Kielitiede

Kielitiede eli lingvistiikka on kieltä tutkiva tiede. Varsinaisessa kielitieteessä kieltä tutkitaan itsenäisenä järjestelmänä ilman kytköksiä kielen ulkopuoliseen todellisuuteen.

Tutkimuskohteet
Kielitieteessä tutkimuksen kohteena voi olla
 ihmiskielen yleiset ominaisuudet. Tämä ala on yleistä kielitiedettä.
 yksi kieli tai murre.
 yhden henkilön kieli eli idiolekti, tai ryhmän kieli.

Yleisemmin kielitieteessä tutkitaan muun muassa kielten universaaleja yhtäläisyyksiä, kielen ja ajattelun yhteyksiä, kielissä tapahtuvia muutoksia ja niiden syitä. Kielten universaalit kuuluvat kielitieteen haaraan, jota kutsutaan yleiseksi kielitieteeksi. Kielitieteellinen tutkimus voi olla 
synkronista, jolloin tutkitaan jollakin hetkellä vallitsevaa kielen tilaa. Yleensä tutkitaan käsitteellisen nykyhetken kieltä.
diakronista, jolloin tutkitaan kieltä ajan kuluessa muuttuvana ilmiönä. Diakronisessa tutkimuksessa ilmiöiden muutoksia kuvataan vanhojen tekstien ja sukukielten antaman aineiston avulla.

Kielitieteen tutkimuskohteena on muun muassa kielioppi, eli säännöt, jotka tekevät kielen mahdolliseksi ja ymmärrettäväksi. Kyse on siis eri asiasta kuin kielenhuoltajien käsitys yhteisöllisesti hyväksyttävästä kielestä. Kielioppi koostuu sanojen morfologiasta eli muoto-opista, syntaksista eli lauseopista ja ortografiasta eli oikeinkirjoituksesta. Puheääniä yleensä kielestä riippumatta tutkii fonetiikka, kun taas fonologia on keskittynyt yhden tietyn kielen foneemeihin eli äänteisiin ja niiden funktioihin.

Tutkimusaineisto
Kielitieteen tutkimusaineisto koostuu usein tutkijan itse kokoamasta materiaalista, mutta usein käytetään muita tarkoituksia varten koottuja aineistoja. Humanistisen tutkimuksen alalla on yhä tärkeämpää, että digitaalinen aineisto on avoimesti saatavilla. Tutkijoiden olisi siksi jaettava materiaalejaan toisille tutkijoille.

Tausta
Kielitieteen juuret ovat filosofiassa. Antiikin filosofit pohtivat esineiden ja asioiden oikeita nimiä. Näistä pohdinnoista syntyivät sanaluokat, ja samalla syntyi uusi tieteenala, kielitiede, eli kielitieteen käsitykset kielen olemuksesta ovat filosofien luomia. Antiikin filosofi-kielitieteilijät loivat nykyiset sanaluokkakäsitteet, jotka osoittavat, mitkä luokat olivat tärkeitä kreikassa ja latinassa. Nämä sanaluokat eivät kuitenkaan ole yleismaailmallisia, esimerkiksi suomessa olisi tarpeen deverbaalinominien oma luokka (sana voi saada sekä verbin määritteet että substantiivin sijapäätteet), ja  turkkilaiskielissä adverbi (verbin attribuutti) ja adjektiivi (substantiivin attribuutti) eivät useinkaan eroa muodollisesti toisistaan.

Kielitieteen osa-alueita 
 fonetiikka (äänneoppi)
 fonologia (funktionaalinen äänneoppi)
 kielioppi
 morfologia (muoto-oppi)
 syntaksi (lauseoppi)
 ortografia (oikeinkirjoitus)
 leksikologia (sanasto-oppi)
  onomasiologia (nimitysoppi)
leksikografia (sanakirjaoppi)
 terminologia (oppisanasto)
 nimistöntutkimus (onomastiikka)
 historiallis-vertaileva kielitiede
 äännehistoria
 etymologia (sanojen alkuperän tutkimus)
 kontaktilingvistiikka (lainautumisen tutkimus)
 dialektologia (murretutkimus)
 semantiikka (merkitysoppi)
 stilistiikka (tyylintutkimus)
 pragmatiikka (kielen käytön tutkimus)
 soveltava kielitiede

Kielitieteeseen liittyviä tieteenaloja 
 kielihistoria
 kielifilosofia
 kielipsykologia
 neurolingvistiikka
 biolingvistiikka
 sosiolingvistiikka
 semiotiikka (yleinen merkkioppi)
 eri kielten filologiat
 vanhojen tekstien tutkimus
 paleografia (vanhojen kirjoitusjärjestelmien tutkimus)
 kieliteknologia
 psykolingvistiikka
 käännöstiede
 tekstilingvistiikka
 keskusteluntutkimus
 kognitiivinen kielentutkimus
 diskurssianalyysi
 vuorovaikutuslingvistiikka

Kielitieteen suuntauksia

Humanistisia
Humanistisen kielentutkimuksen lähtökohtana on, että kieli on ihmisen luoma keksintö. Kielentutkimuksen semioottisessa perinteessä kielen katsotaan olevan merkkijärjestelmä, joka syntyy merkityksen ja muodon vuorovaikutuksesta. Kielijärjestelmän eri osia ja tasoja pidetään laskennallisesti järjestäytyneinä ja yhteenliittyneinä. Kielitieteen katsotaan liittyvän olennaisesti yhteiskuntatieteeseen ja kulttuurintutkimukseen, sillä kielet muovautuvat kieliyhteisön sisällä tapahtuvassa vuorovaikutuksessa sekä kosketuksessa toisiin kieliyhteisöihin. Humanistista näkökulmaa edustavat esimerkiksi strukturalistisen eli rakenteellisen kielitieteen eri suuntaukset.

Näihin kuuluu funktionaalinen eli toimintokielitiede. Humanistisessa viitekehyksessä rakenteen ja toiminnon käsitteet rinnastetaan niiden merkitykseen yhteiskuntatieteissä. Toimintokielitiede pyrkii selittämään kielen rakenteita niiden toimintoon tai käyttötarkoitukseen vedoten. Toiminnollisen selityksen lähtökohtana on, että viestintä on kielen päällimmäinen käyttötarkoitus, ja siksi kielen rakenteet ovat esimerkiksi erityisesti suulliseen viestintään sopivia. Muut rakenteellisen kielitieteen lähtökohdat perustuvat näkökulmaan, jossa kielen rakenteet ovat suoraa seurausta kielijärjestelmän vaatimuksista.

Rakenne- ja toimintokielitieteen ajatuksia edustavat Prahan kielitieteellinen piiri, Kööpenhaminen kielitieteellinen piiri, Société internationale de linguistique fonctionnelle, funktionaalinen diskurssikielitiede sekä systeeminen–funktionaalinen kielitiede. Suomessa humanistista tutkimusotetta edustaa Esa Itkonen.

Biologisia

Toiset viitekehykset perustuvat ajatukselle, että kieli on ihmislajiin kuuluva biologinen ilmiö. Generatiivinen kielitiede on otaksutun ihmiselle synnynnäisen kielirakenteen tutkimusta. Rakennekieliteteestä eroten generatiivinen kielitiede hylkää ajatuksen, jonka mukaan merkitys tai sosiaalinen vuorovaikutus vaikuttaisi kieleen. Sen sijaan kaikkien kielten katsotaan pohjautuvan samaan kiteytyneeseen rakenteeseen, jonka on aiheuttanut ainoastaan ihmislajille sattunut geneettinen mutaatio.

Kognitiivinen kielitiede puolestaan hylkää ajatuksen sisäsyntyisestä kieliopista tutkien, miten aivot tuottavat kielirakennelmia mielikuvaskeemoista, sekä miten ihmismielen rajoitteet ja vinoumat vaikuttavat kielen muotoihin. Neurolingvistisen ohjelmoinnin tavoin kognitiivinen kielitiede lähestyy kieltä aistimoodien kautta. Se tutkii esimerkiksi millaisia visuaalisia ja liikekielikuvia kielissä on.

Kognitiiviseen ja evoluutiokielitieteeseen liittyy lukuisia memetiikkaan rinnastuvia viitekehyksiä kuten käyttöpohjainen kielitiede, kieli monisäikeisenä adaptiivisena järjestelmänä, konstruktiokielioppi sekä emergenssikielitiede. Nämä tutkivat, miten kielen yksiköt lisääntyvät, leviävät ja adaptoituvat yksilöön ja yhteisöön. Suomessa kognitiivisen kielitieteen ja konstruktiokieliopin kannattajiin lukeutuvat mm. Ilona Herlin, Tiina Onikki-Rantajääskö, Minna Palander-Collín ja Jaakko Leino. 

Generatiivinen kielitiede ja memetiikkaan pohjautuvat lähestymistavat voidaan erottaa toisistaan myös nimityksillä formalismi ja funktionalismi. Asiayhteys on kuitenkin toinen kuin yleensä ihmistieteissä.

Kielitieteeseen liittyviä henkilöitä 
 Walter Benjamin
 Noam Chomsky
 Umberto Eco
 Roman Jakobson
 Philip Lieberman
 Charles Morris
 Charles Sanders Peirce
 Ferdinand de Saussure
 George Lakoff
 Louis Hjelmslev
 Nikolai Trubetzkoy
 William Jones
 Jens Allwood
 Fred Karlsson
 Kimmo Koskenniemi
 Ghil'ad Zuckermann

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Helsingin yliopiston yleisen kielitieteen laitos.
 Kotikielen Seura.
 FIN-CLARIN.
 

Seulonnan keskeiset artikkelit