joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Linaten lento-onnettomuus

Linaten lento-onnettomuus oli pienkoneen ja SAS-yhtiön matkustajakoneen yhteentörmäys, joka tapahtui Milanon Linaten lentoasemalla Italiassa 8. lokakuuta 2001 kello 8.10 paikallista aikaa. Onnettomuudessa kuoli toistasataa ihmistä.

Yksityisessä omistuksessa ollut saksalainen Cessna Citation II (rekisteritunnus D-IEVX) kääntyi väärään suuntaan ja rullasi sankassa sumussa epäselvien opasteiden ja lennonjohdon ohjeiden vuoksi kiitotielle, jolla SAS:n lento SK686 (koneena MD-87, rekisteritunnus SE-DMA) oli parhaillaan lähtökiidossa kohti Kööpenhaminaa. Koneet törmäsivät toisiinsa, jolloin Cessnassa olleista yksi henkilö sai välittömästi surmansa. Myöhemmin loput kolme henkilöä kuolivat tulipaloon. SAS:n kone menetti törmäyksessä oikeanpuoleisen moottorinsa. Lentäjät yrittivät jatkaa lentoonlähtöä, ja kone pääsikin 12 metrin korkeuteen. Se ei kuitenkaan pysynyt enää ilmassa, eikä sen ohjaaminen maassa onnistunut, koska se oli menettänyt törmäyksessä myös oikeanpuoleisen päälaskutelineensä. Kone törmäsi lentoaseman matkatavaroidenkäsittelyrakennukseen, jossa neljä henkilöä sai surmansa ja neljä loukkaantui vakavasti. Kaikki koneessa olleet 110 henkilöä, heistä kuusi suomalaisia, kuolivat.

Turman tapahtuessa lentoasemalla ei ollut toimivaa maatutkaa eikä kaikkia opasteita ollut vielä asennettu. Myös kiitoteiden merkkimaalaukset olivat kuluneet heikosti näkyviksi. Cessnan lentäjät olivat myös laskeutuneet Linaten kentälle huonommassa säässä kuin mihin heillä olisi ollut kelpoisuus. 16. huhtikuuta 2004 Milanon oikeusistuin tuomitsi tapahtuneen johdosta lentoaseman päällikön Vincenzo Fuscon ja lennonjohtajan Paolo Zacchettin kahdeksaksi vuodeksi vankeuteen ja lennonjohdosta vastanneen yrityksen entisen johtajan Sandro Gualanon sekä entisen lentoaseman johtajan Francesco Federicon kuudeksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen. Vuonna 2006 tapahtuneessa uudelleenkäsittelyssä Fusco ja Federico vapautettiin syytteistä, mutta neljä muuta ihmistä tuomittiin. Myöhemmin kaikkien vankeusrangaistusta lyhennettiin kolmella vuodella.

Kuolonuhrit

Lähteet

Aiheesta muualla

Onnettomuuden tutkintalautakunnan loppuraportti 
 Kuvia SE-DMA:sta Airliners.netissä

Lento-onnettomuudet Italiassa
SAS Group
Vuoden 2001 lento-onnettomuudet
Milanon historia
Lentokoneiden yhteentörmäykset
Tracedawn (albumi)


Tracedawn on suomalaisen metalliyhtye Tracedawnin ensimmäinen studioalbumi. Sen on miksannut Mikko Karmila ja masteroinut Mika Jussila. Kappaleesta ”Without Walls” on tehty myös musiikkivideo.

Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 29.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Tracedawn.

Kokoonpano 
 Antti Lappalainen – laulu
 Tuomas Yli-Jaskari – kitara
 Jeremy Qvick – kitara
 Henkka Vahtere – basso
 Perttu Kurttila – rummut
 Vili Itäpelto – kosketinsoittimet

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 
 Rumba: positiivinen

Lähteet 

Vuoden 2008 esikoisalbumit
Tracedawnin albumit
Nino Laurennen tuottamat albumit
Luettelo televisiosarjan Huntik jaksoista

Tämä on luettelo Italialaisen animaatiosarjan Huntikin jaksoista. Jaksot ovat tuotantokausikohtaisessa luettelossa alkuperäisessä esitysjärjestyksessä.

Sarjasta on tuotettu 52 jaksoa, joista ensimmäinen tuotantokausi käsittää 26 jaksoa. Toisen tuotantokauden jaksojen esitys on kaavailtu esitettäväksi vuodelle 2010.

Ensimmäinen tuotantokausi

Toinen tuotantokausi

Aiheesta muualla
 Luettelo jaksoista sarjan virallisilla sivuilla  

Huntik
Finlands Svenska Socialdemokrater

Finlands Svenska Socialdemokrater (FSD) (, ent. Finlands Svenska Arbetarförbund FSA – Suomen Ruotsalainen Työväenliitto) on SDP:n valtakunnallinen ruotsinkielinen piirijärjestö. FSD:llä on toimistot Helsingissä ja Vaasassa. Järjestö perustettiin vuonna 1899 ja se on maan vanhin poliittinen järjestö. FSD koostuu 60 puolueosastosta, joissa toimii yhteensä noin 1 788 jäsentä.

Historia 

Vuoden 1918 sisällissodan jälkeen järjestön toiminta pääsi taas käyntiin syksyllä 1919, kun se nimitti organisaattorikseen vaasalaisen A. Kunin, joka sitten alkoi matkustella Suomen ruotsinkielisillä alueilla järjestötoimintaa käynnistelemässä. Puhujien ja asiamiesten matkat tehtiin 1920-luvulla junilla, hevoskyydeillä ja polkupyörillä. Suojeluskuntien hallitsemalla maaseudulla sosiaalidemokraattien järjestötyö kohtasi paikoin vainoa muistuttavia vaikeuksia. 

Ruotsinkielisten sosiaalidemokraattien järjestöllä oli oikeus nimittää jäsen puoluetoimikuntaan. Turun puoluekokouksessa vuonna 1969 puoluetoimikuntaan nimitetyksi tulivat sekä Lars Lindeman että Ulf Sundqvist. Sundqvist valiittiin vuonna 1975 SDP:n puoluesihteeriksi.

Rahoitus 
FSD on vastaanottanut puoluerahoitusta säätiöiltä ja järjestöiltä. Tuen antajia ovat olleet muun muassa Stiftelsen för det tvåspråkiga Finland, Svenska kulturfonden, Svenska litteratursällskapet i Finland, Teollisuusalojen ammattiliitto, Työväenlehdistön Kannatusyhdistys ry sekä Valistustyö ja vapaa kansanvalta ry.

Puheenjohtajia
Axel Weüdel
Mårten Holmberg
Albert Ingman
Ernst Nyström
Axel Åhlström
Karl-August Fagerholm
Lars Lindeman 1965–1976
Jacob Söderman 1977–1982 
Kaj Bärlund 1983–1990
Klaus Hellberg 2000–2003
Maarit Feldt-Ranta 2004–2005 
Nina Wessberg 2006–2007
Steven Frostdahl 2008–2013
 Maarit Feldt-Ranta 2014–2015
Viktor Kock 2016–2019
Anette Karlsson 2020–2021
Dimitri Qvintus 2022→

Lähteet

Aiheesta muualla 
 FSD:n kotisivut

Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen piirit
Suomenruotsalainen politiikka
Rose Wilder Lane

Rose Wilder Lane (1886–1968) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän oli Laura Ingalls Wilderin ja Almanzo Wilderin ainoa aikuiseksi elänyt lapsi.

Lapsuus 
Rosen syntymä on hänen äitinsä kirjan Neljä ensimmäistä vuotta keskeinen tapahtuma. Huonosti onnistuneen sadon jälkeen Wilderit muuttivat Minnesotaan Spring Valleyn kaupunkiin. Rose Wilder asui opiskelaikana tätinsä Eliza Jane Wilderin ja sai tältä feministisiä vaikutteita.

Rose Wilder ryhtyi Kaliforniaan muutettuaan kiinteistövälittäjäksi ja oli Kalifornian ensimmäinen nainen kiinteistövälittäjänä. Paremmin Wilder Lane tunnettiin kirjailijana ja libertaarisen suunnan perustajana ja republikaanipoliitikkona kuin kiinteistövälittäjänä. Rose Wilder avioitui Glaire Gillitte Lanen kanssa. Kesällä 1910 heille syntyi poika, joka kuitenkin kuoli pian syntymänsä jälkeen. Rose Wilder Lane ja Glaire Gillitte Lane erosivat vuonna 1918. Rose piti kuitenkin miehensä sukunimen. Eräs tutkija on arvellut Wilder Lanen olleen eron jälkeen vielä kahdesti naimisissa, mutta väitettä ei pystytä todistamaan.

Wilder Lane oli libertaarisen liikkeen perustaja yhdessä Ayn Randin ja Isabel Patersonin kanssa. Hän jätti perinnöksi saamansa Pieni talo -sarjan oikeudet republikaanipoliitikko Roger Lea MacBridelle.

Tuotanto 
Wilder Lane julkaisi lukuisia kirjoituksia, ja hän oli aikanaan menestyskirjailija, joskin kirjat ovat jääneet unohduksiin. Hän oli myös Laura Ingalls Wilderin kirjojen takana, sillä hän innoitti äitinsä kirjoittamaan kirjoja ja vähintään auttoi tätä niiden kirjoittamisessa.

Wilder Lanen kirjoja:
Let the hurricane roar
Free land
Old home town
Young pioneers

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1968 kuolleet
Laura Ingalls Wilder

da:Laura Ingalls Wilder#Datteren Rose Wilder Lane
Moe – Disvertikaalinen livevideo

Moe – Disvertikaalinen livevideo on Raptorin ja Elovalkia Oy:n vuonna 1990 julkaisema VHS-julkaisu. Julkaisu liittyy yhtyeen debyyttialbumiin Moe!. 

VHS sisältää musiikkivideoita sekä taltiointeja livekeikoista Helsingistä, Kuopiosta, Kajaanista, Loviisasta, Espoosta, Lappeenrannasta, Savonlinnasta, Mäntsälästä, Suonenjoelta ja Hämeenlinnasta. 

Videon kesto on noin 55 minuuttia ja sen ohjauksesta vastaa Hannu Peltomaa. Julkaisun mukana on myös paperilehtinen, joka sisältää tietoa yhtyeen historiasta. 

Seuraavana vuonna julkaistiin yhtyeen albumiin Tulevat tänne sotkemaan meidän ajopuuteorian liittyvä VHS-julkaisu Ajopuutaheinää.

VHS-julkaisu julkaistiin DVD-formaatissa vuonna 2010, joka sisältää myös VHS-julkaisun Ajopuutaheinää.

Videolla esiintyvät kappaleet
 Raptori 
 Moe
 Oi beibi
 Jutka ja Kunkka
 Rane
 Rattijuoppo
 Debi Gibson
 Tuhansien Sulojen maa
 Esko A.
 Minä ja ryhmä
 Armeija
 Olviräppi

Musiikki-VHS:t
Musiikki-DVD:t
Raptori
The Colbert Report

The Colbert Report on amerikkalainen Peabody- ja Emmy-palkittu satiirinen televisiosarja, jota esitettiin Yhdysvalloissa vuosina 2005–2014 Comedy Central -kanavalla maanantaista torstaihin sen ns. emosarjan The Daily Show'n jälkeen. Ohjelmaa juonsi Stephen Colbert. 

The Colbert Report on parodia Yhdysvalloissa suosituista henkilövetoisista ajankohtaisohjelmista, joiden sisältö rakentuu juontajan persoonalle ja tämän esittämille mielipiteille. Tunnetuin esimerkki näistä ohjelmista on Fox News -kanavan O'Reilly Factor. Ohjelmassa Colbertin juontajapersoonan näkemykset ovat erittäin konservatiivisia. Hän kritisoi mm. liberaalia maahanmuuttopolitiikkaa, homoavioliittoja sekä ylistää vapaita markkinoita. 

Ohjelmassaan Colbert on esitellyt englannin uudissanan truthiness, joka tarkoittaa ominaisuutta, jonka perusteella henkilö voi päätellä asian totuudenmukaisuuden intuitiivisesti välittämättä todellisuudesta tai faktoista. Sanaa on myöhemmin käytetty yhdysvaltalaisessa mediassa useaan otteeseen, ja American Dialect Society valitsi sen vuoden 2005 sanaksi.

Heinäkuussa 2006 Colbert esitteli ohjelmassaan uudissanan "wikiality", joka tarkoittaa totuuden päättämistä konsensuksen perusteella faktojen sijaan. Colbert ylisti Internet-tietosanakirja Wikipediaa, jossa hänen mukaansa faktat eivät häiritse kaikille sopivan totuuden muodostumista. Wikipedia, jota käyttäjät voivat vapaasti muokata, oli hänen mukaansa omaksunut "truthiness"-filosofian. Colbert kehotti katsojiaan menemään tietosanakirjan englanninkielisen version norsuja käsitelleeseen artikkeliin ja lisäämään sinne väärän tiedon norsujen määrän moninkertaistumisesta. Seurauksena lukuisia Wikipedian norsuja käsitelleitä artikkeleita jouduttiin suojaamaan väliaikaisesti muutoksilta.

Pekingin olympialaisten aikana elokuussa 2008 Colbert Reportissa näytettiin parodia 50-luvun amerikkalaisista kommunismia parjaavista elokuvista. Mustavalkoisessa esityksessä palattiin vuoden 1952 Helsingin olympialaisiin, ja isäntämaa Suomea luonnehdittiin nousevaksi supervallaksi, joka uhkaa maailmanrauhaa. Colbert pilkkasi Suomea myös elokuussa 2010 esitetyssä jaksossa. Suomi oli listattu maailman parhaaksi maaksi yhdysvaltalaisessa Newsweek-lehdessä, ja USA:n sijoitus oli vasta 11. Colbert kommentoi: "Onko tämä vitsi? Maan vaakunassakin leijona puukottaa itseään päähän koska asuu Suomessa!"

The Colbert Reportin viimeinen jakso esitettiin Yhdysvalloissa joulukuussa 2014.

Lähteet

Aiheesta muualla

Colbert Nation.com

2000-vuosikymmenen televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset televisiosarjat
Satiirisarjat
Primetime Emmy -palkitut ohjelmat
Valentin Bianki

Valentin Lvovitš Bianki (, 18. helmikuuta 1857 Moskova – 10. tammikuuta 1920 Pietari) oli venäläinen lintutieteilijä.

Bianki toimi Venäjän keisarillisen tiedeakatemian eläintieteen instituutin lintuosaston johtajana vuosina 1896–1920. Hän julkaisi suuren määrän kirjoituksia lintujen taksonomiasta ja venäläisten tutkijoiden Aasian-retkiltä keräämistä linnuista. Hän itse lienee käynyt ainakin Gansussa Länsi-Kiinassa M.M. Berezovskin kanssa vuosina 1884–1887.

Bianki nimesi linnuista tiibetinsirkun (Emberiza koslowi) ja pikkukiinantimalin (Babax koslowi).

Kuuluisa lastenkirjailija Vitali Bianki oli Valentin Biankin poika.

Kirjoituksia 
 The birds of Gansu expedition of G.N. Potanin 1884–1887, yhdessä Berezovskyn kanssa (1891)
 Orthoptera and Pseudoneuroptera of the Russian Empire and adjacent countries, yhdessä Georgij Georgiewitsch Jacobsonin kanssa (1905)
 Scientific results of the N.M. Przewalski expeditions to Central Asia, neljäs osa (1905)
 Catalogue of the known Species of Alaudidae or Family of Larks, with a table showing the geographical distribution and a key to the genera, yhdessä Jacobsonin kanssa (1907)
 Materials for an avifauna of Mongolia and East Tibet, joka pohjautui P.K. Kozlovin johtaman Mongolian-Sichuanin retkeen (1907)
 Colymbiformes u Procellariiformes, le premier volume de la Faune de la Russie et des pays limitropes (1911)
 The fauna of Russia, ensimmäinen osa (1911–1913)
 Instruction for collecting birds, their eggs and nests (1909)

Lähteet 
 Venäjän Tiedeakatemian lintuosaston historia
 Muistokirjoitus (The Ibis 64.)

Venäläiset ornitologit
Vuonna 1857 syntyneet
Vuonna 1920 kuolleet
Masako Ishida

Masako Ishida (, s. 5. marraskuuta 1980 Bihoro, Hokkaidō) on japanilainen maastohiihtäjä.

Ishida kilpaili aikuisten arvokilpailuissa ensimmäisen kerran Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2003. Hän oli Sapporon MM-kilpailuissa 2007 kolmastoista 30 kilometrin yhteislähtökilpailussa. Vuonna 2009 Liberecin MM-kilpailuissa hän sijoittui neljänneksi parisprintissä parinaan Madoka Natsumi. Hän oli lisäksi kahdeksas 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa ja neljästoista yhdistelmäkilpailussa. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän sijoittui 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa viidenneksi. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän oli yhdistelmäkilpailussa yhdestoista ja Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 sekä yhdistelmäkilpailussa että 30 kilometrin perinteisen yhteislähdössä kymmenes. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui yhdistelmäkilpailussa kymmenenneksi ja 10 kilometrin perinteisen kilpailussa 15:nneksi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän oli 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa seitsemäs. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui yhdistelmäkilpailussa kymmenenneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 Ishida sijoittui 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa kymmenenneksi, 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 14:nneksi ja 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 18:nneksi. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän oli 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa yhdestoista. Viestissä Japani on Ishidan mukana ollessa sijoittunut parhaimmillaan seitsemänneksi Liberecin MM-kilpailuissa 2009.

Maailmancupissa Ishida on ollut kahdesti palkintopallilla kolmantena: vuonna 2009 Trondheimin 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökisassa ja vuonna 2017 Pyeongchangissa 15 kilometrin yhdistelmähiihtokisassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Ishidan henkilökohtainen blogi 

Japanilaiset maastohiihtäjät
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Kuudes aisti (visailuohjelma)

Kuudes aisti oli perjantaisin Yle TV1:llä esitettävä visailuohjelma, jota juonsi urheilutoimittaja Tapio Suominen.

Kuudes aisti oli hieman samantapainen kuin MTV3:lla esitetty Power of 10. Pelissä täytyy veikata, tietääkö Suomen kansasta yli vai alle 50 % esimerkiksi, kuka on Suomen pääministeri. Pelissä pitää veikata oikein kuuteen kysymykseen, ja jokaisesta oikeasta veikkauksesta pääsee aina pidemmälle matkalle. Päämatkana on matka maailman ympäri.

Aiheesta muualla
 Ylen Kuudes aisti -sivut

Visailuohjelmat
Suomalaiset televisio-ohjelmat
Dan Stevens

Daniel Jonathan Stevens (s. 10. lokakuuta 1982 Croydon, Englanti) on brittiläinen näyttelijä. 

Stevens on uransa aikana työskennellyt teatterissa sekä Isossa-Britanniassa että Yhdysvalloissa. Hän on myös esiintynyt useissa televisiosarjoissa, joista tunnetuimpia ovat Downton Abbey (2010–2012) ja Legion (2017–2019).

Stevens on opiskellut kirjallisuustiedettä Cambridgen yliopistossa.

Ura 
Dan Stevens aloitti ammattilaisuransa näyttelijänä vuonna 2004, jolloin hän sai roolin William Shakespearen näytelmästä Miten haluatte. Samana vuonna Stevens teki myös televisiodebyyttinsä esiintymällä Frankenstein-minisarjassa. Seuraavina vuosina Stevens jatkoi työskentelemistä sekä televisiossa että näytelmissä. 

Vuonna 2009 hän teki uuden ammatillisen aluevaltauksen siirtymällä näyttelemään myös valkokankaalla elokuvassa Hilde. Vuonna 2010 hän aloitti näyttelemisen Downton Abbey -sarjassa, joka oli menestys. Rooli toikin Stevensille julkisuutta sekä SAG-palkinnon, jonka hän voitti yhdessä muun työryhmän kanssa parhaasta näyttelijäkokoonpanosta draamasarjassa vuonna 2012. Stevens jätti sarjan vuonna 2012 ja jatkoi hyvin vaihtelevissa rooleissa niin televisiossa kuin elokuvissakin. 

Elokuvien puolella hänen menestyneimpiä elokuviaan ovat olleet muun muassa Night at the Museum – Haudan salaisuus (2014) sekä Beauty and the Beast – Kaunotar ja hirviö, joka oli maailmanlaajuisesti tuottanein elokuva vuonna 2017. Merkittävimmistä rooleista television puolella voidaan pitää pääosaa Legion-sarjassa, jossa hän näytteli vuosina 2017–2019.

Yksityiselämä 
Dan Stevens adoptoitiin seitsemän päivän ikäisenä opettajaperheeseen ja hän kasvoi lapsena Walesissa ja Englannin kaakkoisosissa. Perheeseen kuuluu lisäksi nuorempi veli, joka on myös adoptoitu. Stevens ei ole myöhemmin kokenut tarvetta aktiivisesti jäljittää biologisia vanhempiaan, mutta on maininnut tehneensä hieman tutkimustyötä asian eteen. Stevens oli lapsuudessaan kapinallinen sekä hankala lapsi oppitunneilla, joten hänet lähetettiin sisäoppilaitokseen, Tonbridge Schooliin, Kentiin. Stevens on kertonut, että hänen oli vaikeaa sopeutua toisten joukkoon, sillä hän oli jo 11-vuotiaana aikuisen pituinen ja läpikäynyt äänenmurroksen eikä oikein tiennyt, mihin joukkoon hän kuului. Stevens ohjattiinkin purkamaan käytöstään teatterin pariin ja hän sai 13-vuotiaana Machbethin roolin. Muutamaa vuotta myöhemmin hän alkoi viettää kesänsä National Youth Theatressa. 

Tonbridge Schoolin jälkeen Stevens pääsi opiskelemaan Emmanuel Collegeen, Cambridgeen, jossa hän opiskeli englanninkielistä kirjallisuutta. 

Dan Stevens tapasi teatteritöiden kautta vuonna 2006 tulevan vaimonsa, eteläafrikkalaisen jazzlaulajan ja laulunopettajan, Susie Harietin. Pariskunta meni naimisiin 2009 ja heillä on kolme lasta, tytär Willow (s. 2009), poika Aubrey (s. 2012) ja tytär Eden (s. 2016).

Valikoitu filmografia

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Englantilaiset näyttelijät
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Cap Arcona

Cap Arcona oli saksalainen linjalaiva, joka liikennöi 1920- ja 1930-luvuilla Hampurista Etelä-Amerikkaan. Toisen maailmansodan lopulla alus upposi 3. toukokuuta 1945 Lyypekinlahdella ilmahyökkäyksessä. Laivan upotessa sai surmansa arviolta 4 500 henkeä. 

Cap Arconan uppoaminen on eräs historian pahimmista laivaturmista. Se vaati esimerkiksi noin kolme kertaa enemmän kuolonuhreja kuin Titanicin uppoaminen.

Historia  
27 561 tonnia painava Cap Arcona laskettiin vesille vuonna 1927. Se oli aikanaan suurin Etelä-Amerikkaan liikennöinyt saksalaisalus. Vuonna 1940 se otettiin Kriegsmarinen käyttöön Itämerelle. Laiva esitti RMS Titanicia vuonna 1943 kuvatussa propagandaelokuvassa Titanic. Vuoden 1945 alussa Cap Arcona osallistui operaatio Hannibaliin eli sotilaiden ja siviilien evakuoimiseen etenevien venäläisjoukkojen tieltä läntiseen Saksaan. Operaation aikana Cap Arconalla kuljetettiin lähes 26 000 henkilöä.

Uppoaminen 
Ennen uppoamistaan Cap Arconaan oli lastattu Neuengammen ja eräiden muiden keskitysleirien vankeja. Lyypekinlahdella se joutui Britannian ilmavoimien Typhoon-koneiden hyökkäyksen kohteeksi. Hyökkäyksen seurauksena laiva syttyi palamaan, ja se upposi vieden mukanaan noin 4 500 henkeä. Vain muutamat laivassa olleista keskitysleirivangeista selvisivät onnettomuudesta.

Lähteet 
 Cap Arcona

Viitteet

Aiheesta muualla 

Linjalaivat
Uponneet matkustaja-alukset
Blohm + Voss
Vuoden 1945 onnettomuudet
Jalkafetisismi

Jalkafetisismi tarkoittaa jalkoihin kohdistunutta seksuaalista kiinnostusta. Jalkafetisisti kiihottuu nähdessään näitä alueita paljaina ja haluaisi nuolla ja suudella jalkoja. Fetismiin saattaa liittyä myös mahdollisesti jalkapohjien haistelu.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Fetisismi
Fenno Optiikka

Fenno Optiikka on suomalaisten optikkoyrittäjien muodostama ja omistama optikkoliikeketju, joka tarjoaa optikkoalan palveluita ja merkkituotteita.

Ketju on perustettu kesällä 2008, kun englantilainen Specsavers osti Keskolta Tähti Optikko -ketjusta 31 liikettä, ja ketjuun kuuluneet yksityiset yrittäjät halusivat jatkaa toimintaansa riippumattomina yrityksinä. Ketjun maahantuonti- ja logistiikkayritys on Fenno Optical Oy.

Fenno Optical Oy on Suomen Optisen Alan Tukkukauppiaat ry:n jäsenyritys (SOAT) ja kuuluu Suomalaisen Työn Liittoon.  Sille on myönnetty Avainlippu-tunnus. Suurin osa vähittäisliikkeistä kuuluu Suomen Optikkoliikkeiden Liitto ry:hyn (SOL).

Lähteet

Aiheesta muualla
Fenno Optiikka -ketjun kotisivu

Suomalaiset yritykset
Kaiken takana oli pelko

Kaiken takana oli pelko: Kuinka Viro menetti historiansa ja miten se saadaan takaisin on Imbi Pajun ja Sofi Oksasen toimittama artikkelikokoelma Viron historian vaiheista neuvostovallan aikana. Kirjoittajina on useita asiantuntijoita ja todistajia eri maista, muun muassa Aigi Rahi-Tamm, Tauno Tiusanen, Jukka Rislakki, Jüri Reinvere, Ivo Juurvee ja Anne Applebaum.

Artikkelit 
Toomas Hendrik Ilves rinnastaa kirjassa Venäjän toimet Virossa siihen, kun Antiikin Ateena tappoi kaikki miehet pienessä ja uhmakkaassa Meloksen saarivaltiossa ja myi lapset ja naiset orjiksi. Sofi Oksanen on kirjoittanut kirjaan seksuaalivähemmistöille omistetun osan.

Julkistamistilaisuus 
Julkistamistilaisuudessa Sanomatalossa Helsingin ydinkeskustassa oli yleisöä noin 300 henkeä. Kirjan julkistamistilaisuuden aikana järjestettiin myös pienimuotoiset mielenilmaukset ja vastamielenilmaukset. Johan Bäckmanin Suomen Antifasistisen Komitean mielenilmaus sai taakseen viisitoista henkeä. Heidän mielestään kirjassa oli unohdettu venäläinen näkökulma kokonaan, koska kirjaan ei oltu huolittu mukaan yhtäkään venäläistä historioitsijaa. Sanomatalon edessä pidettiin vastamielenosoitus, jossa oli kourallinen väkeä.

Vastaanotto ja arviot 
Jarmo Virmavirta arvioi, että Kaiken takana on pelko sivuuttaa ”Viron ihmeen” eli virolaisuuden ja itsenäisyystahdon säilymisen miehityksen ajan yli ja samaistaa liikaa Venäjän Neuvostoliittoon. Teos ei ole myöskään uskottava väittäessään, ettei Suomessa olisi tiedetty, mitä Virossa oli tapahtunut ja tapahtui. Toisaalta Virmavirta myöntää artikkelikokoelman olevan ”vavahduttava lukukokemus”.

Helsingin Sanomien arvioijan Oula Silvennoisen mielestä nykysuomalaisten on aiheellista lukea Kaiken takana on pelko. Se käsittelee aihettaan hyvin monesta näkökulmasta, joskaan ei tuo esiin virolaisten kommunistien eikä neuvostovallan myötäilijöiden ääntä. Vaikka kirja näennäisesti käsittelee vain Viroa, se kertoo koko ajan myös suomalaisista.

Pentti Holappa arvioi, että teoksen tärkein tavoite on elvyttää virolaisten kansallista muistia. Suomalaisille se tarjoaa kiinnostavaa tietoa muun muassa setojen pienestä vähemmistöstä. Holappa ihmetteli myös, kuinka Bäckmanin kaltaiset ihmiset ”kehtaavat puolustella vuosikymmeniä jatkuneen Venäjän sisäisen terrorin perinnettä”.

Lähteet

Aiheesta muualla 

  Sofi Oksasen haastattelu Kaiken takana oli pelko -teoksesta, Kirjastokaista video
 Oula Silvennoinen: Kiistelty Viro-kirja kertoo paljon myös suomalaisista. Helsingin Sanomat 23.3.2009.
 Jarmo Virmavirta: Neuvostomiehitys . Uusi Suomi 24.3.2009.
 Pekka Lilja: Kaiken takana oli pelko. Savon sanomat 24.3.2009.

Viron historia
Vuoden 2009 kirjat
Suomalaiset tietokirjat
Proteaasi

Proteaasi (myös proteinaasi tai peptidaasi) on yhteinen nimi niille entsyymeille, jotka aiheuttavat proteolyysin eli pilkkovat proteiineja hydrolysoimalla aminohapoista koostuvan proteiinin aminohappojen välisiä peptidisidoksia.

Proteaaseja pidettiin pitkään löytymisensä jälkeen vain proteiineja yksinkertaisesti hajottavina entsyymeinä, kuten esim. pepsiini. Sittemmin on ymmärretty proteaasien toiminnan voivan olla myös hyvin tarkkaan kohdeproteiininsa valikoivaa ja saksimaista, kuten esimerkiksi verenpaineen säätelyssä toimivan angiotensiinikonvertaasin toiminta.

Proteaasien luokittelu

Luokittelu katalyyttisen mekanismin perusteella 
Proteaasit luokitellaan niiden katalyyttisen mekanismin perusteella seitsemään ryhmään:
 Aspartaattiproteaasit, kuten ihmisen pepsiini A.
 Seriiniproteaasit, kuten kymotrypsiini A.
 Treoniiniproteaasit, kuten munuaistiehyiden läpimitan säätelyssä tärkeä polykystiini-1.
 Metalloproteaasit, kuten karboksipeptidaasi A1.
 Kysteiiniproteaasit, kuten kaspaasi-1.
 Glutamaattiproteaasit, kuten eräästä Scytalidium-suvun sienestä löydetty skytalidoglutamaattipeptidaasi.
 Asparagiiniproteaasit, kuten eräs ihmisen polioviruksen kapsidin muodostuksessa olennainen proteaasi.
Lisäksi on löydetty proteaaseja, jotka käyttävät useampaa kuin yhtä yllä luetelluista mekanismeista.

Muut luokittelutavat 
Proteaaseja voidaan luokitella myös mm. niiden evolutiivisen sukulaisuuden perusteella heimoihin ja perheisiin sekä niiden toiminnan kannalta ihanteellisen pH:n mukaan happamassa, neutraalissa tai emäksisessä liuoksessa aktiivisiin proteaaseihin.

Toimintamekanismi 
Esim. ruoansulatukseen osallistuvat proteaasit pilkkovat pitkät proteiinimolekyylit pienemmiksi palasiksi leikkaamalla proteiiniketjun aminohappojen välisen peptidisidoksen. Eksopeptidaaseiksi kutsutaan vain aminohappoketjun päistä peptidisidoksia hydrolysoivia proteaaseja. Endopeptidaasit puolestaan pilkkovat aminohappoketjun sisällä olevia peptidisidoksia.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Terveyskirjasto: Proteaasi
 MEROPS-peptidaasitietopankki (englanniksi)

Hydrolaasit
Lon L. Fuller

Lon Luvois Fuller (15. heinäkuuta 1902 Hereford, Texas – 8. huhtikuuta 1978) oli merkittävä filosofi, jonka teos The Morality of Law vuodelta 1964 käsittelee lain ja moraalin suhdetta. Fuller toimi oikeustieteen professorina Harvardin yliopistossa lukuisia vuosia ja on tunnettu yhdysvaltalaisessa oikeustieteessä työstään sopimusoikeuden parissa. Hänen väittelynsä H. L. A. Hartin kanssa Harvard Law review -lehdessä (nro 71) oli merkittävä muotoillessaan oikeuspositivismin ja luonnonoikeuden välisen nykyaikaisen ristiriidan. Ronald Dworkin, joka oli Harvardissa Fullerin oppilas, sai häneltä merkittäviä vaikutteita.

Yhdysvaltalaiset oikeustieteilijät
Oikeusfilosofit
Yhdysvaltalaiset filosofit
Vuonna 1902 syntyneet
Vuonna 1978 kuolleet
Mark Siryk

Mark Siryk (, , 12. maaliskuuta 1989 Tallinna) on vironvenäläinen aktivisti, joka joutui vuoden 2007 pronssisoturi-kiistan vuoksi syytetyksi Virossa. Hän toimii Venäjän johtoa lähellä olevan nuorisoliikkeen Našin komissaarina ja on kyseisen järjestön Viron osaston johtaja.

Siryk toimi Naši-liikkeen yhtenä mielenosoituksen aiheena, kun liike piiritti Viron suurlähetystöä Moskovassa pronssisotilaskiistan yhteydessä. Hänet vapautettiin 13. kesäkuuta 2007 tutkintovankeudesta. Harjumaan tuomioistuin antoi 15. tammikuuta 2009 vapauttavan päätöksen Dmitri Linteriä, Dmitri Klenskiä, Maksim Revaa ja Mark Sirykia vastaan nostetussa jutussa.  

Siryk on saanut laajasti julkisuutta virolaisissa ja venäläisissä medioissa. Venäläiset päätelevisiokanavat Pervyi kanal, NTV ja Rossija ovat raportoineet hänestä prossisoturi-kiistasta alkaen aina vapauttavaan päätökseen asti. Siryk osallistui myös Našin, Yövartio-liikkeen, Johan Bäckmanin ja Leena Hietasen järjestämään mielenosoitukseen Helsingissä 23. maaliskuuta 2009, jonka kohteina olivat Kaiken takana oli pelko -kirjan julkistamistilaisuus ja myöhemmin Viron suurlähetystön seminaari.

Lähteet 

Siryk, Mark
Siryk, Mark
Elävät henkilöt
Karolinginen minuskeli

Karolinginen minuskeli tarkoittaa noin 800 Ranskassa luotua kirjoitustyyliä, joka korvasi siihen asti käytetyn unsiaalin.  Yleiskäsite minuskeli on vastakohta pelkkiä suuraakkosia käyttävälle kapiteelikirjoittamiselle, eli majuskelille. Tässä merkityksessä minuskeli tarkoittaa samaa kuin gemena eli pieni kirjain tai pienaakkonen.

Vaikka roomalaisten kapiteelikirjaimet olivat muodoiltaan kauniit ja geometrialtaan harmoniset, ne olivat liian hitaita jokapäiväiseen kirjoittamiseen. Kirjoitustaidon yleistyessä syntyikin useita käsin kirjoittamisen tyylejä eri maissa. Karolinginen minuskeli kehitettiin Tours’in Saint Martinin luostarissa, jossa toimi huomattava kirjan tekemisen, kopioinnin ja kuvittamisen keskus. Tyylin pohjana olivat puoliunsiaali ja kursiivikirjoitus. Karolingisen minuskelin kirjaimet kallistuvat hieman eteenpäin ja ne muodostuvat etupäässä kahdesta erillisestä vedosta. Se oli keveää ja nopeaa kirjoittaa. 

Karolingista minuskelia pidetään pohjana kaikille Länsi-Euroopassa käsin kirjoittamiseen käytettyjen pienaakkosten muodoille. Tyyliä kehitettiin aikana, jolloin Kaarle Suuri hallitsi ensimmäistä eurooppalaista suurvaltiota. Karolingista minuskelia pidetään helppolukuisempana kuin edeltäjäänsä, merovingien kehittämää unsiaalia. Lukemista sujuvoitti sekin, että minuskelia käyttävät kirjurit ottivat tavaksi merkitä sanavälit.  Usein esitetäänkin, että yhtenäinen tapa kirjoittaa olisi kehitetty Kaarle Suuren hallinnon tarpeisiin. Tämän kauden virkamiehet eivät sitä kuitenkaan omaksuneet, vaan esimerkiksi diplomaattiset tekstit kirjoitettiin 1100-luvulle unsiaalilla.

Aluksi karolingisen minuskelin kirjaimet olivat pyöreämuotoisia, mutta 1100-luvulta alkaen tyyli muuttui goottilaiseen tyyliin kulmikkaaksi. Myöhemmässä muodossaan karolingisessa minuskelissa käytettiin kookkaiden ja koristeellisten alkukirjainten lisäksi pien- ja suuraakkosia rinnakkain. 1390-luvulla italialaiset humanistit ottivat uudelleen käyttöön sovelletun karolingisen minuskelin. Siitä muokkautui kirjoitus, jota nykyisin käytämme.

Katso myös
Kursiivi
Unsiaali

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Tekstuaalitieteiden sanasto (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura).

Kirjoituksen historia
Keskiaika
Frankkien valtakunta
Toursin historia
Anne Applebaum

Anne Elizabeth Applebaum (s. 25. heinäkuuta 1964 Washington, DC, Yhdysvallat) on yhdysvaltalais-puolalainen toimittaja ja kirjailija. Applebaum sai vuonna 2003 ilmestyneestä teoksestaan Gulag: A History (Gulag: vankileirien saariston historia) Pulitzer-palkinnon.

Opiskelu 
Applebaum syntyi amerikanjuutalaiseen perheeseen vuonna 1964 Washington, DC:ssä, Yhdysvalloissa. Hän kävi Sidwell Friends School koulua, joka on kveekarien ylläpitämä koulu Bethesdassa yhdessä Washington, DC:n esikaupungeista. Kveekareihin kuuluvat ovat etusijalla kouluun mutta koulu ei valikoi oppilaitaan uskonnon perusteella, ja vain 7 prosenttia hakijoista hyväksytään. Myöhemmin hän jatkoi opiskeluaan Yalen yliopistossa, jossa hän suoritti vuonna 1986 Bachelor-tutkinnon (BA). Sieltä Applebaum lähti jatko-opiskelemaan Marshall Scholarship -ohjelman apurahalla London School of Economicsiin, jossa hän suoritti Master-tutkinnon sekä St Antony's Collegessa Oxfordissa. Hän oli vuosina 1988–1991 Puolassa Varsovassa The Economist -lehden kirjeenvaihtajana.

Elämä ja työ 
Applebaum tapasi Puolassa toimittaja ja poliitikko Radosław Sikorskin, jonka kanssa hän avioitui.  Applebaumilla on Yhdysvaltojen ja Puolan kaksoiskansalaisuus. Hänen miehensä oli Puolassa vuosina 1998–2001 puolustusministerin sijaisena ja puolustusministerinä 2005–2007. Vuoden 2007 vaalien jälkeen hän oli ulkoministerinä vuoteen 2014 asti.

Asuttuaan 15 vuotta Euroopassa Applebaum tuli 2002 The Washington Post -lehteen kolumnistiksi. Hän oli myös sen toimituskunnan jäsen vuoteen 2006 saakka. Sen jälkeen hän on työskennellyt Lontoossa The Spectator -lehden ulkosuhteiden johtajana ja apulaisjohtajana, The Evening Standard -lehden politiikan toimittajana, Slate, Daily ja Sunday Telegraphs -lehtien sekä useiden muiden brittiläisten sanomalehtien toimittajana.

Applebaum toimii professorina London School of Economicsissa ja kirjoittaa kolumneja The Washington Post -lehteen. Hän pitää London School of Economicsissa luentoja disinformaatiosta ja 2000-luvun propagandasta. Hän on myös ollut vierailevana luennoitsijana lukuisissa yliopistoissa, kuten Yalen, Harvardin, Columbian, Oxfordin ja Cambridgen yliopistossa. Applebaum puhuu englannin lisäksi ranskaa, puolaa ja venäjää. Venäjää hän oppi ollessaan kesällä 1985 kaksi kuukautta silloisessa Leningradissa eli nykyisessä Pietarissa.

Kirjat ja julkaisut

Suomeksi

Englanniksi 
 
 
 
 
 
 
 

Hänen kirjoituksiaan on julkaistu The New York, The Wall Street Journal, The New York Times, Financial Times, International Herald Tribune, Foreign Affairs, The New Criterion, The Weekly Standard, The New Republic, The National Review, The New Statesman, The Guardian, Prospect, Commentaire, Die Welt, Cicero, Gazeta Wyborcza ja The Times sanomalehdissä sekä lukemattomissa muissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
  (Internet Archive) Haastattelu kirjan julkaisun yhteydessä.

Yhdysvaltalaiset toimittajat
Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Puolalaiset toimittajat
Kirjallisuuden Pulitzer-palkinnon saaneet
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Gabriel Jussilainen

Gabriel Iisakinpoika Korpi-Jussilainen eli Kaapo Jussilainen (5. tammikuuta 1828 – 25. syyskuuta 1884) oli Janakkalassa asunut kansanrunoilija, suomalaisuusaatteen harrastaja ja maanviljelijä.

Korven kylän Alastalossa syntynyt Jussilainen tuli 1847 janakkalalaiseen Jussilan taloon kotivävyksi ja hän oli talon toisen puoliskon isäntänä kuolemaansa saakka. Jussilainen toimi Janakkalan kansakoulujen johtokunnan puheenjohtajana, pitäjän viljamakasiinin hoitajana ja Janakkalan säästöpankin esimiehenä. Hän oli myös hämeenlinnalaisen Hämäläinen-sanomalehden Janakkalan-kirjeenvaihtajana. Jussilainen oli mukana J. V. Snellmanin luona vierailleessa Janakkalan kunnan kunnialähetystössä.

Viron kansallisrunoilija Lydia Koidula (1843–1886) kävi vierailulla Jussilaisen talossa.

Lähteet 
 Rootsweb: Kerkkonen-sukupuu
 Janakkalan seurakunta: tutustu hautausmaahan 2002-2007 s. 11

Suomalaiset runoilijat
Vuonna 1828 syntyneet
Vuonna 1884 kuolleet
Rømer-asteikko

Rømer-asteikko (yksikön tunnus °Rø) on tanskalaisen tähtitieteilijän Ole Rømerin vuonna 1701 esittelemä lämpötila-asteikko. Tässä asteikossa lämpötilaa mitattiin alkoholitäytteisellä lämpömittarilla, jonka referenssipisteet otettiin veden jäätymis- ja kiehumispisteistä. Silloin 0 °Rø oli noin −20 °C, veden jäätymispiste 7,5 °Rø ja veden kiehumispistettä 100 °C merkittiin 60 °Rø. Rømer-asteikko oli laadittu vain etanolille, joten se ei ole lineaarinen suhteessa termodynaamiseen lämpötilaan. Rømer-asteikkoa ei käytetä enää missään maassa.

Historiaa 
Rømerin jälkeen jääneistä papereista on voitu lukea, että jo 12.12.1692 tehdyissä lämpölaajenemista koskevissa kokeissa on kirjattu muistiin lämpötiloja. Hänellä oli tuolloin käytössään lämpömittari, jonka hän ilmeisesti toi ulkomaanmatkoiltaan mukanaan ja jonka lämpötila-asteikko on tuntematon. Se selviää kuitenkin, että hänen 1° vastaa nykyistä 1,9 °C, mutta nollapisteen sijaintia ei ole pystytty selvittämään.

Vuonna 1702 hän valmisti lämpömittareita 18 tuuman lasiputkista, jotka olivat riittävän tasapaksuja ja jonka alapäähän hän liitti nestetäytteisen laajennusosan. Nesteeksi hän oli valinnut noin 39 tilavuus-% alkoholia ("spiritus vini" eli etanolia), jonka hän oli värjännyt sahramilla. Täytettyään mittarin laajennusosan ja osan putkea, sinetöi hän mittarin. Asteikon luomiseksi hän upotti mittarin jääveteen ja merkitsi siihen merkin. Saman hän teki kiehuvassa vedessä. Kahden merkin välin hän jakoi 7 yhtä pitkään osaan ja lisäsi yhden samanpituisen osan jäätymispisteen alle. Tämän viimeisen merkin hän merkitsi 0 °Rø. Kiehumispisteen hän merkitsi 60 °Rø. Veden jäätymispisteeksi tuli näin 7,5 °Rø. Tämänkin mittarin asteikkoväli on 1,9 °C = 1 °Rø.

Vuonna 1708 Gabriel Fahrenheit vieraili hänen kotonaan tarkoituksenaan tutustua Rømerin lämpömittareihin. Fahrenheitille hän esitteli "lyhyttä mittaria". Sen alamerkki haettiin jäätymispisteessä (noin 7,5 °Rø) ja ylämerkki ihmisen ruumiinlämmöstä (22,5 °Rø, ehkä suusta). Merkkien väli oli jaettu kahteen osaan, josta yksi osa merkittiin veden jäätymispisteen alapuolelle (0 °Rø). Tämä mittari oli ilmeisesti tarkoitettu ihmisen ruumiinlämmön mittaamiseen, sillä sitä ei voinut käyttää korkeiden lämpötilojen mittaamiseen. Vaikuttaa siltä, että tämän mittarin asteikko vaikutti suuresti Fahrenheit-asteikon muodostumiseen.

Katso myös 
 Lämpötila-asteikko

Lähteet 
  Bolton, Henry Carrington: Evolution of the thermometer 1592–1743, Open Library, 1900
 Rundetaarn.dk: Ole Rømer  
 Runeberg: Rømer, Ole Christensen, 1644–1710 
 E-museo Tycho: Rømer, Ole
 Museo Galileo: Thermometric Scales

Viitteet

Aiheesta muualla 
 CSGNetwork: Temperature Conversion – Celsius, Fahrenheit, Kelvin, Réaumur, and Rankine
 The Straight Dope: Why do we have so many temperature scales?, 2004
 MIT: Lämpötila-asteikon määrittäminen

Lämpötilayksiköt
Niilo Kivinen

Niilo Kivinen, entinen nimi Nikolai Kivimäki (30. syyskuuta 1862 Lehtimäki – 18. lokakuuta 1895 Vaasa) oli suomalainen Lehtimäeltä kotoisin ollut toimittaja ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkiä Niku.

Kivinen sai nuorena opastusta luvuissaan seurakuntansa papilta. Hän muutti sitten Lehtimäeltä Vaasaan ja toimi aluksi kirjapainossa latojana. Hän oli sitten toimittajana ensin Vaasan Lehdessä ja sitten Pohjalainen-lehdessä. Kivinen kuoli 33-vuotiaana keuhkotautiin. 

Kivinen oli työskennellyt nuorena metsätöissä ja tukinuitossa ja hän kuvasi tätä aihepiiriä pienoisromaanissaan Tuppelan Kalle ja Koturi-Heikki. Muita Kivisen kansanelämää kuvaavia teoksia olivat pienoisromaani Vanhoillinen ja kertomus Aholan asukkaat. Hän julkaisi myös pienempiä kaunokirjallisia kertomuksia sanomalehdissä.


Teoksia 
 Tuppelan Kalle ja Koturi-Heikki : kuvaus tukkipoikain elämästä, pienoisromaani. Vaasa 1889
 Vanhoillinen, pienoisromaani.   Julkaistu alun perin 1891 sanomalehti Pohjalaisen novelliosastossa, uusi painos Lehtimäki-seura 2001
 Aholan asukkaat. Vaasa 1893

Suomennoksia 
 Arne Garborg : Paholaiselle luvattu. Waasan painoyhtiö, Vaasa 1886

Aiheesta muualla 
 Vapaasti ladattavia Niilo Kivisen e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä

Lähteet 
 
 Kirjasampo.fi : Niilo Kivinen

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1862 syntyneet
Vuonna 1895 kuolleet
Juhani Henriksson

Juhani Mikael Henriksson (s. 28. huhtikuuta 1974 Kuopio) on suomalainen urheilutoimittaja ja selostaja. Henriksson aloitti ammattiuransa tuotantoyhtiö Programilla vuonna 2001. Vuonna 2003 hän siirtyi Neloselle.  

Henriksson on toiminut uutisankkurina ja toimittajana Nelosen urheilu-uutisissa ja viime vuosina erikoistunut jääkiekkoon ja yleisurheiluun. Hän toimii Nelosen studioisäntänä jääkiekkolähetyksissä yhdessä asiantuntija Tuomas Grönmanin kanssa. Hän on selostanut yleisurheilua kesäkaudella yhdessä Mauri Myllymäen kanssa vuodesta 2003. Hän on tuottanut ja juontanut Arktiset Vedet TV-ohjelnaa vuodesta 2011. 

Henriksson on toiminut Suomen Salibandyliiton viestintäpäällikkönä 1. toukokuuta 2013 alkaen.

Tammikuussa 2017 Henriksson palasi televisioon MTV3:n Huomenta Suomen juontajana. Hän on sittemmin myös selostanut yleisurheilun Timanttiliigaa saman konsernin C Moren kanavilla. Henriksson selosti Eurosport-kanavalla yleisurheilun MM-kisat 2017. Hän myös toimii kaudella 2017-18 kanavan maastohiihtolähetysten pääselostajana. Lisäksi Henriksson isännöi lähetyksiä Pyeongchangin talviolympialaisista TV5:llä. 

Henriksson opiskeli Rauman OKL:ssa vuosina 1996-2001. Hän muutti perheineen toukokuussa 2018 Rovaniemelle.

Lähteet 

Suomalaiset urheilutoimittajat
Suomalaiset urheiluselostajat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Rauno Toivonen

Rauno Johannes Toivonen (17. joulukuuta 1924 Helsinki – 8. syyskuuta 1999) oli suomalainen päätoimittaja, lehdenkustantaja ja kirjailija. 

Toivosen vanhemmat olivat liikkeenharjoittaja Viljo Toivonen ja Edla Maria Kyllönen. Hän suoritti mainoshoitajan tutkinnon vuonna 1946.

Kotiuduttuaan sodasta Toivonen perusti 1945 Harrastelija-nimisen tekniikan lehden, jonka nimeksi muuttui 1953 Tekniikan Maailma. Toivonen toimi lehden päätoimittajana vuodesta 1953 aina 1980-luvulle saakka ja hän myös kustansi lehteä siihen asti, kunnes lehti siirtyi Urpo Lahtisen Lehtimiehet Oy:lle. Vuonna 1965 Toivonen perusti vielä moottoriurheiluun keskittyvän Vauhdin Maailma -lehden.

Toivonen oli myös Kirjamaailma Oy:n toimitusjohtajana 1947–1949, Elektrofoto Oy:n toimitusjohtajana 1959–1972 sekä Tiedon Palat -lehden päätoimittajana 1959–1960 ja Ajankohdan kustantajana 1967–1968.

Toivonen toimi Suomen Kirjailijaliiton puheenjohtajana vuosina 1972–1975 ja hän oli myös Suomen Tietokirjailijoiden Liiton jäsen. Hänet kutsuttiin Suomen Kirjailijaliiton kunniajäseneksi vuonna 1982. Presidentti Mauno Koivisto myönsi Toivoselle kamarineuvoksen arvonimen.

Teoksia 
 Vaara uhkaa Marsista : poikien seikkailuja vuonna 1992.  Karisto 1949
 Mauri muurahainen, lastenkirja.  Karisto 1954
 Montut, romaani.  WSOY 1964
 TEK : Keksintöjen kirja, toimitusryhmä: Rauno Toivonen, Tarmo Mäki-Kuutti, Meiju Bonsdorff.  WSOY 1981, 2. painos 1990
 TEK : Tekniikan tietokeskus 1–8, toimitusryhmä: Rauno Toivonen, Tarmo Mäki-Kuutti, Meiju Bonsdorff, Ritva Forslund.  WSOY 1981-1984
 Toimistotekniikka 84, vastaava päätoimittaja Rauno Toivonen.  Lehtimiehet, Tampere 1984
 Kalamiehen tietokirja 1–4, päätoimittaja Rauno Toivanen.   WSOY 1989-1991

Lähteet 
 Suomen kirjailijat -tietokanta
 Mitä-Missä-Milloin vuosikirja 2001 (kuolinpvm)
 Tekniikan Maailman 15/1999 pääkirjoitus Toivosen poismenosta
 Kuka kukin on 1990. Helsinki: Otava.

Viitteet

Suomalaiset päätoimittajat
Suomalaiset lehdenkustantajat
Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 1999 kuolleet
Rževin piiri

Rževin piiri () on paikallinen itsehallintoalue Tverin alueen eteläosassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 2 747 neliökilometriä ja asukkaita on 12 800 henkeä (vuonna 2009).

Piirin hallinnollinen keskus on Rževin kaupunki, joka ei kuuluu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Rževin piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa:
 Horoševo (ven. Хорошево)
 Itomlja (ven. Итомля)
 Jesinka (ven. Есинка)
 Medvedevo (ven. Медведево)
 Pobeda (ven. Победа)
 Šolohovo (ven. Шолохово)
 Tšertolino (ven. Чертолино)
 Uspenskoje (ven. Успенское)

Piirin kautta kulkevat Moskovan ja Riian sekä Toržokin ja Vjazman väliset rautatiet sekä Moskovasta Latvian rajalle suuntautuva M9-valtatie. Huomattavin joki on Volga. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä pellavan ja viljan viljelyyn.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Rževin piirin sivusto  
 Rževin piiri Tverin alue -tietosanakirjassa 

Tverin alueen piirit
Hurja remontti

Hurja remontti () on Nelosella esitetty yhdysvaltalainen tositelevisiosarja.
Aluksi koko talo puretaan ja sen jälkeen rakennetaan tilalle uusi isompi talo tilalle, myös piha uusitaan.

Ennen töiden aloitusta kohteen perhe lähetetään lomalle remontin tieltä. Monihenkinen sisustus- ja remonttiryhmä käy taistelua aikaa vastaan ja tekee viikossa sen, mihin tavallisesti vierähtäisi neljä kuukautta. 

Hurja remontti on palkittu Emmyllä Yhdysvaltain parhaana tositelevisiosarjana.

Katso myös

 Hurja muodonmuutos

Aiheesta muualla
Virallinen sivusto

Makasiiniohjelmat
Yhdysvaltalaiset tositelevisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
ABC:n televisio-ohjelmat
HGTV:n televisio-ohjelmat
Tuulikaappimaa

Tuulikaappimaa on Matti Ijäksen ohjaama Jari Tervon samannimiseen romaaniin perustuva elokuva vuodelta 2003.

Rooleissa

Vastaanotto

Palkinnot 
Elokuva voitti kaksi Venla-palkintoa: Paras miesnäyttelijä ja paras käsikirjoittaja. Se oli ehdolla myös parhaan ohjaajan ja parhaan tv-elokuvan Venla-palkintoon.

Kirjallisuutta 
 

Vuoden 2003 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset televisioelokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Matti Ijäksen ohjaamat elokuvat
Kova laji

Kova laji oli keväällä 2003 Yle TV2:lla tullut kilpailuohjelma. Ohjelman suoritukset saattoivat kestää kerrallaan 12 tuntia. Juontajana ohjelmassa toimi Maria Guzenina.

Suomen pelastus- ja puolustusorganisaatioiden - Pelastuslaitoksen, Poliisin ja Puolustusvoimien - edustajista kootut joukkueet kilpailivat toisiaan vastaan eri puolille maata rakennetuilla radoilla kymmenessä osakilpailussa. 

Toukokuun 23. päivän finaalin voitti Pelastuslaitoksen joukkue, joka pääsi syyskuussa palkintomatkalle New Yorkiin tapaamaan virkaveljiään.

Joukkueet
Yhdessä osakilpailussa kolme joukkueen jäsentä kilpaili ja yksi toimi huoltajana, poikkeuksena finaali, jossa kaikki neljä kilpailivat.

Pelastuslaitos
 Patrik Grönqvist
 Jari Herranen
 Kari Lindroos^
 Tommi Sahila
 Kim Waenerberg

Poliisit
 Mika Hirvinen
 Timo Kujala
 Vesa Ovaskainen
 Markus Saano

Puolustusvoimat
 Mikko Honkasalo
 Jari Kivelä
 Sami Sorri
 Harri Westerholm

^ Jari Herranen sai pohjevamman kymmenennessä osakilpailussa eikä voinut osallistua finaaliin, joten finaalissa hänen tilallaan kilpaili Kari Lindroos.

Aiheesta muualla
 Filmiteollisuus 

Selviytymisohjelmat
Yle TV2:n televisio-ohjelmat
Takifugu rubripes

Takifugu rubripes (syn. Fugu rubripes) eli fugu on tunnetuin pallokalalaji.

Ulkonäkö ja koko 
Takifugu rubripes voi kasvaa 80 senttimetriä pitkäksi. Sen vatsapuoli on vaalea, selkäpuoli tummapilkkuinen. Rintaevän takana on laajempi musta läikkä, jossa on ohuet vaaleankeltaiset reunat.

Levinneisyys 
Takifugu rubripes -pallokaloja elää Tyynenmeren luoteisosassa, Kiinan ja Japanin lähivesillä. Poikaset elävät jokisuiden murtovedessä, mutta aikuiset muuttavat meriveteen.

Käyttö ruokana 

Takifugu rubripes -pallokaloja kasvatetaan Japanissa ruokakaloiksi. Pallokala-ateriat ovat äärimmäisen himottuja, vaikka sen tietyt osat, etenkin maksa, ovat äärimmäisen myrkyllisiä. Kala itsessään on miedon makuinen, mutta siihen jäänyt myrkky kihelmöi huulissa.  

Viljeltyjä kaloja tutkimalla on selvitetty, että myrkky on peräisin eräästä bakteerilajista, jota kala saa ravintonsa mukana. Jos kalaa on ruokittu vain myrkyttömällä ruoalla tarpeeksi kauan, siitä voi syödä jopa maksan.

Jotta kokki saa erityisluvan valmistaa tätä pallokalaa ruoaksi, hänen on suoritettava näyttökoe, jossa kala fileoidaan, turvalliset ja vaaralliset osat lajitellaan eri tarjottimille ja merkitään asiaankuuluvasti. 

Vuosisatoja vanhan kiellon mukaan Japanin keisari ei saa uhmata kuolemaa syömällä fugua. Vuosina 1996–2008 fuguun kuoli Japanissa yhteensä 34 henkeä, eli keskimäärin lähes kolme vuodessa. Kuolemien määrä on kuitenkin vähentynyt. Vielä 1950-luvulla fugun syönnistä saattoi kuolla 400 ja sairastua yli 31 000 henkeä vuosittain.

Shimonosekin kaupunki on Japanin fuguntuotannon keskus.

Käyttö tutkimuksessa 
Takifugu rubripes -lajin eläinkunnan pienimpiin kuuluva 390 miljoonan emäsparin genomi on selvitetty vuonna 2001. Sillä on noin 31 000 geeniä, joiden avulla se tuottaa noin 33 600 proteiinia. Fugun genomi on noin kahdeksasosa ihmisen genomista, mutta se sisältää useimmat ihmiselläkin olevista geeneistä ja säätelyelementeistä. Tämän vuoksi fugua on käytetty verrokkina myös vuonna 2003 julkaistun ihmisen genomin selvittämisessä ja esimerkiksi ihmisen geenimäärien arvioinnissa.

Katso myös 
Tetrodotoksiini, fugun myrkky

Lähteet

Aiheesta muualla 
Encyclopedia of Life

Pallokalat
Ajoneuvos

Ajoneuvos on autoiluviihdeohjelma, jota juontaa Jussi Halli. Ohjelman ensimmäinen jakso esitettiin 18. maaliskuuta 2006 MTV3-kanavalla aina vuoteen 2009 asti. Ohjelmaa on esitetty 5. tuotantokaudesta alkaen MTV3 MAX-kanavalla 11. marraskuuta 2011 lähtien.

Ohjelmassa Halli testaa kilparadoilla, maastossa tai kaupungissa erilaisia autoja, kuten loisto-, kilpa- ja maastoautoja. Ajoneuvoksessa vierailee myös  kulkuvälineistä kiinnostuneita julkisuuden henkilöitä, joille etsitään jokaisessa jaksossa heille sopiva liikkumisväline. Myös muita liikennevälineitä kuin henkilöautoja käsitellään. Halli testaa myös vanhoja klassikkoajoneuvoja.

Ohjelman 6. tuotantokausi alkoi MTV3 MAX-kanavalla 27. marraskuuta 2012 ja Hallin mukaan liittyi Katri Sorsa ja Iida Ketola. 7. tuotantokausi alkoi 24. syyskuuta 2013.

Ohjelman tuottaa Moskito Television.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 MTV3:n Ajoneuvos -sivut  
 

Makasiiniohjelmat
Suomalaiset televisio-ohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat