Matti Wuori

Matti Ossian Wuori (15. heinäkuuta 1945 Helsinki – 15. lokakuuta 2005 Kirkkonummi) oli asianajaja, joka toimi vihreiden sitoutumattomana edustajana Euroopan parlamentissa 1999–2004.

Ura

Matti Wuori oli Euroopan parlamentin ihmisoikeusraportoija vuosina 2000–2001. Muutenkin ihmisoikeuskysymykset – ympäristökysymysten ohella – olivat Wuoren ominta alaa. Wuori suhtautui vihreiden muita Euroopan parlamentin jäseniä kriittisemmin moniin ulkopoliittisiin asioihin kuten esimerkiksi Euroopan unionin sotilaallisen yhteistyön lisäämiseen, jonka taustalla hän näki muun muassa aseteollisuuden intressejä. Hänen mukaansa länsimaailma on saattanut menettää perinteisen demokratian lopullisesti niin sanotun terrorismin vastaisen sodan alettua.

Avustettuaan kansainvälistä Greenpeacea Suomen kautta tapahtuneen valaanlihan salakuljetuksen yhteydessä Wuori oli mukana perustamassa Greenpeacea Suomeen ja oli Suomen-osaston puheenjohtaja vuosina 1989–1998, kansainvälisen osaston puheenjohtaja 1991–1993 ja toimi lisäksi useissa Greenpeacen kansainvälisissä johtotehtävissä. Hän osallistui Etelä-Afrikan apartheidin ajan jälkeisen totuuskomission työskentelyyn.

Matti Wuori valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1979 harjoitettuaan jo sitä ennen vuosia asianajoa eri tuomioistuimissa – oman toimiston hän oli perustanut jo 1971. Hänen ajamiinsa juttuihin kuuluivat varhaisina aikoina ns. yllytysoikeudenkäynnit: satoja ihmisiä syytettiin heidän yllytettyään kieltäytymään asevelvollisuudesta. Myös Persian šaahin vierailun yhteydessä pidetyn mielenosoituksen aiheuttamat syytteet työllistivät Wuorta.

Asianajajana Wuori sai julkisuutta avustaessaan Mikkelin panttivankidraaman jälkeen käynnistyneessä oikeudenkäynnissä kuolleen panttivangin veljeä sekä Irak-skandaalin yhteydessä tasavallan presidentin entistä neuvonantajaa Martti Mannista. Hän toimi myös sananvapausasioissa eri mediayhtiöiden ja toimittajien avustajana, mm. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa. Hänelle olivat läheisiä erityisesti ympäristönsuojelu- ja ihmisoikeustapaukset. Ilmaisunvapautta hän puolusti menestyksekkäästi aina Euroopan ihmisoikeustuomioistuinta myöten.

Wuori toimi kuolemaansa saakka Ihmisoikeusjuristit ry:n puheenjohtajana ja Suomen Asianajajaliiton oikeuspoliittisen valiokunnan jäsenenä.

Vuoden 2005 joulukuussa järjestetyn Big Brother -palkinnonjakotilaisuuden yhteydessä Electronic Frontier Finland myönsi Wuorelle positiivisen Winston Smith -tunnustuspalkinnon postuumisti "pitkäaikaisista ansioistaan yksityisyyden ja muiden perusoikeuksien edistämisessä".

Muuta 
Wuorella oli pienet cameoroolit Aki Kaurismäen elokuvassa Mies vailla menneisyyttä (2002) ja Ville Mäkelän elokuvassa Lain ulkopuolella (1987) sekä Sakari Rimmisen elokuvassa Pilvilinna (1970) ja Pekka Mandartin elokuvassa Going to Kansas City (1998).

Boheemiuteen taipuvaisena ihmisenä asianajaja Wuori harrasti kuubalaisia sikareita, mallasviskejä ja omisti satoja solmioita.

Teokset

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Helsingin Sanomat: Muistokirjoitus. 18.10.2005.
 Markku Fredman: Matti Wuori 15.7.1945–15.10.2005. Fredman & Månsson.
 Tommy Lindgren: Vain yksi Wuori . Voima 10/2005.
 Johan Lahdenperä: Maailman viha ja kiihko. Helsingin Sanomat 26.11.2005.
 Katri Tanni: Individualismin puolustuspuheita. Agricola 11.11.2005.
 

Greenpeacen aktivistit
Vihreän liiton europarlamentaarikot
Vihreän liiton poliitikot
Suomalaiset asianajajat
Suomalaiset kansalaisaktivistit
Vuonna 1945 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet