joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
’s-Hertogenbosch

’s-Hertogenbosch () on Pohjois-Brabantin provinssin pääkaupunki Alankomaiden eteläosassa, noin tunnin junamatkan päässä Amsterdamista. Kaupungissa on 134 989 asukasta (1. heinäkuuta 2006). Kaupunkia kutsutaan hyvin yleisesti myös nimellä Den Bosch.

’s-Hertogenbosch on yksi Alankomaiden vanhimmista kaupungeista. Sieltä on hyvät junayhteydet joka puolelle Alankomaita sekä naapurimaihin, kuten Belgiaan.

Historia 
’s-Hertogenbosch sai kaupunginoikeudet vuonna 1185. Se tuhottiin vuonna 1203 Gelren ja Hollannin hyökkäyksessä, mutta rakennettiin uudelleen. Vuonna 1475 pystytettiin uusi muuri ja vallihautoja, joihin johdettiin Dommelin ja Aan vesi.

Vuoteen 1520 kaupunki oli Alankomaiden toiseksi suurin Utrechtin jälkeen ja useiden pohjoisen renessanssin taiteilijoiden työskentelypaikka. Uskonpuhdistus ja uskonsodat muuttivat kuitenkin tilanteen. ’s-Hertogenbosch liittyi Habsburgien puolelle, ja Yhdistyneiden provinssien joukot piirittivät sitä useaan kertaan. Kaupungin valloitti viimein vuonna 1629 Fredrik Henrik Oranialainen, rakennettuaan 40 kilometriä pitkän padon ja pumpattuaan ympäröivän veden pois myllyillä. Katolilaisille tämä oli suuri isku, ja protestantit pitivät kaupunkia sota-alueena ilman poliittisia vapauksia.

Vuodesta 1806 kaupunki liitettiin Ranskaan. Preussilaiset kuitenkin valloittivat sen vuonna 1814, ja seuraavana vuonna Napoleonin kukistuttua siitä tehtiin Noord-Brabantin pääkaupunki perustettaessa Alankomaiden kuningaskuntaa. Kaupunki oli edelleen linnoitus, ja vuoteen 1878 oli kiellettyä rakentaa linnoitusten ulkopuolelle. Tämä johti kasvun taantumiseen ja väen suureen kuolleisuuteen. Kaupunkia hallittiin konservatiivisesti, eikä työläisten määrää haluttu lisätä, eikä uusia oppilaitoksia perustaa. Toisesta maailmansodasta ’s-Hertogenbosch selvisi lähes naarmuitta, vaikka lähelle perustettiinkin Herzogenbuschin keskitysleiri.

Koulutus 
Kaupungin kouluihin lukeutuu HAS Den Bosch.

Kulttuuri ja nähtävyydet 
Kaupungin keskustassa on tori (Markt), josta voi torimyyjiltä ostaa esimerkiksi vihanneksia, juustoja ja käsitöitä. Kuningattaren päivänä 30. huhtikuuta perinteisiin kuuluu, että torilla kuka tahansa voi myydä mitä tahansa.

Kaupunkikuvaa hallitsee goottilainen katedraali Sint-Janskathedraal (Pyhän Janin katedraali), joka on noin vuodelta 1220. Helmikuussa Den Boschissa vietetään Carnaval. Paikallinen kahviloissa myytävä erikoisuus on Bosche Boll eli suklaapäällysteinen pulla, jonka sisus on valkoista creemiä.

Urheilu 
Kaupungin oma jalkapallojoukkue on vuonna 1965 perustettu FC Den Bosch. Joukkue pelaa maan toiseksi korkeinta sarjaa, Jupiler Leagueta. Koripallossa kaupunkia edustaa EiffelTowers, joka on voittanut maan mestaruuden 15 kertaa. Kaupungissa on jääkiekkojoukkue ’s-Hertogenbosch Red Eagles, joka pelaa Alankomaiden ja Belgian yhteistä BeNe-liigaa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 
 Website gemeente ’s-Hertogenbosch
 Website Turist-information ’s-Hertogenbosch

Alankomaiden kaupungit
Pohjois-Brabantin kunnat
Ginger Snaps

Ginger Snaps on John Fawcettin vuonna 2001 ohjaama kanadalainen elokuva, joka on saanut myös kaksi jatko-osaa: "Ginger Snaps 2: Unleashed" ja "Ginger Snaps Back: The Beginning".

Juoni 

Sisarukset Ginger, 16, ja Brigitte, 15, asuvat pienessä esikaupungissa. He tuntevat olonsa ei-toivotuiksi koulussa ja heillä on yksi ainoa kiinnostuksen kohde - kuolema. Siskokset viihtyvät keskenään omaa kuolemaansa suunnitellen. He lavastavat ja kuvaavat eri tapoja kuolla, ja mitä oudompi, verisempi ja väkivaltaisempi kuolema, sen parempi. Kaikki muuttuu, kun Ginger joutuu vesikauhuisen pedon puremaksi. Muutamassa päivässä Ginger muuttuu miehiä päivisin iskeväksi seksikkääksi vampiksi, joka syö lihanhimossaan paikallisten koiria öisin. Edes viaton Brigitte ei kykene pysäyttämään verenjanoista sisartaan. Halloween-juhlan ja täydenkuun lähestyessä Gingerin verenhimo vain kasvaa kasvamistaan, ja enää eivät ainoastaan koirat ole vaarassa. Ajan käydessä vähiin, Brigitten on valittava pelastautuminen tai liityttävä Gingerin lihanhimoiseen maailmaan.

Hahmot 
Brigitte on nuorempi Fitzgeraldin sisaruksista, joka syntyi syyskuussa 1985, vuosi myöhemmin kuin hänen siskonsa Ginger. Hän kasvoi Bailey Downsissa, jossa hän ja hänen siskonsa tunsivat olevansa ei-toivottuja.
Vuonna 2000, Bailey Downsiin ilmaantui peto, joka puri Gingeria. Brigitte haki apua Samilta, paikalliselta pojalta, joka oli ajanut pedon yli. He alkoivat etsiä parannuskeinoa lykantropia-virukseen.

Ginger on vanhempi Fitzgeraldin sisaruksista, joka syntyi vuonna 1984. Hän varttui Bailey Downsissa tuntien olonsa ei-toivotuksi, kuten sisarensa. Vuonna 2000, Bailey Downsiis ilmaantunut peto puri Gingeria. Ginger muuttui ihmissudeksi, joka söi paikallisten koiria öisin.

Sam on paikallinen kasvihuoneen pitäjä ja huumekauppias. Hänestä tulee kasvituntemuksensa myötä tärkeä hahmo auttaessaan Brigitteä ihmissusiongelman ratkaisemissa.

Näyttelijöitä

Soundtrack 
Godhead - Inside You 
Project 86 - Pipe Dream 
Glassjaw - Siberian Kiss 
Sinch - Silent Acquiescence Of Millions 
Killswitch Engage - Temple From The Within 
Soulfly - First Commandment 
Fear Factory - Cloning Technology 
Professional Murder Music - A Night Like This 
Machine Head - Desire To Fire 
Hatebreed - Burial For The Living 
Saliva - Pincushion 
Shadows Fall - Of One Blood 
Junkie XL - Action Radius 
Cradle Of Filth - Her Ghost In The Fog 

Ihmissusielokuvat
Vuoden 2001 kanadalaiset elokuvat
Nuortenelokuvat
Kauhuelokuvat
Kyrene

Kyrene (, ) oli antiikin kreikkalainen siirtokunta nykyisessä Libyassa. Se on vanhin alueen viidestä kreikkalaisesta kaupungista ja antoi koko seudulle, myöhemmälle roomalaiselle provinssille, nimen Kyrenaika.
Kyrenen perustivat Theran kreikkalaiset, joiden johdossa toimi Aristoteles Theralainen, vuonna 630 eaa.

Evankeliumikertomusten mukaan Simon, jonka roomalaissotilaat matkan varrelta pakottivat auttamaan Jeesusta kantamaan ristinpuunsa Golgatalle, oli kotoisin Kyrenestä.

Katso myös 

 Kyreneläiset, filosofikoulukunta

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kyrenaikan kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Libyassa
Espanja talviolympialaisissa 2006

Espanja osallistui Torinon talviolympialaisiin 2006 16 urheilijan voimin. Joukkueen edustaja kisojen avajaisissa oli alppihiihtäjä María José Rienda.

Joukkue

Alppihiihto
Andrea Casanovas
 Naisten alppiyhdistetty
 1. pujottelulasku – luovutti ennen kilpailua
 Naisten syöksylasku
 Finaali – 2.06,73 (38. sija)
Leyre Morlans
 Naisten syöksylasku
 Finaali – keskeytti
 Naisten supersuurpujottelu
 Finaali – 1.38,53 (49. sija)
María José Rienda
 Naisten suurpujottelu
 1. lasku – 1.02,28
 2. lasku – 1.09,85
 Yhteisaika – 2.12,13 (13. sija)
 Naisten supersuurpujottelu
 Finaali –  1.36,03 (37. sija)
Carolina Ruiz Castillo
 Naisten alppiyhdistetty
 1. pujottelulasku – 41,74
 2. pujottelulasku – 46,47
 Syöksylasku – 1.32,72
 Yhteisaika – 3.00,93 (25. sija)
 Naisten syöksylasku
 Finaali – 2.01,09 (30. sija)
 Naisten suurpujottelu
 1. lasku – 1.03,18
 2. lasku – 1.10,36
 Yhteisaika – 2.13,54 (20. sija)
 Naisten supersuurpujottelu
 Finaali – 1.35,20 (30. sija)

Ampumahiihto
Luis Alberto Hernando
 Miesten 10 km – 32.26,0 (84. sija)
 Miesten 20 km – 1.06.54,4 (81. sija)

Freestyle-hiihto
Nuria Montané
 Naisten kumpareet
 Karsintakierros – 11,76 pistettä (ei selvinnyt jatkoon)

Lumilautailu
Jordi Font
 Miesten lumilautakrossi
 1. karsintakierros – 1.22,35
 2. karsintakierros – 1.21,18
 Kahdeksasosafinaali, 2. erä – 2. sija
 Neljännesfinaali, 1. erä – 2. sija
 Semifinaali, 1. erä – 2. sija
 Finaali – 4. sija
Ibón Idigoras
 Miesten lumilautakrossi
 1. karsintakierros – 1.23,80
 2. karsintakierros – 1.23,56 (ei selvinnyt jatkoon)
Iker Fernández
 Miesten lumikouru
 1. karsintakierros – 27,0 pistettä
 2. karsintakierros – 27,0 pistettä (ei selvinnyt jatkoon)
Queralt Castellet
 Naisten lumikouru
 1. karsintakierros – 20,5 pistettä
 2. karsintakierros – 18,3 pistettä (ei selvinnyt jatkoon)
Clara Villoslada
 Naisten lumikouru
 1. karsintakierros – 10,3 pistettä
 2. karsintakierros – 11,4 pistettä (ei selvinnyt jatkoon)

Pohjoismaiset hiihtolajit
Laia Aubert Torrents
 Naisten 10 km perinteinen – 33.29,4 (64. sija)
 Naisten 15 km takaa-ajo (7,5 km perinteinen + 7,5 km vapaa) – 50.41,3 (61. sija)
Juan Jesús Gutiérrez
 Miesten 50 km vapaa, yhteislähtö – 2.06.43,3 (22. sija)
Laura Orgue
 Naisten 10 km perinteinen – 33.18,6 (63. sija)
 Naisten 15 km takaa-ajo (7,5 km perinteinen + 7,5 km vapaa) – 51.16,5 (63. sija)
Diego Ruiz
 Miesten 15 km perinteinen – 41.37,9 (47. sija)
 Miesten 30 km takaa-ajo (15 km perinteinen + 15 km vapaa) – 1.24.05,5 (55. sija)
 Miesten 50 km vapaa, yhteislähtö – 2.06.51,6 (23. sija)
Vicenç Vilarrubla
 Miesten 15 km perinteinen – 43.47,2 (66. sija)
 Miesten 30 km takaa-ajo (15 km perinteinen + 15 km vapaa) – 1.19.39,8 (32. sija)
 Miesten 50 km vapaa, yhteislähtö – 2.09.03,1 (42. sija)

Aiheesta muualla
Espanjan olympiakomitean Torino 2006 -sivusto

Talviolympialaiset 2006
Valtiot talviolympialaisissa 2006
Per Nørgård

Per Nørgård (s. 13. heinäkuuta 1932, Gentofte) on tanskalainen säveltäjä. Hän aloitti musiikinopintonsa Kööpenhaminassa Vagn Holmboen johdolla ja jatkoi niitä myöhemmin Pariisissa opettajanaan Nadia Boulanger. Nørgård sai erityisesti uransa alkuvaiheissa vaikutteita Vagn Holmboelta, Carl Nielseniltä ja Jean Sibeliukselta. Myöhemmin sveitsiläinen taiteilija Adolf Wölfli on toiminut inspiraation lähteenä monille Nørgårdin teoksille. 

Nørgårdin tuotantoon kuuluu muun muassa kuusi oopperaa, kaksi balettia, kahdeksan sinfoniaa ja konserttoja. Hän on julkaissut myös useita musiikkiin liittyviä kirjoituksia.

Per Nørgårdille myönnettiin Sibelius-palkinto 2006.

Lähteet

Tanskalaiset säveltäjät
Sibelius-palkinnon saajat
Vuonna 1932 syntyneet
Elävät henkilöt
Sananlasku

Sananlaskut ovat lyhyitä, usein vertauskuvalliseen muotoon puettuja mietelauseita ja elämänohjeita, jotka leviävät suullisesti kansan keskuudessa. Sananlasku on usein muodoltaan rytmikäs ja sisällöltään kuvaannollinen.

Valtaosa sananlaskujen luojista on tuntemattomia, koska sananlaskut edustavat kansanperinnettä. Sananlaskun vastine kirjallisuudessa on aforismi.

Sananlaskuissa korostetaan yleensä perinteisiä hyveitä, kuten oikeudenmukaisuutta, maltillisuutta, rehellisyyttä ja järkeä.

Tunnettuja sananlaskuja 
 Aika parantaa haavat.
 Ei kahta ilman kolmatta.
 Ei luutonta lihaa, ei päätöntä kalaa.
 Ei nimi miestä pahenna, ellei mies nimeä.
 Ei oppi ojaan kaada.
 Ei savua ilman tulta.
 Itku pitkästä ilosta.
 Joka kuuseen kurkottaa se katajaan kapsahtaa.
 Kätketyllä kullalla ei ole hintaa.
 Lopussa kiitos seisoo.
 Minkä taakseen jättää, sen edestään löytää.
 Niin makaa kuin petaa.
 Niin metsä vastaa kuin sinne huudetaan.
 Oma maa mansikka, muu maa mustikka.
 Omena päivässä pitää lääkärin loitolla.
 Oppia ikä kaikki.
 Parempi niskasta pitää kuin hännästä nostaa.
 Parempi pyy pivossa kuin kymmenen oksalla.
 Pata kattilaa soimaa, musta kylki kummallakin.
 Rohkea rokan syö.
 Se koira älähtää, johon kalikka kalahtaa.
 Se parhaiten nauraa, joka viimeksi nauraa.
 Sitä kuusta kuuleminen, jonka juurella asunto.
 Tyhjä säkki ei pystyssä pysy.
 Yksi hullu kysyy enemmän kuin kymmenen viisasta ehtii vastata.
 Yksi mätä omena pilaa koko korin.

Katso myös 

 Lentävä lause
 Aforismi
 Matti Kuusi

Lähteet 
 
 
 
 Koskimies, A. V.: Kokoelma Suomen kansan sanalaskuja (1906)
 Raamatun Sananlaskujen kirja

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Suomalaisia sananlaskuja Wikisitaateissa
 Wiki-projektien laajin suomalaisten sananlaskujen luettelo löytyy Eesti-Wikisitaateista (Soome vanasõnad), myös Ingeri, Kymenlaakso, Päris-Soome ja Uusimaa vanasõnad
 Matti Kuusi (M6) kansainvälinen sananlaskutietokanta 

Kansankirjallisuus
Seulonnan keskeiset artikkelit
Marianne Alopaeus

Marianne Alopaeus (o.s. Rosenbröijer; 9. lokakuuta 1918 Tammisaari – 10. marraskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, joka muutti Ruotsiin 1973. Hänen esikoisromaaninsa oli Lähtö (Uppbrott, 1945), joka käsitteli naisen itsenäisyyttä. Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 1965 ilmestynyt Pimeyden ydin (Mörkrets kärna), jossa on voimakkaita vaikutteita Simone de Beauvoirin eksistentialistisesta tyylistä. Ruotsalaisuutta ja Ruotsin valtiota ruotinut keskustelukirja Ruotsin pauloissa (Drabbad av Sverige) vuodelta 1983 puhuttaa Ruotsissa edelleen. Teos oli ehdokkaana Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi.

Tuva Korsström toteaa, että Alopaeus on monelle 1960-luvun kulttikirjailija, yhden kirjan kirjailija, "tai ehkä hän on kahden kirjan kirjailija niille, jotka yhä muistavat 80-luvulla teoksen Ruotsin pauloissa ympärillä käydyn polemiikin". Kritiikki suhtautui kuitenkin myönteisesti jo hänen esikoisromaaniinsa Lähtö, ja teos sai ruotsalaisen Svenska Dagbladetin kulttuuripalkinnon 1946.

Alopaeuksen ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1940 Karl-Gustaf Alopaeus. Avioliitosta syntyi kaksi lasta; puolisot erosivat vuonna 1963. Vuonna 1974 Alopaeus avioitui tuomari ja kirjailija Jan Gehlinin (1922–2010) kanssa. Paitsi Suomessa ja Ruotsissa Alopaeus asui myös Ranskassa ja Yhdysvalloissa. Hän käänsi Eeva Joenpeltoa ruotsiksi.

Marianne Alopaeus asui Ruotsissa vuoteen 2014 saakka. Viikkoa ennen kuolemaa hänet siirrettiin omasta pyynnöstä ”kotiin” Suomeen, ja hän kuoli Helsingissä Eiran sairaalassa 10. päivänä marraskuuta 2014.


Palkintoja ja tunnustuksia
Alopaeus sai useita merkittäviä palkintoja sekä Suomessa että Ruotsissa.
 Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinto: 1945
 Valtion kirjallisuuspalkinto: 1966
 Längmanin palkinto: 1960
 Kiitos kirjasta -mitali: 1967
 Kaarlen palkinto: 1973
 Alf Henrikson -palkinto: 1988

Teoksia
 Lähtö (Uppbrott), 1945 
 Eikä uni pääty (Dröm utan slut), 1950 
 Utanför, 1953 
 Jäähyväiset elokuussa (Avsked i Augusti), 1959 
 Pimeyden ydin (Mörkrets kärna), 1965 
 Rajankäyntiä (Betraktelser kring en gräns), 1971, esseekokoelma 
 Ruotsin pauloissa (Drabbad av Sverige), 1983, esseekokoelma

Lähteet

Kirjallisuus
 Korsström, Tuva: Från Lexå till Glitterscenen. Schildts & Söderströms, 2013. ISBN 978-951-52-3224-3

Viitteet

Kirjallisuutta
 
 Mazzarella, Merete: "Marianne Alopaeus: Kvinna eller mänska", Från Fredrika Runeberg till Märta Tikkanen, 1985.
 Söderling, Trygve: Drag på parnassen: två sextiotalsstudier. 2008.

Aiheesta muualla
 Marianne Alopaeuksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
 

Ruotsalaiset kirjailijat
Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset aateliset
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Vltava

Vltava  () on Elben sivujoki ja Tšekin pisin joki. Se alkaa Böhmerwaldilta ja virtaa muun muassa Prahan läpi. 

Vltava tulvi elokuussa 2002 runsaasti. Tulvissa kuoli useita ihmisiä ja syntyi valtavia tuhoja.

Tšekkiläissäveltäjä Bedřich Smetana omisti joelle tunnetuimman osan sävelrunoelmastaan Má vlast (Isänmaani).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Tšekin joet
Elben vesistö
Askøy

Askøy on kunta ja saari Norjassa. Se sijaitsee Midhordlandin seutukunnassa, Hordalandin läänissä. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 26 835 asukasta.

Kunnan pinta-ala on noin 100 km². Kunnan asukasluku on yksi Norjan nopeimmin kasvavia. Kunnan kasvu alkoi 1992, kun saareen rakennettiin 1 057 metriä pitkä silta Norjan toiseksi (2006) suurimmasta kaupungista Bergenistä. Kunnan hallinnollinen keskus on Kleppestø, josta ajaa autolla Bergeniin noin 20 minuutissa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Norjan saaret
Sandro Mazzola

Alessandro (Sandro) Mazzola (s. 8. marraskuuta 1942 Torino, Italia) on italialainen jalkapalloilija.

Mazzola edusti koko uransa ajan milanolaista Interiä. Hän pelasi ensi kerran Serie A:ssa ottelussa Juventusta vastaan 10. kesäkuuta 1961. Inter hävisi ottelun 9-1. Hän voitti seurajoukkueurallaan neljä kertaa Italian mestaruuden, eli Serie A:n, vuosina 1963, 1965, 1966 ja 1971. Vuosina 1964 ja 1965 hän voitti lisäksi Euroopan Cupin ja Inter-Continental Cupin. Kaudella 1964/65 Mazzola oli myös liigan maalikuningas. Yhteensä hän teki Interissä 116 pääsarjamaalia.

Italian maajoukkueessa Mazzola pelasi 70 ottelua, joissa hän teki 22 maalia. Hän pelasi ensi kerran maajoukkueessa 12. toukokuuta 1963 ottelussa Brasiliaa vastaan vain 20-vuotiaana. Mazzola edusti Italiaa kolmissa MM-kisoissa, 1966, 1970 ja 1974. Maajoukkueessa hänen paras saavutuksensa oli vuoden 1968 EM-kisojen voitto.

Myös Mazzolan isä Valentino oli kuuluisa jalkapalloilija.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tietoja Mazzolasta  
 Mazzolan tilastoja 

Italialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
 Jalkapallon Euroopan mestarit
Taksikuljetus

Taksikuljetus Oy on vuonna 1954 perustettu helsinkiläinen taksi- ja linja-autoliikennettä harjoittava yritys. Sen päätoimipaikka sijaitsee Malmilla. Linjaliikennettä yhtiöllä on eri puolilla pääkaupunkiseutua. Yhtiö liikennöi lähinnä matkustajamääriltään tavallista hiljaisempia linjoja, joita ajetaan yleensä pikkubusseilla. Taksikuljetus Oy työntekijämäärä on noin 50 ja liikevaihto noin 4 milj. € (2010).

Yhtiön perustaja Reino Virtanen sai taksiluvan vuonna 1944, ja Taksikuljetus Oy perustettiin heinäkuussa 1954. Kaksi vuotta myöhemmin yrityksen toiminta laajeni liikuntarajoitteisten kuljetuksiin. Aloite tähän tuli Helsingin kaupungilta, jolla oli vammaiskuljetusten tarve mutta ei ratkaisua ongelmaan. Ensimmäiset invataksit rakennettiin pakettiautoista, joihin asennettiin sivuoven kohdalle vanerilevy pyörätuolin nostamista varten. Kun vammaisten huoltolaitoksia ja erityiskouluja perustettiin eri puolille pääkaupunkiseutua, Taksikuljetus sai hoidettavikseen niiden kuljetukset. Vuonna 1995 Taksikuljetuksella oli 37 linja-autoa, joista osa täysikokoisia, sekä 13 henkilöauto- ja tilataksia. Autoista invavarusteisia oli 16.

Taksikuljetus laajensi yritystoimintaansa autokoulualalle vuonna 1964 ostaessaan Autokoulu Risteys Oy:n. Vuonna 1969 yhtiön tytäryhtiöksi perustettiin matkatoimisto TK-Tours. Vuonna 1984 Taksikuljetus osti Linjaliikenne P.-O. Grönberg Oy:n. Vuonna 1995 yhtiön toimitusjohtajana toimi Reino Virtasen poika Kalevi Virtanen, yhtiössä oli 60 työntekijää ja sen liikevaihto oli 13,5 miljoonaa markkaa. Vuodesta 2010 Taksikuljetuksen toimitusjohtajama on työskennellyt Kalevi Virtasen poika Hannu Virtanen. Yrityksen perustaja Reino Virtanen kuoli vuonna 2012.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Taksikuljetus Oy

Suomalaiset linja-autoyhtiöt
Helsingin liikenne
Espoon liikenne
Vantaan liikenne
Keravan liikenne
Karvion kanava

Karvion kanava on yksisulkuinen kanava Pohjois-Karjalassa Heinävedellä Karvion kylässä. Kanava yhdistää Kermajärven Karvionjärveen. Karvionjärveltä on yhteys Suvasveteen, jota pääsee Kuopioon asti. 

Kanava on 300 metriä pitkä, rakennettu 1895–1896, ja se on Heinäveden vanhin kanava. Kanavassa menee varsinkin kesäaikaan paljon laivoja, ja on Heinäveden reitin vilkkaimpia kanavia. Kanavan vierestä menee Karvionkoski, joka on suosittu kalastuskoski. Kanavan ja kosken ympärillä on Karvion kylän keskus, jossa on palveluja, vierassatama ja Karvio Camping-retkeilyalue. 

Kanavaan mahtuvat 31,2 metrin pituiset, 7,1 metrin levyiset ja 1,8 metrin syvyydessä kulkevat laivat. Kanavan ja kosken yli kulkevan valtatie 23:n sillan alituskorkeus on 11 metriä. Pudotuskorkeutta kanavalla on 1,8 metriä.

Rakentaminen
Talvella 1892 alettiin perata Suvasveden ja Kermajärven välistä kulkuväylää Kärängänvirran ja Rusinvirran kautta Varisveteen ja siitä Karvioon. Kuitenkin huomattiin väylän olevan paikoin liian kapea, alle 30 jalkaa. Näin päätettiin tehdä esitys väylän oikaisemisesta.

Karvionkosken viereen oli seuraavaksi rakennettava kanava, joka ratkaisi kuljetuspulmat Heinävedeltä Kuopioon. Kanavan rakennustyöt aloitettiin 1895 heinäkuun alussa. 31. elokuuta 1896 kanava oli sulkuportteineen valmis ja kanavahenkilökunnan asunnot valmiita. Rakentaminen maksoi kunnalle 120 206 markkaa. Sulku avattiin liikenteelle 10.9.1896. 

Kanavalle tuli pituutta 175 metriä, pohjaleveydeksi 9 metriä. Sen sululle tuli pituutta 35,5 metriä, syvyyttä 2,1 metriä ja leveyttä 7,5 metriä. Kanavan sulkuportit ovat tyypiltään puurakenteisia salpausportteja tyhjennys- ja täyttöluukuilla. Tekniikaltaan ne ovat nykyään sähkömekaanisia. 

Kanava on osa historiallista, kansallismaisemaksi valittua Heinäveden reittiä. Heinäveden reitti on yksi Suomen suosituimmista venereiteistä.

Kanava on nykyään itsepalvelusulku, eikä siellä ole enää omaa miehitystä. Kanavan etävalvonta suoritetaan läheiseltä Varistaipaleen kanavalta. Heinäveden reitin sekä Varistaipaleen ja Taivallahden kanavien käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Oy.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Heinäveden nähtävyydet
Heinäveden kanavat
Suomen kanavat
Matarenki

Matarenki (, ) on Ruotsin Ylitornion kunnan keskustaajama. Taajama sijaitsee Ruotsin ja Suomen rajan tuntumassa Tornionjoen länsirannalla. Suomen puolella on Aavasaksan kylä; Suomen Ylitornion keskustaajama on noin 5 km etelämpänä. Taajaman väkiluku on 1 965, ja sen pinta-ala on 268 hehtaaria.

Taajama sijaitsee Tornionjokilaaksossa Särkivaaran ja Isovaaran välisellä alueella, tien 98 sekä tien 99 risteyskohdassa.

Tunnettuja matarengilaisia
 Gerda Antti, kirjailija
 Markus Fagervall, taiteilija
 Lars Gulliksson, muusikko, saksofonisti
 Johan Harju, jääkiekkoilija
 Daniel Henriksson, jääkiekkoilija
 Linus Omark, jääkiekkoilija

Väestönkehitys

Lähteet

Aiheesta muualla

 Vanhoja kuvia Matarengistä 
 Matarengin webcam

Ruotsin kuntien keskustaajamat
Ligne claire

Ligne claire eli selkeä viiva on sarjakuvan piirrostyyli, jonka ensimmäisenä edustajana pidetään Hergéä, Tintin luojaa. Termin keksi Jooste Swarte vuonna 1977. Tyylissä viiva on selkeä ja paksuudeltaan sama. Varjostusta joko ei käytetä ollenkaan tai vain hyvin vähän. Värit ovat kirkkaita. Vaikka taustat ovat realistisia, hahmot voivat olla tyyliteltyjä tai humoristisia.

Hergé piirsi aluksi yhdysvaltalaisia 1920–1930-luvun sanomalehtisarjakuvia muistuttavalla tavalla, kunnes hänen tyylinsä kehittyi toisen maailmansodan jälkeen ligne claireksi. Viivan lisäksi myös tarinoiden juonet olivat suoraviivaisen selkeitä.

Suuri osa ”Brysselin koulukuntaa” alkoi käyttää tätä tyyliä, kuten Edgar P. Jacobs, Bob De Moor, Roger Leloup ja Jacques Martin, joista monet myös tekivät töitä Tintin-lehdelle.

Ligne claire oli huipussaan 1950-luvulla, mutta sen vaikutus alkoi heiketä seuraavalla vuosikymmenellä ja monet uuden sukupolven sarjakuvantekijät pitivät sitä vanhanaikaisena. 1970-luvun lopulla ligne claire tuli kuitenkin jälleen muotiin, suurelta osin hollantilaisten piirtäjien Joost Swarten ja Theo van den Boogartin sekä ranskalaisen Jacques Tardin ansiosta.

Nykyään ligne claire on usein itseironista. Van den Boogart käyttää selkeää tyyliä vastakohtana hahmojensa moraalittomuudelle. Tardi taasen loi sillä Adèle-sarjaansa nostalgisen tunnelman, jolle juoni luo kontrastin.

Ligne claire ei ole rajoittunut ranskalaisbelgialaisiin sarjakuviin. Brittiläinen Martin Handford ja yhdysvaltalainen Geof Darrow ovat myös käyttäneet tätä tyyliä.

Esimerkkejä ligne claire -sarjakuvista 

 Hergé: Tintti
 Jacques Martin: Alix
 Bob de Moor: Barelli
 Edgar P. Jacobs: Blake ja Mortimer
 Roger Leloup: Yoko Tsuno

Sarjakuva
Molempain Sisiliain kuningaskunta

Molempain Sisiliain kuningaskunta () oli vuosina 1130–1282, 1442–1458 ja 1816–1860 toiminut kuningaskunta, johon kuului Etelä-Italia ja Sisilian saari. Kuningaskunnan pääkaupunkina oli ensin Palermo ja myöhemmin Napoli.

Kolme ajanjaksoa

Molempain Sisiliain kuninkaan (tai Sisilian kuninkaan) arvo oli vuosina 1130–1282 hallinneilla Etelä-Italian kuninkailla. Heistä ensimmäinen oli normannisukuinen herttua Roger II, joka valtasi Palermon vuonna 1091 ja piti sitä pääkaupunkinaan. Hän peri vuonna 1127 toisen herttuakunnan Italian mantereelta ja julistautui vuonna 1130 kuninkaaksi ”molemmissa Sisilioissa”. Tätä kautta kutsutaan myös nimellä Sisilian kuningaskunta. Merkittävä maan myöhempi kuningas oli Fredrik I, joka hallitsi keisarina nimellä Fredrik II Palermon asukkaiden kapina ranskalaisia hallitsijoita vastaan eli Sisilian iltamessu vuonna 1282 hajotti valtion kahtia: mantereen puoli (nimellä Sisilian kuningaskunta) oli siitä alkaen eri valtio kuin Sisilian saari (Trinacria).

Vuonna 1442 Aragonian ja Sisilian kuningas Alfonso V Loistava valloitti Napolin ja palautti siten molemmat Sisiliat jälleen yhteen. Alfonson kuoltua 1458 maat kuitenkin jaettiin perinnönjaossa erilleen.

Kuningaskunta muodostettiin uudelleen Wienin kongressissa 1815 nostamalla Bourbon-suvun kuningas Ferdinand valtaan Napoleonin valloitusten jälkeen. Vuonna 1861 Sardinian kuningaskunta valloitti alueen ja Viktor Emanuel II julistautui yhtenäisen Italian kuninkaaksi.

Molempain Sisiliain kuninkaat
 1130–1154: Roger II
 1154–1166: Vilhelm I Paha
 1166–1189: Vilhelm II Hyvä
 1189–1194: Tankred
 1194: Vilhelm III
 1194–1197: Henrik (keisarina Henrik VI)
 1197–1250: Fredrik (keisarina Fredrik II)
 1250–1254: Konrad (keisarina Konrad IV)
 1254–1266: Manfred
 1266–1282: Kaarle I
 1442–1458: Alfonso V Loistava
 1816–1825: Ferdinand I (ital. Ferdinando)
 1825–1830: Frans I (ital. Francesco)
 1830–1859: Ferdinand II
 1859–1861: Frans II

Katso myös
 Sisilian kuningaskunta

Lähteet

Aiheesta muualla
Adriana Mater

Adriana Mater on Kaija Saariahon ooppera, joka sai ensi-iltansa 3. huhtikuuta 2006 Pariisin Opéra Bastillessa (alun perin ensi-illan piti olla jo 30. maaliskuuta, mutta se myöhästyi oopperan teknisen henkilökunnan lakon vuoksi). Kantaesityksessä orkesterinjohtajana toimi Esa-Pekka Salonen, ohjaus oli Peter Sellarsin. Ooppera sijoittuu nimeämättömään sotaa käyvään maahan, jota oopperan libretistin Amin Maaloufin mukaan voidaan pitää jonain Balkanin alueen maista Jugoslavian hajoamissotien myllerryksessä.

Synopsis
Adriana on eloisa ja intohimoinen nuori nainen, jonka omaan yhteisöönsä kuuluva mies raiskaa. Raiskauksesta alkunsa saanut lapsi perii sekä uhrin, että rikollisen veren ja Adriana pohtii huolestuneena tuleeko hänen lapsestaan Kain vai Abel. Tämä huoli häiritisee häntä koko raskauden ja lapsen, Yonasin, lapsuuden ajan. Totuuden hetki koittaa, kun Yonas, nyt jo nuori mies, saa tietää äitinsä paenneen päällekarkaajan palanneen sodan päätyttyä. Yonas tapaa isänsä ja kertoo murhavansa tämän, mutta huomaa pian isänsä olevan sokea. Hän ei voi tappaa tätä ja pakenee paikalta. Yonas pyytää äidiltään anteeksi, ettei voinut kostaa tämän puolesta. Tämän kuultuaan Adriana tietää Yonasin olevan hänen poikansa ja sanoo: "Me emme ole kostaneet, mutta olemme pelastuneet".

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kaija Saariaho: Adriana Mater
 Tiloja äänen rajamailla - Kaija Saariahon toinen ooppera "Adriana Mater" saa kantaesityksensä

Ranskankieliset oopperat
Kaija Saariahon teokset
Mer Hayrenik

Mer Hayrenik (, ”Isänmaamme”) on Armenian kansallislaulu. Se on otettu käyttöön 1. heinäkuuta 1991, Armenian itsenäistyttyä Neuvostoliitosta. Laulu perustuu Armenian 1. tasavallan (1918–1920) kansallislauluun, mutta sanoja on mukailtu. Laulun on sanoittanut runoilija Mikael Nalbandian (1829–1866) ja sen on säveltänyt Barsegh Kanatšjan (1885–1967).

Armeniankielisten sanojen translitteraatio

Mer Hayrenik, azat ankakh, 
Vor aprel eh dareh dar 
Yur vortikeh ard kantšoom eh
Azat, ankakh hayastan.
(toistetaan kaksi edellistä riviä)

Aha yeghbair kez mi drosh,
Vor im dzerkov gortzetsi 
Gishernereh yes koon tšegha, 
Artasoonkov lvatsi.
(toistetaan kaksi edellistä riviä)

Nayir nran yerek gooynov,
Nvirakan mer nshan,
Togh poghpoghi tshnamoo dem,
Togh misht pantza Hayastan. 
(toistetaan kaksi edellistä riviä)

Amenayn tegh maheh mi eh
Mard mee ankam pit merni,
Baytz yerani vor yur azgi 
Azatootyan keh zohvi. 
(toistetaan kaksi edellistä riviä)

(toistetaan ensimmäinen säkeistö)

Aiheesta muualla
 Armenian presidentin sivu kansallisista symboleista, jossa voi myös kuunnellä hymnin 
 Lue ja kuuntele Armenian kansallislaulusta

Kansallislaulut
Armenialainen kulttuuri‎
Savonlinnan lentoasema

Savonlinnan lentoasema  sijaitsee noin kymmenen kilometriä kaupungin keskustasta pohjoiseen Enonkoskelle johtavan seututien 471 varrella. Lentoasemaa ylläpitää Finavia, ja se on valmistunut vuonna 1973, samana vuonna kun Säämingin kunta liitettiin pääosin Savonlinnaan. Lentoasemalla on yksi kiitotie, joka on 2 300 metriä pitkä. Maapalveluja lentoasemalla tarjoaa Maavoima Oy. 

Savonlinnaan lennetään kahdesti päivässä arkisin Helsingistä, joskin liikenne on ollut ajoittain uhattuna vähäisen matkustajamäärän takia. Reittiä on lennetty 28. huhtikuuta 2008 lähtien liikenne- ja viestintäministeriön tuella. Heinäkuussa vuoroja on enemmän oopperajuhlien takia. Lisäksi silloin on liike- ja tilauslentoja myös ulkomailta. Latvialainen Raf Avia on lentänyt Savonlinnan ja Helsingin väliset reittilennot helmikuusta 2018 alkaen. Vuonna 2021 Helsingin ja Savonlinnan välillä alkoi operoida liikennöintivelvoitteella liettualainen Transaviabaltika. Samalla aukesi kerran viikossa lennettävä reitti Tallinnaan.

Vuonna 2019 Savonlinnan lentoliikennettä tuettiin kahdella miljoonalla eurolla, josta Savonlinnan kaupunki maksoi puolet ja valtio puolet Liikenne- ja viestintäviraston myöntämällä tuella. Savonlinnan kaupunki on varautunut vuosien 2021–2024 aikana jatkamaan Savonlinnan lentoaseman lentoliikenteen tukemista 4,8 miljoonalla eurolla, jonka lisäksi valtio osallistuu 5,2 miljoonan euron tuella. 

Julkisella liikenteellä lentoasemalle pääsee Savonlinnan ja Makkolan välisillä linja-autovuoroilla. Päätien linja-autopysäkeille on terminaalista matkaa noin 500 metriä. Lisäksi tilauksesta lentoasemalle kulkee linja-autovuoromainen minibussikuljetus.

Kentän kiitotie on päällystetty uudelleen vuonna 2022, samalla päivitettiin kiitotien valojärjestelmä energiatehokkaaseen LED-valojärjestelmään.

Lentoyhtiöt ja kohteet

1 = Verorahoin tuettu julkisen palvelun velvoite

Matkustajamäärät

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finavia – Savonlinnan lentoasema
 Suomen ilmailukäsikirja – Savonlinnan lentoasema 
 Virtual Finnairin esittely Savonlinnan lentoasemasta 

Lentoasema
Suomen lentoasemat
MSK

Lyhenne MSK voi tarkoittaa:

  Moskovan aikaa
 Minimum Shift Keying, modulointimenetelmä
Lihaskudos

Lihaskudos on säikeistä pehmytkudosta, josta lihakset enimmäkseen muodostuvat.

Rakenne ja tyypit
Lihaskudos koostuu pitkistä ja kapeista, supistumiskykyististä lihassoluista, jotka puolestaan koostuvat lihassäikeistä. Lihassolut eli lihassyyt muodostavat lihassolukimppuja.

Kaiken lihaskudoksen yhteisiä ominaisuuksia ovat sähkönjohtavuus, ärtyvyys, venymiskyky, supistumiskyky ja rentoutumiskyky. Lisäksi noin kaksi kolmasosaa ihmisen lihaksista on tahdonalaisia.

Ihmisellä on kolmentyyppistä lihaskudosta: poikkijuovaista, sileää ja sydänlihaskudosta.

 Poikkijuovainen lihaskudos muosostaa luustolihakset eli luurankolihakset. Ne ovat kiinni luissa ja supistuessaan lähentävät luita toisiinsa ja aiheuttavat liikkeen.
 Sileä lihaskudos muodostaa sileät lihakset. Niitä ovat muun muassa verisuonten, hengitysteiden, virtsateiden ja ruoansulatuskanavan seinämien lihakset. Sileät lihakset säätelevät sisäelinten liikkeitä ja vastaavat ravinnon, ilmavirtauksen, veren ja virtsan kuljetuksesta sekä ihokarvojen kohottamisesta ja silmän pupillin koon säätelystä.
 Sydänlihaskudos muodostaa sydänlihaksen.

Vaivat
Lihaskudos voi vaurioitua monella tavalla, kuten liiallisen fyysisen aktiivisuuden, mekaanisen vamman, lämpötilan tai kemikaalialtistuksen seurauksena.

Lihaskudosvauriossa havaitaan lihassoluissa rakenteellisia muutoksia ja hajoamista, proteiini- ja entsyymipitoisuuksien vaihtelua, tulehdusmarkkereiden ilmaantumista, kalsiumtasapainon muutoksia sekä glukoosimetabolian laskua. Vaurioituneen lihaksen fyysinen suorituskyky ja aktiivisuus ovat heikentyneet. Lihasvoima laskee, lihas väsyy herkästi, hermotus häiriintyy, liikelaajuudet kaventuvat, ja kudoksessa esiintyy turvotusta ja arkuutta.

Kipua lihaskudokseen voi aiheuttaa esimerkiksi lihaskramppi, iskun aiheuttama ruhjevamma, iskemia eli kudoksen verettömyys, voimakas lihasjännitys tai fyysisen aktiivisuuden aiheuttama viivästynyt lihassärky.

Lihaskudos on hyvin adaptoituvaa, ja lihaskudosvauriot alkavat korjautua nopeasti lihaskudoksen regeneraatiossa.

Jos lihas on käyttämättömänä, se alkaa surkastua eli atrofioitua. Lihasmassa alkaa hitaasti vähentyä ihmisellä noin 30. ikävuoden jälkeen. Ikääntymisessä tapahtuvaa lihasmassan vähenemistä ja lihasatrofiaa kutsutaan sarkopeniaksi. Sitä voi hidastaa lihasvoimaharjoittelulla.

Lihassairauksia on noin 400 erilaista, mutta ne ovat suhteellisen harvinaisia. Lihassairaudet ovat yleensä parantumattomia, ja niitä hoidetaan kokonaisvaltaisella kuntoutuksella.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Histologia
Lihakset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Daniel Kahneman

Daniel Kahneman (s. 5. maaliskuuta 1934 Tel Aviv, Palestiina) on yhdysvaltalainen psykologi ja tutkija. Hän on toinen vuoden 2002 Nobelin taloustieteen palkinnon saajista.

Kahneman opiskeli psykologiaa ja matematiikkaa Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa ja Kalifornian yliopistossa. Hän tutki psykologi Amos Tverskyn kanssa päätöksentekoa epävarmuuden vallitessa. Tästä tutkimuksesta syntyi prospektiteoria, jonka Kahneman ja Tversky kuvasivat vuonna 1979 julkaistussa artikkelissaan Prospect Theory: An Analysis of Decisions Under Risk. Kahnemanin päätöksentekoa käsitelleissä tutkimuksissa ihmiset eivät pystyneet analysoimaan monimutkaisia päätöstilanteita, joissa tulevaisuus oli epävarma, vaan turvautuivat tällaisissa tilanteissa heuristiikkoihin eli nyrkkisääntöihin. 

Kahneman sai vuoden 2002 Nobelin taloustieteen palkinnon taloustieteellisen analyysin ja kognitiivisen psykologian yhdistämisestä, erityisesti työstään joka käsitteli ihmisten arviointikykyä ja päätöksentekoa epävarmoissa tilanteissa. Kahneman jakoi palkinnon Vernon L. Smithin kanssa.                                                                                                                                                                                                                                                                          

Kahneman työskentelee Princetonin yliopistossa Yhdysvalloissa.

Teokset

Lähteet 

Nobelin taloustieteen palkinnon saajat
Yhdysvaltalaiset psykologit
Yhdysvaltalaiset taloustieteilijät
Vuonna 1934 syntyneet
Elävät henkilöt
Hallitustenvälinen konferenssi

Hallitustenvälinen konferenssi (HVK) valmistelee muutokset Euroopan unionin perussopimuksiin. Viimeksi hallitustenvälinen konferenssi pidettiin 2007, jonka seurauksena Lissabonin sopimus allekirjoitettiin 13. joulukuuta 2007. Sitä edellinen hallitustenvälinen konferenssi pidettiin 2003, joka valmisteli Sopimuksen Euroopan perustuslaista, jota ei koskaan saatettu voimaan.

Prosessi
Hallitustenvälisen konferenssin käynnistää ministerineuvosto yksinkertaisella ääntenenemmistöllä jonkin jäsenvaltion tai Euroopan komission aloitteesta. Lisäksi ministerineuvosto pyytää etukäteen Euroopan parlamentin ja tarvittaessa myös Euroopan komission lausunnon.

Käytännössä konferenssi koostuu työryhmästä, johon jäsenvaltioiden hallitukset nimittävät edustajansa. Myös Euroopan komissio voi olla edustettuna. Työryhmä raportoi etenemisestä ministerineuvostolle. Valtion- ja hallitusten päämiehet tekevät Eurooppa-neuvostossa lopullinen päätöksen.

Lähteet 
 Europa-sanasto

Viitteet 

Euroopan unioni
Michael Martin (filosofi)

Michael L. Martin (3. maaliskuuta 1932 Cincinnati, Ohio – 27. toukokuuta 2015 Boston, Massachusetts) oli Bostonin yliopiston filosofian professori.

Martin tutki ennen kaikkea uskonnonfilosofiaa sekä myös tieteenfilosofiaa ja oikeusfilosofiaa. Martin julkaisi useita kirjoja ja artikkeleita, joissa hän puolusti ateismia sekä esitti useita argumentteja jumalan olemassaoloa vastaan.

Michael Martinin Atheism: A Philosophical Justification (1990) on ollut pitkään kansainvälisesti tunnetuin ateismin oppikirja.

Teokset 

 
 Concepts of Science Education: A Philosophical Analysis. Chicago: Scott-Foresman, 1972.
 Social Science and Philosophical Analysis: Essays on The Philosophy of The Social Sciences. Washington, D.C.: University Press Of America, 1978.
 The Legal Philosophy of H.L.A. Hart: A Critical Appraisal. Philadelphia: Temple University Press, 1987. 
 
 The Case Against Christianity. Philadelphia: Temple University Press, 1991. 
 Readings in the Philosophy of Social Science. Cambridge: The MIT Press, 1994. (Yhdessä L. McIntyren kanssa.)
 The Big Domino in The Sky and Other Atheistic Tales. Buffalo: Prometheus Books, 1996. 
 Legal Realism: American and Scandinavian. New York: Peter Lang, 1996.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Martinin artikkeleita Secular Webissä. 
 Martinin kotisivu , Bostonin yliopisto. 

Yhdysvaltalaiset filosofit
Analyyttiset filosofit
Ateistifilosofit
Uskonnonfilosofit
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 2015 kuolleet
Naturalismi (filosofia)
Martim Codax

Martim Codax tai Martín Codax oli keskiaikainen trubaduuri, joka oli mahdollisesti kotoisin Vigosta, Galiciasta. Hän vaikutti 1200–1300-lukujen vaihteessa.

Codaxin elämästä ei ole säilynyt kirjallisia lähteitä. Tiedot hänestä perustuvat pergamentteihin jotka kirjakauppias Pedro Vindel löysi vuonna 1914 kirjastostaan. Pergamentteja oli käytetty Ciceron De officiis -teokseen sisäkansina. Vanhoja pergamentteja käytettiin ennen uudestaan kirjojen kansina ja siten on monia vanhoja kirjoituksia säilynyt osittain tai kokonaan.

Kansien sisäpuolella näkymättömissä oli pergamenteissa seitsemän cantiga de amigo -genren runoa, jotka oli signeerannut Martín Codax. Ne olivat galicialais-portugalilaista lyyristä runoutta, joka oli tarkoitus laulaa, yleensä musiikin säestyksellä. Nämä seitsemän runoa ovat ainoat, jotka genrestä ovat säilyneet musiikin kera.

Seitsemän säilynyttä runoa ovat:
 Ondas do mar de Vigo
 Mandad'ey comigo
 Mha irmana fremosa treydes comygo
 Ay Deus se sab'ora meu amado
 Quantas sabedes amar amigo
 En o sagrad' e Vigo
 Ay ondas que eu vin veer

Pergamentit nimettiin löytäjänsä mukaan Vindel pergamenteiksi () ja niitä säilytetään John Pierpont Morganin perustamassa Pierpont Morgan Libraryssa New Yorkissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Trubaduurit
Espanjalaiset säveltäjät
Keskiajan henkilöt
Togon lippu

Togon lippu on länsiafrikkalaisen Togon tasavallan virallinen lippu, joka otettiin käyttöön 27. huhtikuuta 1960. Lipun oli suunnitellut Paul Ahyi. Siinä on viisi vaakaraitaa väreiltään ylhäältä alas vihreä-keltainen-vihreä-keltainen-vihreä. Vasemmassa ylänurkassa on punainen neliö, jonka keskellä valkoinen viisisakarainen tähti. Lipun värit ovat pan-afrikkalaisen liikkeen värit ja lipun malli viittaa Liberian lippuun.

Lipun värit symboloivat myös maanalaisia rikkauksia (keltainen), metsää ja maataloutta kuten myös toivoa (vihreä), itsenäisyyden puolesta vuodatettua verta (punainen). Sen lisäksi tähti symboloi toivoa.

Lippu
Valtioiden liput
Martti Aho

Martti Johannes "Juhani" Aho (19. marraskuuta 1896 Kemin maalaiskunta – 21. kesäkuuta 1968 Kokkola) oli suomalainen eversti ja kaksinkertainen Mannerheim-ristin ritari.

Elämäkerta 

Martti Aho osallistui Suomen sisällissotaan 1918 ja Aunuksen retkikuntaan 1919–1920. Hän valmistui toiselta reserviupseerikurssilta vuonna 1921 ja kävi Kadettikoulun erikoiskurssin 1927-1928. Suomen rajavartiostossa nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä hän toimi 1923-1926 sekä vuodesta 1929 alkaen. Rajavartioaliupseerikoulun johtajana hän oli 1927 ja 1933-1934. Ennen talvisotaa hän palveli rajavartiolaitoksessa Salmin rajavartiostossa komppanianpäällikkönä. Talvisodassa hän oli ensin komppanian päällikkö ja sitten Erillinen pataljoona 8:n (ErP 8) komentaja. Myöhemmin hän komensi pataljoonaa Jalkaväkirykmentti 38:ssa. Aho haavoittui talvisodassa kahdesti. Välirauhan aikana hän toimi 13. divisioonan esikunnan rajatoimiston päällikkönä ja Rajavartiolaitoksen esikunnassa toimistoesiupseerina.

Jatkosodan alkaessa majuri Aho toimi ensin 11. divisioonan esikunnan operatiivisen osaston päällikkönä ja 21. heinäkuuta alkaen komensi Jalkaväkirykmentti 50:tä (JR 50), joka kuului myös 11. divisioonaan. Rykmentin taitavasta johtamisesta Karjalan armeijan läpimurtotaisteluissa ja myötävaikuttamisesta Äänislinnan valtaukseen everstiluutnantti Aho nimitettiin 1. maaliskuuta 1942 Mannerheim-ristin ritariksi numero 52. Aho rykmentteineen oli asemasotavaiheen Syvärillä. Hänet ylennettiin everstiksi 23. kesäkuuta 1944. Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua 11. divisioona siirrettiin Kannakselle, jossa Aho rykmentteineen 27. kesäkuuta alkaen osallistui Talin–Ihantalan taisteluun. Aho haavoittui taistelussa 29. kesäkuuta Kärstilänjärven Ylähovissa.

Lapin sodassa JR 50 osallistui osana Ryhmä Pajaria menestyksellisesti sotatoimiin Tornion pohjoispuolella, minkä johdosta Aho nimettiin toistamiseen Mannerheim-ristin ritariksi 16. lokakuuta 1944.

Sodan jälkeen Aho toimi Rovaniemen ja Raahen sotilaspiirien päällikkönä. Hän siirtyi reserviin 1949 ja toimi laivaus- ja ahtausalalla jääden eläkkeelle 1966.

Ylennykset: reservivänrikki 16.11.1921, reserviluutnantti 5.12.1925, reservikapteeni 13.6.1930, kapteeni 21.3.1931, majuri 5.2.1940, everstiluutnantti 11.10.1941, eversti 23.6.1944.

Aho on haudattu Kokkolaan, Marian hautausmaalle.

Lähteet 

 
 
 http://kotisivu.suomi.net/brantberg/Sotaupseerit%20-%20Martti%20Aho.htm 
 http://www.mannerheim-ristinritarit.fi/ritarit?xmid=1

Viitteet 

Mannerheim-ristin ritarit
Suomalaiset everstit
Suomen sisällissodan valkoiset
Vuonna 1896 syntyneet
Vuonna 1968 kuolleet
Mariinski-teatteri

Mariinski-teatteri () on vuonna 1860 perustettu ooppera- ja balettiteatteri, joka sijaitsee Pietarissa, Venäjällä. Teatteri on nimetty keisarinna Maria Aleksandrovnan mukaan.

Sekä baletin että oopperan orkesterin ylikapellimestari ja johtaja on Valeri Gergijev, joka on nostanut esitysten tason jälleen maailman huippuluokkaan. Baletissa ovat sen historian aikana tanssineet muun muassa Anna Pavlova, Vatslav Nižinski ja Rudolf Nurejev. Se tunnetaan erityisen puhtaasta ja yhtenäisestä tanssityylistään. Mariinski-teatterissa ovat saaneet ensiesityksensä lähes kaikki suuret venäläiset oopperat, kuten Mihail Glinkan Ruslan ja Ljudmila, Modest Musorgskin Boris Godunov ja Hovanštšina sekä kaikki Pjotr Tšaikovskin oopperat, joista Lumoojattaren Tšaikovski myös johti itse. 

Teatterin aikaisemmat viralliset nimet:

 Marian keisarillinen teatteri (1860–1920)
 Akateeminen valtionooppera- ja -balettiteatteri (1920–1924)
 Leningradin akateeminen valtionooppera- ja -balettiteatteri (1924–1935)
 S. M. Kirovin akateeminen valtionooppera- ja -balettiteatteri (1935–1992)

Lähteet

Aiheesta muualla 

  
   

Venäjän oopperatalot
Venäjän baletti
Pietarin rakennukset ja rakennelmat
Rie Mastenbroek

Hendrika Wilhelmina ”Rie” Mastenbroek (26. helmikuuta 1919 Rotterdam – 6. marraskuuta 2003 Rotterdam) oli alankomaalainen uimari ja kolminkertainen olympiavoittaja.

Rotterdamilainen Rie Mastenbroek alkoi harjoitella uintia ”Ma” Braunin valmennuksessa. Braun oli valmentanut oman tyttärensä vuoden 1928 olympiakultaan. Vuonna 1934 Mastenbroek voitti EM-kisoissa kolme kultaa (100 metrin selkäuinti, 400 metrin vapaauinti ja 4 × 100 metrin vapaauintiviesti) ja hopean (100 metrin vapaauinti).

Vuoden 1936 Berliinin olympialaisissa Mastenbroek voitti 17-vuotiaana kultaa 100 metrin vapaauinnissa, 400 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. 100 metrin selkäuinnissa hän voitti hopeaa, maannaisensa Nida Senffin jälkeen (Senff ei osunut käännöksessä päätyseinään, ja joutui palaamaan takaisin, mutta voitti silti). Mastenbroekista tuli ensimmäinen samoissa olympialaisissa neljä mitalia voittanut nainen.

Seuraavina vuosina Mastenbroek alkoi toimia uimavalmentajana, ja menetti amatööristatuksensa. Urallaan hän teki kahdeksan maailmanennätystä (viisi selkä- ja kolme vapaauinnissa). Hänet valittiin uinnin Hall of Fameen vuonna 1968.

Aiheesta muualla 
 
 http://www.sport.nl/nocnsf/publicaties/220128/2017807/20182544/2018532/
 http://members.chello.nl/w.mastop/zwemmen/wie%20is%20wie/mastenbroek.html

Alankomaalaiset olympiavoittajat
Alankomaalaiset uimarit
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Kari Hirvonen

Kari Hirvonen (s. 10. marraskuuta 1982 Ähtäri) on suomalainen laulaja ja vuoden 2003 Tangokuningas. Hän on ammattikoulutukseltaan rakentaja.  

Hirvonen voitti kuninkuuden 20-vuotiaana ylivoimaisesti ja oli miesten sarjassa ainoa, joka sai täydet kymmenen pistettä. Hirvonen oli kihloissa saman vuoden tangokuningatar Saija Tuupasen kanssa, mutta liitto päättyi eroon vuonna 2006.  

Nykyisin Hirvonen keikkailee aktiivisesti Onnentähti-orkesterin kanssa. Vuoden 2018 alusta asti Hirvonen on toiminut yrittäjänä. Musakunkku Ky:n toimitusjohtajana.

Hirvosella on yksi tytär.

Diskografia

Albumit 

Kari Hirvonen (2004)

Singlet 

"Hiljainen maa" (17.12.2015) (säv. san. ja sov. Hannu Karjalainen)
"Kaunis ja kavala'' (27.03.2017)(säv. ja san. Pekka Rokala, sov. Mika Peltonen, Taisto Viikeri, Ilkka Soini, Jukka Lamminen ja Timo Hiljanen)
"Kaipaus on" (03.11.2017) (säv. ja san. Pekka Rokala, sov. Mika Peltonen)
En eiliseen päivään (2018) Säv. Kari Hirvonen san. Pekka Rokala sov. Jarkko Järvenpää ja Markus Hirvonen
Loisteessa punaisen kuun (2019) Säv. Kari ja Markus Hirvonen san. Seppo Laine

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kari Hirvosen kotisivut.
Hirvonen Spotifyssä.

Suomalaiset iskelmälaulajat
Tangokuninkaat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Mikko Alkio

Mikko Tuukka Samuli Alkio (s. 3. maaliskuuta 1972 Hattula) on suomalainen lakimies ja keskustalainen vaikuttaja. Hän toimi 16. tammikuuta 2008 alkaen elinkeinoministeri Mauri Pekkarisen poliittisena valtiosihteerinä työ- ja elinkeinoministeriössä. Keskustan jouduttua oppositioon vuoden 2011 eduskuntavaalien jälkeen Alkio on työskennellyt asianajotoimistossa mutta on tehnyt edelleen selvityksiä työ- ja elinkeinoministeriölle.

Aiemmin Alkio on toiminut muun muassa Microsoftin tietoyhteiskuntasuhdejohtajana, Matti Vanhasen talouspoliittisena neuvonantajana ja komissaari Olli Rehnin kabinetin jäsenenä Euroopan komissiossa. Hän toimi Keskustanuorten puheenjohtajana vuosina 1995–1997. Koulutukseltaan Alkio on oikeustieteiden kandidaatti.

Samasta sukunimestä ja samasta puoluetaustasta huolimatta Mikko Alkio ei ole Maalaisliiton perustajan ja ideologin Santeri Alkion jälkeläinen.

Alkio erosi keskustasta talvella 2020.

Puoluesihteeriehdokkuus 
Alkio ilmoitti 25. helmikuuta 2006 pyrkivänsä keskustan puoluesihteeriksi. Hänen tavoitteenaan oli luoda vahva side kentän ja puoluesihteerin välille. Alkio tuli toiseksi puoluesihteerivaalissa 10. kesäkuuta 2006. Puoluesihteeriksi valittiin Jarmo Korhonen. Suomen Keskustan eduskuntaryhmän jäsenistä Kyösti Karjula ja Aila Paloniemi kuuluivat Alkion puoluesihteeriyttä tukeneen kampanjaryhmän johtonelikkoon. Muita johtonelikon jäseniä olivat Pekka Myllymäki ja entinen Euroopan parlamentin jäsen sekä kansanedustaja Mirja Ryynänen. Muita kampanjaryhmässä olleita kansanedustajia olivat Antti Kaikkonen ja Maija-Liisa Lindqvist.

Kirjallisuutta

Lähteet

Erityisavustajat
Keskustanuorten puheenjohtajat
Suomalaiset juristit
Suomalaiset valtiosihteerit
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Vexations

Vexations on säveltäjä Erik Satien oletettavasti vuonna 1893 säveltämä pianoteos. Se koostuu lyhyestä katkelmasta, joka on tarkoitettu soitettavaksi 840 kertaa peräkkäin. 

Vexations koostuu kahdeksantoista nuotin muodostamasta melodiasta, joka toistetaan muunneltuna neljästi (A A1 A A2, missä A on teema, A1 ja A2 muunnelmia, joissa vasemman käden soittamaan teemaan yhtyy oikean käden riitasointuinen, tritonuksista koostuva säestys). Käsikirjoitukseen on merkitty: Pour se jouer 840 fois de suite ce motif, il sera bon de se préparer au préalable, et dans le plus grand silence, par des immobilités sérieuses. (”Soittaaksesi teeman itseksesi 840 kertaa peräjälkeen on hyödyllistä valmistautua etukäteen, täydellisessä hiljaisuudessa, vakavassa liikkumattomuudessa.”)

Vaikka ohje ei sinänsä vaadi kappaleen soittamista satoja kertoja peräkkäin, on huomautus myöhemmin tulkittu kirjaimellisesti. Vexations-esitykset, joita on järjestetty lukuisia, kestävät yleensä neljästätoista yli kahteenkymmeneen tuntiin, ja niissä on useita pianisteja, jotka vuorottelevat rasitusvammojen estämiseksi. Ensimmäisen kerran teos esitettiin kokonaisuudessaan (vaaditut 840 kertaa) 9. syyskuuta 1963 kokonaisen pianistijoukon voimin. Esitys kesti iltakuudesta seuraavaan päivään ja päättyi kello 12:40. Esittäjäryhmään kuuluivat John Cage, David Tudor, Christian Wolff, Philip Corner, Viola Farber, Robert Wood, MacRae Cook, John Cale, David Del Tredici, James Tenney, Howard Klein ja Joshua Rifkin sekä kaksi varamiestä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Stephen Whittington: Vexations 
Stephen Whittington: Serious Immobilities: On the centenary of Erik Satie's Vexations 
Robert Orledge: Understanding Satie's 'Vexations' 
Vexations recording homepage 
Gavin Bryars: Vexations and its Performers 
 Web vex kuuntele haluamasi pituinen Vexations (16 - 9999 kertaa) 

Erik Satien teokset