joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Segerstan kirkko

Segerstan kirkko () on kirkkorakennus Ruotsissa Bollnäsin kunnan Segerstassa. Kirkko on todennäköisesti rakennettu 1200-luvun lopussa, mutta sitä on laajennettu 1400-luvun lopussa tai 1500-luvun alussa. 1700-luvun loppupuolella keskusteltiin tarpeesta laajentaa kirkkoa tai rakentaa kokonaan uusi. Uusittu kirkko oli valmis vuonna 1811, maalattiin kesällä 1816 ja vihittiin käyttöön elokuussa 1818. Kirkko suljettiin pääsiäisenä 2012 remontointia varten ja avattiin uudelleen käyttöön 2013.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Bebyggelseregistret 
 Helahälsingland.se: Segersta kyrka klar i vår 

Bollnäsin kunta
Ruotsin kivikirkot
Gävleborgin läänin kirkot
Kirkot Uppsalan hiippakunnassa
Oranssimaljakas

Oranssimaljakas (Aleuria aurantia) on maljasieniin kuuluva laji. Maljasieniin kuuluvat myös punamaljakas (Sarcoscypha austriaca) ja hytymaljakas (Sarcosoma globosum), jotka tosin kuuluvat eri sukuun kuin oranssimaljakas. Se on syötäväksi kelpaava sieni.

Ulkonäkö 

Itiöemän muoto on maljamainen ja yläosasta kuppimainen. Sisältä se on väriltään oranssi ja ulkopinta on vaalea. Itiöpöly on valkoista. Myös malto on valkoista ja se
on haurasta.

Elinympäristö 

Oranssimaljakasta esiintyy hiekkaisilla mailla. Tyypillisiä esiintymispaikkoja ovat joutomaat ja tien varret.

Lähteet 

Maljasienet
Radio Patmos

Radio Patmos on suomalainen kristillinen radiokanava, jonka omistaa Patmos Lähetyssäätiö. Radio Patmos kuuluu internetissä sekä pitkä- ja lyhytaikaisilla toimiluvilla radiossa. Pitkäaikainen ohjelmistolupa on voimassa 1. lokakuuta 2016 alkaen. Ohjelmistolupa on voimassa vuoden 2029 loppuun. Lyhytaikainen lupa on voimassa 1.10.2020 – 31.12.2020. Elokuussa 2021 kuuluvuusalue laajeni Lappeenrantaan. Lokakuussa 2022 Radio Patmos sai toimiluvan Jyväskylään, Lapualle ja Sotkamoon.

Radio Patmos on ei-kaupallinen kanava eli se ei myy ohjelma- tai mainosaikaa ja toimii lahjoitusvaroin. Kanavalla on Helsingin Haagassa syksyllä 2016 rakennettu moderni digitaalinen studio ja lähettämö.

Kanavan ohjelmisto koostuu ajankohtaisesta hengellisistä ohjelmista, haastatteluista, paneelikeskusteluista, raamattuopetuksesta ja musiikista. Kanavan muita vakioaiheita ovat lähetystyö ja Israel.

Leo Meller on Radio Patmoksen päätoimittaja.

Ohjelmia 
 Päätoimittajan vartti
 Come Home
 Jesus Music
 Järki ja usko
 Lepoa ja rauhaa
 Luterilainen messu
 Maailma profetiassa
 Paimenpsalmi
 Patmos maailmalla
 Patmosvartti 
 Sanan peilin edessä 
 Sanatunti 
 Siionin kannel soi 
 STT:n uutiset
 Suomi rukoilee
 Suomen Siion todistaa ja puhuu
 Taivaan ja maan väliltä (yhteislähetykset Radio Dein kanssa)
 Tauotonta musiikkia
 Veisataan virsiä
 Viikon ulkomaalainen

Kuuluvuusalueet ja taajuudet 

Radio Patmos on kuunneltavissa pysyvillä toimiluvilla seuraavilla taajuuksilla:

  

Aiemmin kanava on kuulunut tilapäisillä radioluvilla mm. Eurajoella, Helsingissä, Hollolassa, Hyvinkäällä, Hämeenlinnassa, Joensuussa, Jyväskylässä, Kaarinassa, Kokkolassa, Kouvolassa, Kuopiossa, Lappeenrannassa, Lapualla, Porvoossa ja Ylöjärvellä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Radio Patmoksen kotisivu

Suomalaiset radioasemat
Kristillinen media Suomessa
Urin zikkurat

Urin zikkurat eli Urin suuri zikkurrat on hienoin säilynyt sumerilaisen uskonnollisen arkkitehtuurin edustaja. Urin tapaan kaikissa suurissa sumerilaiskaupungeissa oli tällainen porraspyramidin muotoinen temppeli. Urin zikkurat on peräisin noin vuodelta 2000 eaa. Sana zikkurat tulee akkadin kielen ilmaisusta ziqqurratu, joka tarkoittaa vuoren huippua.

Urin zikkurat rakennettiin kuunjumala Nannan kunniaksi. Sitä pidettiin yhdyssiteenä taivaan ja maan välillä, ja se oli vilkas uskonnollisen elämän keskus. Jumalan uskottiin laskeutuvan zikkuratin ylimmän kerroksen temppeliin.

Rakennus on tehty umpinaiseksi ilmastointiaukkoja lukuun ottamatta. Mittasuhteet ovat tarkkoja, koska matemaattinen tarkkuus oli mesopotamialaisille arkkitehdeille tärkeää. Rakennusmateriaali on savitiili, ja puupalkit vahvistavat rakennetta. Ulkopintaa peittää 2,5 metriä paksu verhoilu, joka on poltettua tiiltä. Laastina on vesitiivistä bitumia. Pyramidin huipulle johtavat useat leveät portaat. Keskimmäinen portaikko oli luultavasti tarkoitettu vain uskonnollisille juhlakulkueille, ja muut portaat olivat arkikäyttöön. Rakennuksessa on ollut jopa keittiö, koska uskonnollisiin menoihin kuului ruoan uhraamista.

Rakennuksen arvellaan säästyneen, koska alue autioitui Eufratin uoman siiryttyä toiseen paikkaan.

Lähteet 

Zikkurratit
Mesopotamian taide
Sumer
Arkeologiset kohteet Irakissa
Aarno Liuksiala

Aarno Elias Liuksiala (7. huhtikuuta 1903 Helsinki – 30. huhtikuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen ylimetsänhoitaja, pilapiirtäjä ja sarjakuvien tekijä.

Henkilöhistoria
Liuksiala kuului tunnettuun Meurman–Liuksiala-sukuun, hänen isoisänsä oli valtiomies Agathon Meurman. Liuksialan vanhemmat olivat lehtori Werner Elias Liuksiala (Meurman) ja Klaara Elida Leistén.  Hän tuli ylioppilaaksi Helsingin maanviljelyslyseosta 1921 ja valmistui metsänhoitajaksi 1925. Hän työskenteli aluksi metsänhoitajana Suojärven ja Lieksan hoitoalueissa sekä Metsätieteellisen tutkimuslaitoksen kokeiluhoitoalueissa. Pääuransa Liuksiala loi vuodesta 1934 keskusmetsäseura Tapion palveluksessa. Hän toimi Metsälehden toimitussihteerinä, vastaavana toimittajana ja kuvittajana vuoteen 1969, jolloin jäi eläkkeelle.

Liuksiala osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella. Talvisodassa hän palveli Turun laivastoasemalla ja jatkosodassa Hangon rintamalla, Valkjärven metsätalousupseerina sekä Kansanhuoltoministeriön puu- ja polttoaineosaston osastosihteerinä.

Taiteellinen toiminta
Liuksiala oli itseoppinut piirtäjä, joka teki suuren määrän vaakunoita, yritysten ja järjestöjen tunnusmerkkejä, exlibriksiä, julisteita, kirjankuvituksia, postikortteja yms. Hän piirsi karikatyyrejä monien järjestöjen ja yritysten merkkihenkilöistä.  Liuksiala aloitti piirtämisen jo 1920-luvulla Uuteen Suomeen sekä Veli Giovannin julkaisemaan Pilajutut-lehteen. Metsälehteen Liuksiala loi sarjakuvahahmoja kuten Metsä-Eemeli, Suurmöhlääjä Pöllinen ja Hoppu-Heikki. Ideat näihin sarjakuviin tulivat usein lehden lukijoilta.

Liuksiala käsikirjoitti ja ohjasi eräitä metsäteollisuuteen liittyviä mainos- ja opetuselokuvia, kuten Koko kansan asia (1949), Siemenestä tukkipuuksi (1951) sekä Metsä-Eemeli ja Pöllinen (1955).

Kirjallisia teoksia
Metsä-Eemeli: metsänomistajan metsätöitä sanoin ja kuvin. Helsinki: Keskusmetsäseura Tapio 1937.
Metsätaloutta kuvina, Helsinki: Keskusmetsäseura Tapio, 1944.
Pöllisen möhläyksiä, piirtänyt Aarno Liuksiala, Helsinki: Saariston kirjapaino 1961.
Enkä minä saanut unikarhua, erätarinoita, yhdessä Alpo Haralan kanssa. Helsinki: Otava 1985.

Taiteilijan satavuotisjuhlan, Metsäkustannuksen 50-vuotisjuhlan ja Metsämuseo Luston kymmenvuotisjuhlan kunniaksi julkaistiin vuonna 2003 metsämuseon amanuenssi Pekka Virtasen tekemä elämäkertateos Aarno Liuksialasta, nimeltä Kynä käy.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Virtanen, Pekka 2003. Kynä käy. Aarno Liuksiala, taiteilija ja metsämies. Helsinki: Metsälehti-kustannus. ISBN 952-5118-52-5.

Suomalaiset pilapiirtäjät
Suomalaiset sarjakuvantekijät
Suomalaiset metsänhoitajat
Suomalaiset graafiset suunnittelijat
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet
Uuden-Seelannin pääministeri

Uuden-Seelannin pääministeri (engl. Prime Minister of New Zealand, maoriksi Te Pirimia o Aotearoa)  on Uuden-Seelannin hallituksen johtaja ja ylin vallankäyttäjä. Uusi-Seelanti on Kansainyhteisön sisäpiirin jäsen, joten Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki on maan muodollinen valtionpäämies, mutta ylin todellinen poliittinen valta on maan omalla pääministerillä. Pääministerin nimittää kenraalikuvernööri. Yhden pääministerin pääministerikauden pituutta ei ole rajoitettu, vaan sama henkilö voi toimia pääministerinä niin kauan kuin nauttii parlamentin kannatusta.

Pääministerinä on ollut 26. lokakuuta 2017 lähtien Jacinda Ardern, joka jäänee kuuden viikon äitiyslomalle kesäkuussa 2018. Häntä sijaistaa toista hallituspuoluetta, oikeistopopulistista New Zealand First -puoluetta johtava Winston Peters.

Katso myös
Luettelo Uuden-Seelannin pääministereistä

Lähteet

Aiheesta muualla
Reijo Rautajoki

Reijo Eero Rautajoki (s. 15. lokakuuta 1946 Kajaani) on suomalainen filosofian tohtori ja tietokirjailija. Työuransa hän teki liike-elämässä. Hän on tutkinut inkeriläisten historiaa ja on julkaissut useita teoksia.

Elämä ja ura 
Rautajoen äiti oli inkeriläinen Elsa os. Dubbelman ja isä hämäläinen Eero Rautajoki. Molemmat olivat kansakoulunopettajia. Rautajoki kirjoitti ylioppilaaksi Kalevan yhteiskoulusta  1966. Hän opiskeli Tampereen yliopistossa historiaa. Opiskeluaikana hän toimi kesätoimittajana. Hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1973 .

Työuransa aikana Rautajoki toimi johtotehtävissä vakuutusalalla.

Eläkkeelle jäätyään Rautajoki ryhtyi tutkimaan  oman sukunsa ja inkeriläisten historiaa. Hänen väitteli tohtoriksi Itä-Suomen yliopistosta Joensuusta vuonna 2017. Väitöskirjassaan hän käsitteli inkeriläisten opettajien vaiheita jatkosodan aikana. 

Rautajoki on kirjoittanut runsaasti lehtiartikkeleita, julkaissut paikallis- ja yhdistyshistorioita sekä toiminut luennoitsijana ja Inkeri-asiantuntijana myös Virossa ja Venäjällä. 

Rautajoki perusti Suomen Akateemisen Inkeri-Seuran vuonna 2017 ja on toiminut sen puheenjohtajana. Hän sai Inkeriläisten Sivistysäätiön ansiomerkin 2019.

Sotilasarvoltaan Rautajoki on reservin kapteeni.  

Rautajoen puoliso on ollut Anne Rautajoki vuodesta 1972. Heillä on kaksi poikaa ja kolme lastenlasta.

Urheilu-ura 
Tampereen Pyrinnön kasvatti Rautajoki edusti Pyrintöä miesten SM-sarjassa kolmella kaudella. Vuonna 1969 hän voitti Pyrinnössä Suomen cupin. Kaudella 1970–1971 Rautajoki edusti Helsingin NMKY:tä, jossa saavutti SM-pronssia ja cup-hopeaa. Sen jälkeen Rautajoki pelasi Pispalan Tarmossa ja Panttereissa, jossa saavutti SM-hopeaa kaudella 1973–1974.

Teokset 
Vastausten maailma. Visailijan kertauskirja. Helsinki: Ringnet Oy 2004.

Vaietut. Inkeriläistytön selviytymistarina tsaarin Venäjältä Kekkosen Suomeen. Tampere: Mediapinta 2010.

Höljäkkä – tositarkoituksella. Nurmes: Höljäkän nuorisoseura 2012.

Vaiettu sotapakolaisuus. Inkeriläiset opettajat jatkosodan aikana. Itä-Suomen yliopisto 2017.

Pantterit – 80 vuotta koripalloa ja elämää. 1938–2018. Helsinki: Pantterit ry 2018.

Vaiettu vaellus. Inkeriläisten leirit 1942–1944. Siirtolaisuusinstituutti 2020.

Inkeriläinen äitini. Pelon täyttämä elämä. Into Kustannus 2022.

Lähteet 
 
 Reijo Rautajoki  baskethotel.com

Viitteet 

Suomalaiset koripalloilijat
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Huhtamon kirkko

Huhtamon kirkko on Huittisten Huhtamossa sijaitseva Ilmari Launiksen suunnittelema kirkko. Kirkko valmistui 1928 ja vihittiin käyttöön 20. tammikuuta 1929. Kirkon Jeesusta Getsemanessa esittävän alttaritaulun on maalannut Leo Frang-Pahlama. Nykyisin kirkossa on jumalanpalveluksia noin kolmen viikon välein sekä lisäksi kirkollisia toimituksia ja kirkkokonsertteja. Jouluaamun jumalanpalvelus kirkossa on perinteiseen tapaan aamuviideltä.

Kylälle alettiin kaivata omaa uskonnollista kokoontumistilaa jo 1900-luvun alussa, sillä matka Huittisten kirkkoon oli pitkä ja vaivalloinen. 1911 olikin määrä alkaa valmistella rukoushuoneen rakentamista, mutta maan sekava tilanne siirsi aikeen myöhemmäksi. 1927 asia tuli uudelleen ajankohtaiseksi ja päätettiin rakentaa kylälle oma kirkko.

Kirkon tärkeyttä kyläläisille osoittaa muun muassa lahjoitusten määrä. Aikanaan saatiin lahjoituksina kirkon tontti sekä puolet rakentamiskustannuksista. Myöhemmin on lahjoitettu muun muassa ehtoolliskalustot ja -pikarit, krusifiksi alttarille ja runsaasti rahalahjoituksia.

Kirkon vieressä on hautausmaa, jonne on vuosien saatossa haudattu noin 650 vainajaa. Joukossa on 26 huhtamolaista sankarivainajaa. Sankaripatsaan muistomerkin on suunnitellut huittislainen kuvanveistäjä Lauri Leppänen.

Lähteet 

Suomen kivikirkot
Satakunnan kirkkorakennukset
Huittisten rakennukset ja rakennelmat
Bronda

Brondinin kahvila eli Bronda oli Helsingin Eteläesplanadi 20:ssa vuosien ajan toiminut K. M. Brondinin leipomo- ja kahvilaliike, joka oli 1900-luvun alkupuolella kaupungin kuuluisimpia kahviloita. Koko Eteläesplanadin ja Korkeavuorenkadun kulmatalo tunnettiin sen mukaan ”Brondan talona”.

Ensimmäinen Brondan talo oli rakennettu 1840-luvulla. Brondin perusti kahvilansa siihen 1897. Vuonna 1910 sen paikalle rakennettiin Valter Jungin ja Emil Fabritiuksen suunnittelema uusi Brondan talo. Brondan kahvila oli varsinkin taiteilijoiden suosima ja eli kulta-aikaansa 1920–1930-luvuilla. Vakioasiakkaisiin kuuluivat muun muassa taidemaalarit Tyko Sallinen ja Jalmari Ruokokoski, kuvanveistäjä Wäinö Aaltonen, kuvittaja Rudolf Koivu, kirjailijat Eino Leino, Joel Lehtonen, Uuno Kailas sekä Tulenkantajat-ryhmän jäsenet. Kahvilan yläkerrassa 1950-luvulla kokoontunut modernien taiteilijoiden piiri tunnettiin Brondan vintin taiteilijaryhmänä.

Rakennuksessa toimi myös Helsingin ensimmäinen non-stop-elokuvateatteri Kitkat.

Brondan talo purettiin vuonna 1972, kun sen silloinen omistaja Kansallis-Osake-Pankki halusi tontille rakennuksen, jonka vuokratuotto olisi suurempi. Arkkitehti Keijo Petäjän suunnittelema uusi rakennus, Brondankulma, valmistui vuonna 1975.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Kermavedoksia Brondinin pöydistä, Kansan kuvalehti, 17.02.1933, nro 8, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Mikä on Bronda, Suomen Kuvalehti, 28.04.1934, nro 18, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Kahvilat
Helsingin entiset rakennukset ja rakennelmat
Kaartinkaupunki
Rasoul Dehghan

Rasoul Dehghan (s. 26. joulukuuta 1962) on Iranissa syntynyt suomalainen painija ja paini­valmentaja. Hän voitti vuonna 1981 vapaapainissa Iranin mestaruus­kilpailuissa hopeaa ja vuonna 2003 SM-veteraani­kilpailuissa vapaa­painin 1. sijan.

Dehghanin valmentamat painiseurat 
 Bashgahe Razi 1975–1977, Bashgahe Sepehr 1979–1980 (Iran) 
 Bashgahe Asadi 1981–1986 (Teheran) 
 Bashgahe Konya Sport 1988–1989 (Turkki, Konya)
 Vaajakosken Kuohu 1990–1992 
 Kuokkalan Tähti 1994–1996

Urheilun menestykset 
 Yläasteen mestaruuskilpailut v. 1979 vapaapaini 2. sija 
 Iranin mestaruuskilpailut v. 1981 vapaapaini 2. sija 
 Armeijan mestaruuskilpailut v. 1984 vapaapaini 1. sija 
 TUL:n piirinmestaruuskilpailut Simpele v. 1990 vapaapaini 1. sija 
 Hermankare-turnaus v. 1991 5. sija
 TUL:n mestaruuskilpailut v. 1994 yleinen vapaapaini sarja 68 kg 1. sija 
 SM veteraanikilpailut 2003 sarja 76 kg 1. sija 
 MM veteraanikilpailut Odessa Ukraina 69 kg 9. sija

Urheilun luottamustoimet 
 Konya Sport painiseuran valmentaja 1989 
 Kuokkalan Tähti sihteeri ja varapuheenjohtaja sekä valmentaja 1994–1995 
 Jyväskylän Paini-Ässät valmentaja 1996 
 Vaajakosken Kuohun valmentaja 1997

Yksityiselämä
Dehghanin lapsi on Slim Mill.

Lähteet 
 TUL: Dehghan Rasoul

Viitteet 

Iranilaiset vapaapainijat
Suomalaiset painijat
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Otto Reinhold Yxkull

Otto Reinhold Yxkull (11. elokuuta 1670 Tallinna – 10. joulukuuta 1746 Turku) oli Ruotsissa aateloituun baltiansaksalaiseen Uexküllin sukuun kuulunut kenraalimajuri ja vapaaherra. Hän vaikutti Suomessa Suuren Pohjan sodan aikana karoliiniarmeijassa ja toimi myöhemmin myös Turun ja Porin läänin maaherrana.

Sotilasura 
Yxkull suuntautui isänsä tavoin jo nuorena sotilasuralle. Vuonna 1687 hänet ylennettiin kornetiksi Tiesenhausenin liivinmaalaisessa ratsuväkirykmentissä. Vuosina 1689–1692 Yxkull taisteli yhdeksänvuotisessa sodassa ranskalaisia vastaan. Suuren Pohjan sodan aikana hänet ylennettiin ensin kenraaliadjutantiksi ja myöhemmin vuonna 1711 Ykskull toimi yliluutnanttina Turun läänin jalkaväkirykmentissä ja vuodesta 1713 lähtien Turun ja Porin läänin ratsuväkirykmentissä. Joulukuussa 1717 hänet ylennettiin ratsuväen kenraalimajuriksi.

Yxkull osallistui muun muassa Suuren Pohjan sodan Suomessa päättäneeseen Napuen taisteluun Isossakyrössä vuonna 1714. Hän oli mukana myös Carl Gustaf Armfeltin johtamalla Trondheimin sotaretkellä, joka suuntautui vuonna 1718 Norjaan tarkoituksenaan valloittaa Trondheim.

Viimeiset vuodet 
Sotilasuransa jälkeen Yxkull toimi Turun ja Porin läänin maaherrana vuodesta 1722 lähtien aina kuolemaansa 1746 saakka. Hän osoitti tehtävässä taitavuutta etenkin elinkeinojen kehittäjänä. Hänet aateloitiin vapaaherraksi 1730. Yxkull oli naimisissa kahdesti saaden yhdeksän lasta, joista kahdeksan oli tyttöjä. Hänet on haudattu Turun tuomiokirkkoon.

Katso myös
 Uexküll-suku

Lähteet 

Friherrliga ätten YXKULL nr 203 Adelsvapen.

Aiheesta muualla 
Otto Reinhold Yxkullin elämäkerta SKS:n Kansallisbiografiassa (maksullinen)

Ruotsalaiset aateliset
Baltiansaksalaiset
Ruotsalaiset kenraalit
Turun ja Porin läänin maaherrat
Ruotsin maaherrat
Vuonna 1670 syntyneet
Vuonna 1746 kuolleet
Sachie Ishizu

Sachie Ishizu (s. 3. syyskuuta 1992 Tokio) on japanilainen tennispelaaja. Hän on ollut parhaimmillaan kaksinpelissä WTA-listan sijalla 162 helmikuussa 2014. Hän on voittanut urallaan kahdeksan ITF-turnausta kaksinpelissä.

Tennisura 
Ishizu saavutti ensimmäisen ITF-turnausvoittonsa Saitamassa elokuussa 2008. Vuonna 2010 Ishizu pääsi tyttöjen kaksinpelin loppuotteluun Wimbledonissa, jossa hän hävisi kuitenkin Kristýna Plíškoválle. Nuorten kesäolympialaisissa 2010 Ishizu voitti kultaa päihittämällä loppuottelussa Anna-Lena Friedsamin. Ishizu teki debyyttinsä WTA-turnauksen pääsarjassa Carlsbadissa heinäkuussa 2013. Hän pääsi turnaukseen karsintojen kautta, mutta hävisi pääsarjan ensimmäisellä kierroksella Carla Suárez Navarrolle. Ishizu aloitti kauden 2014 ASB Classic -turnauksella voittaen ensimmäisellä kierroksella Anett Kontaveitin ja toisella kierroksella Julia Görgesin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Sachie Ishizun kotisivut

Japanilaiset tennispelaajat
Vuonna 1992 syntyneet
Elävät henkilöt
Euphausia

Euphausia on krillien lahkoon kuuluva suku. Siihen kuuluvia lajeja ovat etelänkrilli (Euphausia superba) ja tyynenmerenkrilli (Euphausia pacifica).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 http://www.racerocks.com/racerock/eco/taxalab/ensy02/marienoellebl.htm  
 http://www.arkive.org/antarktic-krill/euphausia-superba 
UniProt, Taxonomy: Euphausia 

  

Krilliäyriäiset
Osafjorden

Osafjorden on Hardangerinvuonoon kuuluva sivuvuono Hordalandin läänissä Norjassa.

Vuono sijaitsee kokonaan Ulvikin kunnan alueella. Koillinen-lounas -suuntaisen vuonon länsipuolelta erkanee Ulvikafjorden-lahti, jonka pohjukassa sijaitsee Ulvikin kunnan keskustaajama. Osafjordenin länsirannoilla kulkevat Fv572- ja Fv300 -tiet. Vuonon itäranta on tietön.

Lähteet 

Norjan vuonot
Ulvik
Metsänarvioimistiede

Metsänarvioimistiede tutkii puun ja puuston mittausta, kasvua, rakennetta ja kehitystä. Tieteenala myös kehittää metsätalouden suunnittelun menetelmiä. Tiede jakautuu metsänkartoitusoppiin, metsänmittausoppiin, puuntuotosoppiin sekä metsätalouden suunnitteluoppiin. Opetusta annetaan Helsingin ja Joensuun yliopistoissa.

Lähteet

Aiheesta muualla
Simo Poso: Metsänarvioimistiede osana yhteiskuntaa, Metsätieteen aikakauskirja 2/2001
Opiskelu, Itä-Suomen yliopisto
Opintosuunnat, Metsänvaratiede, Helsingin yliopisto
Opinto-opas 2010-2011

Metsätieteet
Charles Algernon Parsons

Sir Charles Algernon Parsons (13. kesäkuuta 1854 – 11. helmikuuta 1931) oli englantilais-irlantilainen insinööri, joka parhaiten tunnetaan höyryturbiinin keksimisestä. Hän vaikutti myös generaattoreiden, sähköntuotannon kehitykseen ja osallistui myös valonheittimien ja teleskooppien kehitykseen.

Elämäkerta
Lontoossa syntynyt Charles oli tunnetun astronomin William Parsonsin, Rossen kolmannen jaarlin, nuorin poika. Hänen vanhempi veljensä Richard Clare Parsons rakensi höyryauton. Auto joutui vuonna 1869 onnettomuuteen, jossa Parsonsien veljesten serkku, Mary Ward putosi kyydistä ja kuoli kaulanmurtumaan. Tätä onnettomuutta pidetään ensimmäisenä kuolemaan johtaneena auto-onnettomuutena.

Charles kävi koulua Trinity Collegessa Dublinissa ja St John's Collegea Cabridgessä valmistuen viimeksi mainitusta vuonna 1877 parhailla matematiikan arvosanoilla. Tämän jälkeen hän oli harjoittelijana Newcastlessa toimivassa insinööritoimistossa W.G. Armstrong, mikä oli erikoista jaarlin pojalle. Tämän jälkeen hän siirtyi Leedsiin Kitsonsille, jossa työskenteli rakettikäyttöisten torpedojen kanssa. Vuonna 1884 hän aloitti Clarke, Chapman and Co.:lla, joka valmisti laivakoneita Newcastlen lähellä. Hän vastasi sähkökoneiden suunnittelusta. Vuonna 1884 hän kehitti höyryturbiinin, joka liitettiin hänen suunnittelemaan generaattoriin.

Vuonna 1889 Parsons perusti oman yrityksen Newcastleen C. A. Parsons and Company tuottaakseen suunnittelemiaan turbogeneraattoreita. Samana vuonna käynnisti myös alueellisen sähköyhtiön, Newcastle and District Electric Lighting Company (DisCO). Vuonna 1890, DisCo käynnisti Forth Banksin voimalaitoksen, ensimmäisen maailmassa, joka tuotti sähköturbogeneraattorilla.

Parsons oli myös kiinnostunut laivasovelluksista ja perusti Newcastlessa Parsons Marine Steam Turbine Company. Kuuluisa on tarina siitä, kuin Parsons järjesti turbinia-jahdillaan häiriön kuningatar Viktorian 60-vuotishallitsijakauden juhlien laivastoparatiissa kesäkuussa 1897 ajelemalla sotalaivojen ympäri. Englannin laivasto oli tuolloin maailman vahvin. Parsonsin suunnittelema Turbinia kulki 34 solmua, kun nopein sotalaiva kulki 27 solmua, ja Parsons sai vapaasti esitellä aluksensa ylivoimaisuutta.

Parsons kuoli 11. helmikuuta 1931 höyrylaiva Duchess of Richmond kannella ollessaan risteilemässä vaimonsa kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla

E-book: "The Steam Turbine and Other Inventions of Sir Charles Parsons"
Profile at Cambridge University

Brittiläiset insinöörit
Royal Societyn jäsenet
Copley-mitalin saajat
Laivansuunnittelijat
Yhdistyneen kuningaskunnan vesiliikenne
Vuonna 1854 syntyneet
Vuonna 1931 kuolleet
Miasma

Miasmalla ymmärrettiin 1700- ja 1800-luvuilla ilmassa leijailevia, mätänevässä aineessa, esimerkiksi maassa, kehittyviä myrkyllisiä huuruja, joiden ajateltiin aiheuttavan kulkutauteja. Jo ennen kuin mikrobien (bakteerien, virusten jne.) ymmärrettiin aiheuttavan tauteja, tiettyjen tautien havaittiin leviävän erityisesti joissakin väestöissä, ja syyksi arveltiin huonoa ilmaa varsinkin kaupunkien köyhissä osissa. Tämä johti Englannista alkaen elinolosuhteiden ja surkean ympäristön parantamiseen 1800-luvun puolivälissä, ja muun muassa Florence Nightingale uskoi miasman levittävän tauteja Krimin sodassa. Suoran esimerkiksi käsien kautta tapahtuvan kontaktin merkityksestä tautien syntymisessä oli merkkejä, mutta ajatusta vastustettiin kiivaasti – muun muassa kun lääkäri Ignaz Semmelweis yritti saada 1840-luvulla kollegoitaan pesemään kätensä tultuaan ruumishuoneelta synnytyssaliin. John Snow osoitti vuonna 1854 koleran leviävän Lontoossa juomaveden välityksellä, mutta vasta Louis Pasteurin, Robert Kochin ja muiden bakteriologien yksiselitteiset löydökset 1860-luvulta alkaen todistivat tiettyjen tautien olevan elävien olentojen, mikrobien, aiheuttamia.

Miasman uskottiin leviävän tuulten kuljettamana levittäen tautia paikkakunnalta toiselle. Etelätuulet olivat erityisen vaarallisia.

Etymologia
Sana miasma tulee kreikan sanasta miainein, joka tarkoittaa "saastuttamista".
Pahan ilman idea on antanut nimensä myös malarialle: keskiajan italian mala aria, "paha ilma".

Katso myös
Mikrobiteoria

Lähteet 

Lääketieteen historia
Taikausko
Vanhentuneet tieteelliset teoriat
Kuhmoisten kirkko

Kuhmoisten kirkko on rakennettu Pirkanmaan Kuhmoisiin vuosina 1784–1785 aikakautensa merkittävimpiin kirkonrakentajiin kuuluvan eräjärveläisen Matti Åkerblomin johtamana. Se nimettiin valmistumisaikansa hallitsijan mukaan Kustaa III:n kirkoksi. Kirkko on pohjamuodoltaan sisäviisteinen puinen ristikirkko. Suhteikkaan kirkkorakennuksen ulkoseinissä on empiretyylinen ulkovuoraus korostettuine kulmapilastereineen. Ulkovuoraus on vuodelta 1828. Paanukaton keskeltä kohoaa korkea paanupeitteinen viirintanko. Kirkon sisustaa leimaa 1930-luvulla tehty uudistus.

Kuhmoinen mainitaan Padasjoen emäseurakunnan kappeliseurakuntana jo vuonna 1540. Oma kirkkoherrakuntansa Kuhmoinen oli vuosina 1639–1741. Sen jälkeen Kuhmoinen oli uudelleen Padasjoen kappelina vuoteen 1860, jolloin se itsenäistyi omaksi seurakunnaksi. Vuodesta 2017 lähtien Kuhmoinen on ollut osa Hollolan seurakuntaa ja siihen kuuluvaa Kuhmoinen-Padasjoki kappeliseurakuntaa joka ylittää Pirkanmaan ja Päijät-Hämeen maakuntarajan.

Kirkkoon liittyy erillinen Mats Åkergrenin vuonna 1786 rakentama kellotapuli. Lounaissuomalaista tapulityyppiä edustavan 1700-luvun loppupuolen kellotapulin huipussa ollut tyypillinen sipulikupoli on myöhemmin korvattu kahdeksankulmaisella kartiolla. Tapulissa on samanlainen empiretyyppinen vuoraus kuin kirkossa.
Sisäseinien puuvuoraus tehtiin 1887 arkkitehti Alfred Cavénin suunnitteleman korjauksen yhteydessä. Koko sisätila uusittiin 1932 arkkitehti Kauno S. Kallion suunnitelmien mukaan. Taiteilija Emil Filén toteutti lehtereiden reliefit 1935.Viimeksi kirkkoa kunnostettiin vuonna 1986 arkkitehti Olli Kuusen suunnitelman mukaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kirkko
Pirkanmaan kirkkorakennukset
Suomen puiset sisäviisteiset ristikirkot
Suomen 1700-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Southwarkin tuomiokirkko

Southwarkin tuomiokirkko () on katedraali Lontoon Southwarkissa, lähellä London Bridgeä.

Historia 
Swithun perusti pappisyhteisön Southwarkiin 800-luvulla. Ensimmäinen paikalla ollut kirkko, josta on maininta Domesday bookissa vuodelta 1086, on kokonaan hävinnyt ja vuonna 1206 suuri osa St Maryn kirkosta tuhoutui tulipalossa. Nykyisen kirkon vanhimmat osat ovat peräisin palon jälkeisestä jälleenrakennuksesta. Kirkko valmistui 1300-luvulla.

Seurakuntalaiset ostivat kirkon kuningas Jaakko I:ltä ja kunnostivat sen. 1800-luvun puolivälissä se oli päässyt niin huonoon kuntoon, että vaadittiin sen purkamista. Arthur Blomfieldin suunnittelema uusi kirkkolaiva rakennettiin vuosina 1889–1897. Seurakuntakirkosta tehtiin Southwarkin hiippakunnan katedraali vuonna 1905.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Englannin katedraalit
Lontoon kirkot
Kivikirkot
Southwarkin rakennukset ja rakennelmat
Sammonlahden kirkko

Sammonlahden kirkko on Sammonlahden seurakunnan kirkkorakennus Lappeenrannassa. Virvoittavien vetten tykö -niminen kirkko valmistui vuonna 1992. Sen suunnitteli paikallinen arkkitehtuuritoimisto Riitta ja Kari Ojala. Kirkko ja sen yhteydessä oleva seurakuntakeskus on rakennettu betonista, punatiilestä ja Ristijärven harmaasta graniitista.

Kirkkosaliin mahtuu noin 490 henkilöä. Sali on muodoltaan pyöreä, ja alttari on salin keskellä. Alttaritauluna on yksinkertainen Andreaan risti, jonka läpi luonnonvalo pääsee saliin. Lisäksi alttarin takana on Brita Flanderin toteuttama, lasista ja graniitista valmistettu teos. Kirkkosalia hallitsevat sinisen ja vihreän sävyt. Sisääntuloaulassa on Annamaria Osipowin enkeliä esittävä veistos. Kirkon valmistumisvuonna rakennetut urut on suunnitellut Kangasalan Urkurakentamo. Uruissa on 25 äänikertaa, ja ne edustavat pohjoissaksalaista tyyliä.

Lähteet 

Lappeenrannan kirkkorakennukset
Suomen kivikirkot
Rimbon kirkko

Rimbon kirkko () on Ruotsissa Norrtäljen kunnan Rimbossa sijaitseva kirkkorakennus. Se on rakennettu 1400-luvun jälkipuoliskolla harmaakivestä ja osittain tiilistä. Todennäköisesti paikalla on ollut puukirkko jo 1100-luvulla. Kirkon suojeluspyhimyksenä on apostoli Andreas.

Runkohuone, sakaristo ja asehuone on rakennettu samanaikaisesti. Kellotapuli on rakennettu vuonna 1875 ja se on yhdistetty hautausmaan sisäänkäyntiin. Kuori on koristeltu kalkkimaalauksilla, jotka on ajoitettu ns. myöhäiseen Tierpin tyyppiin (1490–1520). Maalausten päälle laitettiin kalkkia luultavasti 1600-luvulla, mutta vuonna 1903 ne otettiin taas esiin. Vuosina 1999–2000 kirkon sisätilat remontoitiin.

Gotlantilaisesta kalkkikivestä tehty kastemalja on 1200-luvun jälkipuolelta ja triumfikrusifiksi todennäköisesti suunnilleen vuodelta 1275.

Galleria

Lähteet

Aiheesta muualla

 Upplandia.se: Kyrka Rimbo 
 Kirkon esittely Norrtäljen kunnan sivuilla 

Norrtäljen kirkot
Ruotsin kivikirkot
Kirkot Uppsalan hiippakunnassa
Knistan kirkko

Knistan kirkko () on Ruotsissa Lekebergin kunnan Fjugestassa sijaitseva kirkkorakennus. Knistan kirkko on rakennettu 1100-luvulla, ja se on Närken vanhin ajoitettu kirkko. Runkohuoneen puumateriaalista otetut näytteet todistavat sen olleen rakennettuna jo vuonna 1123. Kirkon vieressä sijaitsee hauta-alue, joka on käytettiin rautakaudella. 

Varhaiskeskiajalla kirkon runkohuoneen eteläisellä sivulla oli sisäänkäynti, joka muurattiin umpeen vuonna 1889 ja otettiin takaisin käyttöön 1950-luvulla tehdyssä remontissa. Sisäänkäynnin taottu rautaovi on nykyisin Örebron lääninmuseossa. Myöhemmin keskiajalla kuoria laajennettiin ja runkohuoneen pohjoissivulle rakennettiin sakaristo. Kuoria laajennettiin uudestaan 1720-luvulla. Sakariston vieressä oleva lisärakennus tehtiin vuonna 1986 varastoksi. 

Myöhäiskeskiajalla tai 1600-luvulla tehtiin nykyiset holvit. Holeveissa ja seinissä on 1600-luvulta hyvin säilyneet maalaukset, joiden aiheena ovat Vanhan testamentin kertomukset. 1950-luvulla tehdyn remontin tarkoitus oli palauttaa kirkon vanhempi ulkonäkö, ja silloin muun muassa saarnastuoli ja alttaritaulu saivat takaisin alkuperäisen värityksensä. Kirkon vanhimmat kattotuolit on rakennettu tavalla, joka muistuttaa sauvakirkkoja. Joissakin niistä on myös jälkiä maalauksista, mikä todistaa, että ne ovat olleet näkyvissä alusta asti.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Bebyggelseregistret 
 Knista församling: Knista kyrka  

Örebron läänin kirkot
Lekebergin kunta
Ruotsin kivikirkot
Kirkot Strängnäsin hiippakunnassa
Kiinteistötyönantajat

Kiinteistötyönantajat ry KITA, vuoden 2013 loppuun Kiinteistöpalvelut ry, on kiinteistöalan ainoa työnantajajärjestö. Vuonna 2002 perustettu järjestö toimii kiinteistöalan työnantajien työmarkkinapoliittisena edunvalvojana ja neuvonantajana sekä kiinteistöpalveluja tuottavien yritysten elinkeinopoliittisena edunvalvojana. Kiinteistötyönantajat ry on Elinkeinoelämän keskusliitto EK:n jäsenliitto.

Kiinteistötyönantajat ry:ssä on noin 400 jäsenyritystä, jotka tarjoavat kiinteistöpalvelujen ohella kiinteistöliiketoimintaan, kiinteistöjen hallinnointiin ja isännöintiin liittyviä palveluja. Kiinteistöpalvelualan työehtosopimusten piirissä on yli 60 000 työntekijää ja toimihenkilöä. Kiinteistöalan yritystoiminta työllistää noin 90 000 henkilöä, näistä noin 75 000 toimii kiinteistöpalvelualalla ja 15 000 muussa kiinteistöliiketoiminnassa.

Kiinteistötyönantajat ry:n toimitusjohtaja on Pia Gramén.. Liiton hallituksen puheenjohtajana toimii Kari Virta ISS Palvelut Oy:stä ja varapuheenjohtajana Hannu Salonen HH-Kiinteistöpalvelut Oy:stä.

Lähteet 

Suomalaiset työnantajajärjestöt
Munakan pysäkki

Munakan pysäkki () on lakkautettu rautatieliikennepaikka Suomen rataverkon rataosalla .

Munakan laiturivaihde avattiin Kyrönjoen sillan pohjoispuolelle vuonna 1897. Kolme vuotta myöhemmin laiturivaihteelle rakennettiin Platformskjul I -tyyppinen asemarakennus, jonka suunnitteli Bruno Granholm. Rakennusta laajennettiin vuonna 1914 alkuperäistä rakennustapaa noudattaen. Miehitys Munakassa päättyi 1968 ja tavaraliikenne lakkautettiin vuonna 1976. Henkilöliikenne lakkautettiin 29. toukokuuta 1988, ja samalla koko liikennepaikka lakkautettiin. Asemarakennus rapistui ja lopulta purettiin 1990-luvun alussa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kuvia Munakan laiturivaihteelta

Ilmajoen rautatieliikennepaikat
Bruno Granholmin suunnittelemat rakennukset
Etelä-Pohjanmaan lakkautetut rautatieliikennepaikat
HEVC

HEVC (High Efficiency Video Coding, tunnetaan myös nimillä H.265 ja MPEG-H Part 2) on videonpakkausstandardi, joka on kehitetty H.264:n seuraajaksi. Standardi hyväksyttiin huhtikuussa 2013 HEVC/H.265 ITU-T -standardiksi.

Se voi tukea 8K UHD:tä ja resoluutioita 8 192x4 320 asti. Sen on arvioitu kykenevän pakkaamaan 4K UHD -video hyvällä kuvanlaadulla 10 Mbps laajakaistaan.

Fraunhofer HHI ilmoitti seuraajan H.266:n valmistumisesta heinäkuussa 2020.

Tasot ja profiilit

Alkuperäinen HEVC standardi määritteli kolme profiilia: Main, Main 10 ja Main Still Picture. Sen jälkeen tulleita kutsutaan alueen laajennuksiksi.

 Maksimi bittinopeus Main 4:2:2 -profiilissa kasvaa 1,25× kun Main 4:4:4 -profiilissa kasvu on 1,5×.
 Maksimi tuettu kuvanopeus HEVC-standardissa on 300 fps.
 MaxDpbSize on maksimi kuvien määrä puskurissa.

Käyttö
HEVC:n käyttö on pikaisesti laajenemassa käytettyihin medioihin ja järjestelmiin; mm. DVB, MPEG, Blu-ray, DivX ja Matroska ovat julkaisseet tai julkaisemassa HEVC:n tuen. Sen sijaan DVD-videon MPEG-muotoon tukea ei olla lisäämässä.

Helmikuussa 2012 Mobile World Congressissa Qualcomm esitteli HEVC-dekooderin Android-tabletilla, Qualcomm Snapdragon S4 dual-core processorilla 1,5 GHz, H.264/MPEG-4 AVC ja HEVC-versioiden vertailun. Tässä esittelyssä HEVC suoriutui lähes 50 % bittinopeuden vähennyksellä verrattuna H.264/MPEG-4 AVC:hen.

Tammikuussa 2013 Broadcom julkaisi BCM7445:n, joka on mikropiiri Ultra HD -käyttöön ja pystyy purkamaan HEVC:tä maksimissaan 4096x2160p 60 fps. BCM7445 perustuu 28 nm ARM-teknologiaan ja pystyy 21 000 Dhrystone MIPS tehokkuuteen. Piirien massatuotannon on arvioitu alkavan 2014.

Toukokuussa 2013 NHK ja Mitsubishi Electric ilmoittivat, että ovat yhdessä kehittäneet HEVC-encoderin 8K Ultra HD TV, jota myös kutsutaan Super Hi-Vision (SHV). Laite on yhteensopiva draft 4 HEVC -standardin mukaisesti ja sen maksimi bittinopeus on 340 Mbit/s. Esittelyssä 2013 HEVC encoder käytti bittinopeutta 85 Mbit/s, joka antoi pakkaussuhteen 350:1.

Toukokuussa 2013 DivX julkaisi luonnosversion DivX HEVC -videoprofiileista, jotka pohjautuvat Main profile ja Main tier HEVC:iin. Luonnosversio koskee DivX HEVC 4K, 1080p ja 720p -videoprofiileja, ja jatkotäsmennyksiä suunnittellaan. DivX HEVC 4K -videoprofiili sallii maksimissaan bittinopeuden HEVC Level 5.1 (40 Mbit/s), vaikka standardi on rajoittuneempi HEVC Level 5 (4096x2160 at 30 fps).

Lokakuussa 2013 OpenHEVC-dekooderi lisättiin FFmpeg:iin.

Marraskuussa 2013 DivX-kehittäjät julkaisivat suorituskykytietoja HEVC-dekooderista laiteessa, jossa oli Intel i7 CPU at 3.5 GHz 4 ydintä ja 8 säiettä. DivX 10.1 Beta -dekooderi selviytyi 210,9 fps 720p, 101,5 fps 1080p, ja 29,6 fps 4K nopeuksista.

Katso myös 
H.264 – HEVC-standardin edeltäjä
Ultra High Definition Television digitaaliset videoformaatit resoluutioilla 3 840x2 160 ja 7 680x4 320
4K UHD (2160p)
8K UHD (4320p)

Lähteet

Koodausmenetelmät
ITU
Raskasta joulua (vuoden 2013 albumi)

Raskasta joulua on 1. marraskuuta 2013 Spinefarm Recordsin julkaisemana ilmestynyt Raskasta joulua -projektin albumi, jolla suomalaiset rock- ja metallimuusikot esittävät uudelleensovitettuja versioita joululauluista. Se on projektin kolmas albumi. Albumin tuotti projektin perustaja ja kitaristi Erkka Korhonen. 

Levyä on myyty joulukuuhun 2016 mennessä yli 42 000 kappaletta, mikä oikeuttaa tuplaplatinaan. Suomen albumilistalla se sijoittui parhaimmillaan viidenneksi. Albumin julkaisua seurasi Suomen-kiertue, joka järjestettiin yhdeksättä kertaa peräkkäin.

Pekka Simojoen säveltämästä ja sanoittamasta ”Tulkoon joulu” -kappaleesta, jolla esiintyvät kaikki levyn laulajat, kuvattiin musiikkivideo.

Kappaleet

Muusikot

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Raskasta joulua -projektin sivusto
 Raskasta joulua -projekti Spinefarm Recordsin sivustolla
 ”Tulkoon joulu” -musiikkivideo YouTube-sivustolla 

Raskasta joulua -albumit
Vuoden 2013 joulualbumit
Nummijärven kirkko

Nummijärven kirkko on Kauhajoella, Nummijärven kylässä sijaitseva puukirkko. Sen rakentaminen aloitettiin vuonna 1929 valtioneuvoston myönnettyä kyläläisille maa-alueen ja rakennustarpeita hautausmaan ja rukoushuoneen rakentamiseksi. Kirkon suunnittelusta vastasi arkkitehti Matti Visanti ja kirkko valmistui lopulta vuonna 1934.

Nummijärven kirkko voidaan jakaa kahteen eri osaan. Kirkkosali on suorakaiteen muotoinen ja siitä erottuu tätä tilaa matalampi siipirakennus. Siipirakennuksessa sijaitsevat sakasti sekä seurakuntasali, joka on mahdollista ovia avaamalla yhdistää osaksi kirkkosalia.

Kirkossa tehtiin korjauksia vuoden 1984 aikana. Tuolloin tehtyjen parannusten suunnittelusta vastasi alkuperäisen arkkitehdin poika, Markus Visanti yhdessä vaimonsa Irmelin kanssa.

Kauhajoen muut kirkot 
Kauhajoella sijaitsee kaksi muuta kirkkoa:

 Kauhajoen kirkko
 Kauhajärven kirkko

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kirkko Kauhajoen seurakunnan sivuilla 
 Kirkko kyläyhdistyksen sivuilla

Etelä-Pohjanmaan kirkkorakennukset
Kauhajoen nähtävyydet
Kauhajoen rakennukset ja rakennelmat
Suomen puukirkot
Antti Heikkinen (toimittaja)

Antti Juhani Heikkinen  (s. 29. huhtikuuta 1985 Nilsiä) on suomalainen toimittaja ja kirjailija.

Heikkisen esikoisromaani Pihkatappi ilmestyi vuonna 2013 ja sai Savonia-palkinnon vuonna 2014. Teos sai myös Kalevi Jäntin palkinnon ja oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Savonia-palkinnon jakaneen raadin mukaan ”Esikoiskirjailija Heikkinen osoittaa suomalaisen maaseudun olevan vielä voimissaan. Hänen kuvaamansa hahmot ovat tuttuja jo ensi virkkeestä. Lähihistoria ja suuri yhteiskunnallinen murros Kekkosen ajasta EU-Suomeen kuvautuvat elävällä tavalla pienen kylän kautta. Jatkumon katkeaminen sukutilan pidossa on kipeä asia molemmille osallisille sukupolville. Heikkinen on tuonut savon murteen kaunokirjallisuuteen uskottavasti. Hän kirjoittaa murteen omalla tavallaan uusiksi yltäkylläisesti ja ymmärrettävästi.”

Syksyllä 2014 ilmestyi Heikkisen kirjoittama Juice Leskisen elämäkerta Risainen elämä. Sen pohjalta on tekeillä myös Antti Heikki Pesosen käsikirjoittama ja Teppo Airaksisen ohjaama elokuva. Syksyllä 2015 ilmestyi Heikkisen kirjoittama kirjailija Heikki Turusen elämäkerta Turjailija. Hän kirjoittaa elämäkertaa myös metsäkoneyhtiö Ponssen perustaja Einari Vidgrénistä. Syksyllä 2016 ilmestyi Heikkisen kirjoittama Jaakko Tepon elämäkerta. Myös Heikkisen toinen romaani, Matkamies maan, ilmestyi syksyllä 2016. Se valittiin Savonia-palkintoehdokkaaksi.

Heikkinen työskenteli toimittajana Pitäjäläinen-paikallislehdessä, kunnes irtisanoutui ja jättäytyi vapaaksi taiteilijaksi vuoden 2017 alussa. Kirjoittamisen lisäksi Heikkinen näyttelee, laulaa ja tekee stand up -komiikkaa. Hän näytteli Kuopion kaupunginteatterin Pihkatappi-näytelmässä syksyllä 2015. Heikkinen on näytellyt aiemmin Nilsiän harrastajateatterissa ja Joensuussa Utran Uudessa Teatterissa. Hän asuu ja työskentelee Nilsiässä.

Teokset

Romaanit

Elämäkerrat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Antti Heikkinen Prosak-proosaklubilla, Kirjastokaista-video 13.5.2014.
 Antti Heikkinen Siltalan sivuilla
 Antti Heikkinen Kirjasampo.fi:ssä
 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset toimittajat
Kalevi Jäntin palkinnon saajat
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Mikko Kytölä

Mikko Kytölä (s. 20. heinäkuuta 1984 Suonenjoki) on suomalainen futsalpelaaja. Suomessa pelatessaan hän on aina edustanut Futsal-liigaa pelaavaa Kampuksen Dynamoa. Kytölä on voittanut Kampuksen Dynamon kanssa Suomen mestaruuden kolmesti, kausilla 2017-2018, 2018-19  ja 2020-21.  Tämän lisäksi hän on saavuttanut 4 SM-hopeaa (2011, 2012, 2015 ja 2017) sekä SM-pronssin vuonna 2013. Kauden 2018-2019 päätteeksi Kytölä valittiin myös liigan parhaaksi pelaajaksi.

Kytölä on pelannut Suomen futsalmaajoukkueessa 104 ottelua ja tehnyt niissä 41 maalia. Hän on myös toiminut useasti maajoukkueen kapteenina. Hänen veljensä Jukka pelaa myös maajoukkueessa. Kytölä on pelannut myös jalkapalloa Kakkosessa ja Kolmosessa, edustaen Suonenjoen Palloa, FC Vaajakoskea ja Warkaus JK:ta.

Aiemmat kaudet
Kaudella 2012–2013 KaDy:n kapteenina toimiessaan hän voitti runkosarjan maalipörssin, syöttöpörssin ja näin ollen myös koko pistepörssin ylivoimaisesti tehden 21 ottelussa tehot 27+22. Kaudella 2013–2014 Kytölän seura oli ASD Futsal Tridentina Italiassa, joka pelaa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Serie A2:sessa. Hän oli joukkueensa kapteeni. Olkapäävamman pilatessa osan kaudesta Kytölä esiintyi vain yhdeksässä ottelussa, tehden yhteensä 10 maalia. Kaudelle 2014–2015 hän siirtyi toiseen italialaisseuraan, Tridentinan kanssa samassa sarjassa pelanneeseen ASD Gruppo Fassina Calcio a 5:een. Kytölä palasi kuitenkin Kampuksen Dynamon paitaan helmikuussa 2015 ja oli voittamassa joukkueen mukana SM-hopeaa sekä kesällä Pohjoismaiden mestaruuden.

Kesällä 2015 Kytölä solmi sopimuksen kaudelle 2015–2016 italialaisen Menegatti Metalli C5:n kanssa. Joukkue pelaa Italian toiseksi ylimmällä sarjatasolla.. 

Mikko Kytölä jatkoi Italiassa kevätkaudella 2016 sisilialaisen Real Cefalún paidassa, mutta allekirjoitti vuoden pestin elokuussa Kampuksen Dynamon kanssa ja toimi joukkueen pelaaja-valmentajana kauden 2016–17 ajan, jolloin joukkue saavutti SM-hopeaa. Kytölä jatkoi uraansa KaDy:ssa kaudella 2017–18 saavuttaen Suomen mestaruuden. Kaudella 2018–19 hän voitti Suomen mestaruuden toistamiseen KaDy:n kapteenina.

Linkkejä 
http://www.palloliitto.fi/futsal/maajoukkue/pelaajat/mikko-kytola

Lähteet 

Suomalaiset futsalpelaajat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Futsalpelaajat
Ähtävän kirkko

Ähtävän kirkko () on Ähtävällä nykyisessä Pedersören kunnassa sijaitseva puurakenteinen tasavartinen ristikirkko vuodelta 1770. Kirkko vihittiin käyttöön kynttilänpäivänä 1771. Se nimettiin kuningas Kustaa III:n puolison, kuningatar Sofia Magdalenan ja kuninkaan sisaren, prinsessa Sophia Albertinan mukaan Magdalena Sofian kirkoksi. Nimi painui unhoon, mutta löydettiin vuonna 2012. Kellotapuli on erillinen, kirkon katolla ristikeskuksessa on pieni torni.

Kirkon sisustusta pidetään poikkeuksellisen hienona. Ristikirkon alttari on alkuperäisellä paikalla kahden ristisakaran kulmauksessa ja saarnastuoli on sitä vastapäätä. Alttaripöytä, alttarikaide, alttarilaite ja saarnastuoli ovat sekoitus myöhäisbarokkia, rokokoota ja uusklassismia. Ne on tehty 1810-luvulla ja koristeltu  yltäkylläisin puuleikkauksin ja kultauksin. Suunnittelijoina ja tekijöinä olivat paikkakunnan puusepät Berklars-snickarn ja Jofs-snickarn. Virsitaulu on rokokootyyliä, hyvin koristeellinen ja kullattu. Alttaritaulu on Gustaf Erik Hedmanin maalaama. Yläosa kuvaa Ristiinnaulittua ja alaosa Pyhää ehtoollista. Taulu on kopio Margareta Capsian maalaamasta alttaritaulusta. Länsisakaran ikkunan lasimaalauksen teki vuonna 1940 Lennart Segerstråle.

Kirkon urut rakensi Kangasalan urkutehdas vuonna 1970. Ruotsalainen Åkerman & Lundin urkurakentamo laajensi ne 1997 18-äänikertaisiksi.

Pohjalaistyyppisen kellotapulin rakentajana pidetään Antti Hakolaa, tapuli valmistui 1779. Hirsinen lainamakasiini on vuodelta 1857. Tapulissa on kolme kelloa, seurakunnan vanhin kello on vuodelta 1731.

Kellotapulin ulkopuolella seisova vaivaisukko on valmistunut vuoden 1860 tienoilla ja puettu Suomen sodan ajan ruotsalaissotilaaksi.

Kirkon sijainti on erikoinen, sillä kylässä on ”Kyrkbacka” (), joka on parin kilometrin päässä kirkolta. Perimätiedon mukaan kirkon paikasta oli erimielisyyksiä. Nykyisen kirkon tienoilla sanotaan olleen pakanallisen uhrilähteen, joka saattaa selittää kirkon sijainnin.

Lähteet

Aiheesta muualla

Pedersören kunnan rakennukset ja rakennelmat
Pohjanmaan kirkkorakennukset
Suomen puiset ristikirkot
Suomen 1700-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Putkivinokas

Putkivinokas (Pleurotus eryngii) tai kuningasosterivinokas, myös kuningasvinokas, on Pleurotus-sukuun ja Pleurotaceae-heimoon kuuluva laji. Se on hyvä ruokasieni. Se on loinen sarjakukkaiskasveille, erityisesti piikkiputkelle.

Koko ja ulkonäkö 

Putkivinokas on kooltaan melko kookas. Lakki on keskeltä hieman kuopallinen. Väri on vaalea harmaa, punaruskea tai kellanruskea. Kermanvalkoiset heltat ovat pitkäjohteiset ja leveähköt. Jalka on valkoinen ja paksu. Malto on kiinteää ja valkoista.

Elinympäristö ja levinneisyys 

Putkivinokasta esiintyy isäntäkasvinsa juurilla ja kasvinjätteillä. Sitä tavataan Etelä-Euroopassa.

Käyttö ruokasienenä 
Putkivinokas on kypsennettynä murea. Jotkut käyttävät sitä ruoanlaitossa myös raakana. Raa'at sienet eivät kuitenkaan välttämättä ole vatsaystävällisiä eli sovellu jokaisen ruoansulatukselle.

Lähteet 

Pleurotaceae
Emma Engdahl-Jägerskiöld

Emma Matilda Engdahl-Jägerskiöld (o.s. Madsén, vuodesta 1871 Engdahl; 26. huhtikuuta 1852 Pietari – 13. kesäkuuta 1930 Helsinki) oli suomenruotsalainen sopraano.

Engdahl-Jägerskiöldin vanhemmat olivat tanskalaissyntyinen jalokiviseppä Peter Madsén ja Maria Carolina Sandelin. Hän vietti lapsuutensa Pietarissa ja nuoruutensa Tammisaaressa. Kun Engdahl-Jägerskiöldin ensimmäinen avioliitto päättyi eroon, hän ryhtyi kehittämään sopraanoääntään ja esiintyi vuodesta 1875 Helsingin Ruotsalaisessa teatterissa, jossa oli tuolloin oopperaosasto. Teatteriin hän kuului vuoteen 1880 saakka. Engdahl-Jägerskiöld opiskeli 1878 Milanossa ja Pariisissa ja vielä teatterista vapauduttuaankin esiintyi ooppera- ja konserttilaulajana, muun muassa Tukholman ja Pietarin oopperoissa. 1887 hän lauloi pääosan Fredrik Paciuksen Loreley-oopperassa. Seuraavana vuonna Engdahl-Jägerskiöld perusti oman ruotsalaisen oopperaseurueen, jota August Fredrik Arppe johti 1898. Solmittuaan uuden avioliiton 1890 Engdahl-Jägerskiöld luopui taiteellisesta toiminnasta.

Engdahl-Jägerskiöldin ensimmäinen puoliso vuosina 1871–1879 oli apteekkari Emil Engdahl (1843–1886) ja toinen vuodesta 1890 asessori Krister Jägerskiöld (1852–1931). Hänellä oli neljä lasta, joista tunnettuja ovat eläinlääkäri John Engdahl (1874–1919) ja pianonsoitonopettaja Ann-Mari Jägerskiöld (1896–1987).

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Suomalaiset sopraanot
Vuonna 1852 syntyneet
Vuonna 1930 kuolleet
Suomenruotsalaiset muusikot
Mofetti

Mofetti on vulkaaninen (tuliperäinen) kaasulähde. Siitä virtaa maanpinnalle hiilidioksidia ja toisinaan myös vesihöyryä. Mofetit ovat tuliperäisen ilmiön viimeisiä merkkejä. Esimerkiksi Napolin Koiranluola (Grotta del cane) on tunnettu mofetti.

Lähteet 

Vulkanologia
BZNS

Bălgarski zemedelski naroden săjuz (; ”Bulgarian kansallinen maalaisliitto”) on bulgarialainen agraaripuolue, joka oli vaikutusvaltaisimmillaan välittömästi ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja piti hallitusvaltaa vuosina 1919–1923. Nykyisin se on vähäpätöinen.

Bulgarian maalaisliitto perustettiin vuonna 1899 talonpoikien etujärjestöksi, mutta se muuttui 1901 poliittiseksi puolueeksi. Puolueen kannatus kasvoi maailmansodan jälkeen ja se sai elokuun 1919 parlamenttivaaleissa 31 prosenttia äänistä. Puolueen johtaja Aleksandăr Stambolijski tuli lokakuussa 1919 pääministeriksi, ja hänen hallituksensa toteutti uudistusohjelman, johon kuului maiden jakamista pientalonpojille, verotuksen uudistus ja pakollisen työvelvollisuuden käyttöönotto. Myös Bulgarian ulkopolitiikan suunta muuttui. Hallinnon diktatorisuudesta huolimatta BNZS:n kannatus oli suurta, ja se sai vuoden 1923 vaaleissa 52 prosenttia äänistä. Muut puolueet ja sotilasjohto eivät kuitenkaan hyväksyneet BZNS:n vallankäyttöä, joten ne toteuttivat kesäkuussa 1923 vallankaappauksen, jonka yhteydessä Stambolijski ja muut maalaispuolueen johtajat surmattiin. Stambolijskin aikana BZNS osallistui agraaripuolueiden kansainvälisen järjestön eli niin sanotun vihreän internationaalin perustamiseen.

Vallasta syrjäyttämisen jälkeen BZNS hajosi kahtia. Äärivasemmistolainen siipi pyrki kaatamaan Bulgarian hallituksen terroritaktiikalla, mitä yrittivät samaan aikaan myös kommunistit. Maltillisempi siipi jatkoi tavanomaista oppositiopolitiikkaa ja osallistui vuosina 1931–1934 koalitiohallitukseen. Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina BZNS oli johtava kommunistien valtaannousua jarruttamaan pyrkinyt voima, mutta hävisi kamppailun. Puolueen tuolloinen johtaja Nikola Petkov teloitettiin vuonna 1947. Puolueen vasemmistosiipi jatkoi olemassaoloaan koko kommunistien vallan ajan blokkipuolueeksi muuttuneena.

BZNS perustettiin uudelleen itsenäisenä puolueena kommunistien vallan kaaduttua vuonna 1989. 1990-luvulla puolueesta irtosi useita sirpaleryhmiä ja 2000-luvun aikana sen kannatus on romahtanut.

Lähteet

Aiheesta muualla
Puolueen kotisivu 

Bulgarialaiset puolueet
Agraaripuolueet