joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Alajuela

Alajuela on Costa Rican Alajuealan maakunnan pääkaupunki. Sen asukasluku oli vuonna 2011 42 976 ja suuremman metropolialueen 162 888. Kaupunki sijaitsee lähellä COsta Rican pääkaupunki San Josésa ja maan suurinta Juan Santamarían kansainvälistä lentoasemaa.

Maantiede

Alajuela sijaitsee Costa Rican luoteisosassa maan niin sanotun Valle Centralin alueella. Kaupunki on Alajuelan maakunnassa noin 20 kilometriä luoteeseen Costa Rican pääkaupunki San Josésta. Kaupungin korkeus merenpinnasta on 957 metriä.

Historia

Siirtolaisasutusta nykyisen Alajuelan alueella alkoi syntyä 1600-luvulla. Alajuelan ensimmäinen kirkko valmistui 11. lokakuuta 1782. Kaupungin nimi oli Espanjan siirtomaakaudella ensin Villa Hermosa ja myöhemmin San Juan Nepomuceno de Alajuela. Espanjan siirtomaissa Etelä-Amerikassa alkoi 1810-luvulla syntyä aseellisia itsenäisyysliikkeitä ja Alajuela lukeutui itsenäisyystaistelijoita kannattaneisiin kaupunkeihin. 

Alajuela sai kaupunginoikeudet vuonna 1824. Costa Rica itsenäistyi Keski-Amerikan liittotasavallasta vuonna 1838 ja Alajuela oli hetken aikaa maan pääkaupunki. Kaupunki sai erityistä mainetta Costa Ricassa yhdysvaltalaisen William Walkerin filibustereja eli seikkailijajoukkoja vastaan käydyn sodan aikana vuonna 1856. Sodan myötä Costa Rican kansallissankarin maineen saanut Juan Santamaría oli syntynyt Alajuelassa.

Kaupunki kehittyi 1800-luvun jälkipuoliskolla. Esimerkiksi katuvalaistus saapui vuonna 1896.

Talous ja liikenne

Alajuela sijaitsee pääkaupungin vieressä, mutta hieman sitä matalampana. Sen ilmasto tekee siitä matkailijaystävällisemmän.

Costa Rican pääasiallinen lentoasema Juan Santamarían kansainvälinen lentoasema sijaitsee muutaman kilometrin päässä Alajuelasta.

Väestö
Vuonna 2011 Alajuelan asukasluku oli 42 976 ja sen suuremman metropolialueen 162 888. Vuonna 2000 vastaavat lukemat olivat 42 889 ja 103 684.

Lähteet

Costa Rican kaupungit
Bror Wahlroos

Bror Arne Napoleon ”Buntta” Wahlroos (21. tammikuuta 1928 Turku – 12. tammikuuta 2007 Hyvinkää) oli suomalainen talouselämän vaikuttaja. Hän toimi eri teollisuusyritysten ja yhteisöjen johtotehtävissä 1947–1968 sekä kauppa- ja teollisuusministeriön kansliapäällikkönä vuosina 1969–1992. Koulutukseltaan hän oli kauppatieteiden kandidaatti ja lakitieteen lisensiaatti. Wahlroos tunnettiin värikkäänä persoonana ja julkeakäytöksisenä. Sampo Oyj:n hallituksen puheenjohtaja Björn Wahlroos on Bror Wahlroosin poika. Bror Wahlroosilla on ensimmäisestä avioliitostaan Marita Wahlroosin kanssa toinenkin lapsi, tytär Ann-Christine.

Bror Wahlroos oli Ruotsalaisen kansanpuolueen ehdokkaana vuoden 1991 eduskuntavaaleissa Helsingin vaalipiirissä, mutta ei tullut valituksi.

Wahlroos tuomittiin sakkoihin virkavirheestä 1970-luvulla tapahtuneen Salora-jutun yhteydessä.

Wahlroos on haudattu Turun hautausmaalle.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Bror Wahlroosin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.

Suomalaiset juristit
Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat
Suomalaiset kansliapäälliköt
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Entisöinti

Entisöinti eli entistäminen tai restaurointi (latinan sanasta restauratio) tarkoittaa esineen, rakennuksen tai muun vastaavan kohteen saattamista alkuperäistä muistuttavaan kuntoon. Useimmiten pyritään entisöinnissä käyttämään alkuperäisiä materiaaleja ja työmenetelmiä. Tavoitteena on usein saattaa entisöitävä kohde käyttöön kelpaavaksi. Entisöitävät kohteet voivat olla kulttuurihistoriallisesti merkittäviä tai suvun perintöesineitä.

Huonekalujen entisöinti on 1980-luvulta lähtien tullut Suomessa suosituksi. Talonpoikaista tyyliä olevia suvun piironkeja, sivusta vedettäviä vuoteita, kaappi- ja seinäkelloja, kiikkutuoleja ja niin edelleen entistetään muistoesineiksi. Joskus entisöiminen voi aiheuttaa vahinkoa, kun vanhat hienot maalaukset poistetaan ja huonekalu puhdistetaan puun väriin. Talonpoikaishuonekalut valmistettiin useimmiten männystä ja ootrattiin tai muuten koristemaalattiin. Niitä ei juuri jätetty käsittelemättömiksi. Tyylihuonekalujen entisöinti on myös tavallista.

Entisöinti on kasvanut harrastuksena. Kansalais- ja työväenopistot järjestävät kursseja harrastajille. 

Entisöinnin ammattikoulutusta tarjoavat ammatilliset oppilaitokset, esimerkiksi Teuvan ammatillinen oppilaitos.

Suomen ainoa restaroinnin AMK-koulutus on tarjolla Kaakkois-Suomen ammattikorkeakoulussa Xamkissa Kouvolassa.

Katso myös
 Korjausrakentaminen

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
Rakennusperinto.fi

Puuntyöstö
Rakennusperinne
Heidi Herala

Heidi Helka Tuulikki Herala (s. 10. tammikuuta 1960 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.

Varhainen elämä 

Heidi Heralan vanhemmat olivat näyttelijät Helge Herala ja Marja Korhonen.

Ura 

Herala opiskeli Teatteri­korkea­koulussa vuosina 1979–1983, minkä jälkeen hän on näytellyt Lahden kaupunginteatterissa 1983–1987, Turun kaupunginteatterissa 1987–1991 ja Helsingin Kaupunginteatterissa vuodesta 1991 lähtien. Hän on vieraillut Tampereen Teatterikesässä.

Televisiossa Heidi Herala on nähty muun muassa MTV3:lla keväällä 2009 ja 2010 esitetyssä draama­sarjassa Helppo elämä ja muutaman jakson ajan saippua­sarjassa Salatut elämät rooli­hahmonaan Raija Autio. Lisäksi hän on näytellyt elo­kuvissa.

Vuonna 2010 Herala esitti Eilan roolin Helsingin kaupungin­teatterissa Sinikka Nopolan näytelmässä Eila, Rampe ja palvattu onni. Hän oli pääo­sassa myös Taru Mäkelän ohjaamassa elo­kuvassa Eila, Rampe ja Likka.

Yksityiselämä 

Herala on ollut vuodesta 1986 naimisissa näyttelijä Seppo Maijalan kanssa. Paris­kunnalla on neljä lasta, joista Lauri Maijala (s. 1986) on teatteri- ja elo­kuva­ohjaaja sekä muusikko.

Filmografia 

Ääninäyttelijänä

Lähteet 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Geert Hofstede

Geert Hofstede (2. lokakuuta 1928 – 12. helmikuuta 2020) oli alankomaalainen kulttuurintutkija. Hän on tehnyt tutkimusta liittyen kansallisten kulttuurien ja organisaatiokulttuurien vuorovaikutuksiin.

Kansallisten kulttuurien ulottuvuudet 
Hofstede on löytänyt tutkimuksissaan alkujaan neljä, mutta myöhemmin viisi ulottuvuutta liittyen kansallisiin kulttuureihin:
 Valtaetäisyys
 Individualismi vs. kollektivismi
 Maskuliinisuus vs. feminiinisyys
 Epävarmuuden välttäminen
 Lyhyen vs. pitkäntähtäimen orientaatio (lisätty myöhemmin edellisten neljän rinnalle)

Lähteet

Katso myös
Fons Trompenaars

Aiheesta muualla
http://www.geerthofstede.nl/

Alankomaalaiset professorit
Kulttuurintutkijat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Huvikumpu

Huvikumpu () on Astrid Lindgrenin luoman satuhahmon Peppi Pitkätossun talo. Hän asuu talossa ilman vanhempiaan, vain apinansa Herra Tossavaisen ja hevosensa Pikku-ukon kanssa.

Talo rakennettiin vuonna 1902 Visbyn ulkopuolella sijainneelle sotilasalueelle upseerien asunnoksi. Vuonna 1970 talo myytiin Kneibbynin lomakeskuksen omistajalle, joka siirsi sen kokonaisena nykyiselle paikalleen. 

Elokuvat Peppi Pitkätossu seitsemällä merellä ja Peppi Pitkätossu karkuteillä kuvattiin talon siirtämisen jälkeen ja ainoastaan talon sisätiloja käytettiin kuvauksissa.

Vuosien 2001–2002 aikana talo kunnostettiin täydellisesti. Pyrkimyksenä oli jäljitellä Peppi-elokuvien ilmettä mahdollisimman aidosti. Nykyään rakennus toimii Huvikumpu-museona. 

Pohjoismaissa talon mukaan on nimetty muun muassa tiloja, päiväkoteja, kauppoja ja hotelleja.

Lähteet

Aiheesta muualla
Kneippbyn-huvipuisto

Astrid Lindgren
Kuvitteelliset rakennukset ja rakennelmat
Elamin kieli

Elam oli muinaisessa Elamissa käytetty kieli. Sitä puhuttiin noin vuosina 3000–300 eaa. Elamin kieli on isolaattikieli; se ei ole sukua minkään tunnetun kielen kanssa. Elamia on yritetty yhdistää dravidakieliin ja nostraattisen kieliryhmään.

Vuodesta 2500 eaa. eteenpäin elamin kirjoittamiseen käytettiin nuolenpääkirjoitusta, joka perustui mesopotamialaisten käyttämään kirjoitusjärjestelmään. Elam on agglutinatiivinen kieli.

Elamia edeltänyt kantaelam, joka ajoittuu aikaan ennen 3000 eaa., on maailman vanhin kieli, jota ei ole pystytty lukemaan. Kyseisen kielen korpus koostuu yli 1600 savitaulusta.

Kielinäyte

Keski-elam

Translitteraatio:

U Šutruk-Nahhunte, šak Halluduš-Inšušinak-ik, sunki-k Anzan Šušun-ka. Erientum tipu-h ak hiya-n Inšušinak nap-ir u-ri-me ahan hali-h-ma. hutta-k hali-k u-me Inšušinak nap-ir u-ri in lina tela-k-ni.

Käännös:

Minä, Šutruk-Nahhunte, Halluduš-Inšušinak'n poika, Anshanin ja Susan kuningas. Minä tein tiiliä ja tein valtaistuinsalin jumalalleni Inšušinak'lle niistä. Tulkoon työni uhriksi jumalalleni Inšušinak'lle.

Akhaimenidien valtakunnan elam

Transkriptio:

Nap irša-rra Uramasda, akka muru-n hi pe-š-ta, akka kik hupe pe-š-ta, akka ruh(?)-irra ir pe-š-ta, akka šiatiš pe-š-ta ruh(?)-ra-na, akka Ikšerša sunki(?) ir hutta-š-ta kir iršeki-pi-na sunki(?), kir iršeki-pi-na piramataram.

Käännös:

Ahura Mazda on suuri jumala, joka on luonut tämän maan, joka on luonut tuon taivaan, joka on luonut ihmisen, joka on luonut ihmisen onnellisuuden, joka on luonut kuningas Kserkseen, yhden monien kuninkaaksi, yhden monien herraksi.

Lähteet 

Aasian kuolleet kielet
Isolaattikielet
Thomas Hill Green

Thomas Hill Green (7. huhtikuuta 1836 – 26. maaliskuuta 1882) oli englantilainen filosofi, poliittinen radikaali ja raittiusmies. Green kuuluu brittiläisiin idealisteihin. Muiden brittiläisten idealistien tavoin hän sai huomattavasti vaikutteita G. W. F. Hegelin metafyysisestä historisismistä.

Teoksia 

 Essay on Christian Dogma, teoksessa Works, osa III
 The Conversion of Paul, teoksessa Works, osa III
 Different Senses of “Freedom” as Applied to Will and the Moral Progress of Man, teoksessa Harris ja Morrow, 1986
 Faith, teoksessa Works, osa III
 Incarnation, teoksessa Works, osa III
 Immortality, teoksessa Works, osa III
 Justification by Faith, teoksessa Works, osa III
 Lectures on the Philosophy of Kant, teoksessa Works, osa II
 Lecture on Liberal Legislation and Freedom of Contract, teoksessa Works, osa III
 Lectures on the Principles of Political Obligation, teoksessa Harris ja Morrow, 1986
 Metaphysic of Ethics, Moral Psychology, Sociology or the Science of Sittlichkeit, teoksessa C. Tyler, toim., Unpublished Manuscripts in British Idealism, osa I
 Prolegomena to Ethics
 Witness of God, teoksessa Works, osa III
 Word is Nigh Thee, teoksessa Works, osa III

Kokoelmia:

 Collected Works of T. H. Green, toim. R. L. Nettleship ja P. P. Nicholson, 5 osaa (Bristol: Thoemmes, 1997)
 Works of T. H. Green, toim. R. L. Nettleship, 3 osaa (London: Longmans Green, 1885–8)
 Prolegomena to Ethics, toim. A. C. Bradley (Oxford: Clarendon, 1883)
 Harris, P. ja Morrow, J.: T. H. Green: Lectures on the Principles of Political Obligation and Other Writings (Cambridge: CUP, 1986)

Aiheesta muualla 

 

Teoksia:
 Prolegomena to Ethics  (1883)
 Lectures on the Principles of Political Obligation (1883)

Englantilaiset filosofit
Vuonna 1836 syntyneet
Vuonna 1882 kuolleet
Franz Brentano

Franz Clemens Honoratus Hermann Brentano (16. tammikuuta 1838 Marienberg am Rhein, lähellä Boppardia – 17. maaliskuuta 1917 Zürich) oli saksalainen filosofi, jonka ajattelulla on ollut merkittävää vaikutusta sekä filosofiassa että varsinkin psykologiassa. 

Psykologia kehittyi 1800-luvun lopulle saakka epäitsenäisenä osana filosofiaa. Brentanolla katsotaan olleen merkittävä rooli psykologian tieteenalan kehittymisessä: aikaisemmin psykologian katsottiin tutkivan ihmisen tietoisuutta. Hän toi tieteelliseen maailmaan ajatuksen ihmisen intentionaalisuudesta eli suuntautuneisuudesta ja loi siten mielenfilosofian oppisuunnan. Brentanon oppilaspiiriä kutsutaan Brentanon koulukunnaksi. Siihen kuuluivat muiden muassa Alexius Meinong, Edmund Husserl ja Kazimierz Twardowski. Taloustieteilijä Lujo Brentano oli Franz Brentanon veli.

Teoksia 
 Psychologie vom empirischen Standpunkt ("Psykologia empiirisestä näkökulmasta", 1874)
 Von Ursprung sittlicher Erkenntnis ("Moraalisen tajun alkuperästä", 1889)
 Aristoteles und seine Weltanschauung ("Aristoteles ja hänen maailmankuvansa", 1911)
 Die Klassifikation von Geistesphänomenen ("Mielen ilmiöiden luokittelu", 1911)
 Philosophische Untersuchungen zu Raum, Zeit und Kontinuum ("Filosofisia tutkimuksia tilasta, ajasta ja ilmiöistä", 1976)
 Deskriptive Psychologie ("Deskriptiivinen psykologia", 1982)

Kirjallisuutta

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 Corazzon, Raul: Franz Brentano's Immanent Realism Theory and History of Ontology 
 

Saksalaiset filosofit
Saksanitalialaiset
Vuonna 1838 syntyneet
Vuonna 1917 kuolleet
Olympia (elokuva)

Olympia on Leni Riefenstahlin ohjaama saksalainen dokumentti- ja propagandaelokuva Berliinin vuoden 1936 olympialaisista. Elokuvan kestää lähes neljä tuntia ja se esitettiinkin kahdessa osassa: Kansojen juhla (Fest der Völker) ja Kauneuden juhla (Fest der Schönheit). 

Elokuvaa pidetään edelleen yhtenä parhaista urheilukisoja käsittelevistä dokumenttielokuvista. Yhdysvaltalainen Sports Illustrated -lehti nimesi sen vuonna 2003 kaikkien aikojen seitsemänneksi parhaaksi urheiluelokuvaksi. Time-lehti sisällytti sen sadan parhaan elokuvan joukkoon vuonna 2005.

Toisin kuin Riefenstahlin Tahdon riemuvoitossa, Olympiassa natsi-ideologia ei ole ensisijaista, vaan elokuva keskittyy urheilijoiden suorituksiin. Selkeimmin tämä näkyy elokuvan ensimmäisessä osassa, jossa afroamerikkalainen Jesse Owens voittaa neljä kultamitalia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Natsi-Saksa
Saksalaiset dokumenttielokuvat
Vuoden 1938 elokuvat
Kesäolympialaiset 1936
Poliittiset elokuvat
Saksalaiset mustavalkoelokuvat
Olympiaelokuvat
Propagandaelokuvat
Propaganda Natsi-Saksassa
Hans Vaihinger

Hans Vaihinger (25. syyskuuta 1852, Nehren – 18. joulukuuta 1933, Halle) oli saksalainen filosofi, joka tunnetaan Kant-tutkijana sekä teoksen Philosophie des Als Ob kirjoittajana.

Vaihinger julkaisi selittävän teoksen Commentar zu Kants Kritik der reinen Vernunft (1881–1892), jossa hän käsittelee vain Kantin teoksen alkua. Hän julkaisi aikakauskirjaa Kant-Studien (vuodesta 1896 alkaen). 1911 Vaihinger julkaisi vuonna 1911 nuoruudessaan kirjoittamansa teoksen Die Philosophie des Als Ob, jossa hän esittää mielenkiintoisen filosofisen kannan, eräänlaisen idealistisen positivismin.

Vaihinger syntyi Saksassa Württembergissä Nehrenissä, lähellä Tübingeniä ja kertomansa mukaan kasvoi hyvin uskonnollisessa ilmapiirissä. Hän opiskeli filosofiaa, teologiaa, luonnontieteitä sekä matematiikkaa Tübingenissä, Leipzigissa ja Berliinissä. Myöhemmin hänestä tuli filosofian opettaja ja professori Strasbourgiin, ennen kuin hän muutti Halleen vuonna 1884. Vuodesta 1892 lähtien hän hoiti filosofian professuuria Hallen yliopistossa. Hän joutui eroamaan virastaan vuonna 1906, kun hänen näkönsä heikkeni.

Teoksessaan Philosophie des Als Ob Vaihinger katsoi, etteivät ihmisolennot voi koskaan tuntea maailman todellista pohjarakennetta, vaan he rakentavat ajatusjärjestelmiä ja olettavat niiden vastaavan todellisuutta: he toimivat "ikään kuin" maailma vastaisi malleja. Tämän havainnollistamiseksi hän käytti esimerkkejä luonnontieteistä, kuten protoneja, elektroneja ja sähkömagneettista säteilyä. Mitään näistä ei voida havaita suoraan, mutta tiede teeskentelee niiden olevan olemassa ja käyttää näihin oletuksiin perustuvia havaintoja uusien ja parempien rakennelmien luomiseen. Oppia kutsutaan fiktionalismiksi.

Filosofia ulottuu kuitenkin luonnontieteen ulkopuolelle. Ei voida koskaan olla varmoja, että maailma jatkaa olemistaan vielä huomennakin, mutta yleensä odotetaan, että näin tapahtuu. Individuaalipsykologian perustaja Alfred Adler sai paljon vaikutteita Vaihingerin ajatuksista. Myöhemmin James Hillman kehitti Vaihingerin ja Adlerin ajatuksia edelleen.

Vaihinger ansioitui myös Immanuel Kantin filosofian tutkijana. Hänen kestävin saavutuksensa on Kant-Studien-lehden perustaminen, joka on yhä merkittävimpiä Kant-tutkimuksen foorumeita. Lisäksi Vaihinger tulkitsi teoksessaan Kant – ein Metaphysiker? Kantin Puhtaan järjen kritiikkiä omintakeisesti.

Teoksia 
 Kant – ein Metaphysiker?, 1899
 Philosophie des Als Ob, 1911

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Fine, Arthur: "Fictionalism", teoksessa Midwest Studies in Philosophy, Volume XVIII (1993)

Aiheesta muualla 
 Hans Vaihinger – elämä, teokset ym. 

Saksalaiset filosofit
Vuonna 1852 syntyneet
Vuonna 1933 kuolleet
Juhani Kirpilä

Vilho Valter Juhani Kirpilä (28. syyskuuta 1931 Helsinki – 3. elokuuta 1988 Helsinki) oli lääkäri ja taiteen kerääjä.

Kirpilä syntyi Helsingissä Vilho Kirpilän ja Hilja Saukkosen perheeseen, mutta perhe muutti pian Puolangalle, missä hänen isänsä toimi pitkään kunnanlääkärinä. Kirpilä kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1949, opiskeli Helsingissä ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1956. Reumatologiaan erikoistunut Kirpilä toimi pitkään Reumaliitossa ja piti yksityisvastaanottoa. Hän kirjoitti monta vuotta Kauneus ja Terveys -lehteen pakinoita nimimerkillä ”Ohimennen”. Niissä hän kertoi oman ammattialansa tapahtumista ja maailmanmatkoistaan erityisesti kulinarismin ja gastronomian näkökulmasta.

Toukokuussa 1967 Kirpilä ehdotti pakinassaan alkoholistien lähettämistä keskitysleireille, mutta totesi, ettei sillä ole hyvää kaikua, vaikka "se tässä tapauksessa olisi mitä käyttökelpoisin". Hän kieltäytyi vastaamasta toimittajien haastattelupyyntöihin lääkärin etiikasta. 

Kirpilän taidekokoelma sai alkunsa, kun hän osti 1950-luvun alussa ensimmäisellä palkallaan Maria Wiikin pastellimaalauksen. Vajaassa neljässä vuosikymmenessä hän keräsi kokoelman, joka käsitti töitä 1800-luvun lopulta 1970-luvulle, suurin osa figuratiivisia maalauksia. Lisäksi kokoelma sisältää veistoksia, grafiikkaa, akvarelleja, piirustuksia sekä erän venäläistä posliinia. Kirpilä testamenttasi 534 teosta käsittävän kokoelmansa ja kotinsa Suomen Kulttuurirahastolle. Niistä muodostettiin Helsingissä osoitteessa Pohjoinen Hesperiankatu 7 sijaitseva, yleisölle vuonna 1992 avattu Taidekoti Kirpilä. Sibelius-Akatemialla on taidekodin tiloissa konserttitoimintaa. 

Kirpilä toimitti Sisko Motin ja Anna-Marja Oksan kanssa 818-sivuisen matrikkeliteoksen Suomen lääkärit 1962, jonka Suomen lääkäriliitto julkaisi 1963.

Lähteet 
 Laulu kaikuu Kirpilässä (Äänenkuljettaja 10.11.2006, s. 12)

Viitteet

Aiheesta muualla
 Juhani Kirpilä Kansallisbiografiassa (Viitattu 13.9.2017)

Suomalaiset lääkärit
Taiteen keräilijät
Suomalaiset keräilijät
Reumatologia
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet
Loittorengas

Loittorengas on valokuva- tai elokuvakameran osa, joka asetetaan objektiivin ja kameran väliin. 
Loittorengas muuttaa objektiivin tarkennusaluetta siten, että objektiivi pystyy tarkentamaan lähemmäs kuin ilman loittorengasta, mutta ei pysty ollenkaan tarkentamaan kauas, eli siitä on hyötyä niin sanotussa lähikuvauksessa, jossa kuvataan lähietäisyydeltä pieniä kohteita kuten hyönteisiä.

Loittorenkaita on eri pituisia eri polttovälin linssien kanssa käytettäväksi ja eri tarkennusetäisyyksien saavuttamiseksi. Tarkennusetäisyyden pienentyessä samalla polttovälillä lähikuvauksen suurennussuhde kasvaa, mutta samalla objektiivin valovoima heikkenee. Jos loittorenkaan pituus on sama kuin objektiivin polttoväli, huononee valovoima puoleen. Parhaat loittorenkaat sisältävät sähköiset liitännät objektiivin ja kameran väliseen tiedonsiirtoon.

Katso myös
 Lähilinssi
 Paljeloitto
 Rengassalama
 Syvyysterävyys

Aiheesta muualla

 Seikkaperäinen sivusto lähikuvauksesta

Objektiivit
Andy Todd

Andrew Todd (s. 21. syyskuuta 1974 Derby, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Derby Countyä. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja, mutta pelaa myös puolustavana keskikenttäpelaajana.

Vuonna 1992 alkaneella ammattilaisurallaan Todd on edustanut Derbyn lisäksi Middlesbroughia, Swindon Townia, Boltonia, Charltonia, Grimsbya, Burnleyta ja Blackburn Roversia.

Aiheesta muualla 
Toddin profiili soccerbase.comin sivustolla 

Englantilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Tieteellisten seurain valtuuskunta

Tieteellisten seurain valtuuskunta (virallinen lyhenne TSV) on noin 260 suomalaisen tieteellisen seuran valtakunnallinen kattojärjestö.

TSV on perustettu vuonna 1899, ja sen jäsenseuroihin kuuluu yhteensä yli 250 000 jäsentä. Sääntöjensä mukaan valtuuskunta valvoo ja edistää jäsenseurojensa toimintaedellytyksiä muun muassa harjoittamalla julkaisutoimintaa sekä tekemällä tieteen asemaa koskevia aloitteita ja antamalla lausuntoja.

Valtuuskunnan toimintaa ohjaa Laki tieteellisten seurain valtuuskunnasta (938/2006). Sen säännöt on hyväksytty vuonna  2007. 

Valtuuskunta ylläpitää julkaisukeskusta, joka koostuu Tieteellisen kirjallisuuden vaihtokeskuksesta, julkaisuvarastosta, julkaisupalveluyksiköstä ja myyntinäyttely Tiedekirjasta. Tiedekirja - Vetenskapsbokhandeln sijaitsee Helsingin Snellmaninkadulla. Siellä myydään TSV:n jäsenseurojen julkaisuja.

Tieteellisten seurain valtuuskunta julkaisee Tieteessä tapahtuu -lehteä. Valtuuskunta järjestää myös joka toinen vuosi pidettävän yleisen tiedetapahtuman Tieteen päivät.

Vuodesta 2018 lähtien TSV on vastannut kansallisesta avoimen tieteen koordinaatiosta Opetus- ja kulttuuriministeriön rahoituksella.

Tieteiden talo on Tieteellisten seurain valtuuskunnan hallitsema rakennus Helsingin Kruununhaassa. Kirkkokadulla sijaitsevassa talossa pidetään luentoja, esitelmiä, vastaanottoja ja koulutustilaisuuksia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Järjestön kotisivut.
Avointiede.fi

Suomalaiset tiedeyhdistykset
Vain nopeat elävät

Vain nopeat elävät (KRÄLP 49 / KRÄKCD 49) on suomalaisen Miljoonasade-yhtyeen neljäs studioalbumi. Se julkaistiin 22. marraskuuta 1989. Levyn tekemiseen käytettiin vain viisi vuorokautta, koska se äänitettiin studiolivenä. Levyä tehdessään yhtye yöpyikin Takomo-studiolla. Levyn kannessa olevan hirven pään on piirtänyt Seppo Välimäki, joka on ollut Heikki Salon kanssa samassa autotallibändissä 70-luvulla.

Albumista julkaistu sekä puna- että sinikantinen versio.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet sanoittanut Heikki Salo ja sovittanut Miljoonasade, ellei toisin mainittu.

  (säv. Matti Nurro)
  (alkup. Jockey Full of Bourbon, säv. Tom Waits)
  (säv. Nurro)
  (säv. Heikki Salo)
  (säv. Ari Laaksonen, sov. Miljoonasade & Janne Louhivuori)
  (säv. Nurro)
  (säv. Salo)
  (säv. Nurro)
  (säv. Nurro)
  (säv. Salo)
  (säv. Salo)
  (säv. Salo)

Kokoonpano 
 Heikki Salo – laulu
 Olli Heikkinen – koskettimet, kitara
 Matti Nurro – kitara
 Jarmo Hovi – rummut
 Ari Laaksonen – basso

Vierailevat muusikot 
 Aarno Raninen – kinourut, viihdepiano
 Pia Vuokko – tuoli
 Taksvärkkimies Joni Petroff – ikkunaverhot

Tuotanto 
 Juha Laakso – äänittäjä, miksaaja
 Janne Louhivuori – tuottaja
 Seppo Välimäki – kansikuva

Aiheesta muualla 
 Vain nopeat elävät discogs.com -sivustolla

Vuoden 1989 albumit
Miljoonasateen albumit
Janne Louhivuoren tuottamat albumit
Lehtisaari (Säynätsalo)

Lehtisaari (joskus myös Lehtissaari) on Päijänteen saarella Jyväskylän Säynätsalossa sijaitseva taajamamaisesti rakennettu asuinalue. Se muodostaa Lehtissaaren nimeä kantavan Jyväskylän 32. kaupunginosan. Sen pinta-ala on 0,7 neliökilometriä. Lehtisaaren yhdistää Säynätsalon saareen Louhunsalmen riippusilta ja Muuratsaloon Lemmensilta. Lehtisaari muistuttaa maaperältään Säynätsalon saarta mutta on pinnanmuodoiltaan vaihtelevampi.

Lähteet 

Jyväskylän kaupunginosat
Keski-Suomen maakunnan entiset taajamat
Tähdet, tähdet

Tähdet, tähdet (JHN 3035) on Rauli Badding Somerjoen albumi vuodelta 1983. Levyllä Agents soittaa taustat ja Somerjoki laulaa, kuten edellisellä Ikkunaprinsessa-albumillakin. "Tähdet, tähdet" -kappaleen lisäksi Somerjoen käsialaa ovat myös "Pellavapää" sekä "Liikaa viinaa", joissa Somerjoki käyttää salanimiään Teppo Räme ja G.A. Johanssonin perikunta. 

Suomen Kuvalehdessä Jorma Tuominen kehui albumiarvostelussaan Somerjoen yhteistyötä Esa Pulliaisen kanssa ja kehittymistä rokkilaulajasta katoamassa olevan lajin, perinteisen tanssimusiikin, todelliseksi suuruudeksi: ”Tulkitseepa hän valssia tai rokkia, tunne tulee esiin herkkinä pieninä nyansseina, jotka suomalainen kokee ja ymmärtää.” Tuominen pohti, että jos enää on musikkia josta kaikenikäiset pystyvät nauttimaan, Tähdet, tähdet on sitä.

Kappaleet
A-puoli

B-puoli

Vuoden 2000 remasteroitu painos

Kokoonpano 
 Rauli Badding Somerjoki – laulu
 Esa P. Pulliainen – soolokitara
 Hans Etholén – rytmikitara
 Kai Pulliainen – basso
 Petri Rantala – rummut
 Juha Takanen – rummut ja lyömäsoittimet 

Muut muusikot
 Hillel Tokazier – piano ja urut
 Jarmo Savolainen – piano kappaleissa 9 ja 12; urut kappaleessa 6
 Tema Lampinen – piano kappaleessa 5
 Harri Pystynen – huilut ja syntetisaattori kappaleessa 9
 Pertti Päivinen – saksofoni kappaleessa 12
 Liisa Tavi ja The Blue Moaners – taustalaulut

Tekijät
 Pekka Aarnio – tuottaja
 Risto Hemmi – äänitys
 Måns Groundstroem – äänitys
 Markus Vikstedt – äänitys
 Timo Toikko – Photosonic (A5)
 Gogh, Riipinen – kansi

Lähteet
 Suomen äänitearkiston tietokanta 
 Musiikin salanimiä ja nimimerkkejä 
 Tähdet, tähdet -vinyyli.

Viitteet

Vuoden 1983 albumit
Agentsin albumit
Rauli Somerjoen albumit
Pekka Aarnion tuottamat albumit
Nuoli ja väri

Nuoli ja väri (MUSHLP 1 / MUSHCD 1) on suomalaisen Miljoonasade-yhtyeen viides studioalbumi. Se julkaistiin 6. maaliskuuta 1991.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet sanoittanut Heikki Salo.

  (säv. Ari Laaksonen, sov. Miljoonasade & Janne Louhivuori)
  (säv. Matti Nurro & Heikki Salo, sov. Miljoonasade & Louhivuori)
  (säv. Nurro, sov. Miljoonasade)
  (säv. Nurro, sov. Miljoonasade)
  (suuri jasso) (säv. Nurro, sov. Miljoonasade & Jukka Viitasaari)
  (säv. Nurro, sov. Miljoonasade)
  (säv. Nurro, sov. Miljoonasade & Viitasaari)
  (säv. Olli Heikkinen, sov. Miljoonasade)
  (säv. Heikkinen, sov. Miljoonasade, Louhivuori & Viitasaari)
  (säv. Nurro, sov. Miljoonasade)
  (säv. Laaksonen & Salo, sov. Miljoonasade & Louhivuori)
  (säv. Nurro, sov. Miljoonasade)

Kokoonpano 
 Olli Heikkinen
 Jarmo Hovi 
 Ari Laaksonen
 Matti Nurro
 Heikki Salo

Vierailevat muusikot 
 Harri Koivisto – trumpetti
 Timo Pitkänen – tenorisaksofoni
 Mikko Saikkonen – baritoni-, altto- ja sopraanosaksofoni
 Pekka Välimaa – trumpetti, flyygelitorvi
 Olli Högström – trumpetti (kappale Pullopuu)
 Jukka Viitasaari – puhallinsovitukset

Tuotanto 
 Janne Louhivuori – tuottaja
 Juha Laakso – äänittäjä, masteroija
 Priit Pärn – kansikuva
 Margareta Nygård – layout

Aiheesta muualla 
 Nuoli ja väri Discogsissa 

Vuoden 1991 albumit
Miljoonasateen albumit
Janne Louhivuoren tuottamat albumit
Petšora

Petšora (ven. ja komiksi Печо́ра, ) on Barentsinmeren Petšoranlahteen laskeva joki Venäjällä Komin tasavallassa ja Nenetsian autonomisessa piirikunnassa. Sen pituus on 1 809 kilometriä, valuma-alueen laajuus 322 000 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus joen suussa 4 100 kuutiometriä sekunnissa. Idässä joen valuma-aluetta rajaa Ural, lännessä Timanin selänne.

Petšora saa alkunsa Uralvuoriston länsirinteiltä Komin tasavallan kaakkoiskulmassa. Se virtaa Petšoran alangon halki kohti pohjoista, kääntyy Usajoen suun jälkeen länteen ja Pižman alapuolella jälleen kohti pohjoista. 130 kilometrin päässä jokisuusta Petšora jakautuu kahdeksi haaraksi ja muodostaa leveän suiston. Virtaus on suurimmillaan toukokuussa tapahtuvan kevättulvan aikana. Suurimmat sivujoet ovat vasemmalta puolelta Severnaja Mylva, Kožva, Ižma, Pižma, Tsilma ja Sula, oikealta Ilytš, Štšugor, Usa, Laja ja Šapkina.

Tärkeimmät satamat ovat Narjan-Mar, Ust-Tsilma, Petšora ja Troitsko-Petšorsk. Säännöllistä laivaliikennettä on kesäisin Troitsko-Petšorskiin sekä keväällä ja syksyllä Ust-Unjaan saakka. Suuret alukset nousevat Narjan-Mariin 110 kilometrin päähän merestä. Joella harjoitetaan mm. lohen, siian ja muikun kalastusta.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Brittain et al, 2009: Arctic rivers, Chapter 9. See section 9.9: The Pechora river (pdf)  (notendur.hi.is)

Komin tasavallan joet
Nenetsian joet

Seulonnan keskeiset artikkelit
A.A.B. Tuotanto

A.A.B. Tuotanto Oy oli vuonna 1982 toimintansa aloittanut suomalainen levy-yhtiö, jonka omistivat Polarvoxin Leena Juuranto sekä Johanna-levymerkin Atte Blom. Vuosina 1982–1984 yhtiö toimi monen Johanna-levymerkillä julkaistun levyn tuotantoyhtiönä ja levy-yhtiönä. Yhtiöllä oli tämän jälkeen myös omat levymerkit AAB ja AAB-Tuotanto. 

A.A.B. Tuotannon artisteja olivat muun muassa Pelle Miljoona, Tuomari Nurmio, Dave Lindholm, Hanoi Rocks ja Rauli Badding Somerjoki. A.A.B. Tuotanto toimi sekä eräiden vanhojen Johanna-merkin äänitteiden uudelleen- että ensijulkaisijana. Uusia Johanna-albumeja se julkaisi noin neljäkymmentä.

A.A.B. Tuotannon toiminta hiljeni 1990-luvun lopulla. Vuonna 1998 Love Kustannus osti A.A.B. Tuotannon tuotantokatalogin sekä julkaisuoikeudet, ja maaliskuussa 2000 yhtiö hakeutui konkurssiin . A.A.B. Tuotannon katalogi siirtyi vuonna 2010 Universal Musicin haltuun, kun Universal osti Love Kustannuksen.

Artisteja 

 22 Pistepirkko
 Briard
 Badding
 Dave Lindholm
 Hanoi Rocks
 Hector
 Jyri Honkavaara
 Jyrki Siukonen
 Lama
 Leevi and the Leavings

 M.A. Numminen
 Musta Paraati
 Pelle Miljoona
 Pelle Miljoona Oy
 Päät
 Rauli Badding Somerjoki
 Rudi
 SIG
 Tuomari Nurmio
 Vaahtera

Katso myös 
 Finnvox

Lähteet 
 Suomalaisen musiikin historia: Polarvox 
 Muusikko online: Baddingin rojaltit maksuun – vain rahat puuttuvat 
 Muusikko online: AAB-Tuotanto Oy asetettu konkurssiin 
 Muusikko online: Vanha ja uusi Johanna - levymerkin tarinaa 
 AAB discografiaa tekijätietoineen verkkosivustolla Discogs.com (englanniksi)
 A.A.B. Tuotanto Oy discografiaa tekijätietoineen verkkosivustolla Discogs.com (englanniksi)
 AAB-Tuotanto discografiaa tekijätietoineen verkkosivustolla Discogs.com (englanniksi)
 AAB:n Johanna 3000-sarja tekijätietoineen verkkosivustolla Discogs.com (englanniksi)

Viitteet 

Suomalaiset levy-yhtiöt
Viipurin läänin itäinen vaalipiiri

Viipurin läänin itäinen vaalipiiri oli Suomen eduskuntavaalien vaalipiiri, joka käsitti Viipurin läänin itäisen osan eli osan Karjalan kannasta ja Laatokan Karjalan. Nyky-Suomen alueen nykyisistä kunnista siihen kuuluivat ainoastaan Kymen läänin/Etelä-Suomen läänin koillisimmat kunnat Imatra, Ruokolahti, Rautjärvi ja Parikkala. Simpele oli liitetty Rautjärveen 1973, Saari ja Uukuniemi Parikkalaan 2005 ja Joutseno Lappeenrantaan 2009. Karjalan siirtoväki äänesti oman kotiseutunsa ehdokkaita entiseen asuinpaikaansa perustuvassa vaalipiirissä vielä vuosien 1945 ja 1948 eduskuntavaaleissa. Viipurin lääni kuitenkin korvattiin nimessä ja vaalipiiristä tuli Kymen läänin itäinen vaalipiiri. Vuoden 1948 eduskuntavaalissa Kymen läänin vaalipiirit yhdistettiin yhdeksi vaalipiiriksi.

Kunnista vaalipiiriin kuuluivat Sortavala, Käkisalmi, Joutseno, Ruokolahti, Rautjärvi, Kirvu, Jääski, Antrea, Vuoksenranta, Terijoki, Kivennapa, Muolaa, Äyräpää, Kyyrölä (liitetty Muolaaseen vuonna 1934), Heinjoki, Valkjärvi, Vuoksela, Rautu, Sakkola, Metsäpirtti, Pyhäjärvi, Räisälä, Käkisalmen mlk, Kaukola, Hiitola, Kurkijoki, Parikkala, Simpele, Jaakkima, Lahdenpohja, Lumivaara, Sortavalan mlk, Harlu, Uukuniemi, Ruskeala, Soanlahti, Suistamo, Korpiselkä, Suojärvi, Salmi ja Impilahti.

Puolueiden kannatus 
Viipurin itäisestä vaalipiiristä valittiin eduskuntaan 17 kansanedustajaa, paitsi vuonna 1939, jolloin edustajia oli yksi enemmän. Maalaisliitto oli vuodesta 1919 vaalipiirin hallitseva puolue. Se sai eduskuntavaaleissa 49–59 prosenttia äänistä ja enemmistön paikoista. Vielä autonomian aikana SDP ja Suomalainen puolue kykenivät voittamaan Maalaisliiton ja nuorsuomalaisetkin olivat vahvasti edustettuina.

Maalaisliitto 
Kannaksen ydinalue muodosti 18 kunnan yhtenäisen alueen, joka oli Maalaisliiton kannatusaluetta. Ydinaluekunnat ryhmittyivät pääasiallisesti Viipuri–Sortavala sekä Hiitola–Rautu rautatie- ja maantiereittien varsille. Tästä päätellen liikenneyhteyksillä on saattanut olla osuutta alueen muotoutumiseen. Kannatukseltaan Kannas oli vahvin Maalaisliiton ydinalueista. Kannatuksen mediaani vuosina 1919–39 oli 64,0 %. Uukuniemi oli alueen maalaisliittolaisin kunta yli 75,0 % mediaanikannatuksella. Kannatuksen ydinalue putosi jyrkästi, joten Maalaisliiton vaikutusalue oli jokseenkin olematon.

Kansanedustajia
Hilma Räsänen 1907–1908
Jooseppi Kauranen 1922–1935
Väinö Kaasalainen 1933–1938

Katso myös 
Viipurin läänin läntinen vaalipiiri

Lähteet 

Viipurin lääni
Arlo Guthrie

Arlo Davy Guthrie (s. 10. heinäkuuta 1947 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen folk-laulaja ja kitaristi. Hän oli suosionsa huipulla 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa. Hänen isänsä on kuuluisa folk-muusikko Woody Guthrie.

Elämä ja ura
Arlo Guthrie syntyi 1947 Brooklynissa New Yorkissa. Hänen isänsä Woody Guthrie oli tunnettu folk-muusikko ja äitinsä Marjorie Greenblatt tunnettu tanssija, joka oli kiertänyt Martha Graham Dance Companyn mukana. Vanhemmat erosivat kun Arlo oli nuori, mutta hän pysyi läheisenä isänsä kanssa ja kasvoi tunnettujen muusikoiden ympäröimänä.

Guthrie piti ensimmäisen konserttinsa 13-vuotiaana vuonna 1961. Hän nousi pian tunnetuksi folk-muusikoksi ja esiintyi yhdessä esimerkiksi Bob Dylanin ja Joan Baezin kanssa. Guthrie esitti 1967 Newport Folk Festivalilla suositun 18-minuuttisen omakohtaisen tarinansa "Alice's Restaurant Massacree", joka kertoo roskaamisesta ja kutsuinnoissa hylkäyksestä. Tarina tuli Guthrien esikoisalbumille Alice's Restaurant, joka julkaistiin myöhemmin samana vuonna, muutama viikko Woody Guthrien kuoleman jälkeen. Tarinasta tehtiin myös elokuva Alicen ravintola (1969), jossa Guthrie itsekin esiintyi. Albumi teki Guthriesta tähden ja 1960-luvun vastakulttuurin ikonin.

Guthrien toinen albumi Arlo (1968) ja kolmas Running Down the Road (1969) olivat myös menestyksiä. Guthrie esiintyi Woodstockissa 1969. Hän levytti hitin ”City of New Orleans” vuonna 1972. Juha Vainio käänsi kappaleen suomeksi ja Karma-yhtye levytti sen nimellä ”Hyvää huomenta, Suomi”.

Guthrien ura oli huipussaan 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa, mutta hän on jatkanut levyttämistä ja konsertointia senkin jälkeen. Hän perusti oman levy-yhtiön nimeltä Rising Son Records. Guthrie on myös näytellyt televisiosarjoissa. Hän osti Massachusettsista kirkon, jossa toimii nyt Guthrie Center, joka tarjoaa paikallisia ja kansainvälisiä sosiaalipalveluja HIV-tuesta meditointikeskukseen.

Helmikuussa 2008 Guthrie ilmoitti kannattavansa presidenttiesivaaleissa republikaanista Ron Paulia, joka muun muassa kannatti veroviraston ja tuloverotuksen sekä julkisen sosiaaliturvan ja kehitysavun lakkauttamista. Hän perusteli sitä sanomalla: ”Hän vaikuttaisi olevan ainoa presidenttiehdokas, joka oikeasti uskoo maamme perustuslakiin”.

Guthriella on vaimonsa Jackien kanssa neljä lasta. Jackie kuoli 2012.

Lähteet 

1960-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Grammy-palkinnon saajat
Yhdysvaltalaiset laulaja-lauluntekijät
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Hippiliike
Kirvesmies

Kirvesmiehellä tarkoitetaan yleensä rakennustyöntekijää, joka tekee puurakenteisiin ja niiden asentamiseen liittyviä töitä. Tällaisia töitä ovat esimerkiksi puurunkojen rakentaminen, laudoittaminen, betonimuottien valmistaminen, levyttäminen, lämpöeristeiden laittaminen, ovien ja ikkunoiden asentaminen, puuaitojen ja terassien valmistaminen.

Rakennuskirvesmies
Entisaikoina, kun talot tehtiin hirrestä, kirvesmiehen tärkein työkalu oli kirves ja talontekijää alettiin kutsua kirvesmieheksi. Nykyään talonrakentaminenkin on koneellistunut ja kirvesmiehellä on käytössään monenlaisia muita työkaluja, usein nykyään sähköisiä. Rakennusmateriaalit ovat muuttuneet siten että raja puutöiden ja muiden töiden välillä on hämärtynyt. Rakennusten osia valmistetaan talotehtaissa ja talon pystytyspaikalle jäävän työn osuus pienenee.

Kirvesmiehet olivat entisaikoina erikoistuneet johonkin tiettyyn osa-alueeseen, oli kuuluisia kirkonrakentajia, sillanrakentajia ja koulujen rakentajia, pientalojen ja ulkorakennusten rakentajia. Tosin maataloissa usein rakennuksetkin tehtiin itse usein myös talkootyönä kyläläisten kesken.

Laivojen kirvesmies
Laivoissa kirvesmies (timperi, timppa) ammattinimikkeenä tarkoitti itsenäisesti päivävuorossa työskentelevää korjausmiestä, jolle kuuluivat kaikki puurakenteiden huolto- ja korjaustyöt. Purjelaivoissa, joissa ei ollut metallirakenteita, kirvesmies paitsi rakensi varapuusta tarvittavat rakenteet särkyneiden tilalle myös huolsi muun muassa pumput ja ruorilaitteet sekä kerran viikossa kiipesi takilaan rasvaamaan eniten kuluvat kohteet. Myös suuremmissa vauriotapauksissa, kun laivaa jouduttiin esimerkiksi hinaamaan vuodon johdosta, vuotojen tukkimisen päävastuu kuului kirvesmiehelle. 

Jäänmurtajilla kirvesmies työskenteli aikaisemmin myös sukeltajan tehtävissä, näillä aluksilla kirvesmiehet yleisestä käytännöstä poiketen osallistuivat vahteihin.

Katso myös
Puuseppä

Lähteet

Rakennusalan ammatit
Vesiliikenteen ammatit
Osprey-luokan miinantorjunta-alus

Osprey-luokka on Yhdysvaltain laivaston 12 miinantorjunta-aluksen muodostama alusluokka, jonka alukset on valmistanut  italialainen Intermarine S.p.A. Alukset on suunniteltu etsimään, määrittämään ja tuhoamaan ankkuroidut sekä pohja-asenteiset merimiinat. Alusten varusteisiin kuuluvat kaikuluotaimet, kuvausjärjestelmät, kaapelinleikkaajat ja kauko-ohjattavat miinanraivausjärjestelmät.

Luokan alukset ovat kooltaan maailman toiseksi suurimpia, ainoastaan Britannian kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan miinantorjunta-alukset ovat suurempia, täysin lasikuidusta valmistettuja aluksia. Ne on suunniteltu kestämään vedenalaisten räjähdysten aiheuttama shokkiaalto.

Alukset
Yhdysvaltain laivastolle valmistettiin kaksitoista alusta Northrop Grumman Ship Systems (entinen Litton Avondale Industries) New Orleansissa ja Intermarine Savannahissa. Alukset otettiin palveluskäyttöön 1993–1999. Luokan alukset nimettiin lintujen mukaan lukuun ottamatta USS Black Hawkia, joka nimettiin Sauk-intiaanien päällikön mukaan.

Luokan alukset on poistettu käytöstä 2006–2007. Kaksi aluksista myytiin Kreikan laivastolle ja kaksi Egyptin laivastolle. Yhdysvaltain presidentti vahvisti kongressin ehdotuksesta kahden aluksen siirron Liettuan laivastolle ja yhden Turkille. Näiden lisäksi kahden aluksen myynti Taiwanille ja yhden aluksen myynti Turkille on vahvistettu.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Rodriguez Intermare: Osprey class minehunters
 U.S. Navy: Coastal Mine Hunters - MHC 
 Naval Vessel Register

Miinantorjunta-alukset
Yhdysvaltain laivaston sotalaivat
Hannu Kapanen

Hannu Mauri Antero Kapanen (s. 13. maaliskuuta 1951 Kontiolahti) on suomalainen entinen jääkiekkohyökkääjä. Nykyään hän on jäsenenä KalPa Hockey Oy:n hallituksessa.

Nuoruusvuodet 
Kapanen aloitti jääkiekkouransa Joensuun PeTo:ssa ja pelasi juniorivuotensa 3-4 vuotta häntä vanhempien joukkueissa. Pari vuotta myöhemmin hän siirtyi kaupungin toiseen joukkueeseen, Joensuun Kiekko-Poikiin. Kapanen pelasi nuorten maajoukkueessa 9 ottelua ennen kuin siirtyi JoKP:sta eteenpäin.

Pelaajana 
Pääsarjauransa hän aloitti Helsingissä; ensimmäiset seurat olivat HJK ja Karhu-Kissat. Vuonna 1974 Kapasen tie vei Jokereihin, josta hän jatkoi neljänteen helsinkiläisseuraan, HIFK:hon, vuonna 1977. Kapasen pääsarjaura päättyi HIFK:n mestaruusjuhliin vuonna 1980. Tämän jälkeen hän pelasi vielä viisi kautta JoKP:ssa ykkösdivisioonaa. Yhteensä Kapanen pelasi SM-sarjassa ja -liigassa 320 runkosarja- ja 11 pudotuspeliottelua. Pisteitä hänelle kertyi runkosarjassa 146+184 ja pudotuspeleissä 4+5.

Maajoukkueessa Kapaselle kertyi 47 peliä. Hän edusti Suomea kerran MM-kisoissa ja olympialaisissa. Väärin perustein hylätty Kapasen tekemä maali olisi tuonut Suomen ensimmäisen olympiamitalin (pronssia) vuonna 1976.

Valmentajana 
Pelaajauransa jälkeen Kapanen on toiminut useita vuosia valmentajana. Hän on ollut SM-liigassa KalPan (1993-94), HIFK:n (1994-96), HPK:n (1996–97), Jokerien (2.3.1998–20.2.1999) ja Bluesin (4.10.2001– kauden 2003 loppuun) vastuuvalmentajana. Vuonna 1997 hänet palkittiin Kalevi Numminen -palkinnolla SM-liigan parhaana valmentajan johdatettuaan HPK:n pronssille. Kapanen on ainoa valmentaja, joka on valmentanut kaikkia kolmea pääkaupunkiseudun pääsarjaseuraa: Bluesia, HIFK:ta ja Jokereita. Kapasen suurin valmennusmeriitti on kuitenkin Suomen alle 20-vuotiaiden maajoukkueen johdattaminen MM-kultaan vuonna 1998.

Poliittinen toiminta 
Vuonna 1999 hän pyrki eduskuntaan nuorsuomalaisten ehdokkaana.

Henkilökohtaista 
Hannu Kapasen pojat Kimmo ja Sami Kapanen sekä jälkimmäisen poika Kasperi Kapanen ovat myös jääkiekkoilijoita. Myös Hannu Kapasen veli Jari pelasi pääsarjatasolla jääkiekkoa.

Saavutukset ja palkinnot 
 1 Suomen mestaruus (1980)
 SM-liigan vuoden valmentaja (1997)
 Jääkiekon alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruus (1998)
 Suomen Jääkiekkoleijona #159
 Jokipojat on jäädyttänyt Kapasen pelinumeron 9

Lähteet 

Kapasen tiedot Jääkiekkomuseon sivulla

Viitteet 

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Suomalaiset jääkiekkovalmentajat
Kalevi Numminen -palkinnon voittajat
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Heinätähtimö

Heinätähtimö (Stellaria graminea) on hento, kohokkikasveihin kuuluva ruohokasvi, jonka tähtimäiset kukat ovat valkeat.

Ulkonäkö ja koko 

Monivuotinen, koheneva- tai rentokasvuinen heinätähtimö kasvaa 20–70 cm pitkäksi. Vaihtelevasti haarova varsi on sileä tai se on tyvestä korkeista, kartiomaisista nystermistä karhea. Lehdet ovat tasasoukkia tai suikeita, ruodittomia ja väriltään ruohonvihreitä tai heikosti sinivihreitä. Tavallisesti lehdet ovat tyvestä ripsilaitaisia. Kukinto on kaksihaarainen, tavallisesti runsaskukkainen harsu viuhko. Toisinaan kukinto on muuntunut yksikukkaiseksi. Kukinnon tukilehdet ovat kalvomaisia ja tavallisesti ainakin tyvestä karvalaitaisia. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verholehdet ovat selväsuonisia ja laidoilta karvaisia. Valkoiset, lähes tyveen saakka kaksiliuskaiset terälehdet ovat 3,5–6 mm pitkiä, tavallisesti verhiön pituisia tai sitä pitempiä. Heteiden ponnet ovat 0,5–0,7 mm pitkiä, emiö on kolmilehtinen. Suomessa heinätähtimö kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on kuusiliuskaisesti aukeava kota. Siemenet ovat kooltaan 0,6–1,4 mm.

Heinätähtimö on paljon hennompi kuin yleinen sukulaislajinsa pihatähtimö (S. media) eli vesiheinä, ja sen kukat ovat pienemmät kuin kevättähtimöllä (S. holostea). Eniten Suomessa tavattavissa tähtimölajeista se muistuttaa kuitenkin luhtatähtimöä (S. palustris) ja hyvin harvinaista idäntähtimöä (S. hebecalyx).

Toisinaan heinätähtimö risteytyy suomentähtimön (S. fennica) kanssa.

Levinneisyys 
Heinätähtimöä esiintyy Euroopassa Pohjois-Espanjasta ja Britteinsaarilta läpi mantereen Venäjälle saakka. Myös Islannissa kasvaa paikoin heinätähtimöitä. Laji puuttuu Euroopasta ainoastaan Pyreneiden niemimaan keski- ja eteläosista, Keski- ja Etelä-Italiasta ja Venäjän pohjoisimmista osista. Levinneisyysalue jatkuu Aasian puolella yhtenäisenä Keski-Siperiaan ja Keski-Aasiaan asti. Itä-Siperiassa ja Itä-Aasiassa lajia tavataan satunnaisesti. Pohjois-Amerikkaan, erityisesti mantereen koillis- ja itäosaan, se on levinnyt ihmisen mukana.

Suomessa heinätähtimö on alkuperäislaji, jota tavataan koko maassa. Laji on hyvin yleinen Etelä-Lappia myöten. Pohjoisempaan päin laji harvinaistuu, mutta puuttuu vain korkeimmilta tunturialueilta pohjoisimmasta Lapista.

Elinympäristö 
Heinätähtimö kasvaa niityillä, pientareilla, metsänreunoilla, kalliopengermillä, hakamailla, viljelymailla, tienvarsilla ja rannoilla. Toisinaan laji muodostaa laajoja ja tiheitä kasvustoja.

Lähteet 
 Oulun kasvit. Piimäperältä Pilpasuolle. Toim. Kalleinen, Lassi & Ulvinen, Tauno & Vilpa, Erkki & Väre, Henry. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Norrlinia 11 / Oulun kaupunki, Oulun seudun ympäristövirasto, julkaisu 2/2005. Yliopistopaino, Helsinki 2005. ISBN 952-10-2372-4

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Heinätähtimö (Stellaria graminea)
Luontoportti: Heinätähtimö (Stellaria graminea)
Pohjolan kasvien pauloissa: Stellaria graminea - heinätähtimö
Valokki - Nettikasvio: Heinätähtimö (Stellaria graminea)
United States Department of Agriculture (USDA): Stellaria graminea 
Flora of China: Stellaria graminea 
Flora of North America: Stellaria graminea 

Tähtimöt
Huopavoikeltano

Huopavoikeltano eli huopakeltano (Pilosella officinarum, syn. Hieracium pilosella) on keltakukkainen asterikasvien heimoon kuuluva kasvilaji tai hieman toisistaan eroavien pikkulajien ryhmä.

Ulkonäkö 
Huopakeltanon lehdet kasvavat ruusukkeena tiiviisti maata vasten, ja osa niistä saattaa talvehtia lumen alla. Lehden alapinta on valkean, huopaa muistuttavan nukkakarvoituksen peitossa. Lehtien keskeltä nousee 5–25 cm korkea kukkavana, jonka päähän tulee vaaleankeltainen, voikukkaa muistuttava, mutta sirompi mykerökukinto. Hedelmävaiheessa mykerökukinto muuttuu hahtuvapalloksi.

Kasvupaikka 
Huopakeltano kasvaa kuivilla paikoilla melko vähäravinteisessa maassa, kuten hiekkakedoilla ja sorakuopilla.

Levinneisyys 
Suomessa huopakeltano elää Etelä- ja Keski-Suomessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas: Huopavoikeltanon levinneisyys Suomessa

Voikeltanot
Sakari Lindfors

Sakari Lindfors (s. 27. huhtikuuta 1966 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkomaalivahti ja maalivahtivalmentaja.

Lindfors edusti Suomessa aikuisten pääsarjatasolla vain HIFK:ta. Hän pelasi joukkueessa vuodet 1985–1998 ja 2000–2002. Välissä Lindfors kävi torjumassa kiekkoja ulkomailla Itävallan EC Grazissa, Ruotsin Färjestadissa ja Italian HC Milanossa. Lindfors puki pelipaidan päälleen yhteensä 670 Jääkiekon SM-liiga-otteluun ja oli torjuntavuorossa 508:ssa. Hän voitti urallaan kolme SM-mitalia, joista yksi oli kultainen.

Sakari Lindfors valittiin Suomen MM-joukkueeseen viidesti vuosina 1989–1993, vuoden 1991 MM-kisoissa hän ei pelannut peliäkään. Lindforsin maajoukkueuralle mahtuu 111 A-maaottelua. Vuonna 1992 Lindfors oli mukana voittamassa MM-hopeaa Prahan MM-kilpailuista. Calgaryn vuoden 1988 talviolympialaisten kisajoukkueessa Lindfors oli alun perin kotiin jäävä varamaalivahti. Jarmo Myllyksen jalkavaivojen takia hän oli kuitenkin osan aikaa paikan päällä Calgaryssä. Hän ei pelannut kisoissa otteluakaan, mutta sai ylimääräisen hopeamitalin, jonka hän luovutti Suomen Jääkiekkomuseoon. Hän ei kuitenkaan ole virallisesti olympiamitalisti.

Pelaajauransa jälkeen Lindfors on toiminut HIFK:n maalivahtivalmentajana ja joukkueenjohtajana. Joulukuussa 2006 Lindfors nostettiin HIFK:n väliaikaiseksi päävalmentajaksi, kun Bob Francis ja apulaisvalmentaja Tom Coolen erotettiin tehtävistään.

Saavutukset ja palkinnot
1 Suomen mestaruus (1998)
1 SM-hopea ja -pronssi
MM-hopea
HIFK on jäädyttänyt Lindforsin pelinumeron 35
Suomen Jääkiekkoleijona #161

Lähteet
Lindforsin tiedot Jääkiekkomuseon sivulla
HIFK:n valmentajat

Viitteet

Suomalaiset jääkiekkomaalivahdit
Quebec Nordiquesin varaamat pelaajat
Suomalaiset jääkiekkovalmentajat
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Ordre National du Mérite

Ordre National du Mérite on ranskalainen ansioritarikunta. Se luotiin vuonna 1963 vanhemman ja arvokkaamman Kunnialegioonan rinnalle. Ritarikunnassa on samat viisi luokkaa kuten Kunnialegioonassakin: ritari (chevalier), upseeri (officier), komentaja (commandeur), suurupseeri (grand-officier), sekä suurristin komentaja (grand-croix). 

Ritarikunnan suurmestari on Ranskan tasavallan presidentti, joka myöntää kaikki ritarikunnan kunniamerkit ministerien ehdotusten perusteella. Myöntämisperusteena on sotilas- tai siviiliansiot Ranskan hyväksi tehdyssä työssä.

Tunnukset 
Nauhan perusväri on sininen.

  ritari
  upseeri
  komentaja
  suurupseeri
  suurristin komentaja

Suomalaisia ritarikunnan kunniamerkkeja saaneita
 Ralliajaja, europarlamentaarikko Ari Vatanen (upseeri)
 Kenraalimajuri Heikki Lyytinen (komentaja) 
 Professori Seppo Kimanen (ritari 2005)
 Kirjailija Pentti Holappa (upseeri)
 Kansanedustaja Elisabeth Nauclér (upseeri 2009)
 Sarjakuvapiirtäjä Ville Ranta (ritari 2017)
 Everstiluutnantti Hans Adolf Ehrnrooth

Saamelaisia ritarikunnan kunniamerkkeja saaneita
 ISFI:n elokuvakomissaari ja SogSAKKin entinen rehtori Liisa Holmberg (ritari 2021)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ranskalaiset ritarikunnat
Emmanuelle Béart

Emmanuelle Béart (s. 14. elokuuta 1963 Saint-Tropez, Ranska) on ranskalainen elokuva-, teatteri- ja televisionäyttelijä. Hänet tunnetaan myös työstään Unicefin hyväksi.

Osittainen filmografia 
Rakkauden lähde (1986)
Date with an angel (1987)
Les enfants du désordre (1989)
La belle noiseuse – tuntematon mestariteos (1991)
J’embrasse pas (1991)
Tunteeton sydän (1992)
Nelly ja herra Arnaud (1995)
Ranskalainen nainen (1995)
Vaarallinen tehtävä (1996)
Don Juan (1998)
Kolmenkympin villitys (1999)
Les Destinées sentimentales (2000)
Roolipeli (2000)
8 naista (2002)
Nathalie (2003)
L’Enfer (2005)
A Crime (2006)
Les Témoins (2007)
Disco (2008)
Bye Bye Blondie (2012)
Krokotiilin keltaiset silmät (2014)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Ranskalaiset näyttelijät
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt