joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Matti Mainio ja Jussi Juonio

Matti Mainio ja Jussi Juonio () on yhdysvaltalainen sanomalehtisarjakuva, strippi, joka ilmestyi ensimmäisen kerran 15. lokakuuta 1907 ja jatkui vuoteen 1982. Sarjakuvan loi Harry Conway "Bud" Fisher, mutta suurimman osan aikaa (1932–1980) sitä piirsi Al Smith. Muita tekijöitä ovat olleet Ken Kling, Ed Mack ja George Breisacher. 

Stripin nimi oli alkujaan A. Mutt ja se ilmestyi San Francisco Chroniclen urheilusivuilla. Augustus Mutt (Matti Mainio) oli pitkän hontelo, raviradoilla viihtyvä hahmo, mutta sarjan luonne muuttui, kun hän tapasi mielisairaalapotilas Jeffin (Jussi Juonio) 27. maaliskuuta 1908. Jeff kuvitteli olevansa raskaansarjan maailmanmestari James J. Jeffries, josta hänen nimensäkin juontaa. Alussa hyvinkin riehakas ja ronski sarjakuva keskittyi lähes kokonaan urheiluun ja uhkapelaamiseen, mutta sen sävy muuttui rauhallisemmaksi ja suorastaan kotoisammaksi Al Smithin aikana. Smith ei signeerannut nimeään sarjaan ennen kuin Fisher kuoli vuonna 1954.

Strippi siirtyi urheilusivuilta Randolph Hearstin omistamaan San Francisco Examineriin 7. kesäkuuta 1908, jolloin se pääsi yleiseen syndikaattilevitykseen ja nousi suureen suosioon

Fisher oli ymmärtänyt hankkia itselleen tekijänoikeuden stripin nimeen. Hänestä tuli varakas paitsi stripistä saadun tuoton myös sarjakuvalehden, animaatiolyhytelokuvien, näyteltyjen elokuvien ja oheistuotteiden takia.

Vuonna 1910 David Horsleyn Nestor Comedies alkoi tuottaa viikoittaista yhden kelan Mutt and Jeff -piirrettyä joka viikko. 1913 Fisher perusti oman tuotantoyhtiön ja toi markkinoille vuosien myötä yli 300 animaatioelokuvaa sankareistaan. Siitä tuli pisin animaatiosarja elokuvateattereissa koskaan. Kippari Kalle -animaatioita on enemmän, mikäli myös televisiopiirretyt lasketaan mukaan.

Stripin suosio oli niin suuri, että Yhdysvalloissa sanonta "Mutt and Jeff" tarkoittaa yhä mitä tahansa miesparia, joista toinen on pitkä ja toinen pätkä, vaikka itse sarja on Yhdysvalloissa tätä nykyä lähes täysin unohdettu. Suomalaisena vastineena voidaan hyvin nähdä Ola Fogelbergin Pekka Puupää ja Pätkä. Brittiläisestä cockney-riimittelyslangissa "Mutt and Jeff" tarkoittaa tyhmää tai kuuroa (sointuu sanan deaf kanssa); sillä voidaan tarkoittaa myös hyvä poliisi-paha poliisi -kuulustelutekniikkaa.

Monet underground-sarjakuvan tekijät ovat tunnustaneet saaneensa vaikutteita Bud Fisheriltä (Robert Crumb).

Matti Mainio ja Jussi Juonio ovat Suomessa tulleet tutuiksi Seura-lehden sarjakuvasivuilta. Jossain suomalaisissa lehdessä oli joskus julkaistu nimellä Pitkänen ja Pätkänen. 

Yhdysvaltalainen sarjakuva
Strippisarjakuva
Sarjakuvahahmot
Avast Antivirus

Avast Antivirus on tšekkiläisen Avast Softwaren kehittämä virustorjuntaohjelmisto Windows-, Linux-, Mac OS-, Palm OS-, iOS ja Android-käyttöjärjestelmille. Ensimmäinen versio ohjelmistosta julkaistiin jo vuonna 1988, ja erityisesti ohjelman ilmainen kotiversio on nykyään yksi suosituimmista virustorjuntaohjelmistoista Windowsille. Avast-nimi tulee sanoista "Anti-virus - Advanced Set".

Ohjelmisto on saatavilla 45 eri kielellä, myös suomeksi.

Vuonna 2012 Avastilla oli 17,4 % osuus tietoturvaohjelmistojen markkinoilla. Vuonna 2013 Avast-ohjelmistoja oli asennettu yli 200 miljoonaan laitteeseen.

Avast-virustorjuntaohjelmisto sai palkinnon Virus Bulletin -testessä ja Secure Computing Readers -luotettavuus palkinnon hyvien testaustulosten johdosta. Ohjelmiston käyttämä skannausmoottori on saanut ICSA Labsin ja West Coast Labsin hyväksymän sertifikaatin.

Heinäkuussa 2016 Avast! osti kilpailevan AVG:n 1,3 miljardilla dollarilla.

Ohjelman toiminta 
Avastin tuotteet käyttäjien laitteissa toimivat sensoreina, jotka etsivät ja raportoivat uhkia lähettäen niistä tiedot analysoitavaksi Avastin pilvipalvelimille. Ohjelmisto päivittää itseään noin kuuden minuutin välein pienillä tekstiviestin kokoisilla päivityksillä.

Versiot

Työpöytäohjelmistoja 
 Avast Free Antivirus – Kotikäyttöön tarkoitettu ilmainen antivirus.
 Avast Pro Antivirus – Kotikäyttöön tarkoitettu laajempi maksullinen versio. 
 Avast Internet Security – Sama kuin Pro, mutta sisältää myös palomuurin.
 Avast! Premier – Sama kuin Internet Security, mutta sisältää useita lisäominaisuuksia.
 Avast Free Mac Security – OS X koneille tarkoitettu virustorjuntaohjelmisto.
 Browser Cleanup – Verkkoselaimen puhdistus ja optimointityökalu.
 SecureLine VPN – Luo yksityisen ja salatun verkon langattomasti.

Yritysratkaisut 
 Avast for Business – Pienyrityksille tarkoitettu ilmainen antivirus.
 Endpoint Protection
 Endpoint Protection Plus
 Endpoint Protection Suite
 Endpoint Protection Suite Plus
 Email Server Security – Sähköpostien suojausjärjestelmä.
 File Server Security – Tiedostojen varmuuskopiontijärjestelmä.
 Security Suite for Linux – Linux-laitteille suunnattu tietoturvaohjelmisto.

Mobiiliratkaisut 
 Antivirus and Anti-Theft
 Avast Mobile Security & Antivirus – Android -laitteelle tarkoitettu ilmainen tietoturvaohjelmisto.
 Avast Mobile Premium – Maksullinen laajempi tietoturvaratkaisu Androidille.
 Suorituskyvyn parantamiseen suunnattuja:
 Cleanup
 BatterySaver
 SecureLine VPN
 Ransomware Removal
 Anti theft rooted
 SecureLine VPN – Vain iOS-laitteille.

Katso myös 
 Tietokonevirus
 Virustorjunta

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivusto
 Avastin palkinnot ja sertifikaatit

Tietoturvaohjelmat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Laukka (Muhos)

Laukka on kylä Oulujoen ja valtatien 22 varrella Muhoksen kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla. Kylä sijaitsee noin kuuden kilometrin päässä Muhoksen keskustaajamasta ja noin 27 kilometrin päässä Oulun keskustasta. Laukan naapurikylät ovat Rova, Soso, Kopsa ja Päivärinne.

Kylän keskus sijaitsee valtatien 22 ja seututien 834 risteyskohdassa, jossa sijaitsee myös Laukan silta. Maatalousvaltainen kylä levittäytyy Oulujoen molempia rantoja reunustavalle peltoalueelle.

Alueen pääväylät ovat Oulujoen eteläpuolinen valtatie 22 sekä pohjoispuolen yhdystie 8300. Aiemmin myös Oulujoki oli tärkeä kauppareitti.

Muhoksen kylät
Fra Filippo Lippi

Fra Filippo Lippi tai Filippo Lippi (noin 1406 Firenze – 8. lokakuuta 1469 Spoleto) oli italialainen taidemaalari, joka vaikutti renessanssiajan Firenzessä.

Lippi antoi vuonna 1421 luostarilupauksen Santa Maria del Carminen luostarissa Firenzessä. Siellä hän myös perehtyi Masaccion freskoihin. Vaikka Lippi oli munkki, hän oli luonteeltaan melko epäsovinnainen ja sai nunna Lucrezia Butin kanssa kaksi lasta. Myöhemmin paavi vapautti parin luostarilupauksesta, ja he saattoivat avioitua. Heidän lapsistaan Filippino Lippi seurasi myöhemmin isänsä jalanjälkiä ja kehittyi myös huomattavaksi taidemaalariksi.

Lippi lienee joutunut kirkon piirissä vaikeuksiin rakkaussuhteensa vuoksi. Tällöin Firenzen hallitsija Cosimo de’ Medici ryhtyi Lippin mesenaatiksi, ja Lippi saattoi jatkaa taiteellista työskentelyään.

Vuonna 1434 Lippi oli Padovassa, jossa hän toteutti maalauksen Santon basilikaan. Teos on sittemmin hävinnyt. Hänen 1430-luvun työnsä ovat sävyltään tummia ja muistuttavat Venetsian myöhäisgotiikkaa. 1440-luvulla Lippi kuitenkin löysi tekniikan, jossa erilaisten valovaikutelmien ja eloisan viivakudelman avulla luodaan kolmiulotteinen kuva. Tästä alkoi Lippin tuotteliain kausi, johon kuuluvat maalaukset Pyhän Neitsyen kruunaus (1441–1447), Pyhän Neitsyen ilmestys Pyhälle Bernhardille sekä Praton tuomiokirkossa oleva Pyhän Stefanuksen ja Johannes Kastajan elämää kuvaava freskosarja (1452–1464).

Lippin teokset lähtevät Masaccion perinteestä, mutta niille on tyypillistä Alppien pohjoispuolisen kuvataiteen arkirealismi ja kirkkaiden värien käyttö. Lippi sijoitti kristilliset hahmot oman aikansa ympäristöön ilman ulkoista loistoa.

Lippin uran viimeinen vaihe 1450-luvun lopulta alkaen sisältää puhtaan kauneuden ja valon herkkien vaihtelujen tavoittelua. Siitä ovat esimerkkejä Uffizin galleriassa oleva Pyhä Neitsyt ja vuonna 1467 aloitetut Spoleton tuomiokirkon freskot.

Lähteet

Aiheesta muualla

Italialaiset taidemaalarit
Renessanssin taidemaalarit
1400-vuosikymmenellä syntyneet
Vuonna 1469 kuolleet
Kid Icarus

Kid Icarus on Intelligent Systemsin kehittämä ja Nintendon vuonna 1986 julkaisema tasohyppelyvideopeli. Peli julkaistiin Japanissa Famicom Disk Systemille ja muualla Nintendo Entertainment Systemille. Kid Icaruksen suunnittelusta vastasi Gunpei Yokoi, ja musiikista Hirokazu Tanaka. Peli oli ensimmäinen julkaisu Kid Icarus -pelisarjassa.

Kehityshistoria 

Kid Icarus perustuu Metroidin pelimoottorille sisältäen vaakasuoraan ja pystysuoraan rullaavaa pelikuvaa. Molemmat pelit julkaistiin samana päivänä samalla "Password Pak" -myyntivaltilla (Famicom Disk Systemin versiossa oli tallennuspaikat, toisin kuin NES-versiossa, jossa oli salasanajärjestelmä tallentamiseen). Metroidista tuli yksi Nintendon tärkeimmistä pelinimikkeistä ja Kid Icaruksesta kulttiklassikko.

Kid Icarukselle julkaistiin Game Boylle vuonna 1991 jatko-osa nimeltään Kid Icarus: Of Myths and Monsters. Peli on lähes identtinen NES-pelin kanssa, mutta sisältää joitakin uusia ominaisuuksia, kuten hypyn jälkeen mahdollisuuden leijua hitaammin maahan. Lisäksi pelissä on mahdollistaa tallentaa. Vuonna 2011 julkaistulle Nintendo 3DS -käsikonsolille on ilmestynyt jatko-osa nimeltään Kid Icarus: Uprising.

Huolimatta Metroidin varjoon jäämisestä Kid Icarus on yleisesti tunnustettu hyväksi peliksi. Se oli 84. sijalla IGN-sivuston vuoden 2003 "Top 100 Games of All Time" (sata parasta peliä kautta aikojen) ja oli myös GameSpy-sivuston Hall of Famessa.

10. elokuuta 2004 Kid Icarus julkaistiin Japanissa uudestaan osana Famicom Mini Series -pelisarjaa. Peli oli yksi marraskuussa 2016 julkaistun Nintendo Classic Mini -pelikonsolin peleistä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 1986 videopelit
Nintendo Entertainment System -pelit
Game Boy Advance -pelit
Virtual Console -pelit
Tasohyppelyt
Kuvitteelliset muodonmuuttajat
Nintendon julkaisemat videopelit
Stavka

Stavka () oli Venäjän keisarikunnan ja sittemmin Neuvostoliiton asevoimien pääesikunta; termiä on käytetty jo Kiovan Venäjän ajoista. Stavka tarkoittaa sekä pääesikuntarakennusta että sen henkilökuntaa. Länsimaissa on käytetty kapitalisoitua kirjoitustapaa STAVKA, vaikkei kyse ole akronyymistä. 

Ensimmäisen maailmansodan aikainen pääesikunta oli nimeltään Stavka verhovnogo glavnokomandujuštšego (Ставка Верховного Главнокомандующего), toisen maailmansodan aikainen Stavka verhovnogo glavnokomandovanija (Ставка Верховного Главнокомандования).

Toisen maailmansodan aikana Stavka toimi suoraan Josif Stalinin alaisena.

Puna-armeija
Venäjän keisarikunnan armeija
Sophia Reuter

Sophia Reuter (s. 1971, Dresden) on saksalainen viulisti ja alttoviulisti. Hän aloitti opiskelunsa Leipzigissä 5-vuotiaana. Myöhemmin hän opiskeli Peter Tietzen johdolla Berliinissä. 

Reuter voitti 10-vuotiaana Johann Sebastian Bach -kilpailun Leipzigissä ja vuonna 1988 musiikkikilpailun Weimarissa. Vuosina 1989–1993 hän opiskeli Alberto Lysyn johdolla Menuhin-akatemiassa. Vuodesta 1997 lähtien Reuter on toiminut professorina samassa opistossa. Hän on levyttänyt muun muassa Naxokselle ja on soittanut myös osana Reuter-Trioa ja Camerata Lysyä. 

Vuosina 2003–2004 Reuter toimi alttoviulistina Hampurin filharmonisessa orkesterissa ja tammikuusta 2006 lähtien Duisburger Philharmonikerissa.

Aiheesta muualla 
 Classiconline: Sophia Reuter 

Saksalaiset viulistit
Saksalaiset alttoviulistit
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Sebastian Hess

Sebastian Hess (s. 1971, München) on saksalainen sellisti. Hän opiskeli Würzburgissa ja Münchenissä Julius Bergerin ja Helmar Steihlerin johdolla. Vuosina 1990-1994 hän opiskeli Lontoossa ja myöhemmin hän on saanut opetusta myös Mstislav Rostropovitšilta. 

Hess on esiintynyt useilla festivaaleilla ympäri Eurooppaa ja Kaukoidässä. Hän on levyttänyt muun muassa Naxokselle ja Intermedium Recordsille.

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut 

Saksalaiset sellistit
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Kansankynttilät

Kansankynttilät on Timo Parvelan ja Mari Vainion käsikirjoittama ja Mikko Ylöstalon ohjaama 12-osainen komediasarja, joka esitettiin ensimmäisen kerran 2003. Sarjan on tuottanut Suomen Loisto Oy. Sarja esitettiin uusintana Yle TV2:lla keväällä 2007.

Sarja kertoo Taivassalon koulun henkilökunnan arjesta ja heidän ihmissuhdesotkuistaan.

Henkilöt 
 Seela Sella (Kirsti Hepolehto)
 Mari Vainio (Aino Kaskipuro)
 Mika Nuojua (Markku Seppä)
 Puntti Valtonen (Eki Naukkarinen)

Jaksot 
 Perintö
 Läksiäiset
 Elämä on huumetta
 Tarkastaja
 Miesten koulu
 Koulu myytävänä
 Onks tietoo?
 Yökoulua
 Uuden elämän lupauksia
 Kosinta
 Karnevaalit Taivassalossa
 Nimi paperiin

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kansankynttilät Ylen sivuilla
Kansankynttilät IMDb:n sivuilla

Tilannekomediat
Yle TV2:n televisio-ohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Seinäjoki (joki)

Seinäjoki on noin 90 kilometrin pituinen Kyrönjoen sivujoki Etelä-Pohjanmaalla. Joki saa alkunsa Virtain Kortesjärvestä. Peräseinäjoen eteläosissa se virtaa Luomanjokena noin 30 kilometrin matkan. Peräseinäjoen kirkonkylän eteläpuolella Kihniänjoki yhtyy Luomanjokeen, mistä lähtien joen nimi on Seinäjoki. 

Lukuun ottamatta Virtain alueella olevia kahta pientä järveä päähaaraan ei ole suoranaisessa yhteydessä järviä. Seinäjoesta on kaivettu uomat Kyrkösjärven ja Kalajärven tekoaltaisiin tulvavesien säätelyä varten. Lisävesiä Seinäjoki saa siihen laskevista luomista, joita on enimmäkseen Peräseinäjoen alueella. Edellä mainitun Kihniönjoen lisäksi toinen huomattava Seinäjoen sivuhaara on Pajuluoma, joka alkaa Ämmälänkylästä ja yhtyy Seinäjokeen noin kilometrin päässä Itikanmäestä pohjoiseen, Alajoen viljelylakeuden itäosassa. 

Joki halkoo nimeämäänsä Seinäjoen kaupunkia kaakko–luode-suunnassa ja kääntyy kaupungin pohjoisosassa lähes suorakulmaisesti länteen. Tästä kohdasta on rakennettu 1968–1982 Seinäjoen suuosan oikaisu, joka yhtyy Kyrönjokeen Nurmon ja Ylistaron entisellä rajalla Kiikun kylän pohjoispuolella. Se tehtiin turvaamaan viljelyalueita jokavuotisilta tulvilta. Oikaisu-uoman pituus on seitsemän kilometriä, ja kesäisin sillä järjestetään jokiristeilyjä. 
Lähellä Ilmajoen rajaa Seinäjoki yhtyy Seinänsuussa Kyrönjokeen.

Lähteet 
 Reino Ala-Kulju (1963): Seinäjoen kirja, s. 11–12
 Seinäjoen kaupungin Internet-sivut 

Suomen joet
Seinäjoen luonto
Kyrönjoen vesistö
Virtain luonto
Aika-avaruus

Aika-avaruus on neliulotteinen avaruus, jossa on kolme avaruudellista ulottuvuutta (pituus, leveys ja syvyys) ja yksi aikaulottuvuus. Maailmankaikkeus on efektiivisesti aika-avaruus. Suhteellisuusteoriassa aika-avaruus on yksi keskeisistä käsitteistä, kuten myös intervalli, joka kuvaa tapahtumien välistä 'etäisyyttä' tässä aika-avaruudessa. Jos siis ollaan tietyssä paikassa havaitsemassa liikkuvaa kohdetta, aika on suhteellinen nopeuteen.
Suhteellisuusteoriassa aika-avaruutta voidaan kuvata valokartiolla, jossa origon alapuolella on menneisyys, yläpuolella tulevaisuus ja origossa nykyisyys. Menneen valokartion ulkopuoliset tapahtumat eivät ole voineet vaikuttaa origon tapahtumaan, eikä origon tapahtuma voi vaikuttaa tulevan valokartion ulkopuolisiin tapahtumiin, sillä tämä vaatisi informaation etenemistä valoa nopeammin. Tämä malli ilmentää aika-avaruuden symmetrisyyttä ja sitä, että valon nopeus on vakio kaikissa suunnissa.

Katso myös 
 Ajan ja avaruuden filosofia

Lähteet
 Tieteen Kuvalehti 1/2008

Viitteet

Kirjallisuutta 
 
 

Aika
Suhteellisuusteoria
Seulonnan keskeiset artikkelit
Herrala

Herrala voi tarkoittaa seuraavia:

Paikkoja 

 Herrala, kylä Alajärvellä
 Herrala, kylä Himangalla
 Herrala, kylä Hollolassa
 Herrala, rautatieasema Hollolassa
 Herrala, kylä Ilmajoella
 Herrala, kylä Nummi-Pusulassa
 Herrala, kylä Sipoossa
 Herrala, kylä Suonenjoella
 Herrala, kylä Tervolla

Henkilöitä 

 Ahti Herrala (1896–1969), suomalainen nuortenkirjailija
 Hilda Herrala (1881–1956), suomalainen kansanedustaja
 Joni Herrala (s. 1994), suomalainen koripalloilija
 Juha Herrala, Isojoen kunnanjohtaja
 Miika Herrala (s. 2001), suomalainen jääkiekkoilija
 Ville Herrala (s. 1979), suomalainen basisti.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Kunnallisvaalit 1968

Kunnallisvaalit järjestettiin Suomessa 6.–7. lokakuuta 1968. Käytössä oli ensimmäistä kertaa 20:n vuoden ikäraja aiemman 21:n asemasta. Lisäksi syksyn 1964 vaalien jälkeen suuret ikäluokat olivat saavuttaneet äänioikeuden ja vaalikelpoisuuden, joten nuorten panos tuli nyt voimakkaasti esille. Puolueet ottivat ehdokkaikseen paljon nuoria, jotka myös menestyivät hyvin. Vaalien voittajia olivat porvaripuolueet, ja Keskusta ja Suomen Maaseudun Puolue saivat historiansa ensimmäiset valtuutetut muiden muassa Helsingin ja Turun valtuustoihin, SMP myös Tampereen kaupunginvaltuustoon.

Iniön, Bergön, Haapasaaren, Honkilahden, Kumlingen, Sottungan ja Velkuan kunnissa ei järjestetty vaalitoimitusta koska ehdokkaita oli yhtä paljon kuin valittavia joten kaikki ehdokkaat tulivat valituiksi. 

Vuoden 1969 alussa tapahtuneista lukuisista kuntaliitoksista johtuen valtuutettuja valittiin koko maassa huomattavasti edellisvaaleja vähemmän. Kuntamuodon muutosten myötä Lohjan ja Loimaan kauppalanvaltuustoista tuli kaupunginvaltuustoja sekä Jämsän kunnanvaltuustosta kauppalanvaltuusto. Hattulan ja Tyrvännön sekä Juankosken, Muuruveden ja Säyneisen kunnissa järjestettiin syksyllä 1970 ylimääräiset kunnallisvaalit vuoden 1971 alussa toteutuneiden kuntaliitosten vuoksi.

Tulokset

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Doria.fi − Kunnallisvaalit 1968, Tilastollisen päätoimiston julkaisu

Vuoden 1968 vaalit
Kunnallisvaalit
Uskonnollinen humanismi

Uskonnollinen humanismi yhdistää uskonnolliset rituaalit humanistiseen elämänkatsomukseen. 

Uskonnolliset humanistit ovat Yhdysvalloissa järjestäytyneet muun muassa Eettisen kulttuurin yhdistyksiin, jotka yhdessä muodostavat Amerikan eettisen liiton. Tämä liitto oli mukana perustamassa Kansainvälistä humanistista ja eettistä liittoa (IHEU) vuonna 1952. Perustavan kokouksen puheenjohtaja Julian Huxley, Unescon ensimmäinen pääjohtaja, oli tärkeä aatteellinen vaikuttaja Eettisen kulttuurin liikkeessä, vaikka liike syntyi vuosikymmeniä ennen hänen vaikutustaan. Huxleyn vuonna 1927 ensimmäisen kerran ilmestynyt kirja Religion without revelation (Uskonto ilman ilmoitusta) oli uskonnollisen humanismin keskeinen teos. 

Edward L. Ericsonin mukaan uskonnolliset humanistit eivät usko jumalaan tai jumaliin, henkiin, aaveisiin, sielun kuolemattomuuteen, tuonpuoleiseen eivätkä minkäänlaisiin pelastusoppeihin. He rakentavat ihmiskunnan tulevaisuuden älyllisyyden, tieteen, henkisen vapauden, yksilön vastuun ja ihmisten yhteistoiminnan varaan. 

Sekulaarit humanistit ovat esittäneet kysymyksen, miksi on syytä puhua uskonnollisesta humanismista tai humanismista uskontona ja mikä heidät erottaa sekulaarihumanisteista. Ericson sanoo kirjassaan The Humanist Way (1988), että hartaus, herkkyys, yhteenkuuluvuus ja pyhyyden ja luonnon kokeminen ihmisten, luonnon ja kaikkeuden kokonaisuuden edessä on uskontojen ja uskonnollisuuden ydin ja olennainen osa ihmisen mieltä. Se jää joka tapauksessa jäljelle, vaikka usko henkilölliseen jumalaan häviää. 

Ericson väittää, että jos ihminen jättää herkkyyden, hartauden ja pyhyyden ulottuvuuden pois elämänkäsityksestään, seurauksena on helposti kovuus ja kylmyys. Mikäli yhteiskunnasta pyritään juurimaan pois uskonto, on Ericsonin mukaan seurauksena, että ihmiset hakevat näitä kokemuksia kirkon helmasta. 

Uskonnollisille humanistit katsovat, että oman elämänkäsityksen keskeinen ilmentymä on moraalinen tekeminen ja toiminta.

Yhdysvaltojen humanistiliikkeeseen on kuulunut pitkäaikainen kiista siitä, pitäisikö humanismia kutsua uskonnoksi vai elämänkatsomukseksi (engl. philosophy). Jälkimmäisen asennoitumisen alkuunpanija oli Corliss Lamont monena painoksena ilmestyneellä kirjallaan The Philosophy of Humanism (1949), joka korosti sekulaaria humanismia. Paul Kurtz jatkoi samaa linjaa. Lamontin naturalistinen näkemys tulee esiin lainauksessa hänen kirjastaan:

”Inhimillisen elämän pääasiallinen tarkoitus on työskennellä ihmisen onnen hyväksi tässä maailmassa ja luonnon rajojen sisällä, joka luonto on hänen kotinsa.”

Katso myös 

 Sekulaari humanismi

Kirjallisuutta 

 

Humanismi
Uskonto
Systeemi (termodynamiikka)

Systeemi (kr. sýstēma 'yhdistäminen' < synhistánai 'yhdistää') eli järjestelmä on termodynaamisessa tarkastelussa kokonaisuus, joka erottuu ympäristöstään todellisella tai vain pelkästään tarkastelua varten valitulla rajalla. Ympäristön kanssa tapahtuvan vuorovaikutuksen perusteella erilaiset systeemit voidaan jaotella seuraavasti:

Suljettu systeemi: ei vaihda ainetta ympäristönsä kanssa.
Eristetty eli adiabaattinen systeemi: ei voi vaihtaa energiaa ympäristönsä kanssa.
Eristämätön eli diabaattinen systeemi: energia (lämpö ja työ) voivat kulkea rajapinnan läpi.
Avoin systeemi: energia (lämpö ja työ) ja aine kulkevat vapaasti systeemiä ympäröivän rajan yli.

Fysiikassa todellisuuden käyttäytymistä joudutaan usein idealisoimaan, ja systeemiajattelu ei ole poikkeus. Siinä missä maapallo saatetaan idealisoida suljetuksi systeemiksi, on eristetyn systeemin löytäminen tai tekeminen erittäin vaikeata. Täydellisen eristetty systeemi onkin ainoastaan maailmankaikkeus itse, sillä se on määritelmällisesti ääretön. Siksi suljettu systeemi on eristettyä huomattavasti käyttökelpoisempi ajattelun väline. Systeemeistä puhutaan varsinkin energiaperiaatteen ja termodynamiikan yhteydessä.
Systeemit
Termodynamiikka
Malaijan liittovaltio

Malaijan liittovaltio (, ) oli yhdentoista valtion liittovaltio, joka muodostettiin 1948 yhdeksästä Malakan niemimaan sulttaanikunnasta ja brittien Penangista (Pulau Pinang) ja Malakasta.

Malakan niemimaan perinnölliset sulttaanikunnat joutuivat 1700-luvulta alkaen brittien alaisuuteen. Lisäksi niemimaalla oli Britannian kruununsiirtomaina Salmisiirtokunnat, joihin kuuluivat Malakka, Dinding, Penang ja Singapore.

Vuodet 1946–1948 yksitoista valtiota muodostivat brittiläisen kruununsiirtomaan Malaijan liiton. Malaijinationalistien vastustuksen vuoksi siitä tehtiin liittovaltio, ja malaijihallitsijoiden symboliset arvoasemat palautettiin. Malaijivaltiot olivat brittiläisiä protektoraatteja ja Penang ja Malakka siirtomaita.

Liittovaltio sai itsenäisyyden 31. elokuuta 1957. Vuonna 1963 siihen liitettiin Singapore, Sarawak, ja Brittiläinen Pohjois-Borneo (nykyinen Sabah), jolloin syntyi Malesia. Singapore erotettiin liittovaltiosta 9. elokuuta 1965.

Aiheesta muualla 

Entiset monarkiat
Malesian historia
Singaporen historia
Kari Veisterä

Kari Veisterä (s. 23. maaliskuuta 1946) on helsinkiläislähtöinen, sittemmin oululaistunut huilisti, saksofonisti sekä kapellimestari.  

Helsingistä syntyisin oleva kapellimestari Kari Veisterä valmistui Sibelius-Akatemiasta vuonna 1977 pääaineenaan huilu. Tämän jälkeen hän osallistui Jorma Panulan johtaman kapellimestariluokan työskentelyyn. Hän on täydentänyt opintojaan lukuisilla sävellys-sovitus,- orkesterinjohto,- ja kuoronjohtokursseilla.
Hän toimi vuosina 1975-1985 Turun Kaupunginteatterin kapellimestarina ja siirtyi vuonna 1985 Oulun Kaupunginteatterin kapellimestariksi. Veisterä toimii nykyisin free lancerina. Teatteritöistä mainittakoon sävellystyöt Turussa mm. näytelmään “Romeo ja Julia”, Oulussa Paavo Haavikon näytelmään “Ratsumies”, Joensuussa näytelmään “Kalevala” ja TV 2:lle musiikkinäytelmään “Kenraali Spoof”. Oulussa Veisterä on toiminut kuoromestarina mm. ooperaproduktioissa “Madame Butterfly”ja “Juha”.
Vuosina 1985-1994 hän johti oratoriokuoro Oulun Laulua. 
Kari Veisterä on omassa studiossaan tuottanut paljon myös mainosmusiikkia sekä filmimusiikkia lukuisiin dokumentteihin. 
Opetustointa hän on hoitanut mm. Oulun Yliopiston musiikkikasvatuksen laitoksessa, Oulun sekä Turun Konservatorioissa ja Madetojan Musiikkilukiossa.
Kari Veisterällä on ollut lukuisia radio- ja TV esiintymisiä maamme eturivin solistien kanssa kuten Raimo Sirkiän, Jyrki Niskasen, Johanna Rusasen, Antti Sarpilan ja Anneli Saariston kanssa.
Erikoisharrastuksena hänellä on jazz-musiikki, johon liittyen hän on vuodesta 1996 johtanut swingiin erikoistunutta Kirjoset (nykyisin KirjoSwing) kuoroa.
Omien jazz-kokoonpanojensa kanssa hänellä on ollut radio- ja TV-esiintymisiä ja levytyksiä sekä konserttikiertueita ympäri Suomea sekä Kanadassa ja Yhdysvalloissa.

Lisätietoja 

 Kari Veisterän esittely Oulun kaupungin teatterin sivuilla

 Jazz-miehellä kalliit päiväunet, Sanomalehti Kalevan kulttuurisivut, 28.5.2003

Suomalaiset muusikot
Suomalaiset huilistit
Suomalaiset saksofonistit
Suomalaiset kapellimestarit
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Homopommi

Homopommi () on nimitys kemialliselle aseelle, jollaisen tuottamista Yhdysvaltain ilmavoimat on pohtinut.

Ilmavoimien tukikohdan laboratorio Ohion Daytonissa tuotti vuonna 1994 kolmisivuisen ehdotelman uusista kemiallisista aseista, jotka eivät olisi kuolettavan vaarallisia. Eräs näistä oli aine, joka aiheuttaisi vihollissotilaissa homoseksuaalista käytöstä, heikentäen siten vihollisen taistelutahtoa. Ehdotuksessa tunnustettiin, ettei tällaista ainetta vielä tunneta. Ohjelmalle anottua 7,5 miljoonan dollarin määrärahaa ei myönnetty, ja Yhdysvallat allekirjoitti vuonna 1997 kemialliset aseet kieltävän Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimuksen, joten aseen kehitystyön aktiivinen jatkaminen on epätodennäköistä.

Aseen kehittämistä aikoneelle laboratoriolle myönnettiin vuonna 2007 rauhan Ig Nobel -palkinto.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 MTVuutiset.fi – USA:n armeija kehitteli "homopommia"

Yhdysvaltain asevoimat
Kemialliset aseet
Kuvitteelliset aseet
Ig Nobel -palkitut
Homoseksuaalisuus
Space Oddity

Space Oddity on David Bowien vuonna 1969 julkaistu albumi. Se ei juurikaan menestynyt kaupallisesti ilmestyessään vaan nousi listoille vasta muutamaa vuotta myöhemmin Bowien tehtyä kaupallisen läpimurtonsa. Albumin tunnetuin kappale on sen nimikappale, josta tuli Bowien ensimmäinen hitti. Se oli korkeimmillaan brittilistan sijalla 5 syyskuussa 1969.

Albumi julkaistiin alun perin Britanniassa nimellä David Bowie, mutta sekaannusten välttämiseksi levy nimettiin vuonna 1972 uudelleen, koska Bowielta oli jo aiemmin ilmestynyt nimilevy. Yhdysvalloissa albumi julkaistiin alun perin nimellä Man of Words/Man of Music.

Albumin alkuperäisen version kannessa on lähikuva David Bowien kasvoista. Space Odditystä on markkinoilla ainakin kolmella erilaisella kansikuvalla varustettua versiota.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet ovat David Bowien säveltämiä ja sanoittamia.

A-puoli
 
 
  (ei mukana vuoden 1972 versiolla)
 
 
B-puoli
 
 
 
 
  

Vuoden 1990 CD-version bonuskappaleet:

Kokoonpano 
 David Bowie – laulu, kitara
 Rick Wakeman – kosketinsoittimet
 Terry Cox – rummut
 Tim Renwick – kitara
 Keith Christmas – kitara
 Mick Wayne – kitara
 Tony Visconti – bassokitara, huilu
 Herbie Flowers –  bassokitara
 Benny Marshall –  huuliharppu
 Paul Buckmaster – sello
 John Lodge –  bassokitara
 John Cambridge – rummut
 Mick Ronson – kitara
 Mick Woodmansey – rummut

Arvostelut
Allmusic: ()
Pitchfork: 6,7/10

Lähteet

Space Oddity
Spae Oddity
Choyleefut

Choyleefut (蔡李佛, pinyin: càilǐfó) on kiinalainen lähikamppailulaji. Sen juuret juontuvat Shaolin-temppeliin. Chan Heung (陳享, pinyin: Chén Xiǎng) nimesi lajin opettajiensa Choy Fookin (蔡褔, pinyin: Cài Fú) ja Lee Yau-shanin (李友山, pinyin: Lǐ Yǒushān) mukaan kunnioittaaksensa heitä. Fut-ga 佛家, pinyin: fójiā) on kolmas lajin kehitykseen vaikuttanut oppi, Buddha-perhe(en nyrkki eli buddhalainen tyyli). Laji on levinnyt laajalti eri puolille maailmaa ja on suosituimmillaan Hongkongissa, Yhdysvalloissa sekä Kanadassa. Nykyinen suurmestari lajissa on Chen Yong-fa.

Tyyli 
Choyleefutissa on viiden ja kymmenen eläimen tekniikoita. Siinä on myös erittäin paljon aseita, sillä Chan Heungin opettajat olivat pohjoisesta ja idästä. Choyleefutin harjoituksessa käytetään pitkiä lyontejä ja kehoa yritetään kehittää mahdollisimman liikkuvilla harjoituksilla, mutta lajin mestarit käyttävät lyhyitä iskuja. Tämä harjoitustapa antaa voimaa ja nopeutta. Taistelu on todella suuri osa choyleefutin harjoittelua ja siinä käytetään 16 unssin hanskoja. Myöhemmin lajissa tulee vastaan myös leijonatanssi ja Qi gong.

Suomessa choyleefutia voi harrastaa mm. Turussa, Helsingissä, Hämeenlinnassa, Forssassa, Salossa ja Tampereella. Suomeen lajin ovat tuoneet sifut Markku ja Martti Sipilä.

Lähteet

Aiheesta muualla
choyleefut.fi

Kungfu
Journalismi

Journalismi on toimintaa, jonka tehtävänä on kerätä, varmentaa ja eritellä tietoa ja esittää se joukkoviestimien avulla esimerkiksi uutisten muodossa. Sen kohteena ovat erityisesti yhteiskunnallisesti tärkeät, ajankohtaiset ja kiinnostavat asiat ja ihmiset. Sana journalismi tulee ranskan sanasta jour, joka merkitsee päivää. Journalismia harjoittavat journalistit eli toimittajat.

Julkaisukanavat 
Journalismia julkaistaan sanomalehdissä, televisiossa, radiossa, internetissä ja kirjoissa. Journalismi itsessään on julkaisumuodosta riippumatonta, mutta nykyisin tehdään usein jako printtijournalismin ja verkkojournalismin välillä. Verkkomedia miellettiin aluksi  sanomalehtien sähköiseksi versioksi, mutta siitä on kehittynyt  ympäristönä pikemminkin radion, television ja printtimedian fuusio, joka  perustuu tekstiin enemmän kuin televisiojournalismi mutta vähemmän kuin printtijournalismi. Verkkojournalismille on muodostuneet omat viestinnälliset ja sosiaaliset käytännöt.

Journalismilla on useita alalajeja, kuten kuvajournalismi, tutkiva journalismi, tiedejournalismi, talousjournalismi, viihdejournalismi ja kulttuurijournalismi.

Journalismin rooli yhteiskunnassa ja lehdistönvapaus 
Montesquieun  1700-luvulla kehittämän vallan kolmijako-opin mukaan lainsäädäntövalta, tuomiovalta ja toimeenpanovalta on pidettävä erossa toisistaan ja näiden pitää vahtia toisiaan. Lehdistöstä alettiin puhua neljäntenä valtiomahtina, joka valvoi kaikkia kolmea ja  kirjoitti niiden väärinkäytöksistä.

Lehdistönvapautta pidetään demokraattisissa yhteiskunnissa perusoikeutena. Toimittajat myös pitävät itseään lehdistönvapauden puolustajina. Toimittajat ilman rajoja -järjestö listaa vuosittain eri maiden lehdistönvapausasteen (World Press Freedom Index).

Suomessa  joukkoviestinnän julkaisijoiden ja toimittajien vapaaehtoinen itsesääntelyelin Julkisen sanan neuvosto on julkaissut Journalistin ohjeet ja valvoo niiden noudattamista.

Katso myös 
 Lehdistö
 Hyvä lehtimiestapa

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 Marjut Helminen [toim.]: Journalismi: sananvapaus ja etiikka (Suomen Journalistiliitto, 1993) ISBN (nid.) 
 Taisto Hujanen & Heikki Luostarinen (toim.): Avauksia journalismikritiikkiin Tampereen yliopisto, 1990: 2. p. 1991)
 Päivi Kuusisto ja Esa Sirkkunen: Journalismi uuden kynnyksellä (Tampereen yliopisto, 1999) ISBN 951-44-4629-1 (nid.)
 
 Mari Maasilta [toim.]: Journalismin muutoskaruselli (Tampereen yliopisto, tiedotusopin laitos, journalismin tutkimusyksikkö, 1999)  ISBN 951-44-4660-7 (nid.)

Aiheesta muualla 

 Suomen Journalistiliitto.
 Julkisen sanan neuvosto.
 Journalistit muuttuvassa mediassa -tutkimus 
Kivikuru, UIlamaija: Media voi hyvin mutta journalismi puristui kuoliaaksi... niin & näin 4/2000, 25–29.

Seulonnan keskeiset artikkelit
Lehtonata

Lehtonata eli lehtoraiheinä (Festuca gigantea, syn. Schedonorus giganteus) on suurikokoinen, Keski-Euroopan lehtimetsille tyypillinen heinäkasvi. Suomessa se kasvaa levinneisyytensä pohjoisrajalla ja on erittäin harvinainen ja rauhoitettu laji.

Ulkonäkö ja koko 
Löyhästi mätästävä, komea lehtonata kasvaa 50–180 cm korkeaksi. Sen suonista viiruiset lehdet ovat jopa 30 cm pitkiä ja 8–15 mm leveitä. Lehtien korvakkeet ovat pitkiä, kapeita ja kaljuja. Kasvin veltosti nuokkuva röyhy on 15–30 cm pitkä. Tähkylät ovat 8–12 mm pitkiä ja tavallisesti 5–8-kukkaisia. Ulkohelve on vihneellinen. Vihneet ovat 1–2 cm pitkiä. Suomessa lehtonadan kukinta-aika on elo-syyskuussa. Suomen heinälajeista lehtonata muistuttaa lähinnä lehtokattaraa (Bromus benekenii).

Levinneisyys 
Lehtonata on tyypillinen Keski-Euroopan lehtometsien laji. Sitä tavataan Pyreneiltä Keski-Euroopan kautta Kaukasukselle ja Keski-Venäjälle saakka. Lisäksi lehtonataa tavataan Länsi-Himalajalta Altaille. Skandinaviassa ja Suomessa laji on esiintymisalueensa pohjoisrajoilla. Suomessa lehtonadan alkuperäisiä esiintymispaikkoja on arveltu olevan vain kahdella paikkakunnalla Suomessa: Helsingissä ja Kiikalassa. Satunnaistulokkaana tai viljelykarkulaisena lajia on tavattu eri puolelta Etelä- ja Keski-Suomea, esimerkiksi Espoosta ja Kauniaisista.

Elinympäristö 
Lehtonata suosii viljavia, kosteita ja varjoisia kasvupaikkoja. Tällaisia ovat esimerkiksi tervaleppälehdot, kosteat metsiköt ja lähdekorvet sekä -hetteiköt. Satunnaisena lehtonataa on tavattu asemilla ja pihoilla. Lehtonadan kasvupaikkoja ovat tuhonneet rakentaminen ja kuivuminen.

Lähteet 
 Kurtto, Arto: Lehtonata. Teoksessa Uhanalaiset kasvimme. Toim. Terhi Ryttäri ja Taina Kettunen. Suomen ympäristökeskus, Helsinki 1997, s. 155.
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Lehtonadan (Schedonorus giganteus) levinneisyys Suomessa.
 Suomen Lajitietokeskus: Lehtoraiheinä (lehtonata) – Lolium giganteum
 Den virtuella floran: Långsvingel (Festuca gigantea (L.) Vill.) 

Nadat
Suomen erittäin uhanalaiset kasvit
Mandealaisuus

Mandealaisuus on Etelä-Irakissa ja Iranissa harjoitettava monoteistinen gnostilainen uskonto, joka on saanut vaikutteita gnostilaisuuden lisäksi juutalaisuudesta ja kristinuskosta. Mandealaisuus keskittyy ”Jumalan ja viimeisten tapahtumien tietoon” sekä ”Todelliseen ja Ainoaan gnosikseen”.

Historia 
Mandealaisuuden alkuperää ei tiedetä. Se lienee lähtöisin Uuden testamentin Johannes Kastajasta, joka oli Jeesuksen edeltäjä. Tutkimusten mukaan ensimmäisten mandealaisten uskonnolliset juuret ajoittuvatkin ajanlaskun ensimmäiselle vuosisadalle.

Tekstit 
Mandealaisten pyhä kirja on Sidra Rabba eli Ginza (’aarre’). Kirja koostuu kahdesta osasta: mytologis-kosmologisista kirjoituksista sekä lauluista ja virsistä. Muita tärkeitä kirjoja ovat Johanneksen kirja sekä Qalasta, joka sisältää rukouksia ja hymnejä.

Uskomukset 
Mandealaisuuden todellisuuskäsitys on jyrkän dualistinen eli se jakaantuu valon ja pimeyden maailmaan. Näkyvä maailma on syntynyt alemman luojajumalan Ptahilin vaikutuksesta. Valon maailmaa hallitsee Jumala, kun taas pimeyden maailmaa hallitsee kaaoksesta syntynyt pimeyden kuningas.

Mandealaiset pitävät Johannes Kastajaa uskontonsa uudistajana. Johanneksen uskotaan kastaneen Jordanjoessa mandealaisen vapahtajan Manda d-Hajjen, jonka Korkein Jumala oli lähettänyt maan päälle tuomaan Aadamille ja Hawalle ilmestyksessä tiedon, että he ovat jumalallista syntyperää. Mandealaisten mukaan ihmiset voidaan pelastaa vain tämän todellisen tiedon avulla. Maailmanlopussa Manda d-Hajje vapauttaa kaikki hurskaat sielut tuonelasta.

Mandealaiset pitävät Jeesusta vääränä Messiaana.

Rituaalit
Rituaalit ovat mandealaisille hyvin tärkeitä. Kaste on mandealaisten tärkein rituaali. Se suoritetaan virtaavassa vedessä. Ehtoollinen koostuu pitaleivästä ja papin siunaamasta vedestä. Ympärileikkausta ei harjoiteta. Mandealaiset noudattavat kymmentä käskyä ja pitävät perhettä ja avioliittoa suuressa arvossa. Mandealaisten messun tarkoitus on edistää vainajan sielun ylösnousemusta. Rituaalista puhtautta korostetaan.

Yhteisöt 

Mandealainen yhteisö on nykyisin suljettu, eli jäsenen tulee syntyä mandealaiseen perheeseen eikä käännynnäisiä hyväksytä. Mandealainen suljetaan yhteisön ulkopuolelle, jos hän menee naimisiin ulkopuolisen kanssa.

Irakissa on noin 50 000 mandealaista ja Iranissa Khūzestānin provinssissa 10 000. Muslimit vainoavat mandealaisia molemmissa maissa. Irakin mandealaisilla ei ole oikeutta osallistua Irakin yhteiskuntaelämään. He asuvat Etelä-Irakin jokisuiston turvassa alkeellisissa oloissa.

Mandealaisia yhteisöjä on muodostunut muuttoliikkeen myötä myös esimerkiksi Australiaan, Yhdysvaltoihin, Tanskaan ja Ruotsiin.

Suomessa 
Suomessa arvioitiin vuonna 2014 olevan noin sata perhettä, jotka tunnustivat mandealaisuutta. Yhdyskunta on rekisteröity nimellä Mandealaisten uskonnollinen yhdyskunta, ja sen kotipaikka on Turku.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Mandaean World- historia, kieli ja kirjallisuus 
 Mandaean Association Union  
 Mandealaisia kirjoituksia: Ginza Rba ja Haran Gawaitha 

Gnostilaisuus
Persialaiset uskonnot
Uskonnot
Parc des Princes

Parc des Princes (suom. "prinssien puisto") on Pariisissa sijaitseva jalkapallostadion. Stadionille mahtuu sen nykymuodossa 48 527 katsojaa (kaikki istumapaikkoja). Sitä käyttää pääasiassa pariisilainen jalkapalloseura Paris Saint-Germain (PSG), ja stadion toimi myös Ranskan maajoukkueen kotikenttänä ennen vuonna 1998 valmistunutta Stade de Francea. Parc des Princesillä järjestetään usein myös rock-konsertteja, stadionin akustiikka on stadionrockia suosiva. Stadionin omistaa Pariisin kaupunki.

Stadion avattiin nykymuodossaan vuonna 1972 Roger Taillibertin suunnittelemana, ja se on oikea jalkapallostadion ilman juoksurataa kentän ja katsomon välissä. Samalla paikalla on aiemmin jo kaksi stadionia, jotka aukesivat vuosina 1897 ja 1932. Parc des Princes sijaitsee vehreällä puistoalueella länteen Notre Damesta. Samalla alueella sijaitsee muun muassa Roland Garrosin tenniskeskus, jossa pelataan tenniksen Ranskan avoimet.

Lähteet 

Ranskan jalkapallostadionit
Kesäolympialaiset 2024
Pariisin rakennukset ja rakennelmat
Pariisin urheilu
Leena Uotila

Leena Marjatta Uotila (s. 16. kesäkuuta 1947 Helsinki) on pitkän ja monipuolisen uran tehnyt suomalainen näyttelijä. Hänet muistetaan muun muassa 1970-luvun draamasarjasta Solveigin laulu, 1980-luvun sketsisarjasta Hukkaputki ja 2000-luvun komediasarjasta Kuumia aaltoja. Uotila oli mukana Neil Hardwickin vetämässä 1990-luvun improvisaatioteatterisarjassa Nyhjää tyhjästä. Hän oli myös ylikomisario Mailis Santalana 2000-luvun rikossarjassa Kylmäverisesti sinun. 

Uotila oli yksi Ryhmäteatterin perustajajäsenistä 1967. Myöhemmin hän on työskennellyt useissa Helsingin kaupunginteatterin tuotannoissa. Hän toimi Muumilaakson tarinoiden kertojana ja sen useiden sivuhenkilöiden, kuten Vilijonkan, ääninäyttelijänä. Mikko Niskasen elokuvassa Ajolähtö (1982) Uotilalla oli rooli nuoren Laten työkaverina ja petikumppanina. Leena Uotila on voittanut parhaan naispääosan Jussi-palkinnon elokuvasta Rakastunut rampa (1975).

Uotila on naimisissa näytelmäkirjailija Henri Kapulaisen kanssa. Heillä on kaksi lasta, joista Arttu on ryhtynyt äitinsä tavoin näyttelijäksi. Myös Leena Uotilan isä Erkki Uotila oli näyttelijä.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Dubbaukset

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset näyttelijät
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Nuclear Assault

Nuclear Assault on thrash metal/crossover thrash -yhtye. Se on perustettu Yhdysvalloissa vuonna 1985. Basisti Dan Lilker erotettiin Anthraxista albumin Fistful of Metal valmistumisen jälkeen. Hän halusi soittaa aggressiivisempaa musiikkia ja perusti Nuclear Assaultin laulaja-kitaristi John Connellyn kanssa. Yhtye hajosi 1990-luvulla, mutta kokosi rivinsä uudelleen vuonna 2002.

Vuonna 2014 Dan Lilker ilmoitti lopettavansa muusikon uransa, joka tarkoitti Brutal Truth -yhtyeen loppumista vuoden 2014 loppuun mennessä ja Nuclear Assaultin lopettamista "Final Assault"-kiertueen jälkeen. Kyseinen kiertue saapui myös Suomeen, jolloin Nuclear Assault soitti Porissa 1.8.2015 Porispere-festivaalilla.

Kokoonpano

Nykyinen kokoonpano 
Dan Lilker – basso (1984–1992, 1997–1998, 2001–)

John Connelly – laulu/kitara (1984–1995, 1997–1998, 2001–)

Erik Burke – kitara (2002–2004), (2011-)

Glenn Evans – rummut (1984–1995, 1997–1998, 2001–)

Entiset jäsenet 

 Anthony Bramante – kitara (1985–1991), (2001–2002)
 Scott Harrington – kitara (2005-2008)
 Mike Bogush – kitara (Vuoden 1984 demolla)
 Scott Dubois – kitara (Vuoden 1984 demolla)
 Dave DiPietro – kitara (Something Wicked- levyllä)
 Scott Metaxas – basso (Something Wicked- levyllä)
 Eric Paone – kitara (1997, ainoastaan reunion-keikalla)
 Scott Metaxas – basso (Taustalaulaja)

Diskografia

Studioalbumit 
 Game Over (1986)
 Survive (1988)
 Handle With Care (1989)
 Out of Order (1991)
 Something Wicked (1993)
 Third World Genocide (2005)

EP:t 
 Brain Death (1986)
 The Plague (1987)
 Fight to be Free (1987)
 Good Times Bad Times (1988)
 Pounder (2015)

Kokoelma-albumit 
 Assault & Battery (1997)

Livealbumit 
 Live at the Hammersmith Odeon (1992)
 Alive Again (2003)

Demot 
 Nuclear Assault demo (1984)
 Live, Suffer, Die (1985)
 Live Promo (2003)

Videoalbumit 
 Handle With Care European Tour '89 (1990, VHS)
 Radiation Sickness (1991, VHS) (2007, DVD)
 Louder Harder Faster (2006, DVD)

Musiikkivideot 
 Brainwashed (1988)
 Critical Mass (1989)
 Trail of Tears (1989)
 Something Wicked (1993)
 Behind Glass Walls (1995)
 Price of Freedom (2005)
 Long Haired Asshole (2005)

Lähteet

Yhdysvaltalaiset thrash metal -yhtyeet
Crossover thrash -yhtyeet
American Broadcasting Company

ABC (lyhenne sanoista American Broadcasting Company) on vuonna 1943 perustettu yhdysvaltalainen radio- ja televisioyhtiö.

Yhtiön pääkonttori sijaitsee New Yorkissa. ABC näkyy Yhdysvaltojen lisäksi Kanadassa, Meksikossa ja joissakin Keski-Amerikan maissa.

Historia
Yhtiö perustettiin vuonna 1943 FCC:n määrättyä RCA:n myymään niin sanotun NBC Blue Networkin. Vuonna 1948 radion rinnalle tuli televisiotoiminta. Vuonna 1953 taloudellisissa vaikeuksissa ollut ABC fuusioitui Leonard H. Goldensonin johtaman United Paramount Theatersin kanssa. Nykyisin yhtiön omistaa The Walt Disney Company. ABC myi radiotoimintansa 2006 Citadel Broadcasting Corporationsille.

Tunnettuja sarjoja
ABC on tuottanut useita suosittuja televisiosarjoja, kuten Twin Peaks, Lost, Alias, Greyn anatomia, Scandal, Täydelliset naiset, Olipa kerran ja Ruma Betty.

Lähteet

Aiheesta muualla
 ABC:n kotisivu
 Disney-ABC Televisioyhtiön kotisivu
Stade de France

Stade de France on Pariisin pohjoispuolella Saint-Denis'ssä sijaitseva monikäyttöinen stadion, jonka yleisökapasiteetti on 81 338. Se rakennettiin vuoden 1998 jalkapallon MM-kisoja varten ja siellä järjestettiin myös vuoden 2003 yleisurheilun MM-kilpailut. Stadionin huippuhetkiin kuuluukin vuoden 1998 jalkapallokisojen loppuottelu, jossa kotijoukkue Ranska kukisti Brasilian 3-0 Zinedine Zidanen (2) ja Emmanuel Petit'n maaleilla.

Stade de France tarkoittaa suoraan käännettynä "Ranskan stadionia", mutta sanalla "France" ei tässä yhteydessä tarkoiteta maata, Ranskaa, vaan Pariisin lähialueiden provinssia Île-de-Francea.

Stade de France on suuren osan vuodesta tyhjillään, koska sitä ei käytä vakituisesti mikään urheiluseura. Stadionilla järjestetään konsertteja ja yksittäisiä urheilutapahtumia, muun muassa jokavuotinen Race Of Champions -tapahtuma, jossa vuoden parhaat rata- ja ralliautoilijat kilpailevat toisiaan vastaan, ja vuoden 2006 UEFA Mestarien liigan finaali FC Barcelona - Arsenal FC. Jalkapalloseura Lille OSC pelasi kauden 2005-06 Mestarien liigan kotiottelunsa Stade de Francella, koska sen oikea kotistadion, Stade Félix Bollaert, oli Lensin käytössä jalkapallon UEFA Cupissa samanaikaisesti.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ranskan jalkapallostadionit
Ranskan yleisurheilu
Ranskan rugby
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2003
Kesäolympialaiset 2024
Seine-Saint-Denis
Avignonin vankeus

Avignonin vankeus tai paavien Baabelin vankeus tarkoittaa ajanjaksoa 1309–1377, jolloin paavit olivat riippuvaisia Ranskan kuninkaasta. Paavien alennustilaa verrattiin Raamatun kertomukseen juutalaisten vankeudesta Babylonissa, ns. Baabelin vankeuteen.

Ranskan kuningas Filip IV Kaunis taivutteli paavi Klemens V:n vuonna 1309 siirtämään paavinistuimen Etelä-Ranskaan, Avignonin kaupunkiin. Paavi hallintoineen oli käytännössä Ranskan kuninkaan määräysvallan alainen, ja paaviksi valittiin peräjälkeen 7 ranskalaista kardinaalia.

Urbanus V pyrki palauttamaan paavinistuimen Roomaan vuonna 1367, mutta hän joutui kuitenkin palaamaan takaisin Avignoniin. Vasta Gregorius XI onnistui palauttamaan paavinistuimen Roomaan vuonna 1377. Italialaissyntyisen Urbanus VI:n valinta Gregorius XI:n seuraajaksi johti kuitenkin katolisen kirkon hajaannukseen, ja Avignonista tuli usean vuosikymmenen ajaksi vastapaavien tukikohta.

Avignonissa vuosina 1309–1377 asuneet paavit 

Klemens V
Johannes XXII
Benedictus XII
Klemens VI
Innocentius VI
Urbanus V
Gregorius XI

Katso myös
 Suuri skisma

Ranskan keskiaika
Paaviuden historia
Keskiaika
Järviseudun Sanomat

Järviseudun Sanomat on Etelä-Pohjanmaan Järviseudulla ilmestyvä puolueeton suomenkielinen paikallislehti. Lehti ilmestyy kerran viikossa keskiviikkoisin. 

Järviseudun Sanomien levikki oli 7 032 vuonna 2014.

Historia 
Vimpeliläinen Frans Takala perusti vuonna 1955 Kotikunta -nimisen paikallislehden Järviseudun pohjoisten kuntien ja Perhon alueiden paikallislehdeksi, kun tuolloin alajärveläinen Järviseudulla julkaistu lehti Järviseutu-lehti ei kirjoittanut tarpeeksi Järviseudun muiden kuntien kuin Alajärven, Lehtimäen ja Soinin asioista. Kotikunta lehden näytenumero painettiin Kokkolassa ja siitä otettiin 1000 kappaleen painos jota jaeltiin yksityisten ihmisten ja liikkeiden avulla. Lehden levikki vuonna 1956 oli noin 800 painosta ja vuoden 1962 lopussa yli 2000 painosta. Vuonna 1961 perustetiin Järviseutu toimikunta alueen uuden paikallislehden julkaisemiseksi, toimikunta piti maaliskuussa 1962 kokouksen uuden koko Järviseudun alueen lehden perustamiseksi, Kotikunnan lisäksi mukaan kysyttiin myös Järviseutu-lehteä joka ei kuitenkaan lähtenyt mukaan.  Uuden paikallislehden Järviseudun Sanomien ensimmäinen näytenumero julkaistiin 11. lokakuuta 1962 ja vuoden 1963 alusta lähtien lehteä julkaistiin säännöllisesti viikoittain.  
Vuosikymmenen vaihteessa 1969-1970 lehden taloudellinen tilanne oli heikko ja lehden myymisestä neuvoteltiin Viiskunnan kanssa tuloksetta. Lehden taloudelliset vaikeudet saatiin selätettyä muutamassa vuodessa ja vuoden 1974 tulos oli jo erittäin hyvä.   Vuonna 1980 lehden levikki oli 7 511 ja vuonna 1988 lehden levikki oli 9 097. 

Elokuusta 1995 lähtien lehteä on taitettu saksitaiton sijaan digitaalisesti tietokoneella, tuolloin lehti taiton jälkeen nauhoitettiin kasetille ja kuljetettiin painoon, sen jälkeen syksystä 1996 lähtien painotiedostot on lähetetty modeemiyhteyttä käyttäen.   Kesällä 2014 lehteä julkaiseva Järviseutu-Seura yhtiöitti lehden ja perusti Järviseudun Mediatalo Oy:n kustantamaan lehteä.  Lehti siirtyi broadsheet koosta tabloid kokoon syksyllä 2018.

Katso myös
Luettelo Suomen sanomalehdistä
Järviseutu (sanomalehti)

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 Järviseudun sanomat
 Järviseutu-Seuran Seutulaari palvelussa Järviseudun Sanomien lehtiä vuosilta 1962-2012

Suomalaiset paikallislehdet
Lappajärvi
Järviseutu (sanomalehti)

Järviseutu on Järviseudulla Etelä-Pohjanmaalla vuodesta 1937 ilmestynyt puolueeton suomenkielinen paikallislehti. Lehti ilmestyy kerran viikossa. Järviseutu toimittaa uutisia Alajärveltä, Soinista,  Vimpelistä sekä Lappajärveltä. Järviseudun levikki on 4281 (LT 2017 mediaauditfinland.fi) ja lukijamäärä 11 000.

Lehden päätoimittaja on Johanna Kataja ja lehti painetaan Botnia Printin painossa Kokkolassa.

Historia 
Lehti perustettiin vuonna 1937 kirjailija Jalmari Saulin aloitteesta yhteistyössä yrittäjien kanssa seitsemän kunnan alueelle. Jalmari Sauli oli lehden päätoimittaja kevääseen 1945 asti. 

Lehti on ilmestynyt sekä yksi- että kaksipäiväisenä,  mutta vuoden 2003 alusta lehti on ilmestynyt kerran viikossa ja vuoden 2004 alussa lehti siirtyi tabloid-kokoon.  Lehti siirtyi 90-luvulla Järviseudun Lehti Oy:ltä omistajavaihdosten kautta Ilkka Yhtymä Oyj:n lehtiperheeseen. Vuodesta 2000 Järviseutu-lehteä kustansi Ilkka-Yhtymän tytäryhtiö Pohjanmaan Lähisanomat Oy joka fuusioitiin I-Medioihin vuoden 2010 alusta.  Vuoden 2022 alussa lehden painopaikaksi vaihtui kokkolalainen Botnia Print.  Lehden yhdeksäntenä päätoimittajana toimii Johanna Kataja.

Palkinnot 
 Vuoden yrittäjäpalkinto 1989, myöntäjä Alajärven Yrittäjät ry
 Etelä-Pohjanmaan Yrittäjät palkitsivat 1990-luvulla seitsemännen päätoimittajan Kullervo Raution vuoden tiedottajaksi.

Katso myös
 Ilkka-Yhtymä
 Torstai-lehti
 Järviseudun Sanomat

Lähteet

Aiheesta muualla
Järviseutu-lehti
Järviseutu-lehti Kansalliskirjaston digitaalisessa sanomalehtiarkistossa

I-Mediat
Suomalaiset paikallislehdet
Alajärvi
Soini
Vimpeli
Lappajärvi