joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Schwarzwald

Schwarzwald (”Mustametsä”) on vuoristoalue Saksan lounaisosassa Baden-Württembergin osavaltiossa. Alue on noin 6 000 neliökilometrin laajuinen, 160 kilometriä pitkä pohjois–eteläsuunnassa ja noin 15–40 kilometrin levyinen. Se saa alkunsa pohjoisessa Karlsruhen kaupungin itäpuolelta ja ulottuu etelässä lähes Sveitsin rajalle Reinjoen yläjuoksulle. Vuoristo on saanut nimensä laajoista havumetsistä. Tärkeimpiin kaupunkeihin kuuluvat Freiburg im Breisgau ja Offenburg.

Schwarzwaldin korkein huippu on Feldberg, joka nousee 1 493 metrin korkeudelle merenpinnasta. Muita merkittäviä huippuja ovat Herzogenhorn ja Blössling. Syvä Kinziglaakso jakaa vuoriston pohjois- ja eteläosiin, ja korkeimmat vuoret sijaitsevat eteläosassa. Tonava- ja Neckarjoet saavat alkunsa Schwarzwaldista. Sen länsipuolella virtaa Rein, jonka takana Ranskassa kohoavat Vogeesit muodostavat sille vastaparin. Reinin puoleiset länsirinteet ovat jyrkkiä, itärinteet loivempia.

Schwarzwaldin laaksojen ilmasto on leuto, ja sen alarinteillä kasvaa havupuiden sijaan tammi- ja pyökkimetsiä. Alueen perinteisiä elinkeinoja ovat metsätalous sekä kellojen ja soitinten valmistus, mutta nykyään siellä harjoitetaan myös elektroniikan ja hienomekaniikan tuotantoa. Se tunnetaan myös talviurheilu- ja kylpyläalueena. Merkittäviä kylpyläpaikkakuntia ovat Baden-Baden ja Wildbad.

Lähteet

Kirjallisuus
 Arttu Käyhkö: Schwarzwald, Kustantaja Myllymäki, 2019. ISBN 978-952-69085-1-9

Aiheesta muualla 

Schwarzwaldin matkailusivut 

Saksan vuoristot
Baden-Württemberg
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tornipöllöt

Tornipöllöt (Tytonidae) on pöllöjen ohella toinen pöllölintujen heimoista. Ne ovat keskikokoisia tai suurehkoja lintuja, joilla on suuri pää ja sydämenmuotoiset kasvot. Niiden lajimäärässä on eri lähteiden mukaan hajontaa. BirdLife Suomen listauksessa heimoon kuuluu 19 lajia.

Suku tornipöllöt (Tyto)

 Aasianruohopöllö (Tyto longimembris)
 Afrikanruohopöllö (Tyto capensis)
 Celebesintornipöllö (Tyto rosenbergii)
 Hispaniolantornipöllö (Tyto glaucops)
 Madagaskarintornipöllö (Tyto soumagnei)
 Minahassantornipöllö (Tyto inexspectata)
 Naamiotornipöllö (Tyto novaehollandiae)
 Nokipöllö (Tyto tenebricosa)
 Pikkunokipöllö (Tyto multipunctata)
 Sulantornipöllö (Tyto nigrobrunnea)
 Tornipöllö (Tyto alba)
 Täplätornipöllö (Tyto aurantia)
 Andamaanientornipöllö (Tyto deroepstorffi), pidetään usein tornipöllön alalajina
 Manusintornipöllö (Tyto manusi), yhdistetty naamiotornipöllöön
 Tasmaniantornipöllö (Tyto castanops), pidetään usein naamiotornipöllön alalajina
 Tenimberintornipöllö (Tyto sororcula), yhdistetty naamiotornipöllöön
 Vaaleatornipöllö (Tyto delicatula), pidetään usein tornipöllön alalajina.
 Tyto almae

Suku viitapöllöt (Phodilus)
 Phodilus assimilis
 viitapöllö P. badius
 afrikanviitapöllö, P. prigoginei - sijoitetaan toisinaan sukuun Tyto

Lähteet

Viitteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Ateenan valtiomuoto (Aristoteles)

Ateenan valtiomuoto () on Aristoteleen nimiin laitettu ja joko Aristoteleen tai jonkun hänen oppilaansa kirjoittama tutkielma, joka käsittelee antiikin Ateenan valtiomuotoa ja sen historiaa.

Historia 

Aristoteleen teos oli todennäköisesti osa hänen peripateettisen koulunsa kokoelmaa 158 kaupungin kansanvaltaiset, harvainvaltaiset, parhaidenvaltaiset ja tyranninvaltaiset valtiomuodot lajeittain. Kokoelma käsitti laajan aineiston antiikin aikaisten kaupunkivaltioiden valtiomuodoista. Se mainitaan muun muassa Diogenes Laertioksen antamassa Aristoteleen teosluettelossa.

Teoksen on kirjoittanut joko Aristoteles tai joku peripateettisen koulukunnan oppilas hänen ohjauksessaan. Tutkielma on sisältönsä perusteella ajoitettu vuosien 328 ja 325 eaa. välille.

Aristoteleen teos on ainutkertainen sikäli, että se ei ole osa alkuperäistä Aristoteleen teosten kokoelmaa Corpus Aristotelicumia. Teos oli kateissa, kunnes amerikkalainen lähetyssaarnaaja löysi sen Egyptistä vuonna 1890. Myöhemmin samana vuonna British Museum hankki teoksen.

Sisältö 

Teoksen alkuosa on kadonnut. Siitä tunnetaan joitakin katkelmia ennen kaikkea Herakleideen teoksesta tekemästä lyhennelmästä.

Säilynyt osa on jaettu 69 lukuun. Se voidaan jakaa kahteen osaan. Ensimmäisessä esitetään Ateenan perustuslain historia vuoteen 403 eaa. saakka. Toisessa osassa esitetään Ateenan perustuslaki sellaisena, kuin se oli tutkielman kirjoitusajankohtana.

Ensimmäinen osa alkaa Kylonin ajoista ja etenee tämän jälkeen Soloniin sekä Peisistratoksen suvun tyranniaan. Tämän jälkeen selvitetään Kleistheneen tekemiä uudistuksia, Ateenan demokratiaa sekä sen välillä tapahtuneita syrjäyttämisiä (nk. neljänsadan oligarkian, viidentuhannen oligarkian, kolmenkymmenen tyrannin sekä kymmenen tyrannin ajat). Osa päättyy yhteenvetoon valtiomuodon historiallisesta kehityksestä.

Toinen osa käsittelee muun muassa kansalaisuutta koskevaa kirjanpitoa, virkatehtäviä, neuvostoa (bule), arkontteja, sotilaskomentajia sekä oikeusistuimia.

Lähteet

Kirjallisuutta

Käännöksiä ja tekstilaitoksia 

 Aristotle: Athenian Constitution. Teoksessa  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
  Kreikankielinen alkuteksti.

Muuta kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Aristotle: The Athenian Constitution , käännös Frederic G. Kenyon 
 Aristotle: The Athenian Constitution, käännös Harris Rackham  
 Aristotle: The Athenian Constitution, käännös Harris Rackham  

Antiikin Ateenan politiikka
Antiikin kreikkalaiset historiateokset
Aristoteleen teokset
Kirjat poliittisesta filosofiasta
Laura Närhi

Laura Närhi (s. 19. tammikuuta 1978 Kirkkonummi) on suomalainen laulaja. Soolouraansa lisäksi Närhi esiintyy Kemopetrol-yhtyeen laulusolistina. Hänen tunnettuja kappaleitaan ovat muun muassa ”Kuutamolla (Se ei mee pois)”, ”Tämä on totta”, ”Mä annan sut pois” ja ”Siskoni”.

Ura 
Laura Närhi tuli tunnetuksi vuonna 1998 aloittaneen Kemopetrol-yhtyeen laulusolistina. Vuonna 2002 Närhi esitti suureksi radiohitiksi muodostuneen Kuutamolla -elokuvan tunnuskappaleen ”Kuutamolla (Se ei mee pois)”. Kemopetrol jäi tauolle vuonna 2007, jonka jälkeen Närhi alkoi työstää ensimmäistä sooloalbumiaan, Suuri sydän, joka julkaistiin elokuussa 2010. Albumia on myyty yli platinalevyrajan. Albumilta hiteiksi nousivat kappaleet ”Tämä on totta” sekä ”Mä annan sut pois”, jotka molemmat myivät kultaa.

Syyskuussa 2011 Kemopetrol julkaisi uuden albumin, A Song & A Reason. Vielä saman vuoden lopussa Närhi julkaisi uuden soolosinglen, Tehosekoitin-yhtyeen levyttämästä ”Hetken tie on kevyt” -kappaleesta tehdyn coverin, joka oli vuonna 2012 ensi-iltansa saaneen Vuosaari-elokuvan tunnuskappale. Kappale nousi sekä single- että latauslistan ensimmäiselle sijalle ja oli parhaimmillaan Suomen neljänneksi soitetuin radiokappale.

Närhi julkaisi toisen sooloalbuminsa Tuhlari lokakuussa 2012. Albumi myi kultalevyyn oikeuttavan määrän neljässä päivässä. Albumia on myyty yli 16 000 kappaletta. Syksyllä 2013 Närhi oli myös yksi Vain elämää -televisiosarjan toisen tuotantokauden artisteista.

Helmikuussa 2016 Närhi julkaisi uuden singlen, ”Supersankari”. Kappaleen kerrottiin olevan ensimmäinen single Närhen vielä saman vuoden aikana julkaistavalta kolmannelta sooloalbumilta. Lopulta kolmas albumi julkaistiin vasta marraskuussa 2020 ja ”Supersankari”-kappale oli mukana vain CD-version bonusraitana.

Taustaa 
Laura Närhen isä on muusikko-säveltäjä Seppo Närhi. Hänen äitinsä on Suomessa toimineen BMG-levy-yhtiön entinen toimitusjohtaja Maija Kuusi ja isäpuoli säveltäjä-tuottaja Kim Kuusi. 

Närhi avioitui muun muassa musiikkivideo-ohjaajana työskentelevän Pekka Haran kanssa toukokuussa 2011. Tammikuussa 2014 uutisoitiin parin jättäneen avioerohakemuksen joulukuussa 2013 ja parin lopullinen avioero astui voimaan heinäkuun lopussa 2014.

Joulukuussa 2014 syntyi Närhen esikoistytär.

Julkaisut

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Laura Närhen viralliset kotisivut

Suomalaiset poplaulajat
Suomalaiset sanoittajat
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Terhi Kokkonen

Terhi Tuulikki Kokkonen (s. 16. heinäkuuta 1974 Helsinki) on suomalainen laulaja ja sanoittaja. Hän oli Ultra Bra -yhtyeen jäsen vuosina 1995–2001. Vuodesta 2002 Kokkonen on ollut Scandinavian Music Group -yhtyeen laulusolisti ja sanoittaja. 

Kokkonen kirjoitti ylioppilaaksi Kallion lukiosta vuonna 1993. Vuonna 2005 hän aloitti dramaturgian opinnot Teatterikorkeakoulussa. Syksyllä 2008 hän suoritti teatteritaiteen kandidaatin alemman korkeakoulututkinnon ja myöhemmin Aalto-yliopiston elokuvataiteen ja lavastustaiteen laitoksella käsikirjoittamista ja elokuvaleikkausta.  Aiemmin Kokkonen on opiskellut muun muassa teologiaa. Hän harrastaa valokuvausta.

Kokkosen esikoisnäytelmä Norsunluunokkainen tikka ilmestyi joulukuussa 2008 Teatterikorkeakoulun ja Kirja kerrallaan -kustantamon Teatteri-sarjassa. Hän on myös toiminut MeNaiset-lehden kolumnistina.

Kokkonen osallistui vuoden 2018 Nelonen-kanavan Vain elämää -tv-sarjaan, joka kuvattiin alkuvuodesta 2018 Espanjassa, mutta hänet jouduttiin lähettämään sieltä kesken kuvauksien kotiin.

Kokkoselta ilmestyi syksyllä 2020 Otavan kustantama fiktiivinen trilleriromaani nimeltään Rajamaa. Kokkonen sai teoksesta Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon samana vuonna. Vuonna 2022 SF Studios osti kirjan elokuvaoikeudet ja kiinnitti elokuvan ohjaajaksi Pihla Viitalan.

Yksityiselämä
Kokkosella oli pitkäaikainen seurustelusuhde bänditoverinsa Joel Melasniemen kanssa. Kokkonen oli vuosina 2008–2013 parisuhteessa dokumenttiohjaaja Arto Halosen kanssa, ja heillä on keväällä 2010 syntynyt lapsi. Vuonna 2016 Terhi avioitui sisustussuunnittelija Markus Viiperin kanssa. 

Kokkosen pikkusisko Pauliina Kokkonen toimii Scandinavian Music Groupin taustalaulajana. Kokkosen isosisko on näyttelijä Minna Puolanto.

Lähteet 

Suomalaiset rocklaulajat
Suomalaiset sanoittajat
Ultra Bran jäsenet
Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Kokkolan seutukunta

Kokkolan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Keski-Pohjanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 162.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2009 seutukunnasta Kälviä, Lohtaja ja Kaustisen seutukunnasta Ullava liittyivät Kokkolaan.
 1. tammikuuta 2010 Himanka jätti seutukunnan liityttyään Kalajokeen.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kokkolan seutukunnan kotisivut 
 Kannuksen kaupungin kotisivut
 Kokkolan kaupungin kotisivut

Keski-Pohjanmaan maakunnan seutukunnat
Pohjois-Satakunnan seutukunta

Pohjois-Satakunnan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Siihen kuuluu neljä kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 044.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2004 Merikarvia siirtyi Pohjois-Satakunnan seutukunnasta Porin seutukuntaan.
 1. tammikuuta 2013 Kiikoinen jätti seutukunnan yhdistyessään Lounais-Pirkanmaan seutukuntaan kuuluvan Sastamalan kanssa.
 1. tammikuuta 2015 Lavia jätti seutukunnan yhdistyessään Porin seutukuntaan kuuluvan Porin kanssa.
 1. tammikuuta 2021 Honkajoki liittyi Kankaanpään kaupunkiin.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pohjois-Satakunnan kehittämiskeskus
 Pohjois-Satakunta
 Jämijärven kunnan kotisivut
 Kankaanpään kaupungin kotisivut
 Karvian kunnan kotisivut
 Siikaisten kunnan kotisivut

Satakunnan maakunnan seutukunnat
Porin seutukunta

Porin seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Siihen kuuluu kahdeksan kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 043. Porin seutukunnassa on noin 130 000 asukasta.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2000 - Ulvila muuttui kaupungiksi.
 1. tammikuuta 2004 - Merikarvia siirtyi Pohjois-Satakunnan seutukunnasta Porin seutukuntaan. Lisäksi Kaakkois-Satakunnan seutukunta lakkautettiin, josta Porin seutukuntaan siirtyivät Huittinen, Kokemäki, Punkalaidun ja Vampula.
 1. tammikuuta 2005 - Kullaan kunta liittyi Ulvilan kaupunkiin. Punkalaidun siirtyi Porin seutukunnasta Lounais-Pirkanmaan seutukuntaan.
 1. tammikuuta 2009 - Vampulan kunta liittyi Huittisten kaupunkiin.
 1. tammikuuta 2010 - Noormarkun kunta liittyi Porin kaupunkiin.
 1. tammikuuta 2015 - Lavian kunta siirtyi Pohjois-Satakunnan seutukunnasta Porin seutukuntaan ja liittyi Porin kaupunkiin.
 1. tammikuuta 2017 - Luvia jätti seutukunnan liityttyään Rauman seutukuntaan kuuluvaan Eurajoen kuntaan.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Porin seutu — Karhukunnat 
 Harjavallan kaupungin kotisivut
 Huittisten kaupungin kotisivut
 Kokemäen kaupungin kotisivut
 Merikarvian kunnan kotisivut
 Nakkilan kunnan kotisivut
 Pomarkun kunnan kotisivut
 Porin kaupungin kotisivut
 Ulvilan kaupungin kotisivut

Satakunnan maakunnan seutukunnat
Rauman seutukunta

Rauman seutukunta on Rauman ja lähikuntien muodostama talousalue Satakunnan maakunnassa. Se on yksi Suomen seutukunnista ja sen EU:n alueluokittelun mukainen LAU 1 -numero on 041. 
Seutukuntaan kuuluu neljä kuntaa, joiden alueella oli   asukasta.

Rauman murre
Raumalla ja sen lähialueilla puhutaan erikoista murretta, "rauman giältä". Murre kuuluu lounaismurteiden ryhmään. Murteen on kirjalliseen muotoon siirtänyt Hj. Nortamo teoksissaan.

Alueen kunnat

Kuntaliitokset 
 1. tammikuuta 2004 Köyliö ja Säkylä siirtyivät Rauman seutukuntaan lakkautetusta Kaakkois-Satakunnan seutukunnasta.
 1. tammikuuta 2007 Kodisjoki liittyi Raumaan.
 1. tammikuuta 2009 Kiukainen liittyi Euraan ja Lappi liittyi Rauman kaupunkiin.
 1. tammikuuta 2016 Köyliö liittyi Säkylään.
 1. tammikuuta 2017 Luvia Porin seutukunnasta liittyi Eurajokeen.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Rauman seutu
 Euran kunnan kotisivut
 Eurajoen kunnan kotisivut
 Rauman kaupungin kotisivut
 Säkylän kunnan kotisivut
 Alueen sanomalehdet
 Länsi-Suomi
Alasatakunta
 Uusi Rauma

Satakunnan maakunnan seutukunnat
Keski-Karjalan seutukunta

Keski-Karjalan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Karjalan maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 124.

Keski-Karjalan seutukunnasta tuli anomuksestaan vuoden 2009 alusta äkillisen rakennemuutoksen alue, jona se oli vuoden 2010 loppuun. Uudelleen seutukunta joutui äkillisen rakennemuutoksen alueeksi syksyllä 2011.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2005 seutukunnan kunnista Värtsilä liittyi Tohmajärven kuntaan
 1. tammikuuta 2013 seutukunnan kunnista Kesälahti liittyi Kiteen kaupunkiin.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Katso myös
Helli-liikelaitos
Keski-Karjalan Kehitysyhtiö

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Keski-Karjalan seutukunnan kotisivut
 Kiteen kaupungin kotisivut
 Rääkkylän kunnan kotisivut
 Tohmajärven kunnan kotisivut

Pohjois-Karjalan maakunnan seutukunnat
Pielisen Karjalan seutukunta

Pielisen Karjalan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Karjalan maakunnassa. Siihen kuuluu kaksi kuntaa (Lieksa ja Nurmes), ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 125.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2010 Juuka siirtyi Joensuun  seutukuntaan.
 1. tammikuuta 2020 seutukunnan kunnista Valtimo liittyi Nurmeksen kaupunkiin.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Lieksan kaupungin kotisivut
 Nurmeksen kaupungin kotisivut
 Valtimon kunnan kotisivut

Pohjois-Karjalan maakunnan seutukunnat
Heinolan seutukunta

Heinolan seutukunta (vuoteen 2001 Itä-Hämeen seutukunta) oli yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsi Etelä-Suomen läänissä, Päijät-Hämeen maakunnassa. Siihen kuului kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero oli 072. Asukasluku vuodenvaihteessa 2008–2009 oli 28 530. Seutukunta lakkautettiin vuoden 2010 alussa, ja kaikki sen kunnat siirtyivät osaksi Lahden seutukuntaa.

Heinolan seutukunnasta tuli vuoden 2009 alussa anomuksestaan äkillisen rakennemuutoksen alue.

Kunnat

Historia 

 1. tammikuuta 1997 Heinolan mlk liitettiin Heinolan kaupunkiin.

Aiheesta muualla 

 Hartolan kunnan kotisivut
 Heinolan kaupungin kotisivut
 Sysmän kunnan kotisivut

Päijät-Hämeen maakunnan seutukunnat
Suomen entiset seutukunnat
Juvan seutukunta

Juvan seutukunta oli yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsi Itä-Suomen läänissä, Etelä-Savon maakunnassa. Kun seutukunta lakkautettiin vuoden 2009 alussa, siihen kuului neljä kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero oli 102.

Kunnat

Kuntien yhteistyö 

Kunnat käyttävät alueestaan ja yhteistyöstään myös nimitystä RaJuPuSu, joka on lyhenne kuntien nimien aluista.

Yhteistyön tehostamiseksi perustettiin RaJuPuSu-yhtymä vuonna 1995 RaJuPuSun sivusto ; 17. elokuuta 2007. Vuoden 1999 alusta mukaan liittyi myös Joroinen.

RaJuPuSu-yhtymän toiminta perustuu yhteistyösopimukseen, jossa sen tehtäviksi määritellään:
 kuntayhteistyön kehittäminen ja kuntien välistä yhteistoimintaa koskevien esitysten valmistelu,
 alueen kuntien yhteisestä edunvalvonnasta huolehtiminen, 
 yhteisten seudullisten kehittämishankkeiden suunnittelu, koordinointi ja mahdollinen toteuttaminen ja
 muiden yhteisesti sovittavien tehtävien toteuttaminen.

Myöhemmin vuonna 2002 RaJuPuSu-yhtymässä päätettiin keskittyä maaseudun kehittämiseen ja kehittämisessä painottua:
 maa- ja metsätalouteen, monialaisten maatilojen sekä elintarvikkeiden jatkojalostuksen kehittämiseen,
 maaseutuasumisen ja -elämisen mahdollisuuksien turvaamiseen nyt ja tulevaisuudessa,
 seudun markkinointiin,
 julkisten palveluiden turvaamiseen ja
 palveluyhteistyön kehittämiseen erillisten sopimusten mukaisesti.

Yhtymää johtamaan valitaan seutuhallitus valtuustokausittain.

Historia 
 1. tammikuuta 2004 Sulkava siirtyi Savonlinnan seutukuntaan.
 1. tammikuuta 2009 seutukunta lakkautettiin, ja Juva, Joroinen ja Rantasalmi liittyivät Pieksämäen seutukuntaan ja Puumala Mikkelin seutukuntaan.

Aiheesta muualla 

 Joroisten kunnan kotisivut
 Juvan kunnan kotisivut
 Puumalan kunnan kotisivut
 Rantasalmen kunnan kotisivut

Lähteet

Etelä-Savon maakunnan seutukunnat
Suomen entiset seutukunnat
Mikkelin seutukunta

Mikkelin seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Etelä-Savon maakunnassa. Siihen kuuluu kuusi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 101.  seutukunnassa oli  asukasta.

Kunnat

Historia 

 1. tammikuuta 2001 seutukunnan kunnista Anttola ja Mikkelin maalaiskunta liittyivät Mikkelin kaupunkiin.
 1. tammikuuta 2004 Haukivuori liittyi seutukuntaan Pieksämäen seutukunnasta.
 1. tammikuuta 2007 Haukivuori yhdistyi osaksi Mikkelin kaupunkia.
 1. tammikuuta 2009 Puumala siirtyi seutukuntaan lakkautetusta Juvan seutukunnasta.
 1. tammikuuta 2013 Suomenniemi Lappeenrannan seutukunnasta ja Ristiina liittyivät Mikkelin kaupunkiin.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Mikkelin seudun kotisivut 
 Hirvensalmen kunnan kotisivut
 Kangasniemen kunnan kotisivut
 Mikkelin kaupungin kotisivut
 Mäntyharjun kunnan kotisivut
 Pertunmaan kunnan kotisivut
 Puumalan kunnan kotisivut

Etelä-Savon maakunnan seutukunnat
Pieksämäen seutukunta

Pieksämäen seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Etelä-Savon maakunnassa. Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 105.

Kunnat

Historia 

 1. tammikuuta 2004 Jäppilä, Pieksämäen maalaiskunta ja Virtasalmi yhdistyivät Pieksänmaan kunnaksi. Haukivuori siirtyi Mikkelin seutukuntaan.
 1. tammikuuta 2007 Pieksämäki ja Pieksänmaa yhdistyivät Pieksämäen kaupungiksi. Kahden vuoden ajan Pieksämäki oli seutukunnan ainoa kunta.
 1. tammikuuta 2009 Juva, Joroinen ja Rantasalmi liittyivät Pieksämäen seutukuntaan lakkautetusta Juvan seutukunnasta.
 1. tammikuuta 2011 Rantasalmi siirtyi seutukunnasta Savonlinnan seutukuntaan.
 1. tammikuuta 2021 Joroinen siirtyi seutukunnasta Pohjois-Savon maakuntaan ja Varkauden seutukuntaan.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pieksämäen seutu
 Juvan kunnan kotisivut
 Pieksämäen kaupungin kotisivut

Etelä-Savon maakunnan seutukunnat
Savonlinnan seutukunta

Savonlinnan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Etelä-Savon maakunnassa. Siihen kuuluu neljä kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 103.

Savonlinnan seutukunnassa sijaitsevat kunnat tekevät yhteistyötä mm. Itä-Savon koulutuskuntayhtymän ja Itä-Savon sairaanhoitopiirin (ISSHP) kautta.

Kunnat

Historia 
 1. tammikuuta 2001 Heinävesi liittyi seutukuntaan lakkautetusta Joroisten seutukunnasta.
 1. tammikuuta 2004 Sulkava liittyi seutukuntaan Juvan seutukunnasta.
 1. tammikuuta 2009 Savonrannan kunta ja pieni osa Enonkosken kuntaa liitettiin Savonlinnan kaupunkiin.
 1. tammikuuta 2011 Rantasalmi siirtyi seutukuntaan Pieksämäen seutukunnasta.
 1. tammikuuta 2013 seutukunnan kunnista Kerimäki ja Punkaharju liittyivät Savonlinnan kaupunkiin.
 1. tammikuuta 2021 Heinävesi siirtyi seutukunnasta Pohjois-Karjalan maakuntaan ja Joensuun seutukuntaan.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Savonlinnan seutukunnan kotisivut
 Enonkosken kunnan kotisivut
 Heinäveden kunnan kotisivut
 Sulkavan kunnan kotisivut
 Rantasalmen kunnan kotisivut
 Savonlinnan kaupungin kotisivut
 Kerimäen kotisivut
 Punkaharjun kotisivut
 Savonrannan kotisivut
Pohjois-Lapin seutukunta

Pohjois-Lapin seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Lapin maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 197.

Kunnat

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pohjois-Lapin seutukunta
 Inarin kunnan kotisivut
 Sodankylän kunnan kotisivut
 Utsjoen kunnan kotisivut

Lapin maakunnan seutukunnat
Infraääni

Infraääniksi kutsutaan ääniä, joiden taajuus on ihmisen kuuloalueen alapuolella eli alle 20 hertsiä. Infraääniä tuottavat muun muassa tuulet, myrskyt ja maanjäristykset. 

Useat eläimet kuten valaat, elefantit, kirahvit, alligaattorit, sarvikuonot ja okapit käyttävät matalia infraäänialueen taajuuksia keskinäisessä viestinnässään. 

Ihmisten tuottamien laitteiden kuten dieselmoottori, tuuliturbiini ja kaiuttimet muodostavat infraääniä. Infraääniä käytetään maanalaisten kallio- ja öljymuodostelmien kartoittamiseen. Lisäksi infraäänien avulla valvotaan maanjäristyksiä sekä tutkitaan sydäntä.

Vaikutukset ihmisiin 
Ihminen voi tuntea infraäänen tärinänä. Infraääni voi olla terveydelle vaarallista taajuusalueella 5–10 Hz. Tämä johtuu infraäänen hermostollisista vaikutuksista.

20 Hz on pidetty ihmisen kuulemisen raja-arvona. Kuitenkin ideaalitilanteissa ihmiskorva pystyy tunnistamaan 12 Hz infraääniä.
Eräässä tutkimuksessa ihmisille saatiin aiheutettua aavemaisia tuntemuksia infraäänillä.

Australialaisessa tutkimuksessa infraäänien osoitettiin vaikuttavan joidenkin ihmisten tasapainoelimeen ja aiheuttavan merisairauden kaltaisia oireita.

Katso myös 
Ultraääni
Humina
Kirkkaan ilman turbulenssi

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ääni
Kuuloaisti
Turmiolan Tommi

Turmiolan Tommi () on raittiusvalistuksen juopotteluun lankeavan miehen varoittava esimerkkihenkilö. Turmiolan Tommi oli alun perin alkoholin vaaroista varoittava kahdeksan kuvan kuvakertomus vuodelta 1858. Piirrokset Raittiuden Seuran julkaisemaan kirjaseen teki taiteilija Alexandra Frosterus-Såltin ja painokuvat kaiversi Frans Oskar Liewendal. Alkuperäinen kertomus on unohtunut, mutta fraasi on muuttunut pelottelevaa valistusta kuvaavaksi käsitteeksi.

Turmiolan Tommin elämäkerta -vihkoa voidaan pitää Suomen ensimmäisenä sarjakuvajulkaisuna. Sen esikuvina on pidetty George Cruikshankin kuvakirjoja The Bottle (1847) ja Drunkard’s Children (1848).

Populaarimusiikissa tunnetuin viittaus Turmiolan Tommiin lienee Eppu Normaalin kappaleessa  ”Murheellisten laulujen maa”, jossa lauletaan: Hälle kohtalon koura juottaa väkijuomaa / Niin Turmiolan Tommi taas herää henkiin / Ja herrojen elkeet tarttuvat renkiin.

Turmiolan Tommin elämäkerta 
(Laita hiiri kuvan päälle)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Turmiolan Tommi - Historia

Kuvitteelliset alkoholistit
Raittiusliike
Teemu Hiltunen

Teemu Antero Hiltunen (25. maaliskuuta 1924 Varkaus – 1. joulukuuta 1997 Lahti) oli suomalainen virkamies ja Lahden kuudes kaupunginjohtaja vuosina 1967–1979, josta ajasta hän oli virkavapaana 1974–1979 hoitaessaan valtiosihteerin virkaa. Viransijaisena Hiltusen virkavapauden aikana toimi kaupunginsihteeri Kalervo Aattela. Hiltusen valtakunnallisesti merkittävimmät tehtävät olivat sisäasiainministerin virka Teuvo Auran virkamieshallituksessa 1970 sekä toimiminen valtiovarainministeriön valtiosihteerinä 1974–1989.

Elämäkerta 
Teemu Hiltunen oli toisen polven vaikuttaja. Hänen isänsä Onni Hiltunen (1895–1971) oli valtiovarainministeri Hackzellin ja Urho Castrénin hallituksissa 1944, ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä, valtiovarainministeriössä, sosiaaliministeriössä ja kansanhuoltoministeriössä Paasikiven hallituksissa 1944–1946, ministeri valtiovarainministeriössä Pekkalan hallituksessa 1946–1948, valtiovarainministeri Fagerholmin hallituksessa 1948–1950, valtiovarainministeri Kekkosen hallituksessa 1951 ja kauppa- ja teollisuusministeri ja pääministerin sijainen Fagerholmin ns. yöpakkashallituksessa 1958–1959. Vuosina 1951–1961 hän työskenteli Kansaneläkelaitoksen johtajana.

Teemu Hiltuselle on pystytetty muistomerkki Lahteen. Kansantalon edustalla Aleksanterinkadun varrella oleva Paragrafi-patsas on kuvanveistäjä Matti Koskelan suunnittelema. Vuonna 2002 paljastettu veistos on tehty graniitista ja se muistuttaa lappeelleen nostettua kolikkoa kivijalustalle. Tarkemmin katsoen veistoksessa on asiakirjatekstiä Lahden kaupungin teatteritalohankkeesta, jossa Teemu Hiltunen innokkaana teatterinharrastajana oli vahvana taustavaikuttajana mukana. Varat veistokseen koottiin kansalaiskeräyksellä, jalustan ja pystytyksen kustansi Lahden kaupunki. 

Teemu Hiltusen kaupunginjohtajakautena oli Lahden sosiaalinen apulaiskaupunginjohtaja Aarre Santero 1961–1983 ja teknillinen apulaiskaupunginjohtaja Uolevi Punnonen 1968–1972 ja Antti Kopra 1972–1993.

Hiltunen oli pitkään Suomen Kansallisteatterin hallituksen jäsenenä. Hiltunen oli myös merkittävä jääkiekkovaikuttaja. Hän toimi Suomen Jääkiekkoliiton liittovaltuuston puheenjohtajana 1981–1990 ja SM-liigan puheenjohtajana 1983–1992. Suomen Jääkiekkomuseo on aateloinut hänet Suomen Jääkiekkoleijonaksi #109. Lahden kaupunginhallitus myönsi hänelle 1. marraskuuta 1980 Lahti-mitalin numero 13.

Askon Säätiö myöntää Teemu Hiltusen mukaan nimettyjä apurahoja Lahden ammattikorkeakoulun Muotoiluinstituutin opiskelijoille.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
Hiltusen tiedot Jääkiekkomuseon sivuilla.

Lahden kaupunginjohtajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Suomalaiset jääkiekkovaikuttajat
Suomen sisäministerit
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 1997 kuolleet
Kari Salmi

Kari Salmi (s. 13. syyskuuta 1947 Lahti) oli Lahden kaupunginsihteeri, josta tuli Lahden kahdeksas kaupunginjohtaja Seppo Välisalon jälkeen. Hän edisti Lahden tunnettavuutta kulttuurikaupunkina tukemalla merkittävänä puuarkkitehtuurihankkeena EU-projektina Sibeliustalon rakentamista.

Määräaikaisen kaupunginjohtajuutensa jälkeen hänestä tuli sisäasiainministeri Kari Rajamäen määräaikainen valtiosihteeri Matti Vanhasen hallituksen ajaksi.

Eduskuntavaaleissa 2003 Kari Salmi sai 3 510 ääntä. Salmi oli myös ehdokkaana eduskuntavaaleissa 2007 mutta ei tullut valituksi.

Sisäasiainministeriön määräaikaisen viran jälkeen Kari Salmi toimi konsulttina Kari Salmi Consulting -nimisessä yrityksessä sekä Askon säätiön asiamiehenä. Hän osallistui kunnallisvaaleihin 2008 Lahden kaupungissa ja sai eniten ääniä lahtelaisista kaupunginvaltuustoehdokkaista – 1 872 ääntä.

Kari Salmi toimi Asumisen rahoitus- ja kehittämiskeskus ARAn projektipäällikkönä vuosina 2008–2011 valtakunnallisessa Lähiöohjelmassa. 27.9.2011 hänet valittiin ARAn määräaikaiseksi johtajaksi Jarmo Lindénin sijaiseksi Lindénin siirryttyä kulttuuri- ja urheiluministeri Paavo Arhinmäen valtiosihteeriksi.

Katso myös
Hämeen Sosialidemokraatit

Lähteet 

Lahden kaupunginjohtajat
Määräaikaiset valtiosihteerit
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Lahden kaupunginvaltuutetut
Hiawatha

Hiawatha (tunnetaan myös nimellä Ha-yo-went'-ha, onondagaksi Haiëñ'wa'tha ) oli onondaga- ja mohawk-intiaaniheimojen johtajan perintönimi.

Ensimmäinen historiallisesti tunnettu Hiawatha perusti irokeesien liittokunnan noin vuonna 1570. Liittokunta ylläpiti rauhaa jäsenheimojen kesken, mutta heimot olivat sisäisesti itsenäisiä. Ulkopuolisiin liittokunta suhtautui varsin vihamielisesti. Tämä 1500-luvun Hiawatha oli lainlaatija, suuri uudistaja ja hyväntekijä. Hän yhdisti sotaisat heimot ja kehitti rauhallisia tapoja asioiden hoitamiseen. Myöhemmin irokeesiliitto oli Britannian liittolaisena ranskalais-brittiläisen siirtomaasodan aikana 1754–1763. 

The Song of Hiawatha () on Henry Wadsworth Longfellow'n kirjoittama, intiaanilegendoihin pohjautuva eeppinen runoelma vuodelta 1855. Longfellow otti runomittaan mallia Kalevalan saksannoksesta. Eepoksen on suomentanut A. E. Ollilainen vuonna 1912. Teoksen kuvaamat tapahtumat ovat pääasiassa Yläjärven etelärannalla asuneen ojibwa-heimon myyttejä ja tarinoita. Teoksen päähenkilön nimi on kuitenkin peräisin irokeesiliiton johtajalta, sillä Longfellow sai käyttämästään lähdeteoksesta virheellisen tiedon, että ojibwojen sankari Manabozho ja Hiawatha olisivat sama henkilö.

Lähteet

Viitteet

Yhdysvaltalaiset intiaanipäälliköt
Vatslav Nižinski

Vatslav Fomitš Nižinski (, ; 12. maaliskuuta (J: 28. helmikuuta) 1890 Kiova – 8. huhtikuuta 1950 Lontoo) oli puolalaissukuinen venäläinen balettitanssija ja koreografi, joka tunnettiin huimista hypyistään ja tunteikkaista tulkinnoistaan. Nižinski oli Anna Pavlovan tavoin aikansa kuuluisimpia balettitanssijoita, ja hänen nimensä muistetaan yhä edelleen.

Elämäkerta

Nižinski syntyi Kiovassa, Ukrainassa (silloisessa Venäjän keisarikunnassa) puolalaiseen tanssijaperheeseen, joka oli kuitenkin venäläistynyt. Ei ole selvää, pitikö Nižinski itse itseään venäläisenä vai puolalaisena . Vuonna 1900 hän meni Keisarilliseen balettikouluun, jossa hän opiskeli muun muassa Enrico Cecchettin, Nicholas Legat’n ja Pavel Gerdtin johdolla. Hän toimi tanssijana Mariinski-teatterin baletissa ja esitti siellä päärooleja jo 18-vuotiaana, muun muassa baletissa La Fleurette Rouge (säv. Thomas de Hartmann). Nižinskin urasta tärkeän osan muodostaa hänen työskentelynsä Sergei Djagilevin perustamassa Ballets russes -ryhmässä 1909 alkaen. Aikakautensa tunnetuimpiin kuulunut balettiseurue esiintyi pääasiassa Euroopassa, mutta teki kiertueita myös Amerikkaan.

Nižinski aloitti ryhmässä tanssijana ja tuli tunnetuksi ilmaisuvoimaisesta eläytymiskyvystään ja lennokkaista hypyistään. Hänen kuuluisia roolejaan olivat muun muassa baletit Ruusu-unelma ja Petruška (1911, koreografia Mihail Fokin). Koreografina hän uudisti liikeilmaisua radikaalisti, ja monet teokset aiheuttivatkin suurta kohua. Hänen koreografioitaan ovat: Faunin iltapäivä vuodelta 1912 ja Jeux vuodelta 1913 (säv. Claude Debussy) sekä Kevätuhri nuoren Igor Stravinskin musiikkiin (1913). 

Viimeisen koreografiansa Till Eulenspiegelin (1916) aikaan Nižinski alkoi kärsiä jo ensimmäisistä sairastumisen oireista. Avioituminen oli johtanut välirikkoon Djagilevin kanssa ja Nižinski jätti Ballets russes’n. Hän muutti pysyvästi Sveitsiin, jossa hän hakeutui hoitoon skitsofrenian vuoksi. Häntä hoiti kuuluisa psykiatri Eugen Bleuler. Sodan loputtua Nižinski matkusteli Euroopassa, kävi eri parantoloissa ja kirjoitteli muistelmiaan. Hän kuoli lontoolaisessa sairaalassa vuonna 1950. Vuonna 1953 hänen ruumiinsa siirrettiin Lontoosta Pariisin Cimetière de Montmartren hautausmaalle.

Nižinskin koreografioista ei ole säilynyt niin riittävästi tietoa, että niitä voitaisiin esittää. Tosin Kevätuhri-baletista on myöhemmin tehty rekonstruktio, joka on ollut myös Suomen kansallisbaletin ohjelmistossa. Myös Faunin iltapäivästä on tehty rekonstruktio valokuvien ja Nižinskin muistiinpanojen pohjalta.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Nijinsky, Romola: Nižinski sekä Nižinskin viimeiset vuodet. Otava, 1984. ISBN 951-1-07983-2.

Aiheesta muualla

 Biographie sur culture.gouv.fr. 

Venäläiset balettitanssijat
Venäläiset koreografit
Vuonna 1890 syntyneet
Vuonna 1950 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Uusikirkko

Uusikirkko (vuoteen 1936 Uusikirkko Vl, ) on entinen Suomen kunta Karjalankannaksen Suomenlahden puoleisella rannikolla Etelä-Karjalassa Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Pinta-ala oli 604,6 km² ja asukkaita 11 110 (1939). Uudenkirkon naapurikuntia olivat Kuolemajärvi, Muolaa, Kanneljärvi, Kivennapa ja Terijoki.

Alueelta oli hyvät kulkuyhteydet mm. Viipuriin, Terijoelle ja Pietariin. Alueella oli 1930-luvun lopussa jo merkittävää turismia merenrannikolla. 

Uudenkirkon kirkonkylän paikalla on nykyisin  Poljanyn () maalaiskunnan keskustaajama. Poljany kuuluu Leningradin alueen Viipurin piiriin.

Historia 

Löytöjen perusteella Uudellakirkolla on ollut pysyvää asutusta jo kivikaudella. Itsenäisenä seurakuntana nimi mainitaan ensimmäisen kerran v.  1445, jolloin se oli eronnut Muolaan eli Pyhän Ristin seurakunnasta. Pitäjän ensimmäinen kirkko oli todennäköisesti Kaukjärven kylän Piritanniemellä sijainnut Pyhän Birgitan kappeli

Elokuussa 1911 keisari Nikolai II antoi lakiehdotuksen Kivennavan ja Uudenkirkon kuntien liittämisestä Pietarin kuvernementtiin. Yhtenä perusteluna asialle oli (silloin vielä Kivennavan kuntaan kuuluneen) Terijoen huvilayhdyskunnan runsas venäläisväestö. Ehdotus annettiin myös Suomen eduskunnan hyväksyttäväksi, mutta sai Suomessa osakseen ankaraa vastustusta ja jäi toteuttamatta. Näin ollen myös Uusikirkko jäi vielä silloin Suomelle. Suomen itsenäistymisen jälkeen vuonna 1920 Tarton rauhassa vahvistettiin vanha suuriruhtinaskunnan raja Suomen ja Neuvosto-Venäjän väliseksi rajaksi. Uudenkirkon alueesta erotettiin itsenäiseksi pitäjiksi myöhemmin Kuolemajärvi (1871) ja Kanneljärvi (1925). Tyrisevän kylä siirrettiin osaksi Terijoen kuntaa 1927.

Talvisodassa Uusikirkko joutui Neuvostoliiton haltuun  4. joulukuuta 1939.

Uudenkirkon väestö sijoitettiin jatkosodan jälkeen Salon seudulle seuraaviin kuntiin: Angelniemi, Halikko, Karuna, Koski Tl, Marttila, Perniö, Sauvo ja Somero.

Kylät 

Airikkala, Anterola, Anttonala, Elinälä, Haapala, Halila, Halola, Harju, Himottula, Hyttilä, Hälkölä, Häme, Hänniloja, Hännilä, Hötsölä, Iivattala, Inonkylä, Jaakkovala, Jokela (Lohela), Jorola, Jäppilä, Järmilä, Kaipiala (Lampaala), Kalliola, Kanneljärvi, Kauppola, Kelola, Keppola, Kirjavala, Kirkkojärvi (kirkonkylä), Kirstinälä, Kiskola, Kitula, Kokkola, Kunttila, Kuujärvi, Kuuterselkä, Lahdenperä, Leistilä, Leistola, Lempiälä, Liikola, Makula, Mesterjärvi, Metsäkylä, Myttyniemi, Mäkienmäki, Neuvola, Peippola, Putrola, Päätilä, Ritarila, Rumpula (Piispala), Sinkkola, Sortavala, Sykiälä, Taamala, Talpola, Tarkkala, Tirttula, Toivola, Tommila, Tyrisevä, Uimola, Uiskola, Uskila, Vohnala, Vihmala, Villikkala, Vitikkala

Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 20 koulupiiriin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Luovutetun Etelä-Karjalan pitäjät: Uusikirkko
Luovutetun Karjalan linkit 
Uusikirkko-seura r.y.
Luovutettu Karjala, pitäjät, Uusikirkko

 
Seulonnan keskeiset artikkelit
Potkulauta

Potkulauta on jaloilla potkimalla liikutettava kulkuväline.

Perinteiset potkulaudat 

Perinteinen pienipyöräinen potkulauta koostuu noin 450-600 mm korkeasta ohjaustangosta ja astinlaudasta (dekki) sekä sen päihin asennetuista renkaista, joita on yleensä kaksi - harvemmin kolme tai neljä. Runko on useimmiten valmistettu teräksestä tai alumiinista ja ammattilaismalleja lukuun ottamatta ne ovat yleensä kokoon taitettava kuljetuksen helpottamiseksi. Peruspotkulaudat painavat yleensä noin 2,5-3,5 kg.

Potkulaudan nopeus sijoittuu kävely- ja pyöräilyvauhdin välimaastoon. Lähinnä pienistä (halkaisija yleensä noin 100 mm) pyöristä johtuen potkulaudan nopeus tasaisella maalla on 5–15 km/h.  Alamäissä vauhti yltää korkeintaan 30 km/h. Jarrutus tapahtuu joko suoraan jaloilla maasta tai painamalla jalalla takapyörän päälle asennettua jarrulevyä rengasta vasten. Polkupyörän tapaista käsijarrua potkulaudoissa ei ole. Vaikka potkulaudan käyttäjä Suomessa rinnastetaan jalankulkijaksi on suojavarusteiden, kuten suojakypärän käyttö suositeltavaa. 

Potkulautoja on monenhintaisia ja -laisia. Hintavimmat laudat saattavat maksaa useita satoja euroja, mutta peruslaudan saa jo noin 20 eurolla. Peruslaudat eivät rakenteestaan johtuen sovellu skoottaukseen. Vain muutaman senttimetrin maavarasta johtuen peruslaudat vaativat asfalttialustan tai vastaavan kovan, tasaisen ja roskattoman alustan.

Potkulautoja käytetään myös isoissa laitoksissa, tehtaissa ja varastoissa liikkumiseen. Näissä potkulaudoissa on usein tukevat renkaat ja käsijarrukin.

Temppupotkulaudat 

Potkulautailu on myös freestyle-laji, jota kutsutaan nimellä skoottaus tai scoottaus. Lajissa tehdään erityisiä temppuja ja lajia harrastetaan erityisesti siihen tarkoitetulla kaksipyöräisellä temppupotkulaudalla.

Urheilu- ja kuntoilukäyttö 

Urheilukäytössä olevat potkulaudat ovat polkupyörää ja potkulautaa muistuttavia ajoneuvoja ja liikuntavälineitä. Tällaisen potkulaudan päällä seisotaan potkulaudan tapaan ja sitä liikutetaan potkimalla, mutta siinä on isot pyörät, reilun kokoinen ohjaustanko ja jarrut. Tällaista potkulautaa kutsutaan myös nimillä "kickbike" ja "footbike" (nämä ovat kuitenkin myös tuotenimiä).

Isopyöräistä potkulautaa kutsutaan toisinaan potkupyöräksi. Potkupyörä tarkoittaa usein kuitenkin päällä istuttavaa ja potkimalla liikutettavaa ajoneuvoa.

Pakilalainen Hannu Vierikko on kehittänyt kickbikeja sekä potkupyöräilyä ja potkukelkkailua.

Potkulautaurheilua edistävät Suomessa Suomen Potkukelkkailu- ja Potkulautailuliitto ry (SPPL)] ja kansainvälisesti International Kicksled and Scooter Assocation (IKSA).

Katso myös 
Sähköpotkulauta

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kickbike on potkulaudan ja polkupyörän sukulainen, YLE Areena
Kickbike.com

Urheiluvälineet
Kulkuneuvot
Mylly (peli)

Mylly on vanha strateginen lautapeli. Peli on tarkoitettu kahdelle pelaajalle. Pelin alkuperästä ei ole varmaa tietoa, mutta Egyptin Kurnasta löydetty kappale on mahdollisesti varhainen myllypelin lauta. Pelin nimi ja säännöt vaihtelevat alueittain. Suomessa peli tunnetaan mylly-nimen lisäksi nimellä miilu.

Pelilauta 
Pelilaudassa on kolme sisäkkäistä neliötä, joiden kulma- ja sivujen keskipisteisiin pelaajat voivat laittaa nappuloita. Neliöt on kytketty toisiinsa siten, että kunkin neliön sivun keskipiste on yhdistetty toisten neliöiden vastaavien sivujen keskipisteisiin.

Säännöt 
Pelin alussa kumpikin pelaaja saa yhdeksän nappia, jotka sijoitetaan laudalle vuorotellen. Kun nappulat on vapaavalintaisesti sijoitettu laudalle, pelaajat koettavat vuorotellen siirtää nappuloita viivojen leikkauspisteistä toisiin viivoja pitkin. Siirron on päätyttävä johonkin lähimpään viivan leikkauspisteeseen, eli nappulaa ei saa kuljettaa ympäri lautaa yhdellä siirrolla. Jos pelaaja onnistuu siirtämään nappulan siten, että samalla viivalla on kolme saman pelaajan nappulaa, eli mylly, hän saa poistaa yhden sellaisen vastustajan nappulan, joka ei ole myllyssä. Paras tilanne on niin sanottu sahamylly, jossa pelaaja pystyy siirtämään yhtä nappulaa edestakaisin siten, että jokaisella siirrolla syntyy mylly. 

Kun pelaajalla on jäljellä kolme nappulaa, voi nappula hyppiä siirrolla mihin tahansa laudalla vapaana olevaan ruutuun. Tämä antaa tasoitusta alakynnessä olevalle pelaajalle, mutta harvoin muuttaa pelin lopputulosta. Pelaaja voittaa mikäli hän onnistuu poistamaan 7 (vastustajalle jää vain 2 nappulaa jäljelle, eikä vastustaja voi enää muodostaa myllyä) vastustajan nappulaa laudalta. Myös jumittamalla vastustajan nappulat voi voittaa.

Myllyn matematiikkaa ja tietotekniikkaa 
On laskettu, että myllyssä on noin 1010 erilaista asetelmaa, ja mahdollisten pelien määrä on lähes 1050. 

Lokakuussa 1993 Ralph Gasser onnistui löytämään optimaalisen pelistrategian myllyyn. Hän osoitti, että tällöin mylly päättyy aina tasapeliin. Gasser kehitti myös toistaiseksi parhaiten myllyä pelaavan tekoälyn, jota pidetään maailman parhaana myllyn pelaajana.

Aiheesta muualla 
Nine Men's Morris. The Internet Encyclopaedia of Science. David Darlington
Pelaa mylly peliä ilmaiseksi. Shakkipelit.fi osoitteessa

Strategialautapelit
Myrskylinnut

Myrskylinnut () oli Gerry Andersonin ja Sylvia Andersonin luoma 1960-luvun televisiosarja, joka käytti supermarionaatioksi kutsuttua nukkeanimaatiotyyliä. Sarjaa tehtiin vuosina 1965–1966 yhteensä 32 jaksoa. Tulevaisuuteen sijoittuva sarja kertoo kansainvälisestä pelastuspartiosta, jolla on käytössään erilaisia lentäviä kulkuneuvoja. Hahmot esiintyivät myös kahdessa pitkässä elokuvassa: Myrskylinnut lähtövalmiina (Thunderbirds Are Go!, 1966) ja Thunderbird 6 (1968). Sarjan tunnusmusiikin on säveltänyt Barry Gray.

Suomessa Myrskylintuja on esitetty Yle TV2 -kanavalla keväällä 1966 ja syksyllä 1973, myöhemmin Kolmoskanavalla, MTV3:lla ja SubTV:llä. Vuonna 2008 Myrskylintuja esitettiin maksullisella MTV3 Scifi -kanavalla.

Vuonna 2004 Jonathan Frakes ohjasi sarjaan perustuvan Myrskylinnut-elokuvan oikeilla näyttelijöillä. Elokuva ei menestynyt taloudellisesti tai kriitikkojen parissa.

Ääninäyttelijät 
Sylvia Anderson .... Lady Penelope Creighton-Ward / muita hahmoja
Ray Barrett .... John Tracy / The Hood / muita hahmoja
Peter Dyneley .... Jeff Tracy / muita hahmoja
Christine Finn .... Tin-Tin / Isoäiti / muita hahmoja 
David Graham .... Gordon Tracy / Välkky / Parker / Kyrano / muita hahmoja
David Holliday .... Virgil Tracy / muita hahmoja 
Shane Rimmer .... Scott Tracy / muita hahmoja
Jeremy Wilkin .... Virgil Tracy (1966) / muita hahmoja
Matt Zimmerman .... Alan Tracy / muita hahmoja

Lähteet

Brittiläiset animaatiosarjat
Brittiläiset scifi-sarjat
ITV:n televisio-ohjelmat
Lobo (sarjakuvahahmo)

Lobo on Keith Giffenin ja Roger Sliferin luoma sarjakuvahahmo ja antisankari. Hän esiintyi ensimmäisen kerran DC Comicsin Omega Men -sarjassa 1983. 

Alun perin Lobo suunniteltiin vain liioitelluksi parodiaksi Marvelin Wolverinesta, mutta suosion vuoksi hahmosta tuli pysyvä osa DC:n universumia. Hän esiintyi sekä L.E.G.I.O.N -sarjassa että R.E.B.E.L.S. -sarjassa ja lopulta vuonna 1990 omassa menestykseksi nousseessa minisarjassaan Lobo: Viimeinen Kzarnialainen (The Last Czarnian), jonka tekivät Simon Bisley ja Alan Grant. 

Lobo on palkkionmetsästäjä sekä luonteeltaan äärimmäisen äkkipikainen ja väkivaltainen. Hän käyttää myös runsaasti voimasanoja. Jotain hänen luonteestaan kertoo se, että hän on kuollut joitakin kertoja mutta on käännytetty takaisin jopa helvetistä. Hän on myös päästänyt päiviltä Joulupukin. Ulkonäöltään hän muistuttaa rock -yhtye Kiss:in laulajia.

 Nimi: Lobo / lempinimi Pääjehu [The Main Man} 
 Ammatti: Palkkionmetsästäjä / Riidanhaastaja
 Toimipaikka: Muuttuva / Siellä, mistä löytyy tappeluita  ja kauniita naisia  
 Tunnetut sukulaiset: kukaan ei suostu tunnustamaan häntä omaisekseen. Lobo on tiettävästi tappanut kotiplaneettansa kaikki asukkaat joista viimeinen oli hänen äidinkielen opettajansa(Lobo: Viimeinen Kzarnialainen (The Last Czarnian)).
 Pituus: 193 cm
 Hiukset: musta
 Ihonväri: valkoinen

Erityiskyvyt 

Lobo on yksi universumin parhaimmista jäljittäjistä, sekä varsin taitava kemisti.
Hänellä on supervoimat ja tarkemmat aistit kuin tavallisilla ihmisillä sekä on kestävämpi (ei suoranaisesti haavoittumaton). Hän paranee saamistaan vammoista lähes välittömästi. Jokaisesta veripisarasta, mikä hänestä vuodatetaan, kloonautuu uusi Lobo; kloonit eivät ole yhtä supervoimakkaita kuin Lobo eivätkä pysty kloonautumaan edelleen. 

Hänen heikko kohtansa on liiallinen alkoholin nauttiminen (hän humaltuu juotuaan liikaa eli hänen kohdallaan tämä tapahtuu useasti), rämäpäinen asenne ja delfiinit; delfiinit ovat ainoa asia josta hän aidosti välittää.

Lobosta muualla  
DC Comics
Lobo (fan site)
 

DC-universumin avaruusolennot‎
Kuvitteelliset palkkasoturit
Kuvitteelliset alkoholistit
Kuvitteelliset motoristit
Patrick Vieira

Patrick Vieira (s. 23. kesäkuuta 1976 Dakar, Senegal) on senegalilaissyntyinen ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Heinäkuusta 2021 lähtien hän on toiminut Crystal Palacen päävalmentajana.

Ura pelaajana  

Vieira syntyi Senegalissa, mutta muutti jo pienenä Pariisiin. Vieira muistetaan parhaiten pitkästä urastaan Englannin Valioliigan Arsenalissa. Vieira oli pitkään lontoolaisseuran kantavia voimia. Arsenal ja Vieira voittivat Valioliigan kolmesti (1998, 2002, 2004) ja FA Cupin neljästi (1998, 2002, 2003, 2005). Juventus osti miehen Arsenalista kesällä 2005 13,7 miljoonalla punnalla. Kesällä 2006 Vieira siirtyi sopupeliskandaalin ryvettämästä Juventuksesta Internazionaleen. Tammikuun 2010 siirtoikkunan aikana Vieira palasi Valioliigaan siirtymällä Manchester Cityn riveihin. 

Ranskan maajoukkuetta Vieira edusti 107 kertaa ja teki maaotteluissa kuusi maalia. Hän oli mukana, kun Ranska voitti kultaa maailmanmestaruuskilpailuissa 1998 ja Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2000. MM-kilpailuissa 2002 hän pelasi avauskokoonpanossa Ranskan kaikissa kolmessa ottelussa mutta tuolloin Ranska jäi alkulohkossaan viimeiseksi tekemättä maaliakaan. Vieira peri kapteeninnauhan Zinédine Zidanelta Ranskan maajoukkueessa vuoden 2006 MM-kisojen jälkeen.

Ura valmentajana 

Vieira lopetti uransa vuonna 2011 ja hän siirtyi Manchester Cityn kehitysjohtajaksi. Marraskuussa 2015 hän teki kahden vuoden valmentajasopimuksen New York City FC:n kanssa ja hän aloittaa työnsä 1. tammikuuta 2016.

Vieirain johdolla New York City sijoittui kausilla 2016 ja 2017 MLS:n runkosarjassa konferenssinsa toiseksi. Kaudella 2017 sijoitus oli toinen myös koko maan sijoituksissa. MLS Cupissa tie katkesi konferenssin puolivälieriin molempina kausina. Kesäkuussa 2018 Vieira jätti New York Cityn ja siirtyi Ligue 1:n OGC Nicen päävalmentajaksi. 

Vieiran debyyttikausi Nicessä päättyi viidenteen sijaan jo maaliskuussa 2020, kun koronapandemia keskeytti Ranskan liigakauden ennenaikaisesti. Kausi 2020/21 alkoi hyvin liigassa, mutta Eurooppa-liigassa pelit eivät sujuneet. Seurajohto erotti Vieiran joulukuun alussa 2020, kun Nice oli hävinnyt viisi perättäistä ottelua.

Heinäkuussa 2021 Vieirasta tuli Englannin Valioliigan Crystal Palacen päävalmentaja kolmivuotisella sopimuksella.

Saavutuksia ja palkintoja 

Arsenal FC

 Englannin Valioliiga (3) 1997–1998, 2001–2002, 2003–2004

 FA Cup (4) 1998, 2002, 2003, 2005

 Community Shield (4) 1998, 1999, 2002, 2004

FC Internazionale Milano

 Serie A (3) 2006–2007, 2007–2008, 2008–2009

 Italian supercup (2): 2006, 2008

Manchester City

 FA Cup 2011

Lähteet 

Jalkapallon maailmanmestarit
Ranskalaiset jalkapalloilijat
FIFA 100
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Jalkapallon Euroopan mestarit