joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Chandrasekhara Raman

Chandrasekhara Venkata Raman (; 7. marraskuuta 1888 – 21. marraskuuta 1970), sir, oli intialainen fyysikko, joka sai vuoden 1930 Nobelin fysiikanpalkinnon valon sirontaa koskevista tutkimuksistaan.

Elämä 
Raman syntyi Tamil Nadun osavaltiossa Etelä-Intiassa. Hänen isänsä oli viulunsoittoa harrastanut matematiikan ja fysiikan opettaja, jolla oli monipuolinen kokoelma alan kirjoja. Chandrasekhara Raman opiskeli Madras Collegessa (nykyisin Chennai) ja suoritti alemman korkeakoulututkinnon 1904. Ylemmän hän suoritti 1907 hyvin arvosanoin.

Raman toimi vuosina 1917–1932 Kalkutan yliopistossa fysiikan professorina, 1933–1948 Intian tiedeinstituutin johtajana ja vuodesta 1948 Bangaloreen perustamansa Raman-tutkimusinstituutin johtajana. Hän tutki valon sirontaa eri väliaineissa ja huomasi, että jos läpinäkyvää ainetta valaistaan yhden taajuuden valonsäteellä, osa valoenergiasta siroaa oikealle alkuperäisen valonsäteen kulkusuunnasta ja eri taajuuksilla. Nämä Ramanin taajuksiksi kutsutut taajuudet ovat infrapuna-alueella ja kertovat sirottavan aineen ominaisuuksista.

Raman tutki myös intialaisten perinnesoitinten tablan ja mridangamin värähtelyjä.

Korkeakouluopintojensa loppuvaiheessa Chandrasekhara Raman näki 13-vuotiaan tytön soittavan perinnesoitinta, ja perinteestä poiketen hän järjestytti avioliiton tämän kanssa. Perheeseen syntyi kaksi poikaa. Hän teki puolisonsa Lokasundar Ammalin kanssa myöhemmin ääniin ja soittimiin liittyviä tieteellisiä kokeita. Heidän kotitalostaan Panchavatista tehtiin myöhemmin museo.

Hänen veljenpoikansa Subrahmanyan Chandrasekhar sai vuonna 1983 Nobelin fysiikanpalkinnon.

Merkitys 
Raman-spektroskopia perustuu Ramanin löytämän Ramanin sironnan käyttöön. Sillä voidaan tutkia kiinteitä, nestemäisiä ja kaasumaisia aineita.

Raman osallistui lähes kaikkien aikansa intialaisten tutkimuslaitosten kehitykseen. Hän oli Intian tiedeakatemian perustajajäsen ja perusti tiedelehden Indian Journal of Physics.

Palkinnot 
Raman sai useita palkintoja, ja hänet kutsuttiin 17 yliopiston kunniatohtoriksi. Hän sai vuonna 1941 Franklin-mitalin ja 1957 Leninin rauhanpalkinnon. Raman aateloitiin vuonna 1929. Hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1930.

Lähteet 

Intialaiset fyysikot
Nobelin fysiikanpalkinnon saajat
Vuonna 1888 syntyneet
Vuonna 1970 kuolleet
99.5 Luonnontieteilijät, matemaatikot
Nuori Johannes

Nuori Johannes on Mika Waltarin historiallinen romaani, joka on kirjoitettu vuonna 1951, mutta ilmestyi postuumisti vasta vuonna 1981. Kyseessä oli alkujaan Waltarin hylkäämä vuonna 1952 ilmestyneen Johannes Angeloksen ensimmäinen käsikirjoitus. Kun Waltari päätti aloittaa Johannes Angeloksen tarinan suoraan Konstantinopolin piirityksestä, päähenkilön aiempia vaiheita kuvannut monta sataa sivua pitkä käsikirjoitus jäi tarpeettomaksi. Waltarin kuoleman jälkeen erillisenä romaanina julkaistu Nuori Johannes toimii näin Johannes Angeloksen esiosana. Johannes Angeloksen päiväkirjamuodosta poiketen Nuori Johannes noudattaa tavanomaista romaanikerrontaa.

Romaani seuraa 1400-luvun alkupuolella eläneen Johannes Angeloksen elämän vaiheita eri maissa ennen hänen päätymistään Konstantinopoliin. Kirjassa seurataan muun muassa Firenzen kirkolliskokousta. Romaani alkaa keskeltä Johanneksen elämää eikä paljasta mitään hänen alkuperästään, joka tulee ilmi vasta Johannes Angeloksen lopussa.

Keskiaikaan sijoittuvat romaanit
Mika Waltarin teokset
Vuoden 1981 kirjat
Tauntaun

Tauntaunit ovat kuvitteellisia George Lucasin Tähtien sota -elokuvien olentoja.

Tauntaunit ovat kaksijalkaisia, lyhytkäsisiä ja karvaisia matelijoita, jotka asuvat jääplaneetta Hothilla.

Tauntaunit esiintyivät elokuvassa Imperiumin vastaisku, jossa Kapinaliitto on perustanut uuden tukikohdan Hothin planeetalle. Kesytettyjä tauntauneja käytettiin tukikohdassa ratsuina. Tauntaunit elävät ankeissa olosuhteissa, wampojen kaltaisten petojen ja jäätävän pakkasen armoilla. Turkkinsa vuoksi ne kestävät hyvin kylmää, mutta elokuvassa se tauntaun, jolla Luke Skywalkeria pelastamaan tullut Han Solo ratsasti, kuoli kylmyyteen. Olentojen sisälmykset haisevat mutta lämmittävät ja suojaavat kylmältä.

Tähtien sodan olennot
Kuvitteelliset eläinlajit

en:List of Star Wars creatures#Tauntaun
Niagara (elokuva)

Niagara on vuonna 1953 valmistunut dramaattinen trilleri ja film noir -elokuva. Elokuvan pääosissa ovat Marilyn Monroe, Joseph Cotten ja Jean Peters. 
 
Monroe on petollisen ja manipuloivan vaimon roolissaan elokuvan kantava voima. Peters taas esittää Cottenin ja Monroen esittämän pariskunnan ystävätärtä. Toisin kuin monet muut sen aikaiset film noir -elokuvat Niagara kuvattiin Technicolor-järjestelmällä. Elokuva oli ensi-iltavuonna Foxin kassamagneetteja elokuvien Herrat pitävät vaaleaveriköistä ja Kuinka miljonääri naidaan ohella, ja Monroesta tuli sen ansiosta 1950-luvun suurimpia naistähtiä. Elokuvaa pidetäänkin usein Marilynin läpimurtoroolina.

Juoni

Toisena kuherruskuukautenaan Polly (Jean Peters) ja Ray (Casey Adamsin) Cutler saapuvat Niagaran putouksille majataloon ja tapaavat siellä toisen pariskunnan, Rose (Marilyn Monroe) ja George (Joseph Cotten) Loomisin. Rose on huomattavasti nuorempi kuin aviomiehensä. 

Sodasta tullut George kärsii jatkuvasti masennuksesta ja on juuri päässyt pois psykiatrisesta sairaalasta. Rose tekee kaikkensa sekoittaakseen miehensä pään entistä pahemmin; hän muun muassa pukeutuu tahallisen provosoivasti - kaksinaismoralistiseen aikakauteen nähden jopa rivoa hipovan avokaulaisiin pukuihin.

Yhtenä päivänä putouksilla Polly näkee Rosen suutelevan nuoren miehen (Richard Allan) kanssa. Myöhemmin Rose ja mies suunnittelevat puhelimessa Georgen murhaamista, suunnitelmana on tönäistä mies vesiputousten näköalapaikalta alas ja lavastaa se itsemurhaksi.

Murhasuunnitelma jää kuitenkin toteutumatta, kun nuori mies kuolee. George arvaa vaimonsa osuuden suunnitelmassa ja työntää rakastajan koskeen putouksien alla olevalta Tuulien sillalta, mutta ottaa kuitenkin tämän kengät luovuttaessaan pois vierailua varten lainaamansa sadevaatteet ja saappaat. Kun vedestä löydetään ruumis, kaikki olettavat sen olevan George. Rose tunnistaa miehensä kengät ja menee ruumishuoneelle tunnistamaan miehensä ruumiin. Kun Rose huomaa ruumishuoneella rakastajansa kuolleen ja miehensä olevan elossa, hän joutuu järkytyksestä sairaalaan. 

Kaupungissa on kellotorni, jonka koneisto soittaa toivesävelmiä; Rose ja rakastaja olivat sopineet että heidän yhteinen mielisävelmänsä tornin soittamana olisi merkki onnistuneesta murhasta – mutta George tietääkin asian ja jättää tornille pyynnön soittaa sävelmää jatkuvasti.

Sairaalassa oleva Rose joutuu paniikkiin ja lähtee epätoivoiselle pakomatkalle päästäkseen miestään pakoon. Raivostunut George saa kuitenkin Rosen kiinni, ja kovan takaa-ajon jälkeen murhaa hänet. 

Tekonsa seuraukset tajuttuaan George päättää lähteä pakomatkalle. Hän varastaa veneen, johon joutuu myös Polly, ja vene suuntaa suoraan Niagaran putouksille. Polly onnistutaan pelastamaan kiveltä keskeltä putouksen harjaa, mutta George putoaa veneensä kanssa alas varmaan kuolemaan. Elokuva päättyy kuviin Niagaran putouksista.

Näyttelijät

Aiheesta muualla

Film Monthly Review
Film Noir of the Week review 

Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Film noir -elokuvat
Vuoden 1953 yhdysvaltalaiset elokuvat
Henry Hathawayn ohjaamat elokuvat
Lontoon filharmoninen orkesteri

Lontoon filharmoninen orkesteri (The London Philharmonic Orchestra LPO) on Lontoossa toimiva Britannian merkittävimpiin kuuluva orkesteri. Sen kotisali on Royal Festival Hall.

Historia
Orkesterin perusti vuonna 1932 Thomas Beecham, ja se soitti ensimmäisen konserttinsa 7. lokakuuta samana vuonna. Vuonna 1938 orkesterista tuli itsehallinnollinen yhteisö, jossa orkesterin jäsenet päättävät organisaation toimista. Toisen maailmansodan aikana se oli erityisen aktiivinen ja kiersi maata soittaen konserttimusiikkia sielläkin, missä se ei ollut tavanomaista. LPO on vuosittain pidettävän Glyndebournen oopperafestivaalin keskeisin orkesteri.

Orkesteria ovat johtaneet useat oman aikansa maineikkammat kapellimestarit, kuten Adrian Boult (1950–57), Bernard Haitink (1967–79) ja Georg Solti (1979–83). Vuonna 2000 tehtävään valittiin Kurt Masur ja vuonna 2007 siirtyy pääkapellimestariksi Vladimir Jurovski, joka on ollut orkesterin merkittävin vieraileva johtaja.

Ohjelmisto
Klaus Tennstedtin johtajakaudella LPO levytti useita merkittäviä teoksia, mutta ehkä tärkein oli Gustav Mahlerin täydellinen sinfonioiden levyttäminen. Orkesteri on kunnostautunut ehkä vähemmän tunnetun musiikin levyttäjänä. Tällaisia ovat olleet Carlo Maria Giulinin johdolla tehty Antonín Dvořákin kahden viimeisen sinfonian levytys, useiden Dmitri Šostakovitšin sinfonioiden levytys Bernard Haitinkin johdolla ja Edward Elgarin Variations Enigma, jonka johti Adrian Boult.

Orkesterin päätoiminta on klassisen musiikin konsertointi, mutta se on levyttänyt myös esimerkiksi seuraavien elokuvien soundtrackit: Arabian Lawrence, Philadelphia, The Mission sekä Taru sormusten herrasta -elokuvat Sormuksen ritarit, Kaksi tornia ja Kuninkaan paluu. LPO on levyttänyt myös CD-albumin musiikkia videopeliin Dragon Quest

Orkesteri soittaa myös usein populaarimusiikkia, kuten Nightwishin Once ja Dark Passion Play -albumit. 90-luvun puolivälissä LPO myös soitti rockmusiikkia Led Zeppelinin ja Pink Floydin kanssa.

Merkittävimmät orkesterinjohtajat
Vladimir Jurovski (2007–)
Kurt Masur (2000–2007)
Franz Welser-Möst (1990–1996)
Klaus Tennstedt (1983–1990)
Sir Georg Solti (1979–1983)
Bernard Haitink (1967–1979)
John Pritchard (1962–1966)
William Steinberg (1958–1960)
Sir Adrian Boult (1950–1957)
Eduard van Beinum (1947–1950)
Thomas Beecham (1932–1939)

Muita lontoolaisia orkestereita
Philharmonia-orkesteri (Philharmonia Orchestra)
Lontoon sinfoniaorkesteri (London Symphony Orchestra)
Royal Philharmonic Orchestra
English Chamber Orchestra
BBC:n sinfoniaorkesteri
Valistuksen ajan orkesteri (Orchestra of the Age of Enlightenment)
Academy of St. Martin in the Fields
London Mozart Players

Aiheesta muualla

Orkesterin kotisivut 
LPO:n kuoron kotisivut 

Brittiläiset sinfoniaorkesterit
Lontoon kulttuuri
Jevpatorija

Jevpatorija (, , ) on kaupunki Mustanmeren rannikolla Krimillä Ukrainassa. Kaupunkipiirin asukasluku oli 123 465 (2013). Itse Jevpatorijan kaupungin asukasluku arvioitiin 106 877 asukkaaksi, jonka ohella kaupunkipiirissä oli kolme kaupunkityyppistä taajamaa.

Alkuaan Kerkinitis-nimellä tunnetun kaupungin perustivat Joonian kreikkalaiset siirtolaiset 500-luvulla eaa. Se juhli 2 500-vuotispäiviään vuonna 2003. Kaupungin nykyinen nimi tulee Pontoksen kuningas Mithridates VI:n lempinimestä Eupator Dionysos.

600-luvulta 900-luvulla se oli kasaarien valtakunnan aluetta, myöhemmin kumaanien, mongolien ja Krimin kaanikunnan sekä lyhyen aikaa 1478–1485 Osmanien valtakunnan hallussa. Kasaarit kutsuivat sitä nimellä Güzliev (kaunis talo), tataarit nimellä Kezlev ja osmanit Gözleve. Varhaisempi venäläinen nimi oli tataarista johdettu Kozlov. Vuonna 1783 Venäjän keisarikunta sai haltuunsa koko Krimin ja kaupunki sai nimen Jevpatorija 1784. Britit, ranskalaiset ja turkkilaiset miehittivät kaupungin Krimin sodan aikana 1854, ja siellä käytiin Jevpatorijan taistelu talvella 1855.

Jevpatorija on merkittävä satama- ja turistikaupunki. Sinne haarautuu kantatie valtatieltä ja pistorata Ukrainan rautateiden pääradalta Simferopolin pohjoispuolella. Ukrainan avaruusjärjestöllä on siellä tutka- ja ohjausasema.

Lähteet

Aiheesta muualla

M. Jevpatorija (tilastotietoa Ukrainan parlamentin palvelimelta)  (rada.gov.ua)
 Autonomisen tasavallan länsiosan kattava 1:200 000 topografiakarttalehti v.2006 (jpg) 
Matkailutietoa kaupungista   (kalamit.info)

Krimin autonomisen tasavallan kaupungit
Antiikin Kreikan siirtokunnat
Luhansk

Luhansk () on kaupunki Itä-Ukrainassa. Se on Luhanskin alueen ja piirin pääkaupunki. Kaupungin asukasluku on noin 425 000 (2013). Hieman laajempaan Luhanskin kaupunkipiiriin kuuluvat Luhanskin kaupungin ohella myös Oleksandrivskin (Олександрівськ, 6 635 as.) ja Štšastjan (12 773 as.) kaupungit sekä Juvileinen kaupunkityyppinen taajama (Ювілейне, 16 846 as.) ja noin 3 000 maaseutuasukasta.

Historiaa
Keisarinna Katariina II halusi 1790-luvulla tukea laajentumishaluisen Venäjän keisarikunnan sotatoimia perustamalla silloisen valtakunnan eteläosiin rautavalimon, jossa voitaisiin valaa tykkejä ja tykinkuulia. Valimolle valittiin paikka nykyisen Luhanskin kaupungista seudun ehtymättöminä pidettyjen hiilivarojen ja lähistön rautamalmiesiintymien takia. Vuonna 1795 avuksi kutsuttu skotlantilainen Charles Gascoigne perusti ensimmäisen rautatehtaan Kamjani Bridsinan () kylän lähistölle. Tehtaan yhteyteen kasvoi kylä, joka sai nimen Luhansk (Lugansk) läheisen Luhanjoen (Lugan) mukaan. Vuonna 1882  Luhansk yhdistyi Kamjani Bridsinan kanssa ja sai kaupunginoikeudet. Siitä tuli Jekaterinoslavin kuvernementin kihlakuntakaupunki. 

Kaupungin nimi oli Vorošilovgrad vuosina 1935–1958 ja 1970–1990; nimi annettiin Stalinin työtoverin, Neuvostoliiton marsalkan Kliment Vorošilovin (1881–1969) mukaan. Kaupungin nimeksi palautettiin Luhansk henkilökultin purkamisen yhteydessä, mutta Vorošilovin kuoleman jälkeen henkilöön viittaava nimi otettiin taas käyttöön. Kaupunki nimettiin Luhanskiksi uudelleen 1990.

Kaupungista kasvoi Neuvostoliiton aikana merkittävä teollisuuskeskus Donetsin laakiolla. Siellä on raskasta teollisuutta; esimerkiksi aikoinaan Euroopan suurimpiin kuulunut vetureita ja rautatievaunuja valmistava tehdas. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen osa kannattamattomasta kaivostoiminnasta ja teollisuudesta on lopetettu.

Luhanskin kansantasavalta
Luhansk on huhtikuussa 2014 itsenäiseksi julistautuneen Luhanskin kansantasavallan pääkaupunki. Samanlaisessa asemassa olevan Donetskin kansantasavallan kanssa se käy Itä-Ukrainan sotaa Ukrainaa vastaan.

Yliopistot
Luhanskissa toimivia yliopistoja ovat esimerkiksi Vladimir Dalille nimetty Itä-Ukrainan kansallinen yliopisto, Taras Ševtšenkolle nimetty Luhanskin kansallinen yliopisto ja Luhanskin lääketieteellinen valtionyliopisto.

Väestö
Oheinen taulukko kuvaa tämän Ukrainan itäisimmän alueen pääkaupungin asukasluvun kehittymistä. Erityisesti neuvostovuosina seudun väkiluku kasvoi ja väestö venäläistyi; osaksi alueelle muuton seurauksena. Etenkin vanhemmasta ikäpolvesta osa on syntynyt Ukrainan ulkopuolella, lähinnä Venäjällä. Neuvostoliiton hajottua kaupungin, samoin kuin koko Luhanskin alueen väkiluku on pienentynyt negatiivisen luontaisen väestönkasvun (kuolleisuus suurempaa kuin syntyvyys) ja poismuuton johdosta.
 

Asukkaista enemmistön äidinkieli on venäjä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Ilkka Suppanen

Ilkka Suppanen (s. 1968 Kotka) on suomalainen huonekalumuotoilija ja arkkitehti. Hän on tunnetuimpia suomalaisia nykymuotoilijoita.

Hän on suunnitellut tuotteita mm. Cappellinille, Woodnotesille ja Iittalalle. Tunnetuimpia hänen muotoilemistaan esineistä on Lentävä matto -sohva Hän nousi maineeseen Airbag-tuolillaan. Hänen töitään on ollut esillä Venetsian biennaalissa ja New Yorkin Museum of Modern Artissa. 

Vuonna 1996 Suppanen yhdessä Ilkka Terhon, Teppo Asikaisen ja Timo Sallin kanssa perusti Snowcrash-ryhmän, josta tuli maailmanlaajuisesti kuuluisa muotoilun alalla.

Suppanen on opiskellut arkkitehdiksi Helsingin Teknillisessä korkeakoulussa. Hän on opiskellut sisustus- ja huonekalusuunnittelua Taideteollisessa korkeakoulussa.  

Suppanen on opettanut suunnittelua Taideteollisessa korkeakoulussa vuodesta 1996.

Suppanen asuu Helsingissä ja Milanossa. Hän omistaa majakkalaivan.

Palkinnot
Suppanen on palkittu lukuisilla palkinnoilla:

 Kaj Franck -muotoilupalkinto 2020

Torsten ja Wanja Söderbergin palkinto 2015
Bruno Mathsson -palkinto arvoltaan 100 000 kruunua vuonna 2006
Taiteen keskustoimikunnan kolmivuotinen taiteilija-apuraha 2001–2004
Vuoden nuori suunnittelija 2001
Avotakka-palkinto 2001

Lähteet

Aiheesta muualla
Ilkka Suppasen sivusto

Suomalaiset arkkitehdit
Suomalaiset muotoilijat
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
NHL-kausi 2006–2007

NHL-kausi 2006–2007 oli National Hockey Leaguen 89. kausi. Sen piti alun perin olla NHL:n 90-vuotisjuhlakausi, mutta työsulun takia kausi 2004–2005 jäi välistä. Stanley Cupin voitti Anaheim Ducks, joka kukisti Ottawa Senatorsin loppuottelusarjassa voitoin 4–1. Voitto oli historiallinen, koska kyseessä oli Anaheim Ducksille ensimmäinen NHL-kausi seuran uudella nimellä.

Kausi käynnistyi 4. lokakuuta ja runkosarjan viimeinen peli käytiin 8. huhtikuuta 2007. Pudotuspelit alkoivat 11. huhtikuuta ja päättyivät 6. kesäkuuta. NHL:n All-Star-ottelu käytiin Dallasin American Airlines Centerissä keskiviikkona 24. tammikuuta.

Runkosarja

Tapahtumia
5. lokakuuta: Brendan Shanahan ylsi 15. pelaajana 600 tehtyyn maaliin.
25. lokakuuta: Joe Sakic rikkoi 11. pelaajana 1500 pisteen rajan.
Jevgeni Malkin teki ensimmäisenä tulokkaana vähintään yhden maalin ensimmäisessä kuudessa ottelussaan sitten NHL:n ensimmäisen kauden.
9. marraskuuta: Anaheim Ducks pääsi 16:nnen kerran pisteille ja teki modernin NHL:n ennätyksen peräkkäisissä pistepeleissä kauden alusta.
13. marraskuuta: Teppo Numminen pelasi 1252. runkosarjan pelinsä ja ohitti Jari Kurrin eniten pelanneena eurooppalaisena.
19. marraskuuta: Jaromír Jágr ylitti 600 osuman rajan 16. pelaajana.
11. maaliskuuta Teemu Selänteestä tuli ensimmäinen pelaaja, joka on kyennyt yli 35-vuotiaana tekemään kaksi kertaa vähintään 40 maalia kaudessa.
17. maaliskuuta: Mike Modanosta tuli eniten maaleja tehnyt Yhdysvalloissa syntynyt pelaaja.
5. huhtikuuta: Martin Brodeur rikkoi Bernie Parentin maalivahtien yhden kauden voittoennätyksen 48. voitollaan.

Kuukauden pelaajat

Kuukauden tulokkaat

Loppusijoitukset

Runkosarjassa divisiooniensa voittajat jakavat konferenssin kolme kärkisijaa, loput viisi jatkoonpääsijää valitaan pistejärjestyksessä.
V = Voitot, H = Häviöt, HJA = Häviöt jatkoajalla tai rangaistuslaukaisukilpailussa, TM = Tehdyt maalit, PM = Päästetyt maalit, PIST = Pisteet

Pistepörssi

O = ottelut; M = maalit; S = syötöt; Pst = pisteet; +/- = plus/minus-luku; Rm = rangaistusminuutit

Pudotuspelit

Kauden palkinnot

Lähteet

Aiheesta muualla
NHL.com 
The Hockey News  
Jatkoajan NHL-osio

Jääkiekkosarjojen kausi 2006–2007
NHL-kaudet
Viipurin rautatieasema

Viipurin rautatieasema () (Vpi, ratakm 313+350) on Viipurin kaupungin merkittävin rautatieasema. Ensimmäinen asemarakennus valmistui vuonna 1870 Riihimäki–Pietari-radan avautuessa. Vuonna 1913 se korvattiin uudella asemarakennuksella, joka puolestaan tuhoutui jatkosodassa. Nykyinen rautatieasema on rakennettu neuvostoaikana.

Entiset asemarakennukset 

Viipurin ensimmäinen rautatieasema valmistui vuonna 1870 samaan aikaan Riihimäki–Pietari-radan kanssa. Sen käytyä vanhanaikaiseksi 1800-luvun lopulla, suunnittelivat uuden asemarakennuksen arkkitehdit Eliel Saarinen ja Herman Gesellius. Graniittinen asemarakennus valmistui lopullisesti vuonna 1913, mutta tuhoutui jatkosodassa vuonna 1941.

Vuonna 1913 käyttöön otettu asemarakennus muistutti julkisivultaan erittäin paljon Eliel Saarisen toista luomusta, Helsingin rautatieasemaa. Kun Helsingissä pääsisäänkäyntiä koristaa sen molemmilla puolilla kaksi miespatsasta, Viipurissa pääsisäänkäynnin molempia reunuksia koristi kaksi pylväille nostettua karhuhahmoa. Toisin kuin Helsingin asema, Viipurin asema ei kuitenkaan sijainnut rautatien päätepisteessä. Niinpä sen pääjulkisivu oli rautatien suuntainen, ei kohtisuorassa rataan nähden kuten Helsingissä. Raiteet olivat asemarakennuksen toisen kerroksen korkeudella, ja pääsy niille oli portaitse asemalta ratapihan toiselle puolelle johtaneesta tunnelista.

Nykyinen asemarakennus

Neuvostoaikana rakennettu nykyinen rautatieasema edustaa tyypillistä stalinistista tyyliä. Asemarakennuksen palveluihin kuuluvat muun muassa lipunmyynti, kahvila, lehtikioski, valuutanvaihtopiste sekä säilytyslokerot.

Rautatieasemalla pysähtyvät Venäjän sisäisten junien lisäksi kaikki Suomesta Venäjälle liikennöivät kansainväliset junat: suurnopeusjuna Allegro Pietariin ja yöjuna Tolstoi Moskovaan.

Katso myös
 Riihimäki–Pietari-rata

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kuva entisestä asemarakennuksesta
Viipurin entinen rautatieasema 3D-mallinnuksena VirtuaaliViipurin sivuilla 
VR:n ratapihaa 3D-mallinnuksena VirtuaaliViipurin sivuilla 

Rautatieasema
Eliel Saarisen suunnittelemat rakennukset
Suomen entiset rakennukset ja rakennelmat
1870-luvulla rakennetut rautatieliikennepaikat
Museum of Modern Art

Museum of Modern Art (MoMA) on taidemuseo New Yorkin Keski-Manhattanilla.

Historia

Museum of Modern Artin perusti vuonna 1929 rahoittajakolmikko Abby Aldrich Rockefeller (John D. Rockefeller, Jr.:n vaimo), Mary Quinn Sullivan ja Lillie P. Bliss. Rockefeller Jr. luovutti pääosan rahoituksesta rakentamiseen ja ylläpitoon.

MoMAaa pidetään maailman toiseksi vanhimpana modernin taiteen museona. Modernin taiteen museoita alettiin perustaa muualla maailmassa toisen maailmansodan jälkeen. Ensimmäisen johtajan Alfred H. Barrin aikana museon kokoelmat laajenivat pian pesämunaksi saaduista yhdeksästä työstä. MoMA:n nykyisen rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Philip L. Goodwin ja Edward Durell Stone, ja se avautui yleisölle 10. toukokuuta 1939.

Laajennukset
1950- ja 60-luvulla rakennusta laajennettiin Philip Johnsonin johdolla, 1980-luvulla Cesar Pellin, ja vuonna 2004 Yoshio Taniguchin johdolla. Vuonna 2019 valmistui Diller Scofidio + Renfron suunnittelema 4 366 m² suuruinen, 450 miljoonaa dollaria maksanut laajennusosa, joka jyräsi alleen viereisen kansantaiteen museon. Osa MoMA:sta ulottuu Jean Nouvelin suunnittelemaan viereiseen rakennukseen. MoMAn rakennus kattaa nyt suurimman osan läntiseen 54. katuun ja läntiseen 53. katuun sekä Fifth Avenueen ja Sixth Avenueen rajautuvasta korttelista. 

MoMAn Keski-Manhattanin yksikkö suljettiin toukokuussa 2002. Japanilaisen arkkitehdin Yoshio Taniguchin suunnittelema rakennuksen uudelleenjärjestely avattiin marraskuussa 2004. MoMAn uudelleen avaaminen herätti ristiriitoja, koska sen pääsymaksu nousi kahdestatoista dollarista kahteenkymmeneen. Tästä huolimatta taidemuseon vuosittainen vierailijamäärä on noussut keskimäärin 2,5 miljoonaan kävijään.

Kokoelma

PS 1 ja taideradio

New Yorkin Queensissä sijaitseva nykytaiteen keskus P.S.1 liitettiin osaksi MoMAa tammikuussa 2000. P.S.1 on epävirallisempi, kokeellisempi ja pienimuotoisempi kuin MoMA:n Manhattanin yksikkö. P.S.1 ylläpitää myös WPS1 taideradiota, josta voi kuunnella New Yorkin taideuutisia ja kulttuuriohjelmia.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Museon sivut  
 P.S.1 taidekeskus  
 WPS1 taideradio 
 Kuvia: Flickr MoMA Group

Yhdysvaltain taidemuseot
Manhattanin museot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Rockefellerin suku
Midtown (Manhattan)
Cachaça

Cachaça (port. [kaˈʃasɐ]) on sokeriruokomehusta valmistettu tislattu alkoholijuoma, jota valmistetaan lähinnä Brasiliassa. Sen alkoholiprosentti on 38–54.

Cachaçaa tuotettiin Brasiliassa vuonna 2007 noin 1,5 miljardia litraa, josta ainoastaan 1 % päätyi vientiin. Cachaçamerkkejä on Brasiliassa yli 4 000 ja valmistajia noin 30 000. Tunnetuimmat merkit ovat Pitú ja 51. Teollista cachaçaa valmistetaan lähinnä São Paulossa ja Cearássa.

Cachaçan valmistus levisi Brasiliaan orjuuden myötä 1600-luvulla, ja se nousi myöhemmin koko kansan suosikkijuomaksi. Cachaçaa nautitaan Brasiliassa etenkin cachaçaria-kuppiloissa. Tunnetuin cachaçapohjainen drinkki on caipirinha, jossa on lisäksi limettiä ja sokeria.

Cachaçaa valmistetaan kesä-heinäkuussa kerättävästä sokeriruokosadosta. Siihen käytetään vain sokeriruokomehua, ei melassia kuten rommin valmistukseen. Sokeriruokomehuun lisätään usein maissijauhoa, viljan alkiota tai riisiä, ja sen annetaan käydä 18 tunnista kolmeen päivään. Mehuun voidaan käymisen aikana lisätä hedelmiä. Cachaça tislataan perinteisesti pannutislauksella tai teollisesti kolonnitislauksella. Suurinta osaa juomaeristä ei vanhenneta tynnyreissä, mutta joitain parhaita vientiin meneviä merkkejä vanhennetaan vähintään vuoden ajan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Cachaça Gabriela - Orgânic , 
 O Álbum Virtual de Rótulos de Garrafas de Cachaça na Net , 

Alkoholijuomamerkit
Eteläamerikkalaiset juomat
Brasilialainen keittiö
Uusbarokki

Uusbarokki on huonekaluissa, taiteessa, arkkitehtuurissa ja kulttuurissa noin 1870–1900 (erityisesti 1880–1890) esiintynyt kertaustyyleihin kuuluva rakennus- ja sisustustyyli, joka ajallisesti sijoittui uusrenessanssin ja uusrokokoon väliin.

Ranskassa ja myös Yhdysvalloissa tyylistä käytetään nimitystä beaux-arts. Nimityksen taustalla on Pariisin École Nationale Supérieure des Beaux-arts -taidekorkeakoulu, jossa useat 1800-luvun lopun arkkitehdit opiskelivat. Ranskalainen määritelmä sijoittaa beaux-arts -tyylin myöhäiseksi uusklassismin ilmentymäksi.

Uusbarokki sopi näyttävänä tyylisuuntana teattereihin. Helsingissä se on kuitenkin harvinainen tyyli.

Ominaispiirteet
Uusbarokin ja Beaux-Arts -tyylin ominaispiirteinä voidaan pitää seuraavia päälinjoja:
symmetria
tilojen hierarkia, joitain tiloja pidettiin jalompina kuin toisia
enemmän tai vähemmän täydellinen aiempien tyylin hyväksikäyttö ja näiden sekoittaminen
arkkitehtonisten yksityiskohtien tarkkuus, joka ilmeni pieninä yksityiskohtina
värityksen moninaisuus, joskin vain eräissä tapauksissa
rakenteiden monumentaalisuus ja suurisuuntaisuus, joka oli tyypillistä julkisille rakennuksille.

Arkkitehtuuri

Suomessa
 Näsilinna, Tampere, K. A. Wrede
 Luonnontieteellinen museo, Helsinki, Lev Šiško
 Rauhankappeli, Helsinki, Lev Šiško

Pariisissa
Palais Garnier (vanha Pariisin ooppera)
École des Beaux-Arts
Gare d’Orsay
Grand Palais 
Petit Palais
Aleksanteri III:n silta
Sceaux'n linna

Yhdysvalloissa
 Bostonin yleinen kirjasto, Massachusetts
 Carnegie Hall, New York
 Vanderbiltin marmoritalo
 Grand Central Terminal, New York
 New York Public Library, New York
 Taidemuseo, San Francisco
 The Waldorf, New York

Muualla maailmassa
Monte Carlon kasino, Monaco
Alferakin palatsi, Taganrog, Venäjä
Ashton Memorial, Lancaster, Englanti
Beloselski-Belozerskin palatsi, Pietari, Venäjä 
Christiansborgin linna, Kööpenhamina, Tanska
Ortaköyn Moskeija, Istanbul, Turkki
Dolmabahçen palatsi, Istanbul, Turkki
Beylerbeyin palatsi, Istanbul, Turkki
Çırağanin palatsi, nykyisin hotelli, Istanbul, Turkki
Mole Antonelliana, Torino, Italia
Semperoper, Dresden, Saksa
Bode-museo, Berliini, Saksa
Herrenchiemsee, Baijeri, Saksa
Linderhof, Baijeri, Saksa
Justizpalast, München, Baijeri, Saksa
Nürnbergin päärautatieasema, Nürnberg, Saksa
Ruotsin valtiopäivätalo, Tukholma, Ruotsi
Burgtheater, Wien, Itävalta
Hofburgin uusi linna, Wien, Itävalta
Széchenyin terveyskylpylä, Budapest, Unkari
Entinen kuninkaallinen palatsi, nykyisin kansallinen taidemuseo, Sofia, Bulgaria
Akasakan palatsi, Tokio, Japani

Lähteet 
Curl, James Stevens: Dictionary of architecture. Oxford University Press 1999. ISBN 0-19-210006-8

Viitteet

Aiheesta muualla
 Kertaustyylit, Koppa.juy.fi

Sisustus
Arkkitehtuurin suuntaukset
Kari Virtanen (puuseppä)

Kari Virtanen (s. 1948) on suomalainen palkittu pohjalaistaustainen puuseppä, joka toimii yhteistyössä muotoilijoiden kanssa. Hän on Suomen tunnetuimpia hienopuuseppiä.

Virtanen on toiminut Taideteollisen korkeakoulun opettajana. Hän sai vuonna 1987 arvostetun Bruno Mathsson -palkinnon yhdessä Odd Thorsenin kanssa ja vuonna 2005 muotoilun valtionpalkinnon pitkäaikaisesta työstä suomalaisen puun ja puusepäntaidon hyväksi. Virtanen on Taideteollisen korkeakoulun kunniajäsen vuodesta 2005 . Vuonna 2009 Virtanen palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä.

Kari Virtanen on ollut Fiskarsin taiteilijayhteisön kantavia voimia siirrettyään yrityksenä Nikari Oy:n toiminnan sinne 1993. Hän on tuottanut omaa alan kirjallisuutta sekä toiminut asiantuntijana taidepuusepän tuotantoa käsittelevissä televisio-ohjelmissa.

Palkinnot
 Bruno Mathsson -palkinto 1987
 Muotoilun valtionpalkinto 2005
 Taideteollisen korkeakoulun kunniajäsen 2005 
 Pro Finlandia -mitali 2009

Lähteet

Aiheesta muualla
Nikari Oy;n sivusto

Suomalaiset puusepät
Suomalaiset muotoilijat
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Erkki Huttunen

Erkki Juhani Huttunen (18. toukokuuta 1901 Alavus – 17. marraskuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Huttunen kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta lyseosta vuonna 1921 ja aloitti saman vuoden syksyllä opinnot arkkitehtiosastolla Teknillisessä korkeakoulussa. Arkkitehdiksi Huttunen valmistui 17. joulukuuta 1927.

Valmistumisensa jälkeen tammikuussa 1928 Huttunen palkattiin SOK:n rakennusosastolle tuntipiirtäjäksi. Osaston johtajan toimi tuolloin arkkitehti Valde Aulanko. Huttusen ensimmäisiä töitä rakennusosastolla leimaa vielä klassistinen tyyli, josta esimerkkinä mainittakoon Oulun Toppilan mylly vuodelta 1928. Vuonna 1930 suunnitellut Rauman konttorirakennus ja Viipurin mylly ovat jo selvästi funktionalistista tyylisuuntausta edustavia. Huttunen nimitettiin rakennusosaston johtajaksi 1939 ja hän toimi tuossa virassa vuoteen 1941 asti.

Vuonna 1943 Huttunen nimitettiin Rakennushallituksen pääjohtajaksi. Pääjohtajan hallinnolliset tehtävät veivät suuren osan Huttusen työajasta ja suunnittelutehtävät jäivät vähemmälle, vaikka hänen oma arkkitehtitoimistonsa, jonka hän oli perustanut jo työskennellessään vielä SOK:n palveluksessa, jatkoi vielä toimintaansa. Hallinnollisten tehtävien lisäksi Huttunen osallistui valtion edustajana arkkitehtikilpailujen tuomaristoon. Pääjohtajakausi päättyi vuonna 1953, jolloin pääjohtajaksi valittiin arkkitehti Jussi Lappi-Seppälä.

Huttunen kuoli Helsingissä 1956.

Töitä 
 Haapajärven OK:n myymälä, 1928.
 SOK:n Oulun mylly, Toppila, 1929.
 SOK:n Rauman konttori, 1931.
 Viipurin mylly, 1932.
 Raumanlinna, Rauma, 1933.
 Kotkan kaupungintalo, 1934.
 Alkoholiliike Oy:n Rajamäen tehtaat, Nurmijärvi, 1939.
 Lauritsalan kauppalantalo, Lauritsala, 1936.
 Nakkilan kirkko, Nakkila, 1937.
SOK:n Joensuun konttori- ja varastorakennus, 1937.
 SOK:n Oulun konttori, Kansankatu 47, 1938.
 Maatalouden tutkimuskeskuksen laitosrakennus, Vantaa, Jokiniemi, 1938.
 Liiviläisten kansallistalo, Mazirbe, Latvia (Visvaldis Paeglen kanssa), 1939.
 Rajamäen kirkko, Nurmijärvi, 1938.
 Oma huvila, Nuuksio, Espoo, 1938.
 As.Oy Nuottala, Puistokatu 9, Oulu, 1946.
 Ousaari Oy:n asuintalot, Nuottasaarenkatu, Oulu, 1949.
 Torttilan koulu, Harjavalta, 1949.
 Helsingin keskustan Sokos, Mannerheimintie 9, Helsinki, 1952.
 Ainanlinna, Kauppakatu 12, Tampere, 1952.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Suomen rakennustaiteen museon arkkitehtiesittely 

Suomalaiset arkkitehdit
Vuonna 1901 syntyneet
Vuonna 1956 kuolleet
DSC Arminia Bielefeld

DSC Arminia Bielefeld on saksalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1905. Joukkue pelaa kotiottelunsa SchücoArenalla Bielefeldissä. Seura perustettiin vuonna 1905 nimellä 1. Bielefelder Fussball-Club Arminia. Nykyisen nimensä se otti käyttöön vuonna 1926.

Arminia Bielefeldiä voi hyvällä syyllä kutsua hissijoukkueeksi, sillä se on noussut 1. Bundesliigaan seitsemän kertaa - ja pudonnut sieltä seitsemästi. Molemmat ovat Bundesliigan ennätyksiä.

Vuonna 1971 Arminia Bielefeld jäi kiinni lahjuksien maksamisesta muutamille vastajoukkueiden pelaajille aikeenaan säilyttää paikkansa pääsarjatasolla. Seura tuomittiin menettämään kaikki pisteensä kyseiseltä kaudelta, ja se pudotettiin useita sarjatasoja alemmas.

Olli Isoaho pelasi maalivahtina Arminia Bielefeldissä 1982–1983. Pasi Rautiainen pelasi Arminia Bielefeldissä vuosina 1982–1986.

Arminia on feminisoitu versio Arminiuksesta (Hermannista), joka oli Teutoburgin taistelun voittaja vuonna 9 jälkeen ajanlaskumme alun.

Saavutukset 
 2. Bundesliigan mestari (3): 1978 (pohjoinen), 1980 (pohjoinen),1999

Entisiä pelaajia 
  Ali Daei
  Arne Friedrich
  Marek Heinz
  Thomas Helmer
  Olli Isoaho
  Stefan Kuntz
  Ewald Lienen
  Patrick Owomoyela
  Pasi Rautiainen
  Berat Sadik
  Fritz Walter

Entisiä valmentajia 
  Jeff Saibene
  Markus von Ahlen 7–9/2011
  Ewald Lienen 11/2010–2011
  Christian Ziege 5–11/2010
  Thomas Gerstner 2009–3/2010
  Jörg Berger 5/2009 
  Michael Frontzeck 1/2008–5/2009
  Uwe Rapolder 3/2004–4/2005
  Benno Möhlmann 10/2000–2/2004
  Thomas von Heesen 8/1998–1999, 2/2004, 2005–2/2007 
  Ernst Middendorp 4/1988–10/1990, 9/1994–8/1998, 3–12/2007 
  Horst Köppel 1982–1983
  Otto Rehhagel 10/1978–10/1979
  Karl-Heinz Feldkamp 1976–1978

Aiheesta muualla 

 Joukkueen viralliset sivut  

Saksalaiset jalkapalloseurat
Nordrhein-Westfalenin jalkapallo
Luettelo televisiosarjan Lost jaksoista

Lost on yhdysvaltalainen draamasarja, jota esitettiin ABC-kanavalla vuosina 2004–2010 yhteensä kuuden tuotantokauden ja 121 jakson ajan. Lost kertoo salaperäiselle saarelle törmänneen lentokoneen matkustajista. Sen jaksoissa näytetään selviytyjien elämää saarella, minkä lisäksi jaksoissa näytetään yleensä takaumia sen keskeisen hahmon elämästä. Sarjassa seurataan myös saarella ennestään asuvien ”Toisten”, sekä rahtialuksella saapuvan joukon, tarinaa. Kuudes kausi kertoo takaumien sijaan selviytyjistä vaihtoehtoisessa todellisuudessa, jossa lento ei koskaan törmää saarelle.

Lostin loivat Damon Lindelof ja J. J. Abrams, joka ohjasi sarjan pilottijakson. Sen ensimmäinen jakso perustui Jeffrey Lieberin alkuperäiseen käsikirjoitukseen nimeltään Nowhere. Muita tärkeitä henkilöitä sarjan tuotannossa olivat muun muassa Carlton Cuse, Jack Bender, Adam Horowitz, Edward Kitsis, Stephen Williams, Elizabeth Sarnoff ja Bryan Burk. Sarjaa kuvattiin pääosin Oahun saarella, Havaijilla.

Yhteenveto

Jaksot

Ensimmäinen tuotantokausi (2004–2005) 

|}

Toinen tuotantokausi (2005–2006)

|}

Kolmas tuotantokausi (2006–2007) 

|}

Neljäs tuotantokausi (2008) 

|}

Viides tuotantokausi (2009) 

|}

Kuudes tuotantokausi (2010) 

|}

Epilogi

|}

Erikoisjaksot: 2005–2010 

|}

Lähteet 
Lost Sarjaoppaassa (Telvis.fi)

Viitteet

Aiheesta muualla
Luettelo televisiosarjan Lost jaksoista ABC.comissa 

Luettelo televisiosarjan Lost jaksoista TV.comissa 
Luettelo televisiosarjan Lost jaksoista Lostpediassa 

Lost
Lost
Shake!

Shake! on suomalaisen rockyhtye Eero ja Jussi & The Boysin studioalbumi.

Kappaleet 
 ”Pelkkää Eevaa” - 3.43 
 ”Saan paljon” - 2.44 
 ”Shake-bileet” - 2.39 
 ”Aa Bee Cee -boogie” - 2.59 
 ”Älä mee” - 2.43 
 ”Olet yksin mun” - 3.24 
 ”Toivon” - 2.49 
 ”Snadit rokit” - 2.55 
 ”Se riippuu siitä” - 2.34 
 ”Mekka” - 3.57 
 ”Oi kuuskytviis” - 3.34 
 ”Peilirakkaus” - 3.36 
 ”Tuhat silmää yön” - 3.15 
 ”Mambo-rock” - 2.39 
 ”Sua rakastain” - 2.33

Kokoonpano
 Jussi Raittinen – laulu, bassokitara ja taustalaulu
 Eero Lupari – laulu, kitara, urkukitara ja taustalaulu
 Jari Metsberg – kitara, taustalaulu
 Rudy Ryynänen – rummut, lyömäsoittimet ja taustalaulu

Vierailevat muusikot
 Panu Syrjänen – saksofonit
 Hillel Tokazier – piano

Vuoden 2002 albumit
The Boysin albumit
Bandoneón

Bandoneón (alun perin bandonion) on harmonikansukuinen soitin, joka on tullut tunnetuksi tärkeimpänä soittimena argentiinalaisessa tangossa. Soitin on kotoisin Saksasta, mutta se kulkeutui siirtolaisten mukana 1800-luvun lopulla Etelä-Amerikkaan, jossa se otettiin pian käyttöön argentiinalaisessa tangossa. Alkuperäinen bandoneón on vaihtoääninen, eli kun paljetta vedetään tai työnnetään, samasta näppäimestä tulee eri sävel. Tunnetuimpia bandonéoisteja ovat mm. Astor Piazzolla, Luis di Matteo ja Juan José Mosalini.

Bandoneón on kotiutunut myös suomalaiseen tangoon ja esimerkiksi Jarmo Tinkalan ja Petri Ikkelän soittoa on kuultu vuosittain Seinäjoen Tangomarkkinoilla. Suomessa argentiinalaista tango nuevoa soittaa mm. jyväskyläläinen Quinteto ¡Otra Vez! (Otra Vez tarkoittaa suomeksi "vielä kerran") bandoneónistinaan Henrik Sandås.   

Suomessa bandoneónia on tehnyt tunnetuksi myös Mika Väyrynen, joka soitti myös lukuisia Astor Piazzolan kappaleita kansainvälistä suosiota saavuttaneen yhtyeensä Tango for Fourin kanssa.

Lähteet

Argentiinan musiikki
Harmonikka
Kosketinsoittimet
Vapaalehdykkäsoittimet
Tango
Ornamo

Ornamo ry (aiemmin Suomen Koristetaiteilijoiden Liitto Ornamo ja myöhemmin Teollisuustaiteen Liitto Ornamo) on vuonna 1911 perustettu suomalainen muotoilun ja taideteollisten alojen aatteellinen ja ammatillinen keskusjärjestö, jossa on yli 2700 jäsentä.

Ornamon jäsenet toimivat teollisen muotoilun, tekstiili-, vaatetus- ja huonekalusuunnittelun, sisustusarkkitehtuurin, immateriaalisen suunnittelun, taidekäsityön ja taideteollisen taiteen aloilla.

Historia
Vuonna 1911 Veistokoulun kasvatit perustivat Suomen Koristetaiteilijoiden Liitto Ornamon. Vuonna 1982 liittoon kuului arkkitehteja, sisustusarkkitehteja, tekstiilitaiteilijoita, kuvanveistäjiä, koristetaiteilijoita ja -maalareita sekä graafikkoja.

Järjestön toiminta kehittyi vastapainoksi Suomen Taideteollisuusyhdistykselle, joka ajoi teollisuuden etuja.

Toiminta 
Ornamon tehtävänä on toimia edunvalvojana sekä edistää jäsentensä näkymistä, verkottumista ja yhteistoimintaa. Ornamo jäsenjärjestöineen on järjestänyt vuosien varrella lukuisia tapahtumia ja osallistunut moniin muotoilualan hankkeisiin.

Ornamo on toimittanut erilaisia julkaisuja, luetteloita ja juhlakirjoja sekä säännöllisesti ilmestyvää omaa jäsenlehteä. Vuosina 1980–2001 Ornamo julkaisi Muoto–lehteä.

Palkinnot ja tunnustukset 
Ornamo palkitsee vuosittain ammatillisesti ansioituneita jäseniään tunnustuksin. Vuodesta 2006 lähtien Ornamo on julkistanut ”Vuoden palkitut muotoilijat” yhdessä Grafia ry:n kanssa. Vuodesta 2015 "muotoilijat"-palkinto muutettiin Ornamo-palkinnoksi ja sen sai ensimmäisenä Kirsimari Kärkkäinen. Palkinnon suuruus oli 5000 euroa vuonna 2015 .

Vuodesta 1961 alkaen on Ornamon juhlavuosina jaettu Timo Sarpanevan suunnittelemaa Ornamo-palloa, joka on yrityksille ja yhteisöille jaettava tunnustus. Vuodesta 2007 Ornamo-säätiö on myöntänyt huomattavaa Ornamo Design Award -muotoilupalkintoa.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 

Suomalaiset kuvataidealan järjestöt
Suomalaiset taiteilijat (soveltavat taiteet)
Jari Korpisalo

Jari Leonard "Korppi" Korpisalo (s. 17. helmikuuta 1966 Helsinki) on entinen suomalainen jääkiekkoilija. SM-liigassa hän pelasi ainoastaan Porin Ässissä, vaikka onkin kotoisin Helsingistä. Hän oli erityisen tunnettu kääntölämäristään sekä harhautuslaukauksestaan rangaistuslaukauksessa. Aiemmin hän toimi Karhu-Kissojen juniorien valmennuspäällikkönä.

Ura
Korpisalo pelasi juniorina Jokereissa ja HIFK:ssa. Kaudeksi 1985–1986 hän lähti Kanadaan, jossa hän edusti QMJHL:n Granby Bisonsia. Hän pelasi samalla kaudella myös nuorten MM-kisoissa. Kaudeksi 1986–1987 Korpisalo palasi Suomeen, jossa hän pelasi 1. divisioonan Karhu-Kissoissa. Seuraavalla kaudella hän edusti 1. divisioonan SaPKoa, kunnes palasi kausiksi 1988–1990 Karhu-Kissoihin.

Korpisalo teki kaudella 1990–1991 SM-liigadebyyttinsä Ässissä. Kolmannen liigakautensa jälkeen hän pääsi myös MM-kisoihin. Kaudella 1993–1994 hänet valittiin kuukauden pelaajaksi lokakuussa 1993 ja kaudella 1994–1995 Ässät sai SM-pronssia. Korpisalo pelasi Ässissä yhtäjaksoisesti seitsemän kautta, joista kaksi viimeistä joukkueen kapteenina. Kaudeksi 1997–1998 hän siirtyi Saksaan, jossa hän edusti DEL:n EV Landshutia kahden kauden ajan. Kaudella 1999–2000 hän pelasi saman liigan München Baronsissa ja voitti kauden päätteeksi Saksan-mestaruuden.

Korpisalo palasi kaudeksi 2000–2001 Ässiin, jonka kapteeniksi hänet jälleen valittiin. Hän pelasi Ässissä vielä viisi kautta, kunnes lopetti uransa kauden 2004–2005 jälkeen. Yhteensä hän edusti Ässiä siis 12 kauden ajan, joista seitsemänä hän toimi myös joukkueen kapteenina.

Korpisalo työskenteli tammikuusta 2016 lokakuuhun 2018 Ässien urheilujohtajana.

Muuta
Jari Korpisalon poika Joonas Korpisalo pelaa NHL-joukkue Columbus Blue Jacketsien organisaatiossa maalivahtina.

Tilastot

Lähteet

Viitteet

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Ouroboros

Ouroboros (, myös Oroborus, Uroboros tai Uroborus, 
muodostuu sanoista οὐρά (oura), "häntä" + βορά (bora), "syöjä") on ikivanha symboli, jossa käärme tai lohikäärme syö omaa häntäänsä. Ouroboros on keskeinen uskonnollisessa ja mytologisessa symboliikassa.  

Ouroboros esittää "ikuisen kiertokulun" ympyrää, joka ilmaisee sitä että loppua seuraa kaiken jatkuvassa toistumisessa aina uusi alku. Ouroboroksen katsotaan symbolisoivan syklisyyttä, koska se elää syömällä itseään; tämän katsotaan merkitsevän elämää ja kuolemaa sekä eroamista ja yhdentymistä. 

Ouroboros esiintyy myös alkemian kuvituksissa, jossa se kuvaa suljettua tai syklisesti toistuvaa prosessia jossa neste pyritään muuttamaan esimerkiksi kuumentamalla ja jäähdyttämällä jalommaksi aineeksi.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Okkultistiset symbolit
Symbolit
Mytologia
Alkemia
Myyttiset arkkityypit
Taiteen aiheet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Muistan vielä vuonna -76

Muistan vielä vuonna -76 on suomalaisen laulajan Jussi Raittisen kokoelmalevy. 
Albumi on kopiosuojattu versio.

Kappaleet 

CD1:

 Nashville, Tennessee - 2.00 
 Kun kyyneleet saa vallan - 2.35 
 Tähti hittilistojen - 2.27 
 Ronski-Antti aikoo - 2.30 
 On vannomatta paras - 2.49 
 Virtuoosi - 3.39 
 Onnestain tuun juovuksiin - 2.48 
 Marjapussi-Jussi - 2.52 
 Meitä on niin moneen junaan - 2.29 
 Mitä onni on - 2.34 
 Tulkaa mukaan - 2.14 
 Heaven Help The Fatman - 2.48 
 Sunnuntailapsi - 3.22 
 Mannaa sataa - 2.37 
 Oi kuuskytviis - 3.47 
 Viis, viiv, satanen siis - 2.39 
 Voi viinaa hirveää - 3.13 
 Mulla on aikaa vain - 3.17 
 Pitkä musta auto - 3.23 
 Mennään melomaan - 2.24 
 Alla palmupuiden - 2.44 

CD2:

 Happy Fats spiikkaa 1 - 0.31 
 Blue Moon Of Kentucky - 1.38 
 Happy Fats spiikkaa 2 - 0.17 
 I'm Left, Yuo're Right, She's Gone - 2.30 
 Shame, Shame, Shame - 2.08 
 Blue Monday - 2.29 
 (Good Morning Little Schoolgirl) Are You Going My Way - 2.35 
 But I Do - 2.13 
 Walking To New Orleans - 2.00 
 I'm Walking - 2.02 
 Ain't That Shame - 2.35 
 Baby, Let's Play House - 2.31 
 Double Talk Baby - 2.28 
 Rock And Roll Ruby - 2.41 
 Hug 'n' Kiss Me - 2.30 
 So Long I'm Gone - 2.06 
 Boppin' The Blues - 2.35 
 I'm Comin' Home - 1.53 
 Baby, Let's Play House - 2.23 
 Boppin' The Blues - 2.29 

Vuoden 2003 kokoelma-albumit
Jussi Raittisen albumit
Šahada

Šahada (, ) on islamin sisällön tiivistävä lause ja yksi islamin viidestä peruspilarista. Sunni-islamissa se kuuluu: Ei ole muuta jumalaa kuin Jumala ja Muhammad on hänen lähettiläänsä. (). Uskontunnustus vastaa kristinuskon kastetta. Se liittää yksilön osaksi islamilaista yhteisöä, eli ummaa. Muslimiksi tulo on yksinkertaista: tarvitsee vain lausua uskontunnustus todistajan läsnäollessa. Vastasyntynyt tulee muslimiksi kun šahada kuiskataan hänen vasempaan korvaansa.

Šahadan osat 
Uskontunnustus koostuu sunnalaisuudessa kahdesta osasta, joista ensimmäinen määrittelee islamin monoteistiseksi uskonnoksi ja toinen osa täsmentää Muhammedin Jumalan sanan ja lain ainoaksi välittäjäksi. Koska siinä on kaksi osaa, uskontunnustus  tunnetaan myös nimellä "uskon kaksi testamenttia". Šiialaiset lisäävät uskontunnustuksen jälkiosaan lauseen ja Ali on Jumalan ystävä (). Tämä tarkoittaa uskoa, että Ali ibn Abi Talib ja hänen jälkeensä hänen miespuolinen sukulinjansa muodostavat šiialaisen imaamien ketjun.

Šahadan taustaa 
Šahadaa ei löydy vielä Koraanista. Se esiintyy ensimmäisen kerran Ibn Hishamin (k. 834) tekemässä Muhammedin elämäkerrassa; Sirat rasul Allah (). Šahadan teologinen merkitys määritellään 800-luvun lopulla Gabrielin hadithissa, joka löytyy sekä Sahih al-Bukharin, että Sahih Muslimin kokoelmista.  Uskovien velvollisuudet Jumalaa kohtaan esitetään "viitenä peruspilarina":Uskontunnustuksen ensimmäisen osan lause" Ei ole muuta jumalaa kuin Jumala" (Non deus nisi Deus solus) tavataan 300-luvulta lähtien yleisenä juutalais-kristillisestä kirjallisuudesta ja etenkin samarialaisesta liturgiasta. Lauseen merkityksen voi tulkita niin, että on vain yksi Jumala. Vastaava lause löytyy 5. Mooseksen kirjasta (6:4) muodossa: "Kuule Israel! Herra on meidän Jumalamme, Herra yksin."   

Uskontunnustuksen jälkiosalle "Muhammed on Hänen lähettiläänsä" löytyy myös kristillinen vastine. Arabian sana muhammad on verbin partisiippi ja tarkoittaa "ylistettyä", "valittua" tai "siunattua" murrealueen mukaan. Muhammad rasul Allah merkitsee "Muhammed, Jumalan lähettiläs", ja on arabiankielinen käännös psalmista 118 "Siunattu hän, joka tulee Herran nimeen".

Rituaali 

Aikuisiällä muslimiksi kääntyvä henkilö lausuu šahadan ääneen muslimitodistajien läsnä ollessa osoituksena siirtymisestään islamiin. Perinteisimmän tulkinnan mukaisesti vasta kahden todistajan läsnä ollessa lausuttu šahada riittää muslimiksi tulemiseen. Lausuminen suoritetaan tavallisesti moskeijassa.

Šahada islamilaisten valtioiden lipuissa

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Islamilaiset käsitteet
Umma

Umma ()  on islamin uskovien yhteisö, joka tarkoittaa puhekielessä myös samassa moskeijassa käyviä ihmisiä ja on verrattavissa kristinuskon seurakuntaan. Tavallisesti se tarkoittaa maailman kaikkien muslimien muodostamaa yhteisöä.  Islamilaisessa laissa umma on määritelty kapeammin tarkoittamaan vain mujtahideja eli uskonoppineita. Arabian kielessä umma voi tarkoittaa myös kansallisvaltiota: esimerkiksi Yhdistyneet kansakunnat on arabiaksi al-Umam al-Muttahida.

Šaria ja umman yksimielisyys 
Islamilaisessa laissa eli šariassa katsotaan, että yksi hyväksyttävistä Jumalan lain lähteistä on umman yksimielisyys, ijmá. Se tarkoittaa kaikkien uskonoppineiden yksimielisyyttä jostain asiasta.  Muhammadin kerrotaan sanoneen: "Yhteisöni [umma] ei koskaan hyväksy yksimielisesti erehdystä". Lausetta ei löydy klassisista hadith -kokoelmista, mutta sitä lainataan usein. Profeetan kerrotaan myös sanoneen: "Jumalan käsi on yhteisön yllä, ja kuka ikinä poikkeaa siitä, lähtee helvettiin". 

Lakikoulukunnat erottavat toisistaan kaikkien muslimien välillä vallitsevan yksimielisyyden, joka koskee suuria asioita. Tämä itsessään luonnollinen ajatus löytyy myös muutamassa Koraanin kohdassa, kuten: "Pitäkää kaikki kiinni Jumalan köydestä, älkääkä hajaantuko." (3:103) Hienostuneempi periaate on uskonoppineiden yksimielisyys, joka ohjaa pienempiä lakiteknisiä yksityiskohtia. Kaikkien muftien yksimielisyys ei ole välttämätöntä, vaan pienet vähemmistöt voidaan jättää huomiotta. Ignaz Goldziher oli sitä mieltä, että yksimielisyyden periaate lainattiin roomalaisesta oikeudesta, jossa konsensusperiaate tunnettiin nimellä opinio prudentium. 

Jotkut oppineet ovat katsoneen vaikeaksi määrittää milloin kaikki muslimit ovat jostain ohjeesta yksimielisiä ja ovat siksi rajanneet ijmán koskemaan vain Muhammadin varhaisten seuraajien  yhteisöä.

Lähteet

Viitteet 

Islamilaiset käsitteet
Trisomia

Trisomia on tila, jossa kromosomistossa on kromosomiparin sijasta kolme kromosomia.  Se on yleisin ihmisen kromosomistomutaatio. Useimmat trisomeista aiheuttavat  keskenmenon tai kuoleman nuorella iällä. Henkiin jääneillä saattaa esiintyä muun muassa kehitysvammaisuutta ja muita ongelmia. 

Osittainen trisomia tulee, kun osa ylimääräisestä kromosomista kiinnittyy toiseen tai kun yhdestä kromosomista on kaksi kopioita osasta kromosomiaan. Yleisin trisomia ihmisellä on  kromosomiparin 16 trisomia, jota esiintyy yli prosentissa raskauksista. Tämä kuitenkin yleensä aiheuttaa keskenmenon raskauden ensimmäisen kolmanneksen aikana. Yleisin trisomia syntyvillä lapsilla on trisomia 21, joka tunnetaan yleisemmin Downin oireyhtymänä.  

Trisomia voi esiintyä missä tahansa kromosomiparissa. Yleisimmät ihmisen trisomiatyypit, jotka eivät aiheuta keskenmenoa ovat autosomeissa:

21-trisomia (Downin oireyhtymä)
18-trisomia (Edwardsin oireyhtymä)
13-trisomia (Pataun oireyhtymä)
12-trisomia  (ennustaa leukemiaa)
9-trisomia
8-trisomia (Warkanyn oireyhtymä)

ja sukupuolikromosomeissa:

XXX (XXX-syndrooma)
XXY (Klinefelterin oireyhtymä)
XYY (Jakobsin oireyhtymä)

Katso myös 
 Kromosomistomutaatio
 Aneuploidia
 Monosomia
 Tetrasomia
 Polysomia

Lähteet 

Perinnölliset sairaudet
Seulonnan keskeiset artikkelit