joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pareto-tehokkuus

Pareto-tehokkuus tai Pareto-optimaalisuus on peliteoreettinen kriteeri, joka viittaa tilanteeseen, jossa kenenkään asemaa ei voida parantaa huonontamatta jonkun muun asemaa. Pareto-parannus parantaa jonkun asemaa huonontamatta kenenkään muun asemaa. Pareto-tehokkuus on tärkeä käsite taloustieteessä.

Käsitteen on kehittänyt italialainen taloustieteilijä Vilfredo Pareto tutkiessaan taloudellista tehokkuutta ja tulonjakoja.

Voidaan osoittaa, että teoriassa vapaat markkinat tuottavat aina Pareto-tehokkaan lopputuloksen. Tulos tunnetaan nimellä ensimmäinen hyvinvointiteoreema (). Matemaattisen todistuksen esittivät ensimmäisenä Kenneth Arrow ja Gerard Debreu. Tosin todistuksessa tarvitaan hyvin rajoittavia oletuksia, minkä vuoksi tulos ei välttämättä kuvaa talouden toimintaa käytännössä. Tarvittavat oletukset ovat:

 Kaikille mahdollisille hyödykkeille on markkinat
 Markkinoilla on täydellinen kilpailu
 Transaktiokustannukset ovat merkityksettömän pieniä

Sosiaalinen optimi 
Pareto-tehokkuus ei ole yksinään riittävä kriteeri oikeudenmukaisen resurssien jaon tekemiseen. Esimerkiksi yhteiskunta, jossa diktaattori omistaa kaiken omaisuuden on Pareto-tehokas, koska kenenkään asemaa ei voida parantaa huonontamatta diktaattorin asemaa. Aina on siis olemassa useita Pareto-tehokkaita resurssijakoja eikä niitä voi laittaa paremmuusjärjestykseen ilman lisäoletuksia. Hyvinvointitaloustiede tutkii vaihtoehtoisia lisäoletuksia.

Toinen hyvinvoinnin peruslause () todistaa, että jos lisäksi preferenssit ovat konvekseja, mikä tahansa Pareto-tehokas resurssijako saadaan aikaan markkinoiden toiminnan lopputuloksena, kunhan tehdään tietyt tulonsiirrot. 

Tehottomuuksien kuitenkin usein katsotaan oikeuttavan valtiolle muutakin roolia kuin siirtää rahaa rikkailta tarvitseville.

Katso myös 
 Kaldor–Hicks-tehokkuus
 X-tehokkuus
 Allokointitehokkuus

Lähteet

Aiheesta muualla 

Peliteoria
Sosioekonomia
Mikrotaloustiede
Taloustieteen käsitteet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kurt von Schleicher

Kurt von Schleicher (, []) (7. huhtikuuta 1882 Brandenburg an der Havel – 30. kesäkuuta 1934 Potsdam) oli saksalainen jalkaväenkenraali ja Weimarin tasavallan viimeinen valtakunnankansleri.

Schleicher eteni 1920-luvulla Reichswehrissa, ja hänestä tuli armeijan ja hallinnon virkamiesten yhteyshenkilö. Hänen tapanaan oli toimia kulisseissa käyttäen hyviä henkilösuhteitaan ja tiedonantajiaan eri hallintokunnissa.

Schleicherista tuli merkittävä taustavaikuttaja Heinrich Brüningin hallituksen aikana 1930–1932. Hän toimi puolustusministeri kenraali Wilhelm Groenerin avustajana. Myöhemmin Schleicher, joka oli solminut läheiset suhteet presidentti Paul von Hindenburgiin, riitautui Brüningin ja Groenerin kanssa. Lähinnä juuri Schleicherin juonittelu johti näiden kahden uran päättymiseen toukokuussa 1932. 

Schleicherista tuli puolustusministeri uuden valtakunnankanslerin Franz von Papenin alaisuuteen, jonka hän oli itse valinnut tehtävään. Näkemyserojensa vuoksi nämä kaksi kuitenkin ajautuivat riitaan, joka päättyi marraskuun 1932 vaalien jälkeen Papenin eroon. Schleicherista tuli Saksan 23. valtakunnankansleri.

Schleicher pyrki estämään Adolf Hitlerin valtaannousun. Hän yritti saavuttaa valtiopäivillä enemmistön muodostamalla niin sanotun Querfrontin (ristikkäisrintama), jossa hän voisi yhdistää Saksan erilaiset eturyhmät epäparlamentaarisen, autoritäärisen mutta keskustelevan hallinnon alaisuuteen. Niinpä hän lähestyi sosiaalidemokraattisia ja kristillisiä ammattiyhdistyksiä ja kansallissosialistisen puolueen vasemmistosiipeä, jonka johdossa oli Gregor Strasser. Strasser oli kuitenkin jo häviämässä sisäisen valtataistelun Hitlerille.

Vaikka Schleicher sai edistystä aikaan, hän alkoi joutua molempien puolten hylkäämäksi. Ulosheitetty Papen lähestyi von Hindenburgia, koska presidentillä alkoi olla epäilyksiä Schleicherin hallintotavoista ja koska Schleicher halusi työskennellä SPD:n kanssa, jota Hindenburg halveksui. Papen vaati ikääntyvää presidenttiä nimittämään Hitlerin valtakunnankansleriksi. Papenin, Hindenburgin ja Hitlerin salaisten tapaamisten jälkeen presidentti von Hindenburg erotti Schleicherin 28. tammikuuta 1933 ja Hitleristä tuli valtakunnankansleri 30. tammikuuta 1933. 

Schleicher ja hänen vaimonsa Elisabeth murhattiin pitkien puukkojen yönä 30. kesäkuuta 1934 Potsdamissa yhdessä muiden oletettujen kansallissosialistisen hallinnon vastustajien kanssa. Schleicherin 16-vuotias tytärpuoli löysi ruumiit.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Saksan valtakunnankanslerit
Saksalaiset kenraalit
Pitkien puukkojen yönä murhatut
Vuonna 1882 syntyneet
Vuonna 1934 kuolleet
Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö

Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö eli OECD (, ) on kansainvälinen järjestö, joka perustettiin vuonna 1961 yhtenäistämään ja kehittämään jäsenmaidensa talouskasvua ja vapaakauppaa sekä lisäämään yhteiskunnallista hyvinvointia. OECD on vuonna 1948 perustetun Euroopan taloudellisen yhteistyöjärjestön, OEEC, () toiminnan jatkaja.

OECD:n päämaja on Château de la Muette, joka on Pariisissa sijaitseva Rothschild-pankkiiriperheen entinen palatsi. Sillä on toimistoja myös Berliinissä, Méxicossa, Tokiossa ja Washington D.C.:ssä. OECD:n atomienergiajärjestö on NEA.

Jäsenmaat 
Lähde: OECD

Perustajajäsenet

Myöhemmin liittyneet 

  (1964)
  (1969)
  (1971)
  (1973)
  (1994)
  (1995)
  (1996)
  (1996)
  (1996)

  (2000)
  (2010)
  (2010)
  (2010)
  (2010)
  (2016)
  (2018)
  (2020)
  (2021)

Joka viides OECD-maissa asuvista on joko maahanmuuttaja, siirtolainen tai heidän lapsensa. Vuonna 2019 OECD-maissa asui 135 miljoonaa ihmistä, jotka olivat syntyneet muussa maassa kuin senhetkisessä asuinmaassaan. Tämä vastasi 10 prosenttia asukkaista. Heistä kolmasosa asui Yhdysvalloissa ja lähes puolet Euroopan OECD-maissa. OECD arvioi, että synnyinmaansa ulkopuolella asuvia uhkaa muita suurempi työttömyyden riski.

Pääsihteerit 
Lähde: OECD

Katso myös 
 Development Assistance Committee
 Teollisuusmaa

Lähteet

Aiheesta muualla 

 OECD:n kotisivut 

Seulonnan keskeiset artikkelit
David Gross

David Jonathan Gross (s. 19. helmikuuta 1941 Washington, D.C.) on yhdysvaltalainen fysiikan professori Kavli Institutessa Kalifornian yliopistossa, Santa Barbarassa. Hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 2004 yhdessä David Politzerin ja entisen oppilaansa Frank Wilczekin kanssa. He saivat palkinnon vahvaa vuorovaikutusta koskevasta tutkimuksestaan. Gross tunnetaan myös säieteorioiden tutkimuksestaan.

Elämä 
David Gross varttui Washington D.C:n lähiöissä. Hänen isovanhempansa olivat muuttaneet Yhdysvaltoihin Itä-Euroopasta. Grossin perheen lapsia rohkaistiin lukemaan paljon ja osallistumaan älyllisiin keskusteluihin.

Vuonna 1955 perhe muutti Jerusalemiin, ja David Gross kävi siellä koulunsa loppuun heprean kielellä ja suoritti alemman korkeakoulutukinnon paikallisessa yliopistossa. Hän jatkoi opintojaan Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä, joka oli siihen aikaan alkeishiukkasten tutkimuksen keskus. Sieltä hän siirtyi Harvardiin ja 1969 Princetoniin. Hän sai monia innostavia opiskelijoita kuten Frank Wilczek ja keskittyi kvanttiväridynamiikkaan. 1980-luvun alussa hän siirtyi säieteorian pariin.

Vuonna 1997 Gross aloitti Santa Barbarassa Kavli-instituutin Teoreettisen fysiikan laitoksen johtajana.

Gross on ollut kahdesti naimisissa ja hänellä on kaksi tytärtä.

Merkitys 
Gross, Wilczek ja Polizer saivat Nobelin palkinnon löytämästään asymptoottiseksi vapaudeksi kutsutusta kvarkkien ominaisuudesta, joka on pohjana kvanttiväridynamiikan teorialle. Sen avulla fyysikot saivat täydennettyä hiukkasfysiikan standardimallin, joka kuvaa kaikki alkeishiukkaset ja niiden keskinäiset vuorovaikutukset.

Gross oli myös yksi vuonna 1987 julkaistun supersäieteorian kehittäjistä. Säieteorian mahdolliset käytännön sovellukset ovat vielä kaukana tulevaisuudessa, mutta säieteoria saattaa olla paras yritys ymmärtää maailmankaikkeuden pohjimmaista rakennetta.

Lähteet

Aiheesta muualla
Nobel-tarinoita 6: David Gross – emme tiedä vieläkään millainen säieteoria on

Yhdysvaltalaiset fyysikot
Nobelin fysiikanpalkinnon saajat
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Halukkaiden koalitio

Halukkaiden koalitio oli Yhdysvaltain kokoama liitto, joka tuki Irakin sotaa 2003 Irakin väitettyjen joukkotuhoaseiden riisumiseksi ja YK:n turvallisuusneuvoston ehdollisina antamien päätösten toimeenpanemiseksi. Koalitiolle annettava tuki vaihteli sotilasoperaatioihin osallistumisesta ylilento-oikeuteen ja poliittiseen tukeen.

Julkisesti liittoumaan liittyi 48 maata. Yhdysvaltain silloisen ulkoministerin Colin Powellin mukaan liittoumaan kuului myös monia muita maita, jotka eivät kuitenkaan julkisesti tahtoneet sitä tunnustaa. Liittoumaan epävirallisesti liittyneitä maita saattoivat olla muun muassa Kanada ja Suomi. Suomessa syntyi vuoden 2003 eduskuntavaalien loppusuoralla niin sanottu Irak-skandaali, kun Keskustan silloinen puheenjohtaja Anneli Jäätteenmäki syytti silloista pääministeri Paavo Lipposta Suomen liittämisestä Yhdysvaltain liittoumaan. Kohun käänteistä seurasi oikeudenkäynti ja Jäätteenmäen hallitus joutui eroamaan, koska ei enää nauttinut eduskunnan luottamusta.

Jäsenet
Koalitioon kuuluneet 48 maata julkaistiin alun perin Valkoisen talon lehdistötiedotteessa 21. maaliskuuta 2003.
Listan maista vain kolme osallistui sotatoimiin, ja monilla siihen kuuluvista maista ei ole edes omaa armeijaa

Afganistan
Alankomaat (Nato)
Albania 
Angola
Australia (Osallistuu sotatoimiin)
Azerbaidžan
Bulgaria (Nato)
Costa Rica (Ei omaa armeijaa)
Dominikaaninen tasavalta
El Salvador
Eritrea
Espanja (Nato)

Etelä-Korea
Etiopia
Filippiinit
Georgia 
Honduras
Islanti (Ei omaa armeijaa) (Nato)
Italia (Nato)
Japani
Kolumbia
Kuwait
Latvia (Nato)
Liettua (Nato)

Makedonia
Marshallinsaaret (Ei omaa armeijaa)
Mikronesian liittovaltio (Ei omaa armeijaa)
Mongolia
Nicaragua
Palau (Ei omaa armeijaa)
Panama
Portugali (Nato)
Puola (Nato)
Romania (Nato)
Ruanda
Salomonsaaret (Maan pääministeri on ilmoittanut olevansa täysin tietämätön, että Salomonsaaret tukee sotatoimia) (Ei omaa armeijaa)

Singapore
Slovakia (Nato)
Tanska (Nato)
Tonga (lisätty listalle 49. maana loppuvuodesta 2003)
Tšekki (Nato)
Turkki (Nato)
Uganda
Ukraina
Unkari (Nato)
Uzbekistan
Viro (Nato)
Yhdistynyt kuningaskunta (Osallistuu sotatoimiin) (Nato)
Yhdysvallat (Osallistuu sotatoimiin) (Nato)

Lähteet
Secretary Colin L. Powell – Interview on Egyptian TV – Yhdysvallat 26.3.2003
Secret Coalition? – IanGillespie 21.3.2004
Coalition Members – Operation Iraqi Freedom 21.3.2003

Viitteet 

Kansainvälinen politiikka
Poliittiset käsitteet
Irakin sota
Reichstag

Reichstag (saks., kirjaimellisesti ”valtakunnanpäivät”) voi tarkoittaa seuraavia:

 Reichstag eli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtiopäivät, 1100-luvulta vuoteen 1806 kokoontunut säätykokous
 Reichstag eli valtiopäivät, Pohjois-Saksan liiton edustajakokous vuosina 1867–1871
 Reichstag eli Saksan valtiopäivät, Saksan valtakunnan parlamentti vuosina 1871–1945
 Reichstag (koko nimi Reichstagsgebäude) eli Valtiopäivätalo, parlamenttitalo Berliinissä

Katso myös
Valtiopäivät
Kiinanruusu

Kiinanruusu (Hibiscus rosa-sinensis) on hibiskusten (Hibiscus) sukuun kuuluva pensas tai pieni puu, joka on kotoisin Itä-Aasiasta, luultavasti Kiinasta. Kiinanruusu on Malesian kansalliskukka. Suomessa kiinanruusua on kasvatettu huonekasvina 1800-luvun alkupuolelta lähtien, Etelä-Euroopassa se on yleinen puutarhakasvina ja pensasaitoina.

Subtrooppisissa ja trooppisissa maissa myös muutamat muut suvun kasvit ovat yleisiä puutarhakasveja. Sukuun kuuluu kaikkiaan noin 200 lajia. Niistä sinihibiskus (Hibiscus syriacus) on Etelä-Korean ja Hibiscus brackenridgei Havaijin kansalliskukka.

Tuntomerkit 

Kiinanruusun lehdet ovat tummanvihreät ja kiiltävät. Lehtien muoto ja koko voi suuresti vaihdella samassakin kasvissa. Alkuperäisessä kiinanruusussa on kirkkaanpunaiset yksinkertaiset kukat, jonka suppilosta heteet työntyvät voimakkaasti esiin. Lajista on jalostettu myös puolikerrottu- ja kerrottukukkaisia lajikkeita, joiden kukat ovat valkoisia, keltaisia tai vaaleanpunaisia. Kukin kukka kestää yleensä vain päivän tai kaksi, mutta hyvissä oloissa uusia kukkia puhkeaa jatkuvasti huhtikuusta myöhään syksyyn.

Hoito 

Kiinanruusu viihtyy ja kukkii parhaiten hyvin valoisassa ja normaalissa huoneenlämmössä, ja sietää myös suoraa auringonpaahdetta. Kesällä sen voi Suomessakin sijoittaa ulos tuulelta ja sateelta suojattuun paikkaan. Kasvi hyötyy talvilevosta noin 15 °C:n lämpötilassa.

Kesällä kiinanruusua kastellaan runsaasti, talvella vähän. Kesällä suihkuttaminen on hyödyksi. Jos kasvi pääsee liian kuivaksi, se on altis lehtikirvoille. Joka kevät kiinanruusun multa vaihdetaan ja lannoitetta laitetaan joka toinen kevät. 
Kiinanruusua kuuluu leikata.

Lisääminen 

Kiinanruusua lisätään pistokkaista, helpoiten huhti-toukokuussa. Pistokkaat juurrutetaan ensin vedessä. Sitten ne istutetaan multaan ja peitetään rei'itetyllä muovihupulla. Pohjalämpö edistää juurtumista. Kun pistokas on kunnolla juurtunut, muovihuppu poistetaan. Nuoren kasvin leikkaaminen useita kertoja tekee siitä tuuhean ja lisää kukintaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 ITIS: Hibiscus rosa-sinensis 
 United States Department of Agriculture (USDA): Hibiscus rosa-sinensis 
 Flora of China: Hibiscus rosa-sinensis 

Hibiskukset
Huonekasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Armolahja

Armolahja on kristinuskoon käytännön seurakuntaelämään liittyvä Raamatun opettama ilmiö, joka merkitsee Pyhän Hengen lahjoittamaa erityistä kykyä hengelliseen palveluun. Raamatussa armolahjalla viitataan Jumalan ihmiselle armosta antamaan lahjaan, ei siis palkkioon tai ihmisen omaan ominaisuuteen. Armolahjoista käytetään kristinuskossa myös nimitystä henkilahjat, koska Pyhä Henki jakaa niitä ihmisille tahtonsa mukaan.

Merkitys kristinuskon arjessa 
Laajemmassa merkityksessä armolahjaksi on ymmärretty miltei mikä tahansa ihmisen myönteiseksi katsottu taito tai ominaisuus, esimerkiksi hyvä laulutaito, kyky pitää innoittavia puheita, taito kuunnella ja auttaa tai muuta vastaavaa. Suppeammassa merkityksessä armolahjalla tarkoitetaan vain Raamatussa lueteltuja Pyhän Hengen vaikuttamia erityiskykyjä. Raamatussa armolahjoja luetellaan ja niistä opetetaan muun muassa 1. Korinttilaiskirjeen 12. luvussa, Roomalaiskirjeen 12. luvussa, Efesolaiskirjeen 4. luvussa sekä 1. Pietarin kirjeen 4. luvussa (jakeet 10-11).

Merkitys Raamatussa 
Raamatussa armolahjojen käyttö ja toiminta näkyy erityisesti Apostolien teoissa. Armolahjojen kautta Pyhä Henki vahvisti julistetun pelastussanoman ihmeiden ja merkkien avulla. Tästä apostolien käyttämästä evankeliointimenetelmästä käytetään nykyisin toisinaan nimeä voimaevankeliointi. Armolahjat saatiin Raamatussa erityisesti kätten päälle panemisen kautta.

Armolahjojen painotus eri suuntauksissa 
Armolahjojen merkitys uskonnollisessa elämässä vaihtelee huomattavasti eri kirkkokunnissa. Niin sanotuissa vapaissa suunnissa oppi armolahjoista on yleensä huomattavasti merkittävämmin esillä kuin muissa perinteisissä kirkkokunnissa. Karismaattinen liike on kuitenkin nostanut vanhoissakin kirkoissa uudenlaisen kiinnostuksen armolahjan käsitettä kohtaan.

Tunnetuimpia armolahjoja

Varustavat armolahjat (Ef. 4)
 Apostolin armolahja (lähetyssaarnaaja) Ef. 4:11, 1. Kor. 12:28-29
 Evankeliumin julistaminen (evankelistan armolahja) Ef. 4:11
 Opettaminen
 Paimenen armolahja
 Profetoiminen (profeetan armolahja)

Vahvistavat armolahjat (1. Kor. 12) 
 Henkien erottaminen (henkien arvosteleminen) 1. Kor. 12:10
 Henkien karkottaminen (riivaajien ulosajaminen) Mark. 16:17
 Ilmestyksen armolahja (näkyjen näkeminen) 1. Kor. 14:26
 Kielillä puhuminen
 Kielten selittäminen
 Terveeksi tekeminen (sairaiden parantaminen)
 Tiedon sanat
 Uskon armolahja (ihmeitä vaikuttava usko)
 Viisauden sanat
 Voimalliset teot (ihmeteot, voimateot)

Palvelevat lahjat (Room. 12)
 Antaminen (omastaan uhraaminen) Room. 12:8, 2. Kor. 8:1-7
 Avustaminen (auttaminen) 1. Kor. 12:28
 Johtaminen Room. 12:8
 Laulun armolahja (ylistyksen johtaminen)
 Laupeuden harjoittaminen (armahtaminen, köyhien auttaminen)
 Palveleminen
 Rohkaiseminen (kehottaminen)
 Seurakunnan hallitseminen (organisoinnin armolahja)

Muut (1. Kor. 7 )
 Marttyyrin armolahja (uskon tähden kärsiminen)
 Naimattomuus

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Armolahjat – mitä Raamattu niistä sanoo? 
 Raamatun armolahjat
 Armolahjat lyhyesti
 Armolahja uudessa raamatunkäännöksessä (1992)
Protestanttinen teologia
Yliluonnollinen
Hengellisyys

it:Carisma (cristianesimo)
ru:Святой Дух#Дары Святого Духа
Vapaa demokraattinen puolue

Vapaa demokraattinen puolue (, lyh. FDP) on keskusta-oikeistolainen klassista liberalismia edustava puolue Saksassa.  FDP on ollut usein mukana joko kristillisdemokraattien tai sosiaalidemokraattien johtamissa hallituksissa. Puolue saavutti vuoden 2009 liittopäivävaaleissa historiansa parhaimman tuloksen, mutta kärsi heti seuraavissa, vuoden 2013 vaaleissa, historiansa pahimman vaalitappion menettämällä kokonaan edustuksensa liittopäivillä, jonne puolue pääsi palaamaan taas seuraavissa liittopäivävaaleissa vuonna 2017.

Vapaa demokraattinen puolue edustaa arvo- ja talousliberalismia. Historiallisesti puoluetta on pidetty enemmän keskustalaisena, mutta 1980-luvulta alkaen se on siirtynyt enemmän oikeistoon päin, ja nykyään FDP luetaan vahvasti oikeistolaiseksi puolueeksi. Historiallisesti FDP:tä on pidetty selkeästi Eurooppa-myönteisenä, mutta euroalueen velkakriisin myötä puolueessa nousi esiin myös lievää euroskeptistä suuntausta edustanut "kansallisliberaali" vähemmistö.

Vaalimenestys 
FDP:n kannatus on valtakunnallisissa vaaleissa ollut 5,8 ja 12,8 prosentin välillä.  Se on osallistunut apupuolueena kolmea lukuun ottamatta kaikkiin sodan jälkeisiin hallituksiin joko kristillisdemokraattien ja sosiaalidemokraattien kanssa ja ollut vuoden 1949 jälkeen hallituksen ulkopuolella vain kahdeksan vuotta.

FDP sai 6,2 prosenttia äänistä ja 43 paikkaa liittopäiville vuonna 1998. Guido Westerwelle nousi vuonna 2001 puolueen johtoon ja puolue sai 2002 7,4 prosenttia äänistä ja 2005 9,8 %, 61 paikkaa.   Vuoden 2013 liittopäivävaaleissa puolueen kannatus kuitenkin laski 4,8 prosenttiin, eikä se viiden prosentin kannatusrajan vuoksi saanut edustusta liittopäiville.

Vuonna 2009 FDP sai kaikkien aikojen suurimman vaalivoittonsa (15 %) lupaamalla kevennetyn verojärjestelmän. Puoluejohtaja Guido Westerwelle ei saanut neuvoteltua verokevennyksiä hallitusohjelmaan, mistä alkoi puolueen kannatuksen lasku, joka johti FDP:n putoamiseen liittopäiviltä vuonna 2013 sekä sitä ennen useimmista osavaltioparlamenteista.

Vuoden 2017 liittopäivävaaleissa FDP teki vahvan paluun liittopäiville ja sai 10,7% annetuista äänistä.

Vaalitulokset

Puheenjohtajat

Lähteet

Aiheesta muualla

 Puolueen verkkosivusto 

Saksalaiset puolueet
Klassisliberaalit puolueet
Euroopan liberaalidemokraattinen puolue
Liberal International
Vasemmisto (saksalainen puolue)

Vasemmisto () on Saksassa toimiva vasemmistolainen puolue. Sen puheenjohtaja on Janine Wissler. Puolue kuuluu Euroopan vasemmistopuolueeseen ja Euroopan yhtyneen vasemmiston ja Pohjoismaiden vihreän vasemmiston ryhmään Euroopan parlamentissa, jossa se on suurin puolue. Puolue kannattaa demokraattista sosialismia.

Historia 
Vasemmisto-puolue syntyi DDR:n sosialistisen yhtenäisyyspuolueen (SED) toimintaa jatkaneen Vasemmistopuolue PDS:n yhdistyessä kesäkuussa 2007 pääosin entisistä SPD:sta eronneista vasemmistososiaalidemokraateista koostuneen WASG:n kanssa.
Helsingin Sanomien mukaan sosiaalidemokraattien (SPD) johtaman hallituksen toteuttama talouspoliittinen Agenda 2010 -uudistus johti Vasemmisto-puolueen syntyyn.

Potsdamin yliopiston valtio-opin professori Jürgen Dittberner sanoo, että Vasemmisto ei ole kelvannut liittovaltion tasolla sosiaalidemokraattien ja vihreiden hallituskumppaniksi, koska moni pitää sitä DDR:n kommunistipuolueen (SED) toiminnan jatkajana.
Ennen elokuun 2009 kolmen osavaltion vaaleja SPD:n johtaja Frank-Walter Steinmeier ilmoitti julkisesti yhteistyön Vasemmiston kanssa olevan mahdollista osavaltiohallituksissa. Vuonna 2014 Vasemmiston edustaja valittiin ensimmäistä kertaa osavaltiopääministeriksi, Thüringenissä, SPD:n ja vihreiden tuella.

Lokakuussa 2019 Thüringenin osavaltiovaaleissa Vasemmisto-puolue saavutti ensimmäisen kerran Saksan historiassa suurimman puolueen aseman saadessaan noin 30 prosenttia äänistä.

Verfassungsschutzin valvonta 
Saksan viranomaiset ovat kutsuneet puoluetta äärivasemmistolaiseksi ja yksi kolmasosa sen kansanedustajista on liittovaltion Bundesamt für Verfassungsschutz-viranomaisen valvonnassa. Viranomaisen tehtävänä on suojella Saksan perustuslakia ja valvoa toimintaa, joka saattaa vaarantaa vapaan ja demokraattisen järjestyksen.

Jäsenet 
Suomalainen Demari-lehti kirjoitti vuonna 2008, että Vasemmiston jäsenistä 3/4 on eläkeikäisiä SED:n entisiä jäseniä.
Vuonna 2010 saksalaisen Bundeszentrale für politische Bildungin mukaan puolueen jäsenistä 3/4 oli entisestä Itä-Saksasta ja 68 prosenttia on yli 60-vuotiaita. Naisten osuus jäsenistä oli 45 prosenttia, mikä oli suurin osuus saksalaisissa puolueissa.

Puheenjohtajat

Vaalit 
Puolueen kannatus on perinteisesti ollut vahvempaa entisen Itä-Saksan alueella.

Lähde

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Vasemmisto-puolueen kotisivut 

Euroopan vasemmistopuolue
Vasemmisto
Sosialistiset puolueet
GNU Hurd

GNU Hurd on mikroydin-palvelin-asiakas-arkkitehtuuriin pohjautuva vapaa käyttöjärjestelmän ydin, jonka mikroytimenä toimii GNU Mach, GNU-projektin oma toteutus Mach-mikroytimestä. HURD pyrkii laajentamaan perinteistä Unix-käyttöjärjestelmän toiminnallisuutta pysyen kuitenkin POSIX-yhteensopivana.

Hurd-nimi on rekursiivinen akronyymi sanoista Hird of Unix-Replacing Daemons (joukko Unixin korvaavia taustaprosesseja), ja HIRD puolestaan on määritelty akronyymiksi sanoista Hurd of Interfaces Representing Depth (joukko syvyyttä edustavia ohjelmointirajapintoja). Sanoina sekä HURD että HIRD ovat vain tätä varten keksittyjä muunnelmia englannin sanasta herd, joka tarkoittaa laumaa — kaikki sanat lausutaan [həːd]. Koko nimi GNU HURD on siis gnuulaumaan viittaava sanaleikki.

GNU-projekti on kehittänyt Hurd-ydintä vuodesta 1990 alkaen. Hurdin kehitys hidastui, kun Linus Torvaldsin alulle panema Linux vei kehittäjien huomion teknisillä ominaisuuksillaan. Hurdin varaan on voitu jo koota toimivia ohjelmistojärjestelmiä, mutta se on edelleen kehitysvaiheessa, eikä yhtään vakaata versiota ole vielä julkaistu. Hurd toimii ainoastaan IA-32-arkkitehtuurilla.

Lähteet

Aiheesta muualla

GNU Hurd -sivusto 
Debian GNU/Hurd 
 GNUAB 
 Superunprivileged.orgin Hurd LiveCD 

HURD
Käyttöjärjestelmäytimet
Pinja (nimi)

Pinja on suomenkielinen naisen etunimi. Nimi lisättiin Suomen almanakkaan vuonna 1995. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Pinja on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu noin 5 800 henkilölle.

Nimen alkuperä
Pinja on Välimeren maissa kasvavan pinjan (Pinus pinea) suomenkielinen nimi. Sitä on pidetty pitkäikäisyyden ja kuolemattomuuden symbolina. Lähes samaan tapaan äännettävä portugalin sana pinha tarkoittaa käpyä ja espanjan sana piña ananasta.

Tunnettuja Pinjoja 
 Pinja Arbelius (s. 2000), pesäpalloilija
 Pinja Flink (s. 1975), näyttelijä
 Pinja Hanski, (nyk. Pinja Rautio, s. 1974), laulaja
 Pinja Kanon, näyttelijä ja DJ
 Pinja Perholehto (s. 1997), sosiaalidemokraattinen poliitikko
 Pinja Sanaksenaho, Pinkku Pinsku (s. 2002), suomalainen videobloggaaja ja YouTube-videoiden tekijä
 Pinja Vuorinen (s. 1996), kommunistipoliitikko

Lähteet 

Etunimet
Alli Vaittinen-Kuikka

Alli Ester Vaittinen-Kuikka (o.s. Vaittinen; 8. toukokuuta 1918 Impilahti – 3. joulukuuta 2006 Joensuu), lempinimeltään Mato-Alli, oli suomalainen sairaanhoitojohtaja, sosiaalineuvos ja kansanedustaja. Hänet tunnetaan erityisesti lapamatotaudin vastaisesta työstä 1950- ja 1960-luvulla.

Alli Vaittinen-Kuikka valmistui Kätilöopistosta vuonna 1942. Tämän jälkeen hän toimi opiston valmistavan koulun opettajana ja johtajana vuoteen 1949. Tällöin hänestä tuli lääkintöhallituksen määräämä Nokian suuren kulkutautisairaalan organisoija, joka sai sisämaata vaivanneen lapamatotaudin kuriin. Tästä hän sai lempinimensä. Myöhemmin hän toimi terveyssisar-kätilönä, ylihoitajana ja lääketehtaan tieteellisenä assistenttina.

Kokoomuslainen Vaittinen-Kuikka valittiin eduskuntaan vuonna 1966 Pohjois-Karjalan vaalipiiristä, ja hän toimi kansanedustajana vuoteen 1979. Kansanedustajana hän tuli tunnetuksi vastustaessaan pornografisina pitämiään julkaisuja. Hän toimitti vuonna 1971 oikeusministeriöön 60 kansanedustajan allekirjoittaman kirjelmän ja nipun alan lehtiä (mm. Hymy, Nyrkkiposti, Jallu ja Stump). Vaadittuja syytteitä ei kuitenkaan nostettu, vaikka hän toivoi Suomeen pornonkieltolakia. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1968 ja 1978. Hänelle myönnettiin sosiaalineuvoksen arvo vuonna 1974.

Alli Vaittisen puoliso vuodesta 1972 oli Esko Kalervo Kuikka.

Lähteet

Kirjallisuus
 
 Karjalainen 5.12.2006.
 Muistokirjoitus. Helsingin Sanomat 12.12.2006. Artikkelin verkkoversio.

Viitteet

Kansanedustajat
Joensuun kaupunginvaltuutetut
Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Suomalaiset sairaanhoitajat
Pohjois-Karjalan vaalipiiri
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Länsiväylä (lehti)

Länsiväylä on kaupunkilehti, joka ilmestyy Espoossa, Kauniaisissa ja Kirkkonummella kahdesti viikossa, keskiviikkoisin ja viikonloppuisin. Länsiväylän kokonaistavoittavuus on 136 000 lukijaa. Painetun lehden lukijamäärä on 121 000, painetun ja digilehden lukijoita on 9 000 ja pelkän digilehden lukijoita 15 000.

Länsiväylä-lehteä julkaisee Etelä-Suomen Media Oy, joka kuuluu Keskisuomalainen-konserniin. Länsiväylän painopaikka on SLY-Lehtipainot Oy.
Länsiväylän sisarlehdet pääkaupunkiseudulla ovat Helsingin Uutiset, Nurmijärven Uutiset ja Vantaan Sanomat.

Historia 
Lehden perusti vuonna 1954 Asuntosäätiö. Tuolloin lehden nimi oli Tapiola Tänään, ja sen tarkoituksena oli toimia tiedotusvälineenä vasta rakennetun Tapiolan asuinalueen asukkaille. Tammikuussa 1969 lehden nimi muuttui Länsiväyläksi.
Vuonna 2013 Länsiväylä valittiin Sanomalehtien liiton järjestämässä Vuoden kaupunkilehti -kilpailussa Suomen parhaaksi kaupunkilehdeksi.

Päätoimittajat

Lähteet 
 Länsiväylän kotisivu
 KMT Kuluttaja 2014 
 Hatakka, Elina – Hellström, Mauritz – Marttinen, Markku (toim.): Länsiväylän villit vuodet. Länsiväylän tekijöiden muisteloita vuosilta 1969–1998. Tallinna 2015.

Viitteet

Espoon media
Kauniainen 
Kirkkonummi
Suomalaiset kaupunkilehdet
Veromies
Salakuuntelu

Salakuuntelu on muiden välisen keskustelun luvatonta kuuntelemista. Salakuuntelu on rikos, josta säädetään Suomen rikoslain 24 luvun 5 pykälässä. Salakuuntelua voi tehdä teknisin apuvälinein tai olemalla kuuloetäisyydellä mutta piilossa keskustelijoilta. Myös sähköisesti käytävän keskustelun luvatonta seuraamista pidetään salakuunteluna. Usein salakuunneltu keskustelu nauhoitetaan myöhempää käyttöä varten.

Sellaisen keskustelun, jossa on itse osallisena, nauhoittaminen on sallittua, vaikka muut osapuolet eivät siitä olisikaan tietoisia. Yritykset nauhoittavat usein puheluita pystyäkseen todistamaan, mitä asiakkaan kanssa on suullisesti sovittu. Puheluiden nauhoittamisesta tulee kuitenkin informoida asiakasta, sillä nauhoitukset muodostavat henkilörekisterin.

Salakatselu on vastaavasti sellaisen tilanteen seuraaminen, jota ei ole tarkoitettu muiden nähtäväksi.

Historiaa

Salakuuntelu laajassa mittakaavassa kehittyi puhelinliikenteen kehityksen myötä. Joissain maissa poikkeustilan aikana puhelinkeskusten hoitajat velvoitettiin kuuntelemaan puheluita. Joissain maissa puolestaan jatkuva salakuuntelu ilman oikeuden erityistä päätöstä poliisin kohdistamien epäilyjen perusteella oli tavanomainen käytäntö. Neuvostoliitossa salakuuntelun pystyi huomaamaan siten, että puhelussa ääni vaimeni, kun kuuntelu kytkettiin päälle. Nykyaikaisessa digitaalikeskustekniikassa ei kuuntelun päälle kytkentää huomaa.

Ruotsissa on vuodesta 2009 asti ollut voimassa laki, jonka mukaan Ruotsin puolustusvoimien radiolaitos (FRA) voi valvoa Ruotsin rajan ylittävien kaapeleiden tietoliikennettä. Tästä on seurannut Suomen lain vastainen tilanne TeliaSoneran tilaajien osalta, koska myös Suomen sisäiset puhelut hallinnoidaan Ruotsista, jolloin TeliaSoneran matkapuhelimenhaltijoiden puhelimet olisivat joutuneet Ruotsin puolustusvoimien radiolaitoksen salakuuntelun piiriin. Suomen sisäasiainministeriö siirsi matkapuhelimensa TeliaSoneralta Elisalle. TeliaSonera hallinnoi Ruotsista myös Viron matkapuhelinliittymiään.

Yhdysvallat 
The New York Times paljasti vuonna 2006, että Yhdysvaltojen hallitus salakuunteli luvattomasti amerikkalaisia laajasti ainakin kolmen vuoden ajan ilman tuomioistuimen lupaa. Useat isot teleyhtiöt osallistuivat viranomaisten kanssa puhelimien, faxien ja sähköpostiyhteyksien vakoiluun. Hallituksen lakimiehen mukaan salakuuntelu kuuluu presidentin sodanaikaisiin valtuuksiin. Perustuslain mukaan vain kongressi voi julistaa sotatilan, mitä se ei ole tehnyt 2000-luvulla. Kongressi kumosi Bushin aloitteet salakuunteluun vuosina 2006 ja 2007.

Salakuuntelu tapahtui [[Syyskuun 11. päivän terroriteot|syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen.

Muuta

Suomessa poliisi käyttää salakuunteluun vuodessa työaikaa huomioon ottamatta yli miljoona euroa. Tuomioistuimet myöntävät vuosittain noin 1 700 lupaa.

Katso myös
Echelon
Joukkovalvonta
Maailmanlaajuista joukkovalvontaa koskevat paljastukset (2013 alkaen)
Maailmanlaajuista joukkovalvontaa koskevat paljastukset (1970–2013)
Mies välissä -hyökkäys
Näppäilyn tallentaja
Vakoilu
Valvonta
Yksityisyys

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vakoilu
Yksityisyys
Vapaat suunnat

Vapaat suunnat -nimitystä käytetään protestanttisista kristillisistä liikkeistä, jotka eivät halua muodostaa läheistä suhdetta valtioon, vaan eroa kirkon ja valtion välillä pidetään luontevana. Suomessa vapaisiin suuntiin kuuluvat muun muassa baptistiyhdyskunnat, Helluntaiherätys, Metodistikirkko, Vapaakirkko, Adventtikirkko, Raamattu Puhuu, Majakka-seurakunta ja Pelastusarmeija. Kaikilla vapaisiin suuntiin kuuluvilla liikkeillä on omat opilliset korostuksensa. Pääasiallisesti ne pohjautuvat opillisesti reformoituihin ja kalvinistisiin uskonpuhdistuksen haaroihin. Kuitenkin arminiolaisuus näyttää olevan vahvasti edustettuna esimerkiksi helluntailaisuudessa Suomessa.

Suomessa vapaiden suuntien yhteistyöelimenä toimii Suomen vapaakristillinen neuvosto.

Yhteisiä piirteitä 

 Pietistinen uskonkäsitys, joka tarkoittaa henkilökohtaisen uskon korostamista ja sitä, että uskon tulee näkyä myös elämässä ulospäin.
 Riviseurakuntalaisten osuus seurakunnan toiminnassa on suuri (ns. yleinen pappeus).
 Aktiivinen pyrkimys evankeliointiin ja lähetystyöhön.
 Useimmissa ryhmissä on käytössä ns. uskovien kaste eikä sylilapsikastetta pidetä pätevänä

Katso myös 
 Luettelo Suomen vapaiden suuntien seurakunnista

Aiheesta muualla

 Vapaat suunnat , Opinto.net
 Suomen vapaakristillinen neuvosto

Protestantismi
Vilho Väisälä

Vilho Väisälä (vuoteen 1906 Veisell; 28. syyskuuta 1889 Utra, Kontiolahti – 12. elokuuta 1969 Helsinki) oli suomalaisen tieteen uranuurtajia ja Vaisala Oyj:n perustaja.

Vilho Väisälä tunnetaan erityisesti ilmakehään liittyvien ilmiöiden tutkimuksesta sekä siihen liittyvistä keksinnöistään, joita patentoitiin kymmenen. Merkittävin niistä oli ilmakehän tutkimuksessa käytettävä radioluotain. Vety- tai heliumpallon avulla nostettavalla sondilla voitiin mitata ilmanpainetta, lämpötilaa, kosteutta, tuulen nopeutta ja suuntaa sekä lisäanturein muitakin suureita kuten otsonipitoisuutta ja radioaktiivisuutta ilmakehän eri kerroksissa.

Elämäkerta 
Valmistuttuaan filosofian kandidaatiksi Väisälä työskenteli Meteorologisen Päälaitoksen Ilmalan leija-asemalla vuodesta 1912, jossa eteni esimieheksi 1916. Leija-asemalla tehtiin ylemmän ilmakehän mittauksia laittamalla piirtäviä mittareita leijan kyytiin – samaan tarkoitukseen Väisälä myöhemmin kehitti radioluotaimensa. Vuonna 1919 hänestä tuli Valtion Meteorologisen Keskuslaitoksen aerologisen osaston johtaja. Ylempien ilmakerrosten tutkiminen muodostui Väisälän omaksi alaksi.

Väisälän vuonna 1917 valmistunut Ensimmäisen lajin elliptisen integralin käänteisfunktion yksikäsitteisyys on ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa suomenkielinen matematiikan väitöskirja Helsingin yliopistossa. Hänestä tuli filosofian maisteri 1916 pääaineenaan matematiikka, lisensiaatti 1918 ja tohtori 1919.

Vuonna 1936 Väisälä perusti Toiminimi V.Väisälän (myöh. Mittari Oy → Vaisala Oy → Vaisala Oyj), josta kasvoi alansa kansainvälisesti ehkä merkittävin yritys maailmassa. Vuonna 1948 Väisälä siirtyi meteorologian professoriksi Helsingin yliopistoon.

Vilho Väisälän ensimmäinen puoliso vuodesta 1912 oli Anna Maria Fredrika Blomqvist (1891−1954). Jäätyään leskeksi Väisälä solmi vuonna 1955 uuden avioliiton Anna Maria Immosen (ent. Airila [1888−1972]) kanssa.

Myös Vilho Väisälän veljet olivat luonnontieteilijöitä: Yrjö Väisälä oli tähtitieteilijä ja Kalle Väisälä matemaatikko.

Vilho Väisälä lahjoitti peruspääoman Väisälän palkintoa varten, joka on Väisälä rahaston jakama 15 000 euron suuruinen rahapalkinto. Palkinto jaetaan Vilho, Yrjö ja Kalle Väisälän edustamille tieteen aloille. Lisäksi Vilho Väisälän nimeä kantaa Maailman ilmatieteen järjestö WMO:n Prof. Dr. Vilho Vaisala Award.

Vilho Väisälä on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 
Kirjan esittely Tekniikka ja Talous -lehdessä.
Kirjan esittely Helsingin Sanomissa.
 Väisälän veljekset - Suomalaisen tieteen uranuurtajia, Suomen Kuvalehti, 19.12.1936, nro 51-52, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Kylmille rannoille. Napaseudun stratosfääriä tutkimassa olleen suomalaisen retkikunnan matkastaan kertomaa, Suomen Kuvalehti, 25.09.1937, nro 39, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat
Suomalaiset fyysikot
Helsingin yliopiston professorit
Vuonna 1889 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Suomalaiset professorit
Vangin dilemma

Vangin dilemma on yksi tavallisimpia peliteorian käsittelemiä valintatilanteita. Sen kehittivät Merrill Flood ja Melvin Dresher vuonna 1950 toimiessaan Rand Corporationissa. Tosin he eivät puhuneet tästä pelistä sen nykyisellä nimellä, vaan kutsuivat sitä peliteoriaksi. Pelin kansantajuisti Vangin dilemmaksi Albert Tucker.

Asetelma 
Kaksi henkilöä on tehnyt rikoksen ja jäänyt siitä kiinni, joten heitä uhkaa vankeus. He ovat kuitenkin sopineet yhteisen tavan toimia: olla puhumatta kuulustelijoille mitään. Kuulustelujen alettua vangit eivät voi viestiä keskenään. Kuulustelijat tarjoavat vasikoijalle hyvitystä ja uhkaavat hiljaisena pysyvää kovalla rangaistuksella. Jos molemmat pysyvät hiljaa, kumpikin saa rangaistukseksi vuoden vankeutta. Jos molemmat vasikoivat, kumpikin saa kaksi vuotta vankeutta. Jos vain toinen vasikoi, hän pääsee vapaaksi ja vaiti pysynyt saa kolmen vuoden vankeusrangaistuksen.

Asetelmassa mainittujen rangaistusvuosien tarkka lukumäärä ei ole merkityksellinen, vaan niiden suuruusjärjestys ratkaisee.

Tulostaulukko

Tulkinta 
Pulma on siinä, että mitä tahansa toinen valitseekin, itselle parempi vaihtoehto on valita vasikointi. Yhteisen edun mukaista olisi kuitenkin molempien vaieta. Jos vanki A on vaiennut kuten sovittu, B saa vaikenemalla vuoden vankeutta, kun vasikoimalla pääsee vapaaksi. Jos A on vasikoinut, B saa vaikenemalla kolme vuotta vankeutta ja vasikoimalla vain kaksi. Tavallisesti itsekäs ja omaa etua ajatteleva valitsisi siis vasikoinnin ja varmistaisi lyhyemmän vankilatuomion mieluummin, kuin jos olisi vaiti toisen tunnustaessa. Kuitenkin yhteistuloksena tämä on huonompi kuin yhteistyöllä saavutettu tulos. Nashin tasapaino saavutetaan tilanteessa, jossa molemmat vangit vasikoivat.

Tapauksesta tekee siis dilemman se, että ratkaisu, jossa molemmat tunnustavat, on pareto-inferiorinen. Tämä tarkoittaa, että ratkaisu on vankien yhteenlasketun kokonaishyödyn kannalta heikompi vaihtoehto kuin ratkaisu, jossa molemmat vaikenevat.

Toimijoiden luottamus vaihtelee 
Jos vankien välillä on vakaa luottamus ja aikomus toimia yhdessä, pelin summatulos (kummankin vangin yhteenlaskettu rangaistus) on paras mahdollinen: kumpikin saa vuoden vankeutta. Peliteorian mukaan tämä tilanne ei toteudu, mikäli peli pelataan vain kerran.

Vangin dilemman strategian piirteet tulevat esiin vasta toistuvalla vangin dilemmalla, jossa peliä pelataan toistuvasti saman kumppanin kanssa.

Vangin dilemman oletukset 
Vangin dilemma on matemaattinen malli, jossa muiden tekijöiden kuin vankien päätöksenteon oletetaan olevan muuttumattomia. Malli ei siis vastaa tosielämää. Kyseisessä mallissa esimerkiksi oletetaan vangeilta luottamusta vasikoinnin etujen toteutumiseen. Kyseinen malli saisi aivan toisen luonteen jos vankien luottamus toisen paljastamisesta saatavaan palkintoon olisi heikko.

Katso myös 
Yhteismaan ongelma

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Stanford Encyclopedia of Philosophy: Prisoner's Dilemma 

Peliteoria
Ajatuskokeet
Seulonnan keskeiset artikkelit
2G

2G () on yleinen lyhenne ns. "toisen sukupolven" matkapuhelinteknologioille, joille on luonteenomaista, että ne ovat digitaalisia toisin kuin ensimmäisen sukupolven analogiset järjestelmät. 

Toista sukupolvea edustavat digitaaliset standardit kuten eurooppalainen GSM ja esimerkiksi Yhdysvalloissa käytetty IS-95. GSM on ylivoimaisesti suosituin standardi toisen sukupolven tekniikoista, ja siihen perustuvia verkkoja on kaikilla mantereilla ja lähes kaikissa maissa. GSM:ään siirtyminen mahdollisti tekstiviestien lähettämisen sekä sähköpostin käytön ja internetin selailun. 

1990-luvun alussa esitellyissä verkoissa ei kaikissa ollut alun perin datayhteyksiä, mutta sittemmin niitä kehitettiin aluksi piirikytkentäisin menetelmin (esimerkiksi HSCSD GSM-verkoissa) ja vähän myöhemmin myös tietokonemaailmasta tutuin pakettikytkentäisin menetelmin (esimerkiksi GPRS GSM-verkoissa.) 2G-teknologiaan on myöhemmin kehitetty niin sanottuja 2.5G-laajennuksia, kuten EDGE ja EGPRS, jotka huomattavasti parantavat radioyhteyden suorituskykyä.

Lähteet

Matkapuhelinverkot
Äpy

Äpy (kirjoitettuna myös ) on Suomen vanhin teekkarien vappulehti. Äpy-lehti syntyi jouluna 1948 Lönnrotinkadun Polilla. Ensimmäinen Äpy yhdisti humorististen joululehtien perinteen ja työttömien myymän Apu-lehden. Aluksi Äpy ilmestyi epäsäännöllisesti vuosina 1948, 1953, 1958, 1960, 1964, 1966 ja 1967. Tämän jälkeen Äpy on ilmestynyt  parittomina vuosina ja sen ulkoasu on ollut aina erikoinen ja erilainen. Erikoisin lienee Äpyfoni (1983), joka oli sekä lehti, äänilevy että levysoitin. Vappuna 2009 ilmestyneen UniikkiÄpyn jokainen myyntikappale erosi sisällöltään muista.

Äpyn julkaisijana toimii Suomen Äpy-lehtien Liitto ry. Äpyn tuotoilla on kautta aikain tuettu monenlaista teekkaritoimintaa, mm. saunojen ja Polyteekkarimuseon rakentamista, konserttien ja speksien järjestämistä, historiikkeja sekä avustettu muissa tärkeissä hankinnoissa.

Äpyt kautta historian

 Äpy (1948)
 Mustaäpy (1953)
 Äpysäilyke (1958)
 Äpylaukku (1960)
 Äpylakana (1964)
 Korttiäpy (1966)
 Vaahtoäpy (1967)
 Äpypussi (1969)
 Taskuäpy (1971)
 Äpytoora (1973)
 Shekkiäpy (1975)
 Äpyallakka (1977)
 Mjölkkiäpy (1979)
 Pläyäpy (1981)
 Äpyfoni (1983)
 Kaskutikkuäpy (1985)
 Äpyasu (1987)
 Äpysillis (1989)
 Räpylä-Äpy (1991)
 Mustalaatikkoäpy (1993)
 Äguäpy (1995)
 Äpycooler (1997)
 Liiteäpy (1999)
 Karvaäpy (2001)
 Äpyhanuri (2003)
 Piknik-Äpy (2005)
 Finnish Design Äpy (2007)
 Uniikki Äpy (2009)
 Peli-Äpy (2011)
 Äpy-Sanomat (2013)
 Tupla-Äpy (2015)
 PassiÄpy (2017)
LuontoÄpy (2019)
Arpa-Äpy (2021)

Katso myös
 Aino
 Hässi
 Julkku
 Tamppi
 Ööpinen

Lähteet

Aiheesta muualla 
www.äpy.fi

Teekkarikulttuuri
Vappulehdet
Horemheb

Horemheb oli Egyptin 18. dynastian viimeinen faarao. Hän hallitsi vuosina 1323–1295 eaa.

Horemheb ei ollut kuninkaallista syntyperää, vaan hän oli toiminut edeltävien faaraoiden (mm. Tutankhamonin ja Ayn) upseerina. Faarao Ayn kuoleman jälkeen silloinen upseeri Horemheb julisti itsensä faaraoksi.

Hänen vanhemmistaan tai muusta perheestään ei ole asuinpaikan lisäksi juurikaan tietoa. He asuivat todennäköisesti Herakleopoliissa (muinaisegyptiläiseltä nimeltään Nen(i)-nesut/Hut-nen-nesu). Vaimoja hänellä oli kolme, kaksi joiden nimiä ei tiedetä ja Mutnodjmet. Mutnodjmet oli mahdollisesti faarao Akhenatenin vaimon Nefertitin sisar.

Valtaan päästyään Horemheb julkisti Horemhebin ediktin nimellä tunnetun julistuksen, joka on löydetty steelaan kaiverrettuna Karnakista. Siinä  kuvattiin maan tuolloista surkeaa tilaa, kansan kurjuutta ja virkamiesten väärin­käytöksiä. Ediktissä  uhattiin ankarilla rangaistuksilla: vilppiin syyllistyneiltä virkamiehiltä oli leikattava nenä ja myös maanpakorangaistus palautettiin käyttöön.

Horemheb teki myös voitavansa hävittääkseen kaikki muistot Akhenatonista ja tämän kolmesta seuraajasta, Smenkhkaresta, Tutankhamonista ja Aysta, joita hän piti syyllisinä Egyptissä tuolloin vallinneeseen kurjuuteen. Niinpä heitä esittävät veistokset joko rikottiin tai niistä hakattiin nimet pois ja tilalle hakattiin uuden hallitsijan nimi. Myös Akhenatonin rakennuttamat Atonin temppelit purettiin. Horemheb selitti myös olleensa Amenhotep III:n laillinen seuraaja, minkä vuoksi egyptiläisissä asia­kirjoissa alettiin laskea hänen hallitus­vuotensakin Amenhotep III:n kuolemasta, vaikka hän todellisuudessa nousi valtaan lähes 30 vuotta myöhemmin. Sen vuoksi eräissä egyptiläisissä teksteissä hänen mainitaankin hallinneen 50 vuotta. Vielä seuraavan 19. dynastian aikaisissa luetteloissa, esimerkiksi Abydoksen kuningas­luettelossa, Horemheb mainitaan Amenhoptep III:n välittömänä seuraajana.

Horemhebin hauta sijaitsee Kuninkaiden laaksossa (hauta KV57). Lisäksi hänellä oli Sakkarassa keskeneräinen ei-kuninkaallinen hauta, joka kuitenkin jäi käyttämättä. Horemhebin kivinen sarkofagi on yhä haudassa, mutta muumiota ei ole löydetty. Sen sijaan haudasta on löydetty naisen ja vastasyntyneen lapsen muumiot, jotka ovat todennäköisesti kuuluneet Mutnodjmetille ja hänen lapselleen.

Horemhebilla ei ollut perillisiä, joten 18. dynastia päättyi hänen kuolemaansa.

Horemheb on myös keskeisessä sivuosassa Mika Waltarin romaanissa Sinuhe egyptiläinen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Egyptin faaraot
Ennen ajanlaskumme alkua syntyneet
Ennen ajanlaskumme alkua kuolleet
Hovioikeus

Hovioikeus (lyhenne HO, ruots. hovrätt) on Suomen ja Ruotsin yleisten tuomioistuinten hierarkiassa toinen oikeusaste, johon asianosainen voi valittaa käräjäoikeuden ratkaisuista. Lisäksi hovioikeus käsittelee ensimmäisenä oikeusasteena valtio- ja maanpetosasioita sekä eräitä virkarikoksia.

Muiden maiden toisen asteen tuomioistuimia (esimerkiksi Yhdysvalloissa Court of Appeals) ei suomeksi nimitetä hovioikeuksiksi, vaan vetoomustuomioistuimiksi tai valitustuomioistuimiksi.

Ruotsin hovioikeudet 
Hovioikeuksia perustettiin 1600-luvulla käyttämään aiemmin kuninkaalle kuulunutta tuomiovaltaa. Ensimmäinen hovioikeus oli Svean hovioikeus, joka perustettiin 1614. Myöhemmin perustettiin Turun hovioikeus (1623), Liivinmaan hovioikeus Tarttoon (1629), Götan hovioikeus Jönköpingiin (1634) ja Vaasan hovioikeus (1775). Hovioikeuden oli alun perin tarkoitus olla ylin tuomioistuin, mutta jo vuodesta 1615 hovioikeuden tuomiot voitiin alistaa kuninkaalle. Käytännössä ylintä tuomiovaltaa käytti valtaneuvosto, ja myöhemmin sen erillinen revisio-osasto. Valtaneuvoston lakkauttamisen jälkeen perustettiin Ruotsin korkein oikeus vuonna 1789.

Ruotsissa on nykyään kuusi hovioikeutta: Svean hovioikeus Tukholmassa, Götan hovioikeus Jönköpingissä, Skånen ja Blekingen hovioikeus Malmössä, Länsi-Ruotsin hovioikeus Göteborgissa, Ala-Norlannin hovioikeus Sundsvallissa ja Ylä-Norlannin hovioikeus Uumajassa.

Suomen hovioikeudet 

Suomessa on nykyään viisi hovioikeutta, jotka ovat perustamisjärjestyksessä Turun hovioikeus (per. 1623), Vaasan hovioikeus (per. 1775), Kuopiossa toimiva Itä-Suomen hovioikeus (entinen Viipurin hovioikeus, per. 1839), Helsingin hovioikeus (per. 1952), sekä Rovaniemen hovioikeus (per. 1979).

Suomen valtioneuvosto asetti 22. lokakuuta 1953 Toivo Tarjanteen johtaman komitean tutkimaan hovioikeuksien aluerajoja.

Hovioikeutta johtaa presidentti ja oikeuden jäsentä kutsutaan hovioikeudenneuvokseksi. Hovioikeuden jaosta johtavaa tuomaria kutsutaan hovioikeudenlaamanniksi. Lisäksi hovioikeudessa on esittelijöitä ja tuomioistuinharjoittelua suorittavia käräjänotaareita, minkä lisäksi hovioikeudessa voi olla asessoreja.

Pääsäännön mukaan mistä tahansa käräjäoikeuden tekemästä pääasiaratkaisusta voi valittaa hovioikeuteen. Hovioikeus voi kuitenkin joissain tapauksissa lopettaa valituksen enemmän käsittelyn jo alkuvaiheessa olemalla myöntämättä asiassa niin sanottua jatkokäsittelylupaa. Menettely hovioikeudessa on useimmissa tapauksissa kirjallista, mutta suullisia käsittelyjä järjestetään pääsäännön mukaan osapuolen niin vaatiessa. Hovioikeuden tekemästä ratkaisusta voi valittaa korkeimpaan oikeuteen, mikäli korkein oikeus myöntää asiassa valitusluvan. Varsinaisen ratkaisutoiminnan lisäksi hovioikeuden tulee valvoa oman hovioikeuspiirinsä käräjäoikeuksien toimintaa, mitä tehtävää hovioikeudet toteuttavat muun muassa tarkastuskäynneillä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tietoa hovioikeuksien asiakirjojen tutkimisesta (Arkistolaitos)

Seulonnan keskeiset artikkelit
Marko Asell

Marko Tapio Asell (s. 8. toukokuuta 1970 Ylöjärvi) on suomalainen painin olympiamitalisti (1996) ja SDP:tä edustava poliitikko. Hän on toiminut kansanedustajana vaalikaudella 2007–2011 ja uudelleen vuodesta 2019 alkaen.

Urheilu-ura
Asellin uran paras saavutus oli Atlantan olympialaisissa 1996 kreikkalais-roomalaisessa painissa 74 kg sarjassa painittu hopea. Vuonna 1997 hän paini EM-hopeaa.

Kevään 1996 EM-kilpailuissa hän ei onnistunut saamaan olympiapaikkaa. Tämän jälkeen Asell piti kuntoaan yllä lähinnä juoksemalla ja jalkapalloa pelaamalla. Pari viikkoa ennen Atlantan olympialaisten avajaisia hän sai kuitenkin kisoihin villin kortin. Lyhyestä valmistautumisestaan huolimatta hän eteni kisoissa aina finaaliin asti. Finaalissa hän hävisi kuubalaiselle Filiberto Ascuylle. Finaaliottelu oli tasainen, ja Asell sai nostettua vastustajansa junttaan. Tuomari ei kuitenkaan katsonut suoritusta riittäväksi ja täydet pisteet jäivät saamatta. Kultamitalia jaettaessa Ascuylle suosionosoitukset olivat vaisuja ja buuaustakin kuului. Sen sijaan Asell sai raikuvat aplodit. Kun muut suomalaiset painijat epäonnistuivat Atlantassa, tämä herätti keskustelua muiden painijoiden mahdollisesti liian rankasta valmistautumisesta kisoihin.

Painiurallaan Asell tunnettiin erityisesti käsivarsiheitostaan. Hän kärsi urallaan olkapäävammoista. Hän lopetti painiuransa vuonna 2001 ja siirtyi valmentajaksi. Vuonna 2012 hän osallistui SM-kilpailuihin yli kymmenen vuoden tauon jälkeen ja sijoittui 84-kiloisten sarjassa seitsemänneksi.

Poliittinen ura 
Asell valittiin vuoden 2000 kunnallisvaaleissa SDP:n listalta Nokian kaupunginvaltuustoon. Vuodesta 2013 hän on ollut valtuuston ensimmäinen varapuheenjohtaja.

Asell valittiin eduskuntaan 4 597 äänellä Pirkanmaan vaalipiiristä vuoden 2007 vaaleissa. Hän oli liikenne- ja viestintävaliokunnan, ympäristövaliokunnan, tulevaisuusvaliokunnan ja hallintovaliokunnan  jäsen. Lisäksi hän vaikutti valtion liikuntaneuvostossa.

Vuoden 2011 vaaleissa Asell sai 5 840 ääntä jääden varasijalle. Hän oli ehdolla myös vuoden 2015 vaaleissa, muttei tullut valituksi 4 167 äänellä. Hän tuli valituksi vuoden 2019 vaaleissa 7 349 äänellä.

Julkisuudessa
Asell esiintyi Selviytyjät Suomi -tosi-tv-ohjelman helmikuussa 2019 alkaneissa jaksoissa.

Yksityiselämä
Asell on naimisissa, hänellä on kolme lasta ja asuu urheiluteoistaan kunnalta palkinnoksi saamalleen tontille talkoovoimin vuonna 1998 rakennetussa talossa Nokialla.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 YLE Elävä arkisto: Asellin hopeapaini Atlantassa

Nykyiset kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Nokian kaupunginvaltuutetut
Pirkanmaan vaalipiiri
Suomalaiset kreikkalais-roomalaisen tyylin painijat
Suomalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt