joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Rukkas-Antti

Rukkas-Antti, oikealta nimeltään Urho Aadolf Albert Kuronen, (13. toukokuuta 1924 Uukuniemi – 24. maaliskuuta 2019 Kerava) oli suomalainen markkinoiden helppoheikki. Hän toimi muun muassa Kuopion Tammimarkkinoilla, jossa helppoheikit ovat perinteisesti olleet osa yleisötapahtumaa. Rukkas-Antti oli taitava sanankäyttäjä olematta rivo. Hän muun muassa kohdisti hyväntahtoista pilantekoaan asiakkaita kohtaan. Hän kauppasi muun muassa työrukkasia ja paristoja. Hänen tunnusmerkkinään oli asemapäällikönlakki, jota hän nimitti ”pääkassaksi” ja laittoi sinne suurieleisesti suurimmat setelit. Lahtelainen.net-blogin mukaan Rukkas-Antti kävi Lahden markkinoilla 1950- ja 1960-luvulla.

Kuronen joutui sotaan 18-vuotiaana. Hänen kauppamiesuransa sai vauhtia, kun hän osti kirjansitomon Keravalta. Sitä kautta – nahkakansien hukkapaloista – syntyi rukkastuotanto. Kuronen on omistanut Pertunmaan Kuortissa tuotantohallin.

Kuronen oli kansanedustajaehdokkaana Kymen vaalipiirissä vuoden 1983 eduskuntavaaleissa SMP:n sitoutumattomana ehdokkaana. Hän sai 1 658 ääntä eli puolueessaan toiseksi eniten, ja hänestä tuli kansanedustajaksi valitun Urpo Leppäsen varamies. Kurosen ammatti vaalilistoissa oli toimitusjohtaja ja kotipaikka Järvenpää. Vaalimainoksissa hänellä oli päässään asemapäällikönlakki. Kuronen on ollut myös Suomen Yksityisyrittäjäin Puoluejärjestön puoluesihteerinä.

Kuronen sai ehdottoman vankeusrangaistuksen 1980-luvulla Tuusulan kihlakunnanoikeudessa. Alibi-lehden (12/1988) jutun mukaan hän kärsi rangaistustaan Katajanokan vankilassa, mutta pakeni kärsittyään puolet kahden vuoden tuomiostaan. Hovioikeus oli määrännyt Kurosen vapautettavaksi, mutta hän uskoi, että hovioikeuden käsittelyssä tuomio olisi vielä noussut. Hän pakeni ”Suureen Länteen”. Alibin mukaan Kuronen on kirjoittanut muistelmat, joita hän aikoi markkinoida Suomeen. Muistelmien toisen osa nimi on lehden mukaan Tuliko Suomesta polliisivaltio.

Lähteet 

Suomalaiset kauppiaat
Suomalaisten puolueiden puoluesihteerit
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Oulun golf

Oulun Golf on Oulun Sanginsuun kaupunginosassa sijaitseva Oulun Golf Oy:n ylläpitämä golfkeskus, jossa seuratoimintaa järjestää vuonna 1964 perustettu Oulun Golfkerho ry. Keskuksessa on kaksi 18-reikäisestä golfkenttää, Sanki ja Vaara sekä kaikille avoin 6-reikäinen Par 3 -kenttä. Sanki on valmistunut vuonna 1992, Vanha Vaara (10-18) myöskin vuonna 1992 ja Uusi Vaara (1-9) vuonna 2004. Kentät sijaitsevat Sanginjoen ympäristössä, ja niille ominaisia ovat kangasmetsät, joenrannat ja runsaslukuiset metsälammet.

Sankivaarassa on myös Suomen suurimpiin kuuluva driving range eli lyöntiharjoittelualue. Sillä on pituutta 333 metriä ja leveyttä sata metriä. Rangella voidaan lyödä kummastakin päästä. Keskuksessa on lisäksi kolme harjoitusviheriötä.

Tarkemmat tiedot 
 Oulun Golf

Oulun urheilu
Sanginsuu
Suomen golfkentät
World Series of Poker 1971

World Series of Poker 1971 oli historiansa toinen. Kauden aikana järjestettiin viisi turnausta, mestaruusturnaus mukaan lukien. Mestaruusturnauksen voitti toisen kerran peräkkäin Johnny Moss, mutta kyseessä oli ensimmäinen kerta kun hän voitti mestaruusturnauksen pelaamalla, ei äänestyksellä.

Turnaukset

Mestaruusturnaus

Mestaruus ratkaistiin freezeout-menetelmällä: peli päättyi kunnes jäljellä oli voittaja, jolla oli kaikki pelimerkit.

Lähteet
http://pokerdb.thehendonmob.com/circuit.php?a=e&n=WSOP&s=1971

1971
1971
Nakajima B5N

Nakajima B5N (九七式艦上攻撃機 kyū-nana-shiki kanjō kōgeki-ki) , lyhyemmin Kyūnanakankō, "tyypin 97 laivastopommittaja" (liittoutuneiden raportointinimi Kate), jonka tunnetuin malli on B5N2, oli keisarillisen Japanin laivaston käytössä ollut torpedopommittaja. Se oli luotettava ja monikäyttöinen pommittaja, mutta sen suurin heikkous oli heikko aseistus ja hitaus. Sodan alettua Tyynellämerellä loppuvuodesta 1941 oli B5N2 jo korvannut vuonna 1937 ensilentonsa suorittaneen B5N1-mallin. N2-versio poikkesi edeltäjästään ainoastaan moottorin tehon osalta. Koneet operoivat lähinnä lentotukialuksilta käsin.

Sotilaskäyttö 
B5N2 todisti tehonsa viimeistään Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941 suoritetussa yllätyshyökkäyksessä, joka tuhosi suurimman osan Yhdysvaltain Tyynenmeren laivastosta. Torpedopommittajat saivat aikaan suurta tuhoa tiheään ankkuroitujen laivojen keskuudessa. Vuonna 1942 torpedopommittajat tuhosivat Yhdysvaltain laivaston lentotukialuksen USS Lexingtonin. Liittoutuneiden hävittäjäkoneiden kehityttyä entistä nopeammiksi monet Nakajimat siirrettiin sukellusveneiden havaitsemis- ja tuhoamistehtäviin varustettuna tutkalla tai magneettikentän muutoksia mittaavalla laitteistolla. Aivan sodan loppuvaiheessa jotkin torpedopommittajat lähetettiin kamikaze-tehtäviin, mutta useimmiten tehtävät varattiin huomattavasti nopeammille hävittäjille.

Tekniset tiedot (Nakajima B5N2)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

 The Nakajima B5N   
 Nakajima B5N "Kate" 

B5N
Japanilaiset pommikoneet
1930-luvun pommikoneet
Hanna Partanen

Hanna Partanen voi tarkoittaa seuraavia:

 Hanna Partanen (s. 1979), ravitsemusterapeutti
 Hanna Partanen (1891–1969), kalakukkoleipuri.
Kvartetti (näytelmä)

Kvartetti on Ronald Harwoodin kirjoittama näytelmä, joka kertoo ikääntyneistä ja hieman dementoituneista oopperalaulajista, jotka asuvat taiteilijoille tarkoitetussa vanhainkodissa. Se sai ensi-iltansa Guildfordissa 1999. Harwood sai idean näytelmään nähtyään televisiosta dokumentin, joka kertoi  oopperalaulajien vanhainkodiksi muutetusta Verdin talosta Milanossa.

Elokuvaversio
Kvartetista on myös tehty samanniminen elokuva, jonka tuotti BBC ja jonka ohjasi Dustin Hoffman. Pääosissa on Maggie Smith, Billy Connolly, Tom Courtenay ja Pauline Collins. Aiemmin elokuvaan kiinnitetty Albert Finney joutui jättämään projektin sairauden vuoksi, ja Billy Connolly valittiin Wilfredin rooliin. Myös Peter O'Toole oli vaihtoehto Wilfrediksi, mutta hän kieltäytyi kunniasta. Kuvaukset aloitettiin syyskuussa 2011, ja ensi-ilta oli vuonna 2012.

Näytelmä Suomessa 
Kvartetin Suomen ensi-ilta oli 31. tammikuuta 2002 Helsingin kaupunginteatterissa, ja pääosia esittivät alkuperäiskokoonpanossa Kyllikki Forssell, Ritva Valkama, Lasse Pöysti ja Pentti Siimes. Suomennoksen on tehnyt Kersti Juva, ja näytelmän ohjasi Neil Hardwick. Näytelmä oli suosittu alusta lähtien. Kvartetin esittämisessä oli muutaman kuukauden tauko vuodenvaihteessa 2007–2008 Siimeksen sairastelun vuoksi. Kvartetti palasi teatterin ohjelmistoon helmikuussa 2008, jolloin Siimeksen tilalle tuli Antti Litja. Kvartetin viimeinen esitys oli 9. huhtikuuta 2011, ja lokakuulle 2011 suunnitellut kolme esitystä peruttiin. Esityskertoja oli yhteensä 481 ja katsojia 166 958.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kvartetti, Helsingin kaupunginteatteri
 Whatsonstage.com: Ronald Harwood Fights Back with Quartet (Archive.org) 
 Arias and Oldies, The Guardian 10.9.1999 Arvio näytelmästä

Brittiläiset näytelmät
Šeherazade (Rimski-Korsakov)

Šeherazade () op. 35 on Nikolai Rimski-Korsakovin säveltämä sinfoninen sarja sooloviululle ja orkesterille. Säveltäjä sai teokseen innoituksen Tuhannen ja yhden yön saduista. Teoksen kantaesitys oli 3. marraskuuta 1888 Pietarissa Rimski-Korsakovin johdolla.

Teoksen osat 

 Meri ja Sinbadin laiva (Largo e maestoso – Lento – Allegro non troppo – Tranquillo)
 Prinssi Kalendarin tarina (Lento – Andantino – Allegro molto – Con moto)
 Nuori prinssi ja nuori prinsessa (Andantino quasi allegretto – Pochissimo più mosso – Come prima – Pochissimo più animato)
 Juhlat Bagdadissa. Meri. Laiva murskautuu vaskiratsastajaa kantavaan kallioon (Allegro molto – Vivo – Allegro non troppo maestoso)

Juoni 

Tapahtuu 800-luvun Intiassa. Sulttaani joutuu ensimmäisen vaimonsa pettämäksi. Varmistaakseen, etteivät myöhemmät vaimot voi pettää häntä, hän ottaa joka päivä uuden vaimon, viettää yhden yön tämän kanssa ja aamun tullen teloituttaa vaimonsa. Näin jatkuu, kunnes hänen vaimokseen hankkiutuu suurvisiirin viisas tytär Šeherazaden, joka kertoo hänelle tarinaa. Joka yö, kun aamu alkaa sarastaa, Šeherazade lopettaa tarinansa jännittävään kohtaan. Sulttaani haluaa aina kuulla tarinan lopun ja siirtää Šeherazaden teloitusta seuraavalle päivälle. Kun tarinat loppuvat tuhannen ja yhden yön jälkeen, sulttaani kertoo, että on rakastunut Šeherazadeen eikä halua teloituttaa häntä.

Rimski-Korsakovin teoksen osat kuvaavat eräitä Šeherazaden kertomia tarinoita.

Lähteet

Nikolai Rimski-Korsakovin teokset
1880-luvun musiikkiteokset
Tuhat ja yksi yötä
Pitkät kihlajaiset

Pitkät kihlajaiset (Un long dimanche de fiançailles) on  Jean-Pierre Jeunet'n ohjaama ranskalainen elokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 2004. Elokuva perustuu Sébastien Japrisotin vuonna 1993 ilmestyneeseen samannimiseen romaaniin.

Elokuvan Suomen ensi-ilta oli 21. tammikuuta 2005.

Juoni 
Ensimmäisen maailmansodan aikana viisi sotilasta tuomitaan kuolemaan itsensä tahallisesta silpomisesta. Heidät lähetetään ei-kenenkään-maalle Ranskan ja Saksan juoksuhautojen väliin. Vaikuttaa siltä, että he kaikki kuolivat myöhemmin syttyneessä taistelussa, mutta erään kuolemaantuomitun sotilaan, Manechin, kihlattu Mathilde ei usko tämän kaatuneen. Luopumatta toivosta hän alkaa seurata vihjeitä selvittääkseen mitä rintamalla tapahtui. Mathildea ajaa eteenpäin usko siihen, että Manech tulee takaisin, sillä ennen sotaan lähtöään Manech takoi heidän kotikirkkonsa kelloon kirjaimet "MMM" eli "Manech Aime Mathilde" (Manech rakastaa Mathildea. Lausuttaessa ranskan sana aime kuulostaa samalta kuin kirjain m.)
Tutkiessaan tapahtunutta Mathilde saa selville myös muiden neljän kuolemaantuomitun tarinat ja yksityisetsivän avulla yrittää selvittää kaikkien viiden kohtalon.

Tarinaa kerrotaan sekä Mathilden näkökulmasta vuonna 1920 että rintamalta muutama vuosi aiemmin.

Rooliluettelo

Palkinnot 
Oscar-palkinnot
 Ehdokkuus: Paras lavastus
 Ehdokkuus: Paras kuvaus

BAFTA-palkinnot
 Ehdokkuus: Paras vieraskielinen elokuva

Broadcast Film Critics Association
 Ehdokkuus: Paras vieraskielinen elokuva

Chicago Film Critics Association
 Voittaja: Paras vieraskielinen elokuva

César-palkinnot
 Voittaja: Paras naissivuosa (Marion Cotillard)
 Voittaja: Paras kuvaus (Bruno Delbonner)
 Voittaja: Paras Puvustus (Madeline Fontaine) 
 Voittaja: Best Production Design (Aline Bonetto)
 Voittaja: Lupaavin näyttelijä (Gaspard Ulliel)
 Ehdokkuus: Paras naispääosa (Audrey Tautou)
 Ehdokkuus: Paras ohjaus (Jean-Pierre Jeunet)
 Ehdokkuus: Paras leikkaus (Hervé Schneid)
 Ehdokkuus: Paras elokuva
 Ehdokkuus: Paras musiikki(Angelo Badalamenti) 
 Ehdokkuus: Paras ääni (Vincent Arnardi, Gérard Hardy ja Jean Umansky)
 Ehdokkuus: Paras kirjoitus (Jean-Pierre Jeunet and Guillaume Laurant)

Dallas-Fort Worth Film Critics Association
 Voittaja: Paras vieraskielinen elokuva

Florida Film Critics Association
 Voittaja: Paras ulkomainen elokuva

Golden Globe
Ehdokkuus: Paras vieraskielinen elokuva

Lähteet 
  Viitattu 23.10.2010.

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2004 ranskalaiset elokuvat
Jean-Pierre Jeunet’n ohjaamat elokuvat
Ranskalaiset draamaelokuvat
Hätäraketti

Hätäraketti on erityisvalmisteinen punaista valoa levittävä rakettiammus, jolla ilmaistaan merihätää ja pyydetään apua. Se laukaistaan kädestä tai ammutaan merkinantopistoolilla, ja se kohoaa tyypistä riippuen noin 60 - 400 metrin korkeuteen, jolloin siinä oleva laskuvarjo aukeaa ja raketti leijuu hitaasti alaspäin. Paloaika vaihtelee 40 sekunnista jopa hiukan yli minuuttiin, tyypistä riippuen. Punaisia hätäraketteja ja punasoihtuja on tarkoitus käyttää pimeän aikaan, oranssisavuja valoisalla.

Merihädän ilmaisemiseen on olemassa myös erityisiä käsisoihtuja, joita käytetään hätämerkin antamiseen näköetäisyydeltä, sekä savurasia, joka sytytettynä ja heitetään veteen, jossa se kehittää paksua oranssinväristä savua. Savurasia on hyödyllinen lähinnä päiväsaikaan tehdyissä ilmaetsinnöissä.

Kaikissa tyypeissä on sisäänrakennettu laukaisumenetelmä, joka vaihtelee painettavasta tai vedettävästä erityisellä raapaisupinnalla sytyttämiseen. Tämän kaltaisia räjähde- ja palonarkoja valmisteita  kutsutaan pyroteknisiksi hätämerkinantovälineiksi.

Hätäraketin aiheeton käyttö on rangaistavaa. Hätäraketin perusteettomasti laukaissut joutuu korvaamaan hälytyksestä viranomaisille aiheutuvat, usein huomattavat kulut.

Lähteet

Turvalaitteet
Liikenneturvalaitteet
Vesiliikenne

en:Distress rocket
Awaken the Guardian

Awaken The Guardian on  Fates Warning -yhtyeen kolmas albumi. Kitaristi Victor Arduinia jo edellisen albumin kiertueella korvannut Frank Aresti on otettu yhtyeeseen vakiojäseneksi. Albumi oli myös laulajan John Archin viimeinen työ yhtyeen kanssa. Awaken the Guardian vie kuuntelijan raskaiden riffien ja loppumattomien kitarasoolojen maailmaan. John Archin ääni on parhaimmillaan ja se onkin albumin paras ase. Koko yhtye oli kehittynyt valtavasti kolmen vuoden aikana ja albumista tuli yksi progressiivisen metallin kulmakivistä. Sanoitukset käsittelevät henkistä maailma ja elämää kuoleman jälkeen mytologisessa ilmaisussa ja niillä pyritään esittää myös sanomaa, joka koskee nykyistä elämää. Esimerkkinä mainittakoon kappale ”Guardian”, joka on omistettu fyysisesti ja henkisesti rajoittuneille ihmisille.

Kappaleet

Yhtyeen kokoonpano 

 John Arch – laulu
 Frank Aresti – kitara
 Joe DiBiase – basso
 Jim Matheos – kitara
 Steve Zimmerman – rummut

Vuoden 1986 albumit
Fates Warningin albumit
Raili Kauppi

Raili Marjatta Kauppi (10. huhtikuuta 1920 Helsinki – 1. elokuuta 1995) oli suomalainen filosofi ja Tampereen yliopiston filosofian emeritaprofessori. Kauppi oli nimitettiin 1969 aluksi Tampereen yliopiston kirjasto-opin lehtoriksi ja filosofian professoriksi. Hän jäi eläkkeelle 1985. Hän oli Pohjoismaiden ensimmäinen naispuolinen filosofian professori. Vuonna 1963 Kauppi oli 20-vuotisen kirjastouransa Helsingissä jälkeen 22 vuotta opettajana sittemmin Tampereen yliopistoksi muuttuneessa Yhteiskunnallisessa Korkeakoulussa, jossa hän hoiti aluksi kirjasto-opin lehtorin virkaa ennen filosofian alan professorinimitystään.

Kaupin vanhemmat olivat pankinjohtaja Juho Kauppi ja Alina Matilda Laine. Kauppi pääsi ylioppilaaksi 1938, valmistui filosofian kandidaatiksi 1949, lisensiaatiksi 1956 ja väitteli tohtoriksi 1961. Hän oli Helsingin kaupunginkirjaston virkaa tekevä amanuenssi 1942–1946, vakinainen amanuenssi 1946–1950, opiskelunneuvoja 1950–1960, Kallion sivukirjastonjohtaja 1960–1961, tilapäinen apulaiskirjastonjohtaja 1961–1963, Yhteiskunnallisen korkeakoulun, sittemmin Tampereen yliopiston kirjasto-opin lehtori 1963–1969, filosofian dosentti 1964, virkaa tekevä filosofian professori 1966–1969, professori 1969, Helsingin yliopiston teoreettisen filosofian assistentti, viran sijainen 1962–1963 ja dosentti 1964.

Kauppi oli kansainvälisesti tunnustettu Leibnizin ja intensionaalisen logiikan asiantuntija. Hän johti pitkään Filosofian iltoja Tampereen kaupunginkirjastossa.

Julkaisuja 
 Über die Leibnizsche Logik mit besonderer Berücksichtigung des Problems der Intension und Extension, Acta Philosophia Fennica, Fasc. XII, Helsinki, 1960. (väitöskirja)
 Einführung in die Theorie der Begriffsysteme, Acta Universitatis Tamperensis, Ser A, vol 15, Tampere, 1967.
 Raili Kaupin kirjoitukset 1. Elämäkerta vuoteen 1963, varhaisia kirjoituksia, bibliografia. (Toim. Ismo Koskinen). Tampere: Tampere University Press, 2008. .
 Raili Kaupin kirjoitukset 4. Logiikka, käsiteteoria, scientia generalis. (Toim. Ismo Koskinen ja Jari Palomäki). Tampere: Tampere University Press, 2010.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
Koskinen, Ismo: Filosofia perennis Raili Kaupin ajattelussa. niin & näin 4/2001, 24–27.
Raili Kauppi 1920–1995 (muistokirjoitus). niin & näin 3/1995, 3.
Raili Kaupin bibliografiaa. niin & näin 3/1995, 5.

Suomalaiset filosofit
Tampereen yliopiston professorit
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 1995 kuolleet
Suomalaiset professorit
Avoin tietosanakirja

Avoin tietosanakirja on tietosanakirja, joka on avoimesti kenen tahansa saatavilla, hyödynnettävissä, muokattavissa ja jaettavissa mihin tahansa käyttötarkoitukseen. Avoin tietosanakirja lisensoidaan avoimella lisenssillä, joka antaa luvan käyttää sisältöä edellä kuvatulla tavalla.

Tunnetuin ja laajin avoin verkkotietosanakirja on Wikipedia.

Katso myös 
Luettelo avoimista tietosanakirjoista
Avoin sisältö
Avoin tieto
Avoimuus

Lähteet 

Elektroniset tietoteokset
Joan Plowright

Dame Joan Plowright oik. Joan Ann Olivier tai Baroness Olivier (s. 28. lokakuuta 1929 Brigg, Lincolnshire, Englanti), on englantilainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä ja Laurence Olivierin leski. Hänet aateloitiin dameksi vuonna 2004.

Ura
Hänet tunnettiin pitkään teatterinäyttelijänä, ja vuonna 1961 hän voittikin Tony Awardin roolistaan Broadway-näytelmässä A Taste of Honey. sen lisäksi hän on tehnyt menestyksekkään elokuvauran ja hänen kuuluisimpia elokuviaan ovat Kun hymy hyytyy (The Entertainer, 1960), jossa vastanäyttelijänä oli tuleva aviomies Laurence Olivier, Kolme sisarta (Three Sisters, 1970), Rakastan sinut kuoliaaksi (I Love You To Death, 1990), Ville Vallaton (Dennis the Menace, 1993), Hotelli Sorrento (Hotel Sorrento, 1995), Tulipunainen kirjain (The Scarlet Letter, 1995), Jane Eyre - salattu rakkaus (Jane Eyre, 1996), Vuodet Picasson kanssa (Surviving Picasso, 1996), 101 dalmatialaista (101 dalmatians, 1996) ja Teetä Mussolinin kanssa (Tea with Mussolini, 1999).

Vuonna 2014 hän ilmoitti lopettavansa näyttelijän uransa, sillä hän oli tuolloin tullut lähes täysin sokeaksi.

Yksityiselämä
Joan Plowright oli naimisissa Laurence Olivierin kanssa vuodesta 1961 aina Olivierin kuolemaan vuoteen 1989 asti. Pariskunnalla oli kolme yhteistä lasta.

Valikoitu filmografia
 24 tuntia armonaikaa (Time Without Pity, 1957)
 Kun hymy hyytyy (The Entertainer, 1960)
 Vanja-eno (Uncle Vanya, 1963)
 Kolme sisarta (Three Sisters, 1970)
 Hevonen (Equus, 1977)
 Anne Frankin päiväkirja (The Diary of Anne Frank, 1980)
 Britannia Hospital - juhlapäivä (Britannia Hospital, 1982)
 Brimstone - paholaisen kosketus (Brimstone & Treacle, 1982)
 Vapauden voitto (Revolution, 1985)
 Tärkeintä on olla aito (The Importance of Being Earnest, 1986)
 Kohtalokkaat numerot (Drowning by Numbers, 1988)
 Ja satakieli lauloi (And a Nightingale Sang, 1989)
 Rakastan sinut kuoliaaksi (I Love You to Death, 1990)
  Avalon (Avalon, 1990)
 Ihana huhtikuu (Enchanted April, 1991)
 Ville Vallaton (Dennis the Menace, 1993)
 Widows' Peak (Widows' Peak, 1994)
 Ystävyyden aika (On Promised Land, 1994)
 Hotelli Sorrento (Hotel Sorrento, 1995)
 Tuhopolttajan rakkaustarina (A Pyromaniac's Love Story, 1995)
 Tulipunainen kirjain (The Scarlet Letter, 1995)
 Jane Eyre - salattu rakkaus (Jane Eyre, 1996)
 Se ainoa väärä (Mr. Wrong, 1996)
 Vuodet Picasson kanssa (Surviving Picasso, 1996)
 101 dalmatialaista (101 Dalmatians, 1996)
 Petturi joukossamme (Aldrich Ames: Traitor Within, 1998)
 Teetä Mussolinin kanssa (Tea with Mussolini, 1999)
 Spiderwickin kronikat (The Spiderwick Chronicles, 2008)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Joan Plowright NNDB:ssä

Englantilaiset näyttelijät
Brittiläisen imperiumin ritarikunta
Golden Globe -palkinnon saajat
Tony-palkinnon saajat
Vuonna 1929 syntyneet
Elävät henkilöt
Robert Coover

Robert Lowell Coover (s. 4. helmikuuta 1932 Charles City, Iowa, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut artikkelin ”The End of Books”. Coover on hypertekstin pioneereja. Hän kuuluu elektronisen kirjallisuuden organisaation (Electronic Literature Organisation) perustajajäseniin. 

Coover opiskeli Indianan ja Chicagon yliopistoissa, ja hän on opettanut monissa eri yliopistoissa. Hän on opettanut myös verkkokirjoittamista Brownin yliopistossa, jossa hän työskentelee. 

Cooverin ensimmäinen romaani The Origin of the Brunists sai William Faulknerin säätiön esikoisteospalkinnon vuonna 1966. Hänen tuotantonsa käsittää novelleja ja näytelmiä. Parhaiten Coover tunnetaan teoksestaan The Public Burning (1977), jossa hän kuvaa sympaattiseen sävyyn Richard Nixonia. Whatever Happened to Gloomy Gus of the Chicago Bears (1987) puolestaan antaa Nixonista hyvin toisenlaisen kuvan.

Teokset
The Origin of the Brunists (1966)
The Universal Baseball Association, Inc., J. Henry Waugh, Prop (1968)
Pricksongs & Descants (1969) (novellikokoelma)
A Theological Position (1972) (näytelmä)
The Public Burning (1977)
A Political Fable (1980)
Spanking the Maid (1982)
In Bed One Night & Other Brief Encounters (1983) (novellikokoelma)
Gerald's Party (1986)
A Night at the Movies (1987)
Whatever Happened to Gloomy Gus of the Chicago Bears (1987)
Pinocchio in Venice (1991), suom. Pinokkio Venetsiassa (2016)
Briar Rose (1996)
John's Wife (1996)
Ghost Town (1998)
The Adventures of Lucky Pierre (Director's Cut) (2002)
Stepmother (2004)

Suomennetut teokset
 Pinokkio Venetsiassa (Pinocchio in Venice), suom. Heikki Karjalainen,  Helsinki: Moebius 2016 ISBN 978-952-68405-0-5
 Huck lännen mailla (Huck out West), suom. Heikki Karjalainen,  Helsinki: Moebius 2019 ISBN 978-952-68405-2-9

Aiheesta muualla 
Robert Coover’s Homepages at Brown University.
New York State Writers Institute: Robert Coover.
“The End of Books” 21.6.1992.
Review of Pinocchio in Venice.
An Old Pinocchin Reverting to Wood.

Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Vuonna 1932 syntyneet
Elävät henkilöt
Taistelutahto

Taistelutahto (, , suomeksi myös moraali tai henkinen ryhti) on kyky pitää usko instituutioon tai tavoitteeseen yllä. Taistelutahto liittyy erityisesti sotajoukkoihin tai urheilujoukkueisiin, mutta myös muihin organisaatioihin vaikeissa tilanteissa.

Taistelutahto ymmärretään yleensä koko joukon, eikä niinkään yksilöiden, kollektiivisena ominaisuutena. Siihen vaikuttavat huollon ja taustatuen toimivuus, ylpeys (ammatista ja yksiköstä) sekä taistelutilanne. Se on joukon toiminnalle ehdottoman tärkeää. Basil Liddell Hart muotoili asian niin, että taistelun tarkoitus on murtaa juuri vastustajan taistelutahto.

Toisessa maailmansodassa osapuolilla oli totaaliseen sotaan liittyvä käsite ”kansan taistelutahto”, jota pyrittiin murtamaan terroripommituksilla, joissa pyrittiin tappamaan mahdollisimman paljon vihollisvaltion asukkaita.

Huomautus 

Sodankäynti
Berit mila

Brit mila (בְרִית מִילָה) on uskonnollinen rituaali, jossa juutalaiset pojat otetaan Jumalan ja Israelin lasten yhteyteen ympärileikkauksessa, jonka suorittaa mohel perheen ja ystävien läsnä ollessa kahdeksantena päivänä syntymästä eli viikon ikäisenä (päivä jolloin poika syntyy lasketaan ensimmäiseksi päiväksi). Seremoniaa seuraa juhla-ateria (seudat mitzva).

Ympärileikkaukselle löytyy peruste Toorasta. Ensimmäisen kerran se mainitaan 1. Mooseksen kirjassa 17:10-14, kun Jumala käskee Abrahamia ympärileikkamaan itsensä, kaikki jälkeläisensä ja talossaan asuvat miehet liiton merkkinä Jumalan ja Abrahamin suvun välillä. Leviticuksessa on myös seuraava käsky:

Tooran mukaan ympärileikkauksen velvollisuuden laiminlyönnistä on rangaistuksena karet. Talmudin mukaan brit mila vastaa tärkeydessä kaikkia muita mitsvoja.(Traktaatti Nedarim 32a).

Nykyään brit mila tehdään paitsi poikavauvoille, myös juutalaisuuteen kääntyville miehille ja pojille. Koska ympärileikkaus on osa kääntymisrituaalia, halakhan mukaan ilman ympärileikkausta kääntynyt henkilö ei ole juutalainen. 

Lasta, jolle ympärileikkaus voisi olla vaarallista esimerkiksi keskosuuden tai hemofilian takia, ei ympärileikata. Ympärileikkauksen tekee yleensä asiaa opiskellut miespuolinen ympärileikkaaja, mohel mutta sen voi halakhan mukaan tehdä kuka tahansa juutalainen, jolla on tarvittavat tiedot. Henkilöä, joka kantaa lapsen äidiltä isälle ennen brit milaata, kutsutaan nimellä kvater. Sandak on henkilö, joka pitää lasta sylissä brit milan ajan. Brit mila tapahtuu tuolissa nimeltä Elijan tuoli, joka viittaa profeetta Eliaan. Ympärileikkauksen yhteydessä luetaan rukouksia, ja lapselle annetaan tässä yhteydessä nimi. Brit mila tapahtuu perinteisesti synagogassa aamurukousten jälkeen mutta sen voi myös tehdä kotona. 

Jos aikuinen juutalainen mies ei ole ympärileikattu, on hänellä itsellään velvollisuus ympärileikata tai ympärileikkauttaa itsensä mahdollisimman pian. Ympärileikkaus ei ole vain fyysinen velvollisuus, vaan siihen liittyy myös uskonnollinen rituaali. Jos ympärileikkaus on tapahtunut ilman brit mila-rituaalia, tai lapsi syntyy ilman esinahkaa, tulee tehdä symbolinen ympärileikkaus eli hatafat dam brit, jossa peniksestä otetaan rituaalisesti pisara verta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 lubavitch.fi: Brit mila 

Juutalaisuus
Suur-Romania-puolue

Suur-Romania-puolue () on romanialainen äärioikeistolainen puolue. Sen johtaja on Corneliu Vadim Tudor. Puolueen ohjelmaan kuuluu nationalismi, ksenofobia Romanian unkarilaisia ja romaneja kohtaan, homofobia, antisemitismi ja romanialaisten asuttamien alueiden liittäminen Romaniaan.

Puolueen perustivat 1991 Tudor ja kirjailija Eugen Barbu. Sitä edelsi România Mare -lehti, joka on edelleen puolueen pää-äänenkannattaja. Myöhemmin Tudor perusti päivälehden Tricolorul. Lehdessä on pysyvä kolumni Unguri, jossa hyökätään Romanian unkarilaisten puolueen väitettyjä romanialaisvastaisia salaliittohankkeita vastaan.

Puolue osallistui Nicolae Văcăroiun hallitukseen 1993–1995. Vuoden 2000 presidentinvaaleissa sen ehdokas Tudor sai ensimmäisellä kierroksella toiseksi eniten ääniä ja jäi toiselle kierroksella suurella erolla toiseksi Ion Iliesculle.

Puolue sai neljä prosenttia äänistä ja 22 edustajaa vuoden 1992 vaaleissa, vuonna 1996 5 prosenttia ja 27 edustajaa ja vuonna 2000 23 prosenttia ja 126 edustajaa parlamenttiin. Vuoden 2004 presidentinvaali Tudor sai 12 prosenttia äänistä ja jäi kolmanneksi.

Vuonna 2003 Tudor sanoutui irti juutalaisvastaisuudesta ja holokaustin kieltämisestä ja puolueen edustajat tekivät matkan Auschwitzin keskitysleirimuseoon Puolaan. Tudor pystytti myös patsaan surmatulle Jitzhak Rabinille Brașoviin. Juutalainen Nati Meir valittiin myös puolueen listalta edustajainhuoneeseen, mutta hän erosi ryhmästä huhtikuussa 2005 syytettyään Tudoria ja puoluetta edelleen antisemitismistä.

Maaliskuussa 2005 Tudor astui hetkeksi syrjään puolueen johdosta Corneliu Ciontun hyväksi tavoitteena siirtyminen kohti poliittista keskustaa ja liittyminen konservatiivien Euroopan kansanpuolueen ryhmään europarlamentissa. EPP kuitenkin hylkäsi puolueen jäsenyyden. Heinäkuussa 2005 Tudor julisti uuden johdon etäännyttäneen puolueen tavoitteistaan ja erotti uuden johdon ja palautti nimen Suur-Romania puolueeksi.

Romanian liityttyä 2007 Euroopan unioniin viisi puolueen jäsentä valittiin Euroopan parlamenttiin, jossa sen edustajat liittyivät uuteen Identiteetti, perinteet ja itsemääräämisoikeus -ryhmään, joka pian hajosi.

Puolue menetti kaikki parlamenttipaikkansa vuoden 2008 vaaleissa, jossa se sai 3,15 prosenttia äänistä ja kaikki europarlamenttipaikkansa vuoden 2009 vaaleissa.

Aiheesta muualla 
 http://www.prm.org.ro/
 Tricolorul 

EU-kriittiset puolueet
Romanialaiset puolueet
Nationalistiset puolueet
Äärioikeistolaiset puolueet
Kawasaki Ki-61

Kawasaki Ki-61 Hien (), viralliselta nimitykseltään "Tyyppi 3 hävittäjä" () oli japanilainen hävittäjälentokone, joka suunniteltiin armeijan ilmavoimien Nakajima Ki-43 Hayabusa -hävittäjän korvaajaksi. Liittoutuneiden kooditunnus koneelle oli  "Tony".

Joulukuussa 1941 ensilentonsa lentänyt "Hien" saatiin rintamakäyttöön elokuussa 1942. Kone poikkesi muista senaikaisista japanilaiskoneista ulkomuotonsa suhteen ja muistutti paljolti saksalaista Messerschmitt Bf 109 -hävittäjää. Koneen siivet oli suunnitellut saksalainen tohtori Richard Vogt, ja ne olivat lähes samanlaiset kuin Bf 109:ssä. Koneen moottorina oli käännetty Kawasaki Ha-40, joka oli lisenssillä valmistettu Daimler-Benz DB 601A -moottori.

Käyttö 
Ki-61 oli Japanin parhaita hävittäjiä ja sitä käytettiin kaikkialla Tyynenmeren sotanäyttämöllä. Konetta käytettiin erityisesti amerikkalaisten pommittajien tuhoamiseen. "Hien" oli ulkomuodoltaan ja ominaisuuksiltaan niin lähellä Bf 109:ää, että liittoutuneiden lentäjät raportoivat japanilaisten käyttävän saksalaishävittäjiä. "Hien" oli riittävän nopea ja tulivoimainen, sekä kykeni saavuttamaan tarpeeksi suuren lakikorkeuden (11 500 m) torjuakseen korkealla lentäviä yhdysvaltalaisia pommikoneita.

Tekniset tiedot

Muuta 
 Ki-61 oli ensimmäinen itsesulkeutuvilla polttoainetankeilla, nestejäähdytteisellä rivimoottorilla ja panssarilevyillä varustettu japanilaishävittäjä, jota edelsi epäonnistunut Ki-60 konetyyppi. 
 Valmistusmäärä: 3 028 kappaletta, joista 1 274 oli pidennetyllä rungolla varustettuja ja tykeillä aseistettuja Ki-61 Kai -versioita ja 374 Kawasaki Ha.140 -moottorilla varustettuja Ki.61-II-versioita. Viimeksi mainitut sopivat paremmin suuriin korkeuksiin kuin Daimler-Benz-moottorit
 Kone oli ainoastaan Japanin keisarillisten ilmavoimien ja kotimaan puolustusjoukkojen käytössä. Sitä ei valmistettu tukialusversiona 
 Konetta valmistettiin 1941 - 1945
 Konetyypistä kehitettiin edelleen Kawasaki Ki-100, jossa rivimoottori oli korvattu tehokkaammalla 1 500 hevosvoiman tähtimoottorilla Mitsubishi Ha-112-II tähtimoottorilla.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

http://www.aviastar.org/air/japan/kawasaki_ki-61.php
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=562
http://www.angelfire.com/fm/compass/K61.htm
http://www.vf31.com/aircraft/tony.html
http://www.pilotfriend.com/photo_albums/timeline/ww2/Kawasaki%20Ki%2061%20Tony.htm
 Vectorsite: The Kawasaki Ki-61 Hien
 ww2warbirds Ki-61

Ki-061
Japanilaiset hävittäjälentokoneet
1940-luvun hävittäjälentokoneet
Keminmaan vanha kirkko

Keminmaan vanha kirkko eli Pyhän Mikaelin kirkko rakennettiin todennäköisesti vuosina 1520–1553 Kemin emäseurakunnan kolmanneksi kirkoksi. Kirkko on  toiseksi pohjoisin keskiaikainen kivikirkko Suomessa, pohjoisin sellaisenaan säilynyt keskiaikainen kivikirkko ja viimeisiä katolisen ajan kirkkorakennuksia.

Kirkko on suorakaiteen muotoinen harmaakivikirkko. Kirkon eteläisellä seinällä on asehuone ja sitä vastapäätä on sakaristo. Katto on ulkoa jyrkkäharjainen, sisällä on puinen holvikatto, joka on täynnä tuntemattomaksi jääneen tekijän Kristuksen kärsimyshistoriasta kertovia maalauksia vuodelta 1650.

Ilmeisesti myös seinissä on ollut maalauksia, ne ovat kuitenkin tuhoutuneet. Kirkon kastemalja ja vihkivesiastia ovat katolilaiselta ajalta ennen uskonpuhdistusta. Asehuoneessa on vanhat ruumispaarit ja jalkapuu.

1700-luvulle saakka eläneen tavan mukaisesti kirkon lattian alle on haudattu ihmisiä, joista tunnetuin on vuonna 1629 kuollut kirkkoherra Nikolaus Rungius, jonka muumioitunut ruumis on nähtävillä lasikansisessa arkussa kirkon lattian alla.

Kirkon vieressä on ollut kaksikin kellotapulia, joista uudempi vuonna 1751 rakennettu tapuli on purettu jo vuonna 1795, ilmeisesti siksi että edellisenä vuonna oli aloitettu uuden kivikirkon rakentaminen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 Kirkkojemme merkillisyyksiä. Keminsuun muumio, Suomen Kuvalehti, 16.06.1934, nro 25, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Aution kirkon salaisuus, Seura, 01.12.1937, nro 48, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Keminmaan nähtävyydet
Keminmaan kirkkorakennukset
Suomen keskiaikaiset kivikirkot
Lapin historia
Suomen 1500-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Aleksei Morozov

Aleksei Aleksejevitš Morozov (, s. 16. helmikuuta 1977 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Morozov on edustanut kaudesta 2013–2014 KHL-seura TsSKA Moskovaa. Aiemmin hän on pelannut Krylja Sovetovissa Venäjän superliigassa, Pittsburgh Penguinsissa NHL:ssä sekä Ak Bars Kazanissa Venäjän superliigassa ja KHL:ssä.

Morozov joukkueineen voitti Euroopan seurajoukkueiden mestaruusturnauksen vuonna 2007 ja hänet valittiin turnauksen parhaaksi pelaajaksi kolmessa ottelussa keräämillään tehopisteillä 2 + 8 = 10. Morozov on ollut voittamassa myös KHL-liigan ensimmäistä mestaruutta vuonna 2009 Kazanin joukkueessa ja oli pudotuspelien pistepörssin voittaja. Hän oli voittamassa KHL:n mestaruutta Kazanissa myös kaudella 2009–2010.

Morozov on voittanut kaksi jääkiekon maailmanmestaruutta Venäjän maajoukkueessa vuosina 2008 ja 2009. Hänellä on lisäksi olympiahopeaa vuoden 1998 talviolympialaisista, sekä pronssia vuoden 2007 maailmanmestaruuskilpailuista. Hän voitti vuoden 2007 maailmanmestaruuskilpailujen maalipörssin ja valittiin turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi.

Tilastot

Lähteet 
 
 
 

Venäläiset jääkiekkoilijat
Venäläiset olympiamitalistit
Jääkiekon maailmanmestarit
Pittsburgh Penguinsin varaamat pelaajat
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Wieliczkan suolakaivos

Wieliczkan suolakaivos on Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva puolalainen suolakaivos 15 kilometrin päässä Krakovasta. Kaivos on yksi maailman vanhimmista, ja se tuotti suolaa yhtäjaksoisesti 700 vuotta 1300-luvulta aina vuoteen 2007 asti. 

Kaupallinen kaivostoiminta päättyi Wieliczkassa vuonna 1996 tulvaongelmien ja suolan alhaisen hinnan vuoksi, mutta suolaa louhittiin viime vuosiin asti matkamuistoksi.  

Unesco listasi Wieliczkan kaivoksen maailmanperintökohteeksi vuonna 1978. Kohteen erikoisuuksia ovat suolasta rakennetut kappelit taidokkaine suolasta veistettyine koristeineen, patsaineen ja kruunuineen. Kaivoksessa käy vuosittain 1,2 miljoonaa vierailijaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 The Salt of the Earth  
 Maanalainen suolamaailma. Käynti Wieliczkan suolakaivoksissa, Suomen Kuvalehti, 14.02.1925, nro 7, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Unescon maailmanperintökohteet Puolassa
Kaivokset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ville Pusa

Ville Kim Karell Pusa (s. 19. syyskuuta 1971 Mölndal, Ruotsi) on suomalainen muusikko.

Ura 
Pusa nousi suuren yleisön tietoisuuteen Ruotsalaisen teatterin Hype-­musikaalin ansiosta vuosina 1994–1995. Viime vuosina Pusa on laulanut ja näytellyt muun muassa musikaaleissa Hair ja Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa. Pusa on tunnettu myös musikaalista Hääkeikka (Samppalinnan kesäteatteri, Turku 2008), jossa hän näytteli päähenkilö Robin Harmaa.

Vuonna 1995 Pusa alkoi työskennellä Ville Pusa & Wishing Well -yhtyeessä, ja samana vuonna he saivat valmiiksi demo-CD:n, jonka sisältämä kappale ”Marie” pääsi radiosoittoon. Pari vuotta myöhemmin julkaistu toinen demo toi Pusalle levytyssopimuksen. Hänen ensimmäinen oma albuminsa Elva steg julkaistiin vuonna 1998. Levyltä julkaistu single ”Du” oli ensimmäisiä suomalaisia MTV Nordic -listan ykköseksi sijoittuneita kappaleita.

Ville Pusa on myös tunnettu sanoittaja ja säveltäjä. Hänen sanoittamansa on myös Idolsista tuttu kappale ”Tuulet puhaltaa”. Hän on tehnyt myös yhteistyötä esimerkiksi Tiktakin ja Irinan kanssa. Vuonna 2000 Pusan säveltämä ja sanoittama kappale ”Taivas aukeaa” oli ehdokkaana Suomen euroviisukarsintojen semifinaalissa; kappaleen esitti Heidi Kyrö. Jore Marjaranta on tehnyt Pusan kappaleesta ”Ingen vinner” suomenkielisen version nimellä ”Haaveet kaatuu”. Hän on kirjoittanut lauluja mm. Elise Rydille, Irinalle, Hanna Pakariselle, Laura Voutilaiselle, Heidi Kyrölle, Neljänsuoralle ja Antti Railiolle.

Sanoitus- ja sävellystyönsä lisäksi Pusa on toiminut Voice of Finlandin kilpailijoiden esiintymisvalmentajana. Lisäksi hän valmentaa esiintyjiä, bisnesihmisiä ja mm. alppihiihtäjä Samu Torstia.

Pusa palkittiin Emma-patsaalla vuoden 1998 miessolistitulokkaana.

Yksityiselämä 
Ville Pusa oli avoliitossa tanssija Jenni Toivosen kanssa. He tapasivat vuonna 2002 Grease-musikaalin yhteydessä. Parin ainoa lapsi syntyi vuonna 2007. Toivonen menehtyi 26-vuotiaana 27. elokuuta 2008 mahasyöpään. 18. joulukuuta 2010 Pusa avioitui Riikka Pietilän kanssa Rovaniemellä.

Diskografia

Albumit

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Suomalaiset laulajat
Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
Emma-palkinnon saajat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
VfB Stuttgart

VfB Stuttgart (virallinen nimi Verein für Bewegungsspiele Stuttgart 1893 e.V.) on saksalainen urheiluseura Stuttgartista. Se on 43 000 jäsenellään Baden-Württembergin osavaltion suurin ja koko Saksan viidenneksi suurin urheiluseura. VfB Stuttgartin tunnetuin laji on selvästi jalkapallo. Joukkue oli Bundesliigan perustajajäseniä vuonna 1963. Jalkapallon lisäksi seuran ohjelmaan kuuluvat nyrkkipallo, yleisurheilu, maahockey ja käsipallo. VfB Stuttgartin jalkapallojoukkue pelaa kotiottelunsa Mercedes-Benz Arenalla.

VfB Stuttgart on voittanut Saksan mestaruuden viidesti: kaksi kertaa ennen Bundesliigan perustamista ja kolmesti sen jälkeen. Lisäksi joukkueella on kolme Saksan cupin voittoa. Euroopan kentillä Intertoto Cupin voitto vuosilta 2000 ja 2002 sekä finaalipaikat UEFA Cupissa vuodelta 1989 (hävisi SSC Napolille) ja Cup-voittajien Cupissa 1998 (hävisi Chelsealle).

VfB Stuttgart putosi 2. Bundesliigaan kaudeksi 2016–2017 sijoituttuaan edellisellä kaudella 17:nneksi Bundesliigassa mutta voitti 2. Bundesliigan ja palasi kaudeksi 2017–2018 pääsarjaan, josta se keväällä 2019 putosi jälleen toiselle sarjatasolle.

Joukkue 
Päivitetty 2. helmikuuta 2019.

Saavutukset 
Bundesliiga (5): 1950, 1952, 1984, 1992, 2007
Saksan cup (3): 1954, 1958, 1997
Saksan supercup (1): 1992
Saksan amatöörimestaruudet (2): 1963, 1980
Etelä-Saksan mestaruudet (3): 1946, 1952, 1954
Württembergin Gaumestaruudet (4): 1935, 1937, 1938, 1943
Saksan 2.Bundesliigan mestaruus (2): 1977 (etelä), 2017

Entisiä päävalmentajia 
 6–12/2019  Tim Walter
 4–6/2019  Nico Willig
 10/2018–4/2019  Markus Weinzierl
 1/2018–10/2018  Tayfun Korkut
 9/2016–1/2018  Hannes Wolf
 2016–9/2016  Jos Luhukay
 11/2015–2016  Jürgen Kramny
 6–11/2015  Alexander Zorniger
 11/2014–6/2015  Huub Stevens
 6–11/2014  Armin Veh
 3/2014–6/2014  Huub Stevens
 8/2013–3/2014  Thomas Schneider
 12/2010–8/2013  Bruno Labbadia
 10/2010–12/2010  Jens Keller
 12/2009–10/2010  Christian Gross
 11/2008–12/2009  Markus Babbel
 2/2006–11/2008  Armin Veh
 6/2005–2/2006  Giovanni Trapattoni
 7/2004–6/2005  Matthias Sammer
 2/2001–6/2004  Felix Magath
 5/1999–2/2001  Ralf Rangnick
 1/1999–5/1999  Rainer Adrion
 7/1998–12/1998  Winfried Schäfer
 8/1996v6/1998  Joachim Löw
 7/1995v8/1996  Rolf Fringer
 12/1993–4/1995  Jürgen Röber
 11/1990v12/1993  Christoph Daum
 7/1987–3/1990  Arie Haan
 7/1985–3/1986  Otto Barić

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seuran kotisivut  

Saksalaiset jalkapalloseurat
Stuttgartin urheilu
Baden-Württembergin jalkapallo
One Cold Winter’s Night

One Cold Winter's Night on yhdysvaltalaisen Kamelotin 14. marraskuuta 2006 ilmestynyt livelevy. Se on äänitetty Rockefeller Music Hallissa (Oslo) 11. helmikuuta 2006.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Roy Khan – laulu
 Thomas Youngblood – kitara
 Glenn Barry – bassokitara
 Casey Grillo – rummut
 Oliver Palotai – kosketinsoitin

Arviot 
 Allmusic:

Lähteet 

Vuoden 2006 konserttitallenteet
Musiikki-DVD:t
Kamelotin albumit
Kiba Inuzuka

Kiba Inuzuka () on kuvitteellinen henkilö anime- ja mangasarja Narutossa.

Kiba on kovaääninen ja hurjapäinen chūnin, joka kuuluu Kurenai Yuhin johtamaan Ryhmä 8:aan. Hän on kotoisin Konohan Inuzuka-perheestä, joka tunnetaan ninjakoirien käytöstä taisteluissa. Kiba taisteleekin yhdessä koiransa Akamarun kanssa ja voi kommunikoida tämän kanssa paljon tavanomaista yksityiskohtaisemmin. Kaksikko kykenee myös suorittamaan useita jutsuja yhdessä, kuten Jūjin Bunshin ("Peto-ihmiskloonaus"), jossa Akamaru muuttuu Kiban näköiseksi.

Kiban elämäkerta

Chuunin-koe 
Chuunin-kokeiden ensimmäisessä vaiheessa Akamaru istui Kiban pään päällä tarkkaillen muiden koepapereita kertoen sitten haukkumalla Kiballe oikeat vastaukset kysymyksiin.

Kokeen kolmannen vaiheen karsinnoissa Kiba joutui taistelemaan Naruto Uzumakia vastaan uskoen voittavansa Naruton helposti. Vaikka Kiba olikin taistelussa paremmassa asemassa, Naruto onnistui voittamaan hänet näppärällä strategiallaan ja hyvällä onnella.
Kun Kiba oli hyökkäämässä Naruton kimppuun takaapäin niin juuri silloin Naruto pieraisi,ja koska Kiballa on herkkä nenä niin hän peitti kasvonsa hajun estämiseksi ja Naruto sai etulyönti aseman.

Kun Kibaa kannettiin lääkintään, Hinata saapui tarjoamaan hänelle parantavaa lääkettä, jota oli antanut myös Narutolle. Huolissaan Hinatasta, Kiba kehotti häntä luovuttamaan, jos joutuisi Gaaraa tai Nejiä vastaan.

Vaikka Kiba olikin taistelun aikana haukkunut Narutoa ja tämän toivetta tulla Hokageksi, Naruto oli ansainnut Kiban kunnioituksen taistelussa. Kiba myös kannusti Narutoa tämän taistellessa Nejia vastaan ja oli yksi harvoista, jotka uskoivat hänen voittavan. Hän ei kuitenkaan saanut katsottua ottelua loppuun, sillä Hinata alkoi yskiä verta ja Kiba vei hänet hoitoon. Siellä Kabuto löi Kiban tajuttomaksi, koska Akamaru oli tunnistanut hänet.

Sasuken palautus 
Kiba oli yksi Sasukea palauttamaan lähetetyn ryhmän jäsenistä Naruton, Nejin, Chôji Akimichin ja heidän johtajansa, Shikamaru Naran, ohella.

Kun Kiba, Naruto ja Shikamaru suunnittelivat Sasuken sisältävän tynnyrin varastamista äänininjoilta (muiden ryhmän jäsenten jäädessä taistelemaan matkalle), Kiba ja Akamaru joutuivat eroamaan joukosta.

He päätyivät taistelemaan Sakonia ja Ukonia vastaan. Kiba ja Akamaru onnistuivat taistelemaan kaksikkoa vastaan, mutta nämä olivat kuitenkin paljon vahvempia ja melkein tappoivat Akamarun, minkä johdosta Kiba päätti vetäytyä ja piiloutua.

Kaksoset kuitenkin löytävät Kiban, mutta samalla Kankuro saapui auttamaan Kibaa tappaen Sakonin ja Ukonin.

Osa 2 

Kiba tekee paluun toisessa osassa kasvaneena. Hänellä on musta takki (oletetavasti nahkatakki) ja hänestä on tullut Chuunin aikaharppauksessa. Akamaru on kasvanut myös. Ennen, Akamaru oli Kiban päällä, nyt Kiba matkustaa Akamarun päällä.  

Naruton hahmot

en:List of Naruto characters#Kiba Inuzuka
ja:NARUTO -ナルト-の登場人物一覧#紅班（第八班）
no:Kiba Inuzuka
pl:Lista ninja z wioski Konoha#Kiba Inuzuka
pt:Kiba Inuzuka
ru:Список персонажей «Наруто» (А-И)#Киба Инудзука
vi:Danh sách nhân vật trong Naruto#Inuzuka Kiba
tr:Konoha'nın ninja takımları#Kiba Inuzuka
Sinikka Arteva

Eeva Sinikka Arteva, o.s. Niskanen, (4. helmikuuta 1945 Helsinki – 16. tammikuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen toimittaja.

Lapsuus- ja nuoruusvuotensa Arteva vietti Kuopiossa, jossa perhe asui muun muassa Niiralan ja Haapaniemen kaupunginosissa. Perheeseen kuului Sinikan lisäksi neljä nuorempaa sisarusta. Isä Eino Niskanen oli maalari, äiti Aino kävi työssä jonkin aikaa ammuslataamossa. Kodin henkinen ilmapiiri oli avara. Sinikka kävi Valkeisen kansakoulua ja pyrki oppikouluun neljänneltä luokalta. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta vuonna 1964.

Kasvuvuosiin Kuopiossa kuului luonnossa retkeilyä kavereiden kanssa, partiota, kirjeenvaihtoa ja koulunkäyntiä. Kesäisin hän hoiti pihapiirin lapsia tai oli töissä kioskilla. Puolisonsa Sepon hän tapasi 14-vuotiaana.

Ylioppilaskesän jälkeen hän lähti opiskelemaan tiedotusoppia Tampereen yliopistoon. Vuoden 1965 kesän Sinikka Arteva työskenteli kesätoimittajana Savon Sanomissa.

Sinikka Arteva kiinnostui Kiinasta vuonna 1974, jolloin hän teki sinne ensimmäisen matkansa. Hän seurasi paljon Kiinan asioita ja kävi siellä useasti. Arabian kielestä hän kiinnostui 1970-luvun alussa.

Arteva toimi Yleisradion toimittajana lähes 40 vuotta. Hän aloitti vuonna 1966 kotimaantoimittajana uutisissa. Vuonna 1968 Pariisin opiskelijamellakoiden ja Tšekkoslovakian miehityksen aikaan hän oli jo ulkomaan toimituksessa vakituisena. Arteva siirtyi nopeasti Lähi-idän tilanteen raportoijaksi. Lisäksi hän oli kirjeenvaihtajana lyhyitä jaksoja muun muassa Washingtonissa, Pariisissa ja Tukholmassa. Pekingissä hän oli Yleisradion ensimmäinen päätoiminen kirjeenvaihtaja helmikuusta 1996 alkaen. Pekingistä palattuaan 1999 Arteva ehti toimia YLE24:n uutispäällikkönä ennen jäämistään eläkkeelle 2005.

Toimittajan työn lisäksi Arteva kirjoitti kaksi teosta: Vuonna 1999 ilmestyi muistelmat Idän kirjeenvaihtaja, joka keskittyy hänen Aasian-vuosiinsa; seuraavana vuonna julkaistiin teos Rakastuin ulkomaalaiseen.

Palkintoja 
 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 1991
 Suomen Kuvalehden journalistipalkinto 1997

Bibliografia

Lähteet 
 
 Muistot . Ari Järvinen. Helsingin Sanomat. Viitattu 5.2.2015.
 Sinikka Artevan muistokirjoitus, Suomen Kuvalehti.

Viitteet

Aiheesta muualla
Sinikka Arteva Radio- ja tv-arkiston Ritva-tietokannassa

Suomalaiset toimittajat
Ylen toimittajat
Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1945 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Ulkomaankirjeenvaihtajat
Karthala

Karthala on aktiivinen tulivuori Komoreilla, Grande Comoren saaren eteläpäässä. 2 361 metriä korkea kilpitulivuori on toinen Grande Comoren muodostavista tulivuorista. Se on myös koko Komorin saarten korkein kohta sekä eräs maailman suurimmista aktiivisista tulivuorista. Toistuvat sortumiset ovat synnyttäneet Karthalan huipulle kolme kilometriä leveän ja neljä kilometriä pitkän kalderan.

Purkaukset 
Sekä kaldera että itse vuori ovat muotoutuneet vähitellen jokaisen purkauksen ja laavavirtojen seurauksena. Karthalan viimeisin suuri purkaus tapahtui vuonna 2005, jolloin tuhansia saaren asukkaita evakuoitiin turvaan. Pienempiä purkauksia vuorella on sattunut muun muassa toukokuussa 2006 ja tammikuussa 2007, jolloin Grande Comoren saari asetettiin purkauksen vuoksi hälytystilaan. 1903 vuoresta purkautuneet myrkylliset kaasut surmasivat 17 henkeä. Vuonna 1860 Karthalasta lähtöisin oleva laavavirta ylsi saaren länsirannikolla sijaitsevan Komorien pääkaupungin Moronin pohjoispuolelle, 13 kilometrin päähän tulivuoresta. Laavavirrat ovat yltäneet rannikolle saakka useamminkin sekä saaren länsi- että itäpuolella. Keskimäärin Karthalalla on ollut tapana purkautua 11 vuoden välein ja 1800-luvulta lähtien purkauksia on kertynyt yli toistakymmentä.

Karthalan purkaukset 

 1800-luku: 1808, 1814, 1821, 1828, 1830, 1833, 1848, 1850, 1855, 1857, 1858, 1859, 1860, 1862(?), 1872, 1876, 1880, 1883-84
 1900-luku: 1904, 1910, 1918, 1928, 1948, 1952, 1956, 1965, 1972, 1977, 1991
 2000-luku: 2005, 2005, 2006, 2007

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Global Volcanism Program: Karthala 

Komorien maantiede
Afrikan tulivuoret
Afrikan vuoret
Helsingin Kokoomus

Helsingin Kokoomus on yksi Kansallisen Kokoomuksen piirijärjestöistä. Se vastaa Kansallisen Kokoomuksen järjestö-, tiedotus- ja vaalitoiminnasta Helsingissä. Kokoomus on pitkään ollut kaupungin suurin puolue.

Ylintä päätösvaltaa Helsingin Kokoomuksessa käyttää piirikokous, joka valitsee 12-jäsenisen piirihallituksen. Piirin puheenjohtajana toimii Maarit Vierunen. Käytännön toiminnasta vastaa toiminnanjohtaja Sini Jokinen.

Helsingin Kokoomuksen piiritoimisto sijaitsee Kampissa, osoitteessa Runeberginkatu 5 B, 7.krs, 00100 Helsinki.

Rahoitus 
Helsingin Kokoomus on vastaanottanut puoluerahoitusta yksityishenkilöiltä, yrityksiltä, säätiöiltä ja järjestöiltä. Tuen antajia ovat olleet muun muassa Finanssialan Keskusliitto, Helsingin Kansallismedia, Kansalliskustannus, Kansallissäätiö, Rakennusosakeyhtiö Hartela sekä Suomen Taksimainos.

Vuosaaren Kokoomus 

Vuonna 1964 perustettu Vuosaareen Kokoomus on yksi Helsingin Kokoomuksen jäsenyhdistyksistä. Se vastaa omalta osaltaan Kansallisen Kokoomuksen Helsingin järjestö-, tiedotus- ja vaalitoiminnasta Vuosaaressa. Yhdistys järjestää lisäksi alueellaan HOK-Elannon valtuuston vaalit ja Vuosaaren seurakunnan kirkolliset vaalit. Kokoomus on ollut vuoden 2007 kuntavaaleista lähtien Vuosaaren suurin puolue.

Yhdistyksen jäsenkuntaan kuuluu toinen helsinkiläisistä Euroopan parlamentin jäsenistä, Petri Sarvamaa. Jäsenkuntaan on kuulunut aiemmin muun muassa Helsingin kaupunginhallituksen puheenjohtaja Risto Rautava. Yhdistyksen puheenjohtajana toimi vuosina 2012-2014 Ossi Mäntylahti. Vuodesta 2014 lähtien puheenjohtajana toimi Eppie Eloranta.  2015-2017  puheenjohtajana  Aarno Lyytinen.

Kansanedustajia
Terhi Koulumies 2019–
Wille Rydman 2015–
Juhana Vartiainen 2015–
Jaana Pelkonen 2011–
Lasse Männistö 2011–2015
Juha Hakola 2007–2011
Arja Karhuvaara 2007–2011
Sanna Perkiö 2007–2011
Jan Vapaavuori 2003–2015
Sirpa Asko-Seljavaara 2003–2011
Jere Lahti 2003–2007
Leena Harkimo 2003–2007
Sari Sarkomaa 1999–
Sauli Niinistö 1999–2003
Seppo Kanerva 1996–2002
Paula Kokkonen 1995–2003
Kirsi Piha 1994–1996, 1999–2003
Anssi Rauramo 1987–1998
Pirjo-Riitta Antvuori 1987–1995, 1996–2003
Ilkka Suominen 1983–1994
Tuure Junnila 1983–1987, 1990–1991
Eva-Riitta Siitonen 1983–1990
Ben Zyskowicz 1979–
Pentti Sillantaus 1979–1983
Kullervo Rainio 1972–1977
Salme Katajavuori 1970–1973
Harri Holkeri 1970–1978
Pertti Salolainen 1970–1996, 2007–2019
Jouni Apajalahti 1966–1970
Raimo Ilaskivi 1962–1975
Jussi Saukkonen 1958–1966
Margit Borg-Sundman 1958–1970

Katso myös 
 Kansallissäätiö
 Suomen vaalipiirit
 Keskustan Helsingin piiri
 Kristillisdemokraattien Helsingin piiri
 Helsingin Perussuomalaiset
 RKP:n Helsingin piirijärjestö
 Helsingin Vasemmistoliitto
 Helsingin Vihreät

Lähteet 

Kokoomuksen piirijärjestöt
Helsingin vaalipiiri