseo.

Aiheesta muualla 

Kuvia portista 

Bratislavan rakennukset ja rakennelmat
Portit
Sillit

Sillit (Clupeidae) on sillikalojen heimo, joka jaetaan viiteen alaheimoon.
Joukossa on sekä meri-, murto- että makeanveden lajeja, eniten merilajeja. Useimmat syövät planktonia.

Alaheimot ja suvut 
 Kantasillit (Alosinae)
 Alosa
 Brevoortia
 Ethmalosa
 Ethmidium
 Gudusia
 Hilsa
 Tenualosa
 Varsinaiset sillit (Clupeinae)
 Amblygaster
 Clupea
 Clupeonella
 Escualosa
 Harengula
 Herklotsichthys
 Lile
 Opisthonema
 Platanichthys
 Ramnogaster
 Rhinosardinia
 Sardina
 Sardinella
 Sardinops
 Sprattus
 Kupusillit (Dorosomatinae)
 Anodontostoma	 
 Clupanodon	 
 Dorosoma
 Gonialosa
 Konosirus
 Nematalosa
 Pyörösillit (Dussumieriinae)
 Dussumieria
 Etrumeus
 Jenkinsia
 Spratelloides
 Ehiravinae
 Clupeichthys
 Corica
 Dayella
 Ehirava
 Gilchristella
 Sauvagella
 Spratellomorpha
 Sundasalanx
 Pellonulinit (Pellonulinae)
 Clupeoides
 Congothrissa
 Cynothrissa  
 Hyperlophus
 Laeviscutella
 Limnothrissa
 Microthrissa
 Nannothrissa
 Odaxothrissa
 Pellonula
 Poecilothrissa 
 Potamalosa
 Potamothrissa 
 Sierrathrissa	 
 Stolothrissa
 Thrattidion

Lähteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Vehmaisten rautatieasema

Vehmaisten rautatieasema (, entinen lyhenne Wh, ratakm 194+518) oli yksi Tampere–Haapamäki-radan alkuperäisistä asemista. Asema rakennettiin vuonna 1883 ja se toimi aikansa Messukylän pitäjän ainoana rautatieliikennepaikkana, ennen kuin kirkonkylään perustettiin Kyläojan pysäkki, jonka nimi muuttui pian Messukyläksi ja ylennettiin myöhemmin asemaksi. Messukylän Tampereeseen liittämisen jälkeen asema toimi Vehmaisten esikaupungin läntisenä asemana, tiiviimmin asuttua itäpuolta ja Holvastia palveli Vatialan pysäkki.

Vehmaisten liikennepaikka oli henkilöliikenteen käytössä 29. toukokuuta 1988 asti, jolloin asemalla pysähtyneet Tampere–Orivesi-paikallisjunat lakkautettiin. Tavaraliikenteen käytössä liikennepaikka oli vuoteen 1998 asti. Asemarakennuksen vakituinen rautatiekäyttö päättyi viimeistään 1970-luvulla.

Rautatieasemalla toimi myös postitoimipaikka (Tampere 73) 1980-luvun alkuun asti, jonka jälkeen asemalla asui joitakin vuosia vuokralainen. Tämän jälkeen asema on ollut tyhjillään, ja asema oli paikallisen nuorison suosiossa. Aseman tiloja vandalisoitiin, muun muassa ikkunoita särjettiin, jolloin kylmä ja kosteus pääsivät entistä voimakkaammin sisätiloihin.

Vehmaisten aseman ympärillä oli kulttuurihistoriallisesti arvokas rautatierakennusympäristö aina 1990-luvulle asti, jolloin rakennukset muutamaa asuinrakennusta lukuun ottamatta purettiin huonokuntoisina. Huonokuntoinen asemarakennus purettiin vuonna 2000 vuosien julkisen keskustelun jälkeen, jolloin myös liikennepaikka lakkautettiin poistamalla sivuraiteet ja Kuusakosken romuttamolle vienyt pistoraide.

Lähteet

Aiheesta muualla
Kuvia Vaunut.org -sivustolla

Pirkanmaan lakkautetut rautatieliikennepaikat
Tampereen rautatieliikennepaikat
Rautatieasema
Tampereen entiset rakennukset ja rakennelmat
Unkarin tiedeakatemia

Unkarin tiedeakatemia (, lyhennys MTA) on Unkarin merkittävin tiedeakatemia. Sen päärakennus sijaitsee Budapestissä, Tonavan rannalla.

Tiedekatemian perusta luotiin vuonna 1825, kun István Széchenyi tarjosi vuoden ansioitaan vastaavan rahasumman tiedeyhteisön perustamiseen valtiopäivien istunnossa, joka pidettiin Pressburgissa eli nykyisessä Bratislavassa. Széchenyin tarjoukseen vastasi muutama muukin valtiopäiväedustaja. Valtiopäivät perusti tiedeakatemian virallisesti vuonna 1827.  Tiedeakatemian tehtäväksi täsmennettiin unkarin kielen kehittäminen ja tieteen ja taiteen tutkiminen sekä levittäminen Unkarissa. Toiminta alkoi vuonna 1830. Nykyisen nimensä akatemia sai vuonna 1845. Sen uusrenessanssia edustava päärakennus vihittiin käyttöön 1865.

Kesäkuussa 2016 akatemialla oli 787 jäsentä. Näistä 308 oli varsinaisia jäseniä, 56 kirjeenvaihtajajäseniä, 200 ulkoisia jäseniä ja 225 kunniajäseniä.  Kijeenvaihtajajäseneksi voi päästä tieteelisestä työstään tunnustettu tohtoritutkinnon suorittanut unkarilainen tieteentekijä, jota vähintään kolme tiedeakatemian jäsentä suosittelee. Jäsenpohjana tiedeakatemialla on runsas 17 000 unkarilaisen tieteellisen korkeakoulututkinnon suorittanutta tieteentekijää.   

Unkarin tiedeakatemiaan kuuluu nykyään 11 jaosta:
 I Kielitieteen ja kirjallisuustieteen jaos
 II Filosofian ja historiatieteiden jaos
 III Matematiikan jaos
 IV Maataloustieteen jaos
 V Lääketieteen jaos
 VI Insinööritieteiden jaos
 VII Kemian jaos
 VIII Biologian jaos
 IX Talous- ja oikeustieteen jaos
 X Geotieteiden jaos
 XI Fysiikan jaos

Lähteet

Aiheesta muualla 

Akatemian kotisivut  

Tiedeakatemiat
Unkarilainen kulttuuri
Budapestin rakennukset ja rakennelmat
Formosan tasavalta

Formosan tasavalta (kiinan kielellä 臺灣民主國, yksinkertaistetuilla merkeillä 台湾民主国, latinisoituna Táiwān Mínzhǔguó, suom. "Taiwanin demokraattinen valtio"; tunnetaan myös nimellä Taiwanin tasavalta) oli tasavalta, joka oli olemassa Taiwanin saarella vuonna 1895. Tasavalta syntyi, kun Kiinan Qing-dynastia luovutti saaren Japanille Shimonosekin rauhansopimuksen seurauksena vuonna 1895. Taiwanin tasavalta oli toiminnassa viiden kuukauden ajan, ennen kuin Japanin joukot ottivat saaren valtaansa. Huolimatta joidenkin historioitsijoiden ja poliitikkojen tulkinnasta Taiwanin tasavalta ei ollut ensimmäinen aasialaistasavalta, sillä Lanfangin tasavalta oli perustettu jo yli sata vuotta aikaisemmin, vuonna 1777.

Historia 
Tasavallan julisti itsenäiseksi korkea-arvoisten, Qing-dynastiaa puoltavien virkamiehien ja paikallisen aatelisten joukko. Heidän yrityksenään oli estää japanilaisten Taiwanin valloitusta, vaikka Kiina olikin luovuttanut saaren Japanille Shimonosekin rauhansopimuksessa ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan päätteeksi. Näistä virkamiehistä monet pakenivat saarelta Japanin joukkojen valloituksen aikana. Toukokuussa 1895 englanninkielinen käännös Taiwanin tasavallan itsenäisyysjulistuksesta lähetettiin kaikille saarella olleille lähetystöille. Virallinen seremonia järjestettiin seuraavana päivänä. Tasavalta onnistui myös painamaan omia postimerkkejä itsenäisyytensä aikana. Tasavallan perustajat eivät koskaan piilotelleet sitä, että heidän julistuksensa oli osoitus lojaaliudesta Kiinan Qing-dynastialle. He myös julistivat itsensä osaksi Kiinaa hallitsevaa Qing-dynastiaa.

Itsenäisyysjulistus 

Suurpiirteisesti käännettynä (ilman Japania ja japanilaisia loukkaavia viittauksia) julistuksessa lukee:

Presidentit 
 Tang Ching-sung (25. toukokuuta – 5. kesäkuuta 1895)
 Liu Yung-fu (5. kesäkuuta – 21. lokakuuta 1895)

Erotus ehdotettuun Taiwanin tasavaltaan 
Nimen samankaltaisuudesta huolimatta nykypäivän "Taiwanin tasavallan" puolestapuhujat, osana Taiwanin itsenäisyyttä ajavaa liikettä, tekevät pesäeron vuoden 1895 Taiwanin tasavaltaan, sillä heidän tarkoituksenaan ei ole synnyttää tätä valtiota uudelleen. Heillä ei myöskään ole poliittista perintöä vuoden 1895 Taiwanin tasavaltaan. Syynä tälle on se, että vuoden 1895 tasavalta luotiin osoituksena lojaaliudesta Qing-dynastian hallintoa kohtaan. Nykyiset Taiwanin tasavallan puolustajat haluavat etääntyä manner-Kiinasta omaksi itsenäiseksi valtiokseen.

Entiset tunnustamattomat valtiot
Kiinan historia
Taiwanin historia
1895
Intersputnik

Intersputnik International Organization of Space Communications eli Intersputnik on kansainvälinen satelliittitietoliikenteen organisaatio. 

Se perustettiin 15. marraskuuta 1975 Neuvostoliitossa SEV-maiden, Mongolian ja Kuuban kesken. Sen toiminta vastasi Yhdysvallat-vetoisen Intelsatin toimintaa.

Vuonna 2008 organisaatioon kuului 25 maata. Organisaatio operoi 12 satelliittia ja 41 transponderia. Kesäkuussa 1997 Intersputnik perusti Lockheed Martin Intersputnik (LMI) yhteisyrityksen. Yhtiö on vuoden 2010 lopulla tilaamassa kaksi tietoliikennesatelliittia asemiin 16 astetta läntistä ja 68 astetta itäistä pituutta, satelliittien tarve on vuonna 2015.

Katso myös 
 Eutelsat
 Inmarsat
 Intelsat
 SES S.A.
 Tietoliikennesatelliitti

Lähteet

Aiheesta muualla
http://www.intersputnik.com
http://www.satnews.com/intersputnik/intersputnik.html 
http://english.pravda.ru/region/2001/11/28/22211.html
http://www.un.org/events/unispace3/speeches/20sput.htm
http://www.mlesat.com/Archive2.html
http://www.dlr.de/archiv/geschichte.htm

 Tietoliikennesatelliitit
Hadrumetum

Hadrumetum (myös Adrametum, Adrametus) oli foinikialainen kolonia, joka sijaitsi nykyisen Soussen paikalla Tunisiassa. Se oli Karthagoa vanhempi ja yksi Karthagon valtakunnan kaupungeista Pohjois-Afrikassa. Toisen puunilaissodan aikana Hadrumetum toimi karthagolaisen kenraalin Hannibalin tukikohtana. Kolmannessa puunilaissodassa kaupunki sijoittui roomalaisten puolelle. Roomalaisajalla kaupungin nimeksi tuli Hadrumentum ja keisariaikana se oli tärkeä oliiviöljyn lastauskeskus. Sinne oli myös sijoitettu prokonsulin istuin. Trajanus teki kaupungista colonian ja antoi sille nimeksi Colonia Concordia Ulpia Trajana Augusta Frugifera Hadrumetina. Vandaalien vallattua kaupungin sen nimeksi tuli Hunerikopolis. Bysantin vallattua kaupungin takaisin sen nimeksi tuli keisari Justininuksen mukaan Justinianopolis. Arabien vallattua kaupungin nimi muutettiin jälleen, tällä kertaa siitä tuli Sūsa.

Lähteet 
 

Rooman valtakunnan kaupungit

it:Susa (Tunisia)#Storia
The Incredible Hulk (vuoden 2008 videopeli)

The Incredible Hulk on Edge of Realityn kehittämä ja Segan julkaisema toimintapeli. Peli on julkaistu vuoden 2008 kesäkuussa Nintendo DS:lle, PlayStation 2:lle, PlayStation 3:lle, Wiille, Windowsille ja Xbox 360:lle.

Pelaaminen 
Peli perustuu samannimiseen elokuvaan The Incredible Hulk, mutta pelissä on hyvin vähän elokuvan tarinaa. Pelissä on joitakin ideoita aiemmasta Hulk-aiheisesta pelistä Ultimate Destruction.
Hulk voi ladata hypyn ollessaan ilmassa ja hyppää suuremmalla nopeudella koskettaessaan maata. Pelissä oleva New Yorkin kaupunki ja sen maamerkit ovat tuhottavia. Tuhoaminen nostaa uhkatasoa, jolloin vastukset nousevat jalkamiehistä tankkeihin ja helikoptereihin ja lopulta Hulkbuster-pukuihin. Hulk voi parantaa itsensä hetkessä.

Äänirooleissa

Vastaanotto 
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 6/10. Pelin tarinassa on muutamia kohtauksia elokuvasta The Incredible Hulk, mutta se on irallista.
Pelissä on paljon tekemistä minipeleissä ja etsimällä 200 kerättävää voimaa nostavaa esinettä. Pääkampanja kestää 7 – 10 tuntia. Vastustajia on moitittu yksinkertaisiksi ja näitä on vain kourallinen, joka vanhenee nopeasti. Vaikka pelissä on elokuvan näyttelijöitä äänirooleissa nämä on laiskasti tehtyjä vähäisellä huomiolla ääneen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 Pelin virallinen sivusto 

Vuoden 2008 videopelit
Marvel-universumiin perustuvat videopelit
Toimintapelit
Nintendo DS -pelit
PlayStation 2 -pelit
PlayStation 3 -pelit
Wii-pelit
Windows-pelit
Xbox 360 -pelit
Avoin pelimaailma -pelit
Dimetyyliasetamidi

Dimetyyliasetamidi (C4H9NO) on amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Ainetta käytetään muuan muassa liuottimena orgaanisen kemian reaktioissa ja teollisuudessa.

Valmistus 
Dimetyyliasetamidia tuotetaan etikkahapon ja dimetyyliamiinin reaktiolla suljetuissa olosuhteissa. Aineen suurimmat tuottajamaat ovat Yhdysvallat, Saksa, Espanja ja Italia. Vuonna 2000 dimetyyliasetamidia arvellaan tuotetun 50 000–60 000 tonnia.

Käyttö 
Dimetyyliasetamidi liuottaa polymeerejä ja ainetta käytetään eniten liuottimena valmistettaessa synteettisiä kuituja ja muoveja. Suurin osa valmistetusta dimetyyliasetamidista menee akryylimuovien ja polyuretaanien valmistukseen. Ainetta käytetään liuottimena myös valokuvaustuotteiden, kosmetiikkatuotteiden ja lääkeaineiden valmistuksessa.

Turvallisuus 
Dimetyyliasetamidihyöryn hengittäminen aiheuttaa päänsärkyä ja huonovointisuutta, johon liittyy oksentamista. Aineen nielemisen aiheuttamia oireita ovat kovat vatsakivut sekä ripuli. Dimetyyliasetamidialtistuksen kestäessä pitkään voi seurauksena olla vaurioita maksassa ja keskushermostossa.. Aine erittyy ihmisen elimistöstä virtsaan, josta sen voi todeta. Ihmisen elimistö poistaa aineen noin 30 tunnin kuluttua aineelle altistumisesta.  Sen pääaineenvaihduntatuotteet ovat monometyyliasetamidi ja N-hydroksimetyyliasetamidi.

Aine on herkästi syttyvää ja sen palaessa syntyy muun muassa typen oksideja. Dimetyyliasetamidi voi olla haitallista ympäristölle joutuessaan maaperään tai vesistöön.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Dimetyyliasetamidin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 18.1.2015.

Asetamidit
Yrjö Kemppainen

Yrjö Adolf Kemppainen (12. helmikuuta 1881 Kittilä – 11. toukokuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen toimitusjohtaja, toimittaja ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä Ounas Kittilä, Yrjö A. K. ja Kanerva.

Henkilöhistoria
Kemppaisen vanhemmat olivat metsätarkastaja Adolf Kemppainen ja Agatha Charlotta Ingman. Hän kävi koulua Kuopiossa ja suoritti 1904 Suomen Liikemiesten Kauppaopiston kurssin. Kemppainen oli muutaman vuoden Kustannusosakeyhtiö Otavan konttoristina ja sen jälkeen Viipurin Uuden Kirjapaino- ja Sanomalehti Oy:n isännöitsijänä 1908–1911, helsinkiläisen Lång & Leppäaho Oy:n toimitusjohtajana 1911–1917, oululaisen Pohjolan Kustannus Oy:n toimitusjohtajana 1917–1920 ja Kauppalehti Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1920 alkaen. Hän oli myös Kauppalehden ja Protestilistan toimittajana vuodesta 1922 alkaen. 

Kesäkuussa 1917 Kemppainen oli aloitteentekijänä perustettaessa Oulun Riippumattomuusklubia, joka oli huomattavimpia itsenäisyysaktivistien yhdistyksiä Helsingissä toimineiden Suomen Itsenäisyysyhdistyksen ja Uuden Päivän klubin ohella. Klubi kannatti Suomen itsenäistymistä Venäjän vallan alta ja se perustajat kuuluivat Oulun Suomalaiseen klubiin. Elokuussa 1917 klubi lähetti kolme edustajaa johtaja Yrjö Kemppaisen, maisteri Leino Pentzinin ja tuomari Aale Illikaisen (1882-1935) Helsingissä Vanhalla ylioppilastalolla 19. elokuuta pidettyyn itsenäisyyden kannattajien kokoukseen. Klubilla oli syksyn 1917 eduskuntavaaleissa oma riippumattomien listansa, jossa ensimmäisenä ehdokkaana oli kirjailija Kyösti Wilkuna. Lista sai kuitenkin vain vähän kannatusta vaaleissa. Riippumattomuusklubi piti 19. syyskuuta 1917 Oulun palokunnantalon yläsalissa keskustelukokouksen, johon tuli toistasataa osanottajaa aina pohjoisesta Torniosta etelään Lapualle saakka. Kokouksessa päätettiin suojeluskunta- ja propagandajärjestöjen perustamisesta. Klubi järjesti vielä 6. tammikuuta 1918 Oulun Seurahuoneella kansalaisjuhlan, kun oli tullut tieto että Venäjä oli tunnustanut Suomen itsenäisyyden. 18. tammikuuta 198 klubi piti vielä kokouksen, jossa Kemppainen esitelmöi Itä-Karjalan kysymyksestä kannattaen rajan vetämistä Äänisjärveltä Vienanlahteen. 

Lääninreviisori ja runoilija Eino Kemppainen oli Yrjö Kemppaisen veli.

Teoksia 
 Ei sovintoa ennen uhria, näytelmä 2:ssa näytöksessä.  Boman ja Karlsson, Hämeenlinna 1902 (nimimerkillä Yrjö A.K.;  3. korjattu painos Karisto 1913, 4. painos 1920, 5. painos 1932)
 Suur-Suomen puolesta koillisilla rajamailla.  Oulu 1919 (nimimerkillä Ounas Kittilä)
 Pikapiirtoja murrosvuosilta : muistelmia.  Pohjolan kustannus, Oulu 1920

Lähteet 
 Suomen kirjailijat tietokanta
 Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografia – Yrjö Kemppainen

Viitteet

Suomalaiset yritysjohtajat
Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1881 syntyneet
Vuonna 1929 kuolleet
Sotagulashi Kaiun häiritty kesäloma

Sotagulashi Kaiun häiritty kesäloma on vuonna 1920 valmistunut suomalainen Erkki Karun käsikirjoittama ja ohjaama mykkäelokuva. Elokuva kuvattiin kesällä 1919 Raittiusyhdistys Taiston talon pihalla Tampereella sekä Teiskossa. Gulashi elokuvan nimessä viittasi ensimmäisen maailmansodan aikaisiin keinoittelijoihin. Tämän elokuvan rinnalla Karu kuvasi myös toista elokuvaa Ylioppilas Pöllövaaran kihlaus. 

Elokuvan ensi-ilta oli 27. maaliskuuta 1920 Kino-Palatsissa.

Näyttelijät 
 Väinö Lehmus	- Sotagulashi Kaiku
 Elli Karu
 Martti Tuukka
 Erkki Karu
 lisäksi mukana Tampereen Teatterin näyttelijöitä

Muut tekijät 
 Erkki Karu – tuottaja, käsikirjoitus, leikkaus, lavastus
 Frans Ekebom – kuvaus, leikkaus
 Martti Tuukka – lavastus

Lähteet 

Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1920 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset mykkäelokuvat
Erkki Karun ohjaamat elokuvat
Big Boi

Big Boi (oik. Antwan André Patton, s. 1. helmikuuta 1975 Savannah, Georgia) on yhdysvaltalainen rap-artisti ja musiikkituottaja.

Hänet tunnetaan parhaiten OutKast-duon toisena jäsenenä. Big Boi -taiteilijanimen Patton valitsi humoristisesti, sillä hän oli nuoruudessaan kaveriporukkansa lyhyin.

Patton syntyi Savannahissa, mutta muutti Atlantaan Renee-tätinsä kanssa. High schoolissa opiskellessaan Patton tapasi tulevan OutKast-kumppaninsa André Benjaminin. OutKast on tämän jälkeen pääasiallisesti pysynyt Pattonin eli "Big Boin" pääprojektina. Duon jäsenet päättivät kuitenkin julkaista omat sooloalbuminsa ennen uuden, yhteisen albumin tekoa, ja Big Boin albumi Sir Lucious Left Foot: The Son of Chico Dusty julkaistiin 5. heinäkuuta 2010. Albumi saavutti Grammy-ehdokkuuden, kun levyn ykkössingle "Shutterbugg" oli ehdolla Paras rap-esitys duolta tai ryhmältä -kategoriassa. Sama kappale pääsi Entourage-televisiosarjan seitsemännen tuotantokauden avauskappaleeksi ja NBA 2K11 -koripallopelin ääniraidalle. Big Boin seuraava soololevy Vicious Lies and Dangerous Rumors julkaistiin vuonna 2012.

Big Boi toimi yhtenä vastaavista tuottajista Janelle Monáen levyllä The ArchAndroid (Suites II and III), joka oli Grammy-ehdokas Paras nykyaikainen R&B -albumi -kategoriassa. Monáen ja Big Boin yhteisesitys levyn ykkössingle "Tightrope"lla taasen oli ehdolla Paras urbaani-/vaihtoehtoinen esitys -luokassa.

Patton on naimisissa Sherlita Pattonin kanssa, ja heillä on kaksi lasta: tytär Jordan ja poika Cross. Lisäksi Pattonilla on edellisestä parisuhteestaan Bamboo-niminen poika. Patton harrastaa pitbull-koirien kasvatusta.

Big Boi esiintyi Suomessa Flow-festivaalilla elokuussa 2010 ja myöhemmin osana OutKastia. Hän esiintyi myös Pipe-festivaaleilla 2013.

Diskografia

Sooloalbumit

OutKast

Filmografia 
 ATL (2006), Marcus 
 Idlewild (2006), Rooster
 Who's Your Caddy? (2007), C-Note
 Freaknik: The Musical (2010), Preacher

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 Big Boin haastattelu 

Yhdysvaltalaiset laulajat
Yhdysvaltalaiset lauluntekijät
Yhdysvaltalaiset hip hop -artistit
Yhdysvaltalaiset musiikkituottajat
OutKast
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Afroamerikkalaiset
Intohimon tuulet

Intohimon tuulet () on vuonna 1994 ensi-iltansa saanut elokuva, jonka on ohjannut Edward Zwick. Jim Harrisonin samannimiseen kirjaan perustuvan elokuvan pääosaa näyttelee Brad Pitt.

Lähteet 

Vuoden 1994 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset romanttiset draamaelokuvat
Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Edward Zwickin ohjaamat elokuvat
Parhaan kuvauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat