joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
HMS Queen Mary

HMS Queen Mary oli Britannian kuninkaallisen laivaston muunnettu Lion-luokan taisteluristeilijä.

Valmistus 

Alus tilattiin Vickersiltä Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 6. maaliskuuta 1911. Alus laskettiin vesille 20. maaliskuuta 1912. Aluksen lopullinen valmistuminen telakalla viivästyi teollisuudessa olleiden ongelmien vuoksi ja alus otettiin palveluskäyttöön syyskuussa 1913.

Palvelus 
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivaston 1. taisteluristeilijäviirikköön. Elokuussa 1914 alus liitettiin Suureen laivastoon, jonka mukana se otti osaa Helgolandin taisteluun 28. elokuuta 1914. Alus oli huollossa Doggermatalikon taistelun aikana. Pian taistelun jälkeen alus kuitenkin palasi palvelukseen.

Alus otti osaa Skagerrakin taisteluun. Alus käytti kaikkiaan noin 150 kranaattia, joista neljä osui SMS Seydlitziin, jolloin Queen Maryyn osui SMS Derfflingerin ampuma kranaatti Q-torniin oikeanpuolimmaisen tykin putken yläpuolelle. Tykki joutui epäkuntoon, mutta vasemman puoleinen jatkoi tulitoiminta normaalisti. Sitten kaksi 12 tuuman kranaattia osui alukseen, toinen A- ja B-tornien väliin ja toinen Q-torniin. Lähes välittömästi A- ja B-tornien ammusvarastot räjähtivät kello 17:26 tuhoten aluksen etuosan etummaiseen mastoon asti. Aluksessa tapahtui lisää räjähdyksiä upottaen sen nopeasti 38 minuuttia taistelun alkamisen jälkeen. Aluksen upotessa sai surmansa 1 266 miehistönjäsentä.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Maritimequestin kuvagalleria HMS Queen Mary

Lion-luokan taisteluristeilijät
Vickersin valmistamat alukset
Yhdistyneen kuningaskunnan ensimmäisen maailmansodan taisteluristeilijät
Bernard de Tramelay

Bernard de Tramelay (k. 16. elokuuta 1153) oli järjestyksessä neljäs Temppeliherrain ritarikunnan suurmestari.

De Tramelay valittiin suurmestariksi vuonna 1151, kun edellinen suurmestari Everard des Barres oli eronnut temppeliherrain ritarikunnasta. Jerusalemin kuningas Baudouin III lahjoitti de Tramelaylle Gazan rauniokaupungin, jonka de Tramelay kunnosti ritarikuntaa varten.

Vuonna 1153 temppeliherrat osallistuivat Askalonin taisteluun. He rakensivat piiritystornin, jonka Askalonin egyptiläiset joukot kuitenkin sytyttivät tuleen. Kova tuuli levitti liekit myös Askalonin kaupunginmuuriin, josta osa paloi maan tasalle. Temppeliherrat ryntäsivät muuriin syntyneestä aukosta kaupunkiin, jossa miesluvultaan ylivoimainen egyptiläinen varuskunta tappoi de Tramelayn ja noin 40 temppeliritaria.

On epäselvää, miksi temppeliherrat hyökkäsivät kaupunkiin yltiöpäisesti ja niin pienellä joukolla. Erään tarinan mukaan saaliinhimoiset temppeliherrat ryntäsivät kaupunkiin ilman kuningas Baudoinin lupaa. Bernard de Tramelay puolestaan pidätteli muita ristiretkeläisiä, koska ei halunnut jakaa ryöstösaalista kuninkaan kanssa. Toisen version mukaan tämä väite saattoi olla kuitenkin Baudoinin komentajien keksimä valhe, jolla he olisivat puolustelleet sitä, etteivät menneet auttamaan alakynteen joutuneita temppeliherroja.

Baudoin valloitti Askalonin muutaman päivän kuluttua ja taistelun jälkeen temppeliherrat valitsivat uudeksi suurmestarikseen André de Montbardin.

Keskiajan henkilöt
Temppeliherrain ritarikunnan suurmestarit
Ranskalaiset henkilöt
Benito Casagrande

Benito Guglielmo Giovanni Casagrande (s. 6. kesäkuuta 1942 Turku) on suomalainen arkkitehti. Hän vaikuttaa pääasiassa kotikaupungissaan Turussa. Casagrande valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1970.

Casagrande on suunnitellut useita Turun tunnettuja rakennuksia, kuten Hansakortteli-ostoskeskuksen. Hän oli mukana Turun kulttuuripääkaupunkihanke Turku 2011:n neuvottelukunnassa. 

Casagrande on toiminut Italian kunniakonsulina vuodesta 1992 ja tätä ennen kunniavarakonsulina 1985–1992. Hänelle on myönnetty tunnustuksia ja ansiomerkkejä sekä Suomessa että Italiassa, muun muassa Suomen Leijonan I luokan ritarimerkki (2000) ja Italian Tasavallan Ansioritarikunnan komentajamerkki (1993).

Vuonna 2006 Turun yliopisto vihki Casagranden kasvatustieteen kunniatohtoriksi. Hänen serkkunsa poika Marco Casagrande, entinen palkkasotilas, on myös arkkitehti. Turussa vuodesta 1929 toiminut Leluliike Casagrande on Benito Casagranden isoisä Antonio Casagranden perustama. Casagrandella on italialaisia sukujuuria.

Töitä 
 Hansakortteli
 Pyhän Hengen kappeli
 Turku Science Park
 Vanha Suurtori -kulttuurikeskus

Lähteet

Aiheesta muualla
 Benito Casagranden kotisivut
Yle Areena: Arkkitehti Benito Casagranden elämä on täynnä rakkautta

Suomalaiset arkkitehdit
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomenitalialaiset
Lapuan vaakuna

Lapuan vaakuna on Lapuan kaupungin heraldinen tunnus. Vaakunan heraldinen selitys on "kultakentässä musta, kävelevä, punavaruksinen karhu, jolla ratsastaa siniseen vyötettyyn mekkoon, housuihin ja paulakenkiin pukeutunut mies, pidellen oikeassa kädessään iskuun kohotettua mustaa nuijaa."

Vaakunan historiaa 
Lapuan vaakuna on saanut aiheensa on pitäjän vanhasta sinetistä. Pitäjän vanhimmassa sinetissä vuodelta 1599 oli kuvattuna ainoastaan kohti katsova karhunpää. Karhu oli aiheena emäpitäjä Isonkyrön sinetteissä ja se perityi myös pitäjästä erotettujen Lapuan ja Ilmajoen pitäjien tunnuksiksi. Karhulla ratsastava ja nuijaa pitelevä mies tuli Lapuan sinettien aiheeksi 1700-luvulle mentäessä, ensimmäisen sinetin kadottua isonvihan aikana. Ratsastaja-aihetta käytettiin myös Lapuan kihlakunnan sinetin tunnuksena. 

Vaakunan on suunnittellut heraldikko Gustaf von Numers. Lapuan kunnanvaltuusto hyväksyi vaakunan 25. syyskuuta 1950, sisäministeriön vahvistaessa sen käyttöön 11. joulukuuta.

Galleria

Lähteet

Viitteet 

Vaakuna
Suomen kuntien vaakunat
Gustaf von Numersin suunnittelemat kunnanvaakunat
Bruce Chatwin

Bruce Chatwin (13. toukokuuta 1940 Sheffield, Britannia – 18. tammikuuta 1989 Nizza, Ranska) oli englantilainen matkakirjailija, toimittaja ja kuvataiteen asiantuntija.

Tunnetuimman teoksensa Patagonia, Patagonia Chatwin kirjoitti matkusteltuaan puoli vuotta Patagoniassa. Hän kirjoitti myös romaaneja. The Times asetti hänet vuonna 2008 sijalle 46 Britannian merkittävimpien sodanjälkeisten kirjailijoiden luettelossa.

Elämä ja ura
Chatwin työskenteli Sothebyn huutokauppakamarilla impressionismin asiantuntijana. Sieltä hänet kutsuttiin Sunday Times Magazineen (1972–1975) kirjoittamaan kuvataiteista ja muotoilusta. Chatwin nousi Sothebyllä johtotehtäviin, mutta lopetti vuonna 1966 ja lähti opiskelemaan arkeologiaa. Hänkeskeytti opinnot kahden vuoden kuluttua ja matkusti Mauritaniaan, Iraniin ja Afganistaniin ja otti valokuvia ja teki muistiinpanoja paimentolaisten elämästä.

Chatwin kuoli sairastettuaan aidsia, Heti hänen kuolemansa jälkeen kerrottiin hänen sairastavan harvinaista kiinalaista luusairautta Hän oli biseksuaali. Hänen hautajaistensa seremonia toimitti kreikkalaisortodoksinen pappi. Chatwin oli kääntynyt uskoon koettuaan jonkinlaisen näyn Athosvuorella.

Suomennetut teokset 
 Patagonia, Patagonia (alkuteos: In Patagonia, 1977); suom. Leena Tamminen. Tammi, 1987 ISBN 951-30-5517-5 Keltainen kirjasto, 206.
 Erottamattomat (alkuteos: On the Black Hill, 1982), suom. Sirkka Salonen Tammi, 1983 ISBN 951-30-5871-9 Keltainen kirjasto
 Näkymättömät polut (Alkuteos: The Songlines , 1987); suom. Leena Tamminen. Tammi, 1988 ISBN 951-30-6902-8 
 Posliiniparoni (Alkuteos: Utz, 1988); suom. Leena Tamminen. Tammi, 1990 ISBN 951-30-8965-7

Kirjallisuutta

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kotisivu 

Englantilaiset kirjailijat
Vuonna 1940 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Apameia

Apameia (, ) voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:

 Apameia, kaupunki Fryygiassa Vähässä-Aasiassa
 Apameia, kaupunki Meediassa lähellä Laodikeian kaupunkia
 Apameia, kaupunki Mesenessä Mesopotamiassa lähellä Tigris- ja Eufratjokea
 Apameia, kaupunki Osroenessa Eufrat-joen varrella
 Apameia, kaupunki Sittakenessa Mesopotamiassa Tigris-joen varrella
 Apameia, kaupunki Syyriassa Orontes-joen varrella
 Apameia Myrleia, kaupunki Bithyniassa Propontiin rannalla
 Apameia Rhagiana, kaupunki Meediassa
Apameia (Syyria)

Apameia tai Apamea (, ) oli antiikin aikainen kaupunki Syyriassa Orontesjoen varrella. Seleukos I Nikator perusti sen 300-luvulla eaa. ja nimesi sen vaimonsa Apaman mukaan. Syyrian hellenistämisen vuoksi kaupunkia kutsuttiin kuitenkin Pellaksi Makedonian pääkaupungin mukaan. Kaupungista tuli seleukidien valtakunnan tärkein varuskuntakaupunki. Myöhemmin roomalaiset valtasivat sen. Keisari Augustuksen aikana Apameiassa oli noin 100 000 asukasta.

Lähteet 

Rooman valtakunnan kaupungit
Muinaisjäännökset
Thomas Riiminiekka

Thomas Riiminiekka (Thomas the Rhymer, 1990) on Ellen Kushnerin fantasiaromaani vuodelta 1990. Teos sai World Fantasy -palkinnon ja Mythopoeic-palkinnon. Kirjan juoni perustuu skotlantiaiseen kansantarinaan. Johanna Vainikainen-Uusitalon tekemän suomennoksen on julkaissut Vaskikirjat vuonna 2008. Suomennettu teos sai vuoden 2009 Tähtifantasia-palkinnon.

Aiheesta muualla 

 Tähtifantasia Ellen Kushnerille .
 Tom Knapp: Thomas the Rhymer. Rambles.net. 
 Arvostelu Thomas the Rhymerista. 
 Cheryl Morgan: The Harper's Tale. Emerald City, elokuu 2004. 
 Jo Walton: A cup or a comb or a song. Tor.com 23.9.2010. 

Yhdysvaltalaiset fantasiaromaanit
Vuoden 1990 kirjat
Kintereenkosken sellutehdas

Kintereenkosken sellutehdas eli Oy Nurmi Ab:n sulfiittisellutehdas oli Nurmen kylässä Kintereenkosken rannalla toiminut sellutehdas.

Ensimmäinen saha oli perustettu Kintereenkosken rannalle jo 1700-luvulla. Vuonna 1860 Kintereenkosken rannalle perustettiin puuhiomo, joka muutettiin paperitehtaaksi vuonna 1866.

Kintereenkosken varteen perustettiin sulfiittiselluloosatehdas vuonna 1889 ja sen omistajaksi tuli vuonna 1909 Oy Nurmi Ab. Vuonna 1922 tehtaalla oli noin 90 työntekijää ja se tuotti noin 3000 tonnia sulfiittiselluloosaa. Tehdas siirtyi 1930-luvulla Suomen Gummitehdas Oy:n omistukseen. Jatkosodassa Vahviala vallattiin takaisin ja Nurmen selluloosatehtaan toimintaa jatkoi marraskuusta 1941 alkaen Oravan Tehtaat Oy .

Lähteet 

Vahviala
Suomalaiset metsäteollisuusyhtiöt
Suomen selluloosatehtaat
Tykistön, pioneeri- ja viestijoukkojen sotahistoriallinen museo

Tykistön, pioneeri- ja viestijoukkojen sotahistoriallinen museo () eli Pietarin tykistömuseo on Pietarin Koivusaarella Pietari-Paavalin linnoituksen edustalla sijaitseva suuri aselajimuseo.

Museon kokoelmiin kuuluu on 850 000 esinettä, joista 1 200 on tykistöaseita. Vain pieni osa kokoelmista on näytteillä.

Aiheesta muualla
 Virallinen verkkosivu 
 Epävirallinen verkkosivu 

Aselajimuseot
Pietarin museot
Lafayette-luokka

Lafayette-luokka oli Yhdysvaltain merivoimien kolmas strateginen ohjussukellusveneluokka.

Yleistä
Lafayette-luokka oli alun perin Yhdysvaltojen suurilukuisin strateginen ohjussukellusvenetyyppi. Luokka käsitti alun perin kaiken kaikkiaan 19 venettä, mutta 1980-luvun lopulla luokan kymmenen viimeisintä modernisoitua venettä erotettiin erilliseksi James Madison-luokaksi. 

Myös Royal Navy kehitti myöhemmin luokan pohjalta omat Resolution-luokan ohjusveneensä.

Alukset
Veneet valmistuivat 1960-luvun alussa neljältä telakalta. Rakentajina toimivat General Dynamics Electric Boat Grotonissa, Connecticutissa, Mare Island Naval Shipyard Kaliforniassa, Portsmouth Naval Shipyard Mainessa ja Newport News Shipbuilding and Drydock Company Virginiassa.

Rakenne ja koneisto
Kuten aikaisemmissakin ohjusveneissä, voimanlähteenä oli Westinghouse S5W-painevesireaktori, joka tuotti höyryä kahdelle höyryturbiinille. Veneistä James Monroe, Henry Clay ja Daniel Webster oli varustettu Westinghousen turbiineilla, Nathan Halen voimanlähteenä toimi yksi DeLavalin valmistama turbiini, ja loput veneistä kulkivat kahden General Electricin turbiinin voimin. Kaikissa veneissä turbiinit pyörittivät yhtä potkuriakselia ja 7-lapaista potkuria. Alusten nopeudeksi sukelluksissa ilmoitettiin yli 20 solmua. 

Viimeisenä valmistuneessa Daniel Websterissä kokeiltiin alkuvaiheessa veneen keulaan sijoitettuja syvyysperäsimiä. Kaikissa aikaisemmissa ohjussukellusveneissä aluksen syvyysperäsimistä keulimmaiset oli sijoitettu torniin. Tämä kuitenkin aiheutti ongelmia veneen pituussuuntaisen vakauden suhteen, ja näistä ongelmista pyrittiin tällä kokeilulla pääsemään eroon. Kokeilun seurauksena aluksen huippunopeus kuitenkin laski lisääntyneen vastuksen takia. Tämän vuoksi ajatuksesta luovuttiin, ja Daniel Websterin syvyysperäsimet siirrettiin muiden veneiden tapaan torniin ensimmäisen ison huoltojakson yhteydessä vuonna 1969.

Aseistus
Ohjussiilojen lukumäärä oli 16, kuten aikaisemmissakin ohjusveneissä. Lafayette-luokka suunniteltiin alun perin uutta Poseidon C3 SLBM-ohjusta varten. Poseidon-ohjusjärjestelmän kehitystyö ei kuitenkaan ollut vielä veneiden rakennusvaiheessa valmis, ja niinpä luokan veneisiin asennettiin Polaris A2-ohjukset, tavoitteena ottaa Poseidon-ohjukset käyttöön myöhemmin jälkiasennuksena. Tämä ohjusjärjestelmän vaihto toteutuinkin kaikkiin veneisiin 1970-luvun puolivälissä. Lafayette, Alexander Hamilton ja Woodrow Wilson aseistettiin 1980-luvulla vielä uusilla TridentC4 -ohjuksilla. 

Taktisena aseistuksena oli 4 torpedoputkea.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 FAS Lafayette-class FBM
S/S Oihonna

S/S Oihonna oli Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön omistama matkustajahöyrylaiva. Se oli käytössä yli 60 vuotta 1898–1960.

Oihonna rakennettiin 1898 Gourlay Bros. & Co:n telakalla Dundeessa Skotlannissa. Se liikennöi ensimmäiseen maailmansotaan saakka talvisin Tukholma  – Turku-linjalla ja kesäisin Tukholma – Helsinki – Pietari-linjalla. Vuosina 1902–1903 ja 1906 se teki myös risteilyjä Huippuvuorille ja Nordkapille. Alus ajoi karille huhtikuussa 1906 ollessaan matkalla Tukholmaan, kyydissä olivat muiden muassa Lenin ja Stalin.

Ensimmäisen maailmansodan aikana Oihonna oli Pohjanlahdella Suomen ja Ruotsin välisessä liikenteessä. 1920- ja 1930-luvuilla se oli Suomesta Ruotsiin ja edelleen Saksaan Stettiniin tai Lübeckiin suuntautuvassa liikenteessä. 13. maaliskuuta 1920 pidätettiin Turun satamassa Oihonnan hiiliruumaan piiloutunut amerikkalainen toimittaja John Reed joka oli palaamassa Venäjältä länteen. Vuonna 1944 laiva takavarikoitiin liittoutuneiden valvontakomission käyttöön ja se palveli komission henkilöstön majoituslaivana Helsingissä.  

Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiö sai Oihonnan takaisin 27. helmikuuta 1948 ja se oli sitten korjattavana 1948–1949 Wärtsilän Hietalahden telakalla. Vuonna 1949 laiva asetettiin Turun ja Tukholman väliseen liikenteeseen. Oihonna avasi 1. toukokuuta 1954 uuden Helsinki –  Travemünde linjan ja se palveli tällä reitillä aina vuoteen 1959 saakka. Oihonna myytiin lokakuussa 1960 belgialaiselle Ghentissä toimivalle SOGEDE-yhtiölle romutettavaksi. M/S Stein hinasi Oihonnan sen viimeiselle matkalle Helsingistä Antwerpeniin.

S/S Oihonnan pituus oli 64,00 metriä, leveys 9,55 metriä ja syväys 5,49 metriä. Laivan vetoisuus oli 1 072 bruttorekisteritonnia (470 nettorekisteritonnia) ja nopeus 12,5 solmua. Laivan nelisylinterisen trippelihöyrykoneen teho oli 1 400 hevosvoimaa. Hyttipaikkoja oli 48 I luokassa ja 48 II luokassa.

Lähteet 
 Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön siirtolaislaivat – S/S Oihonna
 Turkusteamers

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön siirtolaislaivat – kuvia S/S Oihonnasta 
Oihonna
Gaia Group

Gaia Group on suomalainen asiantuntijayritys, jonka pääliiketoiminta-alueet ovat kestävän liiketoiminnan konsultointi- ja tukipalvelut sekä uuden liiketoiminnan kehittäminen. Gaia Groupilla on yksi tytäryhtiö Gaia Consulting Oy, joka käytännössä vastaa Gaia Groupin operatiivisesta toiminnasta. Gaia Consulting tekee kansallisia ja kansainvälisiä asiantuntijahankkeita julkiselle ja yksityiselle sektorille liittyen energiaan ja resurssienhallintaan, ympäristöön ja ilmastoon, turvallisuuteen ja riskienhallintaan, cleantechiin ja biotalouteen, ennakointiin ja innovaatiotutkimukseen. Gaia on Cleantech Finlandin, Global Cleantech Cluster Association, Green Building Council Finlandin, FiBS yritysvastuuverkoston sekä Finnish Water Forumin (FWF) jäsenyritys ja kumppani.

Henkilöstö ja organisaatiorakenne 
Gaia työllistää noin 45 henkilöä erilaisilla koulutustaustoilla. Yrityksen vuotuinen liikevaihto on noin 4,5 M€ (2014). Gaian omistaa yrityksen toimiva johto. Gaian nykyinen toimitusjohtaja on Juha Vanhanen ja hallituksen puheenjohtajana toimii Pasi Rinne - molemmat ovat yrityksen perustajajäseniä.

Toimipisteet 
Gaialla on yli 700 asiakasta viidellä mantereella, joista suurimmat markkina-alueet ovat Eurooppa ja Afrikka. Gaian pääkonttori sijaitsee Helsingin Bulevardilla. Muita toimipisteitä on Turussa, Zürichissä, San Franciscossa, Buenos Airesissa, Pekingissä sekä Addis Abebassa.

Historia 
Gaia Group on perustettu Helsingissä vuonna 1993.

Gaian myytti 
Gaia (muinaiskreikaksi Γαῖα, ”Maa”) on kreikkalaisessa mytologiassa alkujumala, joka on useiden jumalten ja titaanien äiti.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Korkeakoulujen ja tutkimuslaitosten yhteistyön syventämisen tiekartta ...Opetus- ja kulttuuriministeriön Gaialta tilaama selvitys ...
 Energiatehokkuudella säästöä kahden ydinvoimalan verran ...Greenpeacen konsulttiyritys Gaia Groupilta tilaama...

Suomalaiset yritykset
Konsultointiyhtiöt
Aikasytytin

Aikasytytin on räjäytin joka toimii ennalta asetetun aikamäärän (aikautuksen) jälkeen.

Aikasytyttimiä on monenlaisia. Tunnetuimpia ovat kellokytkimen avulla toimivat: räjähteen yhteyteen on asetettu erillinen kellokoneisto, joka erikseen asetetun ajan jälkeen kytkee virran tai vapauttaa jousiviritteisen iskurin joka räjäyttää aloitepanoksen ja siten räjähteen itsensä.

Ilmatorjunnassa käytettiin aiemmin ruutikanavasytytintä, joka oli eri vahvuisiin kanaviin asennettu, kiinteästä ruudista tehty eräänlainen sytytyslanka joka syttyi asetta laukaistaessa. 
Kulloinkin tarvittua aikaa varten valittiin tarvittavan mallinen kanava. 

Happotoimisia aikasytyttimiä käytetään yleensä aikapommien yhteydessä. Tällaisessa sytyttimessä on lasiampulliin suljettua voimakasta happoa. Ampulli on sijoitettu joustavaan kuoreen, ja sen alla on metallinen säppi, joka pitelee jousiviritettyä iskuria paikallaan. Kun ampulli särkyy, happo syövyttää säpin poikki ja iskuri vapautuu räjäyttäen aloitepanoksen. Aika säädetään vaihtelemalla metallisäpin vahvuutta. 
Tällaista sytytintä käytti mm. eversti Claus von Stauffenberg yrittäessään surmata Adolf Hitlerin 20. heinäkuuta 1944. 

Aikasytytin voidaan tehdä oikeastaan melkein mistä tahansa: esimerkiksi jopa vuotavasta astiasta. Astian pohjalle asetetaan metallilevy johon on kiinnitetty nalliin johtava sähköjohto, ja paristosta tuleva johto on kytketty kellukkeeseen. Kun astia vuotaa tyhjäksi, virta kytkeytyy ja nalli räjähtää. Samoin eri kemikaaliseoksia voidaan käyttää samaan tarkoitukseen.

Viitteet 

Pommit
Oslonvuono

Oslonvuono () on Skagerrakin itäpäästä pohjoiseen työntyvä 107 kilometriä pitkä lahti Kaakkois-Norjassa. Se ulottuu Bamblen kunnassa sijaitsevasta Langesundista Oslon keskustaan Rådhuskaialle ja on Norjan viidenneksi pisin vuono. Se on myös tärkeä laivaliikenneväylä ja kalastusalue, ja sen rannoilla on myös runsaasti kesähuviloita.

Noin kaksi miljoonaa henkilöä asuu Oslonvuonon läheisyydessä, jossa on 11 kaupunkia ja joukko taajamia. Vuono sijaitsee Oslon, Østfoldin, Akershusin, Buskerudin, Vestfoldin ja Telemarkin läänien alueella.

Lautat liikennöivät Oslonvuonon poikki Sandefjordin ja Strømstadin samoin kuin Mossin ja Hortenin välillä. Vuonna 2000 avattiin lisäksi Oslonvuonon ali sen kapeimmalla kohdalla kulkeva tunneli Drøbakista Storsandiin.

Nimestään huolimatta Oslonvuono ei geologisessa mielessä oikeastaan ole vuono, koska sen suulla ei ole muuta vuonoa matalampaa kynnystä. 

Norjan vuonot
Pohjanmeri
Oslo
Tuomo Hämäläinen

Tuomo Juhani Hämäläinen (s. 4. maaliskuuta 1945 Kotka) on entinen suomalainen uimari.

Hämäläinen edusti Suomea Tokion 1964 olympialaisissa, joissa hän karsiutui 100 metrin vapaauinnin, 400 metrin vapaauinnin ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestin alkuerissä. Leipzigin EM-kilpailuissa 1962 hän sijoittui kuudenneksi 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Pohjoismaitten mestaruuskilpailuissa hän saavutti kultaa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä ja hopeaa 400 metrin vapaauinnissa vuonna 1963.

Seuratasolla Tuomo Hämäläinen edusti Kotkan Uimaseuraa ja Delfiinejä. Hän voitti Suomen mestaruuden 50 metrin radalla 1 500 metrin vapaauinnissa vuosina 1962–1963 ja 400 metrin vapaauinnissa vuosina 1963–1964 sekä 25 metrin radalla 100 metrin perhosuinnissa vuonna 1964. Hän ui Suomen ennätyksen 400 metrin vapaauinnissa (4.31,1) ja 100 metrin perhosuinnissa (1.01,9). Vuonna 1962 hänet palkittiin SVUL:n Kymenlaakson piirin parhaana urheilijana.

Lähteet

 
 

Suomalaiset uimarit
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Nina Rintala

Nina Rintala on turkulainen graafinen suunnittelija ja kuvittaja, joka on päätyökseen mainostoimisto Zeelandissa. Hän on suunnitellut muun muassa kirjankuvituksia ja postimerkkejä. Hän on suunnitellut viisitoista postimerkkiä.

Rintala on valmistunut Lahden muotoiluinstituutista vuonna 1989 graafiseksi suunnittelijaksi. vuoden 2002 vuoden kaunein postimerkki oli rintalan Kirkkoreki. Vuoden 2008 kaunein postimerkki on hänen suunnittelemansa Pakkasyö. Samoin vuoden 2013 vuoden kaunein postimerkki Tallilyhty. Hän suunnitteli muun muassa koko postimerkkiarkin ja keräilijöille tarkoitetun ensipäiväkuoren ja -leiman

Muita Rintalan postimerkkejä ovat vuoden 2012 joulumerkki, jonka aihe on kolmiomainen joulukuusi, sekä pääsiäisaiheinen postimerkki, sirkusaiheinen Eurooppa-merkki sekä tuunattavat vihannesmerkit.

Rintala on suunnitellut myös postikortteja, kuten: Joulusydän, Pääsiäistipua, Jääkarhuemo ja poikaset.

Rintala on suunnitellut Wäinö Aaltosen museon museomaskotti Wampulan.

Kirjakuvituksia
 Pupu Tupuna: Tutti hukassa.

Lähteet

Suomalaiset graafiset suunnittelijat
Suomalaiset kuvittajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Teplice

Teplice (; ) on kaupunki Tšekissä, Ústín läänin Teplicen piirikunnassa. Asukkaita kaupungissa on 51 193 (2005) ja väestötiheys on 2 153 as./km². Pinta-alaa Teplicellä on 23,78 neliökilometriä. Kaupungin pormestarina on toiminut vuodesta 1994 lähtien Občanská demokratická stranan (ODS) Jaroslav Kubera.

Teplice sijaitsee Bílina-joen varrella. Teplicen kaupunginosat ovat Hudcov (), Nová Ves (), Prosetice (), Řetenice (), Sobědruhy () ja Trnovany ().

Nimi "Teplice" on slavonialaista alkuperää ja tarkoittaa paikkaa, jossa kuumat lähteet pulppuavat.

Kaupunki on Tšekin jalkapallon pääsarjassa, Gambrinus ligassa, pelaavan FK Teplicen kotipaikka.

Historia 

Teplicen alueen kuumat lähteet löydettiin jo vuonna 762, mutta ensimmäinen luotettava maininta kylpemisestä on 1500-luvulta. Antiikin Rooman asukkaiden on arkeologisesti osoitettu tunteneen Teplicen alueella sijainneet radioaktiiviset lähteet, joissa vesi on 82°–115°-asteista. Radioaktiiviset lähteet mainitaan myös 700-luvulta peräisin olevassa böömiläisessä legendassa. Teplicen vedellä uskottiin olevan parantava vaikutus luodin aiheuttamille haavoille. Tämän vuoksi 1800-luvulla Saksin, Itävallan ja Preussin viranomaiset ylläpitivät kylpyläjärjestelmää Teplicessä.

Teplicestä on maininta 1100-luvulta, jolloin Böömin kuninkaan, Vladislav II:n vaimo Judit Thüringeniläinen perusti nunnaluostarin benediktiiniläisnunnille. Luostari tuhoutui 1400-luvulla hussilaissodissa.

Kaupungin teollisuus kehittyi 1800-luvulla. Teplicessä valmistettiin lasia, tekstiilejä, puu- ja metallituotteita sekä keramiikkaa. Kaupungin ympäristössä hyödynnettiin turve- ja ruskohiiliesiintymiä. Maanalaiset lähteet tulvivat vuonna 1879 Teplicen ruskohiilikaivoksiin, mistä aiheutui muun muassa kaupungin kylpylätoiminnan tuhoutuminen. Teplicen teollisuus on toisen maailmansodan jälkeen kukoistanut. Sodan jälkeen kaupungista kehittyi myös kukoistava terveysmatkakohde.

Ilmasto

Kuuluisia asukkaita

Kaupungissa syntyneet 

 Humbert Achamer-Pifrader (1900–1945), SS-Standartenführer
 Hildegard Alex (s. 1942), saksalainen näyttelijä
 Reinhold Andert (s. 1944) kirjailija ja historioitsija
 Maxi Böhm (1916–1982), näyttelijä ja kabaretisti
 Anton Dietzenschmidt (1893–1955), saksalainen näytelmäkirjailija
 Walter Hanel (s. 1930), karikatyristi
 Doris Jannausch (s. 1925), saksalainen näyttelijä ja kabaretisti
 Paul Kohner, itävaltalais–yhdysvaltalainen elokuvatuottaja
 Robert Lang, jääkiekkoilija
 Michal Mareš (1893–1971), toimittaja ja sanoittaja
 Helmut Pfleger (s. 1943), näyttelijä
 Melchior Vischer (1895–1975), kirjailija ja ohjaaja
 Miroslav Wanek (s. 1962), runoilija, muusikko, sanoittaja

Kaupungissa asuneet ja vaikuttaneet 

 Fritz Baier, saksalainen poliitikko
 Stanislav Kostka Neumann, runoilija
 Ferdinand Josef Schneider, saksalainen kirjallisuushistorioitsija ja professori
 Franz Stoß, itävaltalainen näyttelijä ja ohjaaja
 Oscar Straus, itävaltalainen säveltäjä
 Theodor Veidl, sudeettisaksalainen säveltäjä
 Johann Gottfried Seume (1763–1810), saksalainen näyttelijä ja runoilija
 Adam Adamandy Kochański (1631–1700), puolalainen matemaatikko

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Virallinen kotisivu  

Tšekin kaupungit
Casma (joki)

Casma () on noin sata kilometriä pitkä joki Ancashin alueella Perussa Limasta pohjoiseen. Sen lähteet tulevat pohjoisilta Kordillieereilta. Se laskee Tyyneen valtamereen Casman kaupungin seudulla. Joen suurimmat sivujoet ovat Rio Sechín etelästä ja Rio Grande pohjoisesta. Casman veden virtaus on voimakkasti riippuvainen sadekausista.

Joen laitamilla on merkittävää arkeologista merkitystä.

Perun joet
Tyyneenmereen laskevat vesistöt
Alain Legrain

Alain-Pierre Legrain (s. 26. heinäkuuta 1947) on entinen ranskalainen seiväshyppääjä.

Legrain sijoittui Ateenan EM-kilpailuissa 1969 seiväshypyssä yhdeksänneksi tuloksella 480 cm. Hänellä on pituutta 173 senttimetriä ja hän painoi kilpavuosinaan 75 kiloa.

Lähteet

 
 

Ranskalaiset seiväshyppääjät
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Vaakevandring (EP)

Vaakevandring on Vaakevandring-yhtyeen ensimmäinen EP, joka sisältää kappaleet heidän ensimmäiseltä demoltaan sekä bonuskappaleen "To Find The Eternal Peace".

Vaakevandringin tuotti Dimmu Borgirin Stian Aarstad.

Koskettimet ovat merkittävin instrumentti EP:llä, ja sillä on sinfonisia, eeppisiä, melodisia ja folk-vaikutteita. "Fader Vaar":in sanat ovat norjankielisestä Isä meidän-rukouksesta. "Og Sorgen Stilnet I Smertens Vann" on myös laulettu norjaksi.

Kappalelista
"Fader Vaar" - 6:39
"Some Day" - 4:19 
"Og Sorgen Stilnet I Smertens Vann" - 6:06
"To Find Eternal Peace" - 4:03

Lähteet

Aiheesta muualla
Vaakevandring EP Encyclopaedia Metallum -sivustolla.
 

Vuoden 2004 EP:t
Norjalaiset black metal -albumit
Huijaus

Huijaus on teko, jossa saavutetaan aluksi uhrin luottamus tarkoituksena käyttää hänen luottamustaan sen jälkeen vilpillisesti hyväksi.

Katso myös 
 Kuvamanipulaatio
 Romanssihuijaus
 Petos

Kirjallisuutta 
 
 
 

Valheet
Ahriman

Ahriman eli Angra Mainyu on zarathustralaisuuden pahuuden henkilöitymä. Hän juonittelee jatkuvasti hyvyyden henkilöitymää Ahura Mazdaa eli Ormuzdia vastaan. Kumpikin voima vaikuttaa maailmanhistoriassa, kunnes hyvä voittaa ja paha tuhoutuu. Viimeisinä päivinä hyvä voittaa, mutta sitä ennen ihmiset elävät hyvän ja pahan sekoittumisen aikaa.

Vastaavanlainen käsitys henkilöityneestä pahasta, paholaisesta, siirtyi akemenidien aikana zarathustralaisuudesta juutalaisuuteen ja siitä myöhemmin kristinuskoon, jossa siitä muodostettiin Jumalan vastustaja Saatana.

Lähteet 

Jumaluudet
Zarathustralaisuus
Hanna Ojamo

Hanna Maija Päivikki Ojamo (s. 13. joulukuuta 1978 Helsinki) on helsinkiläinen kuva- ja mediataiteilija.

Henkilöhistoria
Hanna Ojamon vanhemmat ovat Matti Ojamo ja Maija-Leena Ahonen. Isä on ammattiyhdistys Ystea ry:n puheenjohtaja ja sosiaalipolitiikan tutkimuspäällikkö sekä tietokirjailija ja äiti koulutukseltaan kielitieteilijä. Ojamo on syntynyt Helsingissä ja kasvanut Järvenpäässä. Ojamo sai päästötodistuksen Keskisen Uudenmaan musiikkiopistosta 1994, ylioppilaaksi hän tuli 1997. Hän valmistui Kuvataideakatemiasta 2003 ja on opiskellut myös Staatliche Hochschule für Bildende Künst Staedelschulessa Frankfurtissa elokuvaa ja videotaidetta 2002-2003. Ojamo valmistui Sibelius-Akatemian Arts Management -ohjelmasta aiheenaan kulttuurialan rahoitus ja johtaminen talouskriisin 2008 jälkeen Suomessa ja USA:ssa vuonna 2013. Hän valmistelee sosiologian ja kulttuuripolitiikan alan tohtorinväitöstä VOS-uudistuksesta Taidejohtamisen ja yrittäjyyden aineryhmään Taideyliopistolle. Ojamo valittiin Suomen Taiteilijaseuran puheenjohtajaksi kausille 2010–2011 ja 2012—2013. Hän oli toiminut seuran hallituksen jäsenenä vuodesta 2008. Aiemmin Ojamo toimi taiteilijajärjestö Muu ry:n puheenjohtajana vuosina 2008–2010 sekä yhdistyksen hallituksen jäsenenä vuodesta 2004. Ojamo on toiminut myös mm. tuntiopettajana ja vierailevana luennoitsijana eri oppilaitoksissa ja korkeakouluissa vuodesta 2004 sekä kuraattorina, käsikirjoittajana ja tuottajana. Ojamo toimii 2017– Raaseporin tarkastuslautakunnan sekä HUS Länsi-Uudenmaan sairaanhoitopiirin lautakunnan jäsenenä 2018– ja oli ehdolla Kuntavaalissa 2017 Vasemmistoliiton listalta (Sit.).

Taiteellinen tuotanto
Ojamon taiteellinen tuotanto käsittää lyhytelokuvia, videoita ja valokuvia. Hän pohtii teoksissaan yhteiskunnallisia aiheita usein kriittisesti. Ojamo piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Helsingissä Kuvataideakatemian galleriassa vuonna 2001. Vuonna 2010 valmistunut Archive Triptych on kolmen arkistomateriaaliin perustuvan lyhytelokuvan sarja sekä DVD-kompilaatio, jossa Ojamo peilaa mm. sotahistoriaa ja urheilua sekä eurooppalaista teollistumista ja vapaa-ajanviettoa toisiinsa. Hänen teoksiaan on Suomessa Valtion taidekokoelmassa. Yksityisnäyttelyitä Ojamo on pitänyt mm. MMK Museum der Modern Kunst Frankfurtissa avoimien ovien päivänä 2003 ja ZendaiMoMa Himalayas Art Museumissa Shanghaissa, Kiinassa 2011.

Lähteet

Aiheesta muualla
Hanna Ojamon verkkosivut

Suomalaiset videotaiteilijat
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Pikku Piko

Pikku Piko (Le Petit Spirou) on belgialainen sarjakuva, jonka ensimmäinen osa julkaistiin suomeksi vuonna 1991. Sarjakuvassa seikkailee Piko ja Fantasio -kirjoista tuttu Piko pienenä.

Sarjakuvan ovat luoneet Tome ja Janry vuonna 1987. Sarja kehittyi vuonna 1987 julkaistusta Piko ja Fantasio -albumista La Jeunesse de Spirou, jossa sarjan silloiset kirjoittajat kuvittelivat Pikon nuoruuden. Vähän myöhemmin tästä muodostui spin-off-sarja, johon Tome ja Janry ovat keskittyneet viimeisen Piko ja Fantasio -albuminsa Kone joka näki unia julkaisun jälkeen.

Sarja keskittyy nuoren ala-asteikäisen pojan edesottamuksiin, joista suuri osa käsittelee tämän kiinnostusta tyttöihin. Sarjan poikahahmojen tapoihin kuuluu esimerkiksi erilaisten tapojen keksiminen tyttöjen suihkutilojen ja pukuhuoneen vakoilemiseksi. Muita yleisiä aiheita ovat uskonto ja aikuisuuden omituisuudet. On yleisesti myönnetty, että Pikku Pikolla on erittäin vähän yhteneväisyyksiä hänen aikuisikäänsä käsitteleviin sarjakuviin.

Hahmot
 Piko - Päähenkilö, Piko pienenä.
 Pehko - Etunimi Antti, Pikon paras ystävä.
 Sussu - Oikea nimi Susanna Nisunen, Pikon tyttöystävä.
 Punkero - Niko, tunnetaan myös rasvapallona.
 Herra Jämä - Liikunnan opettaja. Juo, polttaa, juo, polttaa.
 Isä Angelossi - Sielujen valpas vartija.
 Isoisä - Pikon pappa.

Suomessa julkaistut Pikku Piko albumit
 Minä olen Pikku Piko - (Nro: 1) - 1991 / Semic -- (44 s. väri) 
 Kielletyt leikit - (Nro: 2) - 1993 / Semic -- (44 s. väri) 
 Rakkautta ja rangaistuksia - (Nro: 3) - 1994 / Semic -- (44 s. väri) 
 Kaksin aina kaunihimpi - (Nro: 4) - 1994 / Semic -- (44 s. väri) 
 Kasvukipujen kourissa - (Nro: 5) - 1996 / Semic -- (44 s. väri) 
 Sano päivää tädille! - (Nro: 6) - 1997 / Semic -- (44 s. väri) 
 Pappia kyydissä - (Nro: 7) - 1999 / Egmont -- (44 s. väri) 
 Ei ku pidättele vaan! - (Nro: 8) - 2000 / Egmont -- (44 s. väri) 
 Luvattomat lukuhetket - (Nro: 9) - 2000 / Egmont -- (44 s. väri) 
 Ymmärrät sitten isona! - (Nro: 10) - 2001 / Egmont -- (44 s. väri) 
 Aikuistumatta paras - (Nro: 11) - 2003 / Egmont -- (44 s. väri) 
 Onpa nätti! - (Nro: 12) - 2005 / Egmont -- (44 s. väri)
 Kauniita unosia! - (Nro: 13) - 2007 / Egmont -- (44 s. väri) 
 Siitäs sait! - (Nro: 14) - 2009 / Egmont -- (48 s. väri)
 Mitä ihmisetkin sanovat! - (Nro: 15) - 2017 / Zoom Teufel -- (49 s. väri)
 Selkä suoraksi! - (Nro: 16) - 2018 / Zoom Teufel -- (49 s. väri)
 Paisuttelua! - (Nro: 17) - 2018 / Zoom Teufel -- (46 s. väri)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen kotisivu . 
 Suomennetut Pikko Piko -albumit. Kimmo Lakoman sarjakuvasivut.
 Otto Sinisalo: Aikuistumatta paras. Katuoja 1.7.2003.

Piko ja Fantasio
Strippisarjakuva
Tapio Pylkkönen

Tapio Taavetti Pylkkönen (6. helmikuuta 1923 Helsinki – 23. elokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli tukimies.

Pylkkönen edusti Suomen jalkapallomaajoukkuetta 25 A-maaottelussa vuosina 1948–1952. Hän oli varamiehenä Suomen olympiajoukkueessa Helsingissä 1952. Hän kilpaili myös jääpallossa ja keilailussa. Hän edusti Helsingin Ponnistusta, Helsingin Kullervoa ja Arabian Keilakerhoa.

Lähteet

Viitteet

Suomalaiset jalkapalloilijat
Suomalaiset jääpalloilijat
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Berlin Alexanderplatz (televisiosarja)

Berlin Alexanderplatz on vuonna 1980 valmistunut 14-osainen länsisaksalainen televisiosarja, jonka Rainer Werner Fassbinder ohjasi Alfred Döblinin samannimisen romaanin pohjalta. Günter Lamprechtin, Hanna Schygullan, Barbara Sukowan, Elisabeth Trissenaarin ja Gottfried Johnin tähdittämä sarja on kaikkiaan 15½ tuntia pitkä. Sitä on esitetty myös elokuvateattereissa ja esimerkiksi kriitikko Matti Komulainen on todennut luomuksen olevan "edelleen kaikkien aikojen massiivisin eurooppalaiselokuva."

Valmistumistuessaan Berlin Alexanderplatz teki television historiaa. Jättiteos Berliinin alamaailmasta oli Saksan liittotasavallan kallein produktio aikana, jolloin maan draamatuotannossa panostettiin laatuun.

Fassbinder hautoi tätä magnum opustaan mielessään pitkään ja suunnitteli kirjajärkäleen kuvaamista jo 1960-luvulla. Teoksen teemoja hän lainaili jo ennen sarjan valmistamista muussa tuotannossaan. Ohjaaja halusi työnsä televisioon tahtoen sille mahdollisimman laajan yleisön. Elämäkertoja Christian Braad Thomsenin mukaan Berlin Alexanderplatz oli Fassbinderille tienäyttäjä niin henkilökohtaisessa elämässä kuin työssäkin ja auttoi taiteilijan läpi tukahduttavan ahdistuksen.

Ohjaaja Fassbinder haaveili romaaniin pohjautuvan ”sisaruselokuvan” tekemisestä saatuaan televisiosarjan valmiiksi. Pitkän Berlin Alexanderplatz -elokuvansa päärooleihin hän toivoi Gérard Depardieuta Franz Biberkopfiksi ja Isabelle Adjania Miezen rooliin.

Berlin Alexanderplatz kertoo Franz Biberkopfista, sementtityöläisestä ja muuttomiehestä, joka on juuri vapautunut vankilasta.

The New York Timesin kriitikot valitsivat Berlin Alexanderplatzin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Jaksot

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Berlin Alexanderplatzin esittely ja ohjelmatiedot Yle Teemassa (syksy 2009)

Vuoden 1980 saksalaiset elokuvat
Saksalaiset draamasarjat
Rainer Werner Fassbinderin ohjaamat elokuvat
Saksalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
1980-luvun televisiosarjat
Jämsän vaakuna

Jämsän kaupungin vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä siilirauta, jota ympäröi reunuksittain ketju; molemmat hopeaa”, ja se on alun perin vahvistettu  kunnanvaakunaksi Jämsänkoskelle 3. huhtikuuta 1954. Ketju on yhteinen teema emäpitäjän Jämsän ja sen tytärpitäjien Jämsänkosken ja Koskenpään vaakunoiden välillä. Myllynkivien etäisyyden säätämiseen käytetty siilirauta viittaa Jämsänkosken vanhoihin vesimyllyihin ja niistä alkaneeseen pitäjän teollistumiseen. Jämsä otti vaakunakseen Jämsänkosken vaakunan vuonna 2009 näiden kuntaliitoksen yhteydessä.

Alkuperäinen Jämsän kunnalle 29. joulukuuta 1953 vahvistettu vaakuna oli myös Gustaf von Numersin suunnittelema. Sen vaakunaselitys oli ”punaisessa kentässä nauhalla sidottu nuolikimppu, nuolet hopeaa, kärjet, sulat ja nauha kultaa; nuolikimppua ympäröi reunuksittainen hopeinen ketju”. Vaakunan nuolikimppu viittaa alueen muinaiseen merkitykseen hämäläisten eräretkien metsästysmaana. Nuolien lukumäärä symboloi Suur-Jämsästä muodostettuja seitsemää pitäjää. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuoden 2009 kuntaliitoksessa.

Lähteet 
 

Vaakuna
Suomen kuntien vaakunat
Gustaf von Numersin suunnittelemat kunnanvaakunat
Des O’Connor

Des O’Connor (oikealta nimeltään Desmond Bernard O'Connor; 12. tammikuuta 1932 Lontoo – 14. marraskuuta 2020)  oli englantilainen laulaja ja televisiotähti. Hän juonsi muun muassa omaa keskusteluohjelmaansa sekä visailuohjelmia Take Your Pick! ja Countdown.

O’Connorin vuonna 1968 levyttämästä iskelmästä ”One, Two, Three, O’Leary” teki Pertti Reponen suomenkielisen version ”Leikkimajan aikaan”. Sen esitti Tapani Perttu levyllä joka julkaistiin 6. helmikuuta 1969.

O’Connor sai vuonna 2008 brittiläisen imperiumin komentajan arvon (CBE).

Lähteet

Brittiläiset laulajat
Televisiojuontajat
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Atatürkin olympiastadion

Atatürkin olympiastadion () on Istanbulissa, Turkissa sijaitseva urheilustadion.

Stadion vihittiin käyttöön vuonna 2002. Sen kapasiteetti on noin 75 000. Stadion rakennettiin Turkin olympiahakua varten. Se on nimetty Kemal Atatürkin mukaan.

Stadionia käytetään pääasiassa jalkapalloon. Stadionilla pelattiin vuoden 2005 Mestarien liigan loppuottelu. Lisäksi muun muassa Turkin maajoukkue ja Galatasaray ovat pelanneet sillä joitakin otteluitaan.

Aiheesta muualla
Virallinen sivusto   

Turkin jalkapallostadionit
Istanbulin rakennukset ja rakennelmat
Istanbulin urheilu
Crazy in Love (Beyoncé Knowlesin kappale)

”Crazy in Love” on Beyoncén vuonna 2003 julkaistu single albumilta Dangerously in Love. Rolling Stone -lehti arvioi vuonna 2021 kappaleen kaikkien aikojen 16. parhaaksi kappaleeksi.

Kappaleet

Lähteet

Vuoden 2003 kappaleet
Beyoncé Knowlesin kappaleet
CBS Radio

CBS Radio Inc. (aikaisemmalta nimeltään Infinity Broadcasting Corporation) on Yhdysvaltojen toiseksi suurin radioasemien omistaja Vuonna 2017 CBS Radio omisti 117 radioasemaa eri puolilla Yhdysvaltoja.

Historia  
CBS aloitti United Independent Broadcasters nimisenä vuonna 1927, kun Arthur Judson ei saanut asiakkaitaan National Broadcasting Company NBC:n lähetyksiin. Se teki fuusion Columbia Phonograph and Records Co kanssa myöhemmin ja sen nimeksi tuli sen yhteydessä Columbia Phonograph Broadcasting Company. Se tuotti tappiota ja se siirtyi lopuksi William S. Paley omistukseen 400 000 dollarilla. Hänen isänsä omisti La Palina cigars nimisen yhtiön ja siitä yhtiön tärkein mainostaja. Yhtiön nimi muutettiin Columbia Broadcasting Systemiksi tammikuun 18. päivä vuonna 1929. 

Paleyn johtaessa yritystä se teki radion historiaa 1920-luvun lopulla. Hän houkutteli mainostajia ja tarjosi heille mahdollisuutta olla sponsoroimassa radiolähetyksiä. Vuodesta 1922 lähtien CBS kasvatti 22 aseman verkon 114 vuosikymmenen loppuun mennessä. Vuoteen 1932 menessä sen vuosittainen voitto oli kasvanut 3 miljoonaan dollariin. Vaikka 1930- ja 40-luvun suositummat radiolähetykset ja ohjelmat olivat NBC:n verkossa oli CBS:llä kuitenkin suuri yleisö, mikä johtui suurelta osin Paleyn palveluksessa olevan johtajasta Frank Stanton, joka toimi CBS:n puheenjohtajana vuosina 1946–1971.

Vuonna 1938 CBS osti American Recording Corporationin, joka myöhemmin tuli Columbia Records. Yhdessä Columbia Recordsin kanssa CBS-laboratoriot kehittivät Peter Goldmarkin johdolla korkealaatuisen LP-levyn jotka Columbia Records julkaisi yleisölle 1948.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

CBS Radion kotisivut
Golden Age of Radio Spotlight on Networks - Columbia Broadcasting System CBS

Yhdysvaltalaiset viestintäyhtiöt
Lapijoki

Lapijoki on kylä ja taajama Eurajoella, noin neljän kilometrin päässä Eurajoen kirkonkylästä ja 11 kilometrin päässä Raumalta. Vanha Lapijoen kylä sijaitsee Lapinjoen varrella. Sen pohjoispuolella on moderni Lapijoen omakotialue. Lapijoen taajamassa on 820 asukasta (31.12.2016) ja postinumeroalueella 27150 Eurajoki on puolestaan 1 270 asukasta (31.12.2015).

Lapijoella on muun muassa partureita, siivousyritys, lounaskahvila, päiväkoti, leikkipuisto, laavu, motelli, huoltamo. Kylän tunnetuin nähtävyys on vuonna 1883 rakennettu Lapijoen museosilta.

Lähteet

Eurajoen kylät
Eurajoen taajamat
Kari Siiki

Kari Juhani Siiki (16. joulukuuta 1949 Tampere – 27. joulukuuta 2014 Kerava) oli suomalainen upseeri ja kenraalimajuri.

Kari Siiki opiskeli Kadettikoulussa 57. kurssilla ja valmistui ilmatorjuntaupseeriksi luutnantiksi ylennettynä vuonna 1973 kurssinsa priimuksena. Yleisesikuntaupseerin tutkinnon Siiki suoritti Sotakorkeakoulussa ilmasotalinjalla vuosina 1981–1983. Hänet palkittiin kenraali Lauri Sutelan miekalla. Se myönnetään upseerille, joka täyttää parhaiten komentajalle asetetut vaatimukset.

Lisäksi Kari Siiki suoritti Suomen yleisesikuntaupseerikurssia vastaavat opinnot Saksassa Führungsakademie der Bundeswehrissa vuosina 1992–1993. Hänet ylennettiin prikaatikenraaliksi vuonna 2001 ja kenraalimajuriksi 6.12.2004.

Sotilasura

Valmistuttuaan ilmatorjuntaupseeriksi Kadettikoulusta vuonna 1973 Kari Siiki toimi varusmieskouluttajana ja AUK:n johtajana Turun Ilmatorjuntapatterissa vuoteen 1981. Yleisesikuntaupseerin tutkinnon jälkeen hän palveli ilmatorjuntaupseerina (toimistoupseeri) Merivoimien Esikunnassa vuosina 1983–1986 osallistuen vahvasti Merivoimien ilmatorjunnan kehittämiseen, Puolustusneuvoston yleissihteerin apulaisena 1986–1988 ja Puolustusvoimain komentajan adjutanttina vuosina 1988–1992. Saksassa suoritettujen opintojen jälkeen Kari Siiki siirtyi Helsingin Ilmatorjuntarykmentin esikuntapäälliköksi vuonna 1993 ja toimi Helsingin Ilmatorjuntarykmentin komentajana vuosina 1994–1996, Maanpuolustuskurssien johtajana vuosina 1996–2000 jaIlmatorjunnan tarkastajana 2000–2001 sekä apulaishenkilöstöpäällikkönä vuosina 2002–2004.

Kari Siiki toimi Suomen sotilasedustajana EU:ssa ja Natossa Brysselissä (prikaatikenraali, kenraalimajuri) vuosina 2004–2006, minkä jälkeen hän toimi Läntisen maanpuolustusalueen komentajana vuonna 2007 ja Länsi-Suomen sotilasläänin komentajana ajalla 1.1.2008 – 31.12.2009.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kari Siikin muistokirjoitus HS

Suomalaiset kenraalit
Vuonna 1949 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Jorge Costa

Jorge Paulo Costa Almeida (s. 14. lokakuuta 1971 Porto, Portugali) on portugalilainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja.

Ura pelaajana 

Costa kuului Portugalin "kultaiseen sukupolveen". Pelipaikaltaan hän oli keskuspuolustaja.

Costa edusti pääosan urastaan eli vuodet 1992–2001 ja 2002–2005 kotimaassaan Portoa. Hän edusti lisäksi vuosina 1990–1992 kotimaassaan Penafielia ja Marítimoa, vuosina 2001–2002 Englannissa Charlton Athleticia sekä vuosina 2005–2006 Belgiassa Standard Liègeä. Costa saavutti Porton riveissä muun muassa kahdeksan Portugalin-mestaruutta ja viisi Portugalin cupin voittoa sekä UEFA Cupin voiton, Mestarien liigan voiton ja Intercontinental Cupin voiton.

Portugalin maajoukkueessa Costa pelasi vuosina 1995–2002 50 ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Hän edusti Portugalia EM-kilpailuissa 2000 ja MM-kilpailuissa 2002. Hän pelasi molemmissa turnauksissa avauskokoonpanossa Portugalin kaikissa otteluissa. Costa oli myös voittamassa nuorten maailmanmestaruutta Portugalin riveissä vuonna 1991.

Saavutukset pelaajana 
Portugalin-mestaruus 1993, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2003, 2004 
Portugalin cup 1994, 1998, 2000, 2001, 2003
Portugalin supercup 1993, 1994, 1995, 1997, 1999, 2000, 2002, 2004
UEFA Cup 2003
Mestarien liiga 2004
Intercontinental Cup 2004
Nuorten maailmanmestaruus 1991

Ura valmentajana 

Lopetettuaan pelaajauransa vuonna 2006 Costa siirtyi valmennustehtäviin. Kaudella 2006/07 hän toimi Sporting Clube de Bragan apuvalmentajana. Rogério Gonçalvesin saatua potkut helmikuussa 2007 Costa nousi Bragan päävalmentajaksi. Hänen johdolla seura eteni syksyllä 2007 UEFA Cupin lohkovaiheeseen, mutta huonot esitykset Portugalin liigassa johtivat lopulta potkuihin helmikuussa 2007. 

Kauden 2008/09 alussa Costasta tuli Portugalin 1. divisioonassa pelanneen SC Olhanensen päävalmentaja. Costan johdolla seura voitti kauden päätteeksi divisioonan mestaruuden ja nousi 34 vuoden tauon jälkeen pääsarjaan.  Kaudella 2009/10 Costa luotsasi Olhanensen sijalle 13 ja seura säilytti turvallisesti sarjapaikkansa. 

Kesällä 2010 Costasta tuli Académica de Coimbran päävalmentaja. Pesti päättyi kuitenkin Costan eroon henkilökohtaisten syiden vuoksi jo joulukuussa 2010. 

Hän palasi valmennustehtäviin toukokuussa 2011 romanialaisseura CFR Cluj'n päävalmentajana.  Hän sai potkut huhtikuussa 2012 seuran hävittyä Rapid Bukarestille 5–0. Cluj oli tuolloin liigan kärjessä. 

Cluj-pestinsä jälkeen Costan ura jatkui lokakuussa 2012 AEL Limassolin peräsimessä. Kauden jälkeen hän siirtyi toisen kyproslaisseura Anorthosis Famagustan päävalmentajaksi. Tammikuussa 2014 Costa siirtyi Gabonin jalkapallomaajoukkueen peräsimeen. Costa luotsasi Gabonia Afrikan mestaruuskisoissa 2015, mutta joukkueen tie katkesi jo lohkovaiheeseen. Hän sai potkut maajoukkuevalmentajan tehtävistä marraskuussa 2016 vain kaksi kuukautta ennen maan isännöimien Afrikan mestaruuskisojen alkua.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Costa PortuGOALin sivustolla 

Portugalilaiset jalkapalloilijat
Portugalilaiset jalkapallovalmentajat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Are

Are on pienkauppala (alevik) ja entinen kunta Pärnumaan maakunnassa, Virossa. 

Aren kunnan asukasluku oli 1 285 (vuonna 2012), pinta-ala 159,58 neliökilometriä ja asukastiheys 8,3 asukasta neliökilometrillä. Are sijaitsi 18 kilometriä maakuntakeskus Pärnusta Tallinnan suuntaan. Aren kunta itsenäistyi 30. heinäkuuta 1992. Aren kunnan naapureita olivat Halinga, Sauga, Vändra ja Tori. 

Kunnassa oli Aren pienkauppala (alevik) ja 11 kylää – Suigu, Niidu, Eavere, Elbu, Kurena, Lepplaane, Parisselja, Pärivere, Murru, Tabria ja Võlla. Kunnassa sijaitsi kaksi koulua: Aren peruskoulu (luokat 1-9) sekä Suigun alakoulu.

Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Aren, Saugan ja Torin kunnat sekä Sindin kaupunki yhdistettiin uudeksi Torin kunnaksi. Aren pienkauppala on edelleen pienkauppala.

Aren ystävyyskaupunki oli Alajärvi Etelä-Pohjanmaalla. Aikaisempi ystävyyskunta oli Lehtimäki, joka liittyi Alajärveen vuoden 2009 alusta.

Väestö
Vuonna 2011 Aren kunnassa oli 1 177 asukasta, joista 1 131 (96,1 %) oli virolaisia, 30 (2,5 %) venäläisiä ja 15 (1,3 %) muita kansallisuuksia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Aren kotisivu

Torin kunta
Viron entiset kunnat
Työ Terveys Turvallisuus

Työ Terveys Turvallisuus (TTT) on työhyvinvoinnin erikoislehti. TTT-lehdestä ilmestyy vuodessa kuusi numeroa ja vähintään 14 sähköistä uutiskirjettä. 

Työ Terveys Turvallisuus on perustettu vuonna 1971, ja vuoden 2014 loppuun saakka sitä kustansi ja julkaisi Työterveyslaitos (TTL). Vuoden 2015 alusta lehden kustantaja on ollut TTT Kustannus Oy ja Työterveyslaitos on lehden yhteistyökumppani. Päätoimittaja on Kirsi Väisänen. Hän aloitti tehtävässään vuoden 2018 keväällä. Sitä ennen päätoimittaja oli Merja Karjalainen, joka toimi vuosina 2007–2014 lehden toimituspäällikkönä. Noina vuosina TTL:n silloinen pääjohtaja Harri Vainio toimi lehden päätoimittajana.

TTT-lehden sisältö keskittyy työhyvinvoinnin, työturvallisuuden ja työterveyden kehittämiseen. Lehden verkkosivut ovat osoitteessa www.tttlehti.fi.

Aiheesta muualla
 www.tttlehti.fi
 http://www.tttlehti.fi/tyo-terveys-turvallisuus-lehden-ilmaisjakelu-loppuu-2/
 https://www.facebook.com/TTT-lehti-170353073362554/

Suomalaiset ammattilehdet
Työpsykologia
Työturvallisuus
Työterveys