joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Iconoclastic

Iconoclastic on suomalaisen death metal -yhtyeen Medeian neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2013 levymerkillä Fullsteam Records ja sen jakelijana toimi Sony Music Entertainment. Albumin poikkeaa huomattavasti yhtyeen edellisestä studioalbumista, tummasta ja raskaasta Abandon Allista.

Kappaleessa "Reverence" vierailevana kitaristina toimii pituushyppääjä Tommi Evilä. Kappaleista "The Dominant Species"  ja "Misery Prevails"  julkaistiin musiikkivideot. Yhtyeen mittavasta Euroopankiertueesta Children of Bodomin kanssa on nähtävissä mini-dokumentti joka sisältää live-musiikkivideon "Sleep" -kappaleesta . Iconoclasticin vuosipäivänä 2014 julkaistiin Iconoclastic-studiomuistelmat -video . Levyn valikoidut riffit on dokumentoitu yhtyeen kitaristien toimesta Medeian My most bestest riffs -videolla .

Kappaleet

Kokoonpano 
 Keijo Niinimaa – laulu
 Samuli Peltola – kitara, laulu, äänittäjä
 Pekko Mörö – kitara
 Samuli Kuusinen – basso, laulu
 Janne Putkisaari – rummut, laulu, äänittäjä, masteroija
 Laura Dziadulewicz – syntetisaattori, laulu

Muut tekijät 
 Jyri Rautio, Medeia, Sami Silvennoinen, Ville Hakasalo – kuorolaulu
 Juha Höyssä – kansitaide
 Mikko Pylkkö – valokuvat

Arvostelut 
 Desibeli.net: 4/5 
 Imperiumi.net: 8½/10 
 Kaaoszine: 9+/10 
 Soundi: 4/5 
 Keskisuomalainen 
 Metal.de: 9/10 
 Metalnews.de: 5/7 
 Metal1.info: 7/10 
 Alternative Vision: 4/5: 
 Soundscape Magazine: 7/10 
 Terrorizer Magazine: Certified brutal
 Metalmouth: Killer!

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Iconoclastic discogs.com -sivustolla

Vuoden 2013 albumit
Medeian albumit
Lilja (täsmennyssivu)

Lilja voi tarkoittaa seuraavia:

 Liljat (Lilium), liljakasvien heimoon kuuluva kasvisuku
 lilja, tyylitelty liljan kukka, heraldinen symboli
 Lilja, Wäinö Aaltosen veistos Turussa
 Lilja 4-ever, Lukas Moodyssonin elokuva
 Lilja, naisen etunimi
 Lilja, sukunimenä:
 Andreas Lilja (s. 1975), ruotsalainen jääkiekkoilija
 Anna Lilja (1876–1951), suomalainen urheiluopiston perustaja ja kansakoulunopettaja
 Anni Lilja (1871–1952), suomalainen nuortenkirjailija
 Arto Lilja (s. 1973), suomalainen hiihtosuunnistaja
 Eeva Lilja (1918–1979), suomalainen lastenkirjailija
 Harald Lilja (1896–1937), suomalainen jääkärikapteeni ja ilmavoimien upseeri
 Jakob Lilja (s. 1993), ruotsalainen jääkiekkoilija 
 Jenny Lilja (1925–1998), suomalainen apulaisprofessori ja kirjallisuudentutkija
 Kalevi Lilja (1925–1993), suomalainen jalkapalloilija
 Liisa Lilja (s. 1992), suomalainen triathlonisti ja vammaisurheilija
 Matti Lilja (1903–1956), suomalainen kirjailija
 Max Lilja (s. 1975), suomalainen muusikko, Apocalyptica-yhtyeen perustajajäsen
 Olavi Lilja (1928–2006), suomalainen jalkapalloilija
 Pekka Lilja (s. 1943), suomalainen Jyväskylän yliopiston kirjallisuuden emeritusprofessori
 Riikka Lilja (s. 2002), suomalainen jalkapalloilija
 Riikka Sarasoja-Lilja (s. 1982), suomalainen maastohiihtäjä
 Saara Lilja (1923–2003), suomalainen klassillisen filologian ja antiikin kirjallisuuden tutkija
 Topias Lilja (s. 1996), suomalainen pesäpalloilija
 Wille Lilja (1880–1952), suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Tero Luukkonen

Tero Luukkonen (15. toukokuuta 1968 – 11. marraskuuta 2013) oli suomalainen koripalloilija. Hän voitti urallaan kaksi Suomen cupia ja yhden SM-hopean.

Elämä ja urheilu-ura 

HMP:n kasvatti Luukkonen edusti Lahden NMKY:tä seitsemän kauden ajan vuosina 1989–1996. Luukkosen ensimmäisen kauden Lahti pelasi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, mutta voitti Suomen cupin. Muut Luukkosen kaudet Lahti pelasi SM-sarjassa, ja tuona aikana Luukkonen saavutti toisen Suomen cupin sekä SM-hopeaa kaudella 1995–1996.

Luukkosen ilmoitettiin kuolleen 11. marraskuuta 2013. Hän oli kuollessaan 45-vuotias.

Saavutukset 

 SM-hopeaa 1996
 Suomen cup 1989 ja 1994

Lähteet 
 Tero Luukkonen baskethotel.com

Viitteet 

Suomalaiset koripalloilijat
Vuonna 1968 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Ilola

Ilola voi tarkoittaa seuraavia:

paikkoja

 Ilola (), Vantaan kaupunginosa
 Ilola (), kylä ja taajama Porvoossa
 Ilola (), kylä Raivolassa, Karjalankannaksella
 Ilola, puisto Hakaniemessä 
 
henkilöitä

 Anselmi Ilola (s. 1995), suomalainen mäkihyppääjä
 Jari Ilola (s. 1978), suomalainen jalkapalloilija
 Jarmo Ilola (s. 1956), suomalainen jalkapalloilija
 Kyllikki Ilola (1917–2011), suomalainen runoilija
 Toivo Ilola (s. 1928), suomalainen pesäpalloilija

kuvitteellisia henkilöitä
 Emma Ilola, tv-sarjassa Salatut elämät

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Kekkosen lastenkutsut

Kekkosen lastenkutsut olivat presidentti Urho Kekkosen 1960-luvulla virka-asunnossaan Tamminiemessä järjestämiä illanviettoja, joihin kutsuttiin vieraiksi senaikaisen nuoren älymystön edustajia, joihin Kekkonen halusi tutustua lähemmin. Vieraisiin kuului kulttuurin ja tieteen edustajia sekä muun muassa nuoria nousevia poliitikkoja. Tamminiemen illanviettoon kutsu oli aikanaan jopa kadehdittu statussymboli.

Lastenkutsujen vieraat valitsivat Yleisradion pääjohtaja Eino S. Repo, presidentti Kekkosen poika Matti Kekkonen ja Tielaitoksen pääjohtaja Jouko Loikkanen. Myös presidentin puoliso Sylvi Kekkonen kutsui mukaan nuoria kirjailijakollegoitaan.

Illanvietto alkoi Kekkosen pitämällä humoristisella tervetuliaispuheella. Tilaisuuteen kuului jonkin verran ohjelmaa, mutta pääasiassa harrastettiin vapaata keskustelua ajankohtaisista teemoista, kuten esimerkiksi huumeista. Vieraat istuivat 6–8 hengen ryhmissä pöytien ääressä, ja Kekkonen kulki illan aikana ryhmästä toiseen keskustelemassa.

Jouko Loikkasen mukaan kutsuilla ei ollut mitään vaikutusta Suomeen poliittiseen elämään, vaan ne olivat pelkkää iloista yhdessäoloa. Kutsujen järjestäminen lopetettiin, kun vieraiden alkoholinkäyttö alkoi muodostua häiritseväksi.

Lastenkutsujen vieraslistat on julkaistu Kirsti-Maria Kaskikarin pro gradu -tutkielmassa Kekkonen ja ylioppilaskunta 1956–68 (Helsingin yliopisto 1996).

Vieraita 

 Yrjö Ahmavaara
 Claes Andersson
 Seppo Ahti
 Mauri Auvinen
 Peter von Bagh
 Timo Bergholm
 Ilkka-Christian Björklund
 Kaj Chydenius
 Henrik Otto Donner
 Kristiina Halkola
 Elisabeth Helander
 Pekka Herlin
 Pentti Holappa
 Kalle Holmberg
 Päivi Istala
 Antero Jyränki
 Mauri Kekkonen
 Taneli Kekkonen
 Kaisa Korhonen
 Keijo Korhonen
 Jaakko Lassila
 Erkki Liikanen
 Paavo Lipponen
 Matti Louekoski
 Mikko Niemi
 Kaarle Nordenstreng
 Aulikki Oksanen
 Erno Paasilinna
 Reino Paasilinna
 Pekka Peltola
 Laila Pullinen
 Pekka Puska
 Max Rand
 Pasi Rutanen
 Pentti Saaritsa
 Arja Saijonmaa
 Hannu Salama
 Johannes Salminen
 Arvo Salo
 Elina Salo
 Asko Sarkola
 Kalevi Sorsa
 Yrsa Stenius
 Ulf Sundqvist
 Kaarina Suonio
 Hannu Taanila
 Ilkka Taipale
 Tarja-Tuulikki Tarsala
 Seppo Toiviainen
 Paula Tuomikoski
 Erkki Tuomioja
 Jouko Turkka
 Jouko Tyyri
 Paavo Väyrynen

Lähteet 
 Kekkonen sai "lastenkutsuilla" tietoa huumeista, Studio55.fi 3.4.2012
 Rellestys lopetti Kekkosen kuulut "lastenkutsut", Risto Uimosen kolumni Kalevassa 27.1.2008
 Kekkosen lastenkutsujen vieraslista 1960-1969 (Punatähdet.com)

Suomen politiikka 1960-luvulla
Urho Kekkonen
Iso Haapasaari (Jyväskylä)

Iso Haapasaari , joka kirjoitetaan myös Iso-Haapasaari , on Päijänteen saari Keski-Suomessa Jyväskylässä ja joka sijaitsee Vaajakosken Haapaniemen länsipuolella Haapalahdessa.

Maantietoa 
Saari on 1,3 kilometriä pitkä, 480 metriä leveä ja sen pinta-ala on 34,6 hehtaaria . Se on viereisen Haapaniemen ja myös Haapalahden suuntainen saari, jonka muodostavat kaksi peräkkäin sijaitsevaa mäkeä. Saaren huippu, joka sijaitsee saaren eteläpuoliskossa, on noin 105 metriä merenpinnan yläpuolella eli se kohoaa 27 metrin korkeuteen Päijänteen vedenpinnasta, joka on 78,3 metriä mpy. Pohjoisosan mäki kohoaa noin 19 metrin korkeuteen. 

Saari sijaitsee Haapalahden suulla lähes Haapaniemessä kiinni. Sen itäpuolella oleva salmi on 10–190 metriä leveä ja länsipuolen salmi 150–400 metriä leveä. Lännessä matereen rannasta kohoaa Jyskänvuori yli 60 metrin korkeuteen ja idässä Ristonmäki 50 metrin korkeuteen. Haapalahdessa sijaitsee myös Pikku Haapasaari, jossa on laavu ja nuotiopaikka, ja lisäksi pieni luoto. Ison Haapasaaren lounaisrannassa on matalikko, jossa esiintyy kivikkoa ja kaksi luotoa.

Saaren eteläkärjessä on tieyhteys Haapaniemeen, jonne pääsee valtatieltä 4 haarautuvalta yhdystieltä 16631, joka kulkee Varaslahden kautta. Tie haarautuu saaressa ja alempi tie on loppumatkastaan suljettu. Ison Haapasaaren eteläpäässä on tunnettu perinnematkailukohde Savutuvan apaja ja sen lähellä myös matkailukohteena tunnettu kivilatomus Opinsaunan kiuas .

Luontoarvoja  
Saarella on luonnonsuojelualue, joka perustettiin syksyllä 2014 osanan Metso-ohjelmaa. Suojelun perusteina oli saaren lehtometsät, jossa kasvaa koivua, haapaa ja pihlajaa. Kalliomaastossa on valtapuuna mänty. Saaren sisäosat ovat kuivaa kangasmetsää ja rannat lehtomaista kangasmetsää. Keskellä saarta on myös pieni avoin niitty. Saaren pohjoisosaan rakennettiin vuonna 2006 luontopolkureitistö, jonka suurin pituus on 2,7 kilometriä ja jossa on 12 rastitaulua. Saaren länsirannassa on nuotiopaikka, jonka puut tulee kantaa itse paikalle.

Historiaa 
Isossa Haapasaaressa oli Jyväskylän maalaiskunnan aikana leirintäalue.

Huomautukset

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Iso-Haapasaaren luontopolku (kartta)
 Jalkaisin: Haapasaaressa, blogi retkeilystä
 Tervastulia: Iso-Haapasaaren luontopolku, Vaajakoski
 ELY-keskus: Jyväskylän kaupunki vastaa luonnonsuojeluhaasteeseen, 18.10.2013, päivitetty 21.5.2013

Päijänteen saaret
Jyväskylän saaret
Jordi Masó

Jordi Masó on espanjalainen pianisti. Hän syntyi Granollersissa. Opintonsa hän suoritti kotimaassaan ja Lontoon Kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa. Hänen opettajiaan olivat Josep M. Roger, Albert Attenelle, Christopher Elton ja Nelly Akopian. Hän on voittanut monia kansallisia ja kansainvälisiä palkintoja sekä esiintynyt useimmissa Euroopan maissa pianoresitaaleissa ja kamarimusiikkikonserteissa. Hän saa myös säännöllisesti kutsuja esiintymään keskeisimpien espanjalaisten orkesterien kanssa. Masólla on laaja ja kaikille aikakausille ulottuva ohjelmisto, mutta erityisesti hän on keskittynyt 1900-luvun musiikkiin. Hän on myös kantaesittänyt monia hänelle sävellettyjä teoksia.

Masón kymmeniin levytyksiin kuuluu tulkintoja Roberto Gerhardin, Federico Mompoun, Padre Donostian, Xavier Montsalvatgen, Joaquim Homsin, Josep Solerin, Mario Castelnuovo-Tedescon, Benet Casablancasin, Joaquín Turinan ja Déodat de Sévéracin teoksista. Masó on Granollersin konservatorion ja Esmucin (Katalonian musiikkikorkeakoulu) professori. Vuonna 1996 hän liittyi nykymusiikkiryhmä Barcelona 216:n jäseneksi. Vuonna 2008 hänelle myönnettiin ARAM-arvo (Associate of the Royal Academy of Music).

Masó on julkaissut monia kirjoituksia ja kirjan Els reptes de Vladimir.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut , , 

Espanjalaiset pianistit
Espanjalaiset kirjailijat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Tero Virjonen

Tero Virjonen (s. 7. huhtikuuta 1978) on aktiiviuransa jo lopettanut suomalainen pikajuoksija. Uransa ajan hän edusti Turun Urheiluliittoa ja hän huolehti itse omasta valmennuksestaan vuodesta 2000 lähtien. Kalevan kisoista Virjonen saavutti hopeaa ja pronssia 200 metrin juoksussa. Lisäksi hän oli viestijuoksun SM-kisoissa voittamassa neljä kultaa 4 x 100 metrin viestijuoksussa sekä pronssia 4 x 400 metrin viestijuoksussa. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 2004 jälkeen.

Lähteet 

Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Nitrome

Nitrome on indiepelejä valmistava yritys, jonka päämaja on Lontoossa. Nitromen perustajat ovat Mat Annal ja Hether Stancliffe. Nitrome on tehnyt paljon tunnettuja Flash-pelejä, kuten Hot Airin ja Cheese Dreamsin. Nitrome tekee vuodessa paljon pelejä. Nitromen pelit ovat esillä heidän sivuillaan, ja ne ovat lisensoituna muilla sivuilla kuten miniclipissä. Marraskuussa 2011 nitromella oli 100 peliä. Nitromella on ollut 5 erilaista versiota: nitrome 1.0, nitrome 1.2, nitrome 1.5, nitrome 2.0 ja nitrome 2.5. Nitrome aloitti toimintansa 2005.

Aiheesta muualla
 

Brittiläiset videopeliyritykset
Friedrich Ratzel

Friedrich Ratzel (30. elokuuta 1844 Karlsruhe, Baden – 9. elokuuta 1904 Ammerland) oli saksalainen maantieteilijä ja etnografi, joka muistetaan parhaiten käsitteen lebensraum (”elintila”) käyttöönotosta. Käsitteestä muodostui myöhemmin keskeinen osa kansallissosialistien terminologiaa.

Ratzel opiskeli alkujaan eläintiedettä. Hän julkaisi vuonna 1869 selostuksen Charles Darwinin opeista ja kiinnostui eläinlajien muuttoa koskevista teorioista. Ratzel matkusteli lehtien kirjeenvaihtajana eri puolilla Eurooppaa ja osallistui vapaaehtoisena Ranskan–Saksan sotaan 1870–1871. Merkittävästi hänen ajatteluunsa vaikutti vuosina 1874–1875 Pohjois- ja Keski-Amerikkaan tehty kiertomatka, jonka aikana hän toimi Kölnische Zeitung -lehden kirjeenvaihtajana. Palattuaan Saksaan Ratzel toimi professorina Münchenin teknillisessä korkeakoulussa 1875–1886 ja vuodesta 1886 kuolemaansa asti Leipzigin yliopistossa.

Ratzelin keskeisiä kiinnostuksenkohteita olivat ihmisten muuttoliikkeet sekä fyysisen ympäristön vaikutus ihmisiin. Vuosina 1882 ja 1891 ilmestyneessä kaksiosaisessa teoksessa Anthropogeographie hän pohti muuttoliikkeiden ja ympäristön vaikutusta väestön jakautumiseen sekä ympäristön vaikutusta yksilöihin ja yhteiskuntiin. Hänen keskeisin etnografinen tutkimuksensa on vuosina 1885–1888 ilmestynyt kolmiosainen Völkerkunde. Ratzel sai vaikutteita Darwinin evoluutioteoriasta sekä saksalaisen eläintieteilijä Ernst Haeckelin teorioista, mutta kyseenalaisti myöhemmin heidän ajattelutapansa liian mekanistisena. Myöhemmällä urallaan Ratzel etsi selityksiä pikemmin filosofisista teorioista kuin biologiasta.

Vuonna 1901 Ratzel julkaisi eliömaantieteellisen esseen Lebensraum, joka on usein mainittu geopolitiikan lähtölaukaukseksi. Hän käytti ”elintilaa” käsitteenä, joka liitti ihmisryhmät niiden luomiin alueellisiin yksiköihin. Ratzel nosti esiin valtioiden taipumuksen laajentaa tai supistaa aluettaan kykyjensä mukaan, mutta elintilan käsitteeseen ei hänen ajattelussaan liittynyt samanlaisia poliittisia aspekteja kuin myöhemmin natsien teorioissa. Ruotsalaisen Rudolf Kjellénin Ratzelin käsitteestä tekemän tulkinnan on katsottu vaikuttaneen natsiteorioihin.

Ratzelin muita merkittäviä töitä olivat Politische Geographie (1897) ja Die Erde und das Leben: Eine vergleichende Erdkunde (1901–1902). Hän kirjoitti myös useita poliittis-maantieteellisiä tutkimuksia Yhdysvalloista.

Lähteet

Aiheesta muualla

Saksalaiset maantieteilijät
Saksalaiset professorit
Kansatieteilijät
Vuonna 1844 syntyneet
Vuonna 1904 kuolleet
Markku Kallio (taloustieteilijä)

Markku Juhani Kallio (s. 2. marraskuuta 1945 Raisio) on suomalainen taloustieteilijä. Hän on ollut vuodesta 1978 Helsingin kauppakorkeakoulun liiketaloustieteen professori, sitä ennen 1976–1978 apulaisprofessori ja oli vararehtori 1981–1982. Hänen tutkimusalaansa ovat monimutkaisten etenkin taloudellisten ongelmien mallintaminen ja mallien ratkaiseminen.

Kallio kirjoitti ylioppilaaksi Naantalin yhteiskoulusta 1964 ja valmistui teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1968, Helsingin kauppakorkeakoulusta ekonomiksi 1971 ja yhdysvaltalaisesta Stanfordin yliopistosta Doctor of Philosophyksi 1975.

Julkaisuja

 A corporate planning model, Helsingin kauppakorkeakoulu 1977
 Production planning in a paper mill, Helsingin kauppakorkeakoulu 1977
 On the efficiency of some control policies for industrial pollution, (yhdessä Erkki Mattilan kanssa) Helsingin kauppakorkeakoulu 1977
 Operaatiotutkimuksen hyväksikäyttö Suomessa, (yhdessä Tero Ansion kanssa) Helsingin kauppakorkeakoulu 1977
 Strateginen suunnittelu: tavoitteet ja menetelmät, (yhdessä Veikko Jääskeläisen kanssa) Weilin+Göös 1977
 Päätöksenteon perusteita, (yhdessä muiden kanssa) omakustanne 1979
 Some improvements to the reference point approach for dynamic MCLP, (yhdessä Margareta Soismaan kanssa) Helsingin kauppakorkeakoulu 1981
 Puupörssi, (yhdessä Seppo Salon kanssa) Helsingin kauppakorkeakoulu 1992
 Johdatus kvantitatiiviseen analyysiin taloustieteissä, (yhdessä Seppo Salon ja Pekka Korhosen kanssa) omakustanne 1999 (uusi painos 2003)

Lähteet 

Suomalaiset taloustieteilijät
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Helsingin kauppakorkeakoulun professorit
Suomalaiset professorit
Tauno Kallio

Tauno Urpo Tapio Kallio (8. kesäkuuta 1923 – 31. joulukuuta 2011) oli suomalainen metsätieteilijä ja oli Metsäntutkimuslaitoksen metsänsuojelun tutkimusosaston metsäpatologian professori vuodesta 1975. Helsingin yliopiston dosentti hän oli 1972–1985.

Lähteet 

Suomalaiset metsätieteilijät
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Suomalaiset professorit
Kalliokosken voimalaitos

Kalliokosken voimalaitos on Pyhäjoessa Pyhäjärvellä sijaitseva Koskienergia Oy:n omistama voimalaitos. Sen rakennutti Revon Sähkö Oy ja se on valmistunut 1977. Sen teho on 0,7 MW.

Lähteet 

Suomen voimalaitokset
Pyhäjärvi
Saamelaistaiteen tuki

Saamelaistaiteen tukiyhdistys ry (Sámedáidaga doarjjasearvi rs) on saamelaiskulttuuria edistävä suomalainen yhdistys. Se on mukana järjestämässä muun muassa Skábmagovat-elokuvajuhlaa ja ylläpitää Sámi Film -tietokantaa saamelaisista elokuvista.

Yhdistys sai 15 000 euron suuruisen taiteen valtionpalkinnon vuonna 2012.

Sámi Film -tietokanta
Sámi Film -tietokantaan kerätään tietoja saamelaisista elokuvista. Saamelaistaiteen tukiyhdistyksen yhteistyökumppanina tietokannan toteutuksessa on Oulun yliopiston Giellagas-instituutti.

Skábmagovat -elokuvajuhlan myötä Saamelaistaiteen Tuki ry:lle on kertynyt iso kokoelma saamelaista elokuvaa, joide tiedot on koottu Sámi Film -tietokantaan. Suomen-, saamen- ja englanninkielinen tietokanta kattaa normaalit elokuvan tekijä- ja sisältötiedot, asiasanoihin perustuvan luokittelun sekä vapaan sanahaun. Verkossa toimivaa tietokantaa aiotaan kehittää myös sellaiseksi, että elokuvia voisi katsoa tietokannan kautta.

Lähteet

Saamelainen kulttuuri
Suomalaiset kulttuurijärjestöt
Suomalaiset elokuva- ja televisiosivustot
Suomalaiset saamelaisten järjestöt
Rakas-kustannus

Rakas-kustannus (entinen Luovinet Osk) on pienkustantamo, joka on tuottanut muistelmateoksia ja romaaneja vuodesta 2009 alkaen. Rakas-kustannuksen kirjailijoita ovat Raili Vesanen, Saana Saarinen ja Hilkka-Liisa Vesanen.

Lähteet 
 http://www.luovi.net/kirjat/
 http://rakaskustannus.wordpress.com/

Aiheesta muualla 
 http://www.luovi.net/kirjat/

Suomalaiset kirjankustantamot
Adam Holzman (kitaristi)

Adam Holzman (s. 1960 New York) on yhdysvaltalainen klassinen kitaristi. Hän opiskeli vanhemman veljensä Brucen sekä Albert Valdes Blainin ja Eliot Fiskin johdolla. Hän valmistui Floridan osavaltionyliopistosta ja osallistui lisäksi Oscar Ghiglian mestarikursseille Sienan Accademia Musicale Chigianassa ja Aspenin musiikkijuhlilla. Hänet valittiin kahdesti esiintymään Andres Segovian historiallisille mestariluokille.

Holzman on esiintynyt eri puolilla Yhdysvaltoja ja Eurooppaa. Lisäksi hänen kansainvälinen uransa on vienyt hänet Kanadaan, Meksikoon ja Latinalaiseen Amerikkaan. Hänen levytyksensä Naxos-levymerkille ovat saaneet kriitikoilta kiitosta. Hän on levyttänyt muun muassa Fernando Sorin, Manuel Poncen, Antonio Lauron ja Johann Kaspar Mertzin teoksia. Holzman on omistautunut myös nykymusiikille. Hän oli mukana tilaamassa Samuel Adlerin ensimmäistä kitarakonserttoa. Hän oli ensimmäinen Roland Dyensin musiikkia Pohjois-Amerikassa esittänyt henkilö, ja hän on lisäksi kantaesittänyt Robert Helpsin ja Stephen Funk Pearsonin töitä.

Holzman perusti Texasin yliopiston (Austin) kitarajaoston. Hän on ollut nimikkotaiteilijana Universidad Autónoma de Nuevo Leónissa Meksikon Monterreyssa. Hänelle on myönnetty Ernst von Dohnányi -palkinto Floridan osavaltionyliopistosta ja Robert W. Hamiltonin taidepalkinto Texasin yliopistosta. Lisäksi Holzman on saanut monia muita kansainvälisiä tunnustuksia. Hän asuu Austinissa vaimonsa Carolynin ja poikansa Benjaminin kanssa.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset kitaristit
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Adam Holzman

Adam Holzman on seuraavien henkilöiden nimi:

 Adam Holzman, yhdysvaltalainen kitaristi
 Adam Holzman, yhdysvaltalainen kosketinsoittaja
Matthew Lowton

Matthew Lowton (s. 9. kesäkuuta 1989 Chesterfield) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin mestaruussarjan Burnleytä. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Hänen pituutensa on 180 senttimetriä ja painonsa 78 kiloa. Lowton siirtyi kasvattajaseurastaan Sheffield Unitedista Aston Villaan kesällä 2012 ja edelleen Burnleyyn kesällä 2015. Hän pelasi lainasopimuksella Unkarin pääsarjaseura Ferencvárosissa vuonna 2009.

Lowton on pelannut Valioliigassa elokuun 2020 loppuun mennessä 172 ottelua, joissa hän on tehnyt kaksi maalia, molemmat ensimmäisellä valioliigakaudellaan 2012–2013. Näistä otteluista hän on pelannut Aston Villassa 72 ja Burnleyssä sata.

Lähteet 
 http://www.avfc.co.uk/page/PlayerProfiles/0,,10265~50942,00.html
 http://www.transfermarkt.co.uk/en/matthew-lowton/profil/spieler_102258.html

Englantilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1989 syntyneet
Elävät henkilöt
Xiao Hongmei

Xiao Hongmei () on kiinalainen alttoviulisti. Hän voitti ensimmäisen palkinnon Geneven kansainvälisessä musiikkikilpailussa vuonna 1987 ja sai myös Patek Philippe -suurpalkinnon. Hän on esiintynyt kansainvälisesti resitaaleissa ja solistina orkesterien kanssa. Orkestereita, joiden kanssa hän on tehnyt yhteistyötä, ovat olleet Orchestre de la Suisse Romande, Pohjois-Saksan radion orkesteri, Budapestin filharmonikot, Euroopan unionin kamariorkesteri, Orchestergesellschaft Biel, Sisilian sinfoniaorkesteri, Ra'anana Symphonette, Meksikon valtionsinfoniaorkesteri, Budapestin MAV-sinfoniaorkesteri, Japanin filharmonikot, Minnesotan orkesteri, Aspenin musiikkifestivaalien orkesteri, Shanghain sinfoniaorkesteri ja Taiwanin sinfoniaorkesteri. Kamarimuusikkona Xiao on tehnyt yhteistyötä sellaisten esiintyjien kuin Yo-Yo Man, Joseph Silversteinin ja Cho Liang Linin kanssa.

Xiao on ollut Yhdysvaltain ”taiteellinen suurlähettiläs”. Hän kantaesitti Alfred Schnittken alttoviulukonserton Orchestre de la Suisse Romanden kanssa Genevessä. Hänen levytystensä joukossa ovat tulkinnat Frank Martinin Balladista alttoviululle ja orkesterille, Béla Bartókin alttoviulukonsertosta sekä Ernest Blochin koko tuotannosta alttoviululle ja orkesterille. Vuonna 2013 Xiao sai kutsun toimimaan tuomarina Kansainvälisessä Lionel Tertis -alttoviulufestivaalissa ja -kilpailussa Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

Xiao Hongmei valmistui Shanghain konservatoriosta. Hän täydensi opintojaan Yhdysvalloissa ja valmistui siellä vielä Stony Brookin yliopistosta. Xiao on itse opettanut Arizonan yliopiston musiikkikoulussa ja Michiganin yliopistossa. Hän on toiminut Minnesotan orkesterin pääalttoviulistina ja on ollut vierailevana professorina Eastman School of Musicissa.

Lähteet 

Kiinalaiset alttoviulistit
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Karnalliitti

Karnalliitti on halogenideihin eli halideihin kuuluva mineraali. Kemiallinen kaava on KMgCl3•6H2O. Karnalliitti on ominaisuuksiltaan fluoresoiva, nopeasti veteen liukeneva ja suolan makuinen. Se ei kiteydy helposti vettä haihduttamalla. Mineraali on nimetty preussilaisen kaivosinsinöörin Rudolph von Carnallin (1804–1874) mukaan.

Esiintyminen 
Karnalliittia esiintyy samoissa paikoissa kuin muun muassa sylviittiä, kainiittia ja kieseriittiä. Sitä on löydetty Saksasta, Yhdysvalloista ja Venäjältä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Webmineral: Carnallite Mineral Data 
 Mindat: Carnallite 
 Handbook of Mineralogy: Carnallite  (pdf)

Halogenidimineraalit
Westwood

Westwood tarkoittaa seuraavia asioita:

Paikat

Australia 
 Westwood, Queensland

Yhdysvallat

 Westwood, Kalifornia
 Westwood, Massachusetts
 Westwood, New Jersey
 Westwood, Los Angelesin kaupunginosa
 Westwood Village Memorial Park, hautausmaa Los Angelesissa

Henkilöt

 Ashley Westwood (s. 1990), englantilainen jalkapalloilija
 Keiren Westwood‎ (s. 1984), irlantilainen jalkapalloilija
 Lee Westwood (s. 1973), englantilainen golfaaja
 Vivienne Westwood (s. 1941), englantilainen muotisuunnittelija

Muut

 Westwood One, yhdysvaltalainen radioverkko
 M/S Westwood Pomona, rahtilaiva
 Westwood Studios, tietokone- ja konsolipelejä valmistanut yritys.
Long Play (verkkojulkaisu)

Long Play on suomalainen hitaaseen journalismiin erikoistunut digitaalinen julkaisu, joka perustettiin tammikuussa 2013. Sitä julkaisee Long Play Media Oy, jonka osake-enemmistön omistavat julkaisun perustajat.

Long Play julkaisee tutkivaa journalismia, laajoja reportaaseja, henkilökuvia, esseitä ja muita pitkiä artikkeleita digitaalisessa muodossa. Maksulliset artikkelit ovat pidempiä kuin lehtiartikkelit, mutta lyhyempiä kuin kirjat. Toimitukseen ovat kuuluneet muun muassa Hanna Nikkanen, Antti Järvi, Ilkka Karisto, Reetta Nousiainen, Ilkka Pernu, Riku Siivonen, Anu Silfverberg ja Johanna Vehkoo.

Helsingin Sanomain Säätiö palkitsi vuonna 2013 Long Playn Uutisraivaaja-kilpailun 250 000 euron arvoisella palkinnolla. Vuonna 2020 Long Play sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon.

Päätoimittajat
 Johanna Vehkoo 2013–2014
 Anu Silfverberg 2014–2017
 Hanna Nikkanen 2017–2019
 Antti Järvi 2019–2021
 Ilkka Karisto 2021–

Lähteet

Aiheesta muualla
 Long Playn verkkosivut

Verkkojulkaisut
Suomalaiset verkkosivustot
Andreas Molterer

Andreas ”Anderl” Molterer (s. 8. lokakuuta 1931 Kitzbühel, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut alppihiihdon olympia- ja MM-mitalisti. Hän edusti aktiiviurallaan Kitzbüheler Ski Clubia.

Molterer sai Åren MM-kilpailuissa 1954 pronssia suurpujottelussa ja sijoittui viidenneksi pujottelussa. Cortina d’Ampezzon olympialaisissa 1956 hän saavutti suurpujottelussa hopeaa 6,2 sekuntia Toni Sailerille hävinneenä. Tämä on suurin kulta- ja hopeamitalistin ero olympialaisten alppihiihdossa. Syöksylaskussa hän sai pronssia. Bad Gasteinin MM-kilpailuissa 1958 hän sijoittui syöksylaskussa ja alppiyhdistetyssä viidenneksi, suurpujottelussa kuudenneksi.

Molterer saavutti Hahnenkammin alppihiihtokilpailuissa yhdeksän voittoa, mikä on eniten kilpailujen historiassa. Hän voitti syöksylaskun 1955 ja 1958, pujottelun 1953, 1958 ja 1959 sekä alppiyhdistetyn 1953, 1955, 1958 ja 1959.

Lähteet 

Itävaltalaiset alppihiihtäjät
Itävaltalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1931 syntyneet
Elävät henkilöt
Manganiitti

Manganiitti on mineraali, joka kuuluu mangaanimalmimineraaleihin. Se muodostaa tummia massoja, mutta on toisinaan kiteistä. Kemiallinen kaava on MnO(OH).

Esiintyminen 
Manganiittia esiintyy hydrotermisissä juonissa ja kuumissa lähteissä. Sitä esiintyy samoissa paikoissa kalsiitin, baryytin, psilomelaanin ja pyrolusiitin kanssa. Sitä on löydetty Saksasta, Italiasta ja Yhdysvalloista.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Webmineral: Manganite Mineral Data 
 Mindat: Manganite 
 Handbook of Mineralogy: Manganite  (pdf)

Oksidimineraalit
Malmimineraalit
Ross Barkley

Ross Barkley (s. 5. joulukuuta 1993 Liverpool) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on edustanut viimeksi Englannin Valioliigassa pelaavaa Chelseaa elokuuhun 2022 saakka. Barkley on 189 senttimetriä pitkä.

Seurajoukkueura 
Barkley on Evertonin kasvatti. Hän debytoi seuran edustusjoukkueessa kaudella 2011−2012. Seuraavalla kaudella hän pelasi lainasopimuksella Mestaruussarjan Sheffield Wednesdayssa ja Leeds Unitedissa. Hän pelasi Evertonissa kaikkiaan 150 valioliigaottelua, joissa sekä teki että syötti 21 maalia. Tammikuussa 2018 hän siirtyi Chelseaan, jossa voitti samana keväänä FA Cupin pelattuaan yhdessä ottelussa. Kaudella 2018−2019 hän oli voittamassa Eurooppa-liigaa, jossa pelasi 12 ottelua ja teki kaksi maalia. Syyskuussa 2020–2021 hän solmi loppukauden mittaisen lainasopimuksen Aston Villan kanssa, jossa pelasi 24 valioliigaottelua. Hän on pelannut Chelseassa 57 valioliigaottelua, joissa hän on tehnyt viisi ja syöttänyt yhdeksän maalia (tilanne kauden 2021–2022 jälkeen).

Maajoukkueura 
Barkley pelasi useissa Englannin ikäkausimaajoukkueissa. Hän voitti alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2010. Hän pelasi kolme ottelua alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2012 ja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2013. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa Englannin maajoukkueessa 6. syyskuuta 2013 EM-karsintaottelussa Moldovaa vastaan. Hän pelasi Englannin kaikissa kolmessa ottelussa MM-kilpailuissa 2014. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki EM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan syyskuussa 2015 ja toisen runsas kuukausi myöhemmin Liettuaa vastaan. Hän kuului Englannin joukkueeseen EM-kilpailuissa 2016 muttei päässyt pelaamaan. Vuonna 2019 pelatuissa EM-karsinnoissa hän teki maaliskuussa kaksi maalia Montenegroa ja lokakuussa kaksi maalia Bulgariaa vastaan.

Lähteet 
 http://www.transfermarkt.co.uk/en/ross-barkley/profil/spieler_131978.html

Viitteet

Aiheesta muualla 

Englantilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Vain elämää – kausi 2

Vain elämää – kausi 2 on Vain elämää -televisiosarjan toisen tuotantokauden ensimmäinen kokoelmalevy, joka julkaistiin 15. marraskuuta 2013. Kokoelma julkaistiin perjantaina ja jo seuraavan viikon maanantaina sen kerrottiin myyneen yli 78 000 kappaletta, eli triplaplatinaa. Sittemmin albumia on myyty yli 97 000 kappaletta.

Kokoelma nousi julkaisuviikollaan ykkössijalle Suomen virallisella albumilistalla, iTunesin albumilistalla sekä Spotifyn top-listalla.

Kappaleet

Kokoelman kappaleet listoilla

Lähteet 

Vuoden 2013 kokoelma-albumit
Suomalaiset popalbumit
Suomalaiset rockalbumit
British Columbia Hockey League

British Columbia Hockey League (BCHL) on kanadalainen Brittiläisen Kolumbian provinssissa pelattava juniorijääkiekkoliiga. Se kuuluu Kanadan jääkiekkoliittoon ja on Canadian Junior Hockey Leaguen osa. BCHL perustettiin vuonna 1961 Vernonissa ja siihen kuuluu nykyään yhteensä 16 joukkuetta. Joukkueet pelaavat kahdessa konferenssissa: Coastal- ja Interior-konferenssissa. BCHL:n playoffien voittaja voittaa Fred Page Cupin ja jatkaa pelaamaamistaan Western Canada Cupista yhdessä Alberta Junior Hockey Leaguen, Manitoba Junior Hockey Leaguen ja Saskatchewan Junior Hockey Leaguen voittajien kanssa.

Joukkueet

Kanadan jääkiekkosarjat
Femforce

Femforce oli yhdysvaltalainen naispuolisia supersankareita käsittelevä kustannusyhtiö AC Comicsin sarjakuvalehti. Bill Black ja Mark Heike tekivät lehden ensimmäisen Femforce Special -numeron vuonna 1984.

Femforce kokosi yhteen lakkautettuja ja nostalgisia supersankarihahmoja: Miss Victory (Holyoke), Blue Blueteer/Nightveil (ent. Phantom Lady), Rio Rita (Fiction House), Tara (monien 1940–1950-luvun viidakkoaiheisten naishahmojen inspiroima ympäristönsuojelija), Miss Masque (Nedor), Buckaroo Betty (uusi hahmo, Haunted Horsemanin tytär, uusi versio MU:n Ghost Riderista) ja useita muita hahmoja.

Yhdysvaltalainen sarjakuva
Supersankarit
Petaliitti

Petaliitti on hohkasilikaatteihin kuuluva silikaattimineraali. Se on saanut nimensä kreikankielisestä sanasta, joka tarkoittaa lehteä. Kemiallinen kaava on LiAlSi4O10. Siitä saadaan litiummalmia ja sitä käytetään samoihin tarkoituksiin maasälvän kanssa. Sen kovuus Mohsin kovuusasteikolla on 6, joten se on hauraampi kuin jalokivet. Viirun väri on valkoinen. Kuumennettaessa sitä liekki on karmiininpunainen.

Esiintyminen 
Petaliittia esiintyy graniiteissa ja samoista paikoista löytyy usein myös muun muassa turmaliineja ja topaaseja. Sitä on löydetty Ruotsista, Zimbabwesta, Yhdysvalloista ja Brasiliasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Webmineral: Petalite Mineral Data 
 Mindat: Petalite 
 Handbook of Mineralogy: Petalite (pdf) 

Silikaattimineraalit
Adrian Lux

Adrian Lux (oikealta nimeltään Prinz Adrian Johannes Hynne) (s. 1. toukokuuta 1986 Tukholma) on ruotsalainen muusiikintuottaja ja DJ. Hän tuottaa pääasiassa house -genren musiikkia. Nykyisin hänen levy-yhtiönään on Ultra Records.

Diskografia

Studioalbumit 
Adrian Lux (2012)

Singlet

Lähteet

Aiheesta muualla 
Virallinen kotisivu 

Ruotsalaiset elektronisen musiikin artistit
Ruotsalaiset musiikkituottajat
Ruotsalaiset DJ:t
Vuonna 1986 syntyneet
Elävät henkilöt
Guia Circuit

Guia Circuit tai Circuito da Guia on katurata Macaossa. Radalla järjestetään Macaon Grand Prix -kilpailut.

Lähteet 
WTCR Race of Macau fiawtcr.com 
Guia Circuit macau.grandprix.gov.mo

Viitteet 

Kiinan moottoriradat

Macaon rakennukset ja rakennelmat
Liikuntakeskus Hukka

Liikuntakeskus Hukka on Oulun Heinäpäässä sijaitseva yksityinen liikuntakeskus. Alun perin Oulun Squashhallit Oy -nimellä toimineen yrityksen perustivat veljekset Jouko ja Seppo Rounaja vuonna 1976. Rakennus on vuosien varrella kokenut useita laajennuksia ja on tällä hetkellä kooltaan n. 14 000 neliötä.

Hukasta löytyvät liikuntatilat:

5 ryhmäliikuntasalia
3 kuntosalia
7 sulkapallokenttää
4 tenniskenttää
3 squashkenttää
2 pingispöytää

Aiheesta muualla 
 Hukan kotisivut

Kuntokeskukset
Oulun urheiluhallit
Platichthys

Platichthys on oikeasilmäkampelojen heimoon (Pleuronectidae) ja Pleuronectinae-alaheimoon kuuluva kalasuku.

Lajit
Sukuun kuuluu kaksi lajia. 
 Platichthys flesus (Linnaeus, 1758) – Kampela
 Platichthys stellatus (Pallas, 1787) – Tähtikampela

Lähteet

Oikeasilmäkampelat
Maurice Dela

Maurice Dela (1919–1978) oli kanadalainen säveltäjä, sovittaja, urkuri ja pianisti. Hän opiskeli vuosina 1943–7 Montrealin konservatoriossa. Delan varhaistuotanto on pitkälle tonaalista. Hän ei tuntenut vetoa avantgarde-musiikkiin eikä piitannut arvostelijoiden näkemyksistä. Hän itse totesi, että on aina luottanut intuitioonsa ja ettei hän koskaan sitoutunut mihinkään tiukasti määriteltyyn suuntaukseen. Hän kuitenkin sävelsi monesti polytonaalisesti ja lainasi piirteitä sarjallisista tekniikoista.

Dela voitti CAPAC-palkinnon teoksista Petite suite maritime ja Ballade (1947). Hänelle myönnettiin Lavalin yliopiston Tricentenary Prize teoksesta Les fleurs de glais vuonna 1952. Vuonna 1960 hän sai CFMTA-palkinnon ensimmäisestä jousikvartetostaan. Hänen sonatiiniaan viululle ja pianolle on esitetty usein niin Kanadassa kuin Euroopassakin, ja vuonna 1970 hänen Scherzonsa esitti Carlos Vargosin johtama Costa Rican sinfoniaorkesteri. Dela toimi vuosina 1951–1965 sovittajana ja säveltäjänä CBC:lle useissa eri ohjelmissa. Vuosina 1965–78 hän toimi musiikin opetuksen johtajana ja valvojana André-Laurendeau Secondary Schoolissa, joka omisti Albert-Phaneuf-auditorion hänen muistolleen kesäkuussa 1978. Dela opetti orkestraatiota Quebecin yliopistossa, Montrealissa vuosina 1973–8. Lisäksi Dela toimi kirkon urkurina Verdunissa ja kirjoitti lukuisia artikkeleita Les Carnets viatoriens -lehteen.

Dela sävelsi monia pedagogisia kappaleita muun muassa nokkahuilulle. Hän harmonisoi paljon populaari- ja kansanlauluja, muun muassa Gilles Vigneaultin kappaleita.

Lähteet 

Kanadalaiset säveltäjät
Kanadalaiset urkurit
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 1978 kuolleet
Gene DiNovi

Eugene Salvatore Patrick ("Gene") DiNovi (s. 26. toukokuuta 1928 Brooklyn) on yhdysvaltalainen säveltäjä, lauluntekijä, pianisti ja laulaja, joka on työskennellyt myös Kanadassa. Hän aloitti uransa teini-ikäisenä bebop-pianistina, ja 1940-luvun lopussa hän teki yhteistyötä muiden muassa Henry Jeromen, Joe Marsalan, Boyd Raeburnin ja Stan Hasselgardin kanssa. Hän levytti Benny Goodmanin, Brew Mooren, Aaron Sachsin, Artie Shawin ja Lester Youngin kanssa. 1950-luvun alussa DiNovi soitti Peggy Leen ja Tony Bennettin kanssa sekä vuosina 1955–63 ajoittain Lena Hornen kanssa. 

DiNovi työskenteli 1960-luvulla pianistina ja sovittajana televisiossa. Hän opiskeli myös sävellystä ja orkestrointia Mario Castelnuovo-Tedescon kanssa, pianonsoittoa Jacob Gimpelin sekä sävellystä Maria di Bonaventuran johdolla. DiNovi vieraili Kanadan Torontossa ensi kertaa Carmen MacRaen säestäjänä vuonna 1971 ja asettui kaupunkiin asumaan 1972. Hän jatkoi uraansa muun muassa sovittamalla ja säveltämällä näyttämö- ja elokuvamusiikkia. Vuonna 1974 DiNovi oli laulaja Jodie Draken kanssa tähtenä CBC:n Gene and Jodie -ohjelmassa. Hän on juontanut muitakin ohjelmia.

DiNovin lauluja ovat sanoittaneet muiden muassa Spence Maxwell, Bob Comstock ja Johnny Mercer. Eräitä hänen kappaleitaan ovat "Brand New Day" ja "I Can Hear the Music". Niitä ovat levyttäneet sellaiset artistit kuin Maurice Chevalier, Doris Day, Percy Faith, Peggy Lee ja Nancy Wilson. DiNovin omia levytyksiä hänen Kanadan-vuosiltaan ovat Softly As I Leave You (1977), Each Day Is Valentine's Day (1984), Ruby & Gene Play George & Ira Gershwin (1984) ja Precious Moment (1990). Vuonna 1991 DiNovi palasi bebopin pariin basisti Dave Youngin ja rumpali Memo Acevedon kanssa. Hän on sittemmin myös levyttänyt Don W. Thompsonin kanssa.

Taidemusiikin säveltäjänä DiNovin tuotantoon kuuluvat teokset The Scandinavian Suite No. 1, Divertimento in Blue ja Hommage à Satie. Vuonna 1984 DiNovi alkoi kiertää Kanadaa klarinetisti James Campbellin kanssa. Kaksikko esitti ohjelmistoja, joihin kuului yhdistetysti niin jazzia kuin taidemusiikkiakin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Canadian Music Centre: Gene DiNovi: Biography 

Yhdysvaltalaiset jazzpianistit
Yhdysvaltalaiset säveltäjät
Yhdysvaltalaiset lauluntekijät
Yhdysvaltalaiset elokuvasäveltäjät
Vuonna 1928 syntyneet
Elävät henkilöt
Kultakuume.com

Kultakuume.com on suomalainen kolmiosainen television minisarja, joka ensiesitettiin vuonna 2001. Sarja julkaistiin DVD:llä vuonna 2008.

Näyttelijät

Suomalaiset televisio-ohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Arkkitehtuurin valtionpalkinto

Arkkitehtuurin valtionpalkinto (aiemmin Rakennustaiteen ja yhdyskuntasuunnittelun valtionpalkinto ja Rakennustaiteen valtionpalkinto) on Suomen valtion Taiteen edistämiskeskuksen (aiemmin Taiteen keskustoimikunnan) arkkitehtuuri- ja muotoilutoimikunnan vuosittain myöntämä palkinto. Se voidaan myöntää taiteenharjoittajalle tai useamman taiteenharjoittajan muodostamalle työryhmälle tunnustuksena kolmen edeltävän vuoden aikana valmistuneesta, kyseisen taiteenalan piiriin kuuluvasta ansiokkaasta työstä tai suorituksesta. Palkinto voidaan myöntää myös pitkäaikaisesta ja ansiokkaasta toiminnasta asianomaisen taiteen alan hyväksi. Palkinto voidaan myöntää myös taiteenalalla toimivalle yhdistykselle tai muulle yhteisölle.

Vuonna 2018 palkinnon arvo oli 14 000 euroa.

Palkinnon saajat

Rakennustaiteen ja yhdyskuntasuunnittelun valtionpalkinto
 Luettelo on vaillinainen

 1975 Simo Järvinen ja Eero Valjakka
 1976 Timo Penttilä
1979 Matti K. Mäkinen
 1980 Marja Heikkilä-Kauppinen, Mauno Nousiainen ja Olli Penttilä
 1982 Juha Leiviskä ja Pekka Pitkänen
 1984 Heikki Taskinen
 1986 Kari Järvinen
 1987 Kari Raimoranta
 1990 Ola Laiho
 1991 Käpy ja Simo Paavilainen

Rakennustaiteen valtionpalkinto
 1999 arkkitehti, professori Arto Sipinen
 2000 Lapin rakennusperintö ry
 2001 arkkitehti Kaarina Löfström
 2002 ARK-house Arkkitehdit Oy:n Markku Erholtz, Pentti Kareoja, Heljä Herranen ja Hannu Huttunen
 2003 arkkitehdit Eero Hyvämäki, Jukka Karhunen ja Risto Parkkinen
 2004 arkkitehti Kirsti Sivén
 2005 arkkitehti Reijo Jallinoja
 2006 arkkitehti Pekka Helin
 2007 arkkitehdit Asmo Jaaksi, Teemu Kurkela, Samuli Miettinen ja Juha Mäki-Jyllilä
 2008 Arkkitehtityöhuone APRT eli arkkitehdit Aaro Artto, Teemu Palo, Yrjö Rossi ja Hannu Tikka, antaumuksellisesta työstä suomalaisen nykyarkkitehtuurin palveluksessa
 2009 arkkitehti Tuomo Siitonen, muun muassa Helsingin Salmisaaren uudisrakennukset ja peruskorjaukset
 2010 Espoon kaupunginarkkitehti Lars Hagman, ansioistaan kaupunkikuvan laadun parantamisessa
 2011 Anna Brunow ja Juhani Maunula, ansioistaan arkkitehtuurin ja hyvän arjen ympäristön kehittämisessä
 2012 Arkkitehtitoimisto ALA (Juho Grönholm, Antti Nousjoki, Janne Teräsvirta ja Samuli Woolston), muun muassa Norjan Kristiansandin konsertti- ja teatteritalo Kilden

Arkkitehtuurin valtionpalkinto
 2013 arkkitehdit Selina Anttinen ja Vesa Oiva, Helsingin yliopiston keskustakampuksen kirjasto Kaisa-talo
 2014 arkkitehti Tapani Mustonen
 2015  Verstas Arkkitehdit Oy eli arkkitehdit Väinö Nikkilä, Jussi Palva, Riina Palva ja Ilkka Salminen
 2016 Arkkitehtitoimisto Livady 
 2017 arkkitehti Anssi Lassila
 2018 arkkitehdit Trevor Harris ja Hennu Kjisik
 2019 maisema-arkkitehti Gretel Hemgård
 2020 arkkitehti Olavi Koponen
 2021 AOR Arkkitehdit

Lähteet 

Arkkitehtuuripalkinnot
Suomalaiset palkinnot
Pepi Reinikainen

Pepi Reinikainen  (s. 1949) on suomalainen toimittaja, kirjailija ja psykoterapeutti.

Reinikaisen teos Hullu, ihana lintu – metsäkyyhky  oli vuonna 1988 Finlandia-palkintoehdokkaana.

Reinikaisen kaunokirjallisista teoksista useat ovat kasvukertomuksia. Sittemmin hän on kehittänyt elämänkaarikirjoituksen, jonka parissa hän alkoi ohjata kursseja ensin lapsille ja vuodesta 1999 aikuisille. Toimittajana ja kirjailijana työskennellyt Reinikainen kouluttautui myös psykoterapeutiksi, ja tästä koulutuksesta hän sanoo olleen paljon hyötyä elämänkaarikirjoitustyössä, jossa hän nykyään toimii ohjaajien kouluttajana. Hän on kirjoittanut aiheesta teoksen Elämänkaarikirjoitus ja ihmisen vuodenajat (2007).

Teokset
 Hullu, ihana lintu – metsäkyyhky, Arthouse, 1988 ISBN 951-96135-1-X
 Pimeän pesä, paratiisi, Art House, 1990 ISBN 951-884-046-6
 Täyttyvä matala, Kirjapaja, 1993 ISBN 951-625-217-6
 Rakastajan kasvot, Kirjapaja, 1997 ISBN 951-625-486-1
 Enkelten leikki, Kirja-Aurora 2001 ISBN 951-29-1939-7
 Elämänkaarikirjoitus ja ihmisen vuodenajat, Kirjapaja 2007
 Elämässä eteenpäin, Kirjapaja 2014
 Nuoruuteni Nunnala, Docendo 2018

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pepi Reinikainen radio-ohjelmassa Kuusi kuvaa, 18.6.2017 Yle

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Viveca Hollmerus

Viveca Hollmerus (myöh. Cable; 29. maaliskuuta 1920 Helsinki – 5. marraskuuta 2004 Cambridge, Englanti) oli suomenruotsalainen kirjailija ja kuvittaja.

Henkilöhistoria
Hollmeruksen vanhemmat olivat rehtori, yliopettaja Ragnar Hollmérus ja kirjailija Margit von Willebrand-Hollmérus. Hollmeruksen puoliso 1938–1954 oli kauppaneuvos Eric Bargum. Kirjailija Johan Bargum on heidän poikansa. Toisen kerran Hollmerus oli naimisissa 1954–2001 englantilaisen diplomaatin Sir James Cablen (1920–2001) kanssa, joka toimi Suomen suurlähettiläänä 1975–1980. Hollmerus tuli ylioppilaaksi Brobergska Samskolan koulusta Helsingissä. Hollmerus on haudattu Cambridgeen.

Tuotanto

Teoksia 
 Nervlänges. Söderström, Helsingfors 1950
 Glasflötet. Bonnier, Stockholm 1951
 Dagblind. Söderström, Helsingfors 1952
 Ingenmanstid. Söderström, Helsingfors 1954
 Då skrek Katharine. Söderström, Helsingfors 1969

Kuvituksia 
 Margit von Willebrand-Hollmérus: Filurer på resa, Fahlcrantz, Stockholm 1936
 Margit von Willebrand-Hollmérus: Små gröna troll, Söderströms 1965
Lähde

Palkinnot
Hollmerus sai Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinnon 1951.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Viveca Hollmerus SKS:n kirjailijatietokannassa (Arkistoitu sivu)

Suomenruotsalaiset kirjailijat
Suomalaiset kuvittajat
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 2004 kuolleet
Ann-Mari Andersen

Ann-Mari Andersen (s. 1969) on saamelainen laulaja Norjan Koutokeinosta. Hän voitti Sámi Grand Prix -kilpailun vuonna 1993. Vuonna 2007 hän osallistui Melodi Grand Prix -kilpailuun.

Andersen on kasvanut kaksikielisenä, norja on hänen vahvempi kielensä. Hän puhuu norjaa arkielämässään, mutta laulaa saamen kielellä.

Albumit 
 Ija hearva (2003)
 Ándagassii (2009)
 Hosianna! (2011)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ann Mari Andersenin kotisivu

Saamelaiset laulajat
Vuonna 1969 syntyneet
Elävät henkilöt
Vain elämää (2. tuotantokausi)

Vain elämää -sarjan toinen tuotantokausi kuvattiin 28. toukokuuta – 4. kesäkuuta 2013  ja sen  esittäminen alkoi Nelosella 4. lokakuuta 2013. Kauden viimeinen jakso esitettiin 22. marraskuuta 2013.

Ensimmäisen tuotantokauden tapaan kausi kuvattiin Hirvensalmella sijaitsevassa Satulinnassa. Kauden artistit, Anna Abreu, Laura Närhi, Maarit Hurmerinta, Ilkka Alanko, Jukka Poika, Pauli Hanhiniemi ja Juha Tapio, julkistettiin 28. toukokuuta 2013.

Myös toisen tuotantokauden artistit nähtiin livekonsertissa. Konsertti järjestettiin Hartwall Areenalla 28. joulukuuta 2013. Osa ohjelmassa esitetyistä kappaleista julkaistiin kokoelmalevyllä 15. marraskuuta 2013. Kauden toinen kokoelma julkaistiin 29. marraskuuta 2013.

2. tuotantokausi keräsi keskimäärin 756 000 katsojaa.

Jaksot

Kokoelmien kappaleet listoilla

Lähteet 

Suomalaiset televisiosarjat
Tuotantokaudet
Pauli Taskinen

Pauli Kullervo Taskinen (30. toukokuuta 1920 – 1998) oli suomalainen taidemaalari ja kirjailija. Hän on syntynyt Sippolassa, josta perhe muutti ensin Kymiin ja sieltä Turkuun, jossa Pauli Taskinen asui kuolemaansa asti. Hänen isänsä Petter Taskinen oli syntynyt 1893 Nilsiässä.

Kirjallista tuotantoa 
 Pappani passotorvi: romaani. Gummerus, 1962.
 Kuin huhtikuinen päivä: romaani. Turku: Tajo, 1963.

Lähteet 
  (käyttäjätunnuksella)
 Kirjasampo.fi: Pauli Taskinen

Viitteet 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset taidemaalarit
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Lihula

Lihula on Läänerannan kuntaan kuuluva epäitsenäinen kaupunki ja entinen kaupunki Länsi-Virossa, Pärnumaan maakunnassa, noin 50 kilometriä Haapsalusta kaakkoon. Se on Läänerannan kunnan hallinnollinen keskus.  

Vuoden 2015 alussa Lihulassa on asukkaita 1 237, ja asukastiheys on 295 asukasta neliökilometrillä. Lihulan pinta-ala on 4,19 neliökilometriä.

Historia
Lihula oli Viron piispan asuinpaikka 1200-luvulla. Lihulan piispanlinnasta ovat jäljellä Lihulan linnanrauniot.

Kaupunkioikeudet Lihula sai vuonna 1993, mutta vuonna 1999 se menetti itsenäisen asemansa, kun Lihulan kunta ja Lihulan kaupunki yhdistyivät uudeksi Lihulan kunnaksi. Ennen vuoden 2017 kuntauudistusta Lihulan kunta kuului Läänemaan maakuntaan ja Lihulan kaupunki oli Lihulan kunnan keskuspaikka.

Väestö
Vuonna 2011 Lihulan epäitsenäisessä kaupungissa oli 1 338 asukasta, joista 1 302 (97,3 %) oli virolaisia, 21 (1,6 %) venäläisiä ja 15 (1,1 %) muita kansallisuuksia.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Lääneranna
Viron epäitsenäiset kaupungit
Irving Kolodin

Irving Kolodin (21. helmikuuta 1908 Manhattan – 29. huhtikuuta 1988 Manhattan) oli yhdysvaltalainen musiikkikriitikko ja musiikin historioitsija. Hän kirjoitti tuotteliaasti erilaisista musiikkiaiheista Wolfgang Amadeus Mozartista jazziin. Hän työskenteli vuosina 1947–82 Saturday Reviewille ja oli maan vaikutusvaltaisimpia kriitikoita varsinkin 1950–60-luvuilla.

Kolodinin julkaisemia levytysaiheisia kirjoja olivat muiden muassa A Guide to Recorde Music (1941) ja Mozart on Records (1942). Kolodin kuitenkin nousi julkisuuteen Metropolitan-oopperan historiaa koskevan teoksen The Metropolitan Opera: 1883-1935 (1936) myötä. Hän julkaisi päivitetyt versiot teoksestaan vuosina 1953 ja 1966. Hänen muita kirjojaan olivat The Continuity of Music: A History of Influence (1969), The Interior Beethoven (1975), The Opera Omnibus (1976) ja In Quest of Music (1980).

Kolodin varttui Newarkissa, jossa hänen isällään oli kirjakauppa. Hän opiskeli musiikkia varhaisesta iästä. Vuonna 1932 hän liittyi The New York Sun -lehden palvelukseen. Hän työskenteli lopulta sen pääkriitikkona ennen kuin lopetti tämän työn vuonna 1950. Kolodin kirjoitti New Yorkin filharmonikkojen ohjelmatekstit vuosina 1953–8. Hän myös kokosi RCA Victorille levytyksiä, joihin lukeutui viiden levyn kokoelma 50 Years of Great Operatic Singing. 

Vuosina 1968–86 Kolodin opetti Juilliard Schoolissa. Saturday Review'n lopettamisen jälkeen (1982) hän jatkoi toimintaansa freelancerina. Hän kärsi työkyvyn vieneestä aivoverenkiertohäiriöstä vuotta ennen kuolemaansa. Hän oli vuosina 1936–70 naimisissa Irma Rose Levyn kanssa.

Lähteet 

Musiikkikriitikot
Yhdysvaltalaiset musiikkikirjailijat
Vuonna 1908 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet