joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Roskilden rauha

Roskilden rauha solmittiin Pohjan sodan aikana Ruotsin ja Tanska-Norjan välillä käydyn sodan päätteeksi 26. helmikuuta 1658. Siinä Tanska luovutti Ruotsille Skånen, Blekingen, Hallandin ja Bohuslänin maakunnat, Bornholmin ja Venin saaret sekä Trondheimin läänin.

Rauhan solmimisen jälkeen Kaarle X Kustaa päätti yrittää tuhota Tanskan valtakunnan. Vuoden 1659 hyökkäys Kööpenhaminaan kuitenkin epäonnistui ja lisäksi Tanska sai apuvoimia Hollannilta, Itävallalta ja Brandenburgilta. Uudessa Kööpenhaminan rauhassa Ruotsi säilytti pääosan voitoistaan, mutta joutui luopumaan Bornholmista ja Trondheimin läänistä.

Helmikuun 1658 Roskilden rauhansopimuksen jälkeen Ruotsi käynnisti Skånessa etnisen puhdistuksen. Snapphaneiksi kutsutut kapinalliset kävivät sissisotaa ruotsalaisia miehitysjoukkoja vastaan, joiden otteet olivat raakoja. Vangittuja kapinallisia kidutettiin, silvottiin ja kiinnitettiin telipyörään varoitukseksi muille. 1661 alkaen Ruotsi alkoi ruotsalaistaa aluetta väkivalloin: tanskalaiset papit ja virkamiehet korvattiin ruotsalaisilla ja tanskankieliset kirjat kiellettiin.

Lähteet 
 Hentilä, Krötzl, Pulma: Pohjoismaiden historia. Edita 2002. s. 104–105.

1658
1600-luvun kansainväliset sopimukset
Ruotsin rauhansopimukset
Pohjoismaiden historia
Skånen historia
Mega Man 3

Mega Man 3 on Capcomin vuonna 1990 julkaisema toiminta-/tasohyppelypeli Nintendo Entertainment Systemille. Pelissä Mega Man päätyy jälleen kohtaamaan robottimestarit, jotka ovat yllättäen kääntyneet isäntiään vastaan samalla kun tri Light ja tapansa parantanut tri Wily alkavat rakentaa suurta lainvalvontarobottia nimeltään Gamma.

Peli esitteli kaksi tunnettua hahmoa, Proto Manin sekä robottikoira Rushin. Edeltäjänsä Mega Man 2:n tapaan peli tunnetaan erinomaisesta soundtrackistä. Kyseistä peliä pidetään myös sarjan ensimmäisenä todella juonellisena osana, vaikka peli ei sisällä jatko-osiensa tapaan alkuanimaatiota tai -selostusta. Pelin pelattavuutta on hiukan hiottu, jonka ansiosta kahdessa aiemmassa pelissä ollut ohjausbugi on korjattu. Tämä on myös ensimmäinen peli jossa Mega Man liukuu.

Juoni
Dr.Light ja Dr.Wily liittoutuvat yhteen ja alkavat rakentaa Gamma nimistä jättirobottia.Kuitenkin Wilyn rakentamat kahdeksan robottia alkavat mellakoida ja Mega Manin täytyy estää robottien tuhot.Matkan aikana Mega Man kohtaa salaperäisen robotin Break Manin ja joutuu välillä taistelemaan tätä vastaan.Voitettuaan kaikki robotti mestarit,Mega Man joutuu kohtaamaan kahdeksan Doc robottia joiden hyökkäykset ovat samanlaisia Mega Man kakkosen roboteissa.Myöhemmin Light ilmoittaa että Wily nappasi Gamman mukanaan ja paljastui huijariksi.Mega Man onnistuu päihittämään Wilyn mutta kyseessä oli robotti.Myöhemmin Mega Man tuhoaa Gamman,mutta katon osa tippuu Wilyn päälle ja samalla murskaa Mega Man tajuttomaksi.Salaperäinen robotti Break Man pelastaa Mega Manin,mutta ei ehtinyt pelastaa Wilya.Samaan aikaan labrassa,Light ihmettelee kuinka Mega Man selvisi hengissä ja kuulee vihellyksen jonka Light tunnistaa Proto Maniksi,Lightin ensimmäiseksi luomukseksi.

Vastaanotto 
Mikrobitti antoi arvostelussaan pelille 89 pistettä sadasta.

Aiheesta muualla 
 
 Mega Man 3 MMHP.net-sivustolla

Lähteet 

Tasohyppelyt
3
Nintendo Entertainment System -pelit
Vuoden 1990 videopelit
Jussi Raittinen

Paavo Juhani "Jussi" Raittinen (s. 15. syyskuuta 1943 Helsinki) on suomalainen muusikko, joka tunnetaan soolouransa sekä muun muassa The Boys -yhtyeen lisäksi monien kappaleiden sanoittaja-säveltäjänä ja sovittajana.

Jussin pikkuveli Eero Raittinen on myös muusikko ja The Boys -yhtyeen alkuperäisjäsen. Heidän vanhempansa olivat Suomen Pankin johtokunnan jäsen Paavo Raittinen ja Rakel Jotuni. Kirjailija Maria Jotuni oli heidän äitinsä isän sisar.

Raittinen ryhtyi ammattimuusikoksi käytyään armeijan vuonna 1966. Hän vaikutti 1960-luvulla rautalankamusiikkia soittaneissa yhtyeissä The Esquires ja The Sounds.

Vuonna 1974 Raittinen voitti Syksyn sävelen kappaleella Metsämökin tonttu. Hän on esiintynyt myös useissa musiikkiohjelmissa, muun muassa juontajana 1990-luvulla Yle TV2:lla esitetyssä Triangeli-visailuohjelmassa.

Opetusministeriö myönsi Raittiselle vuonna 2004 valtion taiteilijaeläkkeen tunnustukseksi hänen ansiokkaasta toiminnastaan luovana ja esittävänä taiteilijana. Marraskuussa 2006 tasavallan presidentti myönsi hänelle Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin.

Stadin Slangi ry. valitsi Raittisen vuoden 2014 Stadin Kundiksi Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 2014. Vuonna 2021 hänet palkittiin elämäntyöpalkinnolla valtakunnallisilla lastenmusiikkipäivillä. 

Raittisen urasta on ilmestynyt kaksi teosta. Vuonna 2003 ilmestyi Muistan vielä vuonna -56 ja vuonna 2014 Vanha rokkistara.

Yksityiselämä 
Raittinen on naimisissa Carita Raittisen kanssa, jonka tapasi jo vuonna 1966. Heillä oli Jukka-niminen poika, joka syntyi vuonna 1975 ja kuoli sydänleikkauksen jälkeen vuonna 2013. Raittisella on myös toinen poika Pekka, joka syntyi vuonna 1973.

Diskografia 
Sisältää albumit, jotka ovat pelkästään Jussi Raittisen.

 Nashville (1976)
 Rollin' the Rock (1977)
 Jussi ja Kieku ja Kaiku (1979)
 Jussi merihädässä (1982)
 Jussi Raittinen ystävineen (1983)
 Hirvi älä tule tielle (1984)
 Rockin' 50 (1993)
 20 suosikkia - Metsämökin tonttu (1998)
 Stadin kundin kaiho (2000)
 Muistan vielä vuonna -76 (2003)

Kokoelmat joissa Jussi on vaikuttanut laulajana:
 Lokki kivellä 1971

Kappaleet

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 
 Raimo Öystilan laatima discografia
 Ylen Elävä arkisto: Jussi & The Boys: Mä oon rock-kuningas
 Ylen Elävä arkisto: Jussi Raittinen käänsi kantria vasemmalle
 Ylen Elävä arkisto: Eero ja Jussi & The Boys on soittanut beatmusaa läpi vuosikymmenten
 Rytmimusiikin Syke: Jussi Raittinen levytysmatkalla USA:ssa - osa1: 1975
 Rytmimusiikin Syke: Jussi Raittinen levytysmatkalla USA:ssa - osa2: 1976

Suomalaiset laulajat
Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
Pro Finlandia -palkitut
Emma-palkinnon saajat
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Pygmalion

Pygmalion on kreikkalaisen mytologian kuvanveistäjä, joka tunnetaan parhaiten roomalaisen Ovidiuksen teoksesta Muodonmuutoksia. Tarina kertoo Pygmalionista, joka rakastuu norsunluusta veistämäänsä kuvankauniiseen naispatsaaseen. Pygmalion pyytää Venukselta tämän vuotuisissa juhlissa ”luomansa kaltaista vaimoa”, jolloin jumalatar herättää veistäjän riemuksi patsaan henkiin.

Agalmatofiliasta eli patsaisiin tai nukkeihin kohdistuvasta seksuaalisesta fetisismistä käytetään myös Pygmalionin taruun viittaavaa nimitystä ”pygmalionismi”.

Kreikkalainen mytologia
Loppiainen

Loppiainen (myös teofania tai epifania ()) on kristillinen juhlapäivä, joka päättää joulun pyhäpäivät. Sitä nimitetään myös Jumalan ilmestymisen juhlaksi, ja se on todennäköisesti joulua vanhempi kristillinen juhla. Loppiaista vietetään 6. tammikuuta ja se on yleinen vapaapäivä Suomessa. Suomessa loppiainen oli vuosina 1973–1991 työmarkkinajärjestöjen toivomuksesta aina lauantaina, aikaisintaan 6. ja viimeistään 12. tammikuuta. Joissakin maissa loppiaista on vietetty 1970-luvulta alkaen tammikuun ensimmäistä päivää seuraavana sunnuntaina. Juhlan merkitys vaihtelee eri kirkkokunnissa.

Loppiainen läntisissä kirkkokunnissa 
Luterilaisessa, katolisessa ja anglikaanisissa kirkoissa sekä muissa länsimaisissa kirkoissa, jotka noudattavat kirkkovuoden kalenteria, loppiaista vietetään varhaisella keskiajalla  muodostuneen perinteen mukaisesti itämaan tietäjien Betlehemiin saapumisen muistopäivänä. Monissa maissa sitä nimitetäänkin kolmen kuninkaan juhlaksi. Se on omistettu myös lähetystyölle.

Aikaisemmin Suomessa joulunajan katsottiin jatkuvan loppiaisen jälkeenkin Nuutin päivään (13.1.) saakka. Kansanperinteessä tapa säilyi etenkin Hämeessä ja Varsinais-Suomessa.

Loppiainen ortodoksisessa kirkossa 

Ortodoksisessa kirkossa loppiainen, teofania, on Vapahtajan kasteen juhla. Venäjällä sitä vietetään nykyään 19. tammikuuta (Venäjän ortodoksisen kirkon yhä käyttämän juliaanisen kalenterin mukaan 6. tammikuuta). Raamatun mukaan Jumala ilmestyi kolmiyhteisenä Jeesuksen kasteen yhteydessä, jossa Jeesusta (Poika) kastettaessa taivaasta kuului ääni (Isä) ”Tämä on minun rakas poikani, johon minä olen mielistynyt” ja Pyhä Henki ilmestyi kyyhkysen muodossa. Nimi epifania tarkoittaa valon juhlaa eli oikean uskon ja tiedon valkeuden antamista ihmisille.

Teofanian karjalankielinen nimitys on vieristä, sanasta risti, koska silloin ortodoksisessa kirkossa toimitetaan suuri vedenpyhitys upottamalla risti kolme kertaa veteen ja rukoilemalla, että Pyhä henki pyhittäisi veden. Tämä vihkiminen tapahtuu yleensä joen tai järven rannalla, jos siihen on mahdollisuus. Vedenpyhitys on muistutus Jeesuksen kasteesta. Teofania on yksi ortodoksisen kirkon 12 suuresta juhlasta.

Ortodoksinen kirkko järjestää Venäjällä loppiaisena perinteisen kastautumisseremonian, johon osallistuu vuosittain miljoonia venäläisiä. Jäähän tehdään ristin muotoinen avanto nimeltään ”Jordan” (ven. Иордань), johon ihmiset kastautuvat päätä myöten kolme kertaa keskiyön aikaan. Tämä tehdään Isän, Pojan ja Pyhän hengen nimeen ja se muistuttaa Jeesuksen kastautumisesta Jordanjokeen. Avantoon laskeudutaan useimmiten rappusia pitkin, mutta lapsia kastettaessa vanhemmat voivat kastaa lapset käsistä kiinni pitäen. Useilla venäläisillä on vahvoja uskomuksia pyhän veden vaikutuksista. Veden uskotaan parantavan ja ehkäisevän sairauksia koko vuoden.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Kirkkovuosi: Loppiainen. Ylen Elävä arkisto.

Kristilliset juhlapäivät
Suomalaiset kristilliset juhlapäivät
Tammikuun juhlapäivät
Seulonnan keskeiset artikkelit
Mu (manner)

Mu on kuvitteellinen kadonnut manner, jonka kerrotaan sijainneen Tyynellä valtamerellä. Ajatuksen Mu-mantereesta keksi Augustus Le Plongeon (1825–1908) kääntäessään mayojen kirjoituksia. Hänen mukaansa mayat olivat Mu-mantereen entisiä asukkaita. Myöhemmin saatiin selville, että Plongeonin käännökset olivat enimmäkseen omasta päästä keksittyjä. Mu-mannerta teki myöhemmin tunnetuksi James Churchward (1852–1936) kirjoissaan, kuten Lost Continent of Mu (1931).

Mu on esiintynyt populaarikulttuurissa muun muassa Cthulhu-mytologiassa, Illuminatus!-trilogiassa, KLF-yhtyeen tuotoksissa ja Hugo Prattin sarjakuvassa Corto Maltese. Myös Lee Falk sijoitti 1950-luvun lopussa erään Taika-Jim-seikkailun valtameren pohjassa sijaitsevaan Mun kaupunkiin.

Katso myös 
 Lemuria
 Atlantis

Lähteet 

Myyttiset paikat ja olotilat
Kuvitteelliset kadonneet paikat
New age
The KLF

The KLF oli 1990-luvun alussa suosionsa huipulla ollut englantilainen vastakulttuurillinen yhtye, joka tunnettiin myös nimillä Timelords ja Justified Ancients of Mu Mu (JAMs). Sen perustivat Bill Drummond (alias King Boy D) ja Jimmy Cauty (alias Rockman Rock) vuonna 1987. Yhtyeen tunnetuin kappale on todennäköisesti "What Time Is Love?", josta on aikojen kuluessa tehty useita eri versioita. Lyhenteen KLF alkuperästä on joitain eri spekulaatioita, kuten "Kopyright Liberation Front" ja "Kings of the Low Frequencies". 

Yhtye lopetti toimintansa näyttävästi ja kiistanalaisesti vuonna 1992 Brit Awards -palkintojuhlassa esiintymällä yhdessä Extreme Noise Terror -yhtyeen kanssa, ampumalla automaattiaseella paukkupanoksia yleisöä kohti ja heittämällä kuolleen lampaan portaille juhlan jälkeen. Tämän lisäksi he poistivat koko yhtyeen tuotannon myynnistä. Myöhemmin ryhmä siirtyi toimimaan nykytaiteen kentälle ottaen nimen K-Foundation. Heidän tunnetuin taideaktionsa on miljoonan punnan polttaminen, josta tehtiin 50-minuuttinen dokumentti Watch The K-Foundation Burn A Million Quid.

Levyt 
 Solid State Logik (2021)

Kirjoja 
 Jimmy Cauty & Bill Drummond: The Manual (How to Have a Number One the Easy Way) (1988) ISBN 0-86359-616-9, ISBN 1-872013-00-7, ISBN 1-899858-65-2
 Chris Brook & Gimpo: K Foundation Burn A Million Quid ISBN 0-9541656-5-9, ISBN 1-899858-37-7

Dokumenttielokuvia 
 Gimpo: Watch the K Foundation Burn a Million Quid (Yhdistynyt kuningaskunta, 1995)
 Chris Atkins: Who Killed The KLF? (Yhdistynyt kuningaskunta, 2021)

Aiheesta muualla 
 The KLF Discogs-sivustolla 

Brittiläiset elektronisen musiikin yhtyeet
1980-luvun yhtyeet ja sooloartistit
1990-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Ultravox

Ultravox on 1974 perustettu brittiyhtye. Ultravox yhdisteli musiikissaan vaikutteita punkista, uudesta aallosta, glam rockista, elektronimusiikista ja progesta. 1980-luvun alussa yhtye edusti nk. futuristista tai uusromanttista uutta aaltoa. Ultravox oli myös nk. synthpop-musiikin uranuurtajia, vaikka käyttikin suurimmassa osassa musiikkiaan perinteisiä pop-yhtyesoittimia. Eräs erottuva elementti yhtyeen musiikissa on kosketinsoittaja/viulisti Billy Currien ARP-syntetisaattorin soolokäyttö yhdistettynä klassiseen wieniläisvaikutteiseen viuluun sekä pianoon. Toinen omaleimainen elementti oli runsas synteettisen basson ja elektronisten rytmisoitinten käyttö. Kuvatut piirteet kuulee mm. yhtyeen tunnetuimmalla hittikappaleella, 1980 levytetyn "Vienna"-albumin nimiraidalla.

Ultravox kokoontui vuonna 2009 "klassiseen" 1980-kokoonpanoonsa ja teki Return to Eden-nimikkeellä kiertueen aluksi Britteinsaarilla ja lopulta laajemmin Euroopassa. Kiertue sai jatkoa vuoden 2010 puolella, (Return to Eden 2) jolloin yhtye konsertoi myös Helsingissä Tavastialla 17.8. Return to Eden -kiertueelta yhtye on tehnyt myös DVD:n ja kaksi CD-levyä sisältävän julkaisun, joka on taltioitu huhtikuussa 2009 Lontoossa Roundhouse-teatterissa.

Kokoonpanot 
1974-1980
Warren Cann: rummut, elektroniset lyömäsoittimet, rytmikone
John Foxx (Dennis Leigh): laulu
Chris Cross (Chris Allen): basso, koskettimet
Billy Currie: koskettimet, viulu
Steve Shears: kitara (-1977)
Robin Simon: kitara (1978-1979)

1980-1986
Warren Cann: (-1984) rummut, elektroniset lyömäsoittimet, rytmikone
Midge Ure (James Ure): laulu, kitara, koskettimet
Chris Cross (Chris Allen): basso, koskettimet
Billy Currie: koskettimet, viulu

1993-
Robin Simon: kitara
Billy Currie: koskettimet, viulu

Lisäksi:
Mark Brzezicki (Big Country-yhtyeestä): rummut albumilla "U-VOX" (1986)
Marcus O'Higgins: laulu albumilla "Ingenuity" (1996)

Diskografia 
(LP)
Ultravox! (1977)
Ha-Ha-Ha  (1977)
Systems of Romance (1978)
Vienna (1980)
Rage in Eden (1981)
Quartet (1982)
Monument (live, 1983)
Lament (1984)
U-Vox (1986)
Revelation (1993)
Ingenuity (1996)
Return to Eden - Live at the Roundhouse(Live DVD + 2 CD, 2010)
Brilliant (2012)

Kokoelmia
Three into One 1979
The Collection 1984

Aiheesta muualla 

 http://www.ultravox.org.uk
 http://www.Quiet-Man.de.vu  biggest german Fansite (en/de)

Brittiläiset yhtyeet
1980-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Melisma

Melisma (kreikan sanasta melos, sävel) on laulumusiikissa sävelkulku ja siihen liittyvä tekniikka, jossa yhdellä tavulla lauletaan useampi eri sävel. Tähän tyyliin laulettua musiikkia kutsutaan melismaattiseksi. Sen vastakohta on syllabinen laulu, jossa jokaista säveltä vastaa yksi tavu. 

Melismaattinen laulutapa on tyypillinen useille orientaalisille musiikkikulttuureille ja keskiaikaiselle laululle. Termiä käytetään usein  gregoriaanisen kirkkolaulun yhteydessä, mutta sitä voidaan käyttää mistä tahansa musiikkilajista puhuttaessa, esimerkiksi barokin musiikissa tai myöhemmän ajan gospelissa. 

Ensimmäiset tiedot nuotteihin kirjoitetusta melismasta ovat noin vuodelta 900 jaa. Sitä käytettiin tällöin gregoriaanisessa laulussa tietyissä messun osissa. Erityisesti graduaali ja halleluja-osat olivat tyypillisen melismaattisia.Aretha Franklinia pidetään nykymusiikin yhtenä melismaattisen laulun parhaista edustajista. Melismojen käyttö on yleistä myös nykypäivän popmusiikissa. Muun muassa Tori Kelly, Whitney Houston, Mariah Carey, Beyoncé Knowles ja Christina Aguilera käyttävät runsaasti korusäveliä korostamaan äänenkäyttötekniikkaansa.
Laulu
Musiikkitermit
Keskiajan musiikki
Kovjoki

Kovjoki on kylä Uudenkaarlepyyn kunnassa Pohjanmaan maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Kovjoen rautatieasema (lyh. Koi) toimi käytännössä Uudenkaarlepyyn rautatieasemana vuonna 1956 tapahtuneen Kovjoki–Uusikaarlepyy-radan henkilöliikenteen lakkauttamisen myötä. Nykyisin Pohjanmaan radan henkilöjunat eivät enää pysähdy Kovjoella. Kovjoen asemalla on myös Kovjoen Museorautatien varikko.

Kovjoen nimestä 
Kylä sijaitsee Kovjoki å -nimisen joen alajuoksulla. Joki saa alkunsa Pedersörestä entisen Purmon kunnan alueelta, Kauhajärvsjön-nimisestä järvestä, joka on alkuaan Kauhajärvi. Nimi juontunee järven kauhamaisesta muodosta. Ilmeisesti joen nimi on ollut ainakin yläjuoksulla Kauhajoki, josta on muotoutunut ruotsin kielessä Kovjoki ja siitä edelleen Kovjoki å.

Lähteet 

Uudenkaarlepyyn kylät
Jukka Korpela (historioitsija)

Jukka Jari Korpela (s. 10. huhtikuuta 1957 Helsinki) on Itä-Suomen yliopiston yleisen historian professori ja historiantutkija. Hän on erikoistunut keskiaikaiseen vallanmuodostukseen ja siihen liittyviin pyhimyskultteihin.

Korpela opiskeli Helsingin yliopistossa, josta valmistui filosofian kandidaatiksi 1981, lisensiaatiksi 1982 ja tohtoriksi 1987. Hän on tutkinut muun muassa Venäjän keskiaikaa, Itä-Suomen keskiaikaa ja Pähkinäsaaren rauhan (1323) rajaan liittyviä kysymyksiä.

Korpela on julkaissut useita monografioita, muun muassa Miesparin siunaaminen, viisi ortodoksista keskiaikaista rukousta (2011). Hän katsoo näiden siunausten olemassaolon perusteella, että vetoaminen ortodoksiseen perinteeseen kiellettäessä homoparien siunaaminen on perusteetonta.

Korpela kääntyi aikuisiällä ortodoksiksi ja on vihitty 1995 diakoniksi.

Julkaisuja
Das Medizinalpersonal im antiken Rom : eine sozialgeschichtliche Untersuchung, Suomalainen tiedeakatemia, 1987 (väitöskirja) ISBN 951-41-0559-1
Beitrage zur Bevölkerungsgeschichte und Prosopographie der Kiever Rus' bis zum Tode von Vladimir Monomah, Studia historica jyväskyläensia 54. Jyväskylä 1995. ISBN 951-34-0602-4 
Kiovan Rusj. Keskiajan eurooppalainen suurvalta. Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto, 1996, ISBN 951-8979-20-0
Itä-Euroopan historia keskiajalta 1700-luvulle, Gaudeamus, 1999, ISBN 951-662-772-2
Prince, saint and apostle : Prince Vladimir Svjatoslavič of Kiev, his posthumous life, and the religious legitimization of the Russian great power. Veröffentlichungen des Osteuropa-Institutes München, Reihe Geschichte; Bd. 67. Harrassowitz, Wiesbaden 2001
Viipurin linnaläänin synty. Viipurin läänin historia 2. Karjalan kirjapaino, 2004, ISBN 952-5200-43-4  
Miesparin siunaaminen, viisi ortodoksista keskiaikaista rukousta, Arator, 2011 ISBN 978-952-9619-96-2
Idän orjakauppa keskiajalla : ihmisryöstöt Suomesta ja Karjalasta, Historiallisia tutkimuksia 266. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2014 ISBN 978-952-222-590-0

Lähteet

Aiheesta muualla
 Jukka Korpelan blogi

Suomalaiset historioitsijat
Itä-Suomen yliopiston professorit
Joensuun yliopiston professorit
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Mo i Rana

Mo i Rana on kaupunki ja Ranan kunnan keskustaajama Norjan Nordlandin läänissä. Kaupungissa on 18 141 asukasta (vuonna 2011), ja sen pinta-ala on 13,32 neliökilometriä. Kaupunki sijaitsee aivan pohjoisen napapiirin eteläpuolella Ranfjord-vuonon pohjukassa Helgelandin alueella. 

Saamelaiset ovat pitäneet kaupungin paikalla 1730-luvulta lähtien kesäisin markkinoita. Kaupungin kehitys lähti varsinaisesti käyntiin vuonna 1860, kun tie Ruotsiin valmistui. Kaupunkioikeudet Mo i Rana sai vuonna 1923.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Norjan kaupungit
Rana (Norja)
Norjan taajamat
Relatiivilause

Relatiivilause on alisteinen sivulause, joka määrittää päälauseen nominia tai koko päälausetta. Esimerkiksi nominaalilauseke ”mies, joka ei ollut siellä” sisältää nominin mies, jota määrittää relatiivilause joka ei ollut siellä. Monissa kielissä relatiivilauseen aloittaa relatiivipronomini (edellisessä esimerkissä joka). Muita tapoja merkitä relatiivilause ovat esimerkiksi pääverbin morfologiset variaatiot tai sanajärjestys.

Relatiivipronominin korrelaatti tarkoittaa sitä lauseen osaa (sanaa tai koko lausetta), johon pronomini viittaa.

Suomen kieli 

Suomen kielessä relatiivilause merkitään kolmella taipuvalla relatiivipronominilla: (kuka,joka ja mikä)
 joka relatiivilauseessa, joka määrittää nominia päälauseessa
 mikä relatiivilauseessa, joka määrittää koko päälausetta

Esimerkiksi:
 Tapasin veljeni, joka huvitti minua (veljeni huvitti)
 Tapasin veljeni, mikä huvitti minua (veljeni tapaaminen huvitti)

Lähteet 

Lauseoppi

es:Oración relativa alemana
Maa-alkalimetalli

Maa-alkalimetallit ovat jaksollisen järjestelmän toinen pääryhmä, johon kuuluvat seuraavat alkuaineet: beryllium, magnesium, kalsium, strontium, barium ja radium. Ne kuuluvat alkuaineiden jaksollisen järjestelmän ryhmään 2, jossa atomeilla on vain hapetusluvut +II (yhdisteissä) ja 0 (alkuaineissa), sillä luovuttamalla kaksi elektronia ne pääsevät oktettiin eli näin syntyneillä ioneilla on kahdeksan elektronia uloimmalla kuorellaan samoin kuin jalokaasuilla, jotka ovat äärimmäisen heikkoja reagoimaan muiden alkuaineiden kanssa. (Poikkeus: berylliumionissa on vain kaksi elektronia). Kahden viimeisen kuoren konfiguraatiot ovat seuraavat (kuoren numero n) (n-1)s2(n-1)p6ns2). Tästä juontuu myös maa-alkalimetallien voimakas pelkistämiskyky.
Niiden elektronegatiivisuus on alhainen, tosin korkeampi kuin alkalimetalleilla. Maa-alkalimetallien metallinen luonne on alkalimetalleja heikompi ja useimmat niiden suoloista ovat veteen liukenevia. Niiden metallinen luonne ja sitä myöten myös reaktiokyky kasvaa järjestysluvun kasvaessa. Hyvän pelkistämiskykynsä ansiosta maa-alkalimetallit reagoivat helposti happojen sekä (berylliumia lukuun ottamatta) vedenkin kanssa vetyä vapauttaen, esimerkiksi:
 Ca + 2H2O → Ca(OH)2 + H2
Varsinkin kuumennettuina ne reagoivat helposti myös ilman hapen kanssa muodostaen oksideja.

Elektronegatiivisuuden pienentyessä voimistuu maa-alkalien oksideissa metallin ja hapen välisen sidoksen ioniluonne. Berylliumoksidia lukuun ottamatta muut ovat ioniyhdisteitä ja siten reagoivat veden kanssa muodostaen hydroksideja joiden vesiliuokset ovat emäksisiä.
 BaO + H2O → Ba(OH)2

Nämä muodostuneet hydroksidit liukenevat veteen varsin niukasti, toisin kuin alkali-hydroksidit. Liukenevuus kuitenkin lisääntyy hydroksidin ioniluonteen vahvistuessa. Maa-alkalioksidien emäksinen luonne ilmenee siten, että ne reagoivat varsin helposti happamien oksidien kanssa. Jo huoneenlämmössä niillä on taipumus reagoida mm. ilman hiilidioksidin kanssa muodostaen karbonaatteja:
 CaO + CO2 → CaCO3

Tästä ominaisuudestaan johtuen oksideja on säilytettävä ilmalta eristettyinä. Maa-alkalien oksidit liukenevat helposti myös happoihin muodostaen suoloja:
 Ca(OH)2 + 2HCl → 2H2O + CaCl2

Ryhmän 2 alkuaineiden halidit eli halogeeniyhdisteet liukenevat helposti veteen, kun taas karbonaatit ja sulfaatit ovat niukkaliukoisia. Jos käytetään tiukkaa määritelmää niin beryllium ja magnesium eivät kuulu tähän ryhmään. Ryhmän aineilla on kalsiumiin saakka hyvä lämmönjohtavuus, mutta sitten se romahtaa melko radikaalisti. Berylliumin, magnesiumin ja kalsiumin tiheyksien vaihteluväli on vain 300 kg/m3, mutta kalsiumista eteenpäin tiheydet kasvavat 1 000 kg/m3 per aineväli ja radiumin ja bariumin välillä eroa on peräti 1 500 kg/m3.

Maa-alkalimetallien yleisyys maankuoressa [mg/kg]: beryllium 2,8; magnesium 23 300; kalsium 41 500; strontium 370; barium 425 ja radium 9*10-7.

Katso myös
 Alkuaineiden jaksollinen järjestelmä

Jaksollinen järjestelmä
Metallit
Galileo (luotain)

Galileo oli Nasan suunnittelema avaruusluotain, joka lähetettiin tutkimaan Jupiteria ja sen suurimpia kuita. Se lähetettiin matkaan 18. lokakuuta 1989, ja saapui kohteeseensa 7. joulukuuta 1995. Nimi luotaimelle tuli Jupiterin neljän suurimman kuun löytäneestä italialaisesta tutkija Galileo Galileista. Luotain ohjattiin 21. syyskuuta 2003 tuhoutumaan Jupiterin kaasukehään 48 km/s nopeudella, että vältettäisiin Jupiterin kiertolaisten mahdollinen tartuttaminen Maan bakteereilla. 

Galileo koostui kahdesta erillisestä osasta. Luotain oli 339 kilogramman painoinen kapseli, jonka tehtävänä oli tutkia Jupiterin kaasukehää. Tämä osa kuljetettiin Jupiteriin Orbiterin pyörimättömässä osassa, josta se myös suunnattiin, sillä luotaimessa ei ollut moottoreita. Galileo aiottiin alun perin laukaista sukkulan avaruuteen kuljettamalla järeällä Atlas/Centaur-raketilla, joka olisi kyennyt antamaan riittävän nopeuden suoraan matkaan Jupiteriin. Koska Challengerin onnettomuuden jälkeen sukkulat asetettiin lentokieltoon ja Centaur-vaiheen sukkulaan ottaminen kiellettiin, Galileo lähti matkalleen yli kolme vuotta myöhässä. Perille Galileo saapui vielä enemmän myöhässä, Venuksen kautta tehdyn vauhdinhakumatkansa vuoksi. Vauhtia luotain otti myös Maan läheltä. Koska luotain joutui kulkemaan asteroidivyöhykkeen halki päästäkseen Jupiterin systeemin luokse, Nasassa päätettiin että se tutkisi myös asteroidivyöhykkeen pikkuplaneettoja eli päävyöhykkeen asteroideja. Se ohitti 951 Gaspran 29. lokakuuta 1991 ja 243 Idan 28. elokuuta 1993. Luotaimen kuvista löytyi myös Idan Dactyl-kuu vuonna 1994. Galileo oli ensimmäinen pikkuplaneetan ohilennon tehnyt luotain.

Galileo-luotaimen mukana oli laskeutumiskapseli, jonka oli tarkoitus tehdä mittauksia Jupiterin kaasukehästä ja joka irtosi kiertolaisaluksesta heinäkuussa 1995, viisi kuukautta ennen törmäämistään Jupiteriin. Kapseli alkoi lähettää tietoja Jupiterin ilmakehän valoisuudesta, paineesta, lämpötilasta, salamoinnista, tuulista. Ensimmäinen painetieto tuli korkeudelta, jossa oli 0,35 ilmakehän paine. Lämpötila nousi odotettua nopeammin, ja kapselia heittelivät 700 km/h nopeudella puhaltavat tuulet, jotka olivat luultua voimakkaampia. Galileon laskeutumisalueella oli odotettua pilvettömämpää ja kuivempaa. Laskeutumiskapselin uskotaan osuneen Jupiterin kaasukehän epätyypilliselle alueelle, "kuumaan pisteeseen" joka muistuttaa joidenkin maan myrskyjen alasvirtausaluetta. Vesipitoisuus kasvoi jatkuvasti, ennen kuin yhteys luotaimeen katosi. 

Maassa Galileota seurattiin Deep Space Networkin avulla, ja saadut tiedot lähetettiin Jet Propulsion Laboratoryyn, joka vastasi muun muassa Galileon lennosta. Galileo-luotain ohjattiin vuonna 2003 Jupiterin kaasukehään, mihin se tuhoutui. Toukokuussa 2011 ilmoitettiin Galileo-luotaimen lähettämän datan uudelleenanalysoinnin osoittavan Jupiterin Io-kuun pinnan alla olevan magmameren.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Nasa: Galileo-projektin kotisivu 
 
 
 
 
 
 
 
 

Jupiter-luotaimet
Miehittämättömät avaruuslennot
Asteroidiluotaimet
Deep Space Network

Deep Space Network (DSN) on Nasan useista suurista radioteleskoopeista koostuva verkosto, jolla seurataan ja operoidaan planeettojen välisiä luotaimia, ja vastaanotetaan niiltä mittausdataa. Verkoston teleskoopit sijaitsevat Kaliforniassa Mojaven autiomaassa (35°25′36″N 116°53′24″W), Espanjassa lähellä Madridia (40°25′53″N 4°14′53″W) ja Australiassa lähellä Canberraa (35°24′05″S 148°58′54″E), eli noin 120 asteen välein ympäri maapalloa katkeamattoman seurannan mahdollistamiseksi.

Kaikki DSN:n radioteleskoopit on rakennettu suojaisiin, vuoristoisiin laaksoihin radiointerferenssin vähentämiseksi. Kaikki ovat ohjattavia, korkean antennivahvistuksen omaavia, parabolisia peiliantenneja. DSN:n mahdollisia tehtäviä ovat esimerkiksi:
 luotaimien keräämän mittausdatan vastaanottaminen jatkokäsittelyä varten
 ohjauskomentojen lähettäminen luotaimille
 sovelluspäivitysten lähettäminen luotaimille
 luotaimen paikan ja nopeuden seuranta
 radio- ja tutkatähtitieteellisten havaintojen tekeminen (esim. Very Long Baseline Interferometry)
 teleskooppiverkoston toiminnan seuranta

DSN:ää operoi Nasan Jet Propulsion Laboratory (JPL), joka on osa California Institute of Technologya. Operointikeskus sijaitsee Pasadenassa, Kaliforniassa. Samankaltaisia syvän taivaan kommunikointiverkostoja on ESA:lla, Venäjällä, Kiinalla, Intialla ja Japanilla.

Katso myös
 Mars-luotaimet
 Apollo-ohjelma
 Voyager-ohjelma
 Cassini-Huygens
 New Horizons

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset kotisivut

Tähtitiede
Avaruustoiminta
Nasa
Radioteleskoopit
Rakkauspommitus

Rakkauspommitus () on yksilöön kohdistuva järjestäytynyt rakastavien tunteiden osoitus, jolla ihmisryhmä pyrkii käännyttämään yksilön joukon jäseneksi. Termiä on käytetty Yhdysvaltain Yhdistymiskirkon sisällä. Liikkeen ulkopuolella rakkauspommitusta pidetään yhtenä kultin tunnusmerkeistä.

"Flirttikalastus" (, FFing) oli rakkauspommituksen muoto, jota Kansainvälinen perhe -liikkeen naispuoliset jäsenet käyttivät vuosina 1974–1987: he värväsivät liikkeeseen uusia jäseniä tarjoamalla näille seksipalveluita. Jotkut myös keräsivät liikkeelle rahaa samalla keinolla. Liikkeen oman ilmoituksen mukaan käytännössä ei ollut uskonopillisesti mitään väärää, vaan sen käyttö lopetettiin AIDSin takia.

Lähteet 

Uskonto
Seksuaalisuus ja uskonto
Bel-Airin prinssi

Bel-Airin prinssi () on yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, jota esitettiin NBC-televisiokanavalla vuosina 1990–1996. Sarjan tapahtumat kertovat köyhistä oloista Länsi-Philadelphiasta sukulaistensa luo hienostoalueelle Bel-Airiin, Los Angelesiin muuttaneesta nuorukaisesta. Sarja käsittelee huumorin keinoin muun muassa perhesuhteita, sosiaalisia paineita, varallisuus- ja luokkaeroja, mustaa alakulttuuria, rotujen välisiä suhteita sekä ennakkoluuloja amerikkalaisessa yhteiskunnassa painottaen afroamerikkalaista näkökulmaa.

Sarja oli Will Smithin läpimurto näyttelijänä. Aiemmin Smith oli luonut uraa räppärinä taiteilijanimellä The Fresh Prince, jota myös sarjan nimi mukailee. Sarjassa on vieraillut useita julkisuuden henkilöitä, kuten Donald Trump, Naomi Campbell, Tom Jones, Zsa Zsa Gabor, Tyra Banks ja William Shatner.

Bel-Airin prinssiä tehtiin yhteensä 148 jaksoa kuuden kauden aikana. Suomessa sarjaa ovat esittäneet MTV3 ja TV5.

Kehitys 
Sarjan kehitys alkoi joulukuussa 1989, kun NBC otti yhteyttä räppärinä tunnettuun Will Smithiin. Pilottijakson kuvaukset aloitettiin heinäkuussa 1990 ja sarjan päätösjakso saatin kuvattua maaliskuussa 1996.

Sarjan tunnusmusiikin sävelsi QD3 ja sen räppäsi Will Smith, käyttäen taiteilijanimeä The Fresh Prince.

Kalifornian Brentwoodissa sijaitsevaa vuonna 1937 rakennettua kartanoa käytettiin sarjan talon mallina. Sisätilat rakennettiin studiolle lavasteista. Toiselle kaudelle lavasteet rakennettiin uudelleen suuremmiksi, joka mahdollisti näyttelijöiden liikkumisen huoneiden välillä ilman kameran vaihtoa.

Juoni 
"The Fresh Prince of Bel-Air" -tunnuskappale toimii taustatarinana sarjalle. Will Smith on Länsi-Philadelphian kaduilla kasvanut katuviisas teini, joka joutuu ongelmiin paikallisella koripallokentällä. Hänen äitinsä lähettää pojan Bel-Airiin hienostoalueella asuvien perheenjäsenten luokse. Perillä Will tapaa Banksin perheen, joiden luona hän tulee asumaan sarjan ajan.

Näyttelijät

DVD-julkaisut 
Warner Home Video on julkaissut kaikki sarjan kaudet vain julkaisualueilla 1 ja 3.

Palkinnot ja ehdokkuudet 
Bel-Airin prinssi on voittanut yhteensä 9 palkintoa.

Reboot 
Elokuussa 2015 raportoitiin Overbrook Entertainmentin kehittävän ja Will Smithin käsikirjoittavan jatkoa alkuperäiselle sarjalle. Elokuussa 2016 Smith lopetti huhut sanomlla; "Bel-Airin prinssi saa jatkoa vasta kun helvetti jäätyy".

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 The Fresh Prince of Bel-Air (epguides.com) 

Yhdysvaltalaiset komediasarjat
Tilannekomediat
Seulonnan keskeiset artikkelit
1990-luvun televisiosarjat
NBC:n televisio-ohjelmat
Foucault’n heiluri

Foucault’n heiluri [] on heiluri, jolla voidaan osoittaa maapallon pyörimisliike akselinsa ympäri. Nimensä se on saanut keksijänsä, ranskalaisen fyysikon Léon Foucault’n mukaan.

Foucault’n heiluri on hyvin pitkävartinen heiluri, joka on ripustettu siten, että se voi vapaasti kiertyä suhteessa kiinnityskappaleeseen, esimerkiksi ristinivelellä. Kun heiluri saatetaan heiluriliikkeeseen, se jatkaa heilumista samassa tasossa. Koska maapallo pyörii, heilumistaso kiertyy suhteessa maan pintaan.

Foucault esitteli heilurinsa yleisölle ensi kerran Pariisin Panthéonissa vuonna 1851. Heilurin varsi oli 67 metriä pitkä teräslanka ja sen päässä oli 2,7 kilogramman messinkipallo heilurina. Kuuluisa Foucault’n heiluri sijaitsi aikoinaan Pietarin Iisakin kirkossa, jossa neuvostoaikana toimi ateismin museo. Heiluri oli maailman suurin, yli 90 metriä pitkä. Suomen ensimmäinen Foucault’n heiluri asennettiin Eurajoen vesitorniin vuonna 1986. Kuusamon vesitorniin rakennettiin vuonna 2001 40 metriä korkea heiluri. Myös Lahdessa Pirttiharjun vesitornissa, Turun yliopistossa fysiikan laitoksella ja Vantaalla tiedekeskus Heurekassa on Foucault’n heiluri. 

Heilurin on väitetty hidastuvan auringonpimennyksen aikana. Auringonpimennyksen välillisten vaikutusten on arvioitu riittävän selittämään tämän Allais’n efektiksi kutsutun ilmiön.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 NASAn artikkeli 
 Chris P. Duifin tutkimus 

Heilurit
Carlos Reutemann

Carlos Alberto ”Lole” Reutemann (12. huhtikuuta 1942 Santa Fe, Argentiina – 7. heinäkuuta 2021) oli argentiinalainen Formula 1 -kuljettaja ja poliitikko. Hän ajoi F1-sarjassa vuosina 1972–1982. Uransa jälkeen hän istui Argentiinan senaatissa. Hän oli Juan Manuel Fangion jälkeen toiseksi menestynein argentiinalainen F1-kuljettaja.Reutemann osallistui kymmeneen MM-sarjan ulkopuoliseen kilpailuun, joista voitti kaksi.

Ura 
Reutemann lähti vuonna 1970 kotimaastaan Eurooppaan ajamaan Formula 2 -sarjaa. Näytettyään kykynsä pääsi hän ajamaan Brabhamilla F1-debyyttinsä Argentiinan GP:ssä 1972 ajamalla heti paalupaikalle. Siinä vaiheessa hänestä odotettiin uutta argentiinalaista tähtikuljettajaa ja Juan Manuel Fangion manttelinperijää, mutta toisin kävi. Vaikka Reutemann pääsi myöhemmin ajamaan sekä Ferrarin, Lotuksen että myös Williamsin F1-talleissa, ei hän koskaan onnistunut voittamaan mestaruutta vaikka se oli monta kertaa lähellä. Lähimpänä maailmanmestaruutta Reutemann kävi kaudella 1981 jolloin hän starttasi Williams-Fordilla kauden viimeiseen, Las Vegasin osakilpailuun pistejohdossa. Reutemann toi autonsa maaliin kuitenkin vasta kahdeksantena ja hävisi mestaruuden Nelson Piquetille yhdellä pisteellä. Kisan jälkeen Reutemann sanoi katkerana lopettavansa uransa, mutta kun Frank Williams ei ennen kauden 1982 avausta saanut tallikaveria Keke Rosbergille, tuli Reutemann vielä kerran takaisin ja ajoi kaksi ensimmäistä kilpailua ja lopetti uransa niiden jälkeen. Päätökseen vaikutti myös Reutemannin kotimaan Argentiinan ja Williamsin kotipaikan Iso-Britannian välille samaan aikaan syttynyt Falklandin sota.

Myöhemmin Reutemann lähti mukaan politiikkaan ja hänet valittiin Santa Fen maakunnan kuvernööriksi 1991 ja 1999 ja jatkoi sieltä Argentiinan senaattiin.

Reutemann osallistui myös kahdesti Argentiinan MM-ralliin. Vuonna 1980 hän ajoi Fiat Abarthilla kolmanneksi 46 minuuttia kärjestä jääneenä. Vuonna 1985 hän ajoi niin ikään kolmanneksi B-ryhmän Peugeot 205:lla. Reutemannin lisäksi vain Kimi Räikkönen ja Robert Kubica ovat onnistuneet sijoittumaan pisteille sekä Formula 1 -sarjassa että rallin MM-sarjassa. Räikkönen sijoittui kahdeksanneksi vuoden 2010 Jordanian rallissa. Kubica liittyi joukkoon Sardinian rallissa 2013.

Toukokuussa 2021 uutisoitiin Reutemanin joutuneen hoidettavaksi teho-osastolle sisäisen verenvuodon vuoksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Argentiinalaiset Formula 1 -kuljettajat
Argentiinalaiset poliitikot
Argentiinalaiset ralliautoilijat
Vuonna 1942 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Huang Xiaoxiao

Huang Xiaoxiao (s. 3. maaliskuuta 1983) on kiinalainen naisten 400 metrin sileän sekä aitojen juoksija. Huang on voittanut Aasian yleisurheilun mestaruuskisoissa kultaa 400 metrin aitajuoksussa Manilassa 2003 ja Incheonissa 2005 sekä 4 x 400 metrin viestijuoksussa 2003 yhdessä Lisha Chenin, Xiaoyuan Zhangin ja Fanfang Bun kanssa ajalla 3.31,3. Aasian kisoissa Dohassa 2006 hän sai kultaa 400 metrin aitajuoksussa ja pronssia 4 x 400 metrin viestissä

Saavutukset

400 m aidat
15. Aasian mestaruuskilpailut: kultaa, 55,66, Manila, 23. syyskuuta 2003
Kesäolympialaiset 2004: karsiutui välierissä (eränsä 8.), 55,53, Ateena, 22. elokuuta 2004
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2005: 5. sija, 54,57, Helsinki, 13. elokuuta 2005
16. Aasian mestaruuskilpailut: kultaa, 55,63, Incheon, 4. syyskuuta 2005
Aasian kisat 2006: kultaa, 55,41, Doha, 10. joulukuuta 2006
Yleisurheilun maailmancup 2006: 6. sija, 55,06, Ateena, 16. syyskuuta 2006 
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2007: 5. sija, 54,15, Osaka, 30. elokuuta 2007
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2009: karsiutui välierissä (eränsä 4.), 55,40, Berliini, 18. elokuuta 2009

Henkilökohtaiset ennätykset
400 metriä: 51,93 Changsha, 24. lokakuuta 2003
400 metrin aidat: 54,00, Osaka 28. elokuuta 2007

Kehitys

Lähteet

Viitteet

Kiinalaiset 400 metrin aitajuoksijat
Kiinalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Pegasus (täsmennyssivu)

Pegasus tai Pegasos voi tarkoittaa:

 Pegasus, tähdistö
 Pegasos, myyttinen hevonen 
 Pegasos, Logican (ent. WM-Data) kehittämä potilastietojärjestelmä
 Pegasus, kantoraketti
 Pegasus, satelliitti
 Pegasus-luokka, kantosiipialus
 Pegasus Airlines, turkkilainen halpalentoyhtiö
 Bristol Pegasus, lentokoneissa käytetty 9-sylinterinen tähtimoottori
 Pegasus J. Crawford, kuvitteellinen hahmo manga- ja animesarjassa Yi-Gi-Oh !
 Pegasus, huvipuistolaite PowerParkissa
 Pegasus, israelilaisen NSO Group'in luoma vakoiluohjelma
 PEGASUS, salausalgoritmi
 Pegasus Mail, sähköpostiohjelma
Britannian kuninkaallinen laivasto
 Pegasus (1585), alus
 HMS Pegasus (1776), 14-tykkinen sluuppi
 HMS Pegasus (1779), 28-tykkinen kuudennen luokan alus
 HMS Pegase (1782), 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva
 HMS Pegasus (1878), Doterel-luokan sluuppi
 HMS Pegasus (1897), Pelorus-luokan panssarikansiristeilijä
 HMS Pegasus (1917), vesilentokoneiden emälaiva
 HMS Pegasus (1923), emäalus

Katso myös
 Pegasus Bay, Pegasuksenlahti, merenlahti Uudessa-Seelannissa
Taktiset merkit

Taktisia merkkejä käytetään kartalla kuvaamaan omia ja vihollisen joukkoja ja asemia. Eri maiden taktiset merkit ovat historian aikana vaihdelleet paljon, mutta nykyään ne noudattavat varsin laajasti Naton APP-6A, Military Symbols for Land Based Systems-standardia.

APP-6
APP-6, heinäkuu 1986
APP-6A, joulukuu 1999, yhdysvaltalainen sisarstandardi MIL-STD-2525A, Common Warfighting Symbology
MIL-STD-2525A, joulukuu 1996
MIL-STD-2525A Change 1, heinäkuu 1997
STANAG 2019, edition 4, joulukuu 2000
APP-6B, 2008
MIL-STD-2525B, tammikuu 1999
MIL-STD-2525B Change 1, heinäkuu 2005
MIL-STD-2525B Change 2, maaliskuu 2007
MIL-STD-2525C, marraskuu 2008

Puolustusvoimat siirtyi vuonna 1998 koulutuksessa ja operatiivisessa suunnittelussa käyttämään uusia merkkejä (SLM). Vuonna 2005 otettiin käyttöön uusi lähes täysin APP-6A-standardin mukainen merkkijärjestelmä, joka vähensi kansallisten erikoismerkkien tarvetta sekä muutti useita merkintätapoja.

Merkin kehys ja väri

Taktisen merkin kehyksen muodolla ja värillä ilmaistaan tunnistetieto ja toimintaympäristö. Merkki sijoitetaan kartalle siten että kehyksen keskipiste – johtoportaan merkinnässä "lipputangon" tyvi – osoittaa joukon tarkan paikan. Tämä poikkeaa edellisestä järjestelmästä merkittävästi. Muissa merkinnöissä vihreällä merkitään omien ja vihollisen rakentamat esteet sekä suljetut tiet. Kaikki rajat ja linjat merkitään mustalla.

Maavoimien joukkoja osoittavat kehyksen muodot ja värit ovat:

Kokoa ilmaisevat merkinnät

Yksikön luonnetta ilmaisevat kuvakkeet

Aselajia ilmaisevat merkit

Lähteet

Aiheesta muualla 

Sodankäynnin strategia
Taloushistoria

Taloushistoria tutkii talouden muutoksia sekä historiaa talouden rakenteiden ja taloudellisen toiminnan näkökulmasta. Taloushistoria käyttää tutkimuksissaan sekä historian menetelmiä että talousteorioiden sovelluksia. Osa sen  oppisuunnista ovat sitoutuneet vahvasti taloustieteeseen, osa historiatieteeseen.

Taloushistoria on perinteisesti luokiteltu kahdella eri tavalla. Britit ovat määritelleet taloushistorian joko omaksi tieteenalakseen tai historian osa-alueeksi. Yhdysvalloissa taloushistoriaa pidetään taloustieteen haarana. Jälkimmäinen määritelmä on yleistymässä myös maailmanlaajuisesti.

Suomessa harjoitetaan taloushistoriallista tutkimusta ja opetusta omana oppiaineena Jyväskylän yliopiston humanistisessa tiedekunnassa sekä Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa (talous- ja sosiaalihistoria).

Tunnettuja taloushistorioitsijoita 

 John Kenneth Galbraith
 Eric Hobsbawm
 Paul Krugman
 Murray Rothbard
 Karl Polanyi
 Amartya Sen
 Immanuel Wallerstein

Katso myös
Raharealisaatio

Lähteet

Aiheesta muualla

Kirjallisuutta 
 Schön, Lennart: Maailman taloushistoria - teollinen aika (Vastapaino, 2013)
Helsingin seutukunta

Helsingin seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Siihen kuuluu seitsemäntoista kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 011. Se on kuitenkin eri asia kuin Helsingin seutu, johon Karkkila, Lohja ja Siuntio eivät kuulu.

Helsingin seutukunnan asukasluku on noin 1 597 000. Sen pinta-ala ilman merialueita on 5 456,5 neliökilometriä, josta maata on 5 121 km² ja sisävesiä 335,5 km². Seutukunnan asukastiheys (2017) on 298,7 asukasta neliökilometriä kohden.

Lankapuhelinsuuntanumerona alueella on käytössä 09, mutta Mäntsälässä, Pornaisissa, Hyvinkäällä ja Lohjalla (paitsi Pusulan alue) 019.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2009 Lohjan seutukunta liitettiin Helsingin seutukuntaan, jolloin Karjalohja, Karkkila, Lohja, Nummi-Pusula ja Vihti sekä samalla Lohjaan liittynyt Sammatti siirtyivät osaksi seutukuntaa.
 1. tammikuuta 2011 Sipoo siirtyi seutukuntaan Porvoon seutukunnasta.
 1. tammikuuta 2013 Lohja yhdistyi Karjalohjan ja Nummi-Pusulan kuntien kanssa uudeksi Lohjan kaupungiksi.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Espoon kaupungin kotisivut
 Helsingin kaupungin kotisivut
 Hyvinkään kaupungin kotisivut
 Järvenpään kaupungin kotisivut
 Karkkilan kaupungin kotisivut
 Kauniaisten kaupungin kotisivut
 Keravan kaupungin kotisivut
 Kirkkonummen kunnan kotisivut
 Lohjan kaupungin kotisivut
 Mäntsälän kunnan kotisivut
 Nurmijärven kunnan kotisivut
 Pornaisten kunnan kotisivut
 Sipoon kunnan kotisivut
 Siuntion kunnan kotisivut
 Tuusulan kunnan kotisivut
 Vantaan kaupungin kotisivut
 Vihdin kunnan kotisivut

Uudenmaan maakunnan seutukunnat
Suupohja

Suupohja on Pohjanmaan historiallisen maakunnan eteläosassa nykyisissä Pohjanmaan ja Etelä-Pohjanmaan maakunnissa sijaitseva alue. Suupohjalla ei ole koskaan ollut virallista hallinnollista asemaa vaan se on muodostunut alueelliseksi käsitteeksi 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Akateemikko Kustaa Vilkuna katsoi alueen suupohjalaisten nimen juontuvan sen sijainnista Merenkurkun eteläpuolella. Toisaalta sanan ruotsinkielinen ilmaus Sydbotten on viitannut Etelä-Pohjanmaahan hieman laajemmaltikin, ja ruotsin etelää tarkoittava sana syd on suuta lähellä foneettisesti.

Nykyisistä kunnista voidaan Suupohjaan kuuluvaksi katsoa:
 Isojoki
 Karijoki
 Kaskinen
 Kauhajoki
 Kristiinankaupunki
 Kurikka
 Närpiö
 Teuva
Lisäksi alueella sijanneita entisiä kuntia ovat:

 Jurva
 Lapväärtti
 Pirttikylä
 Siipyy
 Tiukka
 Ylimarkku

Seutukuntajaossa Etelä-Pohjanmaahan kuuluvat Isojoki, Karijoki, Kauhajoki ja Teuva muodostavat Suupohjan seutukunnan, Pohjanmaan maakuntaan kuuluvien Kaskisten, Kristiinankaupungin ja Närpiön muodostaessa Suupohjan rannikkoseudun. Kurikka kuuluu osaksi Seinäjoen seutukuntaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suupohja.fi

Maakuntien osat
Joensuun seutukunta

Joensuun seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Karjalan maakunnassa. Siihen kuuluu kahdeksan kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 122. Joensuun seutukunnassa on noin 127 000 asukasta.

Kunnat

Historia 

 1. tammikuuta 1994 annetussa seutukuntajaossa Joensuun seutukuntaan kuuluvat Joensuun kaupunki sekä Liperin, Kontiolahden, Enon, Kiihtelysvaaran ja Pyhäselän kunnat.
 1. tammikuuta 2005 Joensuu, Kiihtelysvaara ja Ilomantsin seutukunnasta Tuupovaara yhdistyivät Joensuun kaupunkiin, Outokummun ja Ilomantsin seutukunnat lakkautettiin jolloin seutukuntaan siirtyivät Outokummun kaupunki sekä Polvijärven ja Ilomantsin kunnat.
 1. tammikuuta 2009 seutukunnan kunnista Eno ja Pyhäselkä liittyivät Joensuun kaupunkiin.
 1. tammikuuta 2010 Juuka siirtyi seutukuntaan Pielisen Karjalan seutukunnasta.
 1. tammikuuta 2021 Heinävesi siirtyi seutukuntaan Savonlinnan seutukunnasta.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Joensuun seutu - Josek
 Ilomantsin kunnan kotisivut
 Joensuun kaupungin kotisivut
 Juuan kunnan kotisivut
 Kontiolahden kunnan kotisivut
 Liperin kunnan kotisivut
 Outokummun kaupungin kotisivut
 Polvijärven kunnan kotisivut

Pohjois-Karjalan maakunnan seutukunnat
Kuopion seutukunta

Kuopion seutukunta  on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Savon maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 112. Kuopion seutukunnan asukasluku on noin 142 000.

Historia 

 1. tammikuuta 2001 Karttula Sisä-Savon seutukunnasta ja Maaninka Ylä-Savon seutukunnasta siirtyivät seutukuntaan
 1. tammikuuta 2005 Vehmersalmi ja Kuopio yhdistettiin Kuopion kaupungiksi.
 1. tammikuuta 2011 Karttula ja Kuopio yhdistettiin Kuopion kaupungiksi.
 1. tammikuuta 2013 Nilsiä Koillis-Savon seutukunnasta liittyi Kuopion kaupunkiin.
 1. tammikuuta 2015 Maaninka ja Kuopio yhdistyi Kuopion kaupungiksi.
 1. tammikuuta 2017 Juankoski Koillis-Savon seutukunnasta liittyi Kuopion kaupunkiin.

Kunnat

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kuopion seudun aluekeskusohjelma
 Kuopion kaupungin kotisivut
 Siilinjärven kunnan kotisivut

Pohjois-Savon maakunnan seutukunnat
Turun seutukunta

Turun seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa. Turun seutukunnassa on noin 337 000 asukasta. Seutukuntaan kuuluu yksitoista kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 023.

Kunnat

Historia
 1. tammikuuta 1997 Paimio muuttui kaupungiksi
 1. tammikuuta 2007 Mietoinen liittyi Mynämäkeen ja Mynämäki liittyi seutukuntaan Vakka-Suomen seutukunnasta
 1. tammikuuta 2009 Askainen ja Lemu liittyivät Maskuun
 1. tammikuuta 2009 Piikkiö liittyi Kaarinaan
 1. tammikuuta 2009 Merimasku, Rymättylä ja Velkua liittyivät Naantaliin
 1. tammikuuta 2009 Vahto liittyi Ruskoon
 1. tammikuuta 2015 Tarvasjoki Loimaan seutukunnasta liittyi Liedon kuntaan

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Turun seutu
 Kaarinan kaupungin kotisivut
 Liedon kunnan kotisivut
 Maskun kunnan kotisivut
 Mynämäen kunnan kotisivut
 Naantalin kaupungin kotisivut
 Nousiaisten kunnan kotisivut
 Paimion kaupungin kotisivut
 Raision kaupungin kotisivut
 Ruskon kunnan kotisivut
 Sauvon kunnan kotisivut
 Turun kaupungin kotisivut

Varsinais-Suomen maakunnan seutukunnat
Helsingin pitäjä

Helsingin pitäjä voi liittyä seuraaviin:

 Helsingin pitäjä (), Vantaan kaupungin (aiemmin Helsingin maalaiskunta) alkuperäinen nimi, lähtöisin 1300-luvulta
 Helsingin pitäjän kirkonkylä (), Vantaan kaupunginosa
 Helsingin pitäjä Helsinge, Vantaa-Seuran julkaisema vuosikirja Vantaan historiasta (julkaisun nimi vuosittain muodossa Helsingin pitäjä YYYY Helsinge, missä YYYY on vuosi)
Lastulevy

Lastulevy on puisista tai puumaisista lastuista valmistettua levyä, jossa lastut on liitetty toisiinsa liiman (tai muun sideaineen), paineen, ajan ja lämmön avulla. Se on erittäin tiheää, painavaa ja tasaista materiaalia. Sitä käytetään halvempana ja vähemmän kestävänä umpipuun tai vanerin korvikkeena rakentamisessa ja huonekaluteollisuudessa. Lastulevy kestää huonosti vettä, ja kosteus saa sen turpoamaan.

Lastulevyn valmistus alkaa puuosien kuivaamisesta, jonka jälkeen ne lajitellaan koon mukaan. Lastut liitetään toisiinsa lämmössä kovettuvalla liimalla. Lastujen ja liiman sekoitus sirotellaan kerroksittain levyaihioiksi ja puristetaan yhtenäiseksi levyksi kuumapuristimella. Tämän jälkeen levyt jäähdytetään ja reunat sahataan. Lopuksi levyt paloitellaan myyntikokoon, hiotaan ja lajitellaan.

Lastulevyn valmistus alkoi Suomessa vuonna 1956.

Katso myös 
 Liimapuulevy
 MDF-levy
 HDF-levy
 OSB-levy

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Levyteollisuus Metsäteollisuuden tietopalvelussa 
 Puuinfo: Lastulevy

Puupohjaiset materiaalit
Rakennuslevyt

es:Madera#Aglomerados o conglomerados