joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kangaslimaseitikki

Kangaslimaseitikki (Cortinarius collinitus) on limapintainen, punaruskealakkinen sieni jonka vaaleassa jalassa on violetin vivahdetta. Se on kuusen mykorritsasieni.

Ulkonäkö ja koko 
Kangaslimaseitikki lakki on 3-10 cm leveä ja nimensä mukaisesti limainen, nuorena puolipallomainen tai kellomainen, vanhemmiten kuperaksi laakeneva, lakissa on keskuskohouma, keskikokoinen helttasieni, Väriltään lakki on puna- tai oranssinruskea ja malto on kellanvalkoista. Kostealla säällä itiöemä on limainen, mutta kuivuessaan kiiltävän tahmea. Heltat tiheitä, nuorina vaalean harmaat ja vanhempana vaalean harmaan- tai kanelinruskeat. Jalka pitkä ja tasapaksu, paksun vaalean sinivioletin limakerroksen peittämä, limapinta vuoksi katkeileva. Se juurikaan tuoksu.

Kasvupaikka ja elinympäristö
Suomessa se kasvaa tuoreissa ja kuivahkoissa sammaleisissa tuoreissa kangasmetsissä elokuusta syyskuulle. Hyvin yleinen koko maassa (LC). Se on kuivissa ja tuoreissa havumetsissä tavattava sieni.

Erityistä  
Kangaslimaseitikki ei ole myrkyllinen muttei myöskään erityisen hyvän makuinen sieni. Seitikkilajeja on Suomessa satoja ja osa niistä on hankalasti tunnistettavia, niitä ei suositella perusruokasienestäjien kerättäväksi.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 
Cortinarius collinitus, kangaslimaseitikki @ Natural Fungi in Finland
MushroomExpert: Cortinarius collinitus group 

Seitikit
Suomalaiset ruokasienet
Pyhärannan kirkko

Pyhärannan kivikirkko on massiivinen Josef Stenbäckin suunnittelema kirkko Pyhärannassa. Kirkko on rakennettu vuosina 1907–1909 ja sen tyyli on puhdasta kansallisromantiikkaa. Sakaroiden päätyjen yläosissa on mukailtu keskiaikaisten kivikirkkojen aiheita. Kirkon pohjakaava on lyhytsakaraisen ristin muotoinen. Kellotorni on sijoitettu keskiakselista sivuun. Pohjoisessa sakarassa on katon harjaa matalampi rakennelma. Torni on nelitahkoinen ja sen huippu on pyöristetty ja koristettu neljällä pienellä kulmatornilla. Tornin muureissa on keskiaikaisten linnojen ampuma-aukkoja mukailevia ikkunoita. Sisätiloissaan kirkolla on betonista tehtyjä holvikaaria. Alttari on pohjoissakarassa. Kirkkoon mahtuu 700 henkeä. Nykyisen kiirkon paikalla on seissyt aiemmin kaksi kirkkoa, jotka oli rakennettu vuosina 1690 ja 1758. 

Ilmari Heinonen on maalannut vuonna 1939 kirkon alttaritaulun "Jeesus ristillä". Kirkon urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1936 alun perin Rauman kirkkoon, josta ne ostettiin Pyhärantaan 1965. Niissä on 25+2 äänikertaa. Kirkon vitriinissä on uusikaupunkilaisen laivan Port Caledonian pienoismalli. Laiva ajoi karille paluumatkalla Australiasta Biskajanlahdella 2. joulukuuta 1924 vieden mukanaan 10 pyhärantalaista. Kirkon edustalla olevan muualle haudattujen muistomerkin on suunnitellut Reijo Paavilainen.

Museovirasto on vuonna 2009 määritellyt Pyhärannan kirkon yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.

Lähteet

Aiheesta muualla

 
 Pyhärannan seurakunnan kotisivut.
 Kuva

Josef Stenbäckin suunnittelemat rakennukset
Suomen kivikirkot
Varsinais-Suomen kirkkorakennukset
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Pyhäranta
Tyranni

Tyranni () eli hirmuhallitsija on nykykielenkäytössä hallitsija, joka harjoittaa väkivaltaisiin keinoihin perustuvaa, kauhua herättävää vallankäyttöä. Tällaisesta hirmuhallinnosta käytetään vastaavasti nimeä tyrannia.

Antiikki 

Alkujaan antiikin Kreikassa tyranni tarkoitti henkilöä, joka puoluetaisteluissa 600- ja 500-luvuilla eaa. anasti kansan avulla vallan, eikä sanaan sisältynyt moraalista paheksuntaa. Ateenalaisen demokratian kehittyessä 500-luvulta eaa. lähtien tyranni-nimikkeeseen alkoi kuitenkin liittyä nykyisenkaltaisia kielteisiä mielleyhtymiä.

Nykyaika 

Nykyään tyrannilla tarkoitetaan yleensä nimenomaan hirmuhallitsijaa. Aristoteleelta on peräisin jaottelu valistuneeseen itsevaltiuteen ja tyranniuteen, jossa valtaa väärinkäytetään alamaisten kaltoin kohtelemiseen. Valistusaikakaudelta lähtien monia vallankumouksia, muun muassa Ranskan suurta vallankumousta ja Yhdysvaltain itsenäistymistä, perusteltiin itsevaltaisen kuninkaan tyrannimaisella vallankäytöllä.

Katso myös 

 Sic semper tyrannis

Antiikin Kreikan politiikka
Hallitsijat
Poliittiset järjestelmät
Politiikan käsitteet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Real Salt Lake

Real Salt Lake on yhdysvaltalainen jalkapalloseura, jonka joukkue pelaa Major League Soccer -liigassa. Seuran kotistadion on 20 000 -paikkainen Rio Tinto Stadium Utahin Sandyssä.

Real Salt Lake kuuluu MLS:n läntiseen konferenssiin. Seura pelasi ensimmäisen kautensa MLS:ssä vuonna 2005. MLS:n pudotuspeleihin se pääsi ensimmäisen kerran kaudella 2008, ja vuotta myöhemmin kaudella 2009 se saavutti liigan mestaruuden. Tuolloin se voitti MLS Cup -loppuottelussa Los Angeles Galaxyn.

Real Salt Laken pääkilpakumppani on Colorado Rapids. Seurat ovat pelanneet vuodesta 2005 lähtien Rocky Mountain Cupin voitosta. Palkinnon voittaa vuosittain se seura, joka kerää enemmän pisteitä keskinäisistä otteluista MLS:n runkosarjassa.

Seuran nimi Real (äännetään ) tulee espanjan kielestä ja tarkoittaa ”kuninkaallista”. Espanjassa näin nimettyjä seuroja on useita, tunnetuimpana Real Madrid, jonka kanssa Real Salt Lake on luonut yhteistyösuhteen.

Real Salt Laken merkittävin kannattajaryhmä on The Loyalists.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seuran sivusto 

Utahin urheilu
Yhdysvaltalaiset jalkapalloseurat
Iltalypsy

Iltalypsy oli vuosina 1993–2001 Yle TV1:llä esitetty poliittinen satiirisarja. 

Noin 15 minuutin mittainen ohjelma lähetettiin lauantai-iltaisin kello 21.15 alkaen. Sarjaa ohjasivat Liisa Rimpiläinen ja Anne Yrjölä ja sen käsikirjoittajiin kuuluivat ohjaajien lisäksi Liisa Akimof, Johanna Hartikainen, Timo Harakka, Heimo Holopainen, Tiina Lepistö, Anu Valve, Marko Pulkkinen, Taina West ja Katriina Wilska.

Iltalypsy oli valtaosaltaan ivamukaelma tyypillisestä suomalaisesta tv-uutislähetyksestä ja siinä juontajat lukivat ajankohtaisten tapahtumien ja poliittisten aiheiden kustannuksella pilailevia satiirisia "uutisia." Ohjelman alkuperäiskokoonpanoon kuuluivat aidot uutisankkurit Riikka Uosukainen ja Jorma Melleri, erikoistoimittaja Aimo Surakka (Jorma Pilke) sekä Karjakko (ohjaaja Liisa Rimpiläinen).

Iltalypsyn uutisaiheiden välissä esitettiin pätkiä, joiden kuvamateriaali oli aidoista televisiouutisista, mutta joiden äänimateriaalista osa oli vaihdettu. Vaihdetuissa kohdissa imitoitiin kulloinkin jotakuta samalla hetkellä kuvamateriaalissa esiintynyttä poliitikkoa tai muuta julkisuuden henkilöä. Hyvin usein kyseinen kuvamateriaali oli kuvattu eduskunnan istunnosta. Ääniä imitoivat Jukka Puotila ja Erja Manto.

Aimo Surakka, joka oli ylisuurine silmälaseineen ja karvalakkeineen ivamukaelma 1970-luvun uutistoimittajasta, lähetti tyhjänpäiväisiä raportteja enemmän tai vähemmän kummallisista paikoista. Koska Uosukaisen ja Mellerin esiintymisen Iltalypsyssä pelättiin vaikuttavan heidän uskottavuuteensa oikeassa uutisankkurityössään, heidän tilalleen hankittiin näyttelijät: Eeva Litmanen, joka esitti uutisankkuri Leila Toroskaista, ja Heikki Määttänen, joka esitti uutisankkuri Mika Wirtaa 15. tammikuuta 1994 alkaen.

Uutislähetysparodian jälkeen nähtiin Karjakon osuus, jossa poliitikot aidosti esittelivät keräily- tai muita harrastuksiaan. Kansallispukuinen karjakko vilkuili kameraan epäuskoisen näköisenä kulloisenkin poliitikon vastatessa karjakon kysymyksiin.

Iltalypsyn näyttelijäkaartia uudistettiin syyskausina vuosina 1996 ja 1998. Uusiksi hahmoiksi otettiin ensin syksyllä 31. elokuuta 1996 nuorempi uutisankkuripari Jaana Ala-Knaapi-Pesonen (Minna Suuronen) ja Tero Saxman (Taisto Oksanen) ja kaksi vuotta myöhemmin syksyllä 5. syyskuuta 1998 kulttuuritoimittaja Diana Juva (Minna Koskela) ja urheilutoimittaja Pertti ”Pera” Kartio (Jouko Klemettilä). Leila Toroskaisen lähdettyä ohjelmasta keväällä ohjelman päätösjaksossa 22. toukokuuta 1999 yli vuotta myöhemmin syksyllä 9. syyskuuta 2000 alkaen viimeisenä uutena hahmona mukaan tuli Miitta Sorvalin esittämä uutisankkuri Pirkko Harrison. 

Iltalypsy herätti pahennusta presidentti Martti Ahtisaaressa ja tämän puolisossa Eeva Ahtisaaressa.

Iltalypsy päättyi lauantaina 7. huhtikuuta 2001, jonka jälkeen ohjelmapaikan peri Itse valtiaat seuraavan viikon lauantai-iltana 14. huhtikuuta 2001.

Näyttelijät

Esityspäivät

Lähteet

Aiheesta muualla 
Yle Areena: Iltalypsy
YLE Teema Elävä arkisto: Iltalypsy

Viihdeohjelmat
Satiirisarjat
Yle TV1:n televisio-ohjelmat
1990-luvun suomalaiset sketsisarjat
Rauni Ranta

Rauni Kaarina Ranta (oik. Hellström; 4. joulukuuta 1928 Viipuri – 29. tammikuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän oli muun muassa Yleisradion Radioteatterin kuunnelmaklassikon Knalli ja sateenvarjo löytäjä ja toinen ohjaaja.

Rauni syntyi musiikkiperheeseen: isä oli säveltäjä Sulho Ranta ja äiti laulaja ja näyttelijä Elli Ranta. Rauni Rannan tie vei teatterikouluun, josta hän valmistui 1949. Ranta työskenteli teatterissa, josta hän löysi puolisonsa näyttelijä Kauko Helovirran. 1970-luvulla Ranta siirtyi Yleisradioon ohjaamaan viihdekuunnelmia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
  

Ohjaajat
Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Club Deportivo Chivas USA

Club Deportivo Chivas USA oli yhdysvaltalainen jalkapalloseura, jonka joukkue pelasi Major League Soccerissa kaudet 2005–2014. Seuran kotistadion oli StubHub Center, joka sijaitsee Carsonin kaupungissa Los Angelesin piirikunnassa Kaliforniassa. Samalla stadionilla pelaa myös toinen Los Angelesin alueen MLS-seura Los Angeles Galaxy. Chivas USA kuului MLS:n läntiseen konferenssiin.

Chivas USA oli lempinimellä Chivas tunnetun meksikolaisen Club Deportivo Guadalajaran sisarseura. Sen omistivat meksikolainen liikemies ja elokuvatuottaja Jorge Vergara ja Antonio Cué Sánchez-Navarro, joka toimi seuran puheenjohtajana. Chivas USA:n kohderyhmänä olivat latinot, erityisesti amerikanmeksikolaiset. Seuran pääkieli oli espanja ja myös monet seuran pelaajista olivat espanjankielisiä.

Chivas USA pääsi MLS:n pudotuspeleihin neljästi ensimmäisen viiden kautensa aikana, mutta putosi sitten läntisen konferenssin hännille ja menetti suosiotaan. MLS osti seuran helmikuussa 2014, ja sen toiminta lakkautettiin kauden 2014 jälkeen. Kaudella 2018 sen korvaa uusi seura Los Angeles FC.

Historiaa 

Seura aloitti MLS:ssä kaudella 2005. Sen ensimmäisenä päävalmentajana toimi kokenut alankomaalainen Thomas Rongen, joka oli aiemmin valmentanut muun muassa D.C. Unitedia ja New England Revolutionia. Rongen joutui kuitenkin väistymään päävalmentajan paikalta huonon alkukauden jälkeen (yksi voitto, yksi tasapeli ja kahdeksan tappiota) ja hänen seuraajakseen palkattiin alankomaalainen Hans Westerhof; Rongen jatkoi kuitenkin edelleen Chivasin urheilutoimenjohtajana. Seuran loppukausikaan ei sujunut erityisen hyvin ja Chivas jäi lopulta koko liigan viimeiseksi.

Kaudella 2006 Chivas USA:n päävalmentajana toimi menestyksekäs yhdysvaltalaisvalmentaja Bob Bradley, jonka valmennuksessa seura sijoittui runkosarjassa läntisen konferenssin kolmanneksi edeten näin ensimmäistä kertaa pudotuspeleihin; seuran pudotuspelitaival katkesi kuitenkin jo puolivälierissä. Kauden jälkeen Bradley jätti seuran valmennuksen tultuaan nimetyksi Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi.

Bradleyn korvaajaksi nimitettiin serbialaissyntyinen, Yhdysvaltain kansalaisuuden myöhemmin saanut entinen jalkapalloilija Preki (oik. Predrag Radosavljević).

Huomattavia pelaajia 
 Juan Pablo García (2005–2006)
 Francisco Palencia (2005–2006)
 Ramón Ramírez (2005–2006)
 Ante Razov (2006–2009)
 Claudio Suárez (2006–2009)
 Martín Zúñiga (2005)

Päävalmentajat 
 Thomas Rongen (2005)
 Javier Ledesma (2005, väliaikainen)
 Hans Westerhof (2005)
 Bob Bradley (2006)
 Preki (2007–2009)
 Martin Vasquez (2010)

Lähteet

Aiheesta muualla
Seuran sivusto

Los Angelesin urheilu
Yhdysvaltalaiset jalkapalloseurat
Emilia-Romagna

Emilia-Romagna on hallinnollinen alue Pohjois-Italiassa. Se sijaitsee Pojoen eteläpuolella ulottuen Pohjois-Italian poikki Adrianmereltä länteen lähelle Genovanlahtea. 

Emilia-Romagna muodostuu kahdesta historiallisesta maakunnasta: Emiliasta ja Romagnasta. Siellä on noin neljä ja puoli miljoonaa asukasta. Pääkaupunki on Bologna; muita merkittävimpiä kaupunkeja ovat Parma, Reggio nell'Emilia ja Ravenna.

Talous 
Pääasiallinen elinkeino on pitkään ollut maanviljely, ja alue on myös tunnettu ruokakulttuuristaan. Myös teollisuus ja turismi ovat tärkeitä ja elinvoimaisia.

Hallinnollinen jako 
Emilia-Romagna on jaettu yhdeksään maakuntatason alueeseen: kahdeksaan maakuntaan ja yhteen metropolikaupunkiin:
 Bolognan metropolikaupunki
 Ferrara
 Forlì-Cesena
 Modena
 Parma
 Piacenza
 Ravenna
 Reggio Emilia
 Rimini.

Lähteet

Aiheesta muualla
Junnutonni

Junnutonni oli vuonna 1991 Kolmoskanavalla lähetetty suomalainen televisiosarja, joka perustui Spede Pasasen kehittämään Kymppitonni-ohjelmaformaattiin. Junnutonnin kilpailijoina olivat alle 12-vuotiaat lapset.
Kymppitonnin tapaan Junnutonnin juonsi Riitta Väisänen.

Vuosikausia Spede sai postia nuorilta, jotka tahtoivat mukaan Kymppitonniin. Kun lapsia ei voitu ottaa mukaan aikuisten Kymppitonniin, Spede päätti tehdä lapsille oman ohjelman. Ohjelmaan kilpailemaan päässeet lapset valittiin eri puolilla Suomea kouluissa järjestetyissä karsinnoissa. Junnutonnin voittosummat olivat vähän pienemmät kuin aikuisten Kymppitonnissa. Summat olivat 300, 100 ja 50 markkaa.

Ensimmäinen Junnutonni esitettiin 15. tammikuuta 1991.

Aiheesta muualla 

 

Viihdeohjelmat
Visailuohjelmat
Spede Pasanen
1990-luvun suomalaiset televisiosarjat
Liguria

Liguria on hallinnollinen alue Luoteis-Italian rannikolla, Ranskan rajalla. Se on kolmanneksi pienin Italian hallinnollisista alueista. Piemonten hallinnollinen alue sijaitsee siitä pohjoiseen, Emilia-Romagnan ja Toscanan alueet siitä itään. Liguria koostuu neljästä maakuntatason alueesta: kolmesta maakunnasta (Imperia, La Spezia, Savona) ja Genovan metropolikaupungista.

Ligurian rannikko muodostaa Italian Rivieran, luoteessa Liguria ulottuu Alpeille ja koillisessa Apenniineille. Asukkaita on vajaat 1,6 miljoonaa. Pääkaupunki on Genova.

Historia 
Muinaiset liguurit asuttivat Välimeren rannikkoa Rhônejoelta Arnojoelle, mutta myöhemmin keltit – roomalaisittain gallialaiset – saapuivat alueelle synnyttäen galloliguurisen kulttuurin. Varhaisina aikoina aluetta asuttivat myös foinikialaiset, kreikkalaiset ja karthagolaiset. Alue liitettiin virallisesti osaksi Rooman valtakuntaa 200-luvulla eaa.

Keskiajalla Genova siirtyi hitaasti valta-asemaan suurimmassa osassa Liguriaa ja hallitsi aluetta pitkään lukuun ottamatta paria katkosta 1400- ja 1500-luvuilla, jolloin alue oli Milanon herttuan tai Ranskan valtakunnan alaisuudessa. Vuonna 1796 Ranskan vallankumouksen kenraali Napoleon Bonaparte julisti alueen Ligurian tasavallaksi. Ligurian tasavalta oli kuitenkin lyhytikäinen, ja Ranska yhdisti sen itseensä jo vuonna 1805. Napoleonin sotien loputtua vuonna 1815 Sardinian kuningaskunta siirtyi hallitsemaan aluetta.

Ilmasto 

Alueella vallitsee leuto meri-ilmasto: kesän lämpö jää 25 asteen tuntumaan, ja talvella on harvoin pakkasta muualla kuin sisämaan vuoristoissa. Sadetta voi olla ajoittain hyvinkin paljon; rannan lähellä sijaitsevat vuoristot synnyttävät orografista sadetta, joten Genovassa voi sataa jopa 2 000 mm vuodessa. Muilla alueilla sademäärät ovat normaalia Välimeren tasoa (500–800 mm).

Suuresta väkitiheydestä huolimatta metsät peittävät yli puolet alueesta.

Kulttuuri 
Pesto ja focaccia ovat Ligurian tyypillisiä ruokaerikoisuuksia. Alueella puhutaan italian kielen lisäksi myös liguurin kieltä.

Tärkeimmät kaupungit ja kylät 
 Genova
 La Spezia
 Cinque Terre

Lähteet

Aiheesta muualla
Apulia

Apulia (, ) on yksi Italian hallinnollisista alueista maan kaakkoisosassa Adrian- ja Joonianmerten rannikolla. Voidaan sanoa, että Apulian alue kattaa "Italian saappaan korko- ja pohjeosat".

Maantiede 
Apulian erottaa Adrianmeren vastakkaisella rannalla olevasta Albaniasta kapeimmillaan alle sata kilometriä leveä Otrantonsalmi. Alue on varsin alavaa aivan pohjoisimpia osia lukuun ottamatta.

Alueen pääkaupunki ja suurin kaupunki on Bari. Apulia koostuu viidestä maakunnasta ja yhdestä metropolikaupungista, joissa on yhteensä noin 4,1 miljoonaa asukasta:

Muita Apulian kaupunkeja ovat muun muassa Francavilla Fontana, Manduria, Monopoli ja San Giovanni Rotondo.

Historiaa 
Monet merenkulkijakansat ovat vuosisatojen kuluessa pysähtyneet Apuliassa. Sitä ovat hallinneet roomalaiset, kreikkalaiset, gootit, langobardit, Bysantti, normannit, turkkilaiset ja venetsialaiset.

Apulia liittyi Italian kuningaskuntaan 1861. Alueen rakennuskannassa näkyy aasialaisia vaikutteita menneiden hallitsijoiden ajoilta.

Talous

Apulian osuus Italian bruttokansantuotteesta oli vuonna 2016 4,3 prosenttia. Asukasta kohden bruttokansantuote oli 64 prosenttia koko maan keskiarvosta, kolmanneksi alhaisin Calabrian ja Sisilian jälkeen (17 800 € v. 2016). Maatalouden ja palvelusektorin osuus bruttokansantuotteesta oli yli Italian keskiarvon. Teollisuus tuottaa muun muassa elintarvikkeita, tekstiilejä ja huonekaluja. Vuosina 2007–2013 Apulian talouskasvu oli nopeampaa kuin muualla Etelä-Italiassa.

Apulia on Italian tuottoisimpia viinintuotantoalueita, jolla tuotetaan useimpina vuosina lähes miljardi litraa (liki 10 milj. hehtolitraa) viinejä. Valtaosa tuotannosta on perusviinejä, sillä viinistä alle 10 prosenttia on DOCG- tai DOC-luokiteltuja viinejä. Tunnetuin apulialainen viini lienee punaviini primitivo, kuten Primitivo di Manduria DOC, jonka raaka-aineesta vähintään 85 prosenttia on Primitivo-rypälettä. Viljellyimmät rypälelajikkeet ovat Sangiovese (15 % vuonna 2017), Primitivo (14 %), Negroamaro (14 %) ja Trebbiano (13 %).

Liikenne
Apuliassa on kattava maantieverkko, mutta rautatiet ovat jääneet vähemmälle huomiolle etenkin alueen eteläosissa. Aluetta palvelevat moottoritiet A14 ja A16. Apuliassa on kaksi kansainvälistä lentokenttää: Karol Wojtyłan lentoasema Barissa ja Brindisin lentoasema.

Kulttuuri

Nähtävyyksiä
Alberobellon kivitalot ja Castel del Monten linna ovat Apulian maailmanperintökohteet.

Ruokakulttuuri
Apulialaiseen keittiöön kuuluvat olennaisena osana etenkin kala ja äyriäiset, korvien näköiset orecchiette-pastat sekä erilaiset vihannekset. Alueella tuotetaan runsaasti oliiviöljyä, tomaattia ja viiniä.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla
Suomen Komediateatteri

Suomen Komediateatteri on vuonna 1995 perustettu suomenkielinen ammattiteatteri Helsingissä.

Teatteri toimi nimellä Komediateatteri Arena vuosina 1995–2015. Tämä aiempi nimi juontui Hakaniemen Arenan talosta, jossa teatteri toimi vuosina 1995–2009. Sittemmin esityksiä on järjestetty monissa tiloissa, mm. Aleksanterin teatterissa. Monet esityksistä ovat olleet myös kiertäviä. Heinäkuusta 2018 alkaen Suomen Komediateatterin päänäyttämönä on toiminut Linnanmäen Peacock-teatteri.

Teatterin johtajana toimi vuosina 1995–2008 sen perustaja Ere Kokkonen. Hän vastasi tänä aikana myös teatterin perinteisten syysrevyiden käsikirjoittamisesta ja ohjaamisesta. Vuonna 2010 taiteellisena johtajana jatkoi hänen tyttärensä Kiti Kokkonen. Teatterin toimitusjohtajana toimii Petteri Kallela.

Teatterin ohjelmistossa on komedioita, farsseja, musiikkinäytelmiä, lasten näytelmiä ja revyitä. Teatteri pyrkii suosimaan kotimaisia kantaesityksiä.

Ohjelmisto

Lähteet

Aiheesta muualla 
Suomen Komediateatterin internetsivut

Helsingin teatterit
Uudistuspuolue Liberaalit

Uudistuspuolue–Liberaalit (UP) oli suomalainen liberaali puolue vuosina 1989–1991. Puolueen ohjelmassa (1989) painotettiin yksilön vapautta ja vastuuta. Uudistuspuolue keräsi kannattajakortteja mutta se ei päässyt puoluerekisteriin. Ryhmittymä lopetti toimintansa vähitellen, ja sen jäseniä siirtyi muihin puolueisiin tai palasi Liberaaliseen Kansanpuolueeseen.

UP:n puheenjohtajana toimi espoolainen kaupunginvaltuutettu, juristi Kari Alasaari, puoluesihteerinä helsinkiläinen yrittäjä Jussi Pajunen ja varapuheenjohtajana Aila Niinimaa-Keppo, sekä toisena varapuheenjohtajana yrittäjä Pekka Heikkinen Helsingistä. Heikkinen toimi myöhemmin myös LKP:n varapuheenjohtajana.

Toiminta 
Uudistuspuolue syntyi Liberaalisen Kansanpuolueen joistakin aktivisteista, kun LKP oli ajautunut ikääntymis- ja kutistumiskierteeseen ja kooltaan pieneksi 1980-luvulla. Ryhmittymän tavoitteena oli kääntää liberaalien poliittinen kannatus nousuun omaksumalla räväkämpi linja. Keinoikseen he valitsivat kokonaan uuden puolueen perustamisen ja LKP:tä hieman oikeistolaisemman ja talouselämähenkisemmän profiilin. Toukokuussa 1990 puolueella oli 56 jäsentä. UP:n perustaminen hajotti LKP:tä, jossa esiintyi samaan aikaan muutakin hajaannusta. Uudistuspuolueeseen ryhmittyneet olivat huomattavasti nuorempia kuin LKP:n väki keskimäärin.

Syyskuussa 1991 Uudistuspuolue osallistui LKP:n puoluekokoukseen Turussa. UP:n aktivisteja liittyi LKP:n jäseneksi yllättäen kokousaamuna, ja Leena Rautavaara haastoi Kaarina Koivistoisen puheenjohtajavaalissa. Koivistoinen voitti äänin 65–35. UP:n johto ei kuitenkaan liittynyt LKP:hen ja yhdistyminen lykkääntyi. UP ei luottanut LKP:n johdon kykyihin yhdistää maan liberaalit voimat.

Uudistuspuolue osallistui vuoden 1991 eduskuntavaaleihin LKP:n listoilla muutamassa vaalipiirissä. Uudistuspuoluelaisia ei noussut eduskuntaan. Jussi Pajunen pääsi vaaleissa 1992 Helsingin kaupunginvaltuuston ensimmäiseksi varavaltuutetuksi LKP:stä. Sittemmin hän on liittynyt kokoomukseen.

UP oli vahvasti mukana perustettaessa Viron Liberaalipuoluetta.

Lähteet 

Suomen liberaalit puolueet
Entiset suomalaiset puolueet
Edistysliitto

Edistysliitto oli suomalainen liberaali poliittinen ryhmittymä 1982. Edistysliiton puheenjohtajana toimi espoolainen entinen kansanedustaja ja ministeri Seppo Westerlund.

Toiminta

Nimeä edistysliitto oli ehdotettu uuden puolueen nimeksi jo 29.12.1965, kun Edistyspuolueen perilliset, Suomen Kansanpuolue ja Vapaamielisten Liitto yhdistyivät Liberaaliseksi Kansanpuolueeksi, mutta se hävisi äänestyksen ja nimeksi tuli mainittu LKP.

Virallinen ja rekisteröity Edistysliitto ry syntyi Liberaalisen Kansanpuolueen paristakymmenestä aktivistista, kun LKP kesäkuussa 1982 oli liittynyt Keskustapuolueen jäsenjärjestöksi. Liitos herätti huomattavaa vastustusta LKP:n tiukempien liberaalien keskuudessa, ja huomattavasti väkeä äänesti jaloillaan liitosta vastaan, poistuen LKP:sta, ketkä sitoutumattomiksi, ketkä muihin puolueisiin.

Ryhmittymän toiminta ei ilmeisesti koskaan käynnistynyt erityisen mittavana, ja kutistui vähitellen olemattomiin. Sen jäseniä siirtyi lähinnä muihin puolueisiin.

Suomen liberaalit puolueet
Entiset suomalaiset puolueet
Pyhä Olavi

Olavi Pyhä tai Pyhä Olavi eli Olavi Haraldinpoika (, , 993 – 29. heinäkuuta 1030) oli Norjan kuningas 1015–1030. Olavi Pyhä on Norjan kansallispyhimys ja kaikkien ritareiden ja sotilaiden suojeluspyhimys.

Elämäkerta 

Nuoruudessaan Olavi oli viikinki. Hän osallistui viikinkiretkille muun muassa Itämerellä, Tanskan rannikkoseuduilla ja Englannissa. Normandiassa Olavi omaksui kristinuskon.

Olavi teki ryöstöretken myös Suomeen todennäköisesti vuonna 1008. Retki johti Herdalerin taisteluun, jossa Olavi miehineen koki tappion. 

Olavi palasi vuonna 1015 Norjaan ja otti vallan Eerik jaarlilta. Olavi vakiinnutti kristinuskon aseman Norjassa ankarilla pakkokäännytyksillä. Niiden ansiosta hänet julistettiin myöhemmin pyhimykseksi, ja hänet on opittu tuntemaan nimellä Olavi Pyhä. Aikalaisten keskuudessa käännytykset aiheuttivat kuitenkin vihaa ja katkeruutta, ja tekivät Olavista hyvin epäsuositun hallitsijan. Sen vuoksi Tanskan kuningas Knuut Suuri onnistuikin vuonna 1028 valloittamaan Norjan melko helposti, ja Olavi joutui pakenemaan. Vuonna 1030 Olavi palasi Norjaan ja yritti saada kruunun takaisin itselleen. Hän kuitenkin kaatui Stiklestadin taistelussa 29. heinäkuuta 1030.

Olavia alettiin pian pitää pyhimyksenä, ja hänen haudastaan Trondheimin tuomiokirkossa tuli pohjoismaiden keskeisin pyhiinvaelluskohde. Pyhän Olavin päivä (, ), 29. heinäkuuta, on nykyäänkin Norjassa liputuspäivä. Färsaarilla sitä vietetään kansallispäivänä, joka on siellä myös pyhäpäivä.

Suomessakin on monia Pyhän Olavin mukaan nimettyjä keskiaikaisia kirkkoja. Tunnetuin lienee Sastamalan Vammalassa sijaitseva Tyrvään Pyhän Olavin kirkko, eli Tyrvään vanha kirkko, joka joutui tuhopolton kohteeksi vuonna 1997, mutta jälleenrakennettiin uudestaan 2000-luvulla. Eerik Akselinpoika Tott nimesi Olavinlinnan Pyhän Olavin mukaan. Vielä nykyäänkin Savonlinnassa vietetään joka vuosi 29. heinäkuuta Pyhän Olavin päivää kaupungin syntymäpäivänä. Martti Haavio arvelee suomalaisissa loitsuissa esiintyvää Vuolankoinen-nimistä raudan ja teräaseiden synnyttäjää kansanomaistuneeksi käsitykseksi Pyhästä Olavista. Pyhä Olavi on kuva-aiheena Jomalan ja Ulvilan kunnanvaakunoissa. Kalvolan, Tyrvään ja Sysmän vaakunoissa on kuvattuna piilukirves Pyhän Olavin attribuuttina.

Lontoon Tooley Street ja St Olaf House sen varrella on nimetty aiemmin paikalla sijainneen Pyhän Olavin kirkon mukaan. Olavin kerrotaan auttaneen kuningas Ethelrediä taistelussa tanskalaisia vastaan London Bridgen luona vuonna 1014.

Pyhälle Olaville nimettyjä kirkkoja Suomessa

Luterilaisia (ja entisiä katolisia) kirkkoja
Jomalan kirkko
Kalannin kirkko, Uusikaupunki
Kalvolan sakaristo, Hämeenlinna
Lemböten kappeli, Lemland
Lemun kirkko, Masku
Nauvon kirkko, Parainen
Närpiön kirkko
Saloisten kirkko, Raahe
Sysmän kirkko
Turun dominikaanikirkko
Tyrvään Pyhän Olavin kirkko, Sastamala
Ulvilan kirkko
Yläneen kirkko, Pöytyä
Viipurin kaupunginkirkko

Nykyisiä katolisia kirkkoja
Jyväskylän Pyhän Olavin kirkko

Lähteet

Aiheesta muualla 

Norjan kuninkaat
Pyhimykset
Viikingit
Trondheimin historia
990-luvulla syntyneet
Vuonna 1030 kuolleet
Säteri

Säteri eli säteritila (ruots. säteri eli asuinkartano) on rälssitalo, jonka omistaja oli vapautettu suorittamasta ratsupalvelusta. Tavallisesti aatelissuvun omistuksessa oleva pää- ja sukukartano. Vuonna 1562 säädettiin, että kreivi oli vapautettu suorittamasta ratsupalvelua kolmelta, vapaaherra kahdelta ja tavallinen aatelinen yhdeltä talolta. 

1600-luvun taitteessa Suomessa oli arviolta 340 säteritilaa. Ne sijaitsivat pääasiassa Uudenmaan itäosien tai Varsinais-Suomen ruotsinkielisellä vyöhykkeellä, parinkymmenen kilometrin päässä rannikolta. Vuosisadan aikana maahan perustettiin 800 uutta säteriä, entistä laajemmalle alueelle mutta kuitenkin pääosin keskittyen rannikkoseudulle. 

Tavallisten rälssitilojen omistus vapautettiin 1723 papistolle ja porvaristolle sekä 1789 myös talonpojille, mutta säterien omistus oli vielä tämän jälkeenkin aatelin yksinoikeus, josta saattoi poiketa vain kuninkaan myöntämällä erivapaudella. Tosin aatelinen omistaja saattoi pantata säteritilansa aatelittomalle haltijalle. Allodiaalisäteri pysyi haltijansa omistuksessa ikuisesti.

Ruotsissa aateliston yksinoikeus säterien omistukseen lakkautettiin 1810 ja Suomessa 1864. Aateli oli loppuvaiheessa toivonutkin rajoituksen kumoamista, sillä se oli hankaloittanut säterimaiden myymistä. Rälssitalot muutettiin Suomessa vuonna 1951 tavallisiksi perintötiloiksi. Rälssitalot olivat käytännössä  menettäneet etuoikeutensa jo sitä ennen, koska maavero päättyi vuonna 1924 ja ratsupalveluvelvoite loppui 1700-luvun puolivälissä isojakouudistuksen yhteydessä.

Säterivapaus puolestaan oli ratsupalveluksesta riippumatta täydellinen verovapaus, jonka aatelinen sai vuodesta 1562 lähtien asumalleen talolle ja myöhemmin myös muille omistamilleen taloille. Kaarle XI:n suorittamassa reduktiossa aatelisto kuitenkin menetti tämän etuoikeuden.

Katso myös
 Rustholli

Lähteet 

Aateli
Suomen sotahistoria
Suomen asutus- ja yhteiskuntahistoria
Fruitarismi

Fruitarismi (joskus myös fruitismi tai fruitarianismi) on ravitsemusoppi, erityisruokavalio ja elämäntapa, jonka mukaan ravinnoksi tulisi nauttia vain kypsentämättömiä ja mahdollisimman vähän käsiteltyjä hedelmiä ja siemeniä. Fruitarismia esiintyy jainalaisuuden (intialainen uskonto) yhteydessä sekä länsimaissa osana veganismia tai terveys- ja eettisistä syistä.

Hedelmä käsitetään fruitarismissa kukkivien kasvien siementen ympärille kehittyneeksi ravintovarastoksi. Siten fruitarismin mukaan syötäviä ruoka-aineita ovat esimerkiksi appelsiini, mango, avokado, melonit, marjat, tomaatti, kurkku, kuivatut hedelmät ja pähkinät, siemenet sekä erityisesti idätetyt pavut ja muut palkokasvit. Viljaa ei fruitaristi syö siksi, että sen korjaamiseksi tuhotaan koko kasvi.

Fruitarismin perustelut
Hedelmien ylivertaisuuden perusteena esitetään se, että hedelmä on ruoka-aineista täydellisin ja se miellyttää ihmistä eniten, sen tuoksu on herkullisin, muoto ja värit kauneimmat. Lisäksi kannattajien väite on, että hedelmissä olisi kaikki tarvittavat ravintoaineet juuri oikeassa suhteessa. 

Aivan kuten elävän ravinnon kannattaja fruitaristikin välttää kuumennettua ja prosessoitua ruokaa, ja fruitaristi pitää lihaa, kalaa ja muita eläinkunnan tuotteita myrkyllisinä: ne tuottavat paitsi fyysistä pahaa oloa, myös pahoja ajatuksia ja tunteita. 

Fruitarismissa on eri asteita. Jyrkimmän mukaan sopii syödä vain sellaisia hedelmiä, jotka ovat itsestään pudonneet kasvista.

Fruitarismin riskit  
Fruitariaaninen ruokavalio on terveyden kannalta ongelmallinen. Ellei sitä koosteta oikein ja huolellisesti, on seurauksena hyvin helposti aliravitsemus. Puhtaista hedelmistä ei voi saada B12-vitamiinia. Puutteellisesti koostettu fruitaristinen tai muu kasvisruokavalio saattaa altistaa myös kalsiumin ja D-vitamiinin puutteelle.

Joidenkin mielestä fruitarismi on lähellä ortoreksia-syömishäiriötä. Fruitarismia harkitsevia kehotetaankin suunnittelemaan ruokavalionsa huolellisesti, tarkkailemaan ravinnon puutostiloja, syömishäiriön oireita sekä nauttimaan ravintolisiä.

Katso myös 
 Elävä ravinto
 Kasvissyönti
 Ruoka
 Veganismi
 Vegetarismi

Lähteet

Aiheesta muualla

 fruitarian.com  
 The Fruitarian Worldwide Network  
 Interview with a Fruitarian  
  

Ruoka
Vegetarismi
Rick Tocchet

Rick Tocchet (s. 9. huhtikuuta 1964, Scarborough, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi ammattilaisena NHL-liigassa vuosina 1984–2002. Hän toimi Arizona Coyotesin päävalmentajana kauden 2020-2021.

Philadelphia Flyers varasi hänet NHL:ään kuudennella kierroksella (numerolla 125) vuonna 1983. Hän pelasi 18 kautta kestäneellä urallaan yli 1000 ottelua, tehden niissä 952 pistettä. Tocchet päätti pelaajauransa kauden 2001–2002 jälkeen. Pelaajana hänet tunnettiin kovana taklaajana.

Kaudella 2005–2006 hän oli yksi Phoenix Coyotesin apuvalmentajista. Tocchet toimi vuoden 2005 lopussa lyhyen aikaa Wayne Gretzkyn sijaisena Coyotesin päävalmentajana, kun Gretzky piti taukoa äitinsä sairauden ja kuoleman vuoksi.

Helmikuussa 2006 Tocchet asetettiin syytteeseen toimimisesta laittomassa vedonlyöntiringissä. Hän myönsi syytökset oikeiksi toukokuun lopulla 2007.

Tocchet siirtyi Tampa Bay Lightningin päävalmentajaksi marraskuussa 2008 erotetun Barry Melrosen tilalle. Tocchetin ensimmäinen kokonainen kausi Tampa Bayn valmentajana oli 2009–2010. Joukkue jäi kolmannen kerran perättäin NHL:n pudotuspelien ulkopuolella, ja se erotti kauden päätteeksi sekä Tocchetin että toimitusjohtaja Brian Lawtonin.

Kesäkuussa 2014 Pittsburgh Penguins palkkasi Tocchetin apulaisvalmentajaksi. 

Kesällä 2017 Arizona Coyotes palkkasi hänet päävalmentajakseen. Toukokuussa 2021 Tocchet ja Coyotes ilmoittivat, ettei Tocchet jatka enää joukkueen valmentajana.

Tilastot

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
Tocchetista kertova sivusto 

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Kanadalaiset jääkiekkovalmentajat
Kanadanitalialaiset
Philadelphia Flyersin varaamat pelaajat
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomen Liberaalidemokraatit

Suomen Liberaalidemokraatit ry oli liberaali poliittinen ryhmittymä/puolue 1993–1994. Liberaalidemokraatit syntyi Liberaalisen Kansanpuolueen joistakin aktivisteista johtajanaan LKP:sta lähtenyt Reima Luoto.

Puolueen perustaminen osaltaan hajotti liberaalien rivit. Tosin muutakin hajoamista esiintyi samoina aikoina, kuten siirtymistä Nuorsuomalaisiin.

Suomen liberaalit puolueet
Entiset suomalaiset puolueet
Kolmas diadokkisota

Kolmas diadokkisota käytiin vuosina 314 eaa.-311 eaa. Aleksanteri Suuren seuraajien eli diadokkien välillä. Toisen diadokkisodan jälkeen Antigonos I oli saanut valtaansa suuren osan Vähästä-Aasiasta. Häntä vastaan asettuivat Egyptin satraappi Ptolemaios I, Traakian satraappi Lysimakhos ja Makedonian hallitsija Kassandros. Antigonos sai tuekseen Polyperkhonin, jolla oli hallinnassaan osa Peloponnesoksesta. 

Sodan aluksi Antigonos hyökkäsi Syyriaan, joka oli Ptolemaioksen hallinnassa. Ptolemaios kukisti Antigonoksen pojan Demetrioksen Gazan taistelussa vuonna 312 eaa. Samalla Seleukos varmisti itselleen Babylonin ja muut itäiset maakunnat. Antigonos sopi rauhasta Ptolemaioksen, Kassandroksen ja Lysimakhoksen kanssa, mutta jatkoi kuitenkin sotaa Seleukoksen kanssa. Vaikka Antigonos piiritti Babylonia vuonna 309 eaa., sai Seleukos hänet perääntymään Vähään-Aasiaan. Samoihin aikoihin Kassandros antoi murhata kuningas Aleksanteri IV:n ja hänen äitinsä Roksanen. Aleksanteria pidettiin kuitenkin vielä kuninkaana, koska Kassandros ei julkistanut hänen kuolemaansa.

Antiikin Kreikan sodat
Shadow Warrior

Shadow Warrior on 3D Realmsin kehittämä ja GT Interactiven julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli julkaistiin vuonna 1997 MS-DOS:lle ja Mac OS:lle. Shadow Warrior käyttää Duke Nukem 3D -pelissä ensimmäistä kertaa esiintynyttä Build-pelimoottoria. Vuonna 2005 3D Realms julkaisi pelin lähdekoodin GNU GPL -lisenssillä. 

Pelin pohjalta julkaistiin kaksi Lo Wang -aiheista romaania. For Dead Eyes Only -romaanin kirjoitti Dean Wesley Smith ja You Only Die Twice -teoksen Ryan Hughes.

Pelille on julkaistu samanniminen uusintaversio vuonna 2013.

Pelaaminen 
Graafisesti peli muistuttaa paljon muita Build-pelejä, mutta pelimoottoriin tehtiin kuitenkin joitakin muutoksia, minkä vuoksi Shadow Warriorissa on muun muassa kiivettäviä tikapuita ja ajettavia kulkuneuvoja. Lisäksi peli käyttää toimintoihin ja objekteihin sprite-grafiikan sijaan vokseleita, mikä mahdollistaa muokatun pelimoottorin uudet ominaisuudet.

Pelaajalla ei ole pelin alussa muuta asetta kuin katana. Aseita, joita ovat muun muassa Uzi-konepistoolit, raketinheitin ja raidetykki, pystyy keräämään pelin edetessä. Peli sisältää toimintapainotteisen pelattavuuden lisäksi myös ongelmanratkontaa (), mikä ei ollut tyypillistä Shadow Warriorin aikaisille ensimmäisen persoonan ammuntapeleille, vaikka Duke Nukem 3D jo osittain rikkoikin valtavirran suuntausta.

Juoni 
Konserniyritys Zilla Enterprises on yksi Japanin mahtavimmista ja vaikutusvaltaisimmista yhtiöistä. Yhtiön johtajan, Master Zillan, vallanahneus kuitenkin ajaa konglomeraatin korruptioon, ja hän aloittaa Japanin valloituksen mutaatiosotilaiden ja muukalaisten avulla. Zilla Enterpriselle henkivartijana työskennellyt varjosoturi, Lo Wang, ei kuitenkaan aio olla osa entisen työnantajansa suunnitelmia vaan aikoo estää julman valloituksen.

Vastaanotto 
Lehdistö suhtautui peliin varovaisen positiivisesti. GameSpot -sivusto antaa Shadow Warriorille pisteytyksen 7.2/10, kritisoiden hieman jälkeenjääneitä graafisia ominaisuuksia, mutta kehuen pelin toiminnallista antia ja suurta viihdearvoa. PC Zone UK:n antoi pelille 80/100, ja GamePro tarjosi pisteet 4.5/5.

Pian Shadow Warriorin julkaisun jälkeen peli aiheutti joissain piireissä hämmennystä. Esimerkiksi eräs Computer Gaming World -lehden journalisti kritisoi peliä tavasta esittää itäaasialaiset kulttuurit ja tavat sisällöttöminä ja alentavina sekä ihmiset julmina ja tunteettomina. 3D Realms reagoi asiaan sanomalla, ettei pelin tyyliä inspiroinut nykyajan Aasia, vaan heidän tarkoituksensa oli tehdä hauska peli, joka pikemminkin saattaa muistuttaa ihmisiä huonoista kung-fu-elokuvista.

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 Shadow Warrior 3D Realmsin sivustolla 

Vuoden 1997 videopelit
Ensimmäisen persoonan ammuntapelit
3D Realmsin pelit
MS-DOS-pelit
Mac OS -pelit
iOS-pelit
Linux-pelit
Jaakko Itälä

Jaakko Itälä (7. toukokuuta 1933 Porvoo – 9. marraskuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Hän oli liberaalisen kansanpuolueen puheenjohtaja 1978–1982 ja kansanedustaja 1979–1983. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen Itälä oli vuosina 1973−1984.

Itälää pidetään Suomen koulujärjestelmän uudistajana. Hän ajoi muun muassa peruskoulu-uudistusta.

Elämä ja ura
Itälä kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1952. Hän jatkoi opintojaan Turun yliopistossa ja valmistui valtiotieteiden maisteriksi vuonna 1956. Itälä suoritti Turun yliopistossa myös kasvatusopin ja Suomen historian opintoja. Helsingin yliopisto promovoi Itälän filosofian kunniatohtoriksi vuonna 1990.

Itälä toimi Ylioppilaslehden toimittajana 1955–1956, Akavan tiedotussihteerinä 1956 ja Yläneen keskikoulun rehtorina 1956–1957. Vuosina 1958–1959 hän oli K. J. Gummeruksen mainospäällikkö Jyväskylässä ja vuosina 1959–1962 Kunnallisvirkamiesliiton järjestösihteeri.

Työurallaan Itälä vaikutti erityisesti Väestöliitossa ja Mannerheimin Lastensuojeluliitossa (MLL). Hän toimi Väestöliiton kasvatusasiain sihteerinä 1962–1964, apulaisjohtajana 1964–1965 ja toiminnanjohtajana 1965–1968. MLL:n toiminnanjohtaja hän oli 1968–1989 ja pääsihteeri 1990–1997.

1960-luvun alkupuoliskolla Itälä teki ideologiatyötä Vapaamielisten Liitolle. Vuonna 1978 hän nousi liberaalisen kansanpuolueen puheenjohtajaksi ja toimi tehtävässä vuoteen 1982 asti. Itälä oli puolueen kansanedustaja yhden vaalikauden ajan 1979–1983 Helsingin kaupungin vaalipiiristä. Hän toimi opetusministerinä Karjalaisen II hallituksessa 1970−1971 ja Sorsan II hallituksessa 1978−1979.

Itälällä on ollut useita luottamustehtäviä. Hän on toiminut muun muassa koulunuudistustoimikunnan pääsihteerinä ja koulutusrakennekomitean puheenjohtajana sekä Asuntosäätiön hallituksessa.

Perhe 
Itälä avioitui filosofian maisteri, psykoanalyytikko Anna Helena Pokin kanssa vuonna 1956. Heillä on kaksi lasta. Itälä on kokoomuksen entisen puheenjohtajan Ville Itälän setä.

Kirjallinen tuotanto

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Jaakko Itälän muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Kansanedustajat
Suomalaiset liberaalit poliitikot
Liberaalisen kansanpuolueen puheenjohtajat
Suomen opetusministerit
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Helsingin vaalipiiri
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Parhaan miessivuosan Oscar-palkinto

Parhaan miessivuosan Oscar-palkinto on yksi palkinnoista, joita Yhdysvaltain elokuva-akatemia jakaa vuosittain Oscar-gaalassa. Ehdokkaat valitsevat akatemian näyttelijäjäsenet. Voittajan valitsevat kaikki. Alla olevassa listassa voittajat on merkitty elokuvan julkaisuvuoden mukaan: esimerkiksi vuoden 1999 paras miessivuosa julkaistiin vuoden 2000 seremoniassa.

Vain yksi näyttelijä, Walter Brennan, on saanut kolme parhaan miessivuosan Oscaria. Kahdesti palkinnon ovat saaneet Mahershala Ali, Michael Caine, Melvyn Douglas, Anthony Quinn, Jason Robards, Peter Ustinov ja Christoph Waltz.

Alkujaan parhaasta miessivuosasta annettiin vain muistolaatta. Vuodesta 1943 voittaja on saanut myös Oscar-patsaan.

Vuoden 2021 gaalassa palkittu Daniel Kaluuya on tuorein voittaja tässä kategoriassa roolistaan elokuvassa Judas and the Black Messiah.

Voittajat ja ehdokkaat

1930-luku

1940-luku

1950-luku

1960-luku

1970-luku

1980-luku

1990-luku

2000-luku

2010-luku

2020-luku

Lähteet

Viitteet 

Miessivuosa
Parhaan naissivuosan Oscar-palkinto

Parhaan naissivuosan Oscar-palkinto on Yhdysvaltain elokuva-akatemian vuosittain jakama elokuvapalkinto. Se annetaan elokuva-alalla työskenneelle naisnäyttelijälle, joka on tehnyt erinomaisen suorituksen sivuroolissa. Ensimmäinen Oscar-gaala järjestettiin vuonna 1929, mutta palkinto parhaasta naissivuosasta jaettiin ensimmäisen kerran yhdeksännessä Oscar-gaalassa vuonna 1937. Ensimmäisen palkinnon vastaanotti Gale Sondergaard roolistaan elokuvassa Seikkailija – Anthony Adverse. Nykyään ehdokkaat päätetään siirtoäänivaalitavalla elokuva-akatemian näyttelijäosaston sisällä; voittajan valitsevat koko akatemian äänestyskelpoiset jäsenet äänienemmistöllä.

Palkinto on jaettu yhteensä 78 eri henkilölle. Useimmin parhaasta naissivuosasta on ollut ehdolla Thelma Ritter (6 kertaa), joka ei kuitenkaan voittanut sitä kertaakaan. Kaksi näyttelijää on saanut palkinnon kahdesti, Shelley Winters ja Dianne Wiest. Alkujaan parhaasta naissivuosasta annettiin vain palkintolaatta, Oscar-patsaan voittaja on saanut vuodesta 1943 lähtien. Vuoden 2021 gaalassa palkittu Youn Yuh-jung on tuorein voittaja tässä kategoriassa roolistaan elokuvassa Minari.

Voittajat ja ehdokkaat

1930-luku

1940-luku

1950-luku

1960-luku

1970-luku

1980-luku

1990-luku

2000-luku

2010-luku

2020-luku

Katso myös 
 Parhaan naissivuosan Golden Globe -palkinto
 Parhaan naissivuosan SAG-palkinto
 Parhaan naissivuosan Bafta-palkinto

Lähteet 
 Academy Award Database – virallinen tietokanta
 Elonet.fi – suomenkieliset elokuvien nimet

Viitteet

Kirjallisuutta
 

Naissivuosa

Luettelot palkituista henkilöistä
Parhaan ohjauksen Oscar-palkinto

Parhaan ohjauksen Oscar-palkinto on Yhdysvaltain elokuva-akatemian vuosittain jakama elokuvapalkinto. Se annetaan elokuvaohjaajalle, joka on tehnyt erinomaisen suorituksen ohjaamisessa. Ensimmäinen Oscar-gaala järjestettiin vuonna 1929, jolloin palkinnon vastaanotti Frank Borzage draamaelokuvastaan Seitsemännessä taivaassa (1927) ja Lewis Milestone komediaelokuvastaan Tuhat ja yksi kujetta (1927). Sittemmin draama- ja komediaelokuvia ei ole luokiteltu erikseen, vaan palkinto on jaettu vuosittain vain yhdelle elokuvalle. Eniten palkintoja tässä kategoriassa on voittanut John Ford, joka voitti yhteensä neljä Oscaria. Viimeisin palkittu on Chloé Zhao, joka palkittiin vuoden 2021 gaalassa elokuvasta Nomadland (2020).

Voittajat ja ehdokkaat

Katso myös
 Parhaan ohjauksen Golden Globe -palkinto
 Parhaan ohjauksen Bafta-palkinto

Lähteet
 Academy Award Database – virallinen tietokanta
 Elonet.fi – suomenkieliset elokuvien nimet

Viitteet

Ohjaus

Luettelot palkituista henkilöistä
Pyhän Marian kirkko (Pietari)

Pyhän Marian kirkko on vuonna 1805 valmistunut luterilainen Inkerin kirkon piispankirkko Pietarissa lähellä Nevski prospektia ja Palatsiaukiota. Kirkko vihittiin uudelleen käyttöön helluntaina 19. toukokuuta 2002. Se peruskorjattiin Kirkon Ulkomaanavun rahoittamana vuosina 1999–2002.

Historia 
Nykyseurakunnan edeltäjä perustettiin 1640 Nevanlinnassa, ja se kuului ruotsalaisen seurakunnan yhteyteen. Pohjan sodan jälkeen Inkerin alue siirtyi Venäjän alaisuuteen, ja osa seurakuntalaisista muutti asumaan Pietariin. Seurakunta alkoi kokoontua 1703 pastori Jaakko Meidelinin kodissa.

1734 keisarinna Anna lahjoitti seurakunnalle nykyisen Nevski Prospektin läheisyydestä tontin, jolle rakennettiin puinen Pyhän Annan kirkko. 1745 suomalainen seurakunta erotettiin ruotsalaisesta omaksi yhteisökseen. 1767 suomalaiset saivat ensimmäisen oman kirkkonsa. Puukirkko vaihtui sittemmin kiviseksi. Kirkon yhteydessä oli kaksi orpokotia, vaivaistalo, köyhien avustusrahasto ja koulu. Seurakunnan omistuksiin kuului myös kappeli Mitrofanin hautausmaalla ja rukoushuone Lahden kylässä.

1938 kirkko suljettiin ja muutettiin yhteisasuntolaksi. 1970–1990 tiloissa toimi Dom Prirody -niminen () pysyvä botaninen näyttely. 1990 rakennus luovutettiin Inkerin kirkolle ja vihittiin toukokuussa 2002. Vihkimystilaisuuden vieraina olivat  tasavallan presidentti Tarja Halonen, Pietarin silloinen kuvernööri, äidin puolelta inkerinsuomalainen Vladimir Jakovlev ja arkkipiispa Jukka Paarma.

Nykyinen kivirakennus on vuodelta 1803, ja se vihittiin käyttöön 12. joulukuuta 1805. Alkuperäistä Paulsenin suunnittelemaa rakennusta muutettiin 1871 (arkkitehti Anderson) ja vielä 1890-luvulla (Benois).

Aiheesta muualla 
 Pyhän Marian kirkon korjaus valmistunut
 Pietarin Pyhän Marian kirkon peruskorjaustyöt käynnistyvät

Inkerin evankelis-luterilainen kirkko
Pietarin kirkot
Pyhän Marian kirkko

Pyhän Marian kirkko, Marian kirkko, Mariankirkko tai Maarian kirkko voi tarkoittaa ainakin seuraavia, useimmissa tapauksissa Neitsyt Marian mukaan nimettyjä kirkkoja:

Suomessa 

 Pyhän Marian kirkko, katolinen kirkko Helsingissä
 Pyhän Marian kirkko Kokemäellä, 1800-luvulla purettu kirkko, siitä jäljellä Pyhän Marian sakasti
 Pohjan Pyhän Marian kirkko Pohjassa
 Pyhän Marian kirkko Saltvikissa
 Pyhän Marian kirkko Sastamalassa
 Pyhän Marian kirkko, rauniokirkko Vaasassa
 Marian kirkko Haminassa
 Maarian kirkko Turussa entisessä Maarian kunnassa
 Lappeen Marian kirkko Lappeenrannassa

Yhdistyneessä kuningaskunnassa 

 Pyhän Marian kirkko Abbas and Templecombessa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Abbeytownissa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Badleyssa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Barnetbyssa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Batterseassa Lontoossa
 Pyhän Marian kirkko Capel-le-Fernessä, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Gosforthissa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Hadlowissa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Hopesayssa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko, kyläkirkko Kirkby Lonsdalessa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Longfleetissä, Poolessa Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Luddenhamissa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Lutonissa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko Whitbyssa, Englannissa
 Pyhän Marian kirkko, keskiaikainen kirkko Auchindoirissa, Skotlannissa
 Pyhän Marian kirkko Angleseyssä, Walesissa
 Pyhän Marian kirkko, katolinen kirkko Monmouthissa, Walesissa
 Pyhän Marian kirkko Llandaif-yng-Nghornwyssä, Walesissa
 Pyhän Marian kirkko Monmouthissa, Walesissa
 Pyhän Marian kirkko Pentraethissa, Walesissa
 Pyhän Marian kirkko, rauniokirkko Rhodegeodiossa, Walesissa
 Pyhän Marian kirkko Bromfieldissa, Englannissa
 Mariankirkko Lontoon lähellä Harmondsworthissa

Muissa maissa 

 Pyhän Marian kirkko, Inkerin kirkon pääkirkko Pietarissa Venäjällä
 Pyhän Marian katedraali Texasin Austinissa Yhdysvalloissa
 Marian kirkko, myöhäisantiikin aikainen kirkko Efesoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa
 Mariankirkko Berliinissä Saksassa
 Mariankirkko Krakovassa, Puolassa
 Mariankirkko, konserttikirkko Neubrandenburgissa Saksassa
 Mariankirkko eli Vårfrukyrkan Enköpingissä, Ruotsissa
 Neitsyt Marian Ilmestyskirkko Moskovan Kremlissä Venäjällä

Katso myös 
 Notre Dame
 Vårfrukyrkan
Pekka Aarnio

Pekka Aarnio (5. tammikuuta 1947 Helsinki – 13. toukokuuta 2019 Helsinki)  oli suomalainen musiikkituottaja ja laulaja, joka tunnettiin Agit Prop -lauluyhtyeen jäsenenä.

Ura 
Aarnion ja Martti Launiksen ensimmäinen lauluyhtye syntyi 1960-luvun alkupuolen folk-innostuksen keskellä, ja oli nimeltään Guldgurkorna. Yhtye esiintyi lukuisissa folk-konserteissa Helsingin kouluissa, muun muassa Ressussa, Munkkiniemen Yhteiskoulussa ja Munkkivuoren yhteiskoulussa. Vuonna 1970 Aarnio perusti yhdessä Launiksen ja Sinikka Sokan kanssa Agit Prop -lauluyhtyeen, joka perustettiin alun perin kertaluontoiseksi kokoonpanoksi Uudenmaan Sosialistisen Nuorisoliiton edustajaksi Berliinin II poliittisen laulun festivaaleille. Samana vuonna hän esiintyy soolo- ja duettolaulajana levyllä V. I. Lenin 1870–1970. Aarnion ääniala oli basso. 

Vuonna 1976 Aarnio siirtyi päätoimiseksi levytuottajaksi Love Recordsille. Love Recordsin konkurssin jälkeen 1979 hän perusti Atte Blomin kanssa Johanna-levy-yhtiön. Hän on tuottanut muun muassa Tuomari Nurmion, Pelle Miljoonan, Leevi and the Leavingsin ja Ultra Bran levyjä.

Vuonna 2008 Aarnio sai Musiikki & Media -tapahtumassa Industry Awards -erikoispalkinnon työstään suomalaisen musiikkibisneksen hyväksi. Vuonna 2019 hänelle myönnettiin Emma-gaalassa Kultainen Emma.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pekka Aarnion muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Vuonna 1947 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet