joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Valintamyymälä

Valintamyymälä eli itsepalvelumyymälä on myymälä jossa suurin osa tavaroista on asiakkaiden itsensä kerättävinä. Etenkin puhekielessä valintamyymälää, erityisesti suurmyymälää, sanotaan marketiksi. 
 
Valintamyymälän kalustoon kuuluvat ostoskärryt ja pienempiin ostoksiin soveltuvat muoviset ostoskorit, joihin asiakas voi kerätä tuotteita. Asiakas vie kärryn tai korin kassalle ja maksaa siellä ostoksensa. Tämän jälkeen hän siirtää tavarat kassapöydältä omiin kasseihinsa tai kaupasta ostettuihin kasseihin.

Versiot 

 Lähikauppa on yleensä suhteellisen pienikokoinen elintarvikekauppa, joka pyrkii tarjoamaan tärkeimmät päivittäiset ruokatarvikkeet ja muut päivittäistavarat pääsääntöisesti kaupan lähellä sijaitseville asiakkaille. Monen lähikaupan yhteydessä toimii lisäksi posti tai jokin muu palvelupiste. Tunnettuja suomalaisia lähikauppaketjuja ovat K-Market, Sale ja Alepa sekä sittemmin lakkautetut ketjut Siwa ja Valintatalo.
 Supermarketti on suurikokoinen elintarvikeliike, jossa myydään mahdollisesti myös joitakin käyttötavaroita. Tunnettuja suomalaisia supermarketteja ovat muun muassa K-Supermarket ja S-market. Myös halpaketju Lidl on kokoluokaltaan supermarketti.
 Hypermarketti on vielä suurempi liike, jossa on laajan elintarvikevalikoiman lisäksi myös laajat valikoimat muun muassa vaatteita sekä kodin ja vapaa-ajan tarvikkeita. Suomessa on tällä hetkellä kaksi valtakunnallista hypermarketketjua: K-Citymarket ja Prisma.

Historiaa 
Itsepalveluperiaatteen keksijänä pidetään yhdysvaltalaista ruokakauppias Clarence Saundersia (1881–1953). Hän avasi 1916 Memphisissä itsepalveluun perustuvan valintamyymälän Piggly Wigglyn. Kauppiaan ajatus oli, että henkilöstökuluissa tulee säästöä, kun asiakkaat itse keräävät ostoksensa.

Eurooppaan ensimmäisiä itsepalvelumyymälöitä alkoi tulla vuosien 1947–1948 paikkeilla Ruotsiin, Sveitsiin, Belgiaan, Länsi-Saksaan ja Ranskaan, ja monessa maassa niistä kiinnostuivat ensimmäisinä osuuskaupat. Ruotsalaisilla osuusliikkeillä oli vuonna 1951 jo yli 300 ”pikaostomyymälää” (). 

Kauppias Olli F. Linnainmaa avasi Suomen ensimmäisen valintamyymälän Poriin toukokuussa 1949. Suurista keskusliikkeistä Elanto avasi ensimmäiset pikamyymälänsä vuoden 1951 paikkeilla, mutta vasta 1960-luvulla ne alkoivat Suomessa yleistyä nopeasti erityisesti Keskon toimenpitein. Kehitystä viivästyttivät elintarviketoimittajien heikot valmiudet tuotteidensa pakkaamiseen valintamyymäläkelpoisiksi kuluttajapakkauksiksi. Välivaiheessa oli niin sanottuja yhteismyymälöitä, joissa osa elintarvikkeista ostettiin yhä tiskin yli palvelumyyntinä, osa taas oli sijoitettu asiakkaiden ulottuville.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Elintarvikekaupat
Vähittäiskaupat
Kostopil

Kostopil (, , ) on  Ukrainan Rivnen alueella, maanteitse 34 kilometriä Rivnestä pohjoiseen sijaitseva 31 590 asukkaan kaupunki. Kaupunki toimii Kostopilin piirin (64 889 as.) hallintokeskuksena.

Historia
Alun perin puolalainen Kostopol, silloinen Ostlec Wielki, oli ruhtinas Władysław Dominik Zasławskin omaisuutta, ja se on mainittu ensimmäisen kerran vuosien 1648-1658 maakirjoissa.

Alkujaan kylä syntyi rautakaivoksen yhteyteen. Vuonna 1792 maat omistanut Leonard Wortzel sai sille kaupunginoikeudet ja muutti sen nimeksi Kostopol. 

Puolan jakojen jälkeen 1800-luvun vaihteessa saksalaisia muutti vihamielisestä Puolasta Volyniaan Kostopilin ja Anielowkan kylien alueelle, jossa viljelymaata oli saatavissa. Kylän asukasluku alkoi kasvaa, kun Rivnen ja Vilnan välinen rautatie valmistui 1800-luvun lopussa. Rautatien myötä Kostopoliin tuli uutta teollisuutta. Kehitys kuitenkin keskeytyi, kun 1906 kaupunki paloi miltei kokonaan. Myöhemmin suurin osa kaupungin rakennuksista on tehty tiilestä.

Maailmansotien välisenä aikana yli 40% kaupungin asukkaista oli juutalaisia. Vaikka ensimmäinen maailmansota eristi kaupungin lännestä, saksalaismiehitys oli taloudellisesti suotuisa suuren saksalaisvähemmistön omaavalle alueelle. Sodan jälkeen Kostopol liitettiin Puolaan.

Toinen maailmansota
Saksalaiset miehittivät Kostopolin 1. heinäkuuta 1941, ja saman tien kaikki juutalaiset merkittiin keltaisilla tähdillä ja heidän omaisuutensa takavarikoitiin. 16. elokuuta natsit teloittivat 470 kaupungin vaikutusvaltaisinta juutalaista, ja 1. marraskuuta 1 400 lisää.

Kostopiliin perustettiin ghetto 5. marraskuuta 1941. 24. elokuuta 1942 Kostopolin pakkotyöleirin 700 juutalaista kapinoi Gedalia Braierin johdolla. Suuri pakoyritys johti lukuisten kuolemaan, ja vain harvat selvisivät rajan yli puolalaisten partisaanien keskuuteen. Alle 10 heistä selvisi sodasta. Ghetto tyhjennettiin 25. elokuuta ja sen jäljellä olleet asukkaat kuljetettiin läheiseen Hotinkan kylään teloitettaviksi.

Puna-armeija vapautti Kostopolin 31. tammikuuta 1944. Vain noin 270 Kostopolin juutalaista oli selvinnyt piileskelemällä ja pakenemalla.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kostopil, Ukraina 

Rivnen alueen kaupungit
Rikša

Rikša (, sananmukaisesti ”ihmisvoimavaunu”) tarkoittaa Kaukoidässä käytettäviä vedettäviä tai nykyisin tavallisimmin poljettavia tai skootterivetoisia yhden tai kahden henkilön kuljetusrattaita. Sittemmin vastaavia kulkuneuvoja on alkanut ilmaantua myös muualle maailmaan, muun muassa Helsinkiin.

Katso myös 
 Tuk-tuk

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Rikša-aiheinen Internet-sivu 

Kulkuneuvot
Ferngully – viimeinen sademetsä

Ferngully – viimeinen sademetsä (FernGully: The Last Rainforest) on vuonna 1992 valmistunut animaatioelokuva. Musiikin sävelsi Alan Silvestri ja elokuvan ohjasi Bill Kroyer. Elokuvassa keijujen tehtävänä on metsän suojelu, mutta ihmiset tuovat ongelmia suurine koneineen ja saasteineen. Alkuperäisääninä on esimerkiksi Robin Williams ja Tim Curry.

Arvioita 
Video-oppaassa vuodelta 1994 Ferngully saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.

Lähteet 
 Fern Gully-The Last Rainforest-elokuvan brittiläinen DVD-julkaisu.

Viitteet 

Yhdysvaltalaiset animaatioelokuvat
Vuoden 1992 yhdysvaltalaiset elokuvat
Vuoden 1992 australialaiset elokuvat
Abrakadabra (taikasana)

Abrakadabra (myös abracadabra) on monissa kielissä loitsuna tai manauksena käytetty sana, joka saattaa olla peräisin arameasta  אברא כדברא, avra kedabra, "luon sanoillani", mikä viittaa siihen, että Jumala loi maailman tyhjästä, sanoilla.

Nykyisin sanaa käyttävät erityisesti esiintyvät taikurit, mutta vanhoina aikoina sen loitsuvaikutukseen suhtauduttiin paljon vakavammin. Sillä voitiin parantaa kuumetta ja tulehduksia. Ensimmäisen kerran se mainitaan toisella vuosisadalla jaa. Serenus Sammonicuksen runossa De medicina praecepta. Rooman keisari Caracallan lääkäri Serenus oli määrännyt hoidoksi tautiin amuletin, jossa luki ylösalaisen kartion muodossa:

A B R A C A D A B R A
A B R A C A D A B R
A B R A C A D A B
A B R A C A D A
A B R A C A D
A B R A C A
A B R A C
A B R A
A B R
A B
A

Taikasana populaarikulttuurissa
Pokémon-anime- ja mangasarjassa esiintyvät Abra- ja Kadabra-nimiset pokémonit. Harry Potter -kirjasarjassa on tappokirous avada kedavra.

Mikko Kuustosella on Abrakadabra-niminen albumi.

Taikasanat
Joe Meek

Robert George "Joe" Meek (5. huhtikuuta 1929 – 3. helmikuuta 1967) oli englantilainen tuottaja ja lauluntekijä. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on The Tornadosin esittämä "Telstar" (1962), joka nousi Billboard Hot 100 -listan ykkössijalle ja pysyi Britannian singlelistan kärjessä viisi viikkoa. 

Meek julkaisi myös oman konseptialbuminsa I Hear a New Worldin. Hänelle myönnettiin Ivor Novello -palkinto.

Meek kieltäytyi yhteistyöstä David Bowien ja The Beatlesin kanssa. Jälkimmäisen tuotantoa hän kuvasi "meteliksi" ja "toisten esittäjien jäljittelyksi". Hän ei myöskään sietänyt Rod Stewartia. Tom Jonesin kanssa hän oli yhteistyössä jo ennen tämän nousemista maailmanmaineeseen.

Sairaus ja itsemurha 
Meekin elämän loppua varjosti sairaus: Hän kärsi pahenevista psykoottisista oireista, päihteiden ongelmakäytöstä ja masennuksesta. Hän oli vakuuttunut siitä, että Decca Records kätki hänen tapettiensa taakse mikrofoneja voidakseen varastaa tämän ideat. Hänelle kehittyi myös pakkomielle kuolemaa ja kuoleman jälkeistä  elämää kohtaan. Hän vei esimerkiksi nauhoja hautausmaalle voidakseen kuulla ääniä "haudan takaa". Erityisesti häntä kiehtoivat edesmenneet rock'n'roll-muusikot, kuten Buddy Holly, jonka kanssa hän oletti voivansa kommunikoida. Lisäpaineita hänelle toi hänen häpeälliseksi kokemansa homoseksuaalisuus.

Meek ampui vuokraemäntä Violet Shentonin ja itsensä Buddy Hollyn kuoleman 8-vuotispäivänä 1967. Laillisen ampuma-aseen omisti muusikko Heinz Burt, jolla ei kuitenkaan ollut osuutta veritekoon.

Lähteet 

Itsemurhan tehneet
Brittiläiset musiikkituottajat
Brittiläiset lauluntekijät
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 1967 kuolleet
Espanjalaisten asutus Amerikassa

Espanjalaisten asutus alkoi nopeasti levitä Uuteen maailmaan eli Amerikan mantereelle Kolumbuksen matkojen jälkeen. Niinpä kuningas  Ferdinand Katolilainen sääti vuonna 1512 Burgosin lait () uudisasutusta varten. Intioiden Recopilaciónin neljännen kirjan kahdestoista luku alkaa Ferdinandin säätämällä lainkohdalla, jossa hän rohkaisee Uuden Maailman asuttajia. Uuden Maailman asuttaminen ei käynnistynyt ilman väärinkäytöksiä.

Kaarle V, joka hallitsi kardinaaliensa ja neuvostojensa myötävaikutuksella, koetti jo valloitusten alkuvaiheissa toimia niin, että valloituksen jälkeen muodostettavia asutuksia varten olisi olemassa viisaita ohjeita. Vuonna 1523 Kaarle V antoi asuttamiseen ja intiaanien kohteluun liittyvän määräyksen. Saman vuoden toukokuussa hän antoi määräyksen, jonka tarkoituksena oli estää maaomaisuudella keinottelu. Kaarle V ei katsonut suosiolla maiden joutumista kirkonmiesten ja sääntökuntien haltuun.

Koska lähinnä keskusaukioita sijaitsevat tontit olivat arvokkaimmat, syntyi tonttien jaoista suuria riitoja, josta syystä Filip II näki tarpeelliseksi tarkentaa ja antaa uusia asutukseen liittyviä määräyksiä. Ehdot olivat monelle liian vaikeita noudatettaviksi. Oli helpompaa kuljeskella miellyttävässä ilmastossa ja elää intiaanien kustannuksella. Asiaan puututtiin karkotuksin.

Katso myös
encomenderot

Lähteet
 Díaz, Bernal Castillo del; Historia verdadera de la conquista de la Nueva España. Meksiko 1960.
 Martínez, José Luis; Documentos cortesianaos. Meksiko 1990.
 Recopilación de las leyes de las Indias. Näköispainos vuoden 1791 painoksesta.

Viitteet 

Espanjan kolonialismin historia
Asutustoiminta
Muuttoliike
Rakastajatar

Rakastajatar tarkoittaa naispuolista seksikumppania, joka ei ole kumppaninsa avo- tai aviopuoliso. Rakastajattaren osittaisia synonyymejä erilaisin painotuksin voivat olla muun muassa naisystävä, tyttöystävä, kurtisaani ja jalkavaimo. Rakastajattaren miespuolinen vastine on rakastaja, jota voidaan käyttää myös yleisterminä molemmista sukupuolista. Rakastajattaren hahmo sekä vaikutus mieheen ja tämän perheeseen on kirjallisuudessa ja taiteessa paljon käsitelty teema. 
  
Etenkin tunnettujen miesten, kuten hallitsijoiden, rakastajattarilla on ollut vaikutusvaltaa ja siten he ovat olleet omana aikanaan tunnettuja ja jääneet myös historiankirjoihin. Rakastajatar saattoi olla joko naimaton tai naimisissa oleva ja hänellä itsellään saattoi olla yhteiskunnallisestikin tunnustettu asema. Tilanteet, joissa rakastajatar oli rakastajaa merkittävämmässä asemassa ovat kuitenkin olleet harvinaisia. Tunnetuin tapaus lienee Venäjän Suuriruhtinatar Katariina Suuri. Katolisen kirkon papit ja paavitkin ovat historian kuluessa pitäneet melko avoimesti rakastajattaria, vaikka tämä rikkoo heidän selibaattilupaustaan vastaan. 

Keskiajalla oli tavallista, että voitetun vihollisen naiset voitiin ottaa jalkavaimoiksi. Tätä koskeva sääntö sisältyy myös islamilaiseen šarialakiin. Sotaretken aikana otetut nuoret naispuoliset vangit saattoivat päätyä orjuuden kautta jalkavaimoiksi vielä 1700-luvun Venäjällä.

Tunnettuja rakastajattaria 

 Aspasia, hetaira, Perikleen rakastajatar, myöhemmin vaimo
 Kleopatra VII, Julius Caesarin rakastajatar
 Fyllis, filosofi Aristoteleen rakastajatar
 Kaarina Hannuntytär Ruotsin prinssin Juhana Herttuan (myöhemmin Juhana III) rakastajatar. 
 Clara Petacci oli Benito Mussolinin rakastajatar.
 Mary Boleyn oli Englannin kuninkaan Henrik VIII:n rakastajatar.
 Jeanne Antoinette Poisson, tunnetaan nimellä Madame de Pompadour, Ludvig XV:n rakastajatar 
 Joséphine de Beauharnais, mm. Napoleonin rakastajatar 
 Eva Braun, Adolf Hitlerin rakastajatar, myöhemmin vaimo

 Dora Maar, Pablo Picasson rakastajatar
 Kreikkalainen oopperalaulajatar Maria Callas oli maamiehensä laivanvarustaja Aristoteles Onassiksen tunnettu rakastajatar.
 Hollywood-tähti Marilyn Monroen uskotaan olleen Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedyn rakastajatar.
 Valkoisessa talossa avustajana toiminut Monica Lewinsky tuli kuuluisaksi Yhdysvaltain presidentti Bill Clintonin rakastajattarena.

Kirjallisuuden tunnettuja kuvauksia rakastajattarista
 Alexandre Dumas nuorempi: Kamelianainen, jonka pohjalta Giuseppe Verdin: La Traviata
 Daniel Defoe: Moll Flanders
 Giacomo Puccini: La rondine
 Gustave Flaubert: Rouva Bovary
 Madame de La Fayette: Clevesin ruhtinatar
 Leo Tolstoi: Anna Karenina
 D. H. Lawrence: Lady Chatterleyn rakastaja

Katso myös 
 Geisha
 Haaremi
 Henrik I
 Henrik II
 Kaarle II
 Kurtisaani
 Ludvig XV:n rakastajattaret
 Paavi Aleksanteri VI
 Paavi Innocentius X
 Pornokratia
 Prostituutio antiikin Kreikassa
 Seksuaalimoraali
 Äpärä

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Laura Parkkinen: Valtaa, viagraa ja rakkauden ammattilaisia. Plaza.fi Ellit 15.9.2005.

Viitteet 

Seksuaalisuhteet
Pinella

Pinella on Turun keskustassa, Porthaninpuistossa aivan Tuomiokirkon vieressä sijaitseva ravintola. Ravintolatoimintaa hoitaa Sunborn Group. Pinella oli Suomen toiseksi vanhin ravintola. Se lopettaa toimintansa 25. syyskuuta 2021. 

Vuonna 1848 turkulainen kulttuuripersoona Nils Henrik Pinello anoi lupaa rakentaa paviljongin keskelle Porthaninpuistoa. Lupa myönnettiin ja paviljonki rakennettiin paikalle, jossa on nyt Henrik Gabriel Porthanin patsas. Patsaan takia paviljonki siirrettiin lähemmäs Aurajoen rantaa, tätä varten kaupunki myönsi Pinellolle 150 ruplan avustuksen. Samalla suoritettiin laajennustyö jo aiemmin vuonna 1836 Per Johan Gylichin suunnitteleman doorilaisen pylväikön ympärille. Vuonna 1862 Nils Pinello siirsi omistusoikeuden pojalleen Julius Pinellolle, minkä jälkeen rakennuksella on ollut useita omistajia. 

Ravintola tunnettiin kulttuuri- ja taidepiirien boheemina kohtaamispaikkana, 1800-luvulla siellä viettivät aikaansa mm. Elias Lönnrot, J. L. Runeberg ja Sakari Topelius. 

Vuonna 1919 alkanut kieltolaki kuihdutti monta ravintolaa, mutta  Pinellassa toimi tällöin pirtuvarasto. Pirtua oli kätkettynä mm. pylväikköön. Vuonna 1937 ravintolan viereen tuli Gulfin bensiiniasema, joka oli Pinellan rinnalla 1970-luvun alkuun saakka. Turun Taiteilijaseura piti Pinellaa hallussaan 1950-luvun alusta 1960-luvun lopulle asti. Pinella tunnettiin jälleen taiteilijoiden ja boheemien kokoontumispaikkana. 

Vuonna 1973 Pinella restauroitiin ja ravintola avasi jokirantaan Suomen ensimmäisen anniskeluoikeuksin varustetun katuterassin. Vuosina 2004–2011 Pinella pääsi ränsistymään seistessään tyhjillään. Paikkaan tehtiin perusteellinen remontti. Arkelologien tutkiessa pohjakerrosta paljastui, että pylväikön takimmaisessa osassa oli sijainnut 1800-luvulla kaupungin yleinen vessa. Korjausten yhteydessä löydettiin myös ravintolan alkuperäiset 1800-luvun tapetit.  

Pinellassa on toiminut kokkina 2010-luvun alkupuolella mm. Vuoden kokki -kilpailun vuonna 2013 vuonna voittanut Erik Mansikka. Vuonna 2018 kesällä Pinellan keittiössä toimii mm. palkittu keittiömestari Sami Tallberg.

Aiheesta muualla
 Ravintola Pinella

Lähteet

Ravintolat Turussa
II kaupunginosa
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Turun suojellut rakennukset
Pyhä allianssi

Pyhä allianssi (; ) oli Venäjän, Itävallan ja Preussin välinen vuonna 1815 Venäjän keisarin Aleksanteri I:n aloitteesta solmittu liitto. Pyhää allianssia voidaan pitää maailman ensimmäisenä kansainvälisenä rauhanturvaamisjärjestönä, vaikka se perustuikin omiin poliittisiin kuvioihinsa. Pyhä allianssi yhdistetään yleensä samana vuonna muodostettuun neliliittoon ja Aachenin konferenssissa 1818 muodostettuun viiden valtion liittoon, mutta erona on se, että jälkimmäisissä olivat mukana myös Britannia ja Ranska. Lopulta allianssiin liittyivät kaikki Euroopan valtiot Britanniaa, Kirkkovaltiota ja Osmanien valtakuntaa lukuun ottamatta. Pyhä allianssi yritti saada jalansijaa myös Latinalaisessa Amerikassa, mutta Britannia ja Yhdysvallat estivät aikeet.

Syntyminen 
Pyhä allianssi muodostettiin Pariisissa 26. syyskuuta 1815, Venäjän keisari Aleksanteri I:n, Itävallan keisari Frans I:n ja Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III:n välisissä neuvotteluissa Wienin kongressissa, kun he olivat sopimassa Pariisin toisesta rauhasta Napoleonin lopullisen tappion jälkeen. Sen ääneen lausuttuna tarkoituksena oli edistää kristillisten periaatteiden vaikutusta kansakuntien asioissa. Liitto solmittiin Aleksanteri I:n aloitteesta. Aleksanteri puolestaan oli saattanut saada innoituksen liittoon visionääri Barbara Juliane von Krüdenerilta.

Tavoitteet ja merkitys 
Allianssin päätarkoituksena oli kristillisten arvojen ja rauhan säilyttäminen Euroopassa. Vaikka allianssin päätarkoituksina olivatkin edellä mainitut, lähinnä Itävallan ulkoministeri Klemens von Metternichin ansiosta liitosta muodostui linnoitus, joka ryhtyi vastustamaan vallankumouksia. Erityisesti se halusi estää Ranskan suuren vallankumouksesta vaikutteita saaneita astumasta sisään allianssin valtioihin. Vallankumousten lisäksi allianssi vastusti demokratiaa, sekularismia ja ateismia.

Pyhän allianssin merkitys ei lopulta ollut kovin suuri, mutta liberaalit ja myöhemmät historioitsijat uskovat sen olleen merkittävä konservatiivisuuden ja sorron voima ja symboli Keski- ja Itä-Euroopassa. Napoleonin jälkeisen aikakauden diplomatian johtohahmot, Itävallan ulkoministeri Klemens von Metternich ja Englannin varakreivi Robert Stewart Castlereagh, pitivät kummatkin Pyhä allianssia merkityksettömänä ja lyhytaikaisena liittoumana.

Pyhän Allianssin loppu 
Pyhän allianssin loppuna pidetään Aleksanterin kuolemaa vuonna 1825.

Lähteet 

Euroopan historia
Seulonnan keskeiset artikkelit

it:Congresso di Vienna#La Santa Alleanza
Punapistetähtäin

Punapistetähtäin on tähtäin, jonka näkökentän keskelle heijastuu yleensä punainen piste tai pieni risti. Punapisteellä on nopeampi tähdätä kuin esimerkiksi kiikarilla, sillä se ei yleensä suurenna kohdetta ollenkaan ja näkökenttä on laajempi. Punapistetähtäintä käytetään yleensä sotilas-, metsästys- ja airsoft-tarkoituksissa. Punapistetähtäin lyhennetään yleensä PP.

Punapistetähtäimen etuna normaaleihin tähtäimiin ovat tähtäyksen nopeus, sekä parempi tarkkuus siinä mielessä, että näkökenttä on käytännössä rajoittamaton. Avotähtäin peittää suuren osan näkyvyydestä sekä kohteesta. Myös pimeässä tähtääminen onnistuu punapistetähtäimellä paremmin.

Punapistetähtäimen huonoja puolia perinteiseen tähtäimeen verrattuna ovat niiden hinta ja sähkövirran tarve, vaikkakin nykyiset mallit eivät kulutakaan suurta määrää tehoa. Myös vedenpitävyys on joissain malleissa rajoittava tekijä, mutta varsinkaan sotilasmallit eivät tästä ongelmasta kärsi.

Asetekniikka
Emily Robison

Emily Robison (s. 16. elokuuta 1972, omaa sukua Burns Erwin) on yhdysvaltalainen country-laulaja, -lauluntekijä ja -multi-instrumentalisti. Hän kuuluu The Dixie Chicksin perustajajäseniin.

Robison syntyi Pittsfieldissä, Massachusettsissa, ja kasvoi Teksasissa. Hän aloitti vanhempiensa rohkaisemana viulunsoiton 7-vuotiaana. Pian hän kuitenkin siirtyi muihin soittimiin kuten banjoon ja dobroon. The Dixie Chicks perustettiin vuonna 1989. 

Emily avioitui 1. toukokuuta 1999 countrymuusikko Charlie Robisonin kanssa. Parilla on kolme lasta: Charles Augustus ("Gus", s. 11. marraskuuta 2002) sekä 14. huhtikuuta 2005 syntyneet kaksoset Julianna Tex ja Henry Benjamin.

Grammy-palkinnon saajat
Yhdysvaltalaiset countrymuusikot
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Matti Karppinen

Matti Karppinen (s. 1958) on suomalainen yritysjohtaja. Karppinen on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri. Hän on toiminut Saarioisen toimitusjohtajana 1. marraskuuta 2016 alkaen.

Karppinen on työskennellyt: 
 Apetit Oyj, toimitusjohtajana vuosina 2005-2014
 Atria Yhtymä Oyj, Lithells AB, toimitusjohtajana vuosina 2001–2005
 Nokian Renkaat Oyj, tulosyksikköjohtajana 1998–2001
 Saarioinen Oy, markkinointijohtajana 1994–1998
 Tamrock Oy, markkinointipäällikkönä 1989–1994
 Unilever Finland Oy, markkinointipäällikkönä 1985–1989

Muuta 
Matti Karppisen luottamustehtäviä ovat olleet Elintarviketeollisuusliiton hallituksen jäsenyys ja Finfoodin hallituksen puheenjohtajuus. Karppinen on toiminut HKScanin hallituksen jäsenenä vuodesta 2008.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Matti Karppisen esittely Lännen Tehtaiden sivuilla

Suomalaiset liikemiehet
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Martie Maguire

Martha Elenor "Martie" Maguire, os. Erwin (s. 12. lokakuuta 1969) on yhdysvaltalainen countrymuusikko ja yksi The Dixie Chicksin perustajajäsenistä. Hän aloitti viulunsoiton 5-vuotiaana. Emily Robison on hänen siskonsa.

Maguire soittaa viulua, mandoliinia, alttoviulua ja laulaa.

Maguire oli vuosina 1995–1999 naimisissa Ted Seidelin kanssa. Hän meni 10. elokuuta 2001 uusiin naimisiin Gareth Maguiren kanssa ja synnytti 27. huhtikuuta 2004 kaksostytöt Eva Ruthin ja Kathleen Emilien. Vuonna 2008, heinäkuussa 24. päivänä perheeseen syntyi kolmas tytär Harper Rosie Maguire. Perhe asuu Teksasin Austinissa.

Grammy-palkinnon saajat
Yhdysvaltalaiset countrymuusikot
Yhdysvaltalaiset viulistit
Vuonna 1969 syntyneet
Elävät henkilöt
Natalie Maines

Natalie Louise Maines (s. 14. lokakuuta 1974, Lubbock, Teksas) on yhdysvaltalainen countrymuusikko. Hän on tullut tunnetuksi The Dixie Chicks -yhtyeen laulajana. Hänet tunnetaan lisäksi kritiikistään George W. Bushia ja Irakin sotaa kohtaan. 

Maines on countrymuusikko Lloyd Mainesin tytär. Hän valmistui Lubbock High Schoolista vuonna 1992. 

Maines lauloi taustalaulut Pat Greenin debyyttialbumilla Dancehall Dreamer vuonna 1995. Hän ei kuulunut The Dixie Chicksin alkuperäisjäseniin, vaan liittyi yhtyeeseen vasta Laura Lynchin tilalle loppuvuodesta 1995. 

Natalie Maines meni vuonna 1997 naimisiin opiskeluaikaisen poikaystävänsä Michael Tarabayn kanssa. Suhde johti kuitenkin avioeroon, ja 24. kesäkuuta 2000 Maines meni uusiin naimisiin näyttelijä Adrian Pasdarin kanssa. Mainesilla ja Pasdarilla on kaksi lasta.

Mainesilla on ollut julkisuudessa erimielisyyksiä countrymuusikko Toby Keithin kanssa.

Aiheesta muualla 
 Natalie Maines fanisivusto

Grammy-palkinnon saajat
Yhdysvaltalaiset countrymuusikot
Yhdysvaltalaiset laulajat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Wilhelm Kempff

Wilhelm Walter Friedrich Kempff (25. marraskuuta 1895 – 23. toukokuuta 1991) oli saksalainen pianisti ja säveltäjä.

Kempff syntyi Jüterbogissa ja opiskeli Berliinissä ja Potsdamissa. Hän esiintyi laajalti Euroopassa ja myös sen ulkopuolella, kuten useaan otteeseen Japanissa. Lontoossa hän esiintyi ensimmäistä kertaa vuonna 1951 ja New Yorkissa 1964.

Kempff antoi viimeisen julkisen esiintymisensä Pariisissa vuonna 1981. Hän kuoli Positanossa, Italiassa 95-vuotiaana. 

Kempff tuli tunnetuksi muun muassa Beethovenin, Schumannin, Brahmsin, Schubertin, W. A. Mozartin, J. S. Bachin, Lisztin ja Chopinin tulkinnoistaan. Hän esitti myös kamarimusiikkia ja sävelsi.

Lähteet 

Saksalaiset pianistit
Saksalaiset säveltäjät
Vuonna 1895 syntyneet
Vuonna 1991 kuolleet
Durag

Durag, myös do-rag, doo-rag jawatchu-rag, on yksinkertainen takaa sidottava huivimainen vaatekappale. Se on tarkoitettu suojaamaan päätä.

1930-luvulta 1960-luvulle sitä ovat käyttäneet pääosin afroamerikkalaiset miehet pitämään kiinni hiuksia nukkuessa. Normaalisti ne tehtiin nenäliinasta, bandannasta tai naisten sukkahousuista. Nykyään ne tehdään silkistä, joka on hengittävä ja hyväntuntuinen päälle. Duragit tulivat uudestaan muotiin muutama vuosikymmen myöhemmin nuorison käytössä. Durageja on saatavana useina eri väreinä, mutta yleisin on musta. Duragilla pidetään kiinni myös erilaisia kampauksia, kuten braideja. 

Monet hip hop -artistit, esimerkiksi Chamillionaire, LL Cool J, Mike Jones, 50 Cent ja Cam’ron, ovat käyttäneet duragia ja siten edistäneet sen suosiota.

Päähineet
Biefeldin–Brownin ilmiö

Biefeldin–Brownin ilmiö on sähköinen ilmiö, joka aiheutuu ilmamolekyylejä ionisoivasta koronapurkauksesta. Kahden eri kokoisen elektrodin väliin muodostuva ionisuihku saadaan aikaan johtamalla elektrodeihin jännite. Tämä jättää elektrodien väliin joukon positiivisesti varautuneita ioneja, jotka vetävät puoleensa negatiivisesti varautunutta  elektrodia. Ilmiötä voidaan käyttää hyödyksi esimerkiksi työntömoottoreissa, pumpuissa ja jäähdyttimissä. Ilmiö on nimetty löytäjiensä Thomas Townsend Brownin ja Paul Alfred Biefeldin mukaan.

Historia
Brownin opettajana 1920-luvulla toiminut Denisonin yliopiston professori, tohtori Paul Biefeld oli Albert Einsteinin opiskelutoveri Zürichin ETH:n ajoilta, ja Biefeld esitteli Einsteinin ajatuksia oppilaalleen. Samaan aikaan yleinen suhteellisuusteoria ja gravitaation sekä sähkömagnetismin yhteyden etsiminen oli kuuma aihe. Brownin havaintoja pyrittiin selittämään elektrogravitaatiolla, eli sähkövarauksen ja gravitaation yhteydellä. Brownin ensimmäisen patentin mukaista keksintöä kutsuttiinkin nimellä "gravitaattori". 

Biefeld–Brownin ilmiötä tutkittiin 1950- ja 1960-luvuilla gravitaatiotyöntövoimaan keskittyneessä tutkimuksessa. Seuraavina vuosina useita lupaavia konsepteja hylättiin teknisten rajoitusten vuoksi, mutta samaan aikaan edistyttiin paljon elektrohydrodynamiikassa.

Lentolaitteet
Biefeld–Brownin ilmiöllä aikaansaatu "elektrogravitaatio" on viime vuosina tullut uudelleen suosituksi. Ilmiöön perustuvia yksinkertaisia leijuvia laitteita kutsutaan liftereiksi (). Lifterit ovat pieniä, kevyistä materiaaleista valmistettuja laitteita, jotka saadaan leijumaan niihin yhdistetyn erillisen suurjännitevirtalähteen avulla. 
Lifterit ovat suosittuja harrastajien kesken, etenkin niiden ympärillä pyörivien perättömien huhujen ja myyttien takia.

Ilmiön luonteesta johtuen se on aiheuttanut mielenkiintoa myös UFO-tutkijoiden keskuudessa. Muun muassa Charles Berlitz on käsitellyt aihetta kirjassaan The Philadelphia Experiment.

Katso myös
 Ionimoottori
 Teslakäämi
 Antigravitaatio

Lähteet

Aiheesta muualla
 Himmeli lentää sähköllä
BiefeldBrown.com — A Website & Forum that are completely dedicated to the Biefeld–Brown effect 
Official Thomas Townsend Brown Transfer Portal  
 La révolution de la propulsion électrocinétique Vulgarisation article 
Thomas Townsend Brownin patentti US3018394 "Electrokinetic transducer"

Elektrohydrodynamiikka 
Blaze Labs Research: What is an EHD thruster? — Introduction on EHD thrusters, ionocrafts, lifters and lots of related information
Blaze Labs Research: Lifters in vacuum test Explains and tests EHD effect in a hard vacuum

NASA: Asymmetrical Capacitors for Propulsion  (PDF)
Army Research Laboratory, Thomas B. Bahder:Force on an Asymmetric Capacitor
Electrified-Fluid-Mechanics — Plasma propulsion information

Poikkeavia ilmiöitä 
Explanation of the Biefeld–Brown Effect as a gravitoelectric effect by Takaaki Musha  (PDF)
Electrogravitics Systems — An examination of electrostatic motion, dynamic counterbary and barycentric control (Gravity research group, Aviation Studies International Ltd.)

Sähköiset ilmiöt
Painovoima
István Horthy

István Nagybányai Horthy (12. syyskuuta 1904 Pula – 20. elokuuta 1942 Aleksejevka) oli Unkarin valtionhoitajan amiraali Miklós Horthyn vanhin poika, poliitikko ja hävittäjälentäjä.

Horthy valmistui insinööriksi vuonna 1928. Sen jälkeen hän toimi unkarilaisen konepajayhtiö MÁVAGin höyryveturitehtailla. Hän toimi suunnitteluryhmässä ja osallistui moniin merkittäviin projekteihin kuten höyryveturi MÁV 424:n suunnitteluun. Vuosina 1934–1938 hän toimi yrityksen johtajana, ja vuodesta 1938 hän toimi sen pääjohtajana. Vuonna 1940 hän nai kreivitär Ilona Edelsheim-Gyulain. Hän suhtautui kansallissosialismiin epäilevästi ja esitti usein julkisesti kritiikkiä natsismia kohtaan. Tammikuussa 1942 hänen isänsä teki hänestä varavaltionhoitajan. "Pikku-valtionhoitajasta" tuli Unkarissa valtavan suosittu. Tämän jälkeen Horthy nuorempi lähetettiin itärintamalle. "Juutalaiskysymykseen" ja sen "lopulliseen ratkaisuun" Horthy suhtautui rikollisena toimintana. Hän lähetti Kiovasta isälleen kirjeen:

''Vielä yksi epämiellyttävä aihe: juutalaisryhmät. Kuten kuulen, noin 20 tai 30 tuhatta [ihmistä], on sadistien mielijohteiden armoilla, miten asiaa katsotaankin; ihmisen vatsa menee sekaisin [tätä katseltaessa]; on kammottavaa, että 20. vuosisadalla se tapahtuu meilläkin… […] pelkään, että tulemme kerran maksamaan tästä kaikesta hyvin raskaasti. (Onko mahdollista ottaa heitä kotiin työskentelemään siellä?) Muutoin, keväällä, heitä on vain muutama elossa. […]

Horthy kuoli pian saapumisensa jälkeen selittämättömässä lentokoneen maahansyöksyssä itärintaman takana. On spekuloitu, että saksalaiset agentit olisivat tarkoituksellisesti pudottaneet hänen koneensa pelätessään hänen lisäävän natsismin vastustusta Unkarissa.

István Horthyn vanhin poika (myös etunimeltään István) on toiminut insinöörinä Indonesiassa, missä kääntyi muslimiksi , ja Yhdysvalloissa.

Unkarilaiset poliitikot
Unkarin historia
Unkarilaiset sotilaat
Lento-onnettomuudessa kuolleet
Vuonna 1904 syntyneet
Vuonna 1942 kuolleet
SikTh

SikTh on englantilainen progressiivista metallia ja mathcorea soittava yhtye. Vuonna 1999 perustettu yhtye on julkaissut kolme studioalbumia. Vuosina 2009–2014 yhtye oli tauolla. SikThin tekninen soittotyyli on vaikuttanut djent-tyylisuunnan kehitykseen.

Historia 
SikTh perustettiin Lontoossa 1999, ja ensimmäisen vuoden aikana yhtyeen jäsenet vaihtuivat usein. Lopullinen kokoonpano muodostui vuonna 2001. SikTh sekoitti musiikissaan sellaisia genrejä, kuten thrash metalia, metalcorea, death metalia ja power metalia. Lisäksi heidän musiikissaan on runsaasti progressiivisia elementtejä ja soitanta on hyvin teknistä. SikThiä pidetään djent-suuntauksen uranuurtajana Meshuggahin ohella

Toukokuussa 2007 yhtyeen laulajat Mikee Goodman ja Justin Hill ilmoittivat eroavansa yhtyeestä kuluvan vuoden aikana henkilökohtaisten syiden ja muiden musiikkiprojektiensa vuoksi. He erosivat syyskuussa 2007. Muut yhtyeen jäsenet ilmoittivat yhtyeen hajoamisesta toukokuussa 2008. 15. tammikuuta 2012 SikThille luotiin viralliset Facebook-fanisivut, missä ei vielä kerrottu yhtyeen palaamisesta. Vuoden 2014 alussa SikTh ilmoitti esiintyvänsä samana vuonna Download-festivaalilla. Keikasta tulleen hyvän palautteen vuoksi yhtye palasi studioon vuonna 2015. EP nimeltä Opacities julkaistiin sen vuoden joulukuussa. Justin Hill erosi vuonna 2016 ja hänet korvasi Joe Rosser. Vuonna 2018 julkaistiin SikThin kolmas studioalbumi The Future in Whose Eyes?

Kesäkuun 17. päivänä 2021 laulaja Joe Rosser kertoi Facebook-päivityksessä vetäytyvänsä musiikista. Hän  sanoi "Lähden jatkamaan kokopäiväistä uraani logistiikan parissa. Kirjoitan silti Mask of Virtuelle. Mutta tällä hetkellä luulen, että olen saanut tarpeekseni musiikista."

Maaliskuussa 2022 SikThin alkuperäisen kokoonpanon kerrottiin palanneen yhteen juhlistaakseen yhtyeen 20 vuotta kestänyttä uraa. Kokoonpanon on tarkoitus esiintyä kahdessa konsertissa marraskuussa.

Kokoonpano 

 Mikee Goodman – laulu
 Dan Weller – kitara ja kosketinsoittimet
 James Leach – bassokitara
 Dan "Loord" Foord – rummut ja lyömäsoittimet

Entiset 

 Joe Rosser – laulu (2016–2021)
 Justin Hill – laulu (2000–2008, 2014–2016)
 Graham "Pin" Pinney – kitara (2000–2008, 2014–2016)

Diskografia

Studioalbumit

EP:t

Singlet

Demot

Musiikkivideot 
 (If You Weren't So) Perfect (2002)
 How May I Help You? (2002)
 Scent of the Obscene (2003)
 Peep Show (2004)
 Scent of the Obscene (alternate version) (2006)
 Bland Street Bloom (2006)
 Philistine Philosophies (2015)
 Golden Cufflinks (2017)

Lähteet

Brittiläiset progressiiviset metalliyhtyeet
Avantgardemetalliyhtyeet
Mathcore-yhtyeet
Mykola Bažan

Mykola Platonovytš Bažan (, 9. lokakuuta (J: 26. syyskuuta) 1904 Kamjanets-Podilskyi – 23. marraskuuta 1983 Kiova) oli neuvostoliittolainen ja ukrainalainen kirjailija ja runoilija. Hän sai työstään Stalin-palkinnon.

Bažania syytettiin 1930-luvun alussa "neuvostotodellisuudesta irtautumisesta", "idealismista" ja nationalismista. Hän ryhtyi Stalinin vainojen aikaan kirjoittamaan virallisesti hyväksyttyyn tyyliin ja omisti trilogiansa Bezsmertia (1935–1937, 'Kuolemattomuus') Sergei Kiroville. Hänen sen jälkeinen tuotantonsa edustaa stalinistista isänmaallisuutta ja kuuluu viralliseen neuvostorunouteen.

Lähteet

Aiheesta muualla

Neuvostoliittolaiset kirjailijat
Ukrainalaiset kirjailijat
Ukrainalaiset runoilijat
Vuonna 1904 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
M/S Transeuropa

M/S Transeuropa () oli Finnlinesin saksalaisen tytäryhtiön, Finnlines Deutschlandin omistama ro-ro/matkustaja-alus. Alus rakennettiin vuonna 1995 Stocznia Gdanskan telakalla Gdańskissa, Puolassa. Transeuropa oli rekisteröity Saksan lipun alle, ja sen kotisatama oli Lyypekki. Vuonna 2013 aluksen omistajaksi tuli Atlantica Navigazione, kotisatamaksi Napoli ja aluksen nimeksi Euroferry Olympia.

Transeuropan sisaralukset ovat M/S Finnpartner, M/S Finnhansa ja M/S Finntrader.

Tekniset tiedot 

Pituutta Transeuropalla on 183 metriä, leveyttä 28,7 metriä, ja syväys on 6,8 metriä. Laivan koko tilavuus (bruttovetoisuus) on 32 534 ja matkustus- ja lastitilojen tilavuus (nettovetoisuus) 9 761. Aluksen kuollut paino eli kantavuus on 11 682 tonnia. Aluksen lastikapasiteetti on 3 200 kaistametriä. Laivan huippunopeus on 21,3 solmua ja jääluokitus 1A Super. 

Aluksen jäähdytyskonttikapasiteetti on 130. 

Laivan pääkoneina on neljä Zgoda-Sulzer 8ZAL40S -dieselmoottoria, jotka yhdessä kehittävät 23 070 kilowatin tehon.

Käyttöhistoria 

29. joulukuuta 1994 alus laskettiin vesille. 31. toukokuuta 1995 se luovutettiin Poseidon Schiffahrt OHG:n omistukseen, joka rekisteröi sen Saksan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Lyypekki. 4. kesäkuuta 1995 Transeuropa saapui ensimmäistä kertaa Lyypekkiin, ja saman kuukauden 12. päivänä Finnlines-Poseidon aloitti liikennöinnin aluksella välillä Helsinki–Lyypekki.

Vuonna 2000 alus rekisteröitiin Finnlines Deutschlandin omistukseen. 1. lokakuuta 2001 Transeuropa siirtyi Helsingin ja Travemünden väliseen liikenteeseen. 

13. helmikuuta 2009 Transeuropa siirtyi liikennöimään Lyypekin ja Pietarin välille.

Lokakuussa 2012 liikenne Lyypekin ja Pietarin välillä lopetettiin, ja Transeuropa siirtyi ajamaan väliä Helsinki–Gdynia. Siirros oli kuitenkin lyhyt, sillä jo joulukuussa 2012 liikenne Gdyniaan siirtyi M/S Finnsailorin vastuulle.

Vuonna 2013 alus siirtyi liikennöimään Kreikan ja Italian välille nimellä Euroferry Olympia, ja sen omistajaksi tuli Atlantica Navigazione. Alus paloi pahoin 18. helmikuuta 2022 Korfun edustalla. Palo sai alkunsa autokannelta ilmeisesti rekkakuskien omatoimisen ruoanvalmistamisen seurauksena.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Fakta om Fartyg – M/S Transeuropa 
Transeuropasta Finnlinesin sivuilla 
The ferry site – M/F Transeuropa 
 

Rahtilaivat
Autolautat

en:Hansa class
Diamonds (Sunrise Avenuen kappale)

Diamonds on Sunrise Avenuen viides single On the Way to Wonderland -albumilta. Single julkaistiin  9. toukokuuta 2007. Singlellä on mukana nimikappaleen lisäksi edellinen single Forever Yours ja sen akustinen versio. Suomen versiolla on mukana myös kolme mp3-muotoista soittoääntä.

Single

Listasijoitukset

Vuoden 2007 kappaleet
Sunrise Avenuen kappaleet
Rakkolanjoki

Rakkolanjoki () on Suomenlahteen laskeva joki Suomessa ja Venäjällä. Suomessa se virtaa Lappeenrannan kaupungin alueella ja Venäjällä Viipurin piirin alueella. Venäjänpuoleinen osuus on entisten Vahvialan kunnan ja Viipurin maalaiskunnan alueella. Joen valuma-alueesta on Suomen puolella 370 km² ja Venäjän puolella 252 km².

Rakkolanjoki alkaa Lappeenrannan taajaman etelälaidalta ja virtaa Haapajärven läpi kohti valtakunnan rajaa. Venäjän puolelle Rakkolanjoki siirtyy Keskisaaren kylässä lähellä Vainikkalaa. Hounijoki yhtyy Rakkolanjokeen Nurmissa. Joki laskee Viipurinlahteen Viipurin länsipuolella lähellä Tienhaaran (Seleznovo) kylää.

Lappeenrannan kaupunki laskee jätevetensä Rakkolanjokeen Toikansuon puhdistamon kautta. Tämän takia Rakkolanjoen veden laatu on hyvin huono ja Haapajärvi on erittäin rehevöitynyt. Rakkolanjoen yläosa ennen Haapajärveä on luokiteltu viemäriksi suuren jätevesipitoisuuden vuoksi. Rakkolanjoen rannalla on sijainnut myös Hovinmaan paperitehdas.

Lähteet

http://www.rajavesikomissio.fi (pdf)
http://www.svsy.fi/useruploads/files/rakkolanjoen_ja_haapajarven_yhteenveto_2010.pdf

Lappeenrannan joet
Vahviala
Suomen joet
Leningradin alueen joet
Luovutettujen alueiden joet
Hounijoen vesistö
Sacrament

Sacrament on yhdysvaltalaisen metalliyhtyeen Lamb of Godin neljäs studioalbumi, vuodelta 2006. Albumi julkaistiin Epic Recordsin levymerkillä. Tyylisuunnaltaan albumi jäljittelee edeltäjäalbumiensa suuntaviivoja, ollen miksaukseltaan ja soitoltaan hyvin laadukasta ja tarkkaa. Sacrament on yhtyeen ensimmäinen albumi, jolla laulaja Randy Blythe laulaa kappaleiden osia myös jokseenkin puhtaasti, entisen pelkän "örinälinjan" sijaan. Yhtyeelle tyypillinen mutkikas riffittely ja Chris Adlerin omintakeinen rumputyöskentely erottuvat albumilta hyvin. Kitarasoolojen määrä albumilla on lisääntynyt selvästi aiempiin yhtyeen tuotoksiin nähden, ja soolot ovat edellisiistä albumeista poiketen kokonaan yhtyeen omien kitaristien soittamia. Mark Morton soittaa kaikki albumin kitarasoolot lukuun ottamatta Forgotten (Lost Angels) -sooloa, jonka soittaa Willie Adler. Aiemmilla albumeilla yhtye on käyttänyt paljon vierailevia kitaristeja soolojen soittoon.

Sacrament on menestynyt kaupallisesti edeltäjiään paremmin, ja saavutti korkeita listasijoituksia myös Yhdysvaltain albumilistoilla, muun muassa debytoiden sijalla #8 Billboardin albumilistalla. Albumin tyyli onkin muihin yhtyeen albumeihin nähden lähinnä valtavirtaa, mutta pitää yhtyeen kuitenkin tiukasti metallimusiikin linjassa, ja myös uskollisena yhtyeen omalle tyylille. Lisäksi useat metallilehdet, kuten Kerrang! ja Metal Hammer ovat pitäneet albumia 2000-luvun modernin metallimusiikin kulmakivenä.

Albumilta julkaistiin musiikkivideo kappaleesta Redneck. Kappale sai myös Grammy-ehdokkuuden parhaasta metalliesityksestä 49:ssä vuotuisessa Grammy-gaalassa. Redneck on myös Saints row 2 videopelin soundtrackilla.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Randy Blythe – laulu
 Mark Morton – kitarat
 Willie Adler – kitarat
 John Campbell – basso
 Chris Adler – rummut

Arvostelut 
 About.com: 
 Allmusic: 
 Blabbermouth: 8/10
 Rolling Stone: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2006 albumit
Lamb of Godin albumit
44. radio- ja ilmavalvontakomppania

44. radio- ja ilmavalvontakomppania oli Suomen ilmavalvontapataljoona 1:n (IvP 1) 19. joulukuuta 1942 perustama 44. radio- ja ilmavalvontakomppania (44. Rad- ja IvK), joka toimi Virossa, ja jonka tehtävänä oli toimia osana Suomen ilmavalvontaa tarkkaillen neuvostolentokoneiden Suomeen suuntautuvia lentoja. Yksikön nimi on ollut pelkistetysti myös pelkkä "44". Sen kenttäpostin peiteluku oli 9199 ja posti kulki kenttäpostikonttori 7:n kautta. Suomen tehtyä aselevon Neuvostoliiton kanssa komppania palasi Suomeen 5. syyskuuta 1944.

Komppanialla oli Nõmmessä saksalaisten kanssa viesti- ja yhteysesikunta. Komppania, joka todennäköisesti oli kirjavahvuudeltaan komppaniaa vähäisempi, ylläpiti valvonta-asemia Pranglissa, Jumindassa, Letipeassa, Inkerinmaan puolella Kurgolovossa, Naissaaressa, Künnapõhjassa (rinnakkaisnimi Künnapuu), Kiviõlissä, Vaindloossa, Loksassa sekä Aegnassa, joka lakkautettiin 1943.

Sotapäiväkirjan mukaan komppanian kalustoa uusittiin, mutta siinä ei ole mainintaa kalustosta. Komppania on saattanut kokeilla tutkia ja suuntimalaitteita tai harjoittaa myös radiotiedustelua.

Ilmavalvonnan lisäksi komppanian sotapäiväkirjassa on merkitöjä luutnantti Vilho Helanen -nimisen Karjala-aktivistin vierailuista, mikä antaa viitteitä siitä, että komppania olisi voinut liittyä jotenkin myös inkerinsuomalaisten evakuointiin Suomeen. Komppanialla oli vuokrattuna myös Tallinnasta kaupungilta asuntoja, mikä on saattanut liittyä saksalaisten kanssa hankaluuksiin joutuneiden virolaisten Suomeen auttamiseen. Komppanian päällikkönä ja yhteysupseerina oli 17. helmikuuta – 20. kesäkuuta 1944 viroa osaava lentäjävänrikki Pentti Taavitsainen. Hänen isoäitinsä oli Konstantin Pätsin lähisukulainen. Sotapäiväkirjan mukaan jo 1. maaliskuuta 1944 saksalaiset upseerit olivat pelänneet Suomen tekevän erillisrauhan Neuvostoliiton kanssa. Taavitsainen järjesti lentomestari Oiva Tuomisen paluun Suomeen lentokoneineen 8. maaliskuuta 1944 Laxbergin eli Tallinnan Lasnamäen lentokentälle tapahtuneen pakkolaskun jäljiltä.

Taavitsainen raportoi Neuvostoliiton ilmavoimien suorittamat suurpommitukset 9.–10. maaliskuuta 1944 Suomeen. Tuhot olivat valtaisat verrattuna Helsingin samana vuonna kokemiin vahinkoihin, koska Helsingillä oli vahva ilmapuolustus. Taavitsainen jatkoi palvelusta täydennyslentolaivue 35:ssä 24. marraskuuta 1944 saakka. Hänet tuomittiin Etelä-Pohjanmaan sotilaspiirin kenttäoikeudessa 21. marraskuuta 1944 kahden kuukauden vankeuteen yksin teoin tehdystä avunannosta Suomen rajojen ylisulkemisesta annettujen määräysten rikkomisesta ja tahallisesta palvelusvelvollisuuden rikkomisesta. Valtiollinen poliisi kiinnostui myös Taavitsaisen mahdollisesta muusta toiminnasta ja hän siirtyi perheineen Sveitsiin 1947. 4. kesäkuuta 1973 Taavitsainen ylennettiin reservissä luutnantiksi ja hän kuoli 1. tammikuuta 2004.

''Pääartikkeli Tallinnan pommitukset 1944

Lähteet

Jatkosodan erikoisyksiköt
Ilmavalvonta
Komppaniat
On the Beach (Neil Youngin albumi)

On the Beach on Neil Youngin vuonna 1974 julkaistu albumi. Se äänitettiin Tonight’s the Night -albumin jälkeen, vaikka se julkaistiin sitä ennen. Albumi oli pitkään saatavana vain LP:nä, se julkaistiin CD:nä vasta vuonna 2003. Albumin nimikappale on saattanut saada vaikutteita Nevil Shuten romaanista Viimeisellä rannalla ja sen elokuvasovituksesta.

Kappaleet ”Walk On” ja ”For the Turnstiles” on äänitetty San Franciscossa Broken Arrow -studioilla ja muut Los Angelesissa Sunset Sound -studiolla. Levykannen suunnittelija on Gary Burden yhtiöstä R. Twerk & Company. Valokuvat on ottanut Bob Seidemann ja tekstin on taiteillut Rick Griffin. Esittelytekstin on tehnyt levyllä soittava cajun-muusikko Rusty Kershaw. Albumi on omistettu Elliot Robertsille. Alkuperäisen LP-levyn A-puoli päättyi kappaleeseen "Vampire Blues". Neil Youngin tuottajaparina kappaleilla 1 ja 4 on David Briggs, kappaleilla 2, 3 ja 5 Mark Harman ja kappaleilla 6–8 Al Schmitt. Kappaleen 2 julkaisuyhtiö on Broken Arrow Music, Inc. (BMI) ja muilla Silver Fiddle (BMI).

Kappaleet

Kaikki kappaleet ovat Neil Youngin tekemiä.

Walk On – 2:40
See the Sky About to Rain – 5:03
Revolution Blues – 4:02
For the Turnstiles – 3:13
Vampire Blues – 4:11
On the Beach – 6:59
Motion Pictures – 4:20 
Ambulance Blues – 8:57

Muusikot

Lähteet 
 Neil Young LP On the Beach (Reprise Records 1974)

Aiheesta muualla 
 Timo Kanerva: On the Beach . Musa 9/1974. / Tapio Korjus, Intro 9/1974.
 Jari Jokirinne: On the Beach. Desibeli.net 1.12.2001.
 Jukka Väänänen: On the Beach. Soundi 8/2003.

Neil Youngin albumit
Vuoden 1974 albumit
Itä-Saksa (yhtye)

Itä-Saksa on suomalainen yhtye, joka soittaa avantgarde-vaikutteista elektroa. Aiemmin yhtyettä on yritetty mahduttaa muun muassa industrialin kategoriaan.

Das Monument -albumi 

Vuonna 2017 ilmestyneellä Das Monument -albumilla mukana ovat laulaja Jarkko Soikkeli, kitaristi Kalle Sundström ja koneista sekä tuotannosta vastaava Hiili Hiilesmaa. Lisäksi mukana on jälleen joukko vierailijoita, muun muassa experimental-artisti Timo van Luijk ja Don Huonot -yhtyeessä soittanut Jukka Puurula. Das Monument on yhtyeen ensimmäinen albumi 16 vuoteen. Sen on julkaissut Concorde Music Company.

Historia 
Yhtye on perustettu 1989 Berliinin muurin murtumisen aikoihin. Yhtyeen perustivat Keravalla naapurukset laulaja Jarkko Soikkeli ja tuottaja Hiili Hiilesmaa. Alussa toimintaan kuului muutakin kuin musiikin tekemistä. Syntyi undergroundelokuvia, muun muassa "Zock ja Harmin kansa", "Zockin pojan kosto ja paluu", sekä portugalinkielinen western "Branco De Neve".

Mukana oli myös performanssitaidetta, ja Itä-Saksa osallistui nuorten tanssikilpailuun teoksella "Ydinlintu". Yhtye kuitenkin hylättiin kilpailusta, sillä tuomaristo totesi, ettei esitys ollut tanssia ja että oli kuitenkin mukavaa että pojat olivat liikkeellä. 

Heti alusta lähtien mukana on ollut visuaalinen puoli. Jo ensimmäisissä duona tehdyissä esiintymisissä yhtyeellä oli diaprojektori ja C-kasetille tehtyjä taustanauhoja mukana. Mukana oli muun muassa "Limav***u" ja "Minulta on revitty tylsät sakset perseestä" -nimisiä kappaleita.

Kitaristi Kalle Sundström liittyi yhtyeeseen 1994, ja tuottaja Mikko Karmila otti yhteyttä 1995 nähtyään yhtyeen kuvan Rumbassa demoarvion yhteydessä. Ratkaiseva askel kohti esikoisalbumin tekoa otettiin, kun yhtye voitti Rumban demokilpailussa studioaikaa Ylen M1 -studiolta.

Yhtyeen konsertit ovat spektaakkelimaisia. Yhtyeellä onkin aina ollut kaksi erilaista kokoonpanoa: studiokokoonpano ja livekokoonpano. Mukana on ollut noin 10 hengen ryhmä soittajineen ja teknikoineen. Erityistä on muun muassa ollut videotaiteilija Antti Kuivalaisen luomat videot, jotka pyörivät esiintymisen taustalla suurella näytöllä. Jokainen konsertti on ollut visuaaliselta ilmeeltään erilainen.

Yhtye on esiintynyt edellisen kerran 17.5 2013. Silloin yhtye julkaisi myös coverversion Falcon kappaleesta "Amadeus".

Albumit 
Kontrol (1995, Itä-Saksa, Zen Garden)

 Let's Kompromise (1998, Johanna Kustannus)
 Man The Machines (2000, Itä-Saksa, Johanna Kustannus)
 Das Monument (2017, Concorde Music Company)

Live-kokoonpano 
 Jarkko Soikkeli – laulu
 Hiili Hiilesmaa – koneet ja laulu
 Kalle Sundström – kitara
 Jukka Puurula – basso ja laulu
 Markku Niiranen – kitara
 Antti Lehtinen – rummut
 Antti Kuivalainen – videot
 Mikko Karmila – miksaus
 Pasi Heikkilä – kakkosbasso (2000 asti)

Lähteet

Das Monumentin arvioita 
nordicspotlight.com
Kaaoszine.fi : 9/10
Keskisuomalainen: 4/5
Desibeli.net: 4/5

Suomalaiset alternative rock -yhtyeet
Suomalaiset industrialyhtyeet
Elektroninen musiikki
Elektroninen tanssimusiikki
Tefheinä

Tefheinä eli tef tai teff (Eragrostis tef, syn. Eragrostis abyssinica) on afrikkalainen viljakasvi, jonka pienistä siemenistä saadaan valkoisia leivontaan käytettäviä jauhoja. Tefheinä on eniten viljelty viljakasvi Etiopiassa, jossa sitä käytetään erityisesti injeran valmistukseen. Tefheinää viljellään myös Intiassa ja Australiassa lähinnä rehuksi.

Tefheinä on ravintoarvoltaan erinomainen. Se sisältää runsaasti tärkeitä aminohappoja, kuitua sekä rautaa ja on gluteeniton. Tefheinä tarvitsee hyvin vähän vettä.

Lähteet 
 Raholan syötäviä sanoja: tef
 Ethnomed: More About Ethiopian Food: Teff 
 Afrikkanet, sanakirja: tefheinä

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Tefheinä (Eragrostis tef)
 ITIS: Eragrostis tef 
 United States Department of Agriculture (USDA): Eragrostis tef 
 Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Eragrostis tef 

Röllinurmikat
Viljat
Shing-Tung Yau

Shing-Tung Yau (, s. 4. huhtikuuta 1949 Shantou, Kiina) on kiinalainen matemaatikko. Hän on tutkinut muun muassa differentiaalilaskentaa ja topologiaa. Yau on tällä hetkellä Harvardin yliopiston professorina.

Hän opiskeli matematiikkaa Hongkongin yliopistossa ja Kalifornian yliopistossa. Tämän jälkeen hän toimi apulaisprofessorina New Yorkin yliopistossa kahden vuoden ajan, kunnes 1974 hän sai nimityksen Stanfordin yliopiston professoriksi.

Vuonna 1976 hän todisti Calabin konjektuurin, joka on nyt perustana fyysikkojen säieteorialle. Yau on saanut lukuisia palkintoja matemaattisista töistään, muun muassa 1982 Fieldsin mitalin osittaisdifferentiaaliyhtälöstä.

Hän on saanut Wolfin palkinnon matematiikassa vuonna 2010.

Lähteet 

Kiinalaiset matemaatikot
Fieldsin mitalistit
Wolfin matematiikan palkinnon saajat
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt