joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Feliks Dzeržinski

Feliks Edmundovitš Dzeržinski (, puolalaisittain Feliks Dzierżyński, 11. syyskuuta (J: 30. elokuuta) 1877 – 20. heinäkuuta 1926) oli bolševikkivallankumouksellinen, joka perusti salaisen poliisin Tšekan. Hänen lempinimensä oli Rauta-Feliks. Neuvostoliittolaisessa lastenkirjallisuudessa häntä kuvattiin myös lasten ystäväksi.

Puolalainen tausta
Dzeržinski kuului syntyjään puolalaiseen szlachtaan eli aatelistoon. Hänen isänsä Edmund Dzeržinski opetti kymnaasissa Taganrogissa ennen jäämistään eläkkeelle perheen huvilalle nykyisellä Valko-Venäjällä. Äiti Helena Januszewska oli aristokraattisesta perheestä. Isän kuoleman 1882 jälkeen äiti kasvatti pojasta katolilaisen ja nationalistin. Hän toivoi pojastaan pappia, mutta Feliks erotettiin gymnasiumista kaksi kuukautta ennen valmistumista radikaalin toiminnan vuoksi. Dzeržinskin toiminta Liettuan sosialidemokraattisessa puolueessa päättyi pidätykseen 1897. Hänet karkotettiin Siperiaan kaikkiaan kolmeen otteeseen, mutta hän pakeni joka kerta. Vuonna 1899 hän perusti Puolan kuningaskunnan ja Liettuan sosialidemokraattisen puolueen Varsovassa. SDKPiL yhdistettiin Venäjän sosialidemokraattisen työväenpuolueeseen 1906, ja Dzeržinski sai paikan sen keskuskomiteasta.

Lokakuun vallankumouksen kautta turvallisuusjohtajaksi
Feliks Dzerẑinski tutustui bolshevikkijohtajiin Leniniin, Staliniin ja Trotskiin Tukholman puoluekokouksessa vuonna 1906. 

Dzeržinski pidätettiin viimeisen kerran 1912 ja tuomittiin kovaan pakkotyöhön. Hänet vapautettiin maaliskuussa 1917 keisarinvallan kaaduttua samalla kuin muutkin poliittiset vangit. 

Pietarissa hän liittyi bolševikkien keskuskomiteaan ja toimi olennaisessa osassa lokakuun 1917 vallankaappauksessa. Hän vastasi bolševikkien päämajan Smolnan turvallisuudesta, ja sen jälkeen Tšekan johdossa. Samalla kun Tšeka toimi terrorivälineenä vallankumouksen vihollisia vastaan, se myös hallinnoi rautatietä, tuotantoa, hyväntekeväisyyttä ja terveydenhuoltoa.

Loppuvuodet
Sisällissodan jälkeen Dzeržinski toimi Buharinin, Rykovin, Tomskin ja Smirnovin oikeisto-opposition kanssa ja toimiessaan kansantalouden korkeimman neuvoston puheenjohtajana vuodesta 1924 kannatti uutta talouspolitiikkaa. 

Dzeržinski kuoli sydänkohtaukseen 20. heinäkuuta 1926 Moskovassa. Sydänkohtaus tuli välittömästi hänen pidettyään huonokuntoisena ja sairaana keskuskomiteassa puheen, jossa hän voimakkaasti tuomitsi niin sanotun yhtyneen opposition, jota johtivat Lev Trotski, Grigori Zinoviev ja Lev Kamenev.

Muuta
Dzeržinski järjesti mekaanisten laskukoneiden tuotannon Neuvostoliitossa. Koneen tyyppinimi oli Feliks ja lempinimi luonnollisesti rautafeliks. Hän järjesti myös Leica-kameroiden kopiointia ensin orpolasten työprikaatissa, myöhemmin erillisessä tehtaassa Ukrainassa. Kameran mallinimeksi tuli F.E.D..

Lähteet

Aiheesta muualla 

Bolševikit
Neuvostoliittolaiset ministerit
Puolalaiset henkilöt
Vuonna 1877 syntyneet
Vuonna 1926 kuolleet
Jääkiekon maailmanranking

Jääkiekon maailmanranking () on Kansainvälisen Jääkiekkoliiton ylläpitämä ranking-lista maailman jääkiekkomaajoukkueista. Ranking on englantia, ja tarkoittaa 'sija' ja 'sijoitus', urheilussa siis 'paremmuusjärjestys'. Listaa on julkaistu vuosittain vuodesta 2003 lähtien, mutta IIHF on julkaissut jälkikäteen myös laskennallisen vuoden 2002 rankingin. Maailmanmestaruuskilpailujen ja talviolympialaisten lohkot jaetaan maailmanrankingin perusteella. Olympinavuosina lista julkaistaan kahdesti, olympialaisten jälkeen ja kevään maailmanmestaruuskilpailujen jälkeen.

Mikäli maailmanrankingia olisi laskettu Neuvostoliiton aikoihin, olisi se saanut täydet pisteet vuosina 1968 ja 1984. 

Suomi on ollut rankingissa parhaimmillaan ensimmäisenä vuonna 2022, ja huonoimmillaan seitsemäntenä vuonna 2005.

Pisteytys
Luettelo perustuu maajoukkueiden menestykseen jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa edellisinä neljänä vuotena sekä viimeisimmissä talviolympialaisissa. Esimerkiksi vuoden 2005 ranking-lista perustuu siten vuosien 2002–2005 maailmanmestaruuskilpailuihin ja vuoden 2002 talviolympialaisiin.

Kultamitalista olympialaisissa tai maailmanmestaruuskilpailuissa annetaan joukkueelle 1 200 pistettä. Sijoitusten väli on yleisesti 20 pistettä, paitsi mitalien, neljännen ja viidennen sekä kahdeksannen ja yhdeksännen sijan välillä A-sarjan kisoissa ero on 40 pistettä. Pisteet vähenevät lineaarisesti ajan myötä: saman vuoden sijoituksesta saa 100 % pisteistä, edellisen vuoden sijoituksesta 75 % ja niin edelleen.

Ranking-pisteet maailmanmestaruuskisoista:

1Naiset: 1. divisioonan A-lohkon voittaja, 2Miehet: 1. divisioonan A-lohkon voittaja

Rankingit

Vuoden 2022 toukokuun ranking-lista

Vuoden 2016 ranking-lista 
(TOP 30)

Vuoden 2015 ranking-lista 
(TOP 30)

Vuoden 2014 ranking-lista

Vuoden 2013 ranking-lista

Vuoden 2012 ranking-lista 
Rankingin yhdeksän parasta joukkuetta varmisti paikkansa vuoden 2014 olympiaturnaukseen. Sijoille 10.–18. päätyneet pääsivät suoraan lopulliselle karsintakierrokselle.

Vuoden 2011 ranking-lista

Vuoden 2010 ranking-lista 

	

 Armenian tulos vuoden 2010 maailmanmestaruuskilpailujen 3. divisioonassa on mitätöity, koska Armenian maajoukkue oli toistuvasti käyttänyt pelaajia, joilla ei ollut edustusoikeutta.

Vuoden 2009 ranking-lista

Vuoden 2008 ranking-lista 
Muutos: muutos edellisen vuoden rankingiin nähden

Vuoden 2007 ranking-lista

Vuoden 2006 ranking-lista

Vuoden 2005 ranking-lista 

Muutos: muutos edellisen vuoden rankingiin nähden

Vuoden 2004 ranking-lista

Vuoden 2003 ranking-lista

Katso myös 
 Jääkiekon naisten maailmanranking
Jääkiekon suurmaat

Lähteet
 IIHF.com

Viitteet

IIHF
Näkymätön Elina

Näkymätön Elina on ruotsalais-suomalainen Klaus Härön ohjaama draamaelokuva vuodelta 2003. Se perustuu Kerstin Johansson i Backen romaaniin Som om jag inte fanns (suom. Näkymätön Elina). Se oli ensimmäinen Klaus Härön ohjaama pitkä elokuva.

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Tornionjokilaaksoon 1950-luvun alkuun. Elina on ruotsinsuomalainen kymmenvuotias koululainen, jonka isä on juuri kuollut. Palattuaan sairastelun jälkeen kouluun Elina joutuu kahnauksiin koulunsa suomenkielisten ruotsalaistamista ajavan opettaja Tora Holmin kanssa.

Juoni

10-vuotias Elina asuu äitinsä ja nuorempien sisarustensa kanssa Tornionjokilaaksossa 1950-luvun alkupuolella. Elina takertuu kuolleen isänsä muistoon ja haluaa olla aina samanlainen kuin isänsä – oikeudenmukainen ja rohkea heikompien puolustaja. Pitkän sairauden jälkeen Elina aloittaa uuden kouluvuoden ja saa opettajakseen Tukholmasta tulleen Tora Holmin, jonka elämäntehtävä on opettaa erämaan lapsille tottelevaisuutta ja kitkeä suomen kieli heidän käytöstään. Kun Elina puolustaa suomea puhuvaa luokkatoveriaan, hän joutuu Toran silmätikuksi. Ristiriidat sisukkaan Elinan ja peräänantamattoman opettajan välillä kasvavat entisestään ja heidän välilleen kehkeytyy asemasota, jossa kumpikaan ei voi antaa periksi.

Rooleissa

Vastaanotto
Klaus Härö palkittiin Kristallikarhulla Berliinin elokuvajuhlilla lasten- ja nuortenelokuvien sarjassa. Näkymätön Elina oli Suomen ehdokas Oscar-kilpailuun. Se palkittiin myös Poznanin ja Montrealin lastenelokuvajuhlilla.

Lähteet 
 http://www.hs.fi/nyt/a1353046972173
 http://www.finnkino.fi/Event/297591/

Viitteet

Vuoden 2002 ruotsalaiset elokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Vuoden 2002 suomalaiset elokuvat
Perhe-elokuvat
Klaus Härön ohjaamat elokuvat
Suomalaiset nuortenelokuvat
Ruotsalaiset draamaelokuvat
Ruotsalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Suomalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Suomalaiset monikieliset elokuvat
Irlannin jääkiekkomaajoukkue

Irlannin jääkiekkojoukkue edustaa Irlantia kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Maa on liittynyt Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäseneksi vuonna 1996. Vuonna 2022 Irlannissa oli 170 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa, mutta ei yhtään jäähallia tai ulkokaukaloa.

Historiaa 
NHL:ssä on vuosien varrella pelannut pelaajia, joilla on irlantilaiset sukujuuret. Irlannissa jääkiekkoa on pelattu 1980-luvulta alkaen. Ensimmäisen kerran Irlanti sijoitettiin IIHF:n ylläpitämään maailmanrankingiin vuonna 2004. Irlanti on osallistunut 2. ja 3. divisioonan maailmanmestaruusturnauksiin, ensi kerran vuonna 2004 ja viimeksi vuonna 2013. Vuonna 2007 Irlanti isännöi 3. divisioonan maailmanmestaruuskilpailuja Dundalkissa. Kisoissa loppuunmyyty yli 1 500-päinen katsomo sai kokea Irlannin nousun 2. divisioonaan. 

Maan viimeinen kaukalo suljettiin vuonna 2010. Irlannin jääkiekkokulttuurin hiipuminen liittyykin kaukaloiden puutteeseen. Enimillään maassa on ollut 1 100 rekisteröityä jääkiekkoilijaa. Vuonna 2017 maassa oli yhä noin 400 pelaajaa, mutta he pelasivat Pohjois-Irlannissa Belfastissa. Vuonna 2017 Irlannin jääkiekkoliitto etsi sijoittajia, jotta Dubliniin olisi saatu rakennettua kaukalo ja katsomo 2 500 hengelle.

Vuonna 2018 maajoukkue koottiin vuosien tauon jälkeen uudelleen, ja se osallistui IIHF:n Development Cupiin, jossa voitti kaksi pelaamistaan kolmesta ottelusta.

Sijoitukset

Maailmanmestaruuskisoissa 
 2004 - 3. divisioona; 4.
 2005 - 3. divisioona; 4.
 2006 - 3. divisioona; 4.
 2007 - 3. divisioona; 2. (nousi 2. divisioonaan)
 2008 - 2. divisioonan A-lohko; 6. (putosi 3. divisioonaan)
 2009 - 3. divisioona; 5.
 2010 - 3. divisioonan A-lohko; 1. (nousu 2. divisioonaan)
 2011 - 2. divisioonan B-lohko; 6. (putosi 3. divisioonaan)
 2012 - 3. divisioona; 4.
 2013 - 3. divisioona; 4.
 2014 - Ei osallistunut
 2015 - Ei osallistunut
 2016 - Ei osallistunut
2017 - Ei osallistunut
2018 - Ei osallistunut
2019 - Ei osallistunut
2022 - Ei osallistunut

Maailmanranking 
 2004 - 44.
 2005 - 44.
 2006 - 44.
 2007 - 43.
 2008 - 40. 
 2009 - 42.
 2010, helmikuu - 42.
 2010, toukokuu - 41.
 2011 - 41.
 2012 - 42.
 2013 - 42.
 2014, helmikuu - 42.
 2014, toukokuu - 44.
 2015 - 48.
 2016 - 48.
2017 - Ei sijoitettu
2018, helmikuu - Ei sijoitettu
2018, toukokuu - Ei sijoitettu
2019 - Ei sijoitettu
2020 - Ei sijoitettu
2021 - Ei sijoitettu
2022, helmikuu - Ei sijoitettu

Lähteet

Jääkiekkomaajoukkueet
Irlannin jääkiekko
Kyllä, herra ministeri

Kyllä, herra ministeri (Yes Minister) ja sitä seurannut  Kyllä, herra pääministeri (Yes, Prime Minister) ovat brittiläisiä BBC:lle vuosina 1980–1988 tehtyjä satiirisen tilannekomedian keinoja käyttäviä televisiosarjoja. Sarjojen yhteensä 38 jaksosta vastasivat käsikirjoittajat Antony Jay ja Jonathan Lynn. Suomessa sarjoja on esittänyt Yle TV1. Satiirin pääkohteena sarjassa on ministeriöiden pysyvien virkamiesten valta suhteessa heidän vaihtuviin poliitikkoesimiehiinsä.

Kyllä, herra ministerin kahdesta ensimmäisestä kaudesta on tehty myös radioversio.

Vuonna 2000 British Film Instituten kyselyssä ammattilaiset valitsivat sarjan kaikkien aikojen yhdeksänneksi parhaaksi brittiläiseksi tv-ohjelmaksi.

Henkilöhahmoja
 James "Jim" Hacker (Paul Eddington) – hallintoministeri (Minister for the Department of Administrative Affairs), jälkimmäisessä sarjassa Britannian pääministeri. London School of Economics´n kasvatti. 
 Sir Humphrey "Humpy" Appleby (Nigel Hawthorne) – valtiosihteeri, ministeriön johtava virkamies (Permanent Secretary for the Department of Administrative Affairs), jälkimmäisessä sarjassa hallituksen kabinettisihteeri (Cabinet Secretary). Baillie Collegen (oik. Balliol College, Oxford) kasvatti, opiskellut klassisia kieliä. 
 Bernard Woolley (Derek Fowlds) – ministerin (ja myöhemmin pääministerin) yksityissihteeri, osa virkamieskuntaa (Principal Private Secretary). Oxfordin yliopiston kasvatti ja oikeakielisyysintoilija.

Lähteet

Aiheesta muualla
Esittely BBC:n sivuilla
Sarjojen fanisivusto
 Sarja IMDb:ssä

BBC:n televisio-ohjelmat
Brittikomediat
Tilannekomediat
Satiirisarjat
1980-luvun televisiosarjat
Suomen Lähikauppa

Suomen Lähikauppa Oy oli suomalainen vähittäiskauppaa harjoittanut yritys. Sen valtakunnalliset vähittäiskauppaketjut olivat Siwa, Valintatalo ja Euromarket. Yhtiön toiminnot myytiin Keskolle ja sen nimi muutettiin K-Market Oy:ksi vuonna 2016.

Historiaa 
Yhtiö syntyi, kun Tradeka-yhtymän omistaman Tradeka Oy:n ja Wihurin omistaman Ruokamarkkinat-yhtiön liiketoiminnat yhdistettiin uudeksi Tradeka Oy:ksi 2005. Uuden yhtiön omistukseen tulivat Tradekalta myymäläketjut Siwa, Valintatalo ja Euromarket ja Wihurilta Ruokavarasto, Sesto ja Etujätti. Yhdistämisvaiheessa Tradeka-yhtymä omisti yhtiöstä 51,6 %, pääomasijoitusyhtiö Industri Kapital 31,8 %, Wihuri 15,9 % ja toimiva johto 1,7 %. Uuden kaupparyhmän hankintaa ja logistiikkaa hoiti Tuko Logistics. 

Vuonna 2007 tehdyillä osakekaupoilla Industri Kapital (nykyiseltä nimeltään IK Investment Partners) nousi yhtiön pääomistajaksi.

Tradeka Oy:n nimi muuttui Suomen Lähikauppa Oy:ksi 29. joulukuuta 2008. 

Pietarissa toimineet Siwa-kaupat myytiin elokuussa 2009. Uuden lähikauppoihin keskittyvän strategiansa mukaisesti yritys luopui Euromarket-ketjusta; osa Euromarketeista myytiin S-ryhmälle ja Keskolle. 

Vuonna 2012 IK Investment Partners, Osuuskunta Tradeka-yhtymä ja Wihuri myivät Suomen Lähikauppa Oy:n koko osakekannan Triton Fund III -sijoitusrahastolle.

Vuoden 2013 lopussa yrityksellä oli 500 Siwa-myymälää, 161 Valintataloa ja yksi Euromarket. Suomen Lähikaupan liikevaihto oli vuonna 2013 noin 1 011,3 miljoonaa euroa. Yritysryppäässä työskenteli noin 5 170 henkilöä. Ryhmän markkinaosuus Suomen päivittäistavarakaupasta vuonna 2013 oli seitsemän prosenttia.

Kesko sopi ostavansa Suomen Lähikauppa Oy:n koko osakekannan 60 miljoonalla eurolla marraskuussa 2015. Huhtikuussa 2016 Kilpailu- ja kuluttajavirasto hyväksyi yrityskaupan, ja kauppa toteutui lopullisesti.
Yhtiön nimi vaihtui K-Market Oy:ksi.

Yhtiön kanta-asiakasohjelmana oli YkkösBonus vuoteen 2014 asti, jolloin ohjelma korvattiin uudella Pins-ohjelmalla. Pins-ohjelmassa oli mukana Suomen Lähikaupan lisäksi useita muita liikkeitä ja verkkokauppoja.

Suomen Lähikauppa julkaisi asiakaslehteä nimeltä Me.

Ketjut 
 Euromarket
Siwa
 Valintatalo

Lähteet
Armenian apostolinen kirkko

Armenian apostolinen kirkko (, Hay Aṙak'elakan Yekeghetsi) eli Armenian ortodoksinen kirkko eli gregoriaaninen kirkko on Armenian perustuslaissa määritelty valtionkirkko. Se kuuluu ns. orientaaliortodoksisiin kirkkoihin. Armenian lisäksi kirkko on levinnyt armenialaisten siirtolaisten mukana muualle Lähi-itään ja sittemmin diasporaan kaikille mantereille, ja sillä on hiippakuntia näillä alueilla. 

Armenian apostolista kirkkoa johtaa Armenian Vagharšapatista käsin koko Armenian korkein patriarkka ja katolikos Karekin II. Etšmiadzinin pääkatolikaatin lisäksi kirkolla on toinen katolikaatti, Kilikian katolikaatti, jonka katolikoksen istuin on Libanonin Anteliaksessa. Sillä on autonominen asema Armenian kirkon sisällä, ja sen alaisuuteen kuuluu osa diasporassa olevia hiippakuntia Lähi-idässä, Kreikassa ja Amerikoissa. Niiden lisäksi kirkolla on kaksi erillistä alueellista patriarkaattia: Jerusalemin armenialainen patriarkaatti ja Konstantinopolin armenialainen patriarkaatti Turkissa.

Kirkon messukäytännöllä on yhteyksiä enemmän läntiseen kirkkoon kuin ortodoksiseen kirkkoon. Kirkkomusiikkina on armenialainen laulumusiikki. Kirkko noudattaa läntistä gregoriaanista kalenteria mutta viettää Kristuksen syntymäjuhlaa poikkeuksellisesti loppiaisena 6. tammikuuta. 

Kirkon johtajat valitaan demokraattisesti, ja jäsenet päättävät äänestämällä, ketkä papit saavat jatkaa tehtävissään. Papit saavat avioitua ennen vihkimystä.

Historia
Armeniasta tuli kuningas Tiridates III:n (armeniaksi Trdat) johdolla ensimmäinen kristitty valtio 300-luvun alussa. Armenialaisen legendan mukaan kristinusko tuli Armeniaan apostolien Taddeuksen ja Bartolomeuksen levittämänä ensimmäisellä vuosisadalla. Armenian apostolisen kirkon synnyinvuotena pidetään vuotta 301, ja siten Armenia on maailman vanhin kristitty valtio, vanhempi kuin antiikin Rooma. 

Kirkon varsinaisena perustajana pidetään Pyhää Gregorios Valontuojaa (k. 325). Kirkosta tuli 300-luvulla valtionkirkko, ja omakielisen Raamatun se sai seuraavalla vuosisadalla.

Katso myös 
Orientaaliortodoksinen kirkko

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Armenian ortodoksinen kirkko / Ortodoksi.net
 The Armenian Church: Mother See of Holy Etchmiadzin Kotisivu

Apostolinen kirkko
Orientaaliortodoksinen kirkko
Salaatti

Salaatti on pääasiassa kasviksista tai juureksista, usein varsinkin salaatista koostuva, yleensä kylmä ruokalaji. Usein salaattiin lisätään myös hedelmiä. Salaatin tulisi kuulua aina osaksi ateriaa, sillä kasviksista saadaan runsaasti vitamiineja, kivennäisaineita ja ravintokuitua mutta,  ainakin kevyeksi valmistettuna, suhteellisen vähän energiaa. Asiasta on olemassa monia ravintosuosituksia, ruokaympyröitä, -kolmioita ja lautasmalleja.

Usein salaattiin lisätään salaattikastiketta, joita on kehitetty eri salaatteihin hyvin monia erilaisia. Salaatin aineksina voi käyttää esimerkiksi lihaa, äyriäisiä, munaa ja majoneesia.

Salaattiannos voi olla myös kevyenä pääruokana, vaikkapa illanistujaisiin, tai alkuruokana. Sitä käytetään myös esimerkiksi leipien täytteenä.

Salaatti on myös eräiden lehtivihannesten nimitys, esimerkiksi lehtisalaatti ja keräsalaatti (Lactuca sativa) sukulaisineen. Kasvia tiedetään käytetyn ruokiin jo tuhansia vuosia , joten kokeilla on ollut runsaasti aikaa kehittää salaattiruokien variaatioita. Monet salaatit sisältävät runsaasti energiaa ja energiapitoisia valmistusaineita. Nimeä salaatti käytetään yleisesti silloinkin, kun valmistusaineissa ei ole lainkaan kyseistä kasvia.

Sana salaatti tulee ranskan kautta latinan sanasta salata ’suolainen’.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Nick Berry

Nick Berry (s. 16. huhtikuuta 1963, Woodford, Essex, Englanti) on englantilainen näyttelijä, joka on esiintynyt useissa televisiosarjoissa. Berry tunnetaan Suomessa parhaiten roolistaan konstaapeli Nick Rowanina draamasarjassa Sydämen asialla vuosina 1992–1998.

Berry on myös levyttänyt kaksi Isossa-Britanniassa hiteiksi noussutta singleä, jotka molemmat on julkaistu hänen televisioesiintymisiensä yhteydessä. Vuonna 1986 julkaistiin single Every Loser Wins, ja vuonna 1992 single Heartbeat (Sydämen asialla -sarjan tunnuskappale). Hän on myös julkaissut kaksi albumia.

Berry meni naimisiin Rachel Robertsonin kanssa 1994 ja heillä on kaksi poikaa, Louis ja Finlay.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Nick Berry: BBC Drama
 Nick Berry: Nick Rowan, "Sydämen asialla"
 Nick Berry Gallery: kuvia sarjasta "Sydämen asialla"

Englantilaiset näyttelijät
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jääkiekon 2. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut 2004

{| class="infobox" cellpadding="4" border=3 style="float: right; width: 300px; margin: 0 0 4em 4em; border-collapse: collapse; font-size:95%"
|-
|+ style="font-size: larger; margin-left: inherit;" |  2004 IIHF World Championship Division II
|-http://fi.wikipedia.org/skins-1.5/common/images/button_bold.png
| colspan="2" align="center" | 
|-
| Ajankohta| 12. huhtikuuta -  18. huhtikuuta 2004
|-
| Isäntämaat|   
|- 
| Joukkueet| 12
|- 
| Nousivat  1. divisioonaan 2005|   
|-
| Putosivat  3. divisioonaan 2005 
|   
|-
|}Jääkiekon 2. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut 2004''' pelattiin Jacassa, Espanjassa (ryhmä A) ja Elektrenaissa, Liettuassa (ryhmä B) 12.–18. huhtikuuta 2004. Ryhmien voittajat, Kiina ja Liettua, nousivat 1. divisioonan MM-kisoihin vuodeksi 2005.

Lopputulos

Ryhmä A

Ryhmä B

Lopulliset sijoitukset

Aiheesta muualla 
 A-lohkon turnaus IIHF:n sivuilla 
 B-lohkon turnaus IIHF:n sivuilla 

Jääkiekon 2. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut
Vuoden 2004 jääkiekko
Akseli ja Elina

Akseli ja Elina on vuonna 1970 ensi-iltaan tullut Edvin Laineen ohjaama elokuva, joka on jatkoa kaksi vuotta aiemmin ensi-iltansa saaneelle Täällä Pohjantähden alla -elokuvalle. Täällä Pohjantähden alla pohjautuu Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -trilogian kahteen ensimmäiseen osaan, kun taas Akseli ja Elina trilogian viimeiseen osaan. Akseli ja Elina ei menestynyt yhtä hyvin kuin edeltäjänsä. Jussi Jurkka voitti elokuvasta vuonna 1971 parhaan miespääosan Jussin (myös  elokuvasta Päämaja).

 Juoni 
Elokuva alkaa siitä mihin edeltäjänsä jäi, kun Akselin elinkautinen tuomio vaihtuu ehdonalaiseksi vapaudeksi. Hän palaa kotiinsa yön pimedessä herättäen hämminkiä perheensä keskuudessa. Lapualaishenki nostaa päätään myös Pentinkulmalla, se henkilöityy kansakoulunopettajaan sekä pappilan rouvaan ja poika Salpakariin. Kivivuori kyyditään ja pahoinpidellään. Tästä vaiheesta elokuva jatkuu talvi- ja jatkosodan yli aina Kaarinan ja Auliksen häihin asti.

 Näyttelijät 

VastaanottoAkseli ja Elina oli Suomen elokuvateattereissa 510 542 katsojallaan vuoden 1970 katsotuin elokuva. Myös toiseksi ja kolmanneksi katsotuimmat olivat kotimaisia, Naisenkuvia ja Speedy Gonzales – Noin 7 veljeksen poika''.

Lähteet

Aiheesta muualla
Juonikuvaus ja lehdistöarvioita Elonet.fissä
Taustatietoja tuotannosta Elonet.fissä
Akseli ja Elina Yle Areenassa

Täällä Pohjantähden alla
Vuoden 1970 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Suomalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Yhteiskunnalliset elokuvat
Edvin Laineen ohjaamat elokuvat
Kolhoosi

Kolhoosi (,  ) eli yhteistoimintatila on maatila, jota yhteisö viljelee valtion valvonnassa ja joka toimii osuustoimintaperiaatteella. Neuvostoliitossa kolhoosien määrä kasvoi ensimmäisen viisivuotissuunnitelman aikana, kun viljelijöitä kannustettiin ja lopulta jopa pakotettiin liittymään yhteen. Täysimittainen kollektivisointi alkoi yhtäkkiä vuonna 1929. Stalin antoi selitykseksi toiminnan kiivaudelle keskivarakkaiden talonpoikien halukkuuden liittyä kolhooseihin, mutta myönsi samalla vallankumouksen alkaneen ylhäältä joukkojen vain kannattaessa ideaa.

Kolhooseja oli kolmea eri tyyppiä. Ensimmäinen tyyppi oli pelkkä maanmuokkausosuuskunta eli TOZ, jossa osuuskunta omisti pelkät tuotantovälineet. Toisen tyypin muodosti ARTTELI, jossa tuotanto oli järjestetty kollektiiviselle pohjalle ja kolmantena kommuuni, jossa kaikki oli yhteistä tuotteiden jakelua myöten.

Stalinin antaman päätöksen nojalla kulakit eivät voineet liittyä kolhoosiin, mutta heidän omaisuutensa sai kolhoosin jäsenistö pitää yhteisesti. Kulakit perheineen karkotettiin seudulta kaukaisille leireille pakkotyöhön.

Kollektivisointi sujui niin kiivaasti, että Stalin piti maaliskuussa 1930 sitä hillitsevän puheen, "menestys panee pään pyörälle". Puheessa hän selitti yhdistymisen olevan vapaaehtoista ja tuomitsi tapahtuneet vääryydet. Hänen mukaansa tarkoituksenmukaista ei ollut perustaa kommuuneja, vaan artteleja, joissa sai pitää omaa viljelypalstaa ja kotieläimiä.

Valtion kannalta kollektivisointi tarjosi mahdollisuuden torimyynnin rajoittamiseen sekä maatalousväestön tulotason valvomiseen nopean suurteollistamisen rahoittamiseksi. Myös koneistus keskitettiin valtion kone- ja traktoriasemille, josta kolhoosit saivat vuokrata niitä. Vuonna 1958 kolhoosit saivat oikeuden hankkia omia koneita ja omistaa niitä, samalla koneasemat muuttuivat korjausasemiksi.

Neuvostoliittolaisen kolhoosin jäsen () sai osuuden tilan tuotosta tekemiensä työpäivien lukumäärän mukaan, valtiontiloilla eli sovhooseissa taas työntekijöille maksettiin rahapalkkaa. Kolhoosin jäsenillä oli myös oikeus 0,25-0,5 hehtaarin yksityisviljelmään ja pitää muutamia kotieläimiä. Monet maatyöläiset pitivätkin kolhooseista juuri näiden oikeuksien vuoksi, sillä he saivat suurimman osan tuloistaan oman maa-alueensa ansiosta.

Toisen maailmansodan jälkeen kolhoosien kokoa kasvatettiin Neuvostoliitossa entistä suuremmiksi. Vuonna 1959 kolhoosiviljelmän keskipinta-ala oli 2 380 ha ja kokonaispinta-ala 5 500 ha. Kolhoosissa asui keskimäärin 342 talonpoikaisperhettä.

Kolhooseja oli Neuvostoliiton lisäksi myös muissa itäblokin maissa, mutta kommunismin romahdettua Euroopassa kolhoosien määrä pieneni huomattavasti. Nykyään kolhooseja on pääasiassa sosialistisissa valtioissa, kuten Pohjois-Koreassa ja Kiinassa. Israelissa toimivia yhteistoimintatiloja sanotaan kibbutseiksi.

Katso myös 
 Neuvostoliiton maatalous

Lähteet

Aiheesta muualla 

Maatilat
Neuvostoliiton talous
Seulonnan keskeiset artikkelit
Huulet

Huulet () ovat ihmisen ja monien muiden nisäkkäiden pehmeä suun ympäristö, joka koostuu poikkijuovaisesta lihaskudoksesta.

Huulet jakautuvat ylähuuleen () ja alahuuleen (), joka on tavallisesti ylähuulta isompi. Eri ihmistyyppien välillä on suuria eroja huulien koossa. Tavallisesti negridisen ihmistyypin edustajilla on suuremmat ja turpeammat huulet kuin europideillä ja mongolideilla.

Huulten ihossa ei ole melanosyyttiä, minkä johdosta verisuonet näkyvät selkeästi läpi ja huulet näyttävät väriltään punaisilta. 

Huulia käytetään ravinnon nauttimisen apuna. Niiden avulla myös tuotetaan useita jokapäiväisessä elämässä tarvittavia äänteitä. Huulilla myös osaltaan ilmaistaan erilaisia tunnetiloja. Ylöspäin osoittavat suupielet kertovat iloisuudesta ja hyvästä mielestä. Huulissa on myös paljon hermopäätteitä, mikä tekee niistä hyvin tuntoherkän alueen. Eräs merkittävä hellyyden ja rakkauden osoittamisen muoto, suudelma, toteutetaan huulilla. Monissa kulttuureissa punaiset, turpeat ja symmetriset huulet ovat naisellisuuden symboli. Huulipunaa käytetään yleisesti korostamaan vaikutelmaa, samoin kuin erilaisia kirurgisia operaatioita.

Lähteet

Viitteet
Seitsemännen päivän adventismi

Seitsemännen päivän adventistit ovat protestanttisuuteen kuuluvan adventismin maailmanlaajuisesti merkittävin haara. Sanoilla "seitsemännen päivän adventistit" viitataan tapaan viettää pyhäpäivää sapattina, (perjantain auringonlaskusta lauantain auringonlaskuun) sunnuntain sijaan. Liikkeen raamatuntulkinnan mukaisesti sunnuntai on viikon ensimmäinen päivä ja lauantai seitsemäs. Raamatussa vuorokausi vaihtuu auringon laskiessa, eikä keskiyöllä.

Seitsemännen päivän adventistit ovat yksi niistä viidestä liikkeestä, jotka syntyivät 1800-luvulla vaikuttaneen William Millerin johtaman, Jeesuksen pikaista paluuta korostaneen liikkeen hajottua osiin vuonna 1844. Seitsemännen päivän adventistit organisoituivat omaksi kirkkokunnakseen vuonna 1863. Liike vaikutti aluksi Yhdysvaltojen koillisosissa, mutta on nykyisin maailmanlaajuinen kirkko, johon kuului 21,5 miljoonaa kastettua jäsentä vuonna 2019.

Suomessa seitsemännen päivän adventistien kirkkokuntaa (Seventh-day Adventist Church) edustaa Suomen Adventtikirkko.

Seitsemännen päivän adventisteihin vuonna 1919 liittynyt bulgarialainen Victor Houteff toimi Kaliforniassa paikallisen seurakunnan Raamatun opettajana 1920-luvulla. Vuonna 1929 Houteff kirjoitti kirjan nimeltä "Paimenen sauva" ja perusti samannimisen radikaaliryhmän, joka vaati välitöntä valmistautumista Jeesuksen paluuseen maan päälle. Hän sai kannattajia, mutta Houteff erotettiin kirkosta Raamatun tulkintojensa vuoksi marraskuussa 1930. Houteff kuoli helmikuussa 1955. Paimenen sauva -liikkeestä kehittyi 1980-luvulla Yhdysvalloissa Daavidin oksa -lahko.

Tunnettuja adventisteja 

 Desmond Doss
 Ellen G. White
 John Harvey Kellogg
 Ben Carson

Katso myös 
 Suomen Adventtikirkko

Lähteet

Aiheesta muualla 

Adventismi
Parkki

Parkki on 3–5-mastoinen purjealus, jossa kaikissa muissa paitsi takimmaisessa mastossa on täystakila eli raaka- ja haruspurjeet. Takimmaisessa mastossa on vain kahvelipurje. Parkit olivat suurikokoisia rahtilaivoja: jopa 3 000—4 000 bruttorekisteritonnia. 

Parkkilaivat olivat viimeinen laajalti rahtialuksina käytetty purjealustyyppi, joita muun muassa ahvenanmaalaisella Gustaf Eriksonilla oli parhaimmillaan useita kymmeniä Suomen lipun alla 1920–1930-luvuilla. Kuuluisia parkkilaivoja olivat muun muassa Pommern, Herzogin Cecilie, Pamir ja Passat. Suuri osa näistä Suomen lipun alla purjehtineista aluksista tuhoutui toisessa maailmansodassa. Suurin Suomen lipun alla purjehtinut parkki oli nelimastoparkki Moshulu, joka on nykyisin restauroitu ravintolalaivaksi Philadelphiassa.

Parkkitakila on kaikkein tehokkain valtameripurjehtijan takila. Se on huomattavasti kuunaritakilaa tehokkaampi ja vakaampi sekä helpommin ohjattava kuin fregattitakila. Myötätuulessa parkki purjehtii lähes yhtä hyvin kuin fregatti ja nousee tuuleen paljon fregattia tehokkaammin. Optimaalinen parkkitakilakonstruktio on nelimastoparkki, jossa on fokkamasto, isomasto, kryssimasto ja mesaanimasto. Yleisimmin kolmessa ensimmäisessä mastossa oli pääpurje (fokka, isopurje, pekiinipurje), alamärssypurje, ylämärssypurje, alaprammipurje, yläprammipurje ja röijeli.

Parkkilaivat olivat suuren purjepinta-alansa vuoksi nopeita ja hiljaisessakin tuulessa tehokkaasti kulkevia aluksia, joiden käyttöä rajoitti lähinnä raakapurjeiden käsittelyyn tarvittavan miehistön suurehko määrä. Lisäksi suuren purjemäärän käsittely ylhäällä mastoissa oli hidasta ja kömpelöä. Näistä syistä parkkeja käytettiin pitkillä merireiteillä esimerkiksi kuljettamassa vehnää Australiasta Eurooppaan. Parkit kykenivät kilpailemaan menestyksellisesti pitkillä merimatkoilla höyrylaivojen kanssa, koska ne olivat nopeita laivoja. Esimerkiksi Herzogin Cecilie on logannut 22 solmua Skagenin edustalla, ja useimmat nelimastoparkit kykenivät suotuisissa tuulissa 18 solmun nopeuksiin, eivätkä ne myöskään tarvinneet polttoainetta. Vasta dieselmoottorien yleistyminen toisen maailmansodan jälkeen syrjäytti purjealukset kauppamerenkulusta.

Suomessa on museoituna kaksi parkkia: Pommern Maarianhaminassa ja Sigyn Turussa.

Purjealustyypit
Kadettikunta

Kadettikunta ry on itsenäisen Suomen kadettikouluissa upseerin tutkinnon suorittaneiden upseerien ja Maanpuolustuskorkeakoulussa sekä puolustushaara-, aselaji- ja toimialakouluissa opiskelevien kadettien maanpuolustusaatteellinen yhteisö.  

Itsenäisen Suomen Kadettikoulun ensimmäinen kurssi alkoi 25.1.1919 ja päättyi 31.3.1920. Kadettikoulun vuosipäivän juhlaan kokoontuneet ensimmäisen kadettikurssin upseerit perustivat Kadettikunnan 27.1.1921.  

Kadettikunnan jäseneksi voidaan hyväksyä Suomen kansalaisena Suomessa upseerin tutkinnon suorittanut henkilö tai Suomen kansalaisena upseerin tutkintoa suorittava kadetti. Kadettikunnan hallitus hyväksyy upseerin tai kadetin jäseneksi hakemuksen perusteella. 

Kadettikunnan nykyinen puheenjohtaja on kenraalimajuri Jari Kallio.

Kadettikunnan toiminnan tarkoituksena on:

 Kadettiupseerien yhteenkuuluvuuden ylläpitäminen ja edistäminen.
 Kadettiupseerien ammattitaidon kehittäminen.
 Upseerin ammattiylpeyden ja arvostuksen vaaliminen.
 Upseerikunnan verkottuminen turvallisuuden ja  maanpuolustuksen toimintakenttään ja osallistuminen asiantuntijoina siinä käytävään keskusteluun.
 Kansalaisten maanpuolustustahdon vahvistaminen  jakamalla tietoa Suomen turvallisuuspolitiikasta ja  maanpuolustuksesta.

Aiheesta muualla 
 Kadettikunta

Suomalaiset maanpuolustusjärjestöt
Norola

Norola on Mikkelin kaupunkiin (aikaisemmin Mikkelin maalaiskuntaan) kuuluva kylä, joka sijaitsee noin 7 km Mikkelistä Kuopioon päin valtatie 5:n varrella. Tien pohjoispuolella sijaitsee Tertin kartano ja noin kahden kilometrin päässä kylästä Visulahden matkailukeskus.

Asutus
Norolan alueella on ollut maa- ja verokirjojen perusteella asutusta jo ainakin vuodesta 1541 alkaen. Tuolloin sen nimi oli Vesulahden (Visulahden) pitäjän Norolan neljänneskunta.

Katso myös
 Visulahden matkailukeskus
 Tertin kartano

Lähteet
 Valtionarkisto

Mikkelin maalaiskunnan kylät
Coda (albumi)

Coda on rockyhtye Led Zeppelinin albumi, joka julkaistiin vuonna 1982 yhtyeen jo lopetettua toimintansa. 

Coda sisältää vuosina 1970-1978 nauhoitettuja kappaleita, jotka eivät eri syistä olleet mahtuneet yhtyeen aikaisemmille levyille. Coda julkaistiin voimassa olleen levytyssopimuksen täyttämiseksi.

Kappaleet

We're Gonna Groove (nauhoitettu 1970 tammikuussa) - 2:40
Poor Tom (nauhoitettu vuonna 1970 Led Zeppelin III albumin sessioissa) - 3:01
I Can't Quit You Baby (nauhoitettu 1970 tammikuussa) - 4:17
Walter´s Walk (nauhoitettu vuonna 1972 Houses of the Holy albumin sessioissa) - 4:31
Ozone Baby (nauhoitettu vuonna 1978 In Through the Out Door albumin sessioissa) - 3:35
Darlene (nauhoitettu vuonna 1978 In Through the Out Door albumin sessioissa) - 5:06
Bonzo´s Montreux (nauhoitettu vuonna 1976) - 4:17
Wearing and Tearing (nauhoitettu vuonna 1978 In Through the Out Door albumin sessioissa) - 5:31

Vuoden 1982 albumit
Led Zeppelinin albumit
Led Zeppelinin konserttitallenteet
Elissa Aalto

Elsa Kaisa ”Elissa” Aalto (o.s. Mäkiniemi; 22. marraskuuta 1922 Kemi – 12. huhtikuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. 

Elissa Mäkiniemi kirjoitti ylioppilaaksi Rovaniemen yhteislyseosta vuonna 1941 ja aloitti seuraavana vuonna opinnot Teknillisessä korkeakoulussa. Pian valmistumisensa jälkeen vuonna 1949 Elissa Mäkiniemi aloitti työt Alvar Aallon toimistossa ja toimi suunnittelijana muun muassa Säynätsalon kunnantalon, Jyväskylän yliopistorakennusten sekä Tanskassa sijaitsevan Aalborgin taidemuseossa.

Hänen isänsä oli jääkärieversti August Mäkiniemi ja äitinsä Aino Mäkiniemi o.s. Kemppainen. Elissa Aallon puoliso oli vuodesta 1952 arkkitehti Alvar Aalto.
Miehensä kuoleman jälkeen hän johti Alvar Aallon arkkitehtitoimistoa ja viimeisteli useita kesken jääneitä töitä.

Lähteet 

Alvar Aalto
Suomalaiset arkkitehdit
Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 1994 kuolleet
Nasjonal Samling

Nasjonal Samling (kirjaimellisesti kansallinen kokoomus tai kansallinen yhdistyminen) oli Norjassa vuonna 1933 perustettu kansallismielinen ja kristilliskonservatiivinen puolue, joka myöhemmin suuntautui kansallissosialismiin ja tuli tunnetuksi saksalaismiehityksen alaisen Norjan pääpuolueena. 

Puolueen perustivat 17. toukokuuta vuonna 1933 Vidkun Quisling ja Johan Bernhardt Hjort. Puolueen kannatus oli vankinta Telemarkin seudulla ja Oslon ympäristössä. Puolueen kannattajien joukkoon lukeutuivat muun muassa  monet poliisit ja vauraahkot maanviljelijät. Puolue ei kuitenkaan koskaan saavuttanut suurta parlamentaarista kannatusta. 
1930-luvulla puolue teki yhteistyötä Norjan talonpoikaispuolueen kanssa muun muassa maatilojen takavarikoimista vastaan. Vuoden 1935 aikana puolue radikalisoitui voimakkaasti alkaen sympatisoida kansallissosialismia. Tällöin puolueen alkuperäinen kristillinen ja kansallismielinen linja muuttui. Saksaa ja Italiaa tukeva puolue vaikutti voimakkaasti kansallisromanttisen ajattelun ja antikommunismin leviämiseen. Nasjonal samling ei koskaan saanut vaaleissa 2,5 prosenttia suurempaa ääniosuutta, mutta oli kuitenkin ennen toista maailmansotaa nopeimmin kasvava norjalainen puolue. Sodan päättyessä siinä oli 45 000 jäsentä, joista tunnetumpiin lukeutuivat entinen pääministeri Jens Hundseid, oopperalaulaja, sisäministeri Albert Viljam Hagelin ja poliisiministeri Jonas Lie. Kirjailija Knut Hamsun kannatti puoluetta, mutta ei liittynyt sen jäseneksi.

Puolueen puheenjohtaja Vidkun Quisling johti Norjan hallitusta saksalaismiehityksen aikana. Sodan jälkeen Quisling tuomittiin kuolemaan maanpetoksesta, ammuttiin ja puolue lakkautettiin.

Aiheesta muualla 

Norjan historia
Norjalaiset puolueet
Kansallissosialistiset puolueet
Vesa-Matti Saarakkala

Vesa-Matti Saarakkala (s. 24. maaliskuuta 1984 Kurikka) on suomalainen entinen poliitikko, joka toimi kansanedustajana Vaasan vaalipiiristä vuosina 2011–2019 sekä Kurikan kaupunginvaltuutettuna vuosina 2005–2017. Saarakkala kuului perussuomalaiseen puolueeseen puoluekokoukseen 2017 asti, minkä jälkeen hän erosi puolueesta ja siirtyi myöhemmin perustettuun Sininen tulevaisuus -puolueeseen ja sen eduskuntaryhmään.

Elämä

Saarakkala kirjoitti ylioppilaaksi Kurikan lukiosta vuonna 2003 ja valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 2009 pääaineenaan valtio-oppi.

Poliittinen toiminta 

Vuodesta 2000 vuoteen 2017 Saarakkala oli perussuomalaisten jäsen. Hänet valittiin Kurikan kaupunginvaltuustoon vuoden 2004 kunnallisvaaleissa ja vuodesta 2005 hän oli kaupunginvaltuuston perussuomalaisten ryhmän puheenjohtaja. Hän toimi Kurikan kaupunginhallituksen jäsenenä vuosina 2009–2010 ja uudelleen 2013–2015 sekä Etelä-Pohjanmaan maakuntahallituksen jäsenä vuosina 2013–2017. Lokakuussa 2016 Saarakkala ilmoitti, ettei aio asettua ehdolle vuoden 2017 kuntavaaleissa. Syyksi hän kertoi aikapulan. Syyskuussa 2018 Saarakkala ilmoitti, ettei hän pyri myöskään enää eduskuntaan kolmannelle kaudelle.

Vuosina 2003–2010 Saarakkala oli Perussuomalaisten Nuorten puheenjohtaja. Hän toimi puolueensa ensimmäisenä varapuheenjohtajana vuosina 2005–2007 ja kolmantena varapuheenjohtajana vuosina 2009–2011. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Saarakkala jäi varasijalle. Hän oli ehdolla myös vuoden 2009 europarlamenttivaaleissa.

Saarakkala valittiin kansanedustajaksi ensimmäisen kerran vuoden 2011 eduskuntavaaleissa. Eduskunnassa hän toimi suuren valiokunnan, perustuslakivaliokunnan, hallintovaliokunnan ja sosiaali- ja terveysvaliokunnan jäsenenä. Saarakkala oli ehdolla myös vuoden 2015 eduskuntavaaleissa, joissa hänet valittiin toiselle kaudelle. Saarakkala jätti eduskunnan vuoden 2019 eduskuntavaaleissa ja on nykyään poliittisesti sitoutumaton.

Vaalimenestys

Eduskuntavaalit 
 2007: 1 514 ääntä (Vaasan vaalipiiri, varalla)
 2011: 8 276 ääntä (Vaasan vaalipiiri, valittiin)
 2015: 8 529 ääntä (Vaasan vaalipiiri, valittiin)

Kunnallisvaalit 
 2004: 88 ääntä (Kurikka, valittiin)
 2008: 447 ääntä (Kurikka, valittiin)
 2012: 633 ääntä (Kurikka, valittiin)

Europarlamenttivaalit 
 2004: 1 574 ääntä (ei valittu)
 2009: 4 922 ääntä (ei valittu)

Yksityiselämä 
Saarakkala on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Saarakkalan kotisivut
 

Kansanedustajat
Perussuomalaiset poliitikot
Perussuomalaisten Nuorten puheenjohtajat
Korjausliikkeen poliitikot
Kurikan kaupunginvaltuutetut
Vaasan vaalipiiri
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Traudl Junge

Gertrude ”Traudl” Junge (o.s. Humps; 16. maaliskuuta 1920 München, Saksa – 10. helmikuuta 2002 München, Saksa) oli Adolf Hitlerin viimeinen henkilökohtainen sihteeri vuodesta 1942 vuoteen 1945.

Lapsuus ja nuoruus
Traudl Junge oli panimomestari Max Humpsin ja kenraalintytär Hildegard Humpsin (o.s. Zottmann) esikoinen. Nuorempi tytär Inge syntyi vuonna 1923. Isä jäi työttömäksi ja osallistui äärioikeistolaiseen toimintaan. Hän muutti työn perässä Turkkiin vuonna 1925. Äiti kieltäytyi muuttamasta ja haki avioeroa. Sen jälkeen äiti ja tyttäret asuivat kenraali Maximilian Zottmannin luona.

Traudl ja Inge kiinnostuivat tanssista 1930-luvulla, mutta silloisessa taloustilanteessa tanssijanuraa ei voinut ajatellakaan. Hän opiskeli vastentahtoisesti kauppaopistossa saadakseen työtä sihteerinä ja työskenteli sitten konttoristina, sihteerinä ja assistenttina.

Avioliitto ja sota
Traudl avioitui vuonna 1943 SS-mies Hans Hermann Jungen kanssa mutta jäi leskeksi Jungen kaaduttua vuonna 1944. Traudl Junge työskenteli Hitlerin alaisena niin Itä-Preussissa kuin sodan loppuvaiheiden aikana Führerbunkerissa. Sodan jälkeen Junge joutui joksikin aikaa neuvostoliittolaisten vangiksi mutta jatkoi vapaaksi päästyään uraansa sihteerinä Saksassa, muun muassa Quick-kuvalehdessä.

Myöhemmin Traudl on katunut aikaansa Hitlerin sihteerinä. Hän kirjoitti vuonna 1947 muistelmat Viimeiseen saakka () työstään Hitlerin sihteerinä, mutta käsikirjoitusta ei julkaistu ennen kuin vuonna 2002. Junge kertoi elämästään dokumenttielokuvassa Kuollut kulma – Hitlerin sihteeri (Im toten Winkel – Hitlers Sekretärin); Traudl totesi, ettei politiikka ikinä ollut kiinnostanut häntä, että hän ei ollut vaivautunut ottamaan asioista selvää ja että hän katui sitä lopun ikäänsä. Muistelmiin pohjautuu elokuva Perikato (2004), jossa Hitlerin viimeisiä päiviä bunkkerissa kuvataan Traudl Jungen näkökulmasta. Hänen haastattelunsa nähdään sekä elokuvan alussa että lopussa. Lopussa hän sanoo:

Traudl Junge kuoli 81-vuotiaana syöpään müncheniläisessä sairaalassa.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 Guardian
 Findgrave.com

Sihteerit
Adolf Hitler
Natsi-Saksan henkilöt
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 2002 kuolleet
Jääkiekko talviolympialaisissa 1994

Jääkiekko oli ohjelmassa vuoden 1994 talviolympialaisissa Lillehammerissa. Turnaukseen osallistui 12 joukkuetta. Turnaukseen kutsuttiin 11 parasta edellisvuoden maailmanmestaruuskilpailujen joukkuetta, mukaan lukien isäntämaa Norja. Ottelut pelattiin 12.–27. helmikuuta 1994.

Viimeisestä paikasta järjestettiin karsintaturnaus, joka pelattiin Sheffieldissä, Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Sheffieldin-turnaukseen kutsuttiin kaksi B-sarjan parasta joukkuetta, C-sarjan voittaja, paras Aasian joukkue sekä Slovakian joukkue villillä kortilla. Karsintaturnauksessa pelattiin yksinkertainen sarja, ja voittaja sai paikan olympiaturnaukseen. Itse olympiaturnauksen järjestelmä oli sama kuin edellisissäkin kisoissa. 

Ruotsi voitti olympiakultaa dramaattisten vaiheiden jälkeen. Loppuottelussa Ruotsi voitti Kanadan rangaistuslaukauskilpailussa. Suomi pelasi turnauksessa hyvin. Ennen välieriä Suomi oli voittanut kaikki ottelut, mutta Kanada voitti sen välierissä. Suomi otti kuitenkin pronssia voittamalla Venäjän pronssiottelussa. Suomi hävisi turnauksessa vain yhden erän, välierässä Kanadaa vastaan.

Karsinta

Karsinnat läpäisseet joukkueet

Karsintaturnaus

Otteluareenat

Joukkueet 

Lohko A
 
 
 
 
 
 

Lohko B

Kokoonpanot

Alkulohkot

Lohko A

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja

*Vertailuun:
 : 2 p., maaliero 4−3 = +1
 : 2 p., maaliero 4−4 = 0
 : 2 p., maaliero 6−7 = −1

Lohko B

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja

Sijoitusottelut 
Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja

Ottelut sijoista 9.–12.

Ensimmäinen kierros

Ottelu yhdennestätoista sijasta

Ottelu yhdeksännestä sijasta

Ottelut sijoista 5.–8.

Ensimmäinen kierros

Ottelu seitsemännestä sijasta

Ottelu viidennestä sijasta

Pudotuspelit 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja

Puolivälierät

Välierät

Pronssiottelu

Loppuottelu

Lopputulokset 

 Olympiaturnaus

 Karsiutuneet

Turnauksen pistepörssi

Median valitsema tähtikentällinen 
Maalivahti:  Tommy Salo
Puolustajat:  Brad Werenka,  Timo Jutila
Hyökkääjät:  Mats Näslund,  Peter Šťastný,  Patrik Juhlin

Erotuomarit 
Kisoihin valittiin kymmenen päätuomaria:
  Rob Hearn
  Valerij Bokarev
  Petr Bolina
  Tor Hansen
  Kevin Muench
  Ruggero Savaris
  Børje Johansson
  Karel Korentschnig
  Petr Slapke
  Marko Lepaus

Mitalistijoukkueiden pelaajat

Katso myös 
 Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1994
 Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1999

Lähteet 
 Hokej.snt - 17th Winter Olympic Games, 
 Hockeyarchives - Jeux Olympiques de Lillehammer 1994 
 Passionhockey - Qualifications pour les Jeux Olympiques 1994 
 Marcolympics - Ice Hockey 1994 schedule 
 http://avlh.sweb.cz/ZOH-1994.pdf 
 Elite Prospects - Lillehammer 1994 Ice-hockey 
 Oslo.net: 1994 Winter Olympics at Lillehammer - Chronological List of Events  
 la84.org - Results 1994 Winter Olympics

Viitteet

Aiheesta muualla

 YLE Elävä arkisto: Karhu kaatui kahdesti Lillehammerissa 
 Hockey-sport.net - Lillehammer 1994
Mihail Gurevitš

Mihail Iosifovitš Gurevitš (; 12. tammikuuta 1893 (J: 31. joulukuuta 1892) Rubanštšina – 12. marraskuuta 1976 Moskova) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija, joka perusti yhdessä Artem Mikojanin kanssa MiG-suunnittelutoimiston.

Ennen Toista maailmansotaa
Hän syntyi juutalaiseen perheeseen Rubanštšinan kylässä Kurskin alueella vuonna 1892. Hän valmistui Ohtyrkan lukiosta (Harkovan alueella) erinomaisin arvosanoin ja pääsi Harkovan yliopistoon opiskelemaan matematiikkaa. Pian hänet erotettiin, koska oli osallistunut vallankumoukselliseen toimintaan. Hän jatkoi opintojaan Ranskassa, Montpellier’n yliopistossa. Hän valmistui lentokoneinsinööriksi ranskalaisesta Supaero-yliopistosta vuonna 1913.

Vuonna 1914 hän oli lomalla kotonaan, kun maailmansota alkoi. Tämä ja Venäjän vallankumous keskeyttivät hänen opintonsa. Hän valmistui 1925 Harkovan teknologisesta instituutista ja meni töihin valtionyhtiöön nimeltä "Lämpö ja Voima". 

Vuonna 1929 hän muutti Moskovaan ja pääsi ilmailun pariin takaisin. Vuonna 1937 hän johti suunnitteluryhmää Polikarpovin suunnittelutoimistossa. 1930-luvun lopussa hän vieraili Lisunovin kanssa Douglasin tehtailla Kaliforniassa, kun Neuvostoliitto hankki lisenssin valmistaa DC-3-lentokoneita.

Toinen maailmansota
Mikojan nimitettiin vuonna 1939 Moskovaan perustetun lentokonesuunnittelutoimiston johtajaksi ja Gurevitš ylennettiin sen varapääinsinööriksi. Yhdessä Mikojanin kanssa hän loi siitä Mikojan-Gurevitš-suunnittelutoimiston. Maaliskuussa 1942 se nimettiin seuraavilla nimillä: OKB MiG (Osoboje Konstruktorskoje Bjuro MiG), ANPK MiG (Aviatsionni nautšno-proizvodstvenni kompleks) ja OKO MiG. 

Toinen maailmansota osoitti, ettei MiG-1-hävittäjä ollut kovin hyvä. Sen pohjalta kehitetty MiG-3 oli paljon parempi ja sitä käytettiin Neuvostoliiton ilmavoimissa suurina määrinä. MiG-5, 7 ja MiG-8 olivat lähinnä koekoneita.

Toisen maailmansodan jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitossa tehtiin versiota saksalaisten kehittämistä suihkukoneista, samoin kuin tehtiin samaan aikaan ainakin Ranskassa, Englannissa ja Ruotsissa. Ensimmäinen sarjatuotantokone oli MiG-9 vuonna 1946. I-270-prototyyppi perustui saksalaiseen hahmotelmaan ja käytti brittiläistä suihkumoottoria - siitä tuli etenkin Korean sodassa menestyksellinen MiG-15. Sen suorituskyky oli erinomainen ja yli 18 000 konetta valmistettiin. 
Vuonna 1957 hän nousi MiG-suunnittelutoimiston pääinsinööriksi.

Kunnianosoitukset
Hän sai valtion palkinnon vuosina 1941, 1947, 1948, 1949 ja 1953, Lenin-kunniamerkin vuonna 1962 ja "Sosialistisen työn sankarin" arvon 1957.

Neuvostoliittolaiset lentokonesuunnittelijat
Vuonna 1893 syntyneet
Vuonna 1976 kuolleet
Puerto Montt

Puerto Montt on eteläisessä Chilessä sijaitseva satamakaupunki. Vuonna 1853 perustetussa kaupungissa on nykyisin noin 175 000 asukasta, ja se on yksi maan nopeimmin kasvavista kaupungeista.

Puerto Monttin pääelinkeinoja ovat maatalous, metsätalous, kalastus ja kalanviljely.  

Kaupungissa ei ole varsinaisesti matkailunähtävyyksiä, mutta kaupungin kautta kulkee merkittävä määrä läheisellä Chiloén saarella vierailevia turisteja.

Aiheesta muualla

 Kaupungin verkkosivusto  

Chilen kaupungit
Sergei Bautin

Sergei Viktorovitš Bautin (, s. 11. maaliskuuta 1967 Rogatšev, Valkovenäjän SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen jääkiekkoilija. Hänet tunnettiin kovaotteisena ja rumiakin otteita käyttäneenä puolustajana. Hän edusti urallaan IVY:tä ja Venäjää. Hän kuului olympiakultaa voittaneeseen Venäjän joukkueeseen Albertvillessä 1992 ja pelasi maajoukkueessa myös kaksissa MM-kisoissa 1992 ja 1997.

Seuraura 
 Saratov Kristall 1987-88
 Moskovan Dynamo 1990-92
 Winnipeg Jets 1992-93
 Detroit Red wings 1993-94
 Adirondek  1993-95
 San Jose Sharks 1995-96
 Kansas City Blades 1995-96
 Luulaja HF 1996-98
 Bars Kazan 1998-99
 Nurnberg Ice Tigers 1999-2000
 Oji Seishi Tokio 2000-2002
 Metallurg Magnitogorsk 2002-2003

Saavutukset 
 kahdet jääkiekon maailmanmestaruuskisat 1992, 1997
 jääkiekon olympiakulta 1992 IVY:n joukkueessa

Venäläiset jääkiekkoilijat
Venäläiset olympiavoittajat
Winnipeg Jetsin (1972–1996) varaamat pelaajat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt