joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ilkka Rinne

Martti Ilkka Miettinen, iskelmälaulajana taiteilijanimenä Ilkka Rinne, (20. huhtikuuta 1934 Hanko – 18. maaliskuuta 2018 Lohja) oli suomalainen laulaja, kuoronjohtaja ja opettaja. 

Kirjoitettuaan ylioppilaaksi 1952 hän valmistui opettajaksi Helsingin Opettajakorkeakoulusta 1956 ja työskenteli luokanopettajana Helsingissä, muun muassa Malmin kansalaiskoulussa (nyk. Ala-Malmin yläaste). Hän toimi myös musiikinopettajana koko opettajan uransa ajan vuoteen 1989 saakka. 

Hän opiskeli laulua ja oopperaa Sibelius-Akatemiassa ja ulkomailla. Hän piti ensikonserttinsa 1965 ja lied-konsertin 1970 Savonlinnan oopperajuhlilla. Laulukilpailuissa hän saavutti Akateemisen mestaruuden 1961, toisen sijan Lappeenrannan laulukilpailussa 1962 sekä ensimmäisen sijan Verdi-kilpailun Suomen-karsinnan miesten sarjassa 1963. Hän oli äänialaltaan tenori.
Kansallisoopperassa Miettinen esitti Giuseppe Verdin  La Traviatan isä Germontia, Wolfgang Amadeus Mozartin Don Giovannia ja  Giacomo Puccinin Toscan Cavaradossia. Tampereen Oopperayhdistyksen vierailuesityksessä hän oli Oskar Merikannon Elinan surman Uolevi. Tampereella hänellä oli myös päärooli Verdin Otellossa ja Straussin operetissa Lepakko.

Hän kuului Suomen Laulupedagogien Liiton ja Suomen Viihdekuoroliiton sekä Yrjö Kilpinen -seuran hallituksiin.

Miettinen menestyi myös iskelmälaulajana. Taiteilijanimellä Ilkka Rinne hän levytti Musiikki-Fazerille 77 kappaletta. Hänen ensimmäinen levytyksensä oli ”Lola saa Lola vie”, ja hänen läpimurtonsa oli joulukuussa 1957 levytetty unkarilaiseen kansansävelmään perustuva Toivo Kärjen sovitus ”Rattaanpyörä”. 

Myöhemmin hän toimi musiikinopettajana Sibelius-Akatemiassa sekä teki musiikinopettajan sijaisuuksia peruskouluissa mm. Riihimäellä. Hänellä oli myös yksityisoppilaita.

Hänelle myönnettiin director musices-arvonimi vuonna 2007.

Diskografia
 Unohtumattomat: iskelmiä 50 ja 60-luvulta 2 (levyllä mukana Ilkka Rinne, Per-Erik Förars, Kalevi Korpi ja Johnny Forsell, 1994)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 
 Martti Miettisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa 30.4.2018

Suomalaiset laulajat
Suomalaiset kuoronjohtajat
Suomalaiset opettajat
Vuonna 1934 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Koomikon kuva

Koomikon kuva on vuonna 2002 tehty kaksiosainen henkilökuva Spede Pasasesta. Dokumentit sisältää runsaasti Speden läheisten, ystävien ja työtovereiden haastatteluja ja näytteitä Speden elokuvista ja viihdeohjelmien sketseistä. Ohjelmat MTV3-kanavalle suunnitteli ja toteutti Päiviö Pyysalo.

Dokumentin ensimmäinen osa esitettiin 20. tammikuuta 2002 vajaa puoli vuotta Pasasen kuolemasta. Ohjelma keräsi 1 662 000 katsojaa  television ääreen. Keväällä 2002 Pyysalo etsi lehti-ilmoituksen avulla Speden koulukavereita ja muita ihmisiä kertomaan muistoja ja kommentteja Spedestä. Toisen osan haastattelut kuvattiin Kuopion torilla. Ensimmäinen osa esitettiin uusintana 7. syyskuuta 2002, jolloin tuli kuluneeksi tasan vuosi Pasasen kuolemasta. Toinen osa esitettiin seuraavana päivänä. Ensimmäinen osa esitettiin uusintana kahdessa osassa helmikuussa 2007.

Lähteet

Spede Pasanen
Suomalaiset dokumenttiohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Rehovot

Rehovot (hepr. רְחוֹבוֹת‬) on kaupunki Israelin Keski-Israelin hallintoalueella. Rehovotin juutalaisen siirtokunnan perustivat Puolasta saapuneet siirtolaiset vuonna 1890 ja vuoden 2018 lopussa kaupungin asukasluku oli 141 579. Kaupungissa sijaitsee esimerkiksi Weizmannin tiedeinstituutti ja Heprealaisen yliopiston maataloudenlaitos.

Historia

Rehovot perustettiin vuonna 1890. Sen nimi tarkoittaa väljyyttä ja se on viittaus ensimmäiseen Mooseksen kirjan kohtaan 26:22:Sitten hän siirtyi sieltä pois ja kaivatti vielä uuden kaivon, eikä siitä enää syntynyt riitaa. Sen nimeksi tuli Rehobot, sillä Iisak sanoi: »Nyt Herra on antanut meille väljästi tilaa, niin että voimme levitä laajalle tässä maassa.»Rehovotin ensimmäiset asukkaat olivat juutalaisia siirtolaisia Puolasta ja maa siirtokunnan perustamista varten ostettiin Rehovotin alueen maat omistaneelta vauraalta arabikauppiaalta. Maan oston rahoitti Menuhah ve-Nahalah -ryhmä ja tarkoituksena oli perustaa monia muita siirtokuntia tukeneesta Edmond de Rotchildista itsenäinen moshavah. Paikalla viljeltiin ensin rypäleitä ja manteleita, mutta 1900-luvun alussa siirryttiin sitrushedelmiin. Vuonna 1914 sen asukasluku oli 955 ja uusia muuttajia oli tullut esimerkiksi Jemenistä.

Rehovot alkoi kasvaa nopeasti ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Siitä tuli hallinnollisesti kylä vuonna 1922 ja Jewish Agency siirsi maatalouden tutkimusasemansa kylään vuonna 1932. Asemasta tuli myöhemmin Heprealaisen yliopiston maataloudenlaitos. Chaim Weizmann perusti puolestaan kaupunkiin nykyisen Weizmannin tiedeinstituuttin edeltäjän vuonna 1934. Sitrukset olivat pitkään pääasiallinen tulojen lähde, mutta niiden perässä alkoi lopulta tulla myös teollisuutta, joka liittyi usein sitrusten jalostamiseen. Vuonna 1948 kaupungin asukasluku oli noin 9 000 ja vuonna 1953 23 000. Teollisuuden merkitys korostui sittemmin etenkin Ashdodin sataman avaamisen jälkeen.

Väestö
Rehovotin asukasluku vuoden 2018 lopussa oli 141 579.

Rehovotin teollisuus on monimuotoistunut, mutta se on edelleen yksi Israelin sitrushedelmien pakkauksen keskuksista. Kaupungissa on myös kemikaaliteollisuutta, sekä eri tiede- ja tutkimuslaitoksia.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kaupungin verkkosivusto 

Israelin kaupungit
Teppo Hirvi-Kunnas

Teppo Taneli Hirvi-Kunnas (joissain lähteissä Hirvikunnas) (4. kesäkuuta 1919 Puumala – 10. maaliskuuta 1942 Vasilitskajan saari, Ääninen) oli Mannerheim-ristin ritari numero 53. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 20. huhtikuuta 1942. Sotilasarvoltaan Hirvi-Kunnas oli kornetti. Hirvi-Kunnas oli postuumi ritari, sillä hän kaatui Vodlajoen taakse tehdyllä partioretkellä ennen nimitystään ritariksi. Ruumis jäi kentälle.

Teppo Hirvi-Kunnaksen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Jaakko Henrik Hirvi-Kunnas ja Kanerva Maria Lovisa Kunnas. Hirvi-Kunnas kävi koulunsa Töölön yhteiskoulussa ja Tehtaanpuistoin yhteiskoulussa. Hän kuului Helsingin ratsuväkisuojeluskuntaan vuosina 1938–1940.

Hirvi-Kunnaksen veli, luutnantti Timo Hirvi-Kunnas haavoittui Krivillä 7. joulukuuta 1943 ja menehtyi kenttäsairaalassa. Timo ja Teppo Hirvi-Kunnas on haudattu vierekkäisiin hautoihin Haagan sankarihautausmaalle Helsingissä. Molemmat veljekset olivat suuria Kalevalan ystäviä, ja voittivat ennen sotaa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran järjestämän Kalevalan kuvituskilpailun nuorille.

Lähteet

Viitteet 

Mannerheim-ristin ritarit
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 1942 kuolleet
Suomalaiset toisessa maailmansodassa kaatuneet
Makuuni

Makuuni Oy oli suomalainen videovuokraamoketju ja irtomakeisten vähittäiskauppa vuosina 1985–2018. Ketjulla oli korkeimmillaan yli 80 liikettä ympäri Suomea vuonna 2009. Liikevaihto oli tuolloin 24 miljoonaa euroa.

Historia 
Yrityksen perusti Harri Ruohola nimellä Videofirma Makuuni Ky vuonna 1985. Tammikuun lopussa 2006 Hans Ehrnrooth ja Juha Parkkinen allekirjoittivat sopimuksen selvitystilassa olevan Videofirma Makuunin koko liiketoiminnan hankkimisesta. Samalla ketjun nimi typistyi muotoon Makuuni Oy. Yrityksen toimitusjohtajana toimi Hans Ehrnrooth.

Ketjun liikkeiden määrä oli korkeimmillaan yli 80 vuonna 2009, jolloin liikevaihtoa oli 24 miljoonaa euroa. Verkossa toimivat tilausvideopalvelut kuitenkin vaikeuttivat Makuunin toimintaa videovuokrausmarkkinoilla. Yhtiö panosti irtomakeisiin. Se myös avasi oman verkossa toimivansa videovuokraamon vuonna 2012. Yhtiön liikevaihto oli seitsemän miljoonaa euroa vuonna 2016, ja tuolloin Makuuni työllisti 79 henkilöä. Tilikauden tulos oli 1,2 miljoonaa euroa tappiollinen.

Konkurssi 
Vuonna 2018 ketjuun kuului enää noin 20 toimipistettä. Saman vuoden kesäkuussa 2018 Makuuni Oy hakeutui yrityssaneeraukseen. Saneeraus kuitenkin epäonnistui, ja jo elokuussa Makuuni hakeutui maksukyvyttömyyden perusteella konkurssiin. Liikkeet sulkivat ovensa viimeisen kerran 5. syyskuuta 2018.

Katso myös
Filmtown

Lähteet 
 Kauppalehden yrityshaku
 Helsingin Sanomat 31.1.2006 
 Taloussanomat 23.7.2007
 Turun Sanomat 1.2.2006

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset kauppaketjut
Valter Nordgren

John Valter Voldemar Nordgren (29. lokakuuta 1899 Viipuri – 26. toukokuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen eversti ja Mannerheim-ristin ritari numero 60. Jalkaväkirykmentti 4:n komentajana toiminut everstiluutnantti Nordgren nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 15. toukokuuta 1942. Nimityksessä viitataan muun muassa Itä-Karjalan ja Karhumäen valtauksen taisteluihin. Siviilissä Nordgren työskenteli Tikkurilan väritehtailla johtajana vuosina 1950–1957 sekä yrityksen toimitusjohtajana vuosina 1957–1964.

Sotilasura
Nordgren valmistui ylioppilaaksi 1918, osallistui vapaaehtoisena varusmiehenä Helsingin valtaukseen 1918 ja osallistui tämän jälkeen Suomen ensimmäiselle kadettikurssille 1919–1920. Nuorempana upseerina hän palveli Suomen valkoisessa kaartissa 1920–1921 ja Kaartin jääkäripataljoonassa 1921–1922. Jälkimmäisessä hän palveli komppanianpäällikkönä 1922–1926. Vuosina 1926–1931 hän oli suojeluskuntajärjestön palveluksessa aluepäällikkönä ja sotilasohjaajana. Sotakorkeakoulun kahdeksannen kurssin hän kävi 1931–1933 ja sai yleisesikuntaupseerin arvon 18. lokakuuta 1934. Hän palveli 2. divisioonan esikunnassa yleisesikuntaupseerina 1933–1936. Yleisesikunnan koulutusosastolla hän oli toimistoupseerina 1936–1938 ja puolustusministeriön koulutusosastolla 1938–1939. 

Talvisodan aikana Nordgren palveli päämajan taktillisessa toimistossa toimistoupseerina ja toimistopäällikkönä. Välirauhan aikana hän sijaisti JR 13:n komentajana sekä toimi 4. prikaatissa pataljoonankomentajana 1940–1941. Jatkosodan sytyttyä Nordgren sai komentoonsa Jalkaväkirykmentti 4:n ajalle 21. kesäkuuta 1941 – 1. maaliskuuta 1943. VI armeijakunnan esikuntapäällikkönä hän työskenteli 1943–1944. Jääkäriprikaatia Nordgren komensi 16. elokuuta 1944 – 30. marraskuuta 1944. Sodan jälkeen hän toimi JR 9:n komentajana 1944–1946 ja erosi vakinaisesta palveluksesta 25.7.1946. 

Ylennykset: vänrikki 31.3.1920, luutnantti 6.12.1920, kapteeni 6.12.1926, majuri 6.12.1933, everstiluutnantti 4.4.1940, eversti 6.8.1942.

Lähteet 

 Mannerheim-ristin ritarit

Viitteet 

Mannerheim-ristin ritarit
Suomalaiset everstit
Vuonna 1899 syntyneet
Vuonna 1968 kuolleet
Johannes Hartikainen

Johannes Hartikainen (25. elokuuta 1912 Hiitola – 25. syyskuuta 1979 Hämeenlinna) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 62. Panssarintorjuntatykin ampujana Jalkaväkirykmentti 60:ssä toiminut Hartikainen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 19. toukokuuta 1942. Sotilasarvoltaan Hartikainen oli nimityshetkellä korpraali. Siviiliammatiltaan Hartikainen oli maalarimestari.

Lähteet

Viitteet 

Mannerheim-ristin ritarit
 Vuonna 1912 syntyneet
Vuonna 1979 kuolleet
Marja-Liisa Kuosmanen

Marja-Liisa Kuosmanen (s. 28. lokakuuta 1964 Nilsiä) on suomalainen iskelmälaulaja.

Elämäkerta 

Kuosmanen syntyi Nilsiän Lehtomäen kylässä kahdeksanlapsiseen pienviljelijäperheeseen. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Nilsiän lukiosta vuonna 1983 hän opiskeli luokanopettajaksi Joensuussa, jossa Joensuun musiikkiopistossa myös kokeili vuoden ajan klassista laulua. 

Palattuaan kotiseudulleen hän on toiminut muutamia opetusvuosia lukuun ottamatta pääasiassa yrittäjänä ja on neljän lapsen äiti. Hän on laulanut yli kymmenen vuotta KuKa-kvartetissa, joka on muun muassa voittanut Kerimäen kvartettilaulukilpailun sekä Oulun Tiernapoikakilpailun mestaruuden parodiallaan. 

Kuosmasen opettajina ovat monena vuonna Nilsiän valtakunnallisella musiikkileirillä olleet Maija Hapuoja, Eija Ahvo ja Susanna Haavisto. Hän opiskeli myös Kuopion konservatoriossa pop-jazz-laulua vuosina 1996–1997. Kuosmanen voitti kesällä 2003 Kiuruvedellä järjestetyn Vihreät Niityt -iskelmätapahtuman Toivo Kärki -laulukilpailun. Seuraavana vuonna hän julkaisi pitkäsoittoalbumin Kaikille rakkailleni, joka sisältää 11 Toivo Kärjen ennen julkaisematonta sävellystä.

Toinen pitkäsoitto Elämän maku ilmestyi 2008. Se sisältää suomalaista iskelmämusiikkia vuosilta 1943–2008, tekijöinä muun muassa Toivo Kärki, Jukka Kuoppamäki, Hannu Piispanen, Jorma Toiviainen ja Chrisse Johansson. Kuosmasen joululevy Jollei jouluna ole lunta ilmestyi joulukuussa 2010 CD-korttina. 

Suomi sydämessä -single ilmestyi kesällä 2011. Säveltäjä Veikko Samuli ja sanoittaja Chrisse Johansson ovat yhdistäneet voimansa Suomi sydämessä -laulun taakse. Laululle haluttiin tulkitsija, joka omakohtaisesti tietää, mitä ulkomailla asuminen on. Näin laulu valikoitui Kuosmaselle.

Kesäpesä-levy on TAHKOcom Oy:n tuottama kokoelma, joka saa nimensä Kuosmasen uudesta singlestä Kesäpesä, jonka taustalta myös löytyvät säveltäjä Veikko Samuli ja sanoittaja Chrisse Johansson.

Diskografia

Lähteet

 http://marjaliisa.tahko.com/ 
 http://www.vihreatniityt.net/

Aiheesta muualla

 Marja-Liisa Kuosmasen kotisivut
Kalervo Kärki: Sydämeni sävel - Toivo Kärki ja hänen musiikkinsa (Mediapinta, Tampere 2015)  s. 904-, 933-

Suomalaiset iskelmälaulajat
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Eino Penttilä (sotilas)

Eino Valfrid Penttilä (18. joulukuuta 1914 – 30. lokakuuta 1992) oli Mannerheim-ristin ritari numero 79. (14. Divisioonan kaukopartio-osaston johtaja). Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 9. elokuuta 1942. Sotilasarvoltaan Penttilä oli ritarinimityksen aikaan luutnantti. Heinäkuussa 1943 Penttilä aloitti Kadettikoulun (nyk. Maanpuolustuskorkeakoulu) oppilaana.

Kenraalimajuri Erkki Raappana esitti Penttilän nimittämistä ritariksi toukokuussa 1942:

 - 15.1.1942 luutnantti Penttilä sai määräyksen osastoineen hyökätä Koivuniemen kylään. Matkalla kohtasi 10-miehisen vihollispartion, jonka osasto tuhosi viimeistä miestä myöten ja sai haltuunsa muun muassa karttoja, joissa oli merkintöjä vihollisen sijoituksista.

Penttilä palveli Suomen rajavartiolaitosta vuoteen 1962 saakka.

Lähteet 

Onni Palaste:  Raappanan miehet  WSOY ISBN 951-0-21303-9

Kaukopartiomiehet
Mannerheim-ristin ritarit
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1992 kuolleet
Toivo Korte

Toivo Korte (18. huhtikuuta 1911 Kaukola – 10. elokuuta 1965 Rovaniemi) oli suomalainen sotilas ja  Mannerheim-ristin ritari numero 94. Hän oli kahdesti naimisissa ja hänellä oli yksi lapsi. Siviiliammatissaan hän toimi puutarhan tilanhoitajana Vihdin Tervalammella vuosina1962–65. 

Korte osallistui talvisotaan aluksi nostomiehenä toisen silmän sokeuden vuoksi ja myöhemmin ryhmänjohtajana Erillinen pataljoona 2:ssa. Hän haavoittui 23. joulukuuta 1939 Muolaassa ja toisen kerran 20. helmikuuta Ilveksessä. Jatkosodassa Toivo Korte toimi joukkueen varajohtaja ja johtajana Jääkärirykmentti 12:ssa. Hän haavoittui kolmannen ja neljännen kerran 10. helmikuuta ja 3. heinäkuuta 1944 Rauesaaressa sekä 3.7. ja viidennen kerran 25. heinäkuuta 1944 Ihantalassa.

Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai vänrikkinä 8. syyskuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli yliluutnantti (1958).

Mannerheim-ristin perustelut 
”Ylipäällikkö on pvm:llä 8.9.42 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi vänrikki Toivo Kortteen.

Vänrikki Korte aloitti sotilasuransa talvisodan aikana nostomiehenä, koska hänet toisen silmän sokeuden takia aikoinaan oli vapautettu palveluksesta. Henkilökohtaisen kunnostautumisensa ansiosta on hän sitten vähitellen noussut arvossa ja johtaa vänrikkinä nykyään mainehikasta jääkärijoukkuettaan, jonka kunnon vihollisen taaemmat elimet ja huoltoliikenne varsin hyvin tuntee. Viimeksi toukokuun ankarissa torjuntataisteluissa Louhen suunnalla vänrikki Korte jääkäreineen hyökkäsi kauas vihollisen selustassa kulkevalle huoltotielle, jolloin yllätti parhaillaan matkalla olevan vihollisen kuormaston. Syntyneessä taistelussa kaatui useita kymmeniä vihollisia ja 28 hevosta kuormiensa eteen. Saattavassa vihollisen joukossa lienee syntynyt jonkinlainen väärinkäsitys tämän yllättävän hyökkäyksen johdosta, sillä tuotapikaa sukeutui vihollisen kesken ankara tulitaistelu, jonka tuloksena kaikenkaikkiaan satakunta vihollista jäi kaatuneina tielle, kun taas jääkäreistä ei yksikään edes haavoittunut. Tähän mennessä vänrikki Korte on ehtinyt suorittaa jo 131 partiomatkaa, joista suurin osa kauas vihollisen selustaan. Ollen itse henkilökohtaisesti äärettömän rohkea ja neuvokas, on hän kasvattanut jääkäreistään pelottoman ja taisteluhenkeä täynnä olevan joukon, joka arvelematta on valmis minkälaiseen yritykseen tahansa.”

Lähteet 

 Hurmerinta–Viitanen: Suomen Puolesta: Mannerheim-ristin ritarit 1941–1945. Jyväskylä: Ajatus kirjat 2004. ISBN 951-20-6224-0.

Viitteet

Mannerheim-ristin ritarit
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1965 kuolleet
Antti Vorho

Antti Vorho, myöhemmin Vallebro (19. lokakuuta 1912 Valkeasaari – 3. maaliskuuta 1991 Lycksele, Ruotsi), oli Inkerin suomalainen Mannerheim-ristin ritari numero 99. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 6. marraskuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli vääpeli. Ristin saadessaan hän oli vielä Neuvostoliiton kansalainen, mutta oli loikannut Suomeen jo 1930-luvulla.

Sotien aikana

Talvisota 
Talvisodassa Vorho oli mukana 19:llä partioretkellä, joissa tehtävinä olivat vihollisen etulinjan tiedustelu ja iskut Neuvostoliiton joukkoja vastaan.

Välirauha ja jatkosota 
Välirauhan ajaksi Antti Vorho komennettiin Kuhmoon, Kuusijärven vartioon, jonka päällikkönä oli kapteeni Jussi Kekkonen, presidentti Urho Kekkosen veli. Vorhon joukkueenjohtaja oli vänrikki Eino Penttilä. Kesällä 1940 Vorho oli mukana kolmella partioretkellä itärajan taakse. Yhteensä hän oli Neuvostoliiton puolen rajaa 27 vuorokautta.

Jatkosodan syttyessä Vorho oli Osasto Marttinassa ja rajan takana seuraamassa Uhtuan tien liikennettä 17 vuorokautta kestäneellä retkellä.

Kesällä 1942 Antti Vorho komennettiin Osasto Hartikaiseen, ja hän johti partiota, jonka retki kesti pitempään kuin minkään muun suomalaisen kaukopartion retki vihollisen selustaan. Vorho oli partioineen matkalla peräti 56 vuorokautta ja lähes kuukauden ilman mitään täydennystä. Retki suuntautui Stalinin kanavan itäpuolelle Vienanmeren rannalle saakka. Kun partio palasi suomalaisten puolelle, Vorholle esitettiin Mannerheim-ristiä.

Sotien jälkeen 
Sotien jälkeen Vorho pakeni Ruotsiin ja muutti nimensä Vallebroksi. Hän toimi Lyckselessä puuseppänä. Sodan jälkeen Punainen Valpo vainosi Inkerin suomalaisia, jotka olivat taistelleet Suomen armeijassa.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Patrik Berghäll, Kuoleman porteilla. Ilmavoimien kaukopartio-osasto Hartikainen 1942, Atena 2016 ISBN 978-952-300-227-2 tositapahtumiin ja arkistolähteisiin perustuva romaani Vorhon johtaman ryhmän tekemästä kaukopartiomatkasta.

Mannerheim-ristin ritarit
Inkeriläiset henkilöt
Vuonna 1912 syntyneet
Vuonna 1991 kuolleet
Aholaita

Aholaita oli suomalainen halpamyymäläketju, johon kuului 27 myymälää pääkaupunkiseudulla, Pirkanmaalla ja Hämeessä. Aholaita työllisti runsaat 130 työntekijää. Ketju ajautui konkurssiin 19. syyskuuta 2005, koska Aholaitaa ylläpitävällä Kalevi Aholaita Oy:llä oli noin 6,4 miljoonan euron velat. Yrityssaneeraukseen Kalevi Aholaita Oy oli hakeutunut Tampereen käräjäoikeudessa kesäkuussa 2003.

Lähteet

Halpamyymäläketjut
 Entiset suomalaiset yritykset
Eric W. Schwartz

Eric W. Schwartz on amerikkalainen freelance-sarjakuvapiirtäjä ja animaattori, joka on luonut furry-verkkosarjakuvan Sabrina Online ja Amy the Squirrelin, Amigan epävirallisen maskotin. Hän on myös työskennellyt yhdessä Malcolm Earlen (Max Black Rabbitin) kanssa, joka loi hahmon Zig Zag.

Henkilöstä 

Eric W. Schwartz on tunnettu luomistaan kuvituksista ja animaatioistaan, esimerkkinä Aerotoon. Hänen animaationsa ovat malliesimerkki Amiga-tietokoneiden käyttömahdollisuuksista. Hän on myös yksi tunnetuimmista Amigan kannattajista. Hän kävi Columbus College of Art and Design -yliopistoa Columbuksessa Ohiossa. Hänen oppiaineensa oli kuvitus.

Ura 

Schwartz aloitti piirtämällä uusia ja kopioimalla vanhoja kuvia tunnetuista hahmoista, kuten Karvisesta sekä Disneyn Mikki Hiirestä ja Warner Brothersin Tiny Toonsista. Myöhemmin hän alkoi kehittämään omia hahmojaan. Hänen omista hahmoistaan Amy the Squirrel on tunnetuin Amiga-ihmisten keskuudessa. Amyn monet kuitenkin sekoittivat muihin hänen naishahmoistaan, kuten Clarisse Cattiin Flip the Frogeista. Sitten hän keksi ihan toisenlaisen hahmon, Sabrinan. Vaikka Sabrina kasvattaa suosiotaan, niin edelleen tunnetuin ja suosituin on Amy. Nykyään hän on piirtänyt juuri Sabrina Onlinea.

Lähteet 
Rigby-Jonesin sivu
Virallinen E.S. Productionsin sivu 
Fur After Dark -sivu

Yhdysvaltalaiset sarjakuvantekijät
Amiga
Turrit
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
It’s a Long Way to Tipperary

”It’s a Long Way to Tipperary” on englantilainen varieteelaulu, joka tuli suosituksi ensimmäisessä maailmansodassa. Nimi viittaa irlantilaiseen Tipperaryn kaupunkiin.

Marssin kirjoittivat Jack Judge ja Harry Williams (Henry James Williams) vuonna 1912. Sen tekivät kuuluisaksi irlantilaisrykmentti Connaught Rangersin sotilaat, kun he marssivat Boulognen läpi 3. elokuuta 1914. Tapahtuman todisti Daily Mailin kirjeenvaihtaja George Curnock, joka raportoi siitä kaksi viikkoa myöhemmin. Kappaleen suosio kasvoi myös muun brittiarmeijan keskuudessa.

Suomalaisen version kappaleesta sanoitti Aune Ala-Tuuhonen nimellä ”Pitkä matka on Tippavaaraan”. Oke Tuuri esitti laulun Tippavaaran isännän roolihahmossa radiohupailussa Kankkulan kaivolla ja lauloi sen myös levylle Kullervo Linnan Humppa-Veikkojen solistina vuonna 1961.

Myöhemmin ”It’s a Long Way to Tipperary” on tullut tunnetuksi elokuvasta Sukellusvene U-96 (1981).

Sotalaulut
Brittiläiset musiikkikappaleet
Vuoden 1912 kappaleet
Strong Arm of the Law

Strong Arm of the Law on heavy metal -yhtye Saxonin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin pari kuukautta Wheels of Steel -albumin jälkeen 1. syyskuuta vuonna 1980. Se saavutti Britannian albumilistalla yhdennentoista sijan.

Kappale ”Dallas 1 PM” kertoo John F. Kennedyn salamurhasta.

Kappaleet
Kaikki kappaleet: Byford/Quinn/Oliver/Dawson/Gill.

 ”Heavy Metal Thunder” – 4:20
 ”To Hell And Back Again” – 4:44
 ”Strong Arm Of The Law” – 4:39
 ”Taking Your Chances” – 4:19
 ”20,000 Ft.” – 3:16
 ”Hungry Years” – 5:18
 ”Sixth Form Girls” – 4:19
 ”Dallas 1 PM” – 6:29

Kokoonpano
Biff Byford – laulu
Graham Oliver – kitara
Paul Quinn – kitara
Steve Dawson – basso
Pete Gill – rummut

Tuotanto
Tuottaja : Saxon & Pete Hinton
Suunnittelu : Will Reid Dick
Äänitys : Ramport Studio, UK

Lähteet 

Vuoden 1980 albumit
Saxonin albumit
Denim and Leather

Denim and Leather on heavy metal -yhtye Saxonin 5. lokakuuta vuonna 1981 julkaistu neljäs studioalbumi. Se saavutti yhdeksännen sijan Britannian albumilistalla.

Kappaleet
 "Princess of the Night" – 4:01
 "Never Surrender" – 3:15
 "Out of Control" – 4:07
 "Rough and Ready" – 4:51
 "Play it Loud" – 4:11
 "And the Bands Played On" – 2:48
 "Midnight Rider" – 5:45
 "Fire in the Sky" – 3:37
 "Denim and Leather" – 5:25

Kokoonpano
Biff Byford – laulu
Graham Oliver – kitara
Paul Quinn – kitara
Steve Dawson – basso
Pete Gill – rummut

Tuotanto
Tuottaja : Nigel Thomas
Suunnittelu: Andy Lydon
Nauhoitus : Aquarius Studiot, Geneve ja Polar Studiot, Tukholma
Miksattu : Polar Studiot, Tukholma

Lähteet

Vuoden 1981 albumit
Saxonin albumit
Parhaan miessivuosan Jussi

Parhaan miessivuosan Jussi on yksi Jussi-palkinnoista, joita Filmiaura ry. jakaa vuosittain suomalaisille elokuville.

Parhaan miessivuosan Jussia on jaettu vuosina 1944–1965 ja uudelleen vuodesta 1981 alkaen. Vuosina 1966–1981 sekä eräinä muina yksittäisinä vuosina ei jaettu erillisiä pää- ja sivuosa-Jusseja vaan ainoastaan parhaan miesnäyttelijän Jusseja. Nämä on listattu artikkelissa Parhaan miespääosan Jussi-palkinto. 

Keväällä 2022 Filmiauran hallitus ilmoitti, että sukupuoliperusteisista näyttelijäpalkinnoista luovutaan 2023. Jatkossa jaetaan parhaan pääosan ja parhaan sivuosan palkinnot sekä mahdollisesti muita näyttelijäpalkintoja niin, että näyttelijä-Jussien lukumäärä säilyy neljänä.

Useamman palkinnon voittaneet henkilöt

Kolme
Aku Korhonen

Kaksi
Peter Franzén
Uuno Laakso
Jani Volanen

Voittajat

1944–1997

1998–

Lähteet

 Virallinen kotisivu

Miessivuosa
Jukka Raitanen

Jukka Ensio Raitanen (21. helmikuuta 1947 Sippola – 20. elokuuta 2019 Lappeenranta) oli suomalainen laulaja, säveltäjä ja sanoittaja, jonka ensimmäinen sävellys ”Vangin toive” syntyi Konnunsuon vankilassa, jonne Raitanen oli joutunut maksuvälinepetosten vuoksi. Hannu Karpo teki ohjelmaa vankilassa, ja näin Raitanen pääsi esittämään laulunsa televisiossa. Hän on kertonut kuulleensa hyräilyä, johon kappale perustuu. Kappaleen tekijästä käytiin keskustelua, mutta se pysyi Raitasen sävellyksenä.

Vuonna 1976 ilmestyi Jukka Raitasen ensimmäinen albumi Vangin toive, ja sitä myytiin 50 000 kpl. Tällöin Kari Kuuva alkoi tehdä Raitaselle kappaleita, ja seuraava levy Vapaa oon myi kultaa. Raitanen jatkoi artistin uraansa vuoden 2008 juhannukseen asti, mutta ei enää saavuttanut 1970-luvun menestystään. Ennen laulajanuraansa Raitanen työskenteli nosturinkuljettajana. Raitanen oli viidesti avioliitossa, mutta vietti viimeiset vuotensa yksineläjänä. Raitanen asui Lappeenrannan Lauritsalassa.

Raitasen sisko Eila Loikkanen, joka asui veljensä seinänaapurina Lauritsalassa, löysi Raitasen kuolleena Raitasen kodista 20. elokuuta 2019. Loikkanen kertoi Ylelle veljensä kärsineen useista sairauksista.

Diskografia
 Vangin toive (1976)
 Vapaa oon (1977)
 Yölinjalla (1979)
 Maailman valtateillä (1980)
 Keikka Ouluun (1982) (kokoelma)
 Tunteella (1982)
 Jos tuopin nyt saan (1983)
 Pohjan poika (1985)
 Jukka Raitanen (1990)
 Tuulitukka (1991)
 20 suosikkia - Vangin toive (1997)
 Laulun sydämeesi teen (2000)
 Poptorin parhaat - Vangin toive (12 uutta versiota vanhoista kappaleista) (2002)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 
 
 
 Jukka Raitasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset laulajat
Suomalaiset iskelmämusiikin säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
Vuonna 1947 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Purema

Purema oli porilainen lauluyhtye, jonka ensimmäinen albumi Eks tiä julkaistiin vuonna 1976. Vuonna 1979 Purema sijoittui toiseksi Syksyn sävel -kilpailussa. Matti Tapio Tuominen kuoli vuonna 1999 ja Seppo Hakalan muusikonura päättyi halvaantumiseen vuonna 1983. Yhtye lopetti toimintansa heinäkuussa 1984.

Kokoonpanot

Viimeisin kokoonpano 

 Poijärvi Ilkka
 Hannu Piepponen
 Petri Asiala
 Ari Saari

Kolmas kokoonpano 

 Poijärvi Ilkka
 Hannu Piepponen
 Seppo Hakala
 Markku Tommila

Toinen kokoonpano 

 Poijärvi Ilkka
 Matti Tapio Tuominen
 Matti Nurmi
 Seppo Hakala

Perustajat 

 Matti Tapio Tuominen
 Matti Aalto
 Matti Nurmi
 Seppo Hakala

Diskografia

Studioalbumit 
 Eks tiä (1976)
 Purema (1978)
 Elämänmeno (1979)
 Milloin vaan (1980)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset lauluyhtyeet
Ranskan keskiylänkö

Ranskan keskiylänkö () on ylänköalue Etelä-Ranskan keskiosassa. Keskiylänkö on syntynyt vulkaanisen toiminnan tuloksena, ja siihen kuuluu useita sammuneita tulivuoria, jotka ovat jo kuluneet matalammiksi. Keskiylänköä erottaa Alpeista syvä ja laaja Rhône-joen laakso.

Ylängön korkeimmat huiput jäävät hiukan 1 900 metrin alapuolelle. 

Keskiylängöllä on kaksi Ranskan suuraluetta kokonaan: Auvergne ja Limousin. Kolme aluetta ulottuu osittain keskiylängölle:Languedoc-Roussillon, Midi-Pyrénées ja Rhône-Alpes. Nämä jakaantuvat edelleen kahteentoista departementtiin. Suurimmat kaupungit ovat Clermont-Ferrand ja  Saint-Étienne. Yleiskuvaltaan ylänköalue on harvaan asuttua maaseutua.

Lähteet 

Ranskan maantiede
Euroopan vuoristot
Euroopan tulivuoret
Euroopan ylängöt
T. T. Purontaka

T. T. Purontaka (oik. Veli Tapani Purontaka, s. 19. huhtikuuta 1962 Toholampi) on suomalainen iskelmälaulaja ja soittaja, joka pääsi vuonna 1990 Topi Sorsakosken yhtyeeseen basistiksi. Soolouransa Purontaka aloitti vuonna 1994.

T. T. Purontaka alkoi kouluvuosinaan tuntea vetoa hengelliseen musiikkiin, sai yksityistä laulunopetusta luokanopettajaltaan ja esiintyi erilaisissa seurakunnan tilaisuuksissa kotipaikkakunnallaan. Teinivuosinaan hän innostui punkista, jolloin hän ihaili mm. Sex Pistols- ja Hurriganes-yhtyeitä. Vuonna 1977 Tapani kokosi oman yhtyeensä, jossa hän itse soitti bassoa. Ennen päätoimiseksi muusikoksi ryhtymistään Purontaka työskenteli meijerissä.

Iskelmämusiikin pariin Purontaka siirtyi 1980-luvun alkuvuosina. Vuonna 1985 hän ryhtyi paikallisen tanssiyhtyeen laulavaksi basistiksi, ja vuonna 1986 hän julkaisi omakustanteena ensimmäisen levytyksensä Orpo sydän. Neljän vuoden kauttaan Topi Sorsakosken yhtyeessä Purontaka on sittemmin pitänyt lavakeikkailun korkeakoulunaan. Hänen ensimmäinen oma hittinsä oli vuonna 1995 levytetty ralli ''Tähtitaivas, tähtisilmät.

2000-luvulla Purontaka on esiintynyt noin 150–180 keikan vuosivauhdilla, ja vankinta hänen suosionsa on ollut hänen kotimaakunnassaan Keski-Pohjanmaalla.

Diskografia 
 Orpo sydän (1986)
 Vie minut sun uniin (1994) Olarin Musiikki Oy
 Tähtitaivas (1995) Olarin Musiikki Oy
 T. T. Purontaka (1997)
 Tanssimaan koko Suomi (1998)
 20 suosikkia - Rakkautta salamoivaa (1999)
 Ciao isabelle (2000)
 Rakkaus ei saa luovuttaa (2002) Olarin Musiikki Oy
 Näetkö mun silmissä rakkautta (2005) Olarin Musiikki Oy
 Kun aika on (2007) Olarin Musiikki Oy
 Sinua varten (2011) Olarin Musiikki Oy
 Parhaat (2012) Olarin Musiikki Oy
 Luotan huomiseen (2015)
 Tahdon elää (2018) Rocket Records

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 TT Purontaan omat nettisivut
 

Suomalaiset iskelmälaulajat
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Wild Mood Swings

Wild Mood Swings on The Curen kymmenes albumi vuodelta 1996.

Kappaleet 
 Want
 Club America
 This is a Lie
 The 13th
 Strange Attraction
 Mint Car
 Jupiter Crash
 Round & Round & Round
 Gone!
 Numb
 Return
 Trap
 Treasure
 Bare
 It Used to Be Me (Bonuskappale, bain Japanin painoksessa ja saatavilla The 13th-singlen b-puolena muualla maailmassa)

Kokoonpano 
 Robert Smith – kitara, laulu, basso
 Simon Gallup – basso
 Perry Bamonte – kitara, basso
 Roger O'Donnell – koskettimet
 Jason Cooper – rummut

Arviot 
 Allmusic: 
 Entertainment Weekly: B
 Rolling Stone:

Lähteet 

Vuoden 1996 albumit
The Curen albumit
Teemu Mäntysaari

Teemu Mäntysaari on suomalainen muusikko, joka toimii nykyään metallimusiikkiyhtye Wintersunissa kitaristina. Hän on soittanut myös toimintansa sittemmin lopettaneessa Imperanon-yhtyeessä. Hän syntyi vuonna 1987 Pälkäneellä ja aloitti kitaran soittamisen ollessaan 13-vuotias. Hän on tähän mennessä kirjoittanut monta julkaisematonta kappaletta Imperanonille sekä osallistunut Wintersunin jo ilmestyneen Time I-albumin äänityksiin.

Mäntysaari toimii myös opettajana.

Lähteet 

Suomalaiset metallimusiikin kitaristit
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
Neturei Karta International

Neturei Karta International on palestiinalaisen rabbi Amram Blaun 1938 perustama ortodoksijuutalainen liike, joka vastustaa sionismia ja Israelin valtiota pitäen niitä Tooran ja Talmudin vastaisina. 

Liike kannattaa Israelin valtion rauhanomaista lakkauttamista ja maan luovuttamista  palestiinalaisille itsenäisen Palestiinan valtion luomiseksi. Järjestön mukaan sionismi on militaristinen ja rasistinen ideologia, joka on  juutalaisen lain vastainen.

Neturei Karta Internationalin mukaan juutalaiset eivät saa omatoimisesti perustaa juutalaisvaltiota eivätkä missään tapauksessa sortaa toista kansaa, vaan heidän on odotettava messiasta, joka perustaa juutalaisille valtion rauhanomaisesti sortamatta mitään toista kansaa. Järjestön mukaan juutalaisten on elettävä diasporassa, kunnes Messias tulee, seurauksena siitä, että juutalaiset hylkäsivät Jumalan lain.

Liikkeen mukaan Israel sortaa palestiinalaisten lisäksi myös juutalaisia. Se arvostelee sionismia ja Israelia juutalaisuuden  maallistamisesta ja juutalaisten aiemmin hyvien suhteiden pilaamisesta  arabeihin ja  muslimeihin. 

Sionistit pitävät ryhmää ääriliikkeenä, joka tukee antisemitismiä. Järjestö itse taas väittää puolustavansa juutalaista uskoa ja sionistien tukevan toiminnallaan antisemitismiä. Järjestö on puolustanut monia sionistien vastustamia henkilöitä ja järjestöjä, kuten Mahmud Ahmadinejadia, Jasser Arafatia ja Louis Farrakhania, ja se myös tuki Hizbollahia vuoden 2006 sodassa ja onnitteli Hamasia vaalivoitosta Palestiinassa. 

Liikkeen nykyinen johtaja on rabbi Yisroel Dovid Weiss.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Neturei Karta International 
 Jews Not Zionists 
 True Torah Jews Against Zionism 

Sionismi
Jakkihedelmä

Intianleipäpuu eli jakkipuu (Artocarpus heterophyllus) on mulperikasvien heimoon kuuluva puumainen kasvi, joka tuottaa jakkihedelmäksi kutsuttuja hedelmiä. Kasvia esiintyy Intiassa, Bangladeshissa, Filippiineillä, Sri Lankassa ja Kaakkois-Aasiassa, jonne kasvi on luultavasti levinnyt ihmisen mukana.

Kuvaus 
Jakkihedelmät ovat suuria, vain harvoin alle 25 senttimetriä läpimitaltaan. Suhteellisen nuori, halkaisijaltaan noin kymmensenttimetrinen puu voi tuottaa jopa 36 kilogramman painoisia, 90 senttimetriä pitkiä ja 50 senttimetriä läpimitaltaan olevia hedelmiä. Jakkihedelmä on maailman suurin puussa kasvava hedelmä.

Kasvin siemeniä ympäröi keltainen noin 3–5 millimetrin paksuinen suojakerros, joka kypsänä muistuttaa maultaan ananasta, mutta on miedomman makuinen ja vähemmän mehukas.

Viljely ja käyttö 
Jakkihedelmä kasvaa yleisesti Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Sitä viljellään myös Keski- ja Itä-Afrikassa, Brasiliassa, Surinamessa ja osissa Länsi-Intian saaristoa, kuten Jamaikalla. Se on Bangladeshin ja Indonesian kansallishedelmä.

Jakkihedelmällä on ollut historiallisesti suuri merkitys Intian maanviljelyssä. Intiassa tehdyt arkeologiset löydöt ovat paljastaneet, että kasvia viljeltiin alueella jo 3 000–6 000 vuotta sitten.

Jakkihedelmä on hyvin suosittu eri puolilla maailmaa, vaikka sen maku ei ensimmäisellä kerralla välttämättä olekaan kovin miellyttävä. Kypsänä hedelmäliha on keltaista tai oranssia ja se maistuu makealta. Jakkihedelmää käytetään vihanneksen tavoin myös raakana, jolloin se on väriltään vaalean keltaista tai melkein valkoista. Raa’an hedelmän tuoksu voi miedosti muistuttaa mätänevää sipulia, ja hedelmää käsiteltäessä kädet yleensä käsitellään kookosöljyllä, kerosiinilla tai parafiinilla, koska hedelmästä irtoaa valkoista, maitomaista nestettä, jota toisinaan käytetään myös liimana. Suomessa Hartwall toi markkinoille jakkihedelmänmakuisen virvoitusjuoman keväällä 2010.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 United States Department of Agriculture (USDA): Artocarpus heterophyllus 
 Flora of China: Artocarpus heterophyllus 
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Artocarpus heterophyllus 

Mulperikasvit
Hedelmät
Puut
Nuortenkirjallisuus

Nuortenkirjallisuudeksi kutsutaan kirjallisuutta tai teoksia, jonka kohderyhmäksi on rajattu nuoriso. Lajityyppi rinnastetaan monesti lastenkirjallisuuteen, jolloin siitä puhutaan lasten- ja nuortenkirjallisuutena.

Joitakin alan toimijoita
Suuri osa lasten- ja nuortenkirjoja on julkaistu sarjoina, esimerkiksi Enid Blytonin Viisikko, Astrid Lindgrenin Peppi Pitkätossu ja J. K. Rowlingin Harry Potter -sarja. 

Jossakin määrin nuortenkirja supistui alalajina 1970-luvun puolivälistä eteenpäin ja nuoret siirtyvät lastenkirjoista aikuisten viihdekirjoihin, sota-, jännitys- ja romantiikkateemoihin. Nuorten kirjallisuudeksi tuli kansallinen sarjakuva sekä kauhukirjallisuus. Tieteiskirjallisuus teki – muun muassa Jules Vernen 1800-luvun lopun tarinoiden kiinnostuksen hiipumisen jälkeen – paluun 1980-luvun lopulla eri maiden kansallisten tieteiskirjoittajien saatua myönteisiä kustannuspäätöksiä kustantamoilta. Japanilaiset sarjakuvat tulivat suosituksi 2000-luvun alussa ja nuortenkirjallisuus koki uuden nousun.

Historiaa
1940-luvulla markkinoinnin helppous sai kaupallisen edun voittamaan kirjallisen laadun. Koti- ja ulkomaisia pinnallisia nuorisokirjoja tehtiin paljon sarjatuotantona ja nuorisokirjallisuuden katsottiin rihkamatuotannon takia joutuneen 1940-luvun puolivälissä lamaan. Nuorisokirjallisuuden ja kirjailijoiden etua ja laatua valvomaan perustettiin 1946 Nuorten Kirja ry, jonka toimintaa jatkaa nykyisin Suomen Nuorisokirjailijat ry.

1960-luvulla yhteiskunnallinen perusvaade koski kaikkia kirjoja ja realistiset nuortenkirjat saivat uusia ilmeitä. Yhteiskunnallisviritteistä ja arkirealistista nuorisokirjallisuutta kirjoittivat esimerkiksi Eve Garnett, Eleanor Estes ja Mary Stoltz.

Lähteet 
 Tuula Ikonen, Satu Marttila ja Kati Vaijärvi (toim.): Lue lapselle! Weilin+Göös, 1978.

Viitteet

Kirjallisuutta 
 

Seulonnan keskeiset artikkelit

nl:Jeugdliteratuur#Jeugdliteratuur
Lauri Letonmäki

Lauri Aukusti Letonmäki (aiemmin Helin, 22. joulukuuta 1886 Tampere – 20. marraskuuta 1935 Neuvostoliitto) oli suomalainen toimittaja ja Suomen kansanvaltuuskunnan oikeusasiainvaltuutettu, joka pakeni sisällissodan jälkeen Venäjälle.

Letonmäen vanhemmat olivat höyrylaivan kapteeni Matti Helin ja Kristina Matilda Dahlberg. Päästyään ylioppilaaksi 1903 Tampereen Reaalilyseosta Letonmäki toimi Tampereella Kansan Lehden toimittajana ja vuoteen 1918 Työläisnuoriso-lehden avustajana. Hän oli myös Rajavahdin vastaavana toimittajana Sortavalassa 1911–1912. Hänet tuomittiin vankeuteen majesteettirikoksesta 1912. Sisällissodan aikana Letonmäki toimi Suomen kansanvaltuuskunnan oikeusasiainvaltuutettuna ja huoltoasiain päällikkönä sekä toimeenpanevana sihteerinä, ja hän oli lisäksi Työväen järjestyskaartin yleisesikunnan jäsen.

Sisällissodan loppuvaiheessa Letonmäki pakeni Venäjälle. Hän oli mukana maanalaisessa puoluetyössä Suomessa ja Ruotsissa 1919–1920 sekä toimi Sosialistisen Aikakauslehden avustajana Suomessa ja Viesti-lehden toimitusneuvoston jäsenenä Ruotsissa. 1920-luvulla Letonmäki opetti SKP:n poliittisilla kursseilla Pietarissa 1920–1921 ja Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa 1922–1923. Myöhemmin hän toimi Kominternin Länsi-Euroopan propagandasihteeristön Suomen osaston hoitajana 1924, Punainen Karjala -lehden päätoimittajana 1927–1931 ja työskenteli kustannusliike Kirjassa poliittisen kirjallisuuden osaston toimittajana 1931–1935, jolloin hän suomensi kirjallisuutta ja toimitti yhdessä Kullervo Mannerin kanssa Lenin koottujen teosten suomennosta. Letonmäki joutui epäsuosioon 1935, ja hänet erotettiin NKP:stä syytettynä yhteyksistä nationalisteihin. Letonmäki teki tämän jälkeen itsemurhan 20. marraskuuta 1935.

Letonmäki oli SDP:n kansanedustajana 1914–1917 Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä. Ennen sisällissotaa Letonmäki oli sos.dem. puoluetoimikunnan jäsen, ja Venäjälle siirryttyään hän kuului jäsenenä Suomen työväen toimeenpanevaan komiteaan ja SKP:n keskuskomiteaan. Letonmäki oli naimisissa vuodesta 1910 kansanedustaja Maria Alina Kurkelan kanssa.

Teokset 
 Ohjelmarunoja: omia ja suomennoksia 1. Tampereen työväen sanomalehti 1914 
 Ohjelmarunoja: omia ja suomennoksia 2. Tampereen työväen sanomalehti 1918 
 Valkoinen sosialidemokratia – punainen kommunismi. 1918 
 Piirteitä Suomen ja Karjalan historiasta, Moskva: Centralnoe izdatelstvo narodov S.S.S.R., 1925
 Karjalan historia, Leningrad: Kirja, 1931
 O. W. Kuusinen, L. Letonmäki, K. Manner, Suomen vallankumous 1918. Helsinki: Marxilais-Leniniläiset ryhmät, 1973

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Vaasan läänin itäinen vaalipiiri
Suomalaiset päätoimittajat
Suomen kansanvaltuuskunnan jäsenet
Neuvostoliitonsuomalaiset henkilöt
Itsemurhan tehneet
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1935 kuolleet
Histria

Histria oli antiikinaikainen kaupunki, joka sijaitsi Mustanmeren rannalla Tonavan suulla nykyisen Romanian valtion alueella. Kaupunki tunnetaan myös kreikkalaisella nimellä Istros. Kaupungin perustivat kreikkalaiset 600-luvulla eaa. Merenranta tarjosi hyvän paikan satamalle, ja kalastus oli tärkein elinkeino. Ajanlaskumme alussa kaupungista tuli roomalainen, jollaisena se oli ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla jaa. Tonavan muta täytti vähitellen lahden, jonka rannalla kaupunki sijaitsi, mutta kaupankäynti jatkui kuudennelle vuosisadalle saakka. Kansainvaellusten aikana kaupunki tuhoutui ja jäi unohduksiin, kunnes sen rauniot löydettiin vuonna 1868. Arkeologiset kaivaukset alkoivat alueella vuonna 1914. Kaivaukset jatkuvat edelleen, ja kaupunkiin on perustettu museo.

Suomessa Histria tuli tunnetuksi vuonna 1966 Muksujen laulun Histria ansiosta.

Aiheesta muualla 

Histrian arkeologinen sivusto 

Antiikin Rooman maantiede
Romanian historia
Muinaisjäännökset
Antiikin Kreikan siirtokunnat
Ortodoksinen kansankokous

Ortodoksinen kansankokous () (lyh. ΛΑΟΣ, LAOS) on kreikkalainen oikeistolainen puolue. Se on perustettu vuonna 2000, ja sen perustaja ja johtaja on Giórgos Karatzaféris. Puolueen nimi ja lyhenne muodostavat sanaleikin, sillä sana laós (λαός) tarkoittaa kreikaksi ”kansaa”.

Puolueella oli edustajia Kreikan parlamentissa vuosina 2007–2012 ja Euroopan parlamentissa vuosina 2004–2014. Puolue ei ole osallistunut Kreikan parlamenttivaaleihin tammikuun 2015 vaalien jälkeen. Se ei saanut paikkoja Euroopan parlamenttiin vuoden 2019 europarlamenttivaaleissa.

Historia 

Karatzaféris perusti LAOS-puolueen vuonna 2000 pian sen jälkeen kun hänet oli erotettu Uusi demokratia -puolueesta. Vuoden 2004 vaaleissa puolue sai 2,2 prosenttia äänistä eikä ylittänyt 3 prosentin äänikynnystä, ja ei siten saanut yhtään paikkaa. Saman vuoden europarlamenttivaaleissa puolue sai 4,12 prosenttia äänistä ja yhden paikan. Europarlamentissa puolue kuului EFDD-ryhmään. Vuoden 2007 vaaleissa puolue sai 3,79 prosenttia äänistä ja 10 parlamenttipaikkaa.

Puolue otettiin marraskuussa 2011 mukaan Loukás Papadímoksen koalitiohallitukseen, joka muodostettiin Kreikan velkakriisin ratkaisemiseksi. Helmikuussa 2012 puolueen ministerit kuitenkin erosivat hallituksesta vastustaessaan tuolloin julkistettua säästöpakettia.

Vuonna 2012 puolue hävisi sekä toukokuun ennenaikaiset parlamenttivaalit että kesäkuun uusintavaalit, eikä saanut kummissakaan vaaleissa edustajiaan parlamenttiin.  Puolue osallistui parlamenttivaaleihin viimeisen kerran tammikuun 2015 vaaleissa, joissa se sai 1,03 % kannatuksen ja jäi äänikynnyksen alapuolelle. Europarlamenttivaaleihin se on osallistunut viimeksi 2014 ja 2019 saamatta kummallakaan kerralla edustajia läpi.

Politiikka 

LAOS:in poliittista linjaa on luonnehdittu lähinnä populistiseksi ja nationalistiseksi. Se tukeutuu nimensäkin mukaisesti vahvasti ortodoksiseen kirkkoon, ja sitä on nimitetty ajoittain jopa äärioikeistolaiseksi.

Karatzaféris itse on pitänyt oikeisto- ja vasemmistojakoa merkityksettömänä kylmän sodan jälkeisessä maailmassa, ja katsonut jakolinjan olevan ennemmin globalisaation puolesta tai sitä vastaan. Hän on kuvannut puolueen linjaa ”diktatuuria edeltävän ajan oikeistolaiseksi”, vasemmiston ja oikeiston yhteensulaumaksi ja ”populaariliberalismiksi”. Karatzaféris  sanoo tukevansa isänmaallisuutta ja sosiaalista solidaarisuutta. Hän on myös pyrkinyt eroon oikeistolaisen maineesta sanomalla pitävänsä Che Guevaran ja Fidel Castron kuvia toimistossaan ”symboleina amerikkalaisia vastaan”. Alkuaikoina puoluetta pidettiin nationalistisena ortodoksipuolueena, josta Karatzaféris on sittemmin sanoutunut irti kutsuen nationalismia ”myrkyksi” ja olevansa vain isänmaallinen.

Vaalitulokset 

Puolueen tulokset vaaleissa ovat:

Lähteet 

Kreikkalaiset puolueet
Nationalistiset puolueet
Moon Cakes

Moon Cakes on vuonna 1990 perustettu suomalainen rockmusiikkia tekevä yhtye. Alun perin sen nimi oli Moon. 

Yhtyeen jäsenistä Sakari Pesola on aikaisemmin soittanut Kolmas Nainen -yhtyeessä ja Kirka Sainio on puolestaan ollut mukana yhtyeissä Airdash ja LAB. 

Moon Cakesilta tuli uutta musiikkia keväällä 2011, single maaliskuussa ja albumi myöhemmin keväällä.

Jäsenet
 Aino Roivainen - koskettimet ja laulu
 Kirka Sainio - basso ja piano
 Mika Simo - rummut
 Sakari Pesola - kitara

Entiset jäsenet 
 Mikko Karmila soitti kitaraa noin vuoteen 2000 asti.
 Mikko Mäkelä soitti bassoa vuosina 1993–1994

Diskografia

Levy-yhtiö
 Delirium Music Works Oy
http://www.dmw.fi

Lähteet
http://www.mooncakes.fi 

Suomalaiset rockyhtyeet
Andrei Fjodorov

Andrei Vladimirovitš Fjodorov [ˈfʲoːdərəf] ( kyrillisesti Андрей Владимирович Фёдоров, s. 30. toukokuuta 1955 Moskova) on venäläinen poliitikko, joka toimi Venäjän neuvostotasavallann varaulkoasiainministerinä 1990-1991. Fjodorov tuntee Suomen hyvin ja puhuu suomen kieltä, sillä hän asui ja kävi koulua Helsingissä 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin hänen isänsä Vladimir Fjodorov työskenteli Neuvostoliiton Suomen-suurlähetystössä. Fjodorovin suhteet Venäjän presidentti Boris Jeltsinin hallintoon katkesivat, kun hän vuonna 1991 nimitettynä varapresidentin Aleksandr Rutskoin neuvonantajana osallistui Venäjän vallankaappausyritykseen 1993.

Nykyisin Fjodorov toimii politiikan analyytikkona ja suuryritysten neuvonantajana. Hän on kommentoinut myös Suomessa käytävää keskustelua jäsenyydestä Natossa. Argumenty i fakty -lehden kolumnissa elokuussa 2007 Fjodorov kertoi, että Venäjän hallitus laski vuoden 1992 alussa hinnan (15 miljardia dollaria), jolla luovutettu Karjala voitaisiin myydä Suomelle. Myymistä pidettiin kuitenkin vaarallisena ennakkotapauksena ja ajatus haudattiin nopeasti.

Aiheesta muualla 

 Федоров Андрей Владимирович Lobbying.ru 
 Jeltsinin ajan vaikuttaja Kotimaa, Uutiset, Helsingin Sanomat

Venäläiset poliitikot
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Robert Robinson

Sir Robert Robinson (13. syyskuuta 1886 Rufford – 8. helmikuuta 1975 Great Missenden) oli brittiläinen kemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1947 antosyaanien ja alkaloidien tutkimisesta. Robinson toimi vuodesta 1930 Oxfordin yliopistossa kemian professorina ja myöhemmin tutkijana Magdalen Collegessa.

Robinson syntetisoi vuonna 1917 kokaiinin esiasteen tropinonin. Tämä ei ollut pelkästään suuri askel alkaloidien kemian tutkimuksessa, vaan osoitti myös, että tandemreaktio käy bisyklisten molekyylien valmistamiseen niin sanotulla one-pot -synteesillä.

Robinson toimi vuosina 1945–1950 Royal Societyn puheenjohtajana.

Aiheesta muualla 
Robinsonin elämäkerta Nobel-säätiön sivuilla

Brittiläiset kemistit
Nobelin kemianpalkinnon saajat
Copley-mitalin saajat
Royal Societyn jäsenet
Ranskan tiedeakatemian jäsenet
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Orient Thai Airlines

Orient Thai Airlines () oli thaimaalainen lentoyhtiö, jonka toimipaikka oli Bangkok. Yhtiö lensi ulkomaan ja kotimaan tilaus- ja reittilentoja kotikenttänään Suvarnabhumin kansainvälinen lentoasema. Orient Thailla oli kokonaan omistuksessaan halpalentoyhtiö One-Two-Go, jonka lisäksi sillä on 49 prosentin osuus Kampuchea Airlines -lentoyhtiöstä. Yhtiö perustettiin vuonna 2000. Yhtiön logossa on punainen lentävä lokki. Yhtiö lopetti toimintansa vuonna 2018 finanssiongelmien vuoksi.

Laivasto 

Yhtiön laivasto vuonna 2016.

 7 Boeing 737-300
 2 Boeing 737-400
 3 Boeing 747-400
 5 Boeing 767-300
 2 Boeing 767-300ER

Kohteet 
Orient Thai lensi neljään ulkomaankohteeseen.

Kiinan kansantasavalta
Hongkong (Hongkongin kansainvälinen lentoasema)
Etelä-Korea
Soul (Incheonin kansainvälinen lentoasema)
Thaimaa
Bangkok (Suvarnabhumin kansainvälinen lentoasema)
Phuket (Phuketin kansainvälinen lentoasema)
Malediivit
Malé (Malén kansainvälinen lentoasema)
Saudi-Arabia
Jedda (Jeddan kansainvälinen lentoasema)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Orient Thain viralliset sivut

Thaimaalaiset lentoyhtiöt