joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Žert

Žert (kirjaimellisesti ’Vitsi’, ) on tšekkiläisen Jaromir Jirešin ohjaama vuonna 1969 ilmestynyt elokuva, jota pidetään yhtenä Tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon keskeisistä elokuvista. Milan Kunderan romaaniin perustuva elokuva kertoo yliopisto-opiskelijasta, joka joutuu postikorttiin kirjoittamansa kommunistivitsin vuoksi rangaistusleirille ja päättää myöhemmin kostaa tapahtuman. Elokuvaa ei ole julkaistu Suomessa, joten sillä ei ole virallista suomenkielistä nimeä.

Tuotanto 
Jaromir Jirešillä ei ollut mahdollisuutta ohjata vuonna 1963 julkaistun esikoiselokuvansa Krik () jälkeen. Hän ja Milan Kundera valmistelivat Žertin elokuvakäsikirjoitusta vuonna 1967, ennen Kunderan samannimisen esikoisromaanin julkaisua. Prahan kevään vapauden aikana vuonna 1968 Jireš sai mahdollisuutensa.

Žert on tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon suorin ja kiertelemättömin totalitarismin ja kommunistisen hallinnon kritiikki. Mustavalkoinen elokuva rinnastaa useamman eri aikatason: nykyajan, Ludvíkin ajan yliopistolla ja rangaistuspataljoona-ajan. Siitä puuttuu kokonaan Jirešin muiden elokuvien lyyrisyys. Poliittinen kommentointi on suoraa ja armottomampaa kuin Kunderan kirjassa, jonka rakkaustarina on lähes kokonaan riisuttu elokuvasta.

Juoni 
Ludvík Jahn palaa vanhaan kotikaupunkiinsa muualla viettämiensä vuosien jälkeen. Häntä haastattelee radiotoimittaja Helen, jonka Ludvík ymmärtää vanhan vihamiehensä vaimoksi. Ludvík on vuosia aiemmin lähettänyt kommunistien leirillä olevalle tyttöystävälleen postikortin, jossa hän on vitsaillut tämän ja kommunistien ihanteilla. 

Tyttöystävä on luovuttanut postikortin ja Ludvíkin kirjeet komitealle, joka on erottanyt Ludvíkin yliopistolta. Hänet on määrätty rangaistuspataljoonaan kuudeksi vuodeksi. Pavel oli yksi komitean jäsenistä. Ludvík päättää kostaa Pavelille makaamalla Helenin kanssa. Hän kutsuu Helenin kotikaupunkiinsa ja viettelee tämän. Paikalle tulee myös Pavel, jolla on mukanaan oma rakastajattarensa. Pavel ei välitä Ludvíkin teosta.

Näyttelijät

Vastaanotto  
Žert kuvattiin Prahan kevään aikana. Se ehdittiin julkaista Neuvostoliiton miehityksen jälkeen ja oli yleisömenestys. Elokuva kuitenkin vedettiin levityksestä ja kiellettiin vuosiksi. Elokuvaa pidetään yhtenä tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon keskeisistä teoksista ja ylipäätään yhtenä merkittävimmistä Tšekkoslovakian stalinistisen ajan kuvauksista.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Žert Tšekin elokuva-arkiston tietokannassa.  

Tšekkoslovakialaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1969 elokuvat
Tšekkoslovakialaiset draamaelokuvat
Suomen Salibandymuseo

Suomen Salibandymuseo ry on sählyn ja salibandyn historian, perinnetiedon ja esineistön taltioimiseksi perustettu yhdistys. Toimintasääntöjen mukaan toiminnan tarkoituksena on "edistää sählyn ja salibandyn pelaamista, kunnioittaa ja vaalia sählyn ja salibandyn harrastamisen perinteitä, kerätä, arkistoida ja esitellä sählyn ja salibandyn historiaan ja kehitykseen liittyviä aineellisia ja aineettomia materiaaleja." Yhdistyksen perustivat neljä salibandyn lajipioneeria 26.6.2019 ja se on rekisteröity 18.9.2019. Perustajajäseninä olivat Jari Kinnunen, Pekka Mukkala, Kurt Westerlund ja Tapio Hämeen-Anttila. He myös muodostavat yhdistyksen hallituksen. Yhdistyksen puheenjohtajana toimii Jari Kinnunen ja varapuheenjohtajana Pekka Mukkala.

Yhdistys avasi maailman ensimmäisen Salibandymuseon Lempäälän Ideaparkkiin. Museo avattiin yleisölle helmikuussa 2020.   Museoon on vapaa pääsy ja se on avoinna aina kauppakeskuksen aukioloaikoina.

Lähteet 

Suomen urheilumuseot
Salibandy
August Herckman

Karl August Herckman (11. huhtikuuta 1843 Mäntyharju – 21. tammikuuta 1926 Mikkeli) oli suomalainen juristi ja moninkertainen valtiopäivämies. 

August Herckmanin vanhemmat olivat nimismies Karl Fabian Herckman ja  Maria Elisabet Stierwald ja puolisot vuodesta 1876 Lydia Calonius (k. 1889) ja vuodesta 1894 Alma Johanna Lackström (o.s. Adler). Herckman tuli ylioppilaaksi 1865 ja suoritti tuomarintutkinnon 1871, varatuomarin arvon hän sai 1874. Hän toimi Kuopion tuomiokapitulin sihteerinä 1877–1911 ja hoiti virkansa ohessa tuomiokapitulin notaarin tehtäviä 1880–1882 sekä 1886–1887. Hänelle myönnettiin laamannin arvonimi. Herckman oli Kuopion kaupunginvaltuuston jäsen 1878–1892 ja 1894–1899, valtuuston puheenjohtajana hän toimi kolmeen eri otteeseen. Herckman edusti Kuopion kaupunkia porvarissäädyssä valtiopäivillä 1888, 1891, 1894, 1897  ja 1899.

Taru Mäntysen vuonna 2001 suunnittelema Valtiopäivämiesten muistomerkki kunnioittaa August Herckmanin, Kustaa Killisen ja Ivar Kyanderin  valtiopäivillä 1897 tekemää tiettävästi ensimmäistä esitystä äänioikeuden myöntämisestä naisille valtiollisissa vaaleissa.

Lähteet
 

 Suomalaiset juristit
 Kuopion kaupunginvaltuutetut
 Suomalaiset virkamiehet
Suomen suuriruhtinaskunnan porvarissäädyn valtiopäivämiehet
Vuonna 1843 syntyneet
Vuonna 1926 kuolleet
Andrea Ellenberger

Andrea Ellenberger (s. 22. maaliskuuta 1993) on sveitsiläinen alppihiihtäjä.

Ellenberger sijoittui Åren MM-kilpailuissa 2019 suurpujottelussa kymmenenneksi. Ellenberger kilpaili alppihiihdon maailmancupissa ensimmäisen kerran Courchevelin suurpujottelussa joulukuussa 2012. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Semmeringin suurpujottelussa joulukuussa 2018 oltuaan 22:s.  Parhaimmillaan hän on ollut kahdesti 11:s: Kronplatzin suurpujottelussa tammikuussa 2019 ja Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2020.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Andrea Ellenbergerin kotisivut

Sveitsiläiset alppihiihtäjät
Elävät henkilöt
Vuonna 1993 syntyneet
Eino Pinomaa

Eino Johannes Pinomaa (5. elokuuta 1929 Hämeenlinna – 19. syyskuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen rovasti ja SKL:n puoluesihteeri 1975–1978. Teologian kandidaatin tutkinnon hän suoritti 1952 ja hänet vihittiin papiksi 1953. Hän jäi eläkkeelle kirkkoherran virasta 1993.
Pinomaa toimi SKL:n pääsihteerinä 1965–1974. 1975 hänet valittiin ensimmäiseksi puoluesihteeriksi.

Lähteet 

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Suomen Kristillisdemokraattien puoluesihteerit
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Konrad Telmann

Ernst Otto Konrad Zitelmann, kirjailijanimi Konrad Telmann, (26. marraskuuta 1854 Stettin – 24. tammikuuta 1897 Rooma, Italia) oli saksalainen kirjailija.

Zitelmann opiskeli oikeustiedettä ja toimi sen jälkeen tuomioistuimessa mutta erosi tehtävästä ja asettui terveydellisistä syistä Etelä-Eurooppaan, jossa asui pitkiä aikoja esimerkiksi Mentonissa, jossa hän avioitui 1891 taiteilijan ja kirjailijan Hermine von Preuschenin kanssa. Zitelmann käytti kirjailijanimeä Konrad Telmann kirjoittaessaan viihteellisiä, laadultaan kevyitä kirjoja.

Parhaimpiin kuuluu romaani Was ist Wahrheit?. Hänen esikoisteoksensa on 1874 ilmestynyt In Pommern und andere Novellen. Hän julkaisi myös runokokoelman Meereswellen. Kahdeksanosainen valitut teokset Ausgewählte Werke ilmestyi 1908.

Teokset
 Was ist Wahrheit?
 In Pommern und andere Novellen (1874), novelleja
 Frische Blätter
 Im Frührot, 1880 romaani
 Götter und Götzen, 1884 romaani
 Das Spiel ist aus, romaani
 Moderne Ideale, 1886 romaani
 Dunkle Existenzen, 1886 romaani
 Vom Stamm der Ikariden, 1889
 Unterm Strohdach, 1892
 Auf eigener Scholle, 1894
 Schattenpflanzen, 1894
 Vae Victis  
 Trinacria, romaani
 Bohemiens, romaani 1895 
 Unter römischem Himmel, romaani 1896 
 Gottbegnadet, 1897
 Aus Mitleid, 1897
 Unter den Dolomiten, 1898
 Meereswellen, runoja
 Ausgewählte Werke, 1908, valitut teokset

Suomennettu teos
 Vuoriston kätkössä: romaani. 1–2; suom. Väinö Jokinen. Pori: Osuuskunta Kehitys 1913–1914. Sarja: Joutohetkien lukemista työväestölle, 5.

Lähteet 

Saksalaiset kirjailijat
Vuonna 1854 syntyneet
Vuonna 1897 kuolleet
Esser

Esser on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

Dick Esser (1918–1979), alankomaalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti
Markus Esser (s. 1980), saksalainen moukarinheittäjä
Paul Esser (1913–1988), saksalainen teatteri- televisio- ja ääninäyttelijä
Weehawken

Weehawken on kunta (township) Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Hudsonin piirikunnassa. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 12 544.

Maantiede

Weehawken sijaitsee New Jerseyn osavaltion koillisosassa Hudsonin piirikunnassa Hudsonjoen varrella. Jersey City sijaitsee kunnasta noin 8 kilometriä etelään ja New Yorkin kaupunki sijaitsee Hudsonin vastarannalla.

Historia

Weehawkenin nimi on johdettu mahdollisesti algonkinkielten "maissin maata" tarkoittavasta sanasta. Nimen taustasta on tosin esitetty myös muita teorioita. Alueen ensimmäisen eurooppalaisen sanotaan olleen Henry Hudson, joka rantautui Weehawken Coven kohdalla vuonna 1609. Vuonna 1649 hollantilainen Maryn Adriadsen sai 68:n hehtaarin kokoiseen maalaueen nykyisen kaupungin kohdalta. Vuoden 1700 paikkeilla Weehawkenista aloitettiin lauttaliikenne Hudsonjoen yli. Historiallisesti paikka tunnettiin myös kaksintaisteluistaan, joista kuuluisin käytiin 11. heinäkuuta 1804 Alexander Hamiltonin ja Aaron Burrin välillä. Hamilton haavoittui kuolettavasti ja nykyisin paikalla on Hamiltonin muistomerkki.

Weehawken oli osa Bergenin piirikuntaa vuoteen 1840 saakka, jolloin muodostettiin nykyinen Hudsonin piirikunta. Weehawkenista tuli hallinnollisesti oma kuntansa vuonna 1859. 1900-luvulle tultaessa Weehawken oli kasvanut huomattavaksi rautatieliikenteen keskukseksi. Vuonna 1937 avautui puolestaan New Yorkiin kulkeva Lincoln Tunnel-tunneli.

Talous
Weehawkenin on rakennettu useita toimistotiloja, jotka ovat vetäneet puoleensa yrityksiä New Yorkista. Paikka on myös merkittävä liikenteen keskus. Lincoln Tunnel kulkee New Yorkiin ja Weehawken on myös matkustajalauttojen keskus.

Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Weehawkenissa aikavälillä 2014–2018 olivat 94 544 USD ja henkilöä kohden 62 980 USD. 12,8 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.

Väestö
Kunnan asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 12 544 ja vuoden 2019 arvion mukaan 14 638. Kaupungin asukkaista 73,9 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 48,4 %), 3,3 % afroamerikkalaisia, 36 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 10,9 % aasialaisia. 47,1 % kunnan asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 35,9 % kunnan asukkaista oli syntynyt ulkomailla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

New Jerseyn kunnat
Fellbach

Fellbach on kaupunki Rems-Murrin piirikunnassa Baden-Württembergin osavaltiossa lounaisessa Saksassa. Se kuuluu Stuttgartin metropolialueeseen. Fellbach tunnetaan perinteikkäästä viininviljelystään ja siellä järjestetään syksyisin Fellbacher Herbst -sadonkorjuujuhla.

Maantiede 
Fellbach sijaitsee Baden-Württembergin keskiosassa noin kymmenen kilometriä Stuttgartin keskustasta koilliseen. Se on myös osa Neckarbeckenin luonnonmaantieteellistä aluetta. Neckar virtaa Fellbachin länsipuolitse.

Nykyinen Fellbach syntyi 1970-luvulla, kun siihen liitettiin Schmiden ja Oeffingen.

Historia 

Fellbach mainitaan asiakirjassa ensimmäisen kerran vuonna 1121 muodossa Velbach. Nimen alkuperästä ei ole varmuutta, sen takana saattaa olla pajupuuta tarkoittava sana Felbe. Todennäköisesti paikkakunta sai alkunsa vuosien 950 ja 1050 välisenä aikana, kun viininviljely levisi alueelle. Viininviljelystä tuli Fellbachin historian keskeinen tekijä.

Sydänkeskiaikana Fellbachia hallitsi Welfin mahtisuku. Keskiajan edetessä valtasuvut vaihtuivat ja lopulta paikkakunta päättyi Haus Württembergin haltuun. Kolmikymmenvuotinen sota koetteli Fellbachia, ja sodan loputtua siellä asui vain noin 550 ihmistä. Markkinaoikeudet Fellbach sai 1811 ja rautatieaseman 1861, jolloin Remsbahn otettiin käyttöön. Rautatie ja Württembergin kuningaskunnan pääkaupungin Stuttgartin läheisyys vauhdittivat Fellbachin teollista kehitystä. Vuonna 1931 paikkakunnalla asui yli 10 000 ihmistä. Kaupungiksi Fellbach kohotettiin 14. lokakuuta 1933. Toisen maailmansodan jälkeen Fellbach kuului Yhdysvaltain miehitysvyöhykkeeseen ja vuodesta 1952 uuteen Baden-Württembergin osavaltioon.

Schmidenistä on varhaisin maininta vuodelta 1125 ja Oeffingenista jo vuodelta 789 muodossa Villa Uffingen im Neckargau. Oeffingen kuului eri valtapiiriin kuin Fellbach, ja se jäi uskonpuhdistuksen jälkeen katolilaiseksi.

Fellbachin kaupunginmuseo, Fellbacher Stadtmuseum, avattiin 1977. Se sijaitsee vuonna 1680 valmistuneessa ristikkotalossa.

Talous ja liikenne 
Fellbachin talousmaantieteellinen sijainti on oivallinen. Ennen teollista aikaa paikkakunnan keskeinen elinkeino oli viininviljely, josta on ensimmäinen asiakirjamaininta vuodelta 1245. Hedelmällisen maaperän ansiosta maanviljely ja viinintuotanto ovat edelleen merkittäviä elinkeinoja, vaikka valtaosa työpaikoista on palvelualoilla.

Fellbachissa toimii 1976 avattu kulttuuri- ja kongressikeskus Kongresszentrum Schwabenlandhalle.

Fellbach on Stuttgartin paikallisjunaliikenteen piirissä. Kaupungin rautatieasema, Bahnhof Fellbach, sijaitsee rataosuudella Stuttgart-Bad Cannstatt–Nördlingen. Maantieliikenteen valtaväyliä ovat Bundesstraße 14 ja Bundesstraße 29.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Fellbach, Nordrhein-Westfalen, Saksa — Sunrise, Sunset, and Daylength

Baden-Württembergin kunnat
Saksan kaupungit
Pietari Toikka

Pietari Toikka (18. tammikuuta 1862 Hietamäki, Kaukaisi – 2. kesäkuuta 1930 Helsinki) oli Inkerin itsenäisyystaistelun merkittävin vaikuttaja, opettaja ja kirjailija. Hän toimi Kolppanan seminaarin ja Pietarin kirkkokoulun johtajana, sekä Helsingin normaalilyseon yliopettajana. Lisäksi hän toimi Inkerin Väliaikaisen Hoitokunnan puheenjohtajana koko sen toiminnan ajan.

Toikka suoritti vuonna 1885 filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa. Kolppanan opettajaseminaarin johtajana hän toimi vuosina 1885–98. Hän kasvatti 14 vuosiluokkaa inkeriläisiä opettajia snellmanilaisten aatteiden kannattajiksi. Suomeen Toikka muutti perheineen vuonna 1907. Hän toimi Helsingin suomalaisen normaalilyseon venäjänkielen yliopettajana vuosina 1903–1918, Inkerin väliaikaisen hoitokunnan puheenjohtajana vuosina 1919–1920, Suomalaisen evakuoimiskomitean johtajana ja Suomen asiainhoitajana Pietarissa vuosina 1921–1928, sekä Suomen ja Venäjän välisten arkistojen vaihtamista valvovan komitean johtajana Pietarissa vuosina 1921–1928.

Hänelle myönnettiin hovineuvoksen arvonimi vuonna 1906. Toikka teki Inkerin kansanperinteestä väitöskirjaa, mutta se ei ehtinyt valmistunut ennen hänen kuolemaansa.

Inkeriä koskevat teokset 
 Inkerin maisemakuvausta
 Inkerin muinaisasutuksesta
 Keskiaika vaihtuu uuteen
 Ruotsin vallan aikaa
 Tsaarin valtakauden Inkeri
 Inkerin suomalaisten sivistyspyrkimyksistä
 Vatjalaisista, Inkeroisista, Äyrämöisistä ja Savakoista
 Inkerin muinaisrunoudesta
 Inkeri tutkimusten kohteena

Lähteet 

Suomalaiset opettajat
Inkeriläiset henkilöt
Ethel Smyth

Dame Ethel Mary Smyth (22. huhtikuuta 1858 Lontoo – 9. toukokuuta 1944 Woking, Surrey) oli brittiläinen säveltäjä ja feministi. Hän oli tyyliltään monipuolinen, joten sävellykset vaihtelevat perinteisistä kokeileviin.

Smyth lähti vuonna 1877 Saksaan ja opiskeli Leipzigin konservatoriossa. Hän sai lisäksi yksityisopetusta Heinrich von Herzogenbergiltä ja Johannes Brahmsilta. Muita merkittäviä säveltäjiä, jotka Smyth tapasi, olivat muiden muassa Antonín Dvořák, Pjotr Tšaikovski, Edvard Grieg ja Clara Schumann. Hän sai ensimmäisen kerran merkittävää huomiota säveltämällään D-duurimessulla (1893).

Smythin keskeistä tuotantoa edustavat hänen oopperansa. Niistä toinen, Der Wald, kantaesitettiin Berliinissä vuonna 1902. Se esitettiin lisäksi Metropolitan-oopperassa ensimmäisenä siellä tuotettuna naisen säveltämänä oopperana. Tunnettu on myös ooppera The Wreckers (1906). Kuuden oopperan ohella Smythin tuotannossa on runsaasti orkesterille laadittuja teoksia. Smyth sävelsi naisten äänioikeutta ajaneiden kunniaksi teoksen The March of the Women. Hän joutui jopa vangituksi aktivisminsa johdosta. Smythin D-duurimessun innoittamana George Bernard Shaw totesi luopuneensa vanhasta uskomuksesta, että nainen ei voisi tehdä "miehen työtä" taiteissa ja muilla elämänaloilla. Smyth kirjoitti moniosaisen omaelämäkertateoksen Impressions That Remained (1919–1940).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 IMSLP: nuotteja

Brittiläiset säveltäjät
Brittiläiset feministit
Oopperasäveltäjät
Vuonna 1858 syntyneet
Vuonna 1944 kuolleet
Kuppilat kuntoon, Hans Välimäki!

Kuppilat kuntoon, Hans Välimäki! on suomalainen tositelevisiosarja. Ohjelman pääosassa on kokki Hans Välimäki. Ohjelman formaatti perustuu Gordon Ramsayn Kurjat kuppilat -sarjaan.

Aiemmin Suomessa tehtiin neljä tuotantokautta Jyrki Sukulan luotsaamaa Kuppilat kuntoon, Jyrki Sukula! -ohjelmaa, ennen kuin Hans Välimäki aloitti ohjelman vetäjänä.

Toukokuussa 2021 tiedotettiin ohjelman saavan jatkoa toiselle tuotantokaudelle syksyllä 2021. Toinen tuotantokausi alkoi 20. syyskuuta 2021.

Jaksot

Ensimmäinen tuotantokausi

Toinen tuotantokausi 

Lähteet

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kuppilat kuntoon, Hans Välimäki, ohjelman kotisivut (Nelonen)
 Ohjelma Ruutu-palvelussa

Suomalaiset televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
Ruokaohjelmat
Keltanen

Keltanen on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:

Ilkka Keltanen (s. 1936), näyttelijä
Juho Keltanen (1849–1922), maanviljelijä ja kansanedustaja (Nuorsuomalainen puolue)
Rauno Keltanen (s. 1943), laulaja, laulunopettaja ja kuoronjohtaja
Edison (New Jersey)

Edison on kunta (township) Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Middlesexin piirikunnassa. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 99 967.

Maantiede

Edison sijaitsee New Jerseyn osavaltion koillisosassa Middlesexin piirikunnassa. Kaupungin vieressä virtaa Raritanjoki. Edisonista lounaaseen sijaitsee New Brunswickin kaupunki.

Historia

Alueen varhaiset siirtolaiset saapuivat nykyisen kaupungin alueelle sen hedelmällisen viljelymaan ja purjehduskelpoisen Raritanjoen houkuttelemina 1600-luvulla. Aina 1900-luvun ensimmäiselle puoliskolle saakka alueella oli useita erillisiä pieniä kyliä, joita erottivat suuret maatilat. Nykyisen Edisonin aikaisempi nimi oli Raritan. Raritan muodostettiin vuonna 1870 osista Piscatawaytä ja Woodbridgeä vuonna 1870. Tuolloinen Raritan käsitti myös nykyisin erilliset Highland Parkin ja Metuchenin. Keksijä Thomas Edison asui Menlo Parkissa vuosien 1876 ja 1884 välillä. Raritan sai hänen mukaansa uuden nimen Edison vuonna 1951. Ensimmäisen maailmansodan aikana Raritan Arsenal ja Camp Kilmer. Kaupungin asukasluku kasvoi etenkin toisen maailmansodan jälkeen.

Talous
Paikallisen teollisuuden tuotteita ovat esimerkiksi elektroniikka, atuonosat ja teollisuuskoneet. Raritan Center on Edisonissa sijaitseva yrityspuisto. Alueella on useiden eri yhtiöiden toimistoja, varastoja ja logistiikkakeskuksia.

Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Edisonissa aikavälillä 2014–2018 olivat 98 687 USD ja henkilöä kohden 42 869 USD. 5,3 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.

Väestö
Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 99 967 ja vuoden 2019 arvion mukaan 99 758. Kaupungin asukkaista 36,8 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 31,6 %), 7,7 % afroamerikkalaisia, 10,4 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 48,3 % aasialaisia. 57,3 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 46,5 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla. 

Kaupungissa on huomattava määrä intialaisia ja kiinalaisia asukkaita. Oak Tree Road-tien seutu tunnetaan lempinimellä Little India. Intialainen yhteisö on kasvanut 1960-luvulta lähtien.

Lähteet

Aiheesta muualla 

New Jerseyn kunnat
Villa Gesell

Villa Gesell (Rio de la Platan alueen espanjaksi [viʒaˈxesel]), jota kutsutaan arkisesti pelkällä nimellä Gesell, on samannimisen kunnan pääkaupunki. Se sijaitsee Buenos Airesin maakunnan itälaidalla, Argentiinan keskiosassa, Argentiinanmeren rannikolla. Villa Gesellin kunnassa oli vuoden 2010 väestölaskennan mukaan 31 730 asukasta. Väkiluvuksi arvioitiin 37 454 vuonna 2019. Villa Gesellin tärkeimmät elinkeinot liittyvät matkailupalveluihin. Kesäkauden lisäksi kaupunki ja sen pitkä hiekkaranta täyttyvät kotimaisista matkailijoista ja loma-asukkaista myös pääsiäisenä ja pitkinä viikonloppuina.

Historia 

Kaupungin historia alkoi vuonna 1931, kun Carlos Gesell hankki Atlantin rannikolta hiekkadyynien peittämää joutomaata, jossa laidunsi vain karannutta karjaa. Hän alkoi metsittää hiekkadyynejä pääasiassa männyillä ja akaasioilla. Hän nimesi paikkakunnan vähän aiemmin kuolleen isänsä Silvio Gesellin mukaan. Hänen tarkoituksenaan ei ollut koskaan luoda matkailukaupunkia, vaan ainostaan kasvattaa puuta perheyritys Casa Gesellin tarpeisiin eli lastenhuonekalujen valmistamiseen.

Ystävyyskaupungit 
 Le Touquet, Ranska

Liikenneyhteydet 
 Nuevo Bus (paikallisbussiyhtiö)
 Villa Gesellin lentoasema (ei reittiliikennettä tällä hetkellä)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Villa Gesellin kunnan verkkosivut

Argentiinan kaupungit
Radikalisoituminen

Radikalisoituminen on prosessi, jossa yksilö omaksuu jyrkkiä eli ekstremistisiä, yhteisön normien vastaisia ajatuksia ja mielipiteitä. Jos hän myös motivoituu käyttämään väkivaltaa tavoitteidensa saavuttamiseksi, puhutaan väkivaltaisesta radikalisoitumisesta.

Väkivaltaisen radikalisoitumisen takana ovat yleensä olemassa oleva valmius väkivaltaan, väkivallan oikeuttavan ideologian omaksuminen sekä ajautuminen väkivaltaisiin piireihin. Väkivaltaiseen radikalisoitumiseen voi kulua aikaa muutamasta viikosta useisiin vuosiin. Henkilössä tapahtuneen muutoksen tunnistavat parhaiten hänelle läheisimmät ihmiset, mutta aina muutos ei näy ulospäin.

Radikalisoitumisen voi henkilöstä riippuen aiheuttaa moni tekijä, kuten kokemus epäkohdista, halu kostaa tai sosiaaliset suhteet. Henkilö voi myös haluta elämäänsä esimerkiksi merkityksellisyyden tunnetta, statusta tai jännitystä. Radikalisoitumisella ja syrjäytymisellä ei ole havaittu selvää yhteyttä.

Moni terroristi on radikalisoitunut vankilassa. Vankeusaika on voinut vaikuttaa henkilön elämänkatsomukseen, synnyttää hänessä katkeruutta, tai altistaa hänet radikaalien vankien vaikutukselle.

Katso myös
 Terrorismi
 Suomen sisällissota
 Punakaarti
 Suojeluskunta

Lähteet

Radikalismi
Portugalin kansallinen terveysinstituutti

Portugalin kansallinen terveysinstituutti (, lyhennys INSA, lyhyempi nimi Instituto Ricardo Jorge; ) on kansanterveys- ja elintarviketurvallisuustyötä tekevä, Portugalin terveysministeriön alaisuudessa toimiva valtiollinen keskuslaboratorio ja tutkimuslaitos. Se on nimetty portugalilaisen lääkärin ja humanistin Ricardo Jorgen (1858–1939) mukaan.  INSA edustaa kotimaataan esimerkiksi kansainvälisessä kansanterveyslaitosten järjestössä (IANPHI).

Tutkimuslaitoksen päätoimipiste sijaitsee Lissabonissa. Laitoksella on yksi tai kaksi sivutoimipistettä Portossa (Centro de Saúde Pública Doutor Gonçalves Ferreira, Medical Center of Genetics Jacinto Magalhães) ja yksi Águas de Mourassa (Centro de Estudos de Vectores e Doenças Infecciosas Doutor Francisco Cambournac). Laitoksessa työskentelee yli 600 ihmistä.

Covid-19-pandemian aikana Portugalin kansallinen terveysinstituutti on toiminut maansa referenssilaboratoriona, ja varmensi ensimmäiset tautitapaukset helmikuussa 2020. INSA kuuluu myös COVID-19-taudin hoitoa etsivään kansainväliseen kliiniseen tutkimusverkostioon.

Katso myös
Euroopan tautienehkäisy- ja -valvontakeskus (ECDC)
Euroopan elintarviketurvallisuusvirasto (EFSA)
Carlos III -terveysinstituutti (ISCIII)

Lähteet

Aiheesta muualla
 INSAn kotisivut  (insa.pt)
 Ponto de Situação Atual em Portugal (ajankohtainen tilannekuva Covid-19 -taudista Portugalissa)   (min-saude.pt)
 Relatório de Situação (päivittäiset tilannetiedot Covid-19 -taudista)   (min-saude.pt)

Tutkimuslaitokset
Kansanterveyslaitokset
Lissabonin rakennukset ja rakennelmat
Sinisarvikala

Sinisarvikala (Naso unicornis) on välskärikalojen (Acanthuridae) heimoon ja Nasinae-alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.

Koko ja ulkonäkö 

Sinisarvikala on tavallisesti noin 50 senttimetrin mittainen ja voi korkeintaan saavuttaa noin 70 senttimetrin pituuden. Ruumiin väritys vaihtelee vaaleasta oliivinvärisestä kellertävänvihreään. Huulten reunat ovat sinertävät. Pyrstöevä on väriltään kellertävän harmaa ja voimakkaasti haarautunut molempien lohkojen ollessa erittäin pitkät. Nuorilla yksilöillä pyrstön takareuna on vielä vain hieman kovera. Selkäevä on jatkuva ja loveton. Sen takareuna on sininen ja siinä on kuusi piikkiruotoa ja 27–30 nivelruotoa. Myös peräevän takareuna on sininen ja se koostuu kahdesta piikkiruodosta ja 27–30 nivelruodosta. Rintaevissä taas on yksi piikkiruoto ja kolme nivelruotoa.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Punameriahventa tavataan alueella Punaiseltamereltä Etelä-Afrikkaan Natalin rannikolle ja Havajille sekä Tuamotulta ja Marquesassaarilta pohjoiseen Japaniin ja etelään Rapan ja Lord Howen saarille. Se elää tavallisesti rannikkovesissä koralliriutoilla tai kivisten pohjien yläpuolella. Koiras saavuttaa sukukypsyyden keskimäärin 4,5-vuotiaana ja 28,6-senttisenä, naaras keskimäärin 7,5-vuotiaana ja 37,8-senttisenä. Havaijilla sille on määritelty 35,6 senttimetrin pyyntimitta. Sinisarvikalan ravintoa ovat muun muassa sargassolevät. Se voi elää ainakin 58 vuoden ikäiseksi.

Lähteet 
 Taksonomian lähde alaheimon sukuun asti: 
 Taksonomian lähde suvusta alaspäin:

Viitteet 

Välskärikalat
Tomislav Mužek

Tomislav Mužek (s. 1976 Siegen, Saksa) on kroatialainen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan tenori.

Mužek opiskeli vuosina 1994–2000 Wienin musiikki- ja teatteriyliopistossa muiden muassa Helene Karusson ja Ernesto Palacion johdolla. Vuonna 1999 hän sai ensipalkinnon Ferruccio Tagliavini -kilpailussa Itävallassa. Vuosituhannen vaihteessa hänellä oli taiteilijaresidenssit Wienin valtionoopperassa ja Bremenin teatterissa. Mužek teki ensimmäisen esiintymisensä Baijerin valtionoopperassa marraskuussa 2002 Don Ottavion roolissa oopperassa Don Giovanni. Hän on tehnyt esiintymisiä myös esimerkiksi La Scalassa ja Bayreuthin musiikkijuhlilla.

Lähteet 

Kroatialaiset oopperalaulajat
Tenorit
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Just Mathias Thiele

Just Mathias Thiele (13. joulukuuta 1795 Kööpenhamina, Tanska – 9. marraskuuta 1874 Kööpenhamina, Tanska) oli tanskalainen kirjastonhoitaja, folkloristi, runoilija graafikko ja piirtäjä.

Thiele tuli ylioppilaaksi 1816 ja oli jo edellisenä vuonna saanut Jens Baggesenin tunnustuksen runomuotoisesta vastauksestaan tämän esittämään arvoitukseen ”Det evige sindbillede”. Thiele oli 1820–1835 Det Kongelige Bibliotekin sihteerinä ja oli vuodesta 1835 kuparipiirroskokoelman inspehtori sekä vuodesta 1861 johtaja. Hänen aikanaan kokoelma erotettiin kirjastosta ja saatiin mallikelpoiseen kuntoon. Hän oli lisäksi 1825–1871 Kunstakademietin sihteeri ja vuodesta 1839 kuninkaallisen käsikirjaston hoitaja.

Thiele julkaisi 1818–1823 kaksiosaisen Danske folkesagn, minkä lisäksi tuli 1860 kolmas osa, Den danske almues overtroiske meninger. Oleskellessaan Roomassa 1824 hän pääsi tekemisiin Bertel Thorvaldsenin kanssa ja julkaisi teoksen Thorvaldsen og hans værker (1831–1850, uusi painos 1842–1857, jossa 205 kuparipiirrosta) ja kirjoitti myöhemmin Thorvaldsens biographie (1851–1856). Hänen kirjansa Vragstykker af et digterskib (1848) sisältää muun muassa lyyrisiä runoja ja pari näytelmää. Kansansaduista on peräisin aineksia näytelmissä Thyra Boløxe og herremanden (1857) ja Claus Rigmands skat (1859) sekä kahdessa ”kansanrunodraamassa” (1864).

Thiele oli myös piirtäjä ja graafikko. Yksi hänen työnsä on Göteborgin historiallisessa museossa.

Teokset 
 Danske folkesagn, 1818–1823
 Thorvaldsen og hans værker (1831–1850, uusi painos 1842–1857, jossa 205 kuparipiirrosta)
 Vragstykker af et digterskib (1848)
 Thorvaldsens biographie (1851–1856)
 Thyra Boløxe og herremanden (1857)
 Claus Rigmands skat (1859)
 Den danske almues overtroiske meninger 1860
 Kunstakademiet og heststatuen paa Amalienborg (1860)
 Erindringer fra Bakkehuset (1869)
 Af mit livs aarbøger 1795–1826 (1873)
 Af mit livs aarbøger 1795–1874 (1917).

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Just Mathias Thiele, Nomos 

Kirjastonhoitajat
Folkloristit
Tanskalaiset kirjailijat
Vuonna 1795 syntyneet
Vuonna 1874 kuolleet
Villa Breidablick

Villa Breidablick on musiikkiopiston käytössä oleva entinen kauppalantalo Espoon keskuksessa Keski-Espoossa. Se sijaitsee mäellä Espoon rautatieaseman lähellä. Rapattu, aumakattoinen Breidablick on julkisivultaan vähäeleinen, ainoastaan pääsisäänkäyntiä on korostettu kehysrappauksella.

Espoon kunta osti puurakenteisen Villa Breidablickin leskirouva Jenny Weckströmiltä kunnantaloksi vuonna 1932. Huvila paloi seuraavana vuonna ja sen tilalle rakennettiin yksikerroksinen tiilitalo, joka korotettiin kaksikerroksiseksi 1945. Kunnansali sijaitsi alkuaan rakennuksen keskiosassa. Kunnantoimistolla oli oma huoneensa; lisäksi oli kunnankamreerin ja -kirjurin toimistot sekä muita kunnallishallinnollisia tiloja. Breidablickissä toimi myös kunnankirjasto.

Espoosta tehtiin kauppala 1963, ja Breidablick toimi kauppalantalona vuoteen 1972, jolloin Espoo kohotettiin kaupungiksi. Kauppalantaloa seurasi 1971 valmistunut Espoon kaupungintalo, joka purettiin 2020-luvulla.

2000-luvulla Breidablick on toiminut Musiikkiopisto Avonian pääopetuspaikkana.

Lähteet

Viitteet 

Espoon huvilat
Espoon keskus
Beyer

Beyer on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Adam Beyer (s. 1976), ruotsalainen tekno-artisti ja DJ
 Alexander Beyer (s. 1973), saksalainen näyttelijä
 Birgit Beyer (s. 1967), saksalainen maahockeypelaaja
 Emil Beyer (1876–1934), yhdysvaltalainen voimistelija ja lajin olympiamitalisti
 Georgina Beyer (s. 1957), uusiseelantilainen poliitikko ja Cartertonin pormestari
 Gerhard Beyer (1941–2010), saksalainen ampuja
 Gisela Beyer (s. 1960), saksalainen kiekonheittäjä
 Hans Beyer (1889–1965), norjalainen telinevoimistelija ja lajin olympiavoittaja
 Hans-Georg Beyer (s. 1956), saksalainen käsipalloilija
 Heinz Beyer (1910–1975), saksalainen soutaja
 Hendrik Beyer (s. 1972), saksalainen korkeushyppääjä
 Horst Beyer (1940–2017), saksalainen kymmenottelija
 Hubertus von Beyer (1912–1974), itävaltalainen kirjailija
 Johanna Beyer (1888–1944), Yhdysvaltoja taideolympialaisissa edustanut säveltäjä ja pianisti
 Markus Beyer (1971–2018), saksalainen nyrkkeilijä
 Olaf Beyer (s. 1957), saksalainen juoksija
 Troy Beyer (s. 1964), yhdysvaltalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja
 Udo Beyer (s. 1955), saksalainen kuulantyöntäjä
 Ulrich Beyer (1947–1988), saksalainen nyrkkeilijä
 Uwe Beyer (1945–1993), saksalainen moukarinheittäjä
Yrjö Lintunen

Yrjö Lintunen (10. helmikuuta 1917 – 2. joulukuuta 1987) oli suomalainen valokuvaaja. 

Lintunen aloitti uransa vuonna 1947 Työkansan Sanomien ja Vapaan Sanan valokuvaajana, mutta toimi myös freelancerina. Hän valokuvasi työväenliikkeen sanomalehdille ja organisaatioille, kuten SAK:lle ja eri ammattiliitoille sekä Työväen Urheiluliitolle. Vuodesta 1969 lähtien hän työskenteli Kansan Uutisten valokuvaajana. Lintusen 300 000 valokuvaa käsittävä kuvakokoelma on tallennettu Kansan Arkistoon. Niitä on katsottavissa myös Kansan Arkiston ylläpitämässä Arjenhistoria-verkkopalvelussa sekä Finna-verkkopalvelussa.

Yrjö Lintusen poikia ovat valokuvaajat Jarmo ja Martti Lintunen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Yrjö Lintusen valokuvai Finna-verkkopalvelussa

Suomalaiset valokuvaajat
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 1987 kuolleet
Khadija Saye

Khadija Saye (30. heinäkuuta 1992 Lontoo, Englanti – 14. kesäkuuta 2017 Lontoo, Englanti) oli brittiläinen valokuvaaja, jonka  kuvasarja Dwelling: in this space we breathe oli esillä vuoden 2017 Venetsian biennaalissa.

Elämäkerta 
Khadija Saye syntyi Lontoossa vuonna 1992. Hän asui gambialaisen äitinsä kanssa Grenfellin tornitalonsa. Khadija kävi ensin paikallista koulua, mutta hän sai 16-vuotiaana stipendin arvostettuun Rugby Schooliin. Alemman korkeakoulututkinnon Saye suoritti Farnhamin taideyliopistosta. Opiskeluaikanaan hän alkoi tutkia valokuvien kautta identettiänsä ja gambialaisia juuriansa. Hän alkoi myös kuvata Grenfellin tornitaloa.

Saye sai collegen jälkeen ohjaajakseen kuvataiteilija Nicola Greenin. Green oli ihastanut Sayen töihin nähtyään niitä tuomaroimassaan Discerning Eye -kilpailussa.

Sayen kuvasarja Dwelling: in this space we breathe valittiin toukokuussa 2017 Venetsian biennaaliin diasporapaviljongin näyttelyyn, johon otettiin mukaan myös monia jo maailmanlaajuisesti tunnettuja taiteilijoita. Sayen työt olivat esillä kokonaisuudessa, jossa oli esillä muita nousevia taiteilijoita. Hän käytti sarjan kuvissa 1800-luvun tekniikoita, joiden avulla hän tutki gambialaisia hengellisiä harjoituksia.

Saye asui elämänsä loppuun asti äitinsä kanssa Grenfellin tornitalonsa. Hän kuoli kesäkuussa 2017 Grenfell Towerin tulipalossa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Estate of Khadija Saye 
Khadija Saye Photography 

Brittiläiset valokuvaajat
Vuonna 1992 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Seurakuntien talo (Tampere)

Seurakuntien talo, josta käytetään myös kutsumanimeä Taivaanlinna, on Tampereen seurakuntien omistama liike- ja seurakuntatalo. Se sijaitsee Tampereen ydinkeskustassa Hämeenkadun, Näsilinnankadun ja Kauppakadun rajaamalla tontilla. Vuonna 1956 valmistuneen rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Elma ja Erik Lindroos.

Talon suunnittelusta järjestettiin aikoinaan arkkitehtikilpailu. Siinä ensimmäisen palkinnon sai Reino Koivulan ehdotus. Lopulta talo päätettiin kuitenkin rakentaa kilpailussa toiseksi sijoittuneen Lindroosien ehdotuksen pohjalta. Seurakuntien talon tieltä purettiin kaupunginarkkitehti F. L. Caloniuksen suunnittelema uusrenessanssityylinen kivitalo, joka oli rakennettu vuonna 1890.

Arkkitehtuuri ja status
Seurakuntien talo on klinkkerillä päällystetty laatikkomainen rakennus, jossa on nauhaikkunoita ja paljon lasipintaa. Tyyliltään talo edustaa rationalismia. Lindroosit ovat selvästi saaneet siihen vaikutteita arkkitehti Viljo Revelliltä.

Seurakuntien talo on suojeltu asemakaavalla vuonna 2003. Se on määritelty rakennustaiteellisesti arvokkaaksi ja kaupunkikuvan säilymisen kannalta tärkeäksi rakennukseksi. Suojelumääräys koskee myös talossa olevan seurakuntasalin interiööriä ja porrashuoneita.

Lähteet

Tampereen suojellut rakennukset
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon rakennukset
Uskonto Tampereella
Tammerkoski
Keitele-museo

Keitele-museo on Suolahdessa sijaitseva toiminnallinen erikoismuseo, joka tallentaa Keiteleen vesialueen sekä Suolahden seudun rautatieliikenteen perinnettä. Museojunan - esimerkiksi Lättähatun - kyytiin voi myös päästä museomatkalle. 

Keitele-Museo kerää ja kunnostaa vanhaa rautatiekalustoa ja pitää sitä käyttökunnossa talkoovoimin. Kesän 2020 näkyvin toiminta oli avoimet ovet viikonloppuisin, jolloin paikalla vieraili yli 3  000 vierailijaa. Museojunamatkoilla käytetään useimmin Lättähattua eli dieselmoottrijunaa Dm7, mutta jonkin verran matkoja tehdään myös muulla kalustolla eli Tka7 ratakuorma-autolla tai Tk3 höyryveturilla. Museojunamatkojen lisäksi Keitele-museo järjestää yhteistyössä muiden toimijoiden kanssa muun muassa tapahtumia ja avointen ovien päiviä, jolloin veturitallin alueeseen ja tiloihin pääsee tutustumaan lähemmin.

Keitele-Museo on suurelta osin ulkomuseo, jossa museokalustoa käytetään edelleen. Museolla on käytössään laaja ratapiha, jonka kiskojen pituus on reilut kolme kilometriä. Ratapihalta on yhteys valtakunnan rataverkkoon. Ratapihalla kohtaavat harvinaislaatuisesti niin vesitie, maantie kuin rautatiekin. Junakalustoon kuuluu ainutlaatuista kalustoa, jollaista ei ole Suomessa muissa museoissa. Ratapihan ohella museoalueeseen kuuluu vuonna 1898 valmistunut veturitalli, vuonna 1898 käyttöön otettu Suolahden Wanha Asema ja vuonna 2020 valmistunut kalustohalli.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Museon kotisivut
Egenlandin matkakohteet: Keitele-museo, Suolahti, Äänekoski (video, kesto 6 min; 19.2.2019) (yle.fi)

Suolahti
Äänekosken rakennukset ja rakennelmat
Keski-Suomen nähtävyydet‎
Suomen rautatiemuseot‎
Valamonruusu

Valamonruusu (Rosa ’Splendens’) on Rosa Francofurtana -ryhmään eli kirkonruusuihin kuuluva ruusulajike, jolle tunnusomaista ovat karmiininpunaiset kukat. Ruusu kuuluu Suomen historiallisiin ruusuihin.

Alkuperä 
Valamonruusu on ollut jo 1600-luvulta hyvin yleinen Suomessa. Suomenkielinen nimi valamonruusu on kauan sitten syntynyt ruusun ruotsinkielisestä nimestä ”vallmoros” eli ”unikkoruusu”. Valamon luostarin kanssa nimellä ei ole mitään tekemistä. Aikaisemmin uskottiin valamonruusuja olevan Suomessa useita eri kantoja, mutta DNA-tutkimukset ovat osoittaneet niiden olevan perimältään identtisiä.

Rosa Slendensin ja Rosa Francofurtana -ryhmän uskotaan olevan metsäruusun (Rosa majalis) ja gallianruusun (Rosa gallica) luonnossa syntynyt risteymä. Kasvitieteilijä Carolus Clusius mainitsee vuonna 1583, että Rosa Frankofurtana -ryhmään kuuluvaa Frankfurt-ruusua kasvatetaan puutarhoissa Frankfurt am Mainissa. Vuonna 1774 se sai nimekseen Rosa francofurtana. Nimi viittaa nykyisin koko ryhmään.

Kuvaus 
Valamonruusu kasvaa noin 1,5–2 metrin korkuiseksi pensaaksi. Versot ovat vahvat ja pystyt. Piikkejä on melko vähän. Lehdet ovat tummanvihreät, alta vaaleammat. Runsas kukinta alkaa Suomessa kesä-heinäkuun vaihteessa. Kukat ovat puolikerrannaisia tai lähes yksinkertaisia, halkaisijaltaan 6–7 senttiä. Kirkkaankeltaiset heteet erottuvat hyvin teriön keskellä. Kukan tuoksu on mieto, miellyttävä, hienostunut ja pohjatuoksuna on ruusuntuoksu. Kukinnan jälkeen pensaat ovat täynnä päärynänmuotoisia, oranssinpunaisia kiulukoita. Syksyllä pensas värjäytyy yleensä keltaiseksi. Ruusu sietää auringon paahdetta ja kuivuutta. Valamonruusu menestyy Suomessa kasvuvyöhykkeillä I – V.

Lähteet 

Ruusulajikkeet
Henry Thode

Henry (Heinz, Heinrich) Thode (13. tammikuuta 1857 Dresden – 9. marraskuuta 1920  Kööpenhamina, Tanska) oli saksalainen taidehistorioitsija ja kirjailija. Opiskeltuaan ensin Leipzigissä, Wienissä, Berliinissä ja Münchenissä hän teki 1880–1884 opintomatkan Ranskaan, Englantiin, Alankomaihin ja Italiaan tutustuakseen näiden maiden taiteeseen. Vuosina 1886–1889 hän toimi yksityisdosenttina Bonnissa, sitten 1890–1891 Städelsches Kunstinstitutin johtajana Frankfurt am Mainissa ja vuodesta 1894 taidehistorian professorina Heidelbergin yliopistossa. Hänen tärkeimmät teoksensa ovat Franz von Assisi und die Anfänge der Kunst in Italien (2. p. 1904), joka oli aikanaan uraauurtava renessanssin synnyn tutkimuksessa; Die Malerschule von Nürnberg im 14. und 15. Jahrhundert (1891); Hans Thoma (1891); Andrea Mantegna (1897); Correggio (1898); Hans Thoma und seine Kunst (1899); Giotto (1899); Tintoretto (1901); Kunst, Religion und Kultur (1901); Michelangelo und das Ende der Renaissance (1902); Böcklin und Thoma (1905). Vuodesta 1894 Thode julkaisi Hugo von Tschudin kanssa aikakauskirjaa Repetitorium für Kunstwissenschaft. Lisäksi Thode on julkaissut runokokoelmia, muun muassa Federspiele (1892).

Jäätyään eläkkeelle 1911 Thode asui Italiassa sieltä hankkimassaan huvilassa. Erottuaan Daniela von Bülowista Thode oli naimisissa vuodesta 1914 tanskalaisen viulistin Hertha Tegner Wohnsitzin kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Thode, Henry. Salmonssen 

Saksalaiset taidehistorioitsijat
Saksalaiset kirjailijat
Vuonna 1857 syntyneet
Vuonna 1920 kuolleet
Lakewood (New Jersey)

Lakewood on kunta (township) Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Oceanin piirikunnassa. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 92 843. Huomattava osa asukkaista on ortodoksijuutalaisia.

Maantiede

Lakewood sijaitsee New Jerseyn osavaltion itäosassa Oceanin piirikunnassa. Kaupunki on rakennettu Metedeconkjoen etelähaaralle ja ympäröivällä seudulla on metsiä ja järviä.

Historia

Nykyisen Lakewoodin alueelle muutti englantilaisia ja alankomaalaisia siirtolaisia vuonna 1814. Paikkakunta on tunnettu useilla eri nimillä, joita olivat Three Partner’s
Mill, Washington Furnace (1814–1818), ja Bergen Iron Works (1833–1865). Vuonna 1865 se sai nimen Bricksburg. Charles Henry Kimball alkoi kehittää paikkakunnasta talvilomakohdetta vuonna 1879 ja vuonna 1880 nimi muutettiin nykyiseen Lakewoodiin paikkakunnan markkinoimiseksi. Lakewoodin township perustettiin vuonna 1892 erottamalla se Shrewburysta.

Vuonna 1890 Lakewoodiin rakennettiin hotellit Laurel-in-the-Pines ja Lakewood. Paikkakunnasta tuli suosittu matkailukohde. Kiinteistöjä alueelta hankkivat esimerkiksi George Jay Gould ja John D. Rockefeller. 1920-luvun ja 1940-luvun välillä paikkakunnalle tuli suuri määrä juutalaisia siirtolaisia New Yorkista. Siirtolaiset alkoivat kasvattaa kanoja. Matkailuala alkoi taantua 1960-luvulta lähtien ja sen tilalle alettiin rakentamaan teollisuutta.

Talous
Lakewood on edelleen terveys- ja talvilomakohde. Kaupungissa on myös suuri teollisuuspuisto. Paikallisen teollisuudne tuotteita ovat esimerkiksi laatikot, muovit, kemikaalit ja autojen osat. 

Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Lakewoodissa aikavälillä 2014–2018 olivat 48 341 USD ja henkilöä kohden 17 460 USD. 27,5 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.

Väestö
Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 92 843 ja vuoden 2019 arvion mukaan 106 300. Kaupungin asukkaista 91,7 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 81,2 %), 3,5 % afroamerikkalaisia, 14,1 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 1 % aasialaisia. 26,7 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 12,2 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla. 

Huomattava osa Lakewoodin väestöstä on ortodoksijuutalaisia. Vuonna 2019 heidän osuudekseen väestöstä arvioitiin noin kaksi kolmasosaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

New Jerseyn kunnat
Fanny Fröman

Fanny Fröman (s. 1991) on suomalainen Helsingin Sanomien toimittaja. Hän on vastannut HS:n Lasten uutisista vuodesta 2016 lähtien. 

Fröman sai vuonna 2020 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon työstään lapsille suunnattujen uutisten parissa. Raadin mukaan palkinto myönnettiin "maailman ymmärrettäväksi tekemisestä lapsille sopivalla tavalla ja lasten ja nuorten herättelystä yhteiskunnallisiksi kansalaisiksi". Frömanin johtamat Lasten uutiset sai vuonna 2018 Suomen Unicefin Lapsen oikeuksien -vaikuttaja tunnustuksen lasten medialukutaidon kehittämisestä sekä yhteiskunnallisen osallisuuden edistämisestä.

Hän on myös juontanut Nelosella sekä HSTV:ssä esitettävää HS Lasten uutiset -tv-ohjelmaa, joka oli vuonna 2016 ehdolla vuoden lasten- ja nuortenohjemaksi Kultainen Venla -kilpailussa. 

Koulutukseltaan Fröman on valtiotieteiden maisteri sekä kauppatieteiden maisteri. Hän on työskennellyt myös Svenska Ylellä sekä Hufvudstadsbladetissa.

Tunnustukset 

 Suomen UNICEFin Lapsen oikeuksien vaikuttaja 2018
 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2020

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Fanny Fröman Twitterissä

Helsingin Sanomien toimittajat
Vuonna 1991 syntyneet
Elävät henkilöt
Wilhelmine von Sagan

Katharina Friederike Wilhelmine Benigna von Sagan, Kuurinmaan prinsessa, Saganin herttuatar, (8. helmikuuta 1781 Jelgava – 29. marraskuuta 1839 Wien) oli baltiansaksalainen ylhäisaatelinen ja tullut tunnetuksi Itävallan ulkoministerin ja kanslerin Klemens von Metternichin rakastajattarena.

Wilhelmine von Sagan syntyi nykyisen Latvian alueella, Kuurinmaan viimeisen herttuan tyttäreksi. Vuonna 1795 herttuakunta oli pakko luovuttaa Venäjälle ja herttua siirtyi perheineen Sleesiaan, Saganiin. Ruhtinatar sai hyvän koulutuksen, hän tunsi erityisen hyvin historiaa ja filosofiaa. Lisäksi hän osasi monia kieliä ja oli tunnettu bibliofiili. 

Kustaa Mauri Armfeltilla oli suhde Wilhelmine von Saganin äidin kanssa, mutta myös tytär rakastui suomalaiseen kenraaliin. Suhteesta syntyi tytär Adelaide Gustava Aspasija. Synnytys oli vaikea ja Wilhelmine ei voinut enää saada lapsia. Tytär annettiin kasvatettavaksi isän sukulaisille Suomeen eivätkä äiti ja tytär enää tavanneet. 

Liikkuvaa elämää Euroopan salongeissa viettänyt ruhtinatar ei voinut sietää Napoleonia. Hän kustansi salaa 500 miehen varusteet Ranskan vastaiseen taisteluun ja kuului Napoleonia vastustaneiden naisten loosiin, vaikka hänen sisarensa olikin Napoleonin vaimon hovineito. Säilyneen kirjeenvaihdon perusteella voidaan päätellä ruhtinattaren vihanneen kaikkea liberaalia. 

Klemens von Metternichin ja Wilhelmine von Saganin suhde alkoi vuonna 1813. He olivat tunteneet toisensa jo muutaman vuoden ajan. Ruhtinattaren epäillään olleen tuolloin Venäjän hallituksen palveluksessa tehtävänään vaikuttaa Itävallan kanslerin poliittisiin mielipiteisiin. Suhde päättyi osittain myös siksi, että ruhtinatar ei halunnut olla naimisissa olleen Metternichin salainen rakastajatar. Mielenkiintoinen yksityiskohta on se, että von Sagan ja Metternichin seuraava rakastajatar Catherine Bagration asuivat samalla kadulla viereisissä taloissa.  Suhteen jälkeen Metternich ja von Sagan kirjoittivat toisilleen satoja kirjeitä, jotka löydettiin vuonna 1949.

Wienin kongressin jälkeen Catherine von Sagan toimi monen tytön kasvatusäitinä. Hän solmi avioliiton vuonna 1819 Karl Rudolf von der Schulenburgin kanssa. Liitto päättyi avioeroon vuonna 1829. Myös kaksi aikaisempaa, lyhyeksi jäänyttä avioliittoa päättyivät eroon. Myös Božena Němcová, tšekkiläinen kirjailija, oli yksi ruhtinattaren kasvatustyttäristä. Kirjailijan epäillään olleen Wilhelmine von Saganin sisarentytär. Asiaa ei ole tosin todistettu virallisesti.

Lähteet 

Baltiansaksalaiset
Rakastajattaret
Vuonna 1781 syntyneet
Vuonna 1839 kuolleet
Kaarlo Juhana Inberg

Kaarlo Juhana (Hannu) Inberg (16. huhtikuuta 1877 Ahlainen – 2. toukokuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen juristi, pankki- ja vakuutusmies, maanviljelijä sekä valtiopäivämies. 

Inbergin vanhemmat olivat maanviljelijä Fredrik Johan Inberg ja Helena Josefina Forsell ja puoliso vuodesta 1906 Anna Matilda Myrberg. Inberg tuli ylioppilaaksi Porin lyseosta 1896 ja suoritti oikeustutkinnon 1900, varatuomarin arvon hän sai 1903. Hän harjoitti maanviljelystä omistamallaan tilalla vuodesta 1896 ja toimi Kansallis-Osake-Pankin Porin konttorin johtajana 1908–1917 ja pankin hypoteekkiosaston johtajana 1917–1920. Ahlaisten Säästöpankin kamreeri Inberg oli 1901–1916 ja Porissa hänellä oli asianajotoimisto 1909–1916. Inberg työskenteli myös vakutuusyhtiöiden Pohjola, Kullervo ja Osmo johtajana. Hän oli Porin kaupunginvaltuuston jäsen 1912–1916, valtuuston puheenjohtajana hän toimi 1914. Inberg oli talonpoikaissäädyn edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906.

Lähteet
 

 Suomalaiset juristit
 Suomalaiset asianajajat
 Suomalaiset pankinjohtajat
 Suomalaiset maanviljelijät
 Porin kaupunginvaltuutetut
Suomen suuriruhtinaskunnan talonpoikaissäädyn valtiopäivämiehet
Vuonna 1877 syntyneet
Vuonna 1941 kuolleet
Murray (videopelihahmo)

Murray-virtahepo on kuvitteellinen hahmo videopelisarjassa Sly Cooper. Hän on yksi konnakoplan jäsenistä Bentleyn ja Slyn ohella. Englanninkielisessä versiossa hahmoa ääninäyttelee Chris Murphy.

Murray vahvuus on voima, ja hahmon tehtävät ovat yleensä voimaan liittyviä. Murraylla on oma auto, jota hahmot kutsuvat vaunuksi (Sly Cooper: Thieves in Time -pelissä ’pakuksi’). Hänellä on tapana joutua vaikeuksiin eri tavoilla; syynä voi olla esimerkiksi ruoka tai myrkyttävät kaasut. Konnien kunnia -pelissä Murray opiskelee uniaikaa gurun opettamana. Tätä kautta hän oppi aboriginaalin pallomuodon, josta on ollut paljon apua keikoissa.

Videopelihahmot
Sly Cooper
Kuvitteelliset rikolliset
Kuvitteelliset eläimet