joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Carl Scarborough

Carl Scarborough (3. heinäkuuta 1914 Benton, Illinois – 30. toukokuuta 1953 Indianapolis, Indiana) oli yhdysvaltalainen kilpa-ajaja. Hän osallistui kahdesti Indianapolis 500 -kilpailuun (1951 ja 1953), joka oli tuolloin osana Formula 1 -sarjaa, joten Scarborough kuuluu F1-ajajiin.

Hänen toinen Indianapolis 500 -kilpailunsa jäi hänen viimeisekseen, sillä hän keskeytti kuumuuden aiheuttaman uupumuksen takia kahdenneltatoista sijalta kun kilpailua oli ajamatta enää kymmenen kierrosta, ja kuoli samana päivänä sairaalassa lämpöhalvaukseen.

= Lähteet

Aiheesta muualla
 http://www.saunalahti.fi/~sut/kesa2011/indy.html

Yhdysvaltalaiset Formula 1 -kuljettajat
Formula 1 -autoilussa surmansa saaneet kuljettajat
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1953 kuolleet
Leo Happonen

Leo Albert Happonen (25. elokuuta 1922 Tuusniemi – 17. huhtikuuta 2010 Kouvola) oli suomalainen agronomi ja maanviljelysneuvos. Hän toimi maa- ja metsätalousministerinä vuonna 1972.

Happonen toimi monissa luottamustehtävissä Kymenlaaksossa. Hän urakoi kunnallisissa ja maakunnallisissa tehtävissä vuodesta 1957. Happonen teki pitkän päivätyön (1957–1986) Kymenlaakson maatalousoppilaitoksen johtajana. Hänen yli 30-vuotinen vaikutus eri tehtävissä on ollut merkittävä Anjalan maatalousalan koulutuksen historiassa. Hän toimi erilaisissa valtiollisissa luottamustehtävissä. Lisäksi hän kirjoitti useita oppikirjoja. Hän aloitti alueellisen vaikuttamisen Kymenlaakson maakuntaliiton valtuuskunnan jäsenenä. Valtuutettuna hän toimi vuosina 1969–1980, ensin Anjalan kunnassa ja sitten Anjalankosken kauppalassa/kaupungissa. Happonen oli Suomen Kunnallisliiton hallituksen jäsen vuosina 1973–1984 ja varapuheenjohtaja 1975–1984.

Sosiaalidemokraatteja edustanut Happonen oli maa- ja metsätalousministerinä Paasion II sosiaalidemokraattisessa vähemmistöhallituksessa 1972.

Lähteet
 
Katse eteenpäin – Tie tulevaisuuteen, Polemiikki-lehti (arkistossa)
Luonnonvara juhli 90-vuotistaivaltaan, Kouvolan seudun ammattiopisto

Aiheesta muualla 
 Leo Happosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
 

Suomen maa- ja metsätalousministerit
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Anjalan kunnanvaltuutetut
Anjalankosken kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Kuvataiteen keskusarkisto

Kuvataiteen keskusarkisto on Suomen Kansallisgallerian arkisto- ja kirjastotoiminnasta vastaava yksikkö. Sen kokoelmat muodostuvat taidehistoriallisista asiakirja-, lehtileike-, kuva-, video- ja äänitearkistoista ja kirjastosta. Keskusarkiston kansalliset kokoelmat sisältävät dokumenttiaineistoa 1800-luvulta nykypäivään. Arkiston toiminta tukee Valtion taidemuseon eri museoyksiköiden työskentelyä ja kehittää Suomen taidemuseoiden arkistointitointa. 

Kuvataiteen keskusarkisto harjoittaa taidehistoriallista tutkimusta sekä julkaisutoimintaa. Kuvataiteen keskusarkisto seuraa taide-elämän tapahtumia sekä taiteen määrittelyyn ja tulkintaan liittyvää keskustelua. Dokumentointityön sekä erityisprojektien tarkoituksena on tallentaa kuva-, teksti- ja äänitemuotoista aineistoa Suomen kuvataiteesta, taiteilijoista, taide-elämästä ja sen instituutioista. Kokoelmat karttuvat lähinnä lahjoitusten ja oman dokumentointitoiminnan tuloksena. Kuvataiteen keskusarkiston osastot palvelevat pääasiassa tutkijoita, mutta sen tietovarannot ovat myös opiskelijoiden ja kaikkien muiden kiinnostuneiden käytettävissä.

Kansallisgallerian kirjaston tietokanta on Kirjav@. Arkiston aineistoihin voi tutustua Lähteillä-verkkosivustossa.

Kuvataiteen keskusarkisto ottaa mielellään vastaan kuvataiteen historiaan ja nykytaiteeseen liittyvää dokumenttiaineistoa. 

Kuvataiteen keskusarkiston toimitilat sijaitsevat Helsingissä Ateneumissa ja Kiasmassa.

Aiheesta muualla
Kokoelmahallinta -osasto, Kansallisgalleria
Kirjav@ - Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta 
Lähteillä, Kansallisgallerian arkiston ja kirjaston kokoelmiin liittyvä tietopaketti 

Suomen arkistot
Helsingin kirjastot
Suomalaiset taidekokoelmat
Tuulikki Hämäläinen

Tuulikki Katriina Hämäläinen (o.s. Ojala) (s. 25. marraskuuta 1940 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja SDP:n entinen kansanedustaja ja ministeri.

Hämäläisen vanhemmat olivat laitosmies Jaakko Kustaa Ojala ja kutoja Alma Anna-Liisa Hellberg. Hämäläinen pääsi ylioppilaaksi 1959 ja suoritti ekonomin tutkinnon 1964. Hän oli Valtion tietokonekeskuksessa sihteerinä 1963–1964, Radion uutistoimituksessa politiikan ja työmarkkina-asioiden erikoistoimittajana 1965–1983 sekä sosiaali- ja terveysministerin poliittisena sihteerinä 1979–1980.

Hämäläinen oli SDP:n kansanedustajana Uudenmaan läänin vaalipiiristä 1983–1999. Hän oli eduskunnan maa- ja metsätalousvaliokunnan varapuheenjohtajana 1983–1986, talousvaliokunnan puheenjohtajana 1995–1998 ja valtiovarainvaliokunnan varapuheenjohtajana 1995. Hämäläinen toimi II sosiaaliministerinä Holkerin hallituksessa 1990–1991 alanaan sosiaali-, alkoholi- ja tasa-arvoasiat.  

Hämäläinen oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1982 ja 1988 presidentinvaaleissa. Hän oli mukana kunnallispolitiikassa Hyvinkään kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1977, valtuuston puheenjohtajana 1984–1987 sekä kaupunginhallituksen puheenjohtajana 1981–1984.

Lähteet 
 
 Valtioneuvoston ministeritietojärjestelmä 

Kansanedustajat
Suomen ministerit
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Hyvinkään kaupunginvaltuutetut
Uudenmaan vaalipiiri
Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1940 syntyneet
Elävät henkilöt
Risto Juhani

Risto Yrjö Juhani, aik. Pulliainen (s. 25. huhtikuuta 1934 Suonenjoki) on suomalainen keramiikkataiteilija, teatteriohjaaja ja kirjailija.

Juhanin vanhemmat olivat asemapäällikkö Yrjö Juhani Pulliainen ja emäntä Rauha Malm. Hän kävi Tampereen yliopiston draamastudion ohjaajalinjan 1958-1960.

Juhani oli perustamassa Jyväskylän Huoneteatteria vuonna 1958. Hän toimi myös 1960-luvun alussa teatterinjohtajana Uudessakaupungissa ja Raumalla sekä ohjaajana ja lavastajana Porin Teatterissa. 

Juhani on käsikirjoittanut lukuisia lyhytelokuvia sekä Matti Kassilan Päämaja-elokuvan, jossa myös näytteli tiedusteluosaston päällikköä.

Bibliografia 
 
 
 
 
 
 
 
 
 Ei tikkua ristiin. Like, Helsinki 2012

Lähteet

Aiheesta muualla 
 DekkariNetti

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset teatteriohjaajat
Suomalaiset teatterinjohtajat
Suomalaiset keramiikkataiteilijat
Vuonna 1934 syntyneet
Elävät henkilöt
Liisa Nevalainen

Anna-Liisa Häyrinen (ent. Högdahl, o.s. Nevalainen; ) oli suomalainen näyttelijä ja salapoliisikirjailija.

Perhetausta 

Liisa Nevalaisen nuorempi veli oli palkittu elokuvaaja Esko Nevalainen.

Ura 

Nevalaisen ensimmäinen teatterikiinnitys oli Helsingin Kansanteatteriin vuonna 1936, jossa hän työskenteli kymmenen vuotta. Myöhemmin hän näytteli myös Tampereen Työväen Teatterissa sekä Kotkan ja Lahden kaupunginteatterissa. 1950-luvun loppupuolella Nevalainen työskenteli Intimiteatterissa kaksi vuotta. Pitkän teatteriuran lisäksi hän esiintyi 26 elokuvassa vuosina 1934−1962, enimmäkseen pikkuosissa. Nevalaisen ensimmäinen merkittävä filmirooli oli vuoden 1945 elokuvassa Vastamyrkky. Elokuvassa Skandaali tyttökoulussa (1960) hänellä oli pääosa tyttökoulun johtajattarena. Nevalaisella oli myös naispääosa Punaisessa viivassa (1959). Hän teki ehkä tunnetuimman roolinsa elokuvassa Pojat (1962), jossa hän näytteli Jaken äitiä.

Nevalainen siirtyi 1960-luvun puolivälissä televisioon, missä hän alkoi näytellä ja kirjoittaa jaksoja miehensä luotsaamaan Hanski-sarjaan. Hän esiintyi myös suositussa televisiosarjassa Me Tammelat, jossa hän näytteli äiti Tammelaa. Nevalainen myös ohjasi sarjaa yhdessä Eine Laineen kanssa. Lisäksi hän kirjoitti useita televisionäytelmiä.

Näyttelijänuransa jälkeen Nevalainen alkoi kirjoittaa rikosromaaneja. Häneltä ilmestyi yhteensä kahdeksan dekkaria, joissa kerrotaan rikoskomisario Antti Karpalon tutkimuksista. Viimeinen dekkari ilmestyi vuosi ennen Nevalaisen kuolemaa.

Yksityiselämä 

Vuodesta 1939 kuolemaansa asti Nevalainen oli naimisissa näyttelijä Hannes Häyrisen kanssa. Heillä oli kaksi lasta, Marjukka ja Jukka.

Nevalainen kuoli keuhkoveritulppaan 71-vuotiaana.

Bibliografia 

 Prinsessa Ruusunen (1975)
 Ruusunpunaiset silmälasit (1977)
 Punainen hattu (1979)
 Kultainen riikinkukko (1981)
 Musta sinfonia (1981)
 Paratiisilintu (1983)
 Everstin talo (1985)
 Viimeinen rooli (1987)

Filmografia 

 Meidän poikamme ilmassa – me maassa (1934)
 Syntipukki (1935)
 Vaimoke (1936)
 VMV 6 (1936)
 Laivan kannella (1938)
 Jääkärin morsian (1938)
 Herra Lahtinen lähtee lipettiin (1939)
 Hätävara (1939)
 Anu ja Mikko (1940)
 Poikani pääkonsuli (1940)
 Puck (1942)
 Valkoiset ruusut (1943)
 Katariina ja Munkkiniemen kreivi (1943)
 Vastamyrkky (1945)
 Tuhottu nuoruus (1947)
 Paksunahka (1958)
 Iskelmäketju (1959)
 Punainen viiva (1959)
 Isaskar Keturin ihmeelliset seikkailut (1960)
 Justus järjestää kaiken (1960)
 Skandaali tyttökoulussa (1960)
 Nina ja Erik (1960)
 Tyttö ja hattu (1961)
 Älä nuolase... (1962)
 Pojat (1962)
 Hän varasti elämän (1962)
 Me Tammelat (1961–1969, tv-sarja)
 Hanski (1966–1973, tv-sarja)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset rikoskirjailijat
Vuonna 1916 syntyneet
Vuonna 1987 kuolleet
Yleisvenäläinen valtion televisio- ja radioyhtiö

Yleisvenäläinen valtion televisio- ja radioyhtiö (, lyh. VGTRK) on Venäjän federaation omistama, vuonna 1990 perustettu mediayritys, joka omistaa radio- ja televisioasemia, uutistoimiston ja julkaisee uutispalvelusivustoja internetissä. Yhtiömuodoltaan mediatalo on federatiivinen valtion unitaarinen yritys (FGUP).

RBK Reiting- luokitusyrityksen vertailun mukaan VGTRK oli vuonna 2013 liikevaihdoltaan toiseksi suurin joukkoviestintään keskittynyt yrityskonserni IVY-alueella, edellään vain Gazprom Media.  

VGTRK:n omistuksessa olevat mediat:
 televisiokanavat: Kultura, Rossija 1, Rossija 2, Rossija 24, Rossija K, RTR-Planeta, Moja planeta, Karusel, Evronjus (Euronewsin Venäjän versio), Sport, Sport 1, Russki roman, Russki bestseller, Boitsovski klub, Nauka TV, telekanal Sarafan, Strana
 radiokanavat: Radio Majak, Radio Rossii, Radio Kultura, Vesti FM, Ju-FM (Radio Junost). 
 verkkosivustot: strana.ru ja vesti.ru: russia.tv, vesti.ru, auto.vesti.ru, strana.ru, live.russia.tv, vestifinance.ru, hitech.vesti.ru, filmpro.ru, sportbox.ru, rutv.ru 

Osa aiemmin VGTRK:hon kuuluneista joukkoviestimistä siirrettiin vuoden 2013 lopulla valtionjohdon tiiviimmän kontrollin alaisuuteen, uuteen Rossija segodnja -mediayhtiöön. Mediayhtiön johtoon asetettiin Venäjän presidentinhallinnolle uskollinen mies. Päätoimittaja uuteen yhtiöön löydettiin valtiolliselta Russia Today -tv-kanavalta. Uuteen yhtiöön siirtyi tätä ennen varsin itsenäisenä pidetty RIA Novosti -uutistoimisto samoin kuin neuvostovuosien viestintäperinnettä jatkava, vuodesta 1922 ulkomaille Moskovan näkemyksiä levittänyt radiokanava Venäjän Ääni (Golos Rossii) verkkosivustoineen. 

Venäjän vuoden 2014 budjetissa VGTRK:lle myönnettiin 18,45 miljardin ruplan (noin 407 milj. euron) valtiontuki sekä 3,2 miljardin ruplan (71 milj. EUR) erillistuki digitaalisiin lähetyksiin siirtymiseksi (hankeaika 2013-2015). Tämän ohella yhtiö sai esimerkiksi 6,621 miljardin ruplan (146 milj. EUR) valtiontuen keskeisten venäläisten (ei ainoastaan yhtiön omien) tv-kanavien näkyvyyden turvaamiseen syrjäseuduilla. Jakelutukea myönnettiin kanaville Pervyi kanal, NTV, "Viitonen" (Пятый), lastenkanava Karusel ja "TV-tsentr".

Lähteet

Aiheesta muualla 

 VGTRK:n kotisivut 
 Entsiklopeditšeski slovar, 2009: Vserossijskaja gosudartsvennaja televizionnaja i radioveštšatelnaja kompanija  (dic.academic.ru)

Yleisvenäläinen valtion televisio- ja radioyhtiö
Mercedes-Benz SL-sarja

Mercedes-Benz SL-sarja () on vuodesta 1954 valmistettu ylellisten urheiluautojen mallisarja. Ensimmäinen malli oli lokinsiipiovistaan tunnettu 300 SL, viimeisin malli on vuodelta 2001.

Mercedes-Benz 300SL (1952–1963) 

Mercedes-Benz 300SL (W198) on kaksipaikkainen lokinsiipiovinen, vuodesta 1957 avomallinen urheiluauto.

Vuoden 1954 New York Auto Showssa esitelty 300SL perustui yhtiön aiempiin menestyksekkäisiin W194 kilpa-autoihin.

Max Hoffmanin lanseeraama malli oli tunnettu paitsi vuosien 1955–1957 välillä valmistetusta lokinsiipiovisesta coupe -mallistaan, myös siitä että se oli ensimmäinen polttoaineenruiskutuksella varustettu sarjatuotanto-auto.

SLS AMG on uudelleen 2009 julkaistu lokinsiipiovinen auto. Tämän auton valmistus lopetettiin 2014.

SL-sarja keräilykohteena

Euroopassa, mm. Saksassa ja Sveitsissä on omat SL-malliin vihkiytyneet klubinsa. Vanhimmat alkuperäiset SL-mallit ovat todellisia keräilykappaleita. Malleja on ainakin: *SL 190 * SL 350 * SL 450

Suomessa vuosittain uusia SL-malleja rekisteröidään keskimäärin alle 10 kappaletta. Sitäkin enemmän käytettyinä SL-mallia on tuotu viime aikoina enemmänkin.

Huomioitavaa on että 90-luvun SL-moottorivaihtoehtoja on ainakin 300, 300-24 V ja 500. N. vuodesta 1994 alkaen myös 280, 320. Tavanomaisesti erityisesti Suomen markkinoilla valtaosa autoista on automaattivaihteisia. Erikoisuus joissain käytetyissä malleissa on "Kindersitze" todella pienet takaistuimet tilapäiseen kuljetukseen.

Suomessa käytettyjä SL-malleja ei vuosilta 1996-1999 juuri ole mainittavia määriä markkinoilla. Todennäköisesti tämä johtuu siitä että, SLK-malli on yleistynyt vuodesta 1997 alkaen. Huomattavaa on kuitenkin että kyseessä on teknisesti ja tyylillisesti täysin eri auto. Uutena SL on myös noin kaksi kertaa kalliimpi kuin SLK. SL on tehty tarkoitukseen suunnitellulle urheilualustalle.

Saksan vikatilastojenkin muukaan SL-malleissa on katsastuksissa ilmennyt suhteellisen vähän vikoja. Todennäköisesti tämä johtuu siitä, että autot ovat usein ns. kolmoisautoina tai niillä muuten ajetaan vähän sekä se että autojen omistajat ovat usein jossain määrin autoharrastajia. Sääntö ei ole kuitenkaan poikkeukseton, vaan kunnossa, kilometrien määrässä ja niiden luotettavuudessa voi olla suuriakin eroja. Nämä seikat näkyvät erityisesti tämän tyypin hinnoittelussa. Toisaalta myös varaosatkin ovat melko kalliita.

Kirjallisuus 
 2005/2006 – Eric Le Moine: Register No1 – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043
 2011/2012 – Eric Le Moine with the support of MB Classic Stuttgart: Register No2 – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043 ISBN 978-3-905868-35-7
 2019/2020 – Eric Le Moine: Register No3 «Final Edition» – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043 ISBN 978-3-033-07568-9

Lähteet

Aiheesta muualla 

Mercedes SL - Ein Mythos hat Geburtstag 
SL foorumi

SL-sarja
S-segmentin autot
Pupuhuhta

Pupuhuhta on asuinalue Kangasvuoren kaupunginosassa Jyväskylässä. Se kuuluu Huhtasuon suuralueeseen. Pupuhuhdasta Jyväskylän keskustaan on matkaa noin neljä kilometriä. 

Pupuhuhdassa on muun muassa keilahalli, pub-ravintola Fun Pub, perhepuisto ja vanhusten hoitokoti. Alueelta löytyy kerrostaloja ja muutamia rivitaloja. Pupuhuhdan kerrostalot rakennettiin pääosin 1970-luvun aikana, joista suurin osa on sittemmin saneerattu. Osa alueella sijainneista Jyväskylän kaupungin vuokra-asunnoista on myyty yksityisille yhtiöille 2010-luvun aikana.

Väestöltään Pupuhuhta on yksi monikulttuurisimmista alueista Jyväskylässä. Alueen väkiluku oli 2 731 joulukuussa 2020.

Historiaa 
1960- ja 1970-lukujen muuttoliikkeen aikana oli nopea tarve saada lisää asuntoja, minkä vuoksi Pupuhuhdan asuinalue rakennettiin kiireellä monen muun lähiön tavoin. Alueen rakennuskannasta suurin osa on valmistunut vuosien 1974–1979 aikana.Pupuhuhtaan valmistui ala-aste vuonna 1982. Koulun tiloissa alkoi myös päiväkotitoiminta vuonna 1996. Pupuhuhdan koulu joutui lakkautusuhan alle syksyllä 2013, mutta sitä ei vielä lakkautettu. Pupuhuhdan koulun ja päiväkodin toiminta kuitenkin lopulta lakkautettiin kesäkuussa 2019. Niiden toiminta siirtyi elokuussa 2019 käyttöön otetun Kangasvuoren päiväkoti-koulun tiloihin.

Pupuhuhdan maine 
Lähes koko muun Huhtasuon suuralueen tavoin Pupuhuhta on pitkään kärsinyt huonosta maineesta, ja saanut negatiivista huomiota mediassa; esimerkiksi vuonna 2013 Iltalehti listasi Pupuhuhdan Suomen ”väkivaltaisimpien lähiöiden” joukkoon. Pupuhuhdassa on ilmennyt myös paljon työttömyyttä; vuonna 2015 alueen työttömyysasteeksi mitattiin noin 30 %, mutta esimerkiksi vuonna 1995 Pupuhuhdan työttömyysaste oli 40 %, joten se on kuitenkin laskenut roimasti. Lisäksi Pupuhuhdan rakentamista korkean ja eristävän mäen päälle on pidetty epäonnistuneena ja huonosti suunniteltuna päätöksenä, joka on lisännyt asukkaiden epäviihtyisyyttä.

Aluetta ja sen asukkaiden hyvinvointia onkin pyritty kehittämään erilaisilla hankkeilla. Monien paikallisten sekä poliisin mukaan Huhtasuon suuralueen paha maine on kuitenkin liioiteltu, ja alue on rauhoittunut vuosien aikana.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla

 Huhtasuon ja sen lähialueiden uutisia

Kangasvuori
William Lundström

Ernst William Lundström (22. helmikuuta 1880 Helsinki – 17. heinäkuuta 1915 Helsinki) oli suomalainen kirjaltaja ja kansanedustaja. Lundström toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1908–1914.

Hän oli muurari Henrik Lundströmin ja Eva Lovisa Lindroosin poika. Hän kävi kansakoulun ja pääsi kirjapainoon töihin. Lundström työskenteli Helsingin eri painoissa, mutta sortovuosien aikana joutui työskentelemään muissakin töissä, muun muassa neljä vuotta muurarina.

Lundströmin puoluetehtävät alkoivat SDP:n Uudenmaan läänin vaalipiirin puhujana. Social-Demokraten -lehden vastaavana toimittajana hän toimi 1907–1908. Lundström oli puolueneuvoston ja Uudenmaan sos.dem. piiritoimikunnan jäsen. Lisäksi hän oli Suomen ruotsalaisen työväenliiton puheenjohtaja. 

Lundström oli 1900-luvun ensimmäisinä vuosina parhaita suomalaisia juoksijoita. Ivar Wilskmanin vuonna 1904 julkaisemassa Suomen ennätysten luettelossa Lundströmin nimissä oli ennätykset 400 metrin, 500 metrin, 1 000 metrin ja 1 500 metrin juoksuissa.

Lähteet 

Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Kansanedustajat
Uudenmaan vaalipiiri
Suomalaiset pikajuoksijat
Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Vuonna 1880 syntyneet
Vuonna 1915 kuolleet
Ruoppaus

Ruoppaus tarkoittaa vesistön pohjan kaivamista veden syvyyden lisäämiseksi. Jos ranta on liian matala uimiseen tai veneilyyn, se voidaan kunnostaa ruoppaamalla. Ruoppaus pitää suunnitella huolellisesti. Ruoppauksesta voi myös aiheutua arvaamatonta vahinkoa: veden samenemista, ravinteiden vapautumista pohjasedimentistä veteen ja kalojen kutualueiden tuhoutumista.

Normaalisti vesistön pohjaan kertyy materiaalia sedimentoitumalla, joten väyliä ruopataan aika ajoin saman syvyyden ylläpitämiseksi. Ruoppausta voidaan käyttää myös ravinteiden vähentämiseksi tai uimarannalla pohjan pitämiseksi miellyttävämpänä, jolloin esimerkiksi mutapohja korvataan hiekalla. 

Yleisimpiä ruoppausmenetelmiä ovat ruoppaaminen kaivinkoneella rannalta tai ponttonista käsin, proomuun sijoitetulla kaivinkoneen tapaisella laitteistolla tai imuruoppauksella.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vesiväylät
Maa- ja vesirakennus
Rakennustyö
Aleksei Mordašov

Aleksei Aleksandrovitš Mordašov (, s. 26. syyskuuta 1965 Tšerepovets, Neuvostoliitto) on venäläinen oligarkki. Hän omistaa merkittävän osuuden Venäjän toiseksi suurimmasta teräsyrityksestä Severstalista.

Mordašov on koulutukseltaan kandidaatti valmistuen Leningradin insinööri-ekonomisesta instituutista (). Liike-elämän aikakauslehti Forbes listasi maaliskuussa 2007 hänet maailman 64. rikkaimmaksi henkilöksi. Mordašov on naimisissa ja hänellä kolme lasta.

Henkilöhistoria 
Aleksei Mordašov aloitti talousopinnot 1980-luvun puolivälissä Leningradissa. Opintojen jälkeen hän pääsi talousjohtajaksi terästehtaaseen. Ikääntynyt pääjohtaja neuvoi Mordašovia ostamaan suurimman osan terästehtaan osakkeista, ”ettei se päätyisi ulkopuolisten käsiin”.

Severstalin pääjohtajaksi päästyään Aleksei Mordašov ryhtyi rakentamaan konsernia. Hän osti autonvalmistajia, hiiliyhtiöitä, satamia ja kuljetusyrityksiä. Vuonna 2004 ostettiin konkurssikypsä Rouge Industries -metalliyritys ja seuraavana vuonna ostoslistalle tuli 70 prosentin osuus italialaisesta terästuottajasta Lucchinistä. Mordašov osti siivun venäläisestä televisiokanavasta Ren TV:stä. Kanavan uutisankkuri sai lähtöpassit hänen kritisoituaan Venäjän johtoa.

Aiheesta muualla 
 Severstal-yhtiön nettisivut

Lähteet 

Venäläiset liikemiehet
Oligarkit
Venäläiset miljardöörit
Venäjän teollisuudenharjoittajien ja yrittäjien liitto
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Ordre des Arts et des Lettres

Ordre des Arts et des Lettres () on Ranskan kunniaritarikunta, jonka perusti 2. toukokuuta 1957 Ranskan kulttuuriministeri André Malraux ja vahvisti osaksi kunniaritarikuntaa Ordre National du Mérite presidentti Charles de Gaulle vuonna 1963. ritarikunnan jäsenyys sen osoittavine kunniamerkkeineen on tunnustus merkittävistä taiteen ja kirjallisuuden saavutuksista tai näiden alojen tunnetuksi tekemisestä.

Ranskan valtion ohjeiden mukaan Ranskan kansalaisten on oltava sen saadakseen vähintään 30-vuotiaita, kunnioitettava Ranskan lakia, ja heidän edellytetään ”merkittävästi edistäneen Ranskan kulttuuriperinnön kartuttamista”.

Kunniamerkki myönnetään muillekin kuin Ranskan kansalaisille. Sen ovat saaneet monet ulkomaiset kuuluisuudet. Ulkomaalaisille ei ole asetettu ikäehtoa.

Ritarikunnassa on kolme astetta:
Komentaja (Commandeur) – kunniamerkkiä kannetaan ketjussa; myönnetään vuosittain noin 20. 
Upseeri (Officier) – kunniamerkkiä kannetaan nauhassa, jossa on ruusuke; myönnetään vuosittain noin 60.
Ritari (Chevalier) – kunniamerkkiä kannetaan nauhassa vasemmalla puolella; myönnetään vuosittain noin 200.

Kunniamerkin saaneita suomalaisia 
 Laila Pullinen (1979)
 Raimo Heino (1983)
 Elina Salo (1984)
 Erkki Toivanen (1985)
 Kaija Saariaho (1997)
 Karita Mattila (2003)
 Jorma Uotinen (2003)
 Tero Saarinen (2004)
 Elina Salo (komentaja 2009)
 Annikki Suni (2009)
 Ville Keynäs (2009)
 Ville Ranta (2016)
 Rosa Liksom (2016)
 Riikka Ala-Harja (2016)
 Irina Björklund (upseeri 2016)
 Riitta Nelimarkka (upseeri 2016)
 Minna Haapkylä (2019)
 Laura Lindstedt (2019)
 Sofi Oksanen (2019)

Lähteet 

Ranskalaiset ritarikunnat
Kalypso

Kalypso () on kreikkalaiseen mytologiaan kuuluva nymfi, Atlaksen tytär, joka asui Ogygian saarella.

Kalypso ja Odysseus 
Kalypso vangitsi Odysseuksen saarelleen ja piti tätä siellä seitsemän vuotta. Lopulta Athene pyysi Zeusta vapauttamaan Odysseuksen piinastaan, jotta tämä pääsisi palaamaan kotiinsa. Zeus lähetti Hermeen, jumalten sanansaattajan, kertomaan Kalypsolle, että tämän tulisi vapauttaa Odysseus. Koska Zeus oli ylijumala, ei Kalypso saattanut vastustaa Zeuksen tahtoa, vaikka olisi halunnut. Lopulta Odysseus palasi kotisaarelleen Ithakaan vaimonsa Penelopen luo. Odysseus torjui Kalypson tarjouksen kuolemattomuudesta, jos hän vain jäisi tämän luo. Joidenkin tarinoiden mukaan Kalypso kuoli suruun.

Aiheesta muualla

Kreikkalainen mytologia
Rotterdamin suomalainen merimieskirkko

Rotterdamin suomalainen merimieskirkko () on Benelux-maiden Suomalaisen Merimieskirkon toimipiste ja Suomen Merimieskirkko ry:hyn kuuluva merimieskirkko Rotterdamissa, Alankomaissa. Merimieskirkossa toimivat myös kauppa, kahvila, kirjasto ja lehtisali sekä puutarhasta löytyvä sauna. Kirkon johtajana toimii Tuomas Meurman. 

Rotterdamin suomalainen merimieskirkko avattiin joulukuussa 1926 ja vihittiin käyttöön tammikuussa 1927.

Toiminta 
Kirkko toimii pääasiassa vapaaehtoistoiminnan varassa, ja koska merimieskirkoilla ei ole oikeutta kerätä kirkollisveroa, se joutuu itse hankkimaan käyttövaransa. Oma varainhakinta koostuu pääasiassa lahjoituksista, avustuksista, myyjäisistä, yhteistyösopimuksista sekä kanttiinitoiminnasta.

Rotterdamin suomalainen merimieskirkko on Merimieskirkon toiminnan keskus Alankomaissa. Kirkko harjoittaa kaikille Alankomaissa asuville ja oleskeville tarkoitettua diakonista, sosiaalista ja kulttuurista palvelutyötä. Haagissa sijaitseva Suomen suurlähetystö ja Alankomaat-Suomi-yhdistys tekevät yhteistyötä kirkon kanssa.

Kuvia

Katso myös 
Belgian suomalainen merimieskirkko
Suomen merimieskirkko

Lähteet

Aiheesta muualla 

Rotterdamin Suomalainen Merimieskirkko
Brysselin Suomalainen Merimieskirkko
Suomen merimieskirkko ry

Alankomaiden kirkot
Merimieskirkko
Rotterdamin rakennukset ja rakennelmat
Surinamen vaakuna

Surinamen vaakuna on Surinamen kansallistunnus lipun, moton ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 25. marraskuuta 1975 maan itsenäistyttyä. Vaakunan kummallakin puolella seisovat vaaleat intiaanit jousipyssyineen. Kilvessä on palmu ja Afrikasta purjehtiva laiva. Vaakunan keskellä on vihreä neljäkäs, jonka kärjet symboloivat tuulen neljää suuntaa. Sen keskellä on keltainen pentagrammi, jonka sakarat symboloivat viittä maanosaa, joista surinamelaiset ovat muuttaneet (Afrikka, Amerikka, Australia, Aasia ja Eurooppa). Vaakunan alalaidassa lukee maan latinankielinen motto Justitia - Pietas - Fides, suomeksi Oikeus - Velvollisuus - Uskollisuus.

Valtioiden vaakunat
Vaakuna
Misery Inc.

Misery Inc. oli suomalainen metalliyhtye, joka perustettiin Myrskylässä vuonna 2001. Yhtyeen viimeinen levy-yhtiö oli Johanna Kustannus. Ensimmäinen albumi,  Yesterday's Grave julkaistiin saksalaisen ZYX Music -levy-yhtiön kautta ja toinen albumi, Random End, suomalaisen Firebox Recordsin kautta. Misery Inc. on lämmitellyt mm. Arch Enemyä ja Killswitch Engagea. Syyskuun 16. vuonna 2008 Misery Inc. ilmoitti lopettavansa. Lopettamisen syyksi ilmoitettiin jatkuvat kokoonpanon muutokset.

Viimeinen kokoonpano 
 Aki Heikinheimo – basso
 Mikko Herranen - laulu
 Joonas Kauppinen – rummut
 Niko Mankinen – laulu
 Janne Tolonen – kitara
 Teemu Ylämäki – kitara

Diskografia 
Studioalbumit
 
 
 

Singlet
 
 

Demot

Aiheesta muualla 
 Yhtyeen virallinen sivusto 
 MySpace-profiili

Suomalaiset metalcore-yhtyeet
The Good Shepherd

The Good Shepherd on Impious Havocin vuonna 2006 julkaisema 7" tuumainen EP. Levymerkkinä on Ragingblood Records (RB Records). The Good Shepherd albumin painos on rajattu 500 kappaleeseen. Albumin on tuottanut Impious Havoc.

The Good Shepherd 
 
 

Vuoden 2006 EP:t
Impious Havocin albumit
Vladimir Jevtušenkov

Vladimir Petrovitš Jevtušenkov (, s. 25. syyskuuta 1948 Smolenskin alue, Neuvostoliitto) on venäläinen oligarkki. Hän omistaa suurimman osan holding-yhtiöstä AFK Sistema (). Yhtiöllä on omistusta 200 yrityksen verran aina mikrosiruista lelukauppoihin.

Jevtušenkov on koulutukseltaan kemian maisteri ja kauppatieteiden tohtori. Liike-elämän aikakauslehti Forbes listasi maaliskuussa 2007 hänet maailman 71. rikkaimmaksi henkilöksi. Jevtušenkov on naimisissa ja hänellä kaksi lasta. Vaimon sisko on naimisissa Moskovan pormestarin Juri Lužkovin kanssa.

Henkilöhistoria 
Vladimir Jevtušenkov aloitti uransa muovi-insinöörinä. Hän johti moskovalaista tiede- ja teknologiakomiteaa, josta vuonna 1993 muodostettiin kaupallinen yritys. Jevtušenkov teki suhteidensa avulla tuotteliaita kauppoja julkisen hallinnon kanssa.

Holding-yhtiö AFK Sistema on listattu Lontoon pörssiin. Sen arvokkain omistus on puhelinoperaattori MTS, joka on alallaan Venäjän suurin ja listattu New Yorkin pörssiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 AFK Sistema yhtiön nettisivut

Venäläiset liikemiehet
Oligarkit
Venäläiset miljardöörit
Venäjän teollisuudenharjoittajien ja yrittäjien liitto
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Robert John Bardo

Robert John Bardo (s. 2. tammikuuta 1970) on yhdysvaltalainen mies, joka murhasi näyttelijä Rebecca Schaefferin tämän kotona 18. heinäkuuta 1989. Bardo oli vainonnut Schaefferia jo useamman vuoden ennen murhaa.

Bardo oli aikaisemmin vainonnut Samantha Smithiä, Debbie Gibsonia, Madonnaa, Dyan Cannonia ja Tiffanyä, kunnes hän vuonna 1986 otti kohteekseen Rebecca Schaefferin. Bardo yritti muun muassa kaksi kertaa päästä Schaefferin tähdittämän tv-sarjan My Sister Samin kuvauspaikalle siinä onnistumatta.

Bardo päätti murhata Schaefferin nähtyään elokuvan Kohtauksia luokkataistelusta Beverly Hillsissä (Scenes from the Class Struggle in Beverly Hills). Elokuvassa Schaefferin esittämä roolihahmo harrastaa seksiä pojan kanssa, ja tästä henkisesti häiriintynyt Bardo ei pitänyt.

Bardo maksoi 250 dollaria yksityisetsivälle, jotta tämä selvittäisi hänelle Schaefferin kotiosoitteen, mikä oli laillista tuohon aikaan. Bardo meni pistoolin kanssa Schaefferin kotiovelle Los Angelesissa 18. heinäkuuta 1989 ja soitti ovikelloa. Bardo pyysi nimikirjoitusta ja sen saatuaan poistui paikalta. Hän palasi myöhemmin takaisin ja soitti uudestaan ovikelloa. Kun Schaeffer avasi oven, Bardo ampui häntä lähietäisyydeltä sydämeen. Bardo pakeni paikalta, mutta hänet saatiin kiinni seuraavana päivänä moottoritieltä kun hän yritti jättäytyä auton alle.

Bardo tuomittiin elinikäiseen vankeusrangaistukseen ilman mahdollisuutta ehdonalaiseen vapauteen.

Tapauksen johdosta Kaliforniassa säädettiin laki, jonka mukaan paikallinen ajoneuvohallintokeskus Department of Motor Vehicles ei saa luovuttaa ihmisten kotiosoitteita.

Bardo joutui väkivaltaisen hyökkäyksen kohteeksi Kalifornian Mule Creek State Prisonissa 27. heinäkuuta 2007. Eräs vanki puukotti Bardoa yksitoista kertaa tämän ollessa matkalla aamiaiselle. Puukottaja oli viranomaisten mukaan tuomittu toisen asteen murhasta elinkautiseen vankeuteen, josta olisi mahdollista anoa ehdonalaiseen pääsyä 82 vuoden jälkeen.

Lähteet 
 The stalking death that changed the law
 Man who killed actress Rebecca Schaeffer stabbed by another inmate in Calif. prison

Yhdysvaltalaiset murhaajat
Yhdysvaltalaiset elinkautisvangit
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Musica nova Helsinki

Musica nova Helsinki on Helsingissä joka toinen vuosi järjestettävä uuden musiikin tapahtuma, joka perustettiin vuonna 1981 nimellä Helsinki Biennale. Musica nova on Suomen suurin uuden musiikin festivaali ja yksi Euroopan merkittävimmistä nykymusiikin tapahtumista.  

Vuonna 2021 festivaali järjestettiin 2.–10.2. ja sen pääjärjestäjinä toimivat Helsingin juhlaviikot, Helsingin kaupunginorkesteri, Tapiola Sinfonietta, Suomen kansallisooppera ja -baletti, Yleisradio (Radion sinfoniaorkesteri) ja Suomen Säveltäjät. Koronaviruspandemiasta johtuen festivaalin konsertit järjestettiin pääasiassa verkossa. Festivaalin konserttitallenteet keräsivät arviolta 31 000 katsojaa ja 200 000 radion kuuntelijaa.

Musica nova Helsinki -festivaalin taustaorganisaationa toimii Helsingin kaupungin perustama Helsingin tapahtumasäätiö. Tapahtuma on Finland Festivalsin jäsenfestivaali.

Festivaalin teemat 

 1999: Thomas Adesin sävellykset
 2003: Monikulttuurisuus
 2006: Turning Point
 2007: Suomalainen musiikki
 2009: New York
 2011: Saksalainen uusi musiikki
 2013: Orientalismi, Länsi-Itä, silkkitie ja toleranssi
 2015: Dialogues – Vuoropuheluja
 2021: Polytopia

Taiteelliset johtajat 

 1981: Jukka Tiensuu
 1983: Jukka Tiensuu
 1985: Taiteellinen toimikunta: Jukka Tiensuu, Magnus Lindberg, Herman Rechberger ja Risto Nieminen
 1987: Taiteellinen toimikunta: Risto Nieminen ja Magnus Lindberg
 1989: Kaija Saariaho
 1991: Esa-Pekka Salonen
 1993: Jouni Kaipainen
 1995: Anssi Karttunen
 1997: Eero Hämeenniemi
 1998: Taiteellinen toimikunta: Anssi Karttunen, Risto Nieminen, Magnus Lindberg ja Heikki Valsta
 1999–2006: Kimmo Hakola
 2007: Heikki Valsta
 2009: Johan Tallgren
 2011: Johan Tallgren
 2013: Johan Tallgren
 2015: Anssi Karttunen
 2017: André de Ridder
 2019: André de Ridder
 2021: André de Ridder
 2023: Tuuli Lindeberg

Lähteet

Aiheesta muualla 
Musica nova Helsinki 

Klassisen musiikin tapahtumat Suomessa
Helsingin tapahtumat
Rantanenätti

Rantanenätti (Rorippa palustris) on yleensä yksivuotinen, keltakukkainen ristikukkaiskasvi.

Ulkonäkö ja koko 
Rantanenätti kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi ja kukinto ovat mehevän kellanvihreät. Lehdet ovat tummemman vihreät, pariliuskaiset. Kukat ovat keltaiset, niissä on neljä syvään uurrettua terälehteä ja voimakkaat heteet, jotka saavat kukat näyttämään lähes pallomaisilta. Kukkien halkaisija on noin 5 mm.

Levinneisyys 
Rantanenättiä tavataan yleisenä suurimmassa osassa Eurooppaa. Pyreneiden niemimaalla, Etelä-Italiassa ja Balkanilla se on kuitenkin harvinainen. Venäjällä sitä esiintyy Aasian puolella Tyynenmeren rannalle ja Japaniin asti. Yleisin se on Siperiassa havumetsävyöhykkeen eteläosan tasalla, mutta esiintyy myös pohjoisempana ja etelämpänä. Pohjois-Amerikassa on useita alalajeja, joiden levinneisyysalue yhdistettynä kattaa lähes koko mantereen.

Elinympäristö 
Rantanenätti kasvaa nimensä mukaisesti rannoilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kasviatlas: Rantanenätin levinneisyys Suomessa.
Luontoportti: Rantanenätti (Rorippa palustris)
Den virtuella floran: Rantanenätin levinneisyys pohjoisella pallonpuoliskolla.
ITIS: Rorippa palustris 
United States Department of Agriculture (USDA): Rorippa palustris 
Flora of China: Rorippa palustris 

Nenätit
Paul Oakenfold

Paul Mark Oakenfold (s. 30. elokuuta 1963 Englanti) on levytuottaja ja trance DJ. Oleskellessaan vuonna 1987 useita kuukausia ystäviensä kanssa Ibizalla he mieltyivät siellä soineeseen klubimusiikkiin. Oakenfoldin kenties tunnetuin kappale on "Ready Steady Go".

Kärsittyään itse lapsena lukihäiriöstä Oakenfold on ryhtynyt avustamaan lapsia joilla on lukihäiriö.

Hän on toiminut poptähti Madonnan lämmittelijänä Madonnan Sticky & Sweet Tour -kiertueella vuonna 2009.

Diskografia

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kotisivu

Brittiläiset DJ:t
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Australidinen rotu

Australidit on epätieteellinen määre ihmisten jaottelussa kuvitteellisiin rotuihin ulkoisten fyysisten ominaisuuksien perusteella. Australideihin luokiteltiin Australaasian alkuperäisväestö, pääasiassa siis Australian alkuperäisasukkaat ja melanesialaiset. Nykyisin käsitettä pidetään yleisesti vanhentuneisiin rotuteorioihin perustuvana ja halventavana. 

Käsitteen kehittivät eurooppalaiset antropologit 1700- ja 1800-luvuilla osana rotujaottelujärjestelmää. Unesco on jo vuonna 1950 suositellut termistä "rotu" luopumista ihmispopulaatioista puhuttaessa. Myöhemmin muun muassa American Anthropological Associationin ja Yhdysvaltain tiedeakatemian the Institute of Medicinen mukaan australidin tai negridin kaltaisilla rotujaotteluilla ei ole minkäänlaista biologista pohjaa.

Australian aboriginaalien tapauksessa australideilla kuvailtiin olevan tumma iho ja aaltoilevat hiukset, kun taas melanesialaisilla ja negritoilla hiusten kuvailtiin vaihtelevan suorista kihariin. Tämän rotuluokituksen mukaan australidisen rodun esiintymisalue ulottuu Etelä-Aasian alueille (etenkin Filippiinit, Malesian, Intian ja sen niemimaan, Uuden-Guinean ja Melanesian. Myös andamaanien alkuperäisasukkailla on samankaltainen fenotyyppi.

Jotkut Pohjois-Amerikkalaisen tiedeyhteisön jäsenet katsovat rotujaottelun edelleen hyödylliseksi. Esimerkiksi filosofi Michael Levin on esittänyt, että rotu on yhä edelleen hyödyllinen filosofinen ja sosiaalinen käsite ja että rotukäsitteen kritiikkiä motivoivat enemmän poliittiset kuin tieteelliset syyt.

Teorian historiaa 

Vuodesta 1795 lähtien tällaiset ryhmät tyypillisesti määriteltiin "malaijeiksi", joihin siis sisällytettiin monia muitakin kansoja kuin varsinaiset malaijit. Heitä sanottiin myös "ruskeaksi roduksi" Blumenbachin värikoodatun viiden rodun mallin mukaan ja sitten verrattiin valkoiseen, mustaan, punaiseen ja keltaiseen rotuun. Yrityksessä yksinkertaistaa mallia ihmisten moninaisuudesta tämä malli pelkistettiin käsittämään vain kolmea päärotua: punainen ja keltainen rotu yhdistettiin yhdeksi roduksi, mongolideiksi, valkoista rotua kutsuttiin kaukasoideiksi ja mustaa rotua negrideiksi. Ruskean rodun täsmällinen paikka tässä uudessa rotuluokituksessa oli epäselvä. Jotkut laskivat heidät negrideiksi tumman ihonvärin ja leuan muodon perusteella, toiset taas pitivät heitä kaukasoideina aaltoilevien, moniväristen hiustensa takia. 1800-luvun loppupuolella antropometriset tutkimukset antoivat ymmärtää, että he muodostaisivat erillisen ihmisrodun.

Brittiläinen biologi Thomas Huxley nimesi tämän rodun australidiksi ja teki termiä tunnetuksi teoksessaan On the Geographical Distribution of the Chief Modifications of Mankind (1870), jossa hän jakaa ihmiskunnan neljään ensisijaiseen ryhmään (Xanthochroicit, Mongolidit, Negridit ja Australidit). Xanthochtoici termi vaihtui myöhemmin kaukasoidiksi.

Katso myös 

 Europidi
 Negridi
 Mongolidi

Lähteet 

Ihmisrodut
Allison Stokke

Allison Stokke (s. 22. maaliskuuta 1989 Newport Beach) on yhdysvaltalainen seiväshyppääjä Orangen piirikunnasta, Kaliforniasta.

Ura 
Vuonna 2004 Stokke voitti Kalifornian osavaltion mestaruuden 15 vuoden ikäisenä ja rikkoi useita kansallisia ennätyksiä ikäluokassaan. Seniorivuotenaan Newport Harbor High Schoolissa hän saavutti 414 cm, joka oli sinä vuonna kansallisella tasolla toiseksi paras tulos naisseniorille.

Toukokuussa 2008 Stokke voitti CIF-Southern Section Mastersin. Kesäkuussa hän eteni osavaltion finaaleihin tuloksella 373 cm, mutta jäi lopulta kilpailussa neljänneksi. Stokke sanoi, että hän tunsi kipua jaloissaan, mikä vaikeutti vauhdinottoa. Vuodesta 2008 lähtien Stokke on hypännyt opinahjonsa Kalifornian yliopiston (Berkeley) väreissä.

Toukokuussa 2009 Sacramentossa Stokke rikkoi kaksi vuotta vanhan oman ennätyksensä ja kirjasi uudeksi lukemaksi 421 cm. Nykyisen ennätyksensä 436 cm hän hyppäsi Livermoressa kesäkuussa 2012. Halliennätys 426 cm syntyi Seattlessa maaliskuussa 2011.

Stokke kilpailee edelleen, ja tammikuussa 2015 hän hyppäsi Renossa hallituloksen 415 cm.

Julkisuus 
Toukokuussa 2007 Stokkesta tuli yllättäen Internet-ilmiö, kun suosittu urheiluaiheinen blogi kehui hänen ulkonäköään. 29. toukokuuta Stokkesta ja hänen suosiostaan tuli etusivun uutinen The Washington Postissa. Kaikki tämä huomio ei kuitenkaan ollut 18-vuotiaan seiväshyppääjän mieleen. Tapaus herätti keskustelua internetin voimasta, oikeudesta yksityisyyteen sekä kaksinaismoraalista, joka liittyy naisurheilijoiden arviointiin ulkonäön eikä niinkään saavutusten perusteella. Der Spiegel nimesi verkkosivuillaan kesäkuussa 2007 Stokken ”seksisymboliksi vasten tahtoaan”.

Lähteet

Aiheesta muualla

Yhdysvaltalaiset seiväshyppääjät
Internet-ilmiöt
Vuonna 1989 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Maatiaisperuna

Maatiaisperuna on luonnossa kasvatettu perunalajike ilman tietoista kasvinjalostusta. Suomessa Euroopan unionin tavaramerkkisuojan on saanut puikula nimellä Lapin puikula. Suomessa oli 1900-luvun alussa runsaasti maatiaisperunoita, vaikka jo 1800-luvun lopulta jalostettuja brittiläisiä ja yhdysvaltalaisia lajikkeita kasvatettiin. Ensimmäiset Suomessa jalostetut perunat jalosti Hankkijan kasvinjalostuslaitos Tammiston koetilalla.

Perunalajikkeet
To

To tarkoittaa seuraavia:

 
 Teritorijalna obrana, TO, Jugoslaviaan vuonna 1968 luotu aluepuolustus
 
 Tô, kunta Burkina Fasossa
 Tocantins, TO, Brasilian osavaltio
 
 
 torstai, to, viikonpäivä.

Henkilöt
To on seuraavien henkilöiden nimi:

 Terrell Owens, T. O., yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
 Johnnie To, hongkongilainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja.
Ruokaperuna

Ruokaperunat ovat perunoita, joita käytetään ruoanlaitossa sellaisenaan. Suomen viljelyalaltaan suosituin ruokaperunalaatu on Van Gogh, jota vuonna 2006 viljeltiin 26 prosenttia koko ruokaperunoiden viljelysalasta. Toisena tuli Nicola (16,4 prosenttia), kolmantena Asterix (9,3 prosenttia), neljäntenä Victoria (5,8 prosenttia), viidentenä Rikea (4,6 prosenttia) ja kuudentena Velox (3,5 prosenttia).

Perunalajikkeet
Teresa De Rita-Cavlek

Teresa De Rita-Cavlek (s. 12. heinäkuuta 1971 Espoo) on suomalainen fysioterapeutti, kuntosaliohjaaja ja televisiojuontaja, joka tunnetaan parhaiten Yllytyshullut ja Me Kastelijat -ohjelmista. Hän on myös kilpaillut menestyksekkäästi Fitness-kisoissa Suomessa ja ulkomailla sekä näytellyt muutamien elokuvien sivurooleissa. De Rita-Cavlek johtaa Kauniaisissa yksityistä Move!-kuntokeskusta.

Filmografia 
 Vääpeli Körmy – taisteluni (1994, nimellä Teresa De Rita)
 Vääpeli Körmy ja kahtesti laukeava (1997, nimellä Teresa De Rita-Cavek)
 Studio Julmahuvi Joyboys Story (1997) 
 Studio Julmahuvi Lääkärileikki -sketsi (1998)
 Asphalto (1998)
 Tulennielijä (1998)

Lähteet 

Suomalaiset televisiojuontajat
Suomalaiset fysioterapeutit
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
FC Hilversum

FC Hilversum on vuonna 1906 perustettu alankomaalainen amatöörijalkapalloseura Hilversumin kaupungista. Joukkue pelaa Hoofdklasse A Zondag -amatöörisarjassa, joka on Hollannin kolmanneksi korkein sarjataso. Joukkueen valmentajana toimii Karel Bonsink. FC Hilversum pelaa pääsääntöisesti valkovihreissä paidoissa, valkoisissa housuissa ja valkoisissa sukissa.

Joukkueen viralliset kotisivut 

http://www.fchilversum.nl/

Hilversum
Pohjois-Hollanti
Hakamato

Hakamato on koirilla, kissoilla, susilla ja ketuilla  sisäloisena esiintyvä sukkulamato. Yleisimmät hakamadot ovat koiran hakamato (Ancylostoma caninum) ja koiran ja kissan hakamato (Uncinaria stenocephala). Eläimeen hakamato pääsee joko ihon tai suun kautta, josta se kulkeutuu suolen limakalvolle imemään verta. Pennut voivat saada hakamatotartunnan emoltaan ennen syntymää. Hakamato voi aiheuttaa anemiaa tai suolistotulehduksen.

Hakamato on myös yleinen loinen ihmisillä kehitysmaissa. Länsimaista se on lähes kadonnut lähinnä wc:n yleistymisen myötä.

Hakamatojen ja muiden sisäloisten torjuntaan käytetään lääkkeitä, joissa vaikuttavana aineena on flubendatsoli (C16H12FN3O3, CAS-numero 31430-15-6).

Hakamatoja on käytetty menestyksellisesti Colitis ulcerosan eli haavaisen paksusuolen tulehduksen hoidossa.

Aiheesta muualla 
Kissan sisäloiset
Orion Pharma: Pyörömadot

Eläinten loistaudit
Koirien loistaudit
Sukkulamadot

fr:Necator americanus
Ognjen Koroman

Ognjen Koroman (serb. Огњен Короман, s. 19. syyskuuta 1978, Pale, Jugoslavia) on serbialainen jalkapalloilija, joka edusti venäläistä Krylja Sovetovia kaudella 2011–2012. Koromann on keskikenttäpelaaja. 

Krylja Sovetovia ennen Koroman edusti Belgradin Punaista Tähteä, jossa hän pelasi lainalla venäläisestä FC Terek Groznysta. Koroman on edustanut uransa aikana myös serbialaisia Radnički Kragujevacia, Spartak Suboticaa ja OFK Beogradia, venäläistä Dynamo Moskovaa sekä lainasopimuksella englantilaista Portsmouthia, jossa hän pelasi vuosina 2006–2007 neljä valioliigaottelua.

Maajoukkuetasolla Koroman edustaa Serbiaa. Hän on pelannut 33 A-maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. Hän oli mukana myös 2006 MM-kisoissa Serbia ja Montenegron joukkueessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ognjen Koroman

Serbialaiset jalkapalloilijat
Serbiamontenegrolaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Niina Hakalahti

Niina Hakalahti (s. 19. elokuuta 1966 Oulu) on suomalainen kirjailija, toimittaja ja kirjoittajakouluttaja.

Hakalahti valmistui ylioppilaaksi Merikosken lukiosta vuonna 1985 ja filosofian maisteriksi Oulun yliopistosta vuonna 1993. Hän opiskeli pääaineenaan kirjallisuutta ja sivuaineina Rooman kirjallisuutta sekä aate- ja oppihistoriaa. Hän on opiskellut myös aikuiskasvatusta ja kirjallisuuden teoriaa.

Hakalahti on työskennellyt muun muassa Räisälän kansanopiston kirjallisuuden ja luovan kirjoittamisen opettajana (1993–1994), Hämeen läänin kirjallisuuden ohjaavana läänintaiteilijana (1994–1997) sekä Pirkanmaan kirjallisuuden läänintaiteilijana (1998–2002). Hän on toiminut Tampereella sijaitsevan Viita-akatemian vastaavana opettajana vuodesta 2006.

Hakalahden kaunokirjallinen tuotanto sisältää runokokoelmia, romaaneja ja Tuukka Omar -lastenkirjoja. Runoissaan hän käsittelee erotiikkaa ja rakkautta sekä arjen kauneutta ja vaikeutta nuoren naisen näkökulmasta. Runokokoelmat Ole sinä voinvärinen (1993) ja Jotkut ja toiset (1997) saivat Tampereen kirjallisuuspalkinnon. Romaani Hengenahdistusta (2004) sijoittuu 2000-luvun alun Ouluun. Se on kolmekymppisen Sannan kehityskertomus ajalta, jolloin nuoruus vaihtuu aikuisuuteen. Romaanissa Uimataito Hakalahti käsittelee uussuomalaisten arkea. Vuonna 2014 Hakalahden lastenkirja Tuukka-Omar ja minilapset sai LukuVarkaus-palkinnon.

Hakalahti asuu Tampereella. Hän asui Oulussa vuosina 1966–1991. Taidemaalari Juhani Hakalahti oli Niina Hakalahden isä.

Teokset
Runokokoelmat
 
 
 
 

Romaanit
 
 
 
 
 Lumilinna. Hämeenlinna: Karisto, 2016. ISBN 978-951-23-6177-9.
 Pientä fiksausta vailla. Karisto, 2017. ISBN 978-951-23-6317-9. (Julkaistaan kirjoittajanimellä Amanda Vaara) 

Lastenkirjat

Lähteet

Aiheesta muualla
 Viralliset sivut 
 Lassila, Tuija: Niina Hakalahden kirjailijaesittely Kirjasampo.fi. 16.6.2008.
 Kuusi kuvaa kirjailija Niina Hakalahden elämästä, 11.11.2017 Yle Areenassa

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Kristian Alfonso

Kristian-Joy Alfonso (s. 5. syyskuuta 1963 Brockton, Massachusetts) on yhdysvaltalainen televisionäyttelijä ja entinen malli. Hänen tunnetuin roolinsa on Hope Williams Brady amerikkalaisessa saippuasarjassa Päivien viemää.

Hän aloitti uransa taitoluistelijana jo nuorena ja voitti kultamitalin junioriolympialaisissa. 13-vuotiaana Alfonso joutui vakavaan kelkkailuonnettomuuteen, joka lopetti hänen luistelu-uransa, ja aloitti sen jälkeen mallintyöt. 15. ikävuoteen mennessä hän oli ollut 30 lehden kannessa, mukaan lukien Vogue ja Harper's Bazaar. Alfonso sai vuonna 1981 roolin televisioelokuvasta The Starmaker. Vuonna 1983 hän aloitti Hope Williamsin roolissa saippuaoopperassa Päivien Viemää (Days of our Lives). Silloin hänen hahmonsa oli rakastunut komeaan Bo Bradyyn (Peter Reckell). 

Alfonso lähti Päivien viemää -sarjasta maaliskuussa 1987, saatuaan kahden vuoden sopimuksen saippuaooppera Falcon Crestistä Pilar Ortegan roolissa. Hän teki Päivien viemiin nopean näyttäytymisen Hopen roolissa vuonna 1990; tällöin sarjan juonessa Hope-hahmoa pidettiin kuolleena. 

Alfonso palasi takaisin sarjaan toukokuussa 1994 "Ginana", muistinsa menettäneenä Hopena. Juonen edetessä paljastui, että paha Stefano DiMera (Joseph Mascolo) oli aivopessyt Hopen luulemaan itseään prinsessa Gina Von Amburgiksi. Siitä lähtien Alfonso on jatkanut rooliaan sarjassa aina 2000-luvulle saakka.

Päivien viemää -sarjan ohella Alfonso on tehnyt lukuisia vierailevia rooleja 1990-luvun sarjoissa, kuten Ihmemies MacGyver, Full House, Murhasta tuli totta, Melrose Place ja Baywatch. Hän myös näytteli vuonna 1993 elokuvassa Villi pako, jonka pääosassa oli Dolph Lundgren.

Alfonso on ollut naimisissa kaksi kertaa ja hänellä on kaksi poikaa (s. 1990 ja 2002) sekä poikapuoli.

Aiheesta muualla 

 Kristian Alfonson kotisivut
 

Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Amerikanitalialaiset
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
C. L. R. James

Cyril Lionel Robert James (4. tammikuuta 1901–19. toukokuuta 1989) oli marxilainen yhteiskuntateoreetikko, toimittaja ja kirjailija. James syntyi Trinidad ja Tobagossa. Hän muutti Lontooseen vuonna 1933 ja osallistui aktiivisesti trotskilaiseen maailmanliikkeeseen.

Teoksia 

 The Life of Captain Cipriani: An Account of the British Government in the West Indies (1932)
 The Case for West-Indian Self Government (1933)
 Minty Alley (1936)
 Toussaint L'Ouverture (näytelmä) (1936)
 World Revolution 1917–1936: The Rise and Fall of the Communist International (1937)
 The Black Jacobins: Toussaint L'Ouverture and the San Domingo Revolution (1938)
 Notes on Dialectics: Hegel, Marx and Lenin (1948)
 American Civilisation (1949) 
 State Capitalism and World Revolution (1950)
 Mariners, Renegades and Castaways: The Story of Herman Melville and the World We Live In (1952)
 Facing Reality (yhdessä Cornelius Castoriadiksen ja Grace Lee Boggsin kanssa) (1958)
 Modern Politics (1960)
 Party Politics in the West Indies (1962)
 Beyond a Boundary (1963)
 Nkrumah and the Ghana Revolution (1977)
 The Future in the Present (valittuja kirjoituksia) (1979)
 Spheres of Existence (valittuja kirjoituksia) (1980)
 Notes on Dialectics: Hegel, Marx and Lenin (1981 [1948])
 At the Rendezvous of Victory (valittuja kirjoituksia) (1984)
 Cricket (selected writings) (1986)
 Letters from London (sarja esseitä vuodelta 1932) (2003)

Aiheesta muualla 

 The C. L. R. James Institute 
 C. L. R. James Archive

Teoksia 
 World Revolution 1917-1936: The Rise and Fall of the Communist International 
 Notes on Dialectics: Hegel, Marx and Lenin 
 State Capitalism and World Revolution 
 

Brittiläiset filosofit
Trotskilaiset
Vuonna 1901 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Pure Holocaust

Pure Holocaust on norjalaisen black metal -yhtye Immortalin toinen studioalbumi, joka on julkaistu vuonna 1993.

Kappaleluettelo

Kokoonpano
 Abbath Doom Occulta - laulu, bassokitara, rummut
 Demonaz Doom Occulta - kitara 

Levyn kansitekstin mukaan rummut soitti Erik, mutta hän oli rumpalina vain kahdella keikalla ja pääsi levyn kanteen. Levyllä rummut soittaa Abbath.

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 Albumin sanoitukset 

Vuoden 1993 albumit
Immortalin albumit