joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kontulan metroasema

Kontulan metroasema () on yksi Helsingin metron pohjoisen haaran maanpäällisistä asemista. Se palvelee Kontulan osa-aluetta Itä-Helsingissä Mellunkylän kaupunginosassa. Asema sijaitsee osittain Kontulan ostoskeskuksen alla, 1,371 kilometrin etäisyydellä Myllypuron metroasemasta ja 1,644 kilometrin päässä Mellunmäen metroasemasta.

Historia
Kontulan asema avattiin 1. marraskuuta 1986, kun aikaisemmin Itäkeskukseen päättynyttä metrolinjaa jatkettiin Kontulaan. Aseman suunnitteli arkkitehtitoimisto Toivo Korhonen Oy. Alkuvaiheessaan Kontulan asema oli metron pääteasemana, mutta vuonna 1989 metrolinjaa jatkettiin Mellunmäkeen. Metroasema rakennettiin aikanaan pienellä budjetilla, ja sen olemus on betoninen. Aseman keskimmäinen lippuhalli uusittiin vuonna 2002 ja sinne rakennettiin aseman ensimmäiset liukuportaat. Itäisen lippuhallin kunnostus aloitettiin 16. lokakuuta 2006, mutta työt viivästyivät pääurakoitsijan konkurssin takia yli vuodella. Peruskorjattu lippuhalli avattiin 3. maaliskuuta 2008. Uudistuksessa lippuhallia laajennettiin ja tavallisten portaiden tilalle rakennettiin kolmet liukuportaat. Lisäksi tavoitteena oli uusia aseman kaikki pinnat ja valaistus, mutta työ jäi viivytysten takia kesken. Peruskorjausta jatkettiin syksyllä 2008 viimeistelemällä 1-raiteen kesken jäänyt puoli ja peruskorjaamalla aseman läntinen sisäänkäynti.

Taide
Laituritasolla raiteen 1 puolella taustaseinässä on kolme Henry Pullan ja Kimmo Hela-aron vuonna 1988 laatimaa graffititeosta Artism, Crash ja Space. Työt ovat saaneet jäädä paikoilleen, vaikka lähes kaikki muut graffitikulttuuria edustavat (tilaus)työt poistettiin kaupunkikuvasta Helsingin Stop töhryille -projektissa, johon myös metroa liikennöivä liikennelaitos osallistui.

Muuta
Aseman yhteydessä (laiturin länsipäässä radan etelävierustalla) on valkoinen kaksikerroksinen rakennus, jossa sijaitsevat Mellunmäen ratahaaran liikennettä ohjaava Kontulan asetinlaite, sähkönsyöttömuuntamo sekä miehittämätön aluevalvomo.

Kuvia asemalta

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin metroasemat
Kontula
Mellunmäen metroasema

Mellunmäen metroasema () on yksi Helsingin metron pohjoisen haaran maanpäällisistä asemista, ja sekä Helsingin metron että koko maailman pohjoisin metroasema. Se on M2-linjan itäinen pääteasema. Asema palvelee Mellunmäen osa-aluetta Mellunkylän kaupunginosassa Itä-Helsingissä. Koska asema sijaitsee aivan Vantaan rajan vieressä, se palvelee myös rajan toisella puolella sijaitsevaa Länsimäen kaupunginosaa. Asemalla on bussiterminaali.

Asema avattiin 1. syyskuuta 1989, ja sen suunnitteli arkkitehtitoimisto Toivo Korhonen Oy. Se sijaitsee 1,644 kilometrin etäisyydellä Kontulan metroasemasta. Metroaseman kääntöraide ulottuu maan alla Vantaan puolelle. Metrolinjaa on kaavailtu jatkettavaksi Mellunmäestä Sipoon suuntaan alueliitoksen myötä.

Asemaa oli aiemmin kuvailtu epäsiistiksi ja ankeaksi, ja se kärsi homeongelmien lisäksi katon vuotamisesta. Asemalle tehtiin vuonna 2021 mittava 7,5 miljoonan euron peruskorjaus, jossa sen pintoja sekä kalusteita uusittiin, ja valaistusta parannettiin.

Aseman liukuportaiden yläpuolella on Veikko Turtiaisen tekemä Puureliefi.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Helsingin metroasemat
Mellunkylä
Puotilan metroasema

Puotilan metroasema () on yksi Helsingin metron Vuosaaren haaran asemista. Asema sijaitsee Vartiokylän kaupunginosassa katetussa kallioleikkauksessa Itäkeskuksen ja Vuosaaren sillan välisellä tunneliosuudella Puotilan ja Puotinharjun osa-aluiden rajalla Itä-Helsingissä. Kävelyetäisyydellä asema palvelee myös osaa Vartioharjun osa-alueesta. Aseman itäisessä lippuhallissa on kebab-pizzeria Puotilan Säde, jonka paikalla oli ennen kioski.

Puotilan asema avattiin 31. elokuuta 1998. Sen suunnitteli arkkitehtitoimisto Kaupunkisuunnittelu Oy Jarmo Maunula. Asema sijaitsee 1,042 kilometrin etäisyydellä Itäkeskuksen metroasemasta ja 1,955 kilometrin päässä Rastilan metroasemasta. Sen läheisyyteen on rakennettu useita kerrostaloja, ja uusia on suunnitteilla Itäkeskuksen laajentumisen yhteydessä. 2009 avattu Prisma Itäkeskus sijaitsee Puotinharjussa lähellä metroaseman läntistä sisäänkäyntiä. Lisäksi Puotilan ostoskeskus, Puotilan urheilukenttä, Puotilan ala-aste sekä Vartiokylän yläaste sijaitsevat aseman välittömässä läheisyydessä.

Asemalla on vuodesta 2002 lähtien ollut tilateos Viestejä varjaageilta.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin metroasemat
Metroasema
Puotinharju
Vuosaaren metroasema

Vuosaaren metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se palvelee Vuosaaren kaupunginosaa Itä-Helsingissä ja on linjan M1 pääteasema. Metroasema sijaitsee Vuosaaren uudessa keskustassa, muun muassa kauppakeskus Columbuksen, palvelukeskus Albatrossin, Vuotalon, Vuosaaren urheilutalon ja Cirrus-tornitalon vieressä.

Historia
Asema avattiin 31. elokuuta 1998 Vuosaaren metroradan valmistuttua. Sen suunnitteli arkkitehtitoimisto Esa Piironen Oy. Laiturihallin kattoon hankittiin kilpailun kautta taiteilija Jussi Nivan teos Expose. Vuosaaren asema sijaitsee 1 244 metrin etäisyydellä Rastilan metroasemasta.

Vuosaaren metroaseman pohjoisen puoleisella raiteella oli testikäytössä olevat laituriovet. Ovet liittyivät metron automatisointiin ja ne oli tarkoitus asentaa myöhemmin muillekin asemille. Suunnitelmat kuitenkin hylättiin, kun metron automatisointi pysähtyi sopimuskiistoihin. Vuosaaren asemalta laituriovet purettiin vuonna 2015.

Vaihtoyhteydet
Vuosaaren metroasemalta ajetaan bussien liityntälinjoja Kallvikintielle, Porslahdentielle, Vuosaaren satamaan, Aurinkolahteen ja Meri-Rastilaan. Lisäksi asemalta on yhteydet runkolinjalla 560 Mellunmäkeen, Kontulaan, Malmille, Paloheinän ulkoilualueelle sekä Myyrmäkeen.

Kuvia asemalta

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin metroasemat
Vuosaari
Svetlana Horkina

Svetlana Vasiljevna Horkina (, s. 19. tammikuuta 1979 Belgorod, Neuvostoliitto) on mordvalainen telinevoimistelija, kaikkien aikojen menestyksekkäimpiä. Hän on yhdeksänkertainen maailmanmestari, 13-kertainen Euroopan-mestari ja kaksinkertainen olympiavoittaja.

Horkina lopetti menestyksekkään uransa vuoden 2004 Ateenan olympialaisiin 25-vuotiaana. Hän on voimistelijaksi harvinaisen pitkä, 164 senttimetriä, ja hänen vahvin lajinsa olikin eritasonojapuut, joissa hän pystyi parhaiten hyödyntämään pitkiä raajojaan.

Horkina on viettänyt vilkasta elämää myös urheilu-uran ulkopuolella. Vuonna 1997 hän poseerasi Venäjän Playboyssa. Hän on myös toiminut näyttelijänä teatterissa. Kesällä 2005 hän synnytti lapsen.

Horkina on myös toiminut Venäjän voimisteluliiton varapuheenjohtajana. Vuonna 2004 hänet valittiin duumaan Yhtenäisen Venäjän ehdokkaana. Horkina julkaisi vuonna 2008 omaelämäkertansa ja vuonna 2009 fitness-oppaan.

Arvokisavoitot 
 13-kertainen Euroopan mestari:
eritasonojapuut: 1994, 1996, 1998, 2000, 2002, 2004
permanto 1998
puomi 2000
neliottelu: 1998, 2000, 2002
joukkuekilpailu 2000, 2002
 yhdeksänkertainen maailmanmestari:
eritasonojapuut: 1995, 1996, 1997, 1999, 2001
hyppy 2001
neliottelu: 1997, 2001, 2003
kaksi olympiakultaa:
eritasonojapuut: 1996, 2000

Lähteet

Aiheesta muualla 

Horkinan virallinen kotisivu  
Svetlana Khorkina – Sports Reference LLC.  
Profiili gymn-forum.net:issä 

Venäläiset telinevoimistelijat
Venäläiset olympiavoittajat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Isänmaallinen pelastusliike

Isänmaallinen pelastusliike, MPS () on Tšadin johtava puolue.

Idriss Déby perusti isänmaallisen pelastusliikkeen vuonna 1990 kapinallisryhmänä. Se toimi Sudanista käsin, ja sitä rahoitti Libya.

Déby teki liikkeestänsä puolueen, kun hän oli ottanut vallan joulukuussa 1990 tehdyllä vallankaappauksella. MPS on ollut valtapuolue siitä lähtien.
Sen presidenttiehdokas Idriss Déby valittiin vuoden 2001 presidentinvaaleissa presidentiksi 63,2 prosentti ääniosuudella. Vuoden 2002 parlamenttivaaleissa puolue sai 113 parlamenttipaikka 155:stä paikasta ja siten ehdottoman enemmistön.

Vuoden 2002 jälkeen parlamenttivaaleja lykättiin viisi vuotta, ja uudet vaalit pidettiin lopulta helmikuussa 2011. Niissä isänmaallisen pelastusliike sai 117 paikka.

Lähteet 

Tšadilaiset puolueet
Kai Laitinen


Kai Leo Kaarlo Laitinen (27. syyskuuta 1924 Suonenjoki – 11. maaliskuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija ja kriitikko. Hän toimi Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden professorina vuosina 1986–1989. Hänen laatimansa Suomen kirjallisuuden historia (1981) on alan keskeinen yleisesitys.

Laitinen aloitti uransa toimittajana. Hän työskenteli Helsingin Sanomien kirjallisuuskriitikkona ja Parnasson päätoimittajana. Toimittajan töiden ohessa hän valmisteli pitkään väitöskirjaa, joka käsitteli Aino Kallasta. Se valmistui vuonna 1973.

Laitinen siirtyi toimittajan töistä yliopistomaailmaan vuonna 1969. Hänet nimitettiin kotimaisen kirjallisuuden apulaisprofessoriksi vuonna 1975 ja professoriksi vuonna 1986. Hän hoiti virkaa muutaman vuoden, ennen kuin hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1989. 

Laitinen valitsi vuoden 1993 Finlandia-palkinnon saajan. Samanlaisessa tehtävässä hän oli jo vuonna 1964, kun italialaiskirjailija Dacia Maraini vastaanotti häneltä kansainvälisen kustantamoiden myöntämän Prix Formentor -kirjallisuuspalkinnon Mallorcalla.  

Laitisella oli useita luottamustehtäviä muun muassa Suomen Kirjailijaliitossa ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa. Hänet tunnettiin kirjallisuuden popularisoijana ja suomalaisen modernismin suunnannäyttäjänä.

Julkaisuja 
Puolitiessä, esseekokoelma (1958)
Suomen kirjallisuuden historia (1981) 
Metsästä kaupunkiin, esseekokoelma (1984)
Aino Kallaksen mestarivuodet (1995) 
Pitkät vedet ja maailmanrannat, muistelmateos (2004)
Suomen kirjallisuuden historia. 676 sivua. (ISBN 9511061879. Otava Helsinki 1981.)
 Laitinen Kai - Suurpää Matti - Mäkelä Hannu (toim.): Suomen kirjallisuuden antologia 1–8. (ISBN 9511013033. Otava 1963–1975.)

Palkinnot ja tunnustukset
Suomen tietokirjailijat ry:n Warelius-palkinto, 1989

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
In memoriam Kai Laitinen 1924–2013. Books from Finland. 14 March 2013. 

Suomalaiset kirjallisuustieteilijät
Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset kirjallisuuskriitikot
Suomalaiset professorit
Helsingin yliopiston professorit
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Montrealin ilmastokokous

Montrealin ilmastokokous, (UNCCC, United Nations Climate Change Conference COP 11) pidettiin Montrealissa Kanadassa 28. marraskuuta – 9. joulukuuta 2005. Se käsitteli ilmastonmuutosta. 

Se oli YK:n ilmastonmuutoskonventin  (United Nations Framework Convention on Climate Change, UNFCCC) yhdestoista konferenssi. Kokous oli ensimmäinen Kioton sopimusta käsittelevä jatkokokous, jossa yritettiin sopia jatkotoimista Kioton sopimuksen voimassaolokauden jälkeen eli 2012 alkaen. neuvotteluihin osallistuu myös maita jotka eivät ole mukana Kioton sopimuksessa eli Yhdysvallalt ja kehitysmaita.

Kokoukseen osallistui yli 10 000 delegaattia eri maista, mukana oli sekä ympäristöjärjestöjen että teollisuuden edustajia.

Tulokset 
Kioton sopimukseen sitoutuneet sopivat jatkavansa keskusteluja kasvihuonekaasujen päästöjen vähentämisestä. Yhdysvallat käveli välillä ulos kokouksesta, mutta suostui lopulta laihaan sopuun: keskustelujen jatkamisesta sovittiin, mutta ilman aikarajaa, eivätkä yksittäiset maat sitoutuneet mihinkään.

Lähteet 

Ilmastopolitiikka
Yhdistyneet kansakunnat
Ympäristökonferenssit
2005
Kansallinen demokratian ja uudistamisen liitto

Kansallinen demokratian ja uudistamisen liitto () on tšadilainen puolue, jota johtaa Saleh Kebzabo. Vuoden 2001 presidentinvaaleissa puolueen ehdokas oli Daleh Kebzabo, joka sai 7% äänistä. Vuoden 2002 parlamenttivaaleissa puolue voitti 5 paikkaa 155:stä. Puolue on mukana hallituksessa.

Tšadilaiset puolueet
Jean Sibelius -viulukilpailu

Kansainvälinen Jean Sibelius -viulukilpailu on yksi maailman arvostetuimmista viulukilpailuista. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1965 säveltäjä Jean Sibeliuksen satavuotisjuhlavuoden kunniaksi. Kilpailun järjestävät Sibelius-Seura ja Sibelius-Akatemia viiden vuoden välein Helsingissä. Kilpailu on avoin kaikkien kansallisuuksien viulisteille, jotka kilpailuvuonna täyttävät korkeintaan 30 vuotta. Kilpailu tuo voittajille maineen ja rahapalkinnon lisäksi konsertointimahdollisuuksia.

Kilpailu on kolmivaiheinen. Ensimmäiseltä kierrokselta enintään 20 soittajaa pääsee välieriin ja vuodesta 2010 alkaen kuusi edelleen finaaliin. Esimerkiksi vuonna 2005 kilpailuun pyrki yhteensä 175 soittajaa, joista 58 hyväksyttiin mukaan ja 52 osallistui itse kilpailuun. Kahdella ensimmäisellä kierroksella kilpailijat soittavat soolosonaatteja ja kamarimusiikkia pianon säestyksellä, finaalissa he soittavat kaksi viulukonserttoa sinfoniaorkesterin säestäminä. Kaikki soittavat finaalissa Sibeliuksen viulukonserton pakollisena ja toisen konserton he saavat valita annetusta listasta.

Vuoden 2020 tapahtuma lykättiin vuoteen 2022 koronapandemian vuoksi. Vuoden 2022 jälkeen seuraava kilpailu toteutetaan vuoden 2025 lopussa.

2022
Vuoden 2022 kilpailuun hyväksytyt kaksi venäläistä viulistia eivät pääse osallistumaan kilpailuun Venäjän hyökättyä Ukrainaan ja raakuuksien paljastuttua. Kilpailuun on valittu lähes 50 osallistujaa. Finaaliin pääsi kaksi ukrainalaista, Georgi Moroz ja Dmytro Udovytšenko. Muut finalistit ovat Inmo Yang, Yesong Sopie Lee, Diana Adamyan ja Nathan Meltzer. Vuoden 2022 kilpailun voitti Inmo Yang.

Palkinnot
Ensimmäisen kilpailun pääpalkinto vuonna 1965 oli 3 000 Yhdysvaltain dollaria. 
Vuonna 2015 ensimmäisen palkinnon arvo on 25 000 euroa, toinen palkinto 18 000 euroa ja kolmas palkinto 12 000 euroa. Muut finalistit saavat kukin 2 000 euron tunnustuspalkinnon. Kilpailuissa palkitaan myös paras Sibeliuksen viulukonserton tulkinta ja jaetaan muita erikoispalkintoja.

Palkitut

Erikoispalkinnot

Lähteet

Aiheesta muualla
 Viralliset kilpailusivut
 Sibelius-Seura 
 YLE Elävä arkisto: Jean Sibelius -viulukilpailu 1965
 YLE Elävä arkisto: Totuuden hetki – dokumentti Sibelius-viulukilpailuista

Musiikkikilpailut
Klassisen musiikin tapahtumat Suomessa
Helsingin tapahtumat
Jean Sibelius
Juulian totuudet

Juulian totuudet on JP Siilin ohjaama ja käsikirjoittama kolmiosainen tv-minisarja vuodelta 2002. Päähenkilö Juuliaa esittää Mervi Takatalo. Muissa keskeisissä rooleissa ovat Iida-Maria Lindstedt, Jukka Nick, Harri Helminen ja Martti Syrjä.

Sarja kertoo 16-vuotiaan Juulian kapinasta, totuuksista ja siitä, miten ne törmäävät todellisuuden ja aikuisten maailman kanssa. Sarja kertoo myös yhteisöstä ja siitä, mitä sen jäsenet voivat olla valmiita tekemään tavoitteidensa eteen.

Juulian totuudet palkittiin vuonna 2002 Prix Italialla parhaasta draamasarjasta. Lisäksi se palkittiin parhaan tv-ohjelman Telvis-palkinnolla. Minisarjan lopputunnuskappaleen ”Juulian totuudet” esittää Irina. Kappaleesta on myös tehty musiikkivideo, jossa nähdään osia sarjasta.

Yle TV2 ensiesitti sarjan marras-joulukuussa 2002. Juulian totuudet uusittiin elokuussa 2010.

Aiheesta muualla
 
 
 Juulian totuudet Yle TV2:n sivuilla.

Suomalaiset draamasarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Yle TV2:n televisio-ohjelmat
Leppävaaran kaupunkirata

Leppävaaran kaupunkirata () on Helsingistä Huopalahden kautta Leppävaaraan johtava kaupunkirata, joka valmistui neliraiteiseksi elokuussa 2001. Se on samalla itäisin osa Turkuun johtavaa rantarataa.

Rataa on suunniteltu jatkettavaksi Leppävaarasta Kauklahteen saakka, eli rantaradalle välille Leppävaara–Espoo rakennettaisiin kaksi raidetta lisää. Jatkettavan osan pituus on noin 14 kilometriä.

Useampiraiteinen rata mahdollistaisi lähijunien ja nopeiden kaukojunien erottelun omille raiteilleen, näin pystyttäisiin tihentämään junien vuorovälejä rantaradalla. Nykyisin Espoon keskuksesta junien vuoroväli on noin 15 minuuttia. Kaupunkiradan valmistuttua vuoroväli saataisiin parhaimmillaan kuuteen minuuttiin. Espoon kaupunkirata tulee ajankohtaiseksi viimeistään silloin, jos ELSA-rataa aletaan rakentaa Espoosta Histan ja Veikkolan kautta Lohjanharjulle ja ehkä mahdollisesti Turkuun saakka.

Helsinki–Leppävaara-väliä kulkevat arkisin tihein väliajoin liikennöivät A-junat, jotka pysähtyvät kaikilla asemilla. Hiljaiseen aikaan välillä kulkee L-juna Kirkkonummelle asti.

Lähteet

Helsingin liikenne
Espoon liikenne
Suomen rataverkko
Peter O’Toole

Peter O’Toole (2. elokuuta 1932 – 14. joulukuuta 2013) oli irlantilaissyntyinen brittiläinen elokuva- ja teatterinäyttelijä.

Elämä ja ura 
Peter O’Toole kasvoi Leedsissä, Englannissa. Hänen isänsä oli irlantilainen ja äitinsä skotlantilainen. O’Toole keskeytti katolisen koulun jo hyvin nuorena ja ryhtyi toimittajaksi Yorkshire Evening News -lehteen.

Palveltuaan radiomiehenä laivastossa toisessa maailmansodassa O’Toole opiskeli Royal Academy of Dramatic Artissa ja työskenteli teatterissa. Vuonna 1954 hän teki ensiesiintymisensä televisiossa ja 1959 pienen roolin elokuvassa. Vuonna 1960 O’Toole meni naimisiin walesilaisen näyttelijän Siân Phillipsin kanssa. He saivat kaksi tytärtä, Katen ja Patin, joista Kate on myös näyttelijä. Erottuaan vuonna 1979 Peter O’Toole ei solminut uutta avioliittoa.

O’Toolen elokuvallinen läpimurto oli David Leanin ohjaama vuoden 1962 Arabian Lawrence, jossa O’Toole esitti pääosassa kuulua ensimmäisen maailmansodan legendaa T. E. Lawrencea. Rooli toi hänelle BAFTA-palkinnon.

Oscar-palkinto 
O’Toole oli ennätyksellisesti yhteensä kahdeksan kertaa Oscar-ehdokkaana, viimeksi Oscar-gaalassa 2007 elokuvasta Venus, saamatta palkintoa kertaakaan. Vuonna 2003 hänelle myönnettiin elämäntyö-Oscar. Aluksi hän ei aikonut ottaa palkintoa vastaan, sillä sen katsotaan olevan merkki uran päättymisestä tai vähintään selvästä hiipumisesta. O’Toole kirjoitti palkinnon myöntävälle akatemialle olevansa vielä mukana kisailemassa, mutta kun hänelle vastattiin, että palkinto myönnetään joka tapauksessa, hän lopulta vastaanotti sen vastentahtoisesti.

Teatteri 
O’Toole esiintyi uransa aikana myös teatterissa ja tulkitsi Shakespearen näytelmiä. Hän oli Royal Shakespeare Companyn jäsen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Irlantilaiset näyttelijät
Skotlantilaiset näyttelijät
Skotlantilaiset teatterinäyttelijät
Englantilaiset näyttelijät
Royal Shakespeare Companyn jäsenet
BAFTA-palkinnon saajat
Oscar-palkinto
Primetime Emmy -palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Norsunluurannikon jalkapallomaajoukkue

Norsunluurannikon jalkapallomaajoukkue on Norsunluurannikon (Côte d'Ivoire) kansallinen edustusjoukkue jalkapallossa. Joukkuetta hallinnoi Norsunluurannikon jalkapalloliitto Fédération Ivoirienne de Football. 8. lokakuuta 2005 joukkue selviytyi ensimmäistä kertaa karsinnoista jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin 2006 Saksaan. Norsunluurannikko on voittanut Afrikan mestaruuden kahdesti, vuosina 1992 ja 2015.

Maailmanmestaruuskilpailut 

1930–1970 - Ei osallistunut
1974 - Ei selviytynyt karsinnoista
1978 - Ei selviytynyt karsinnoista
1982 - Ei osallistunut
1986–2002 - Ei selviytynyt karsinnoista
2006 - Ensimmäinen kierros
2010 - Ensimmäinen kierros
2014 - Ensimmäinen kierros
2018 - Ei selviytynyt karsinnoista

Afrikan-mestaruuskilpailut

Kuuluisia pelaajia 

 Ibrahima Bakayako
 Cyril Domoraud
 Didier Drogba
 Emmanuel Eboué
 Gérard Gnanhouan

 Arouna Koné
 Bakari Koné
 Laurent Pokou
 Kolo Touré
 Yaya Touré
 Wilfried Bony

Entisiä päävalmentajia 
  Otto Pfister 1982–1985
  Radivoje Ognjanović 1989–1992
  Philippe Troussier 1993
  Henryk Kasperczak 1993–1994
  Pierre Pleimelding 1994–1996
  Robert Nouzaret 1996–1998, 2002–2004
  Patrick Parizon 1999–2000
  Henri Michel 2004–2006
  Uli Stielike 9/2006–1/2008
  Gérard Gili 1–5/2008
  Vahid Halilhodžić 5/2008–2/2010
  Sven-Göran Eriksson 3–6/2010
  François Zahoui 6/2010–5/2012
  Sabri Lamouchi 5/2012–7/2014
  Hervé Renard 7/2014–7/2015
  Michel Dussuyer 7/2015–1/2017
  Marc Wilmots 2017

Lähteet 

Jalkapallomaajoukkueet
Norsunluurannikon jalkapallo
Preesens

Preesens eli kestämä (, läsnäoleva) on verbin aikamuoto, joka ilmaisee, että jotakin tapahtuu nyt taikka yleisesti, aina. Kielissä, joissa ei ole erillistä futuuria käytetään preesensiä myös tulevan ilmoittamiseen.

Preesens suomen kielessä
 Nyt: Minä istun ja kirjoitan. Syön leipää.
 Yleisesti: Vesi on märkää. Syön usein leipää.
 Tulevaisuudessa: Linnut palaavat pohjoiseen keväällä. Syön leivän.

Suomen preesens taipuu persoonamuodoissa:
teen
teet
tekee
teemme
teette
tekevät

Muut suomen aikamuodot ovat imperfekti, perfekti, pluskvamperfekti, liittopreesens ja liittoimperfekti.

Lähteet 

Aikamuodot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Futuuri

Futuuri on verbin aikamuoto, jolla ilmaistaan tulevaa aikaa. Futuuria käytetään yleisesti monissa maailman kielissä, muun muassa englannissa ja ruotsissa. Muita aikamuotoja ovat preesensin ja futuurin lisäksi imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti. Yhteen ilmaukseen voi sisältyä kerralla vain yksi aikamuoto.

Muun muassa englannissa ja ruotsissa futuuri on liittomuoto, jonka muodostavat apuverbi (englannissa shall tai will, ruotsissa skall tai kommer att) sekä pääverbin infinitiivi. Monissa kielissä, esimerkiksi ranskan kielessä, futuuri muodostetaan verbiin liitettävien taivutuspäätteiden avulla. Ranskassa sen päätteet ovat eri persoonamuodoissa yksikössä -ai, -as ja -a, monikossa -ons, -ez ja -ont.

Futuuri englannin kielessä
Englannin kielessä ei varsinaisesti ole futuuri-aikamuotoa, mutta tätä nimitystä käytetään usein englannin suomenkielisessä opetuksessa, kuten alla. Varsinaisesti englanninkielessä on ainoastaan futuuri aspekti (future aspect), joka ei määritelmältään vastaa futuuri-aikamuotoa.

Futuuri suomen kielessä

Suomen nykyisessä yleis- ja puhekielessä ei käytännössä esiinny futuuria, vaan sen sijasta käytetään yleensä preesensiä, nykyajan muotoa. Jos futuurista merkitystä on tarpeen erityisesti korostaa, saatetaan käyttää myös tulee tekemään -rakennetta, jonka jotkut ovat tulkinneet ruotsalaisperäiseksi (kommer att göra). Vanhassa kirjasuomessa futuuri kuului tempusjärjestelmään, mistä jäänteenä juhlallisessa kirjakielessä käytetään edelleenkin joskus arkaaista futuurimuotoa eli liittopreesensiä on tekevä, johon joidenkin mielestä liittyy tietty deterministisyyden sekä imperatiivisuuden mielikuva. Ominaisuus ei ole futuurille kovin tyypillinen, sillä siihen liitetään usein ajatus aikomisesta tai arvaamisesta. Toisaalta ranskan kielessä futuuria käytetään usein myös imperatiivia lähenevässä merkityksessä, varsinkin toisessa, mutta esimerkiksi lakiteksteissä kolmannessakin persoonassa. Vanhassa suomen kielessä futuuria ilmaistiin myös nykyään hävinneellä rakenteella pitää/piti tapahtuman, mistä jäänteenä nykykielessä ovat enää sanonnat tuleman pitää, saamansa pitää ja tuleman piti. Mitkään näistä muodoista eivät ole alkuperäistä uralilaista kielikantaa, vaan ne syntyivät kiertoilmauksina vanhan kirjasuomen kaudella, joten niitä ei voida pitää kieliopillisuneina rakenteina.

Katso myös
 Futuurin perfekti

Kirjallisuutta 
 Ikola, Osmo: Nykysuomen käsikirja. Espoo: Weilin+Göös, 1991.
 Savolainen, Erkki: Finn Lectura -verkkokielioppi, 2001. http://www.finnlectura.fi/verkkosuomi/aloitus.htm 
 Hammari, Jukka-Pekka: Suomen verbien finiittisten taivutusmuotojen rakenteellinen luonne predikaatteina modaalis-loogisten ja propositionaalisten seikkojen ilmaisun kannalta (toim. Helena Sulkala ja Leena Nissilä). 63-75. Oulu University Press, 2001. ISSN 0355-3205
 Wiik, Kalevi 1976: Suomen tempusten syvä- ja etärakenteista. – Virittäjä 80. 135–162.
 Siro, Paavo 1996 (1967): Suomen kielen verbien syntaktinen komponentti. – Lauseopin periaatteita (toim. Pentti Leino). 111–128. Helsingin yliopiston suomen kielen laitos.
 

Aikamuodot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Alix Ranskalainen

Alix Ranskalainen t. Alix de France,  myös Adélaide de France (1151 – 1197 t. 1198) oli Blois'n ja Chartresin kreivitär. Hän oli Ranskan kuninkaan Ludvig VII:n (1100–1154) ja hänen ensimmäisen puolisonsa Aliénor Akvitanialaisen (1122–1204) tytär.

Alix sai nimensä äitinsä sisaren Petronilla Akvitanialaisen mukaan, tätä näet kutsuttiin myös nimellä Alix. Toisen tyttären syntyminen jo ristiretkelle osallistumisen myötä vakavasti rakoilleeseen liittoon oli pettymys, sillä kaikki odottivat valtaistuimelle perijää. Vanhempiensa eron (1152) jälkeen Alixin isä Ludvig avioitui Champagnen Adélen kanssa vuonna 1160 ja lupasi kahdelle ensimmäisen avioliittonsa tyttärelle veljen uudesta liitostaan. Hänen äitinsä avioitui heti eron jälkeen vuonna 1152 tulevan Englannin kuninkaan Anjoun kreivin Henrik II Plantagenêt'n kanssa. 

Alix avioitui vuonna 1164 Blois'n ja Chartresin kreivin Thibaut V Hyvän (1129–1191) kanssa. Thibaut V Hyvä kuului niin sanottuun vanhempaan Blois'n kreivilliseen sukuun ja oli ollut avioliitossa aiemmin Sibylle de Châteaurenardin kanssa.

Avioliitostan Alixilla ja Thibaut'lla oli lapset:

 Thibaut, kuoli nuorena,
 Louis (k. Konstantinopolissa vuonna 1205), Blois'n, Chartresin ja Clermontin kreivi,
 Henri, kuoli nuorena vuonna 1182,
 Philippe, kuoli nuorena vuonna 1202,
 Marguerite (1170–1230), Blois'n ja Châteaudun kreivitär, avioitui noin vuonna 1183 Cambrain varakreivin Hugues III d'Oisy (k. 1189) kanssa, sittemmin toiseen avioliittoon noin vuonna 1190 Burgundin ensimmäisen kreivin Othon I:sen (k. 1200) kanssa, ja kolmanteen avioliittoonsa Guisen ja Avesnesin herran Gautier II d'Avesnesin (k. 1246) kanssa,
 Alis eli Adélaide, (1190) Fontevraultin luostarin abbedissa,
 Isabelle (k. 1248) Chartresin ja Romorantin kreivitär, avioitui ensin Sulpice d'Amboisen ja sittemmin Cambrai varakreivin Jean de Montmirail'n kanssa.

Alixin aviomies Thibaut V osallistui kolmanteen ristiretkeen ja sai surmansa Akkon piirityksessä. Alix oli Blois'n ja Chartresin kreivikuntien sijaishallitsija miehensä poissaolon ajan.

Lähteet 

Kuninkaalliset
Sijaishallitsijat
Vuonna 1151 syntyneet
1190-luvulla kuolleet
Alfred de Musset

Alfred Louis Charles de Musset (11. joulukuuta 1810 Pariisi - 2. toukokuuta 1857 Pariisi) oli ranskalainen romantiikan ajan kirjailija ja runoilija.

Elämäkerta
Alfred de Musset syntyi ja kuoli Pariisissa. Hän pääsi yhdeksänvuotiaana Collège Henri-IV -kouluun, missä hän sai vuonna 1827 palkinnon latinan esseestään. Paul Foucherin, Victor Hugon langon, avustuksella hän aloitti 17-vuotiaana opiskelun Cénaclessa, Charles Nodierin kirjallisuussalongissa Bibliothèque de l'Arsenalilla. Kokeiltuaan lääketieteessä (hän ei pitänyt ihmisten leikkelemisestä), lakitieteessä, piirtämisessä, englannissa ja pianonsoitossa, hänestä tuli yksi ensimmäisistä romantiikan ajan kirjailijoista. 20-vuotiaana Musset'n kirjailijan maine veti jo vertoja hänen keikarin maineelleen.

Musset työskenteli Ranskan sisäministeriön kirjastonhoitajana vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksesta vuoden 1848 helmikuun vallankumoukseen asti, jolloin hänet erotettiin. Tämän jälkeen, toisen keisarikunnan aikana, Musset'stä tuli Ranskan opetusministeriön kirjastonhoitaja. Hän sai kutsun Ranskan kunnialegioonaan (Légion d'honneur) 24. huhtikuuta 1845, samaan aikaan Balzacin kanssa. Kahden epäonnistuneen yrityksen jälkeen (1848 ja 1850) hänet valittiin Ranskan Akatemian (Académie française) jäseneksi vuonna 1852.

Alfred de Musset'n ja George Sandin rakkaustarina, joka kesti vuodesta 1833 vuoteen 1835, on kerrottu Musset'n näkökulmasta hänen omaelämäkerrallisessa romaanissaan, La Confession d'un Enfant du Siècle, (suom. Vuosisadan lapsen tunnustus), Sand puolestaan kertoi oman versionsa kirjassaan Elle et lui. Musset'n kirja julkaistiin vuonna 1836, Sandin vuonna 1859, kaksi vuotta Musset'n kuoleman jälkeen. Elokuva Musset'n ja Sandin myrskyisestä suhteesta, Les enfants du siècle (suom. Vuosisadan rakkaustarina), valmistui vuonna 1999.

Alfred de Musset on haudattu Père-Lachaise -hautausmaalle Pariisiin.

Kritiikkiä 
Ranskalainen runoilija Arthur Rimbaud suhtautui kriittisesti Musset'n tuotantoon. Rimbaud kirjoitti teoksessaan Lettres du Voyant ettei Musset saavuttanut mitään, koska tämä "sulki silmänsä" näyiltään. Toisaalta Musset'n näytelmä Les Caprices de Marianne oli innoituksena ohjaaja Jean Renoirin elokuvalle La règle du jeu (suom. Pelin säännöt).

Teokset

Runoteoksia 
 Comtes d'Espagne et d'Italie (1830)
 Premières poésies (1829–1835)
 Poésies nouvelles (mukaan lukien Les Nuits) (1835–1852)

Näytelmiä 
 Les Caprices de Marianne, 1833
 On ne badine pas avec l'amour, 1834
 Lorenzaccio, 1834
 Barberine, 1835
 Un Caprice, 1837
 Il faut qu'une porte soit ouverte ou fermée, 1845

Romaaneja 
 La Confession d'un enfant du siècle (1836)

Suomennettuja teoksia

Aiheesta muualla

Ranskalaiset kirjailijat
Ranskalaiset runoilijat
Ranskan akatemian jäsenet
Vuonna 1810 syntyneet
Vuonna 1857 kuolleet
Romantiikan kirjailijat
Oblaatti

Oblaatti on eräiden katolisten luostarijärjestöjen (esimerkiksi benediktiinit ja birgittalaiset) maallikkojäsen. Fransiskaaneilla nimitys on tertiaari, dominikaaneilla maallikkodominikaani.

Oblaatti liittyy järjestöön tietyllä prosessilla, ei asu luostarissa eikä käytä luostaripukua. Hän pysyy maallisessa ammatissaan ja perheessään. Hän osallistuu järjestön toimintaan (etenkin sen hengelliseen puoleen) ja tukee käytännöllisesti järjestöä omien mahdollisuuksiensa ja erikoisosaamisensa kautta.

Suomessa birgittalaissääntökunnalla on ollut oblaatteja lyhyen ajan sotien jälkeen. Heidän toimintansa oli Ruotsin birgittalaisluostarien alaista. Turussa toimii vuodesta 1996 oblaattiryhmä (välillä myös Helsingissä), joka kuuluu Turun birgittalaisluostarin alaisuuteen. Helsingissä toimii myös benediktiinioblaatti (OSB Obl), joka kuuluu benediktiinisääntökunnan Subiaco-montecassinolaiseen (Subiaco-cassineesiseen) kongregaatioon.

Lähteet

Luostarilaitos
Adverbi

Adverbi eli seikkasana on verbin tai koko lauseen määritteenä toimiva taipumaton tai vajaasti taipuva sana, joka ilmaisee tyypillisesti aikaa, paikkaa, tapaa, syytä, varmuuden astetta tai keinoa. Samanlaisessa tehtävässä käytetään usein myös nominien taivutusmuotoja, esimerkiksi paikallissijamuotoja, ja adverbejä syntyy myös kiteytymällä taivutetuista nomineista. Monet paikkaa ilmaisevat adverbit muodostuvatkin itse asiassa nominivartalosta, joka on taivutettu muuten suomen nykykielestä hävinneessä sijamuodossa, kuten latiivissa.

Adverbit on suomen kieliopissa ennen luettu kuuluvaksi partikkelien sanaluokkaan, mutta nykyään ne muodostavat oman sanaluokkansa. 

Useimpia tapaa ja määrää ilmaisevia adverbejä voi taivuttaa vertailumuotoihin, esimerkiksi hitaasti : hitaammin : hitaimmin ja paljon : enemmän : eniten.

Adverbityyppejä 

Tavallisimpia adverbityyppejä ovat

 aikaa ilmaisevat, esimerkiksi eilen, tänään, huomenna, aina, joskus, harvoin, jo, yhä
 paikkaa tai suuntaa ilmaisevat, esimerkiksi ylös, alas, ulos, ulkoa, ulkona
 tapaa ilmaisevat, esimerkiksi lukuisat -sti-loppuiset sanat: nopeasti, kamalasti, varovasti
 määrää ilmaisevat, esimerkiksi paljon, kosolti, hiukan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Iso suomen kielioppi / adverbi

Sanaluokat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Bilabiaali

Bilabiaali on äänne, jossa ilmavirran kulkua estää kapeikko tai täysi sulkeuma huulissa (latinan etuliite bi- 'kaksi kerrallaan; kahdesti' ja labium 'huuli'). Suomessa on soinniton bilabiaalinen klusiili [p], soinnillinen bilabiaalinen klusiili [b] sekä bilabiaalinen nasaali [m]. Bilabiaalit ovat labiaalien alatyyppi.

Kirjallisuutta 

Fonetiikka
Labiaali

Labiaalisiksi kutsutaan äänteitä, joita äännettäessä huulet sulkeutuvat (klusiilit) tai niillä syntyy hälyä (nasaalit ja spirantit). Bilabiaalisia äänteitä ovat esimerkiksi suomen klusiilit p ja b sekä nasaali m. 

Labiodentaalisissa eli dentilabiaalisissa äänteissä ylähampaat koskettavat alahuulta. Tällaisia ovat soinniton spirantti f ja suomen puolivokaali v. Useimmissa maailman kielissä (esimerkiksi englannissa v on soinnillinen spirantti, ja symboli onkin kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa tässä käytössä, kun taas puolivokaalia merkitään :llä.

Harvinaisemmat bilabiaaliset spirantit ovat muun muassa japanissa esiintyvä soinniton  ja muun muassa espanjassa esiintyvä soinnillinen . Afrikkalainen ewen kieli on kuulu siitä, että siinä esiintyvät kaikki neljä labiaalista spiranttia.

Katso myös 

 Artikulaatiopaikka
 Dentaali
 Palataali
 Velaari
 Laryngaali

Lähteet

Viitteet

Fonetiikka
Dentaali

Dentaali  on äänne, jota tuotettaessa kieli koskettaa hampaita (). Suomen kielessä dentaalisena ääntyy ensisijaisesti klusiili  sekä sen yhteydessä esiintyessään myös lateraali  (esim. kalteva) ja nasaali  (esim. kanto). Tavallisesti  ja  (ja monissa muissa kielissä myös ) ääntyvät kuitenkin alveolaarisina, niin että kieli koskettaa hampaiden sijasta hammasvallia. 

Ainoat dentaalit, joille kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa on osoitettu erityinen symboli, ovat soinniton ja soinnillinen frikatiivipari  (esim.  ) ja  (esim.  ). Muiden äänteiden kohdalla dentaalisuus voidaan tarvittaessa merkitä lisäämällä kirjaimeen tarkkeeksi niin sanottu alapuolinen silta: . Unicode-merkistöön sisältyy tätä varten erityinen yhdistyvä tarke (U+032A, ).

Muut artikulaatiopaikat:
 Labiaali
 Palataali
 Velaari
 Laryngaali

Katso myös
 Ääntöpaikka
 Kansainvälinen foneettinen aakkosto

Lähteet

Viitteet

Fonetiikka
Palataali

Palataaleiksi  eli lakiäänteiksi kutsutaan äänteitä, joissa kielen selkä kohoaa kovaa kitalakea (palatum) kohti. Suomen kielen äänteistä selkeimmin palataaninen on puolivokaali [j]. Palataalisia voivat olla myös klusiilit [k] ja [g] sekä nasaali [ŋ], mutta nämä äänteet ovat useammin velaarisia.

Muut artikulaatiopaikat
Labiaali
Dentaali
Laryngaali
Velaari

Lähteet

Viitteet

Fonetiikka
Plus

Plus voi tarkoittaa seuraavia:
 Plus eli ynnä, yhteenlaskun merkki (+)
 Plus, positiivisen luvun etumerkki (+)
 PlusTv, maksutelevisio-operaattori
 Plus, suomalainen yhtye

Katso myös
Plussa
Laryngaali

Laryngaali on ääntämistä tutkivan fonetiikan termi, jolla viitataan äänteen artikulaatiopaikkaan. Laryngaaliksi kutsutaan konsonanttia, jossa ääni tuotetaan kurkunpäässä (larynx). Termiä käytetään kuvattaessa eri kielten äänteitä, ja se mahdollistaa myös niiden vertailun. Artikulaatiopaikan lisäksi äänteestä kuvataan myös artikulaatiotapa.

Esimerkiksi suomen kielessä kirjaimen h kuvaus voidaan luonnehtia (kahdesta allofonista johtuen) seuraavasti. H on laryngaali, joka voidaan ääntää ympäristöstä johtuen soinnittomana tai soinnillisena frikatiivina (art.tapa). Soinnittomana se ääntyy esimerkiksi sanoissa lahti ja helppo ja soinnillisena sanoissa paha ja laho.

Muut artikulaatiopaikat
Labiaali
Dentaali
Palataali
Velaari

Lähteet 

Fonetiikka
Komentajakapteeni

Komentajakapteeni (lyhenne kom.kapt. tai sotilaskäytössä komkapt ) on Suomen merivoimien sotilasarvo. Maavoimissa sitä vastaa majurin sotilasarvo. Komentajakapteenia alempi sotilasarvo on kapteeniluutnantti ja ylempi komentaja. Komentajakapteenin hihamerkissä on tummansinisellä pohjalla kolme paksua kultaista poikkiviivaa, joiden päällä on kultainen leijona.

Insinööriupseereilla nauhojen välit ovat purppuranvärisiä, lääkintäupseereilla punaiset ja musiikkiupseereilla vaalean siniset. 

Arvo ja tunnukset ovat käytännössä kansainvälisiä, vaikka joissain maissa komentaja käyttää kolmea paksua raitaa ja komentajakapteenit yhtä kapeaa raitaa kahden paksun välissä, joka vastaa Suomen merivoimissa kapteeniluutnantin arvomerkkiä (esim. englantilainen commander ja lieutenant commander) Venäjä käyttää tämän arvon tunnuksena merkintää 3. arvoluokan kapteeni. Jotkut valtiot, kuten Italia, Saksa ja Ranska, käyttävät merkintää korvettikapteeni (ital. capitano di corvetta, saks. korvettenkapitän)

Lähteet 

Sotilasarvot
Kapteeniluutnantti

Kapteeniluutnantti (lyhenne kapt.luutn. tai sotilaskäytössä kaptl  ) on kapteenia vastaava Suomen merivoimien sotilasarvo. Kapteeniluutnantista seuraava ylempi arvo on komentajakapteeni, joka vastaa maa- ja ilmavoimien majurin sotilasarvoa. 

Arvo on kansainvälinen ja tunnukset useimmissa valtioissa hyvin samanlaisia.

Suomen puolustusvoimissa tämä arvo on opistoupseerin tutkinnolla korkein saavutettavissa oleva.

Suomessa kapteeniluutnantin arvomerkki on kaksi 15 mm leveää kaluunanauhaa ja niiden välissä yksi 5 mm leveä kaluunanauha. Kaluunanauhat ovat kullanväriset. Messi- ja kavaijitakeissa kaluunannauhat ovat ommeltu hihojen ympäri. Puseroissa, päällystakissa m/30, helletakissa, paitapuseroissa ja villapaidoissa käytetään arvomerkkilaattoja, joihin on ommeltu kaluunanauhat. Päällystakissa hihalaattojen kaluunanauhat ovat 80 mm pitkät.

Arvomerkin yläpuolella oleva keltainen leijona oli aiemmin kadettiupseerien ja insinööriupseereiden tunnus, mutta vuoden 2010 muutoksen jälkeen leijona korvasi opistoupseereiden ja teknikoiden erikoismerkit. Erikoisupseereiden kaluunanauhojen välistä näkyvät "pohjavärit" säilyvät ja ne ovat lääkintäalalla punaiset, insinööreillä ja teknikoilla violetit ja musiikkialalla vaaleansiniset.

Lähteet 

Sotilasarvot
Kenttäpiispa

Kenttäpiispa on Suomen puolustusvoimien kirkollisesta työstä vastaava johtava viranhaltija. Virka perustettiin 11. heinäkuuta 1941, kun presidentti Risto Ryti myönsi kenttäpiispan arvonimen senhetkiselle sotarovastille. Arvonimeen kuului myös virkanimi. Kenttäpiispan nimittää virkaansa tasavallan presidentti viideksi vuodeksi kerrallaan puolustusministerin esityksestä.

Kenttäpiispa on aina evankelis-luterilaisen kirkon pappi; sotilaspappeina sen sijaan voivat toimia myös ortodoksisen kirkon papit.

Palvelusarvoltaan kenttäpiispa rinnastetaan prikaatikenraaliin (aiemmin kenraalimajuriin). Tästä syystä kenttäpiispan palkka, jonka maksaa Puolustusvoimat, vastaa kyseistä sotilasarvoa: vuonna 2020 kuukausipalkka oli 7 742 euroa. Hän on muun sotilashenkilökunnan tavoin valtion virkamies.

Kenttäpiispa ei ole piispa, vaikka virkanimike siihen näennäisesti viittaakin: hänellä ei ole hiippakuntaa tai muitakaan piispan oikeuksia eikä hän kanna piispan liturgisia tunnuksia lukuun ottamatta sotilaspuvun päällä kannettavaa piispanristiä. Luterilaisen kirkon hierarkiassa kenttäpiispa vastaa kirkkolain mukaan lähinnä lääninrovastia. 

Vuonna 2013 otettiin käyttöön kenttäpiispan vaakuna, jonka ovat suunnitelleet Pekka Särkiö ja Harri Rantanen. 

Kenttäpiispa on piispainkokouksen ja kirkolliskokouksen jäsen. Kenttäpiispa kuuluu Turun arkkihiippakuntaan mutta on puolustusvoimien palveluksessa.

Kenttäpiispana toimineet 
Kenttäpiispan tehtävässä ovat toimineet seuraavat henkilöt:

Kenttäpiispan arvonimi 
Kenttäpiispa on myös tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 7. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko . 

Arvonimen on ainoana henkilönä Suomessa saanut ensimmäinen kenttäpiispa Johannes Björklund, jolle se myönnettiin 11. heinäkuuta 1941. Arvonimiluettelossa Björklundin ammatiksi tai arvoksi oli merkitty ”puolustuslaitoksen hengellisen työn johtaja, sotarovasti” ja kotipaikaksi Helsinki.

Katso myös
 Kirkollinen työ puolustusvoimissa
 Sotilaspastori

Lähteet
 evl.fi, sanasto, Kenttäpiispa  luettu 27.1.2010

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Väitös: Paimen vailla hiippakuntaa - Kenttäpiispan viran synty ja vaikutus sotilaspapiston asemaan Suomen puolustusvoimissa ja kirkossa vuosina 1939–1944

Sotilasarvot
Kirkolliset virat
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon tehtävät ja arvot
Suomalaiset arvonimet
Suomalaiset arvonimet jotka on myönnetty vain kerran
Kirkollinen työ Suomen puolustusvoimissa
Adèle (Vexin)

Adèle de France (1160–1221) oli Ranskan kuninkaan Ludvig VII:n tytär.

Elämäkerta 

Hänen äitinsä, Kastilian Constance kuoli synnyttäessään häntä lokakuussa 1160.

Jo lapsena, vuonna 1169 solmitun Montmirail'n rauhan yhteydessä Adèle kihlattiin Englannin prinssille Rikhardille, joka oli Henrik II:n ja Aliénor Akvitanialaisen toinen poika ja myöhempi kuningas Rikhard II:n Leijonamieli. Kihlauksen seurauksena Adèle lähetettiin Englantiin Henrik II:n toivomuksesta. Näin hän sai hallintaansa poikansa kihlatun läänitykset Aumalen ja Eun kreivikunnat, jotka olivat nuoren morsiamen myötäjäiset. Tuona aikana Englannissa ja eritoten Ranskassa liikkui paljon erinomaisen epäluotettavia huhuja ja pilkkapuheita, joiden mukaan Henrik II otti Adèlen rakastajattarekseen heti kun tämä oli riittävän vanha ja viivytti tarkoituksella tämän tähden avioliittoa poikansa ja Adèlen välillä. Lisäksi juoruttiin, että Adèlella olisi ollut lapsi appensa Henrik II:n kanssa.

Vuonna 1174 paavi Aleksanteri III puuttui asiaan ja pannaanjulistuksen uhalla  vaati sovitun avioliiton toteuttamista. Ivryn rauhalla 21. syyskuuta 1174 Henrik II uudistikin Ludvig VII:lle lupauksensa nuorten välisestä liitosta. Nyt myötäjäisiin lisättiin Berryn herttuakunta. Henrik II uudisti lupauksensa pikaisesta avioliitosta vielä joulukuussa 1183 ja laskiaisena 1186, mutta ei kuitenkaan pitänyt lupaustaan.

Kun kuningas Henrik II kuoli 6. kesäkuuta 1189, niin Adèlen pitkäaikaisesta kihlatusta Rikhardista tuli hallitsija. Rikhard kutsui Adèlen Roueniin helmikuussa vuonna 1190, mutta jo seuraavana vuonna 1191 hän ilmoitti Ranskan Filip Augustukselle, että hänen ja Adèlen kihlaus olisi päättynyt ja syyksi hän ilmoitti juuri tuon kihlattunsa huhujen mukaisen suhteen isäänsä ja heidän yhteisen lapsensa. Tosiasissa purkamisen syyt löytyvät Rikhardin omasta seksuaalisesta suuntautumisesta. Tämän ilmoituksen jälkeen Adèle palasi takaisin Ranskaan.

Adèlen veli Ranskan kuningas Filip Augustus, tuntien erinomaisesti Rikhardin mieltymykset, tarjosi tämän jälkeen sisartaan puolisoksi Rikhardin nuoremmalle veljelle Juhanalle vuonna 1192. Tällöin kuitenkin Juhanan äiti, herttuatar Aliénor Akvitanialainen puuttui asiaan ja pani avioitumispuheille pisteen. Adèle kuitenkin avioitui 20. elokuuta 1195 Ponthieun kreivin Guillaume III:n Talvasin kanssa. Myötäjäisinään Adèle vei avioliittoon Eun ja Arquesin kreivikunnat ja 5000 markan lainan. Pariskunta sai kolme lasta: 
Jean II, joka kuoli nuorena, 
Marie (kuollut 1250 tai 1251), Pontieun kreivitär, joka Avioitui Aumalen ja Dammertin kreivin Simon kanssa ja sai perintönä Ponthieus kreivikunnan, toisen avioliiton hän solmi Mathieu Montmorencyn kanssa. 
Isabelle. Épagnen abbedissa.

Adèle oli elossa vielä 28. heinäkuuta 1218. Sen jälkeiseltä ajalta hänestä ei löydy merkintöjä asiakirjoista muita tietoja kuin hänen kuolinvuotensa.

Kuninkaalliset
Vuonna 1160 syntyneet
Vuonna 1221 kuolleet
Sangeang

Sangeang on saari Pienillä Sundasaarilla  Indonesiassa. Se sijaitsee Sumbawasta pohjoiseen. Saari on 13 kilometriä leveä. Sangeang on muodustunut Gunung Api -tulivuoresta, joka on yksi Pienten Sundasaarten aktiivisimmista tulivuorista.

Aiheesta muualla

Indonesian saaret

en:Sangeang Api
nl:Sangeang
Richard Pryor

Richard Franklin Lennox Thomas Pryor III (1. joulukuuta 1940 Peoria, Illinois – 10. joulukuuta 2005 Encino, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen koomikko ja näyttelijä. Hän oli uransa aikana yksi arvostetuimpia koomikoita ja on innoittanut monia myöhempiä koomikoita, kuten Chris Rockia, Dave Chappellea ja Eddie Murphyä. Vuonna 2004 Pryor äänestettiin Comedy Central -televisiokanavan äänestyksessä kaikkien aikojen parhaimmaksi stand up -koomikoksi. Vuonna 2005 Pryor sijoittui kymmenenneksi Koomikoiden koomikko -äänestyksessä, jossa koomikot itse valitsivat keskuudestaan parhaimmat.

Elämä 

Pryorilla oli hankala lapsuus. Hän kasvoi bordellissa, jossa hänen isänsä oli sutenööri ja äitinsä prostituoitu. Kun hänen äitinsä hylkäsi hänet 10-vuotiaana, hänen isoäitinsä otti hänet hoiviinsa. Lisäksi lapsena häntä hyväksikäyttivät naapuri ja pappi.

Pryor oli tunnettu erittäin kovasta kielenkäytöstä ja ihonväriin liittyvistä vitseistä. Hän kiroili paljon ja käytti mustaihoisista nimitystä nigger, tosin Pryor luopui jälkimmäisen sanan käytöstä käytyään Afrikassa vuonna 1979. Hän myös otti omasta elämästään tapahtumia ja kertoi niitä stand up -illoissa.

1980-luvulla Pryorin asema maailmanlaajuisena tähtenä sinetöitiin, kun hän teki arvokkaan sopimuksen Columbia Pictures -elokuvayhtiön kanssa ja esiintyi useissa komediaelokuvissa. Pryorin viimeiseksi elokuvarooliksi jäi pieni osa David Lynchin elokuvassa Lost Highway.

Pryorilla diagnosoitiin MS-tauti vuonna 1986. Sairauden johdosta hän vähensi julkisia esiintymisiään. Hänen viimeiset stand up-esiintymisensä olivat vuonna 1992, ja niistä koostettiin filmi …And It’s Deep Too! Pryor kuoli sydänkohtaukseen 65-vuotiaana.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut. 
 
 Richard Pryorin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. (maksullinen)

Yhdysvaltalaiset koomikot
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Hollywood Walk of Fame
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1940 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Umm Kulthum

Umm Kulthum (arabiaksi أم كلثوم, monia siirtokirjoitusasuja: Oum Kalthoum, Oum Khalsoum, Um Kalsum, Oum Kalthum, Omm Kolsoum, Umm Kolthoum, Om Kolthom ym.) n. 4. toukokuuta 1904 – 3. helmikuuta 1975) oli egyptiläinen laulaja, lauluntekijä ja elokuvanäyttelijä. Hän lauloi arabiaksi. Kulthum oli erittäin suosittu kotimaassaan Egyptissä ja muissa arabimaissa.

Kulthumin perhe muutti 1922 Kairoon, jotta lahjakkaalle tytölle löytyisi parempia mahdollisuuksia. 1920-luvun lopulta lähtien hän oli Egyptin suosituin laulaja, ja vuodesta 1937 miltei kuolemaansa asti hän antoi joka kuukausi suoran radiokonsertin, joka tavoitti miljoonia kuulijoita. Legendanomaiseksi kasvanutta tunnettuutta lisäsi hänen laaja levytystuotantonsa. Kulthumin ohjelmisto ulottui klassisista ja uskonnollisista arabialaislauluista kansanomaisempiin ja viihteellisempiin numeroihin.

Elämä ja ura

Kulthum syntyi Tamay-al-Zahayrassa. Hänen syntymäpäivästään ei ole täyttä varmuutta. Kulthumin musikaalinen lahjakkuus tuli ilmi jo nuorella iällä. 23-vuotiaana hän muutti Kairoon, jossa tunnettu runoilija Ahmed Rami teki hänelle laulutekstejä ja tutustutti hänet ranskalaiseen kirjallisuuteen, jota itse oli opiskellut Pariisin Sorbonnessa. 1930-luvulla Kulthum lauloi Ramin tekstejä luutunsoittajan ja säveltäjä Mohamed el Kasabjin kanssa kokoonpanossa, johon Lähi-idän soittimien lisäksi kuului länsimaisia instrumentteja kuten sello ja kontrabasso. Kulthum teki ensimmäisen laajan kiertueensa vuonna 1932, jolloin hän esiintyi muun muassa Damaskoksessa, Bagdadissa, Beirutissa ja Tripolissa. 

Terveysongelmat vaivasivat Kulthumia 1930-luvulla ja 1950-luvun alkupuolella. Vuonna 1955 hän kykeni jatkamaan uraansa ja aloitti yhteistyön säveltäjä Muhammad Abd al-Wahhabin kanssa, jonka kirjoittamien kymmenen laulun joukkoon kuului Kulthumin suosituin laulu ”Inta umri”.

Vuonna 1967 Kulthumilla todettiin munuaistulehdus, johon hän menehtyi helmikuussa 1975. Miljoonat ihmiset seurasivat Kairossa suuren suosikkinsa hautajaisia. Viimeisen konserttinsa Kulthum piti joulukuussa 1972, mitä seurasivat viimeiset levytyssessiot maaliskuussa 1973.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Egyptiläiset laulajat
Arabialaiset laulajat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Vuonna 1904 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Mariner 10

Mariner 10 oli Yhdysvaltain avaruusjärjestö NASAn miehittämätön luotain, joka laukaistiin 3. marraskuuta 1973 tutkimaan pääasiassa Merkuriuksen pinnan ja ilmakehän piirteitä ja näiden planeettojen fyysisiä ominaisuuksia, mutta se suoritti ohilennon myös Venuksen kautta. Se laukaistiin suunnilleen kaksi vuotta NASAn Mariner 9 -luotaimen jälkeen ja oli viimeinen alus koko Mariner-ohjelmassa, joskin Voyager-luotainten alkuperäiset nimet olivat Mariner 11 ja 12. Mariner 10 oli ensimmäinen avaruusluotain, joka käytti toisen planeetan painovoimaa hyväkseen kiihdyttäessään vauhtiaan.

Venuksen ja Merkuriuksen ohilennot 

Mariner 10 lensi Venuksen ohi 5. helmikuuta 1974 lähimmillään 5 768 kilometrin etäisyydeltä. Luotain onnistui ottamaan planeetasta yhteensä 4 165 kuvaa, minkä jälkeen luotain käytti Venuksen painovoimaa avukseen suunnatessaan kohti Merkuriusta.

Luotain saavutti Merkuriuksen 29. maaliskuuta 1974 lentäen lähimmillään 703 kilometrin etäisyydeltä planeetasta. Lentonsa aikana Mariner 10 lensi Merkuriuksen ohi yhteensä kolme kertaa, joiden aikana se onnistui kartoittamaan noin 45 % planeetan pinnasta ja selvittämään sen yö- ja päivälämpötilat. Seuraavan kerran luotain kohtasi Merkuriuksen 21. syyskuuta 1974 48 069 kilometrin etäisyydeltä ja jälleen kolmannen ja viimeisen kerran 16. maaliskuuta 1975 327 kilometrin korkeudelta. Yhteys avaruusluotaimeen katkaistiin 24. maaliskuuta 1975.

Aiheesta muualla 

 NSSDC Master Catalog Display: Spacecraft Mariner 10 
 NASA-JPL: Mariner 10 

Mariner-ohjelma
Avaruusluotaimet
Merkurius-luotaimet
Venus-luotaimet
Vuoden 1973 avaruustoiminta