Tulopolitiikka

Tupolla eli tulopolitiikalla tarkoitetaan tulonjaosta ja siihen liittyvistä työehdoista sopimista keskitettyjen työmarkkinajärjestöjen kesken. 
Suomessa keskusjärjestöjen lisäksi usein myös hallitus osallistui neuvotteluihin osapuolena. 
Vuonna 2008 sopimusta ei tehty. Työnantajia edustava Elinkeinoelämän (EK) Keskusliitto halusi, että työehtosopimukset neuvotellaan jatkossa toimialakohtaisesti.

Tulopoliittinen kokonaisratkaisu
Suomessa on pitkään johdettu työmarkkinoita tulopoliittisessa kokonaisratkaisussa eli TuPossa.  Ensimmäinen sellainen, Liinamaa I, solmittiin 27. maaliskuuta 1968 valtakunnansovittelija Keijo Liinamaan johdolla. Viimeiset TuPo:t olivat v. 2005 ja 2006 TuPo I ja II. Ratkaisuista tarkemmin:

Liinamaa I ja II 1969–1970

 hintasääntely, vuokrasääntely
 vuokralaisen irtisanomissuojaa parannettiin
 ammattiliittojen jäsenmaksuista tuli verovähennyskelpoisia ja ne siirrettiin perittäväksi suoraan palkasta
 palkansaajille tuli veroton eroraha työnantajayhtiön konkurssitilanteessa
 oikeus työntekijöiden kokouksiin työpaikalla
 maanviljelijöille tuloneuvottelut

UKK-sopimus 1970, 15 kk

 vuosiloma piteni kolmesta neljään viikkoon alkaen 1973
 vähimmäispalkaksi 3 markkaa tunnissa, 516 mk kuukaudessa
 hintasääntely

HL-sopimus 1972, 1 vuosi
 lomaltapaluuraha 10 % lomapalkasta
 sairausajan palkkaetuuksia parannettiin

Lindblom-sopimus 1974, 22 kk 
 verohelpotuksia
 lapsilisiä korotettiin
7 kk:n äitiysloma
 ansiokehitystakuu

Liinamaan tarkistus 1975
lapsilisiä korotettiin 30 %
puolisoiden yhteisverotuksesta erillisverotukseen
asumistuki uudistettiin

Miettusen välitys 1976, 10 kk
 5 kuukauden hintasulku
 vapaa-ajan tapaturmavakuutuksen tilalle ryhmähenkivakuutus
 osaeläke työkyvyttömyydestä

Liinamaan suositus 1977, 2 v.
ansiokehitystakuu
talviloma vähintään 10 vuoden työsuhteesta
joulun ja pääsiäisen jälkeisistä lauantaipäivistä palkallisia vapaapäiviä
 turvalauseke devalvaation varalta
1978	2. vaihe

Somerto–Oivio-sopimus 1979, 1 v.
talvilomaoikeutta laajennettiin vähintään kolmen vuoden työsuhteen tehneille
sairausajan palkanmaksukautta pidennettiin enintään 35 päivään

Pekkanen 1981, 2 vuotta ja 1984, 2 vuotta
sairauspäivärahan ja äitiysrahan maksuperusteet uudistettiin
työajan lyhennysvapaa (”pekkaspäivät”) eli 40 tunnin viikkoa tekeville 32 tunnin lyhennys vuosityöaikaan
työttömyysturvaa parannettiin
laittomista lakoista koituvia sakkoja korotettiin 10 tuhannesta 90 tuhanteen markkaan

Toimihenkilö-tupo ja VHS-sopimus 1986, 2 v.
indeksiehto
ansiokehitystakuu
työajan lyhentäminen 1987–1990 yhteensä 68 tuntia vuodessa
valtion tukipaketti, jossa mm. verokevennyksiä

Talous- ja tulopoliittinen yhdistelmäratkaisu 1988
indeksiehto
ansiokehitystakuu
alakohtainen naispalkkaerä
ostovoiman lisäys 2,5 % palkankorotusten ja veroratkaisujen yhteisvaikutuksena

Kallio I ja II, 1990–1991, 2 v.
ansiokehitystakuu
indeksiehto
veropoliittiset toimet
ostovoiman lisäys 1990–1991 4,5 %
luottamusmiessopimus, työaikakysymykset
ammattikoulutusraha
aikuiskoulutustuki
äitys- ja vanhempainrahakautta pidennettiin 275 arkipäivään

Ihalainen–Kahri 1992, 2 v.
palkkojen jäädytys
palkansaajille 3 % työeläkemaksu
indeksiehto
valtion toimenpiteet, mm. työttömyysturvan tason säilyttäminen

Talous-, työllisyys- ja työmarkkinapoliittinen sopimus 1996–97
indeksiehto
ansiokehityslauseke
työelämän kehittäminen
valtion toimenpiteet mm. verotuksen ja työttömyysturvan osalta

Tupo-sopimus 1998, 2 v.
osa-aikaeläkkeen ikäraja 58 vuodesta 56 vuoteen 2,5 vuoden ajaksi
vuorotteluvapaan kokeilua jatkettiin 3 vuodella

Tupo-sopimus 2001
helatorstain jälkeinen lauantai vapaapäiväksi
ansiosidonnaista työttömyysturvaa korotettiin

Raamiratkaisu 2011
isien lapsikohtaisia perhevapaita pidennettiin 2 viikolla 54 arkipäivään
työttömyysturvaa parannettiin
työntekijöiden kouluttautumista kannustettiin yritysten verotuella

Tulopoliittinen sopiminen 
Suomessa on harjoitettu pitkään kolmikantaan perustuvaa tulopolitiikkaa. Osapuolina ovat olleet työmarkkinoiden keskusjärjestöt, työnantajien ja -tekijöiden keskusjärjestöt sekä hallitus. Tupoa sovittaessa pyritään yksimielisyyteen työmarkkinoita koskevasta ratkaisusta. Tupossa sovitaan palkoista, tulonjaosta ja sosiaalisista toimista.  Tällöin liittokohtaiset työehtosopimukset (TES:t) sovitaan noudattaen Tupossa sovittuja reunaehtoja, "raameja".

Tulopolitiikka on ollut merkittävä tekijä sodan jälkeisessä Suomessa 1940-luvulta lähtien.  Sillä on sovittu työehdoista työpaikoilla ja lisäksi sovittu useiden sosiaalipoliittisten uudistusten toteuttamisesta.  Vaikeissa kiistatilanteissa on kuitenkin ajauduttu myös työtaisteluihin, joista merkittäviä ovat olleet esimerkiksi Kemin lakko vuonna 1948, yleislakko vuonna 1956 ja Metalliliiton lakko vuonna 1971.  Lisäksi työnantajat ovat julistaneet joissakin tilanteissa työsulkuja, kuten esimerkiksi paperitehtaissa vuonna 2005.

Suomessa valtio on rohkaissut tupoissa maltillisiin palkankorotuksiin käyttämällä "porkkanana" veroalennuksia. Tässä suhteessa Suomi eroaa Ruotsista, jossa valtion sekaantumista neuvotteluihin palkoista ei ole yleensä hyväksytty.

Tulopoliittisista kysymyksistä sovittaessa on viime vuosikymmeninä ensisijaisesti pyritty keskitettyyn Tupoon, johon osallistuvat kaikki liitot. Toisinaan on myös jouduttu turvautumaan liittokohtaisiin tuloratkaisuihin. Yksittäiset työntekijä- ja työnantajajärjestöt päättävät itse osallistumisestaan Tupoon, ja Tupo katsotaan yleensä syntyneeksi vasta, kun riittävän suuri osa aloista, työnantajista ja työntekijöistä on sen piirissä.

Devalvointi on menettänyt merkityksensä tupoa sovittaessa talouden muuttumisen ja valuuttamuutoksen Euron myötä.

Tulopoliittinen valmistelu 
 
Helsingin Sanomien politiikan ja talouden toimittaja Teija Sutinen kirjoitti pääkirjoitussivulla kolmikannan epäonnistuneen toistuvasti. Kun hallitus siirtää päätöstensä valmistelun pois itseltään kolmikannalle, uudistukset vesittyvät ja etuja vain hipaistaan, Sutinen päättelee.

Esimerkiksi ministeri Paula Risikko (kok) pyysi kolmikantaa valmistelemaan hanketta työeläkeyhtiöiden läpinäkyvyyttä. Yli vuoden päästä syksyllä 2013 työmarkkinajärjestöt tuottivat esityksen, jossa sen paremmin johtajien pörssikaupat kuin lähipiirikaupatkaan eivät tulisi julkisiksi. Ay-liike syytteli EK:ta, mutta sitten Voima-lehdelle vuodettu asiakirja paljasti, ettei ay-liikekään halunnut avoimuutta - ei aikonut alun perinkään toteuttaa hallituksen tahtoa, Sutinen kirjoittaa.

Silti hallitus siirsi jopa syksyn 2013 rakennepoliittisen pakettinsa suurelta osin kolmikannan valmisteltavaksi. Tavoite oli, että vuorotteluvapaa työllistäisi jatkossa muitakin kuin päivän työttöminä olevia, mutta virkamiesten pettymykseksi sitäkään ei korjattu. Seuraavaksi kolmikannan valmisteltavaksi annetaan eläkeuudistus.

Tupo, liittokohtainen ja yrityskohtainen sopiminen 
Valtio-opin emeritusprofessori Heikki Paloheimon mukaan keskitetyt työmarkkinaratkaisut (tupo) toimivat kohtalaisesti 1960-luvun lopulta 1980-luvulle mutteivät enää avoimessa eurovaluutan taloudessa, jossa ei ole kansallista valuuttakurssipolitiikkaa. Tänä aikana moni kehittynyt maa on siirtynyt yrityskohtaiseen sopimiseen ja Suomessa tulisi siirtyä samaan suuntaan. Välimuoto, liittokohtainen sopiminen, on Paloheimon mukaan huonoin vaihtoehto, koska siinä kukin sopimus maksatetaan muilla ja näin heikennetään talouskasvun edellytyksiä. Keskitetyssä sopimisessa sentään sopimuspöydässä on paljon liittoja, joilla sopimusta ei voida maksattaa. Myöskään yrityskohtaisessa ongelmaa ei ole, koska kilpailu pakottaa ottamaan huomioon yrityksen tilanteen ja välttämään kustannuksia liikaa nostavia vaatimuksia.

Ongelmat
Suomen tulopolitiikan tämän hetken ongelmia ovat huono työllisyys, yrityksien toimintamahdollisuuksien turvaaminen sekä solidaarisen palkkamallin yhteen sovittaminen kapitalistisen globaalin talouden ja pääomasijoittajien asettamiin vaatimuksiin.

Keskeisenä ongelmana voidaan myös nähdä keskitetyn ratkaisun aiheuttama tuloerojen kasvu, joka johtuu eri sektoreille sovituista suhteellisista, prosenttimääräisistä korotuksista. Tämä on johtanut varsinkin naisvaltaisten alojen palkkojen jälkeenjäämiseen.

Taistolaiset kommunistit olivat pitkään sillä kannalla, että tulopolitiikka on murskattava, koska se voidaan yhdistää käsitteeseen luokkasopu tai se hillitsee tulopoliittista taistelua.

Työmarkkinat

Elinkeinoelämän keskusliitto (EK) on kritisoinut tupoja siitä, että ne eivät ota huomioon eri alojen ja jopa eri yritysten erilaisia tilanteita. Vapaassa markkinataloudessa - sellaisessa teoreettisessa tilanteessa jossa on täydellinen kilpailu ilman markkinahäiriöitä - kysynnän ja tarjonnan lain mukaisesti työnantajien kilvan houkutellessa työntekijöitä palkat nousevat siellä (tietyt alat, paikkakunnat, yritykset ja työtehtävät), missä työvoimasta on eniten pulaa, ja laskevat siellä, missä on eniten työttömyyttä. Tämä kannustaa työvoimaa siirtymään mahdollisuuksien ja preferenssiensä mukaan sinne, missä heitä tarvitaan enemmän, pakottamatta kuitenkaan ketään toisin kuin konkurssit ja irtisanomiset. Tämän EK katsoo parantavan työllisyyttä ja talouskasvua.

Kolmikanta epädemokraattisena sosiaalipoliitiikan päättäjänä  
Kolmikanta tarkoittaa sopimista työnantajajärjestöjen, työntekijäjärjestöjen ja valtion kesken. Professori Heikki Hiilamon mukaan työmarkkinajärjestöjen pitäisi sopia vain keskinäisistä asioistaan ja kansaa laajemmin koskevat asiat pitäisi jättää demokraattisen päätöksenteon piiriin.

Sata-komiteassa sisuuntuneiden kansanedustaja Osmo Soininvaaran ja professori Hiilamon mukaan  kolmikanta on eettisesti kestämätön ja kansanvallan vastainen yhteiskunnan vahvimpien etukoneisto, koska kolmikannassa lasten, sairaiden, vanhusten ja syrjäytyneiden asemasta päättävät työmarkkinajärjestöt. 

Päätös lakkauttaa varallisuusvero tehtiin kolmikannassa ja se tuotti arvostelua vasemmalta.

Lainsäädäntö

Suomessa työmarkkinaneuvottelut on rajattu kilpailulakien ulkopuolelle, erään näkökulman mukaan palkoista sopimisessa on kyse laillisesta kartellista.

Katso myös
Tammikuun kihlaus
Työn taloustiede

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Elinkeinoelämän keskusjärjestö: Tuposanasto

Ammattiliitot
Politiikan käsitteet
Työ