joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vine Deloria, Jr.

Vine Deloria, Jr. (26. maaliskuuta 1933 – 13. marraskuuta 2005) oli yhdysvaltalainen ajattelija, kirjailija ja aktivisti.

Vine Deloria Jr. oli syntyjään Oglala-Siouxintiaani. Käytyään peruskoulunsa reservaatissa hän kenties isänsä Vine Sr:n esimerkin innoittamana opiskeli teologian oppiarvoja muutamassakin eri yliopistossa, mutta hankki myös lakitieteen tutkinnon Coloradon yliopistosta 1970. Sittemmin hän opetti Arizonan (1978–1990) ja Coloradon yliopistoissa (1990–2000).

Vine Deloria Jr:n kirjallinen tuotanto alkoi teoksesta Custer Died for Your Sins: An Indian Manifesto 1969, jossa hän kritisoi valkoisia niin intiaanien historian vääristelystä kuin näiden stereotypioita alkuperäisväestöstä nykyhetkenäkin. Erityisesti kritiikin kohteena olivat antropologit, minkä johdosta Yhdysvaltain Antropologinen Yhdistys järjestikin paneelikeskustelun kirjan johdosta. Muu kirjallinen tuotanto koostuu noin 20 teoksesta, käsitellen mm. intiaanien asemaa USA:n koulutusjärjestelmässä, kritiikkiä valkoisten antrolopogien näkemyksiin intiaanien alkuperästä ja uskonnollis-mystisiä aiheita. 

Monien Amerikan alkuperäisasukkaiden tapaan Vine Deloria Jr. ei hyväksynyt intiaanien alkuperästä länsimaisessa arkeologiassa pitkään vallalla ollutta näkemystä, jonka mukaan ns. paleointiaanit olisivat siirtyneet jääkauden aikaisen Beringian maakannaksen kautta Aasiasta Alaskaan. Sen sijaan hän uskoi ihmiskunnan saaneen alkunsa Uuden mantereen puolella.

Deloria Jr:a pidetään kenties merkittävimpänä Yhdysvaltain intiaanien joukosta nousseena ajattelijana. Toisaalta hänen on arvosteltu tuotannossaan syyllistyneen juuri samaan kuin mistä hän kristillis-juutalaista perinnettä kritisoi: tosiseikkojen ja faktojen sivuuttamisesta mikäli nämä eivät sopineet yksiin halutun uskomusjärjestelmän tai traditioiden kanssa. Hänen ajatuksillaan ja käsityksillään katsotaan joka tapauksessa olleen myös merkittävästi poliittista vaikutusta, esimerkiksi edesauttaneen AIM:n (American Indian Movement) syntyä 1970-luvulla. 

Sitaatti:

"Viime vuosina olemme alkaneet ymmärtää mitä edistys on. Se on luonnon kokonaisvaltaista korvaamista ulkonaisella teknologialla. Edistys on todellisen maailman perusteellista tuhoamista suosimalla teknologiaa joka luo miellyttävän elämäntavan muutamille etuoikeutetuille ihmisille. Meidän elinaikanamme eroavaisuudet intiaanien ja valkoisten tavoissa käyttää luontoa käyvät näkyviksi kristallinkirkkaina. Intiaanit elivät maansa kanssa. Valkoinen mies tuhosi hänen maansa. Hän tuhosi maapallon." - [http://www.indigenouspeople.net/vine.htm - Indigenous Peoples´ Literaturen sivuilta 16. lokakuuta 2007

Teoksia

Custer Died for Your Sins : An Indian Manifesto (1969)
Behind the Trail of Broken Treaties : An Indian Declaration of Independence (1974)
The Metaphysics of Modern Existence (1979) 
God is Red : a Native View of Religion (1994) 
Red Earth, White Lies : Native Americans and the Myth of Scientific Fact (1995)
Spirit and Reason (1999)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 - Kattavampi bibliografia Native American Authors Projectin sivuilla 

 

Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Yhdysvaltalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Jättihauki

Jättihauki (Esox masquinongy) on suurikokoinen pohjoisamerikkalainen sisävesikala, haukien heimon suurin laji. Sen normaali pituus on 70–120 senttimetriä, mutta se voi kasvaa jopa kaksimetriseksi. Toisin kuin Suomessakin yleisellä hauella (Esox lucius) sen pohjaväri on vaalea ja kuviointi tumma.

Levinneisyys 

Jättihaukia tavataan Pohjois-Amerikassa Suurten järvien ja Mississippin vesistöissä. Sitä on istutettu myös muihin Pohjois-Amerikan vesistöihin.

Elintavat ja lisääntyminen 

Jättihauki suosii kirkasvetisiä, runsaskasvisia vesistöjä, koska se saalistaa sukulaistensa tavoin väijyksistä. Se syö kaloja sekä toisinaan myös vesilintuja, sammakoita ja vesinisäkkäitä. Se itse on suosittu saalis vapaa-ajan kalastajille.

Jättihaukien kutuaika on maalis-huhtikuussa. Ne kutevat vuosittain samoille paikoille rannikkovesiin, koiraat ensin ja naaraat perässä. Jättihauki voi myös risteytyä hauen kanssa. Risteymä on hedelmätön.

Lähteet

Aiheesta muualla 
ITIS: Esox masquinongy 
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Esox masquinongy, Allegheny River pike 

Hauet
Rakel Laakso

Rakel Regina Emilia Laakso (o.s. Kivekäs, myös Raakel Laakso, 2. huhtikuuta 1904 Helsinki – 9. maaliskuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli elokuvissa varsinkin 1950-luvulla. Hän teki merkittävän teatteriuran 1923–1970 muun muassa Tampereen Työväen Teatterissa. Hän näytteli kesäisin Pyynikin kesäteatterissa. 

Laakso opiskeli Teatterikoulussa ja työskenteli Oulun työväenteatterissa kauden 1923–1924. Seuraavalla kaudella 1924–1925 hän toimi Turun Työväen Teatterissa, kausina 1925–1928 Viipurissa, kausina 1928–1930 Helsingin kansanteatterissa ja kaudella 1931–1932 Kotkassa. Vuonna 1927 hän avioitui Uuno Laakson kanssa ja sai Risto-nimisen pojan. Aviomies toivoi vaimonsa jäävän kotiäidiksi, joten hän jätti näyttämöt 29-vuotiaana. Myöhemmin perhe muutti aviomiehen kotiseudulle Hollolan Paimelaan. 

Rakel Laakso palasi 1940-luvun puolimaissa teatteriin ja toimi vakituisena näyttelijänä Suomen työväenteatterissa 1947–1953 ja Tampereen Työväen Teatterissa 1953–1969. Kansannaisten tulkitsijana hän esitti vuosina 1943–1962 kolmisenkymmentä filmiroolia, joista tunnetuin on Oprin (1954) nimiosa. Elokuvauran jälkeen Laakso näytteli vuosina 1962–1970 Kaijan äitiä televisiosarjassa Heikki ja Kaija. Laaksolle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1958. Hän sai kolme Jussi-palkintoa, 1950 elokuvan Maija löytää sävelen naissivuosasta, 1953 elokuvan Kolmiapila naispääosasta, 1955 elokuvan Opri naispääosasta, 1959 parhaasta naissivuosasta elokuvassa Punainen viiva ja 1962 elokuvan Kun tuomi kukkii naispääosasta.

Laakson hauta on Malmin hautausmaalla Helsingissä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset näyttelijät
Pro Finlandia -palkitut
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1904 syntyneet
Vuonna 1985 kuolleet
Miniatur Wunderland

Miniatur Wunderland (lyhenne MiWuLa) on maailman suurin pienoisrautatie, joka sijaitsee Saksan Hampurissa vanhankaupungin eteläpuolella HafenCityn kaupunginosassa, Speicherstadtin alueella. Se on yksi Hampurin suosituimmista matkailukohteista. Sen pinta-ala on 1 200 m². Rata on rakennettu H0-mittakaavaan eli 1:87.

Radassa käytetään Märklinin, Rocon, Pecon ja Fleischmannin kiskoja ja vetureita.

Rautatieaiheiden lisäksi Miniatur Wunderlandissa on muun muassa liikkuvia autoja sekä vedessä liikkuvia laivoja. Vesialtaaseen on mallinnettu jopa vuorovesivaihtelu. Kävijöillä on tilaisuus aktivoida mallissa erilaisia pieniä toimintoja painamalla käynnistyskytkimiä. Laivaliikennettä lukuun ottamatta muu liikenne on ohjattavissa täysin automatisoidusti, jolloin henkilökunnan tarve on melko vähäinen. Laivaliikenteen automatisointikokeilut ovat epäonnistuneet toistaiseksi. Nykyisin henkilökunta ohjaa laivaliikennettä radio-ohjaimilla. 

Liikkuvat autot on toteutettu Fallerin kehittämällä menetelmällä, jossa sähkömoottorilla ja akuilla toimiva auto seuraa tien pinnan alle sijoitetun teräslangan magneettikenttää. Lanka ohjaa vipumekanismin avulla etupyöriä kääntymään oikeaan suuntaan, jotta auto pysyy reitillänsä.

Alueet

Näyttely on jaettu maantieteellisiin teema-alueisiin:
Amerikka 100 m²
Hampuri 200 m²
Harz 120 m²
Alpit/Itävalta 60 m²
Knuffingen 120 m²
lentoasema 150 m²
Skandinavia 300 m² (Suomesta näytetään tulliasema ja Sibelius-monumentti Kiirunan kohdalla)
Sveitsi 250 m² (Graubündenin, Valais’n ja Ticinon kantonit).

Vuonna 2010 MiWuLassa oli:
 noin 930 veturia
 noin 14 450 vaunua
 rataa noin 13 000 metriä
 opastimia noin 1 270
 vaihteita ja kytkimiä noin 3 050
 tietokoneita 46 
 valoja noin 335 000
 rakennuksia ja siltoja noin 3 660
 figuureja 215 000
 autoja 8 850
 puita 228 000
 henkilökuntaa 230 henkeä.

Näyttelyn rakennuskustannukset ovat olleet 12 miljoonaa euroa ja työtunteja on tarvittu 500 000. Pisin juna on ollut 14,51 metriä. Koko näyttelyn arvellaan valmistuvan vuonna 2020.

Hampurin alueessa on pienoismalli Volksparkstadionista. Stadionin mittakaava on sen suuresta koosta johtuen 1:150.

Lähteet

Aiheesta muualla

Miniatur-Wunderland.de
Viikottaiset raportit MiWuLa  

Pienoisrautatiet
Hampuri
Eye of the Tiger (kappale)

Eye of the Tiger on Survivor-yhtyeen rock-kappale, joka tehtiin Tiikerinsilmä – Rocky III -nyrkkeilyelokuvaa varten Sylvester Stallonen pyynnöstä.

Kappaletta soitetaan usein urheilutapahtumien käynnistysmusiikkina ja pelitaukojen täytesävelenä. Tunnettuutensa takia sitä on myös usein parodioitu (esimerkiksi ”Weird Al” Yankovicin Theme from Rocky XIII: Rye of the Kaiser).

Vuoden 1982 kappaleet
Yhdysvaltalaiset hard rock -kappaleet
Rocky
Jussi Nikkilä

Jussi Nikkilä (s. 28. kesäkuuta 1982 Lahti) on suomalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2008. Suuri yleisö muistaa hänet ehkä parhaiten elokuvista Hulluna Saraan ja Ganes, jossa hän esittää Albert Järvistä. Nikkilä on myös näytellyt Q-teatterissa, KOM-teatterissa, KokoTeatterissa ja Kansallisteatterissa. Nikkilä on ohjannut Q-teatteriin yhdessä Elena Leeven ja Pihla Penttisen kanssa kirjoittamansa näytelmän Täydellinen päivä ja Juha Itkosen kirjoittaman näytelmän Hämeenlinna. Keväällä 2014 hän toimi Teatteri & Tanssi -lehden kolumnistina. Vuonna 2013 Nikkilä opiskeli Shakespearea Lontoossa London Academy of Music and Dramatic Art -oppilaitoksessa. Nikkilä on Kuninkaiden Laakson laulaja-kitaristi.  Syksyllä 2019 ilmestyi hänen esikoisromaaninsa Näyttelijä Tammen kustantamana.

Nikkilä oli parisuhteessa ja myöhemmin naimisissa näyttelijä Elena Leeven kanssa lähes 20 vuotta. He jättivät Helsingin käräjäoikeuteen yhteisen avioerohakemuksen syyskuussa 2020.

Valikoitu filmografia
 Juulian totuudet (2002) – Myllylä
 Menolippu Mombasaan (2002) – Cover Boys -basisti
 Hymypoika (2003) – Taavi
 Tyttö sinä olet tähti (2005) – Mikko
 Rakastuin mä luuseriin (2005) – nuori mies
 Ganes (2007) – Albert Järvinen
 Tali-Ihantala 1944 (2007) – sotamies Talissa
 Suojelijat (2008) – Tuomo
 Morsian (2008) – Niko
 Kukkulan kuningas (2009) – Samu
 Pussikaljaelokuva (2011) – Marsalkka
 Big Finn Hall (2011)
 Under the Red Star (2011) – A. T. Hill
 Hulluna Saraan (2012) – Ville
 Elämää suurempaa (2012) – Anssi Mäki
 Mieletön elokuu (2013) – nuori johtaja
 Koukussa (2015) – Julius Ahlberg
 Jättiläinen (2016) – Kalle
 Onnela (2017) – Tommi
 Linnan juhlat (2017) – Sami
 Viulisti (2018) – taidesäätiön mies
 Suomen hauskin mies (2018) – Aulis
 Maria Kallio (2021) – Toffe Sulonen

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Anthony Dowell

Sir Anthony James Dowell CBE (s. 16. helmikuuta 1943) on brittiläinen tanssija ja baletinjohtaja.

Dowell syntyi Lontoossa ja aloitti uransa Royal Balletissa vuonna 1961. Hänestä tuli vuonna 1966 sen ensitanssija, ja vuosina 1986–2001 hän toimi Royal Balletin taiteellisena johtajana.

Lähteet 

Brittiläiset balettitanssijat
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
War of the Dead

War of the Dead – Stone’s War on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut toimintakauhuelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Marko Mäkilaakso.  Elokuva on Mäkilaakson ensimmäinen täyspitkä elokuvaohjaus, ja sen pääosassa ovat Andrew Tiernan, Mikko Leppilampi, Samuli Vauramo, Andreas Wilson ja Jouko Ahola.

Elokuva kuvattiin Liettuassa kesällä 2007, ja sen piti valmistua vuonna 2008. Rahoitusongelmien takia lähes valmiin elokuvan julkaisu kuitenkin lykkääntyi vuosilla. Elokuvan ensi-ilta oli viimein Toronto After Dark -filmifestivaalilla vuonna 2011. ja teatterilevitykseen elokuva pääsi vuonna 2012. Suomessa elokuvan teatteriensi-ilta oli 4. toukokuuta 2012.

Juoni 
Toisessa maailmansodassa suomalaisista ja yhdysvaltalaisista sotilaista koostuvalle valiojoukolle annetaan tehtävä, tuhota natsien salainen bunkkeri. Tehtävä menee pahasti pieleen sotilaiden huomatessa, että natsit olivat tehneet bunkkerissa kokeita kuolemattomuudella eivätkä heidät tappamansa natsi- ja neuvostosotilaat pysy kuolleina.

Rooleissa

Lähteet 

 Haastatteluja
 
 
 

Suomalaiset toimintaelokuvat
Toiseen maailmansotaan pohjautuvat elokuvat
Zombielokuvat
Vuoden 2011 yhdysvaltalaiset elokuvat
Suomalaiset sotaelokuvat
British National Front

British National Front, yleensä tunnettu muodossa National Front, on brittiläinen äärioikeistolainen puolue, jonka aktiivisinta aikaa olivat 1970- ja 1980-luvut. Sen ideologia on valkoinen nationalismi.

Historia
Puolue perustettiin 1967.

Katso myös 
 British Movement

Aiheesta muualla
 National Frontin verkkosivut

Lähteet 

Yhdistyneen kuningaskunnan puolueet
Nationalistiset puolueet
Fasistiset puolueet
Johanna Debreczeni

Johanna Debreczeni (s. 28. huhtikuuta 1980 Tampere) on suomalainen iskelmälaulaja. Hänet kruunattiin tangokuningattareksi Seinäjoen Tangomarkkinoilla vuonna 2004. Hänen isänsä oli unkarilainen muusikko Gabriel Debreczeni. Vuoden 1998 tangokuningas Jouni Keronen on Debreczenin serkku.

Debreczeni syntyi Tampereella ja esiintyi vuosina 1997–1998 Grease-musikaalissa. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Tampereen lyseon lukiosta vuonna 1999 hän suuntautui ravintoalalle, mutta toimi myös ala-asteen koulunkäyntiavustajana.

Debreczeni harrastaa teatteria ja on hakenut Teatterikouluun. Hänen laulujaan ovat muun muassa ”Parempaa” (2004), ”Ikävä jää” (2004) ja ”En kuole kyyneliin” (2006). 

Hän asuu puolisonsa kanssa Nokialla ja hänellä on yksi lapsi.

Albumit 

 
 
  (lastenlevy)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Tangokuningattaret
Suomalaiset laulajat
Suomenunkarilaiset henkilöt
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Hölmöläisten laiva

Hölmöläisten laiva on Dingon ensimmäinen demo vuodelta 1983. Demo sisälsi muun muassa hitit "Nimeni on Dingo" ja "Lakatut varpaankynnet". Yhtye lähetti demon useisiin levy-yhtiöihin, muttei saanut kaikilta positiivista vastaanottoa. CBS lähetti demonauhan yhtyeelle takaisin toteamalla, ettei Neumannin kappaleissa ole kaupallista potentiaalia. Poko Rekordsilta demo ei koskaan palautunut takaisin ja myöhemmin ilmeni Epe Heleniuksen heittäneen sen roskakoriin tyytymättömänä kuulemaansa. Lopulta Finnlevy kiinnostui yhtyeestä demon kuultuaan ja solmi levytyssopimuksen Dingon kanssa. Seuraavana vuonna julkaistiin yhtyeen ensimmäinen studioalbumi, Nimeni on Dingo. 

Ensimmäiset viisi kappaletta nauhoitti Dingon alkuperäinen trio-kokoonpano Annankatu 6:ssa vuonna 1982. Mukana soittamassa oli saksofonisti Juha Unkila, mutta hänen soittamansa osuudet jätettiin pois yhtyeen päästyä myöhemmin levyttämään. Loput demosta äänitettiin ulvilalaisessa Lapan studiossa Jarkko Even ja Tuomo Vähä-Pesolan liityttyä vuonna 1983.

Demon kappaleista "Nimeni on Dingo", "Aino", "Lakatut varpaankynnet", "Sinä ja minä", "Nahkatakkinen tyttö" ja "Levoton Tuhkimo" levytettiin vuonna 1984. "Hölmöläisten laiva" levytettiin Neumannin sooloversiona vuonna 1992. "Radio Rodadero" levytettiin vuonna 1994 nimellä "Inshallah Rock". Kappaleita "Kuumat kuninkaat" ja "Tiikeri" ei levytetty koskaan. Vuonna 2006 osa demon sisällöstä julkaistiin Dingon kokoelmalla Kunnian päivät 1983–1986. Demoversioita kappaleista "Sinä ja minä", "Nahkatakkinen tyttö" ja "Levoton Tuhkimo" ei julkaistu, sillä niistä ei löydetty julkaisukelpoisia kopioita. 

Osa demon kappaleista poikkesi levytetyistä versioista. Esimerkiksi "Levoton Tuhkimo", "Nimeni on Dingo" ja "Aino" olivat hitaampia sekä "Nahkatakkinen tyttö" oli alun perin reggae. Viimeksi mainittu oli tehty jo Neumannin aiemmalle MAC -yhtyeelle vuonna 1981.

Demo on ainoa, jolla soittaa Dingon alkuperäinen kokoonpano, sillä ennen ensimmäisen studioalbumin äänittämistä kosketinsoittaja Tuomo Vähä-Pesola erotettiin yhtyeestä ja hänen tilalleen liittyi Pete Nuotio.

Kappaleet 
Hölmöläisten laiva 
Nimeni on Dingo 
Kuumat kuninkaat 
Tiikeri 
Aino 
Radio Rodadero
Lakatut varpaankynnet
Sinä ja minä
Nahkatakkinen tyttö
Levoton Tuhkimo

Kokoonpano 
 Pertti Neumann (laulu, lisäksi basso raidoilla 1-5)
 Jonttu Virta (kitara)
 Jarkko Eve (basso, taustalaulu raidoilla 6-10)
 Tumppi Vähä-Pesola (koskettimet raidoilla 6-10)
 Juha "Quuppa" Seittonen (rummut)
 Juha Unkila (saksofoni raidoilla 1-5)

Lähteet 

Dingon albumit
Vuoden 1983 albumit
Öhringen

Öhringen on kaupunki Hohenlohen piirikunnassa Baden-Württembergin osavaltiossa Saksassa.

Vuoden 2008 lopussa Öhringenin asukasluku oli 22 811, joten se on asukasluvultaan Hohenlohen piirikunnan suurin kaupunki.

Lähteet

Saksan kaupungit
Baden-Württembergin kunnat
Nordman (yhtye)

Nordman on ruotsalainen yhtye joka yhdistelee tuotannossaan kansanmusiikkiia, rockia ja popia. Sen muodostavat laulaja Håkan Hemlin sekä avainviulua soittava Mats Wester, hän on myös yhtyeen lauluntekijä. Nordmanin hittejä ovat olleet mm. kappaleet "Förlist", "Be mig", "Det sista du ser" ja "Vandraren". Yhtye hajosi vuonna 1998 yhtyeen keulahahmon Hemlinin huumeongelman vuoksi, mutta teki uuden tulemisen vuonna 2004 Hemlinin läpikäytyä huumevieroituksen ja palattua töihin.

Nordman on osallistunut Melodifestivalen-kilpailuun (Ruotsin Euroviisukarsintaa vastaava kilpailu) kahdesti: vuonna 2005 kappaleella "Ödet var min väg", sijoitus loppukilpailussa oli 9. sija. Vuonna 2008 yhtye osallistui Karlskronan esikarsinnassa 1.3.2008 kappaleella "I lågornas sken" ja pääsi Kiirunassa 8.3.2008 pidettyyn toiseen osakilpailuun ja selviytyi edelleen Globenissa 15.3.2008 järjestettyyn finaaliin, sijoittuen kuudenneksi.

Diskografia

Albumit 

 1994 - Nordman
 1995 - Ingenmansland
 1997 - Här och nu
 2001 - Nordmans bästa - I vandrarens spår (kokoelma)
 2004 - Bästa (kokoelma)
 2005 - Anno 2005
 2008 - Djävul Eller Gud
 2010 - Korsväg
 2014 - Patina
 2019 - Tänk om

Singlet
 1994 - Förlist
 1994 - Vandraren
 1994 - Laglöst land
 1995 - Ännu glöder solen
 1995 - Be mig
 1996 - På mossen
 1996 - Det sista du ser
 1996 - Live-singel
 1997 - Se dig själv
 1998 - Hjälp mig att leva
 2005 - Ödet var min väg
 2005 - Allt eller ingenting
 2007 - Du behöver
 2008 - I lågornas sken
 2009 - Om gud var jag
 2013 - Dance To The Loop
 2016 - Vår igen
 2016 - Tiden har talat
 2016 - Hallelujah
 2017 - Dag och natt
 2019 - Glöm det som var
 2019 - Trasiga själar (radio edit)

Aiheesta muualla
 Yhtyeen kotisivut  

Ruotsalaiset popyhtyeet
HowStuffWorks

HowStuffWorks.com on englanninkielinen tieteeseen ja tekniikkaan keskittynyt WWW-sivusto, joka selittää erilaisten asioiden toimimista.

Sivuston perusti entinen Pohjois-Carolinan osavaltionyliopiston opettaja Marshall Brain vuonna 1998 harrastuksenaan. Seuraavana vuonna hän haki riskipääomaa ja perusti HowStuffWorks, Inc:in kehittämään sivustoa. Maaliskuussa 2002 se myytiin atlantalaiselle Convex Groupille, jolloin yhtiön päämaja siirtyi Carysta Pohjois-Carolinasta Atlantaan.

Sivusto laajentui alkuperäiseltä alaltaan käsittämään muitakin aiheita kuten biologiaa ja selittämään yliluonnollisia ilmiöitä. Tavaramerkillä on julkaistu myös neljä kirjaa: HowStuffWorks ja More HowStuffWorks, How Much Does the Earth Weigh? ja What If?.

Lokakuussa 2007 Discovery-tiedekanavaa pyörittävä Discovery Communications osti sivuston 250 miljoonalla dollarilla, mutta se myytiin toisille omistajille vuonna 2014. Sivusto on sittemmin laajentanut toimintaansa tuottamalla asiaohjelmapodcasteja kuten suosittu Stuff You Should Know. Vuonna 2016 HowStuffWorks myytiin OpenMail-markkinointiyritykselle. System1:ksi nimensä vaihtanut OpenMail siirsi sivuston podcast-toiminnan Stuff Media-toiminimen alle, jonka se myi 2018 IHeartMedialle 55 miljoonan hintaan.

Lähteet

Aiheesta muualla
HowStuffWorks.com

Tiedesivustot
Émile Picard

Émile Picard (24. heinäkuuta 1856 Pariisi – 11. joulukuuta 1941 Pariisi) oli ranskalainen matemaatikko ja tieteen historioitsija. Picard oli sekä Ranskan tiedeakatemian että Ranskan akatemian jäsen.

Elämäkerta
Silkkitehtaanjohtajaisänsä kuolemasta ja Pariisin vuoden 1870 piirityksestä huolimatta Picard saattoi jatkaa opintojaan Napoléon-lyseossa. Hän pääsi toisena maineikkaaseen École polytechniqueen ja ensimmäisenä École normale supérieureen, ja opiskelupaikakseen hän valitsi jälkimmäisen. Sieltä hän valmistui 1877. Hän toimi assistenttina Pariisissa ja sitten Toulousessa ja pääsi yliopistonlehtoriksi vuonna 1881. Samana vuonna hän avioitui professorinsa Charles Hermiten tyttären Marien kanssa. He menettivät kolme viidestä lapsestaan ensimmäisen maailmansodan aikana.

Émile Picard sai pian mainetta matemaatikkojen keskuudessa ratkaisemalla vaikeiksi tunnustettuja teoreemoja. Näiden töittensä tähden hänet haluttiin valita Ranskan tiedeakatemian jäseneksi, mutta valintaa lykättiin vuoteen 1889, koska Picardia pidettiin liian nuorena.

Vuonna 1885 hänet valittiin Pariisin yliopiston luonnontieteellisen tiedekunnan professoriksi, ja hänestä tuli Joseph-Alfred Serret'n seuraaja differentiaalilaskennan professorina. Myöhemmin hänen oppituolikseen tuli analyysi ja algebra. Hän toimi vuosina 1894–1937 myös Pariisin École centrale des arts et manufacturen professorina, ja tässä tehtävässä hän toimi yli 10 000 insinöörin opettajana.

Arvomerkit ja kunniavirat
 Ranskan kunnialegioonan suurristi,
 Mittag-Leffler-mitali 1937,
 Kansainvälisen matemaatikkokongressin presidentti.
 Ranskan tiedeakatemian matemaattisten aineiden pääsihteeri vuodesta 1917,
 Ranskan akatemian jäsen vuodesta 1924.

Matemaattiset teokset
 Traité d'analyse (3 osaa), Éditions Jacques Gabay, Sceaux, 1991
 Théorie des fonctions algébriques de deux variables indépendantes (Georges Simartin kanssa). Korjattu uudisettu painos uhtenä nidoksen aiemien vuosina 1897 ja 106 ilmestyneiden kahden niteen sijasta. Chelsea Publishing Co., Bronx, N.Y., 1971.
 Leçons sur quelques équations fonctionnelles avec des applications à divers problèmes d'analyse et de physique mathématique, Gauthier-Villars, Paris, 1950
 Leçons sur quelques types simples d'équations aux dérivées partielles avec des applications à la physique mathématique, Gauthier-Villars, Paris, 1950

Lähteet

Aiheesta muualla
 Ranskan akatemian elämäkertatietojen sivut 
 Ranskan tiedeakatemian elämäkertatietojen sivut

Ranskan akatemian jäsenet
Ranskan tiedeakatemian jäsenet
Ranskalaiset matemaatikot
Vuonna 1856 syntyneet
Vuonna 1941 kuolleet
Rance Howard

Harold Rance Howard, alun perin Beckenholdt (17. marraskuuta 1928 – 25. marraskuuta 2017) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Oklahomassa ja oli vuoden 1982 Emmy-ehdokas.

Howard tunnettiin televisiosta mm. 1960-luvun Gentle Ben - ja 1990-luvun Babylon 5 -sarjasta. Lisäksi hän vieraili esimerkiksi Seinfeldissä ja The Andy Griffith Show’ssa. Elokuvarooleja Howardilla oli esimerkiksi Musiikkimiehessä (1962), Lannistumattomassa Lukessa (1967) ja Suuressa autopuhalluksessa (1977).

Howard oli naimisissa näyttelijä Jean Speegle Howardin kanssa vuodesta 1949, kunnes tämä kuoli 2. syyskuuta 2000. Parin avioliitosta syntyivät lapset Ron ja Clint Howard, molemmat tunnettuja elokuva-/televisioalan vaikuttajia. Näyttelijä Bryce Dallas Howard (s. 1981) on Rance Howardin lapsenlapsi.

Howard meni uusiin naimisiin 29. kesäkuuta 2001, ja hänestä tuli isoisoisä 16. helmikuuta 2007 Bryce Dallas Howardin synnytettyä poikavauvan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Kansainvälinen päivä köyhyyden poistamiseksi

Kansainvälinen päivä köyhyyden poistamiseksi on 17. lokakuuta vietettävä vuosipäivä, jonka tarkoituksena on kiinnittää huomiota maailmanlaajuiseen köyhyyteen ja pohtia keinoja sen poistamiseksi. Yhdistyneiden kansakuntien vuonna 1992 luomaa teemapäivää vietettiin ensimmäisen kerran jo vuonna 1987 Pariisissa, jonne kokoontui noin 100 000 henkeä kunnioittamaan köyhyyden, nälän, väkivallan ja pelon uhreja.

Suomessa päivänä järjestetään asunnottomien yö useilla paikkakunnilla, mm. Espoossa, Helsingissä, Huittisissa, Hyvinkäällä, Joensuussa, Jyväskylässä, Keravalla, Kotkassa, Lahdessa, Nokialla, Oulussa, Pirkkalassa, Porissa, Riihimäellä, Tampereella, Turussa, Tuusulassa ja Vantaalla.

Lähteet 

lokakuu
1987
Yhdistyneiden kansakuntien päivät
Peter Carington

Peter Alexander Rupert Carington, 6. paroni Carrington (6. kesäkuuta 1919 Buckinghamshire – 9. heinäkuuta 2018) oli brittiläinen lordi ja poliitikko, joka edusti konservatiivipuoluetta. Carington toimi Naton pääsihteerinä vuosina 1984–1988. Poliittisen uransa aikana hän toimi myös useissa ministerintehtävissä.

Carington valittiin Margaret Thatcherin hallituksen ensimmäiseksi ulkoministeriksi 1979. Hän erosi tehtävästä Falklandin sodan syttymisen myötä huhtikuun alussa 1982. Carington piti itseään vastuullisena hallituksen epäonnistuttua estämään Argentiinan hyökkäyksen Falklandinsaarille.

Carington oli Military Crossilla palkittu toisen maailmansodan veteraani. Hän kuului Privy Counciliin vuodesta 1959. Hänelle myönnettiin vuonna 1999 elinikäinen päärinarvo. 

Parlamentin ylähuoneeseen Carington nimitettiin vuonna 1940 ja hän oli kuollessaan sen pitkäaikaisin jäsen. Hän oli Bilderberg-kokousten puheenjohtaja vuosina 1991–1998.

Carington kuoli 99-vuotiaana 9. heinäkuuta 2018.

Lähteet 

Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoministerit
Yhdistyneen kuningaskunnan puolustusministerit
Naton pääsihteerit
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Förbindelsedikten

Förbindelsedikten on ruotsalainen riimikronikka, joka yhdistää Eerikinkronikan ja Kaarlenkronikan. Teos käsittelee vuosia 1319–1389.

Yleensä uskottaan että teos oli Kaarlenkronikan tapaan Kaarle Knuutinpoika Bonden tilaama ja kirjoitettiin tämän hallituskaudella 1400-luvulla. On myös esitetty että teos olisi kuninkaan äidin isän Karl Ulfssonin tilaama.

Kronikat
Odvar Nordli

Odvar Nordli (3. marraskuuta 1927 Stange – 9. tammikuuta 2018) oli norjalainen Työväenpuolueen poliitikko. Hän toimi maansa pääministerinä vuosina 1976–1981.

Nordli oli Hedmarkin läänin fylkesmann (maaherra) vuosina 1981–1993 ja Norjan Nobel-komitean jäsen vuosina 1985–1993.

Lähteet

Norjan pääministerit
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Flood

Flood on Bullfrog Productionsin kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema tasohyppelypeli. Peli on julkaistu vuonna  Amigalle ja Atari ST:lle.

Pelaaminen 
Lajityypiltään peli on omintakeinen tasohyppely, jossa tavoitteena on kerätä roskat joka kentästä ja mennä sen jälkeen ulospääsyyn. Erikoisuutena vihreää omituista otusta muistuttanut pelihahmo pystyi kiipeämään seinillä ja katossa. Aikarajana pelissä oli pelihahmon tädin haamu, joka kopioi pelihahmon liikkeet ja seuraa tätä kaventuvalla viiveellä. Ruudulla kävelevät viholliset vievät myös pelihahmolta energiaa, ja osa vihollisista vie kaikki energiat yhdellä kosketuksella. Viholliset ovat eläinmaisia, mutta mielikuvituksellisia olentoja, esimerkkinä teddy karhut, joilla on raateluhampaat vatsassa. Monissa jaksoissa on teleportteja, joista pääsee jakson eri kohtiin. 

Alussa pelihahmolla ei ole aseita, vaan hän joutuu väistämään viholliset hyppimällä tai kiipeämällä. Jaksoista voi löytää kuitenkin aseita, kuten kranaatteja, aikapommeja ja liekinheittimen.

Vesiraja nousee useissa jaksoissa. Vedessä voi uida, mutta happea riittää vain rajatun ajan, jonka jälkeen vedessä oleva pelihahmo alkaa menettämään energiaansa. Vesi on pelissä mallinnettu realistisesti siinä suhteessa, että vettä valuu hanoista maatapitkin, ja sitä alkaa kerääntyä aina koloihin. Pienemmät kolot täyttyvät suhteessa nopeammin kuin isot kolot tai laajemmat alueet. 

Pelin kenttiin on neljän sanan pituiset salasanat, joita voi yrittää arvata. Salasanoja voi myös löytää pelialueelta.

Taustajuonena pelihahmo, Quiffy, on lajinsa viimeinen otus, jonka on selvittävä ihmisten roskaamista luolastoista elävänä.

Vastaanotto 
Peli on saanut CU Amiga -lehden arvostelussa arvosanaksi 87%.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Tasohyppelyt
Vuoden 1990 videopelit
Amiga-pelit
Atari ST -pelit
Solo (yhdistys)

Solo ry on Suomessa levyttävien ja esittävien solistien, solististen muusikkojen ja kapellimestarien yhdistys. Solo ry perustettiin vuonna 1975 Gramex ry:n  jäsenjärjestöksi valvomaan solistien, solististen muusikkojen ja kapellimestareiden taloudellisia etuja. Solo ry:n perustamiskirjan allekirjoittivat Helsingissä 28. huhtikuuta 1975 Anki Lindqvist, Inga Sulin, Annikki Tähti, Vieno Kekkonen, Kai Lind, Tapani Kansa, Viktor Klimenko, Jukka Kuoppamäki, Lasse Mårtensson ja Eino Grön.

Yhdistyksen perustajia ja ensimmäinen puheenjohtaja oli Ragni Malmstén. Vuodesta 1989 puheenjohtajana toimi Danny. Vuonna 2015 uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Kai Lind. Vuonna 2022 yhdistyksen puheenjohtajana toimii Jyrki Härkönen ja sihteerinä Bianca Morales.

Yhdistys käynnisti uuden tulemisen keväällä 2021 ja tarkoituksenaan on tuoda esille suomalaisen musiikin ja tekijöiden merkitys suomalaiselle kulttuurille.

Solo ry:n vuosikokouksessa 2022 kunniajäseniksi nimitettiin kaikki perustajajäsenet, puheenjohtajat, sihteerit ja ansiokkaasti toimineet jäsenet.

Yhdistyksen englanninkielinen nimi on Association of Recording and Performing Artists in Finland.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Solo ry:n verkkosivut

Suomalaiset musiikkialan järjestöt
Robert Jägerhorn

Robert Anders Jägerhorn (s. 15. maaliskuuta 1965 Helsinki) on suomalainen ammattitaikuri, joka on toiminut ammattitaikurina kokopäivätoimisesti vuodesta 1997 alkaen. Hänet on palkittu useissa arvostetuissa taikakilpailuissa. Hän esittää ohjelmistonsa tarpeen mukaan suomeksi, ruotsiksi, englanniksi, ranskaksi tai saksaksi. Jägerhorn esiintyy paljon myös ulkomailla.

Jägerhorn kirjoitti ylioppilaaksi 1984 ja opiskeli teatterikorkeakoulussa 1987–1991. Taikurinuransa hän aloitti 12-vuotiaana Solmu Mäkelän yksityisoppilaana. Nykyisin hän esiintyy pääosin yritysmaailmassa, mutta on myös valmistanut useita kokoillan esityksiä eri teattereihin.

Jägerhornin harrastuksiin kuuluu klarinetin soitto, jota hän soittaa usein myös esityksissään. Jägerhornin vanhemmat ovat professori Reginald Jägerhorn ja toimittaja Inger Jägerhorn.

Esiintymisiä
 Possibilities -yhteisproduktio klarinetisti Kari Kriikun kanssa Teatteri Avoimissa Ovissa Helsingissä 2021.
 Koko illan sooloesitys My Magic Double, ohjaus Markus Zink. Ensi-ilta New Yorkin Theatre Row:ssa 2019.
 Pohjoismainen yhteistyöproduktio "The Great Paradox of Play". Esityksiä Suomessa, Ruotsissa ja Tanskassa. Ohjaus Samuel Gustavsson 2018.
 Koko illan sooloesitys ”ROBERT JÄGERHORN -på riktigt?”. HKT:n Lilla Teaternissa, ohjaus Markus Zink 2017.
 Kiinnityksiä Hollywoodin Magic Castleen 1988, 1995, 1999, 2004, 2006, 2011, 2016 ja 2018.
 Kansainvälinen koko illan soolo-esitys ”Waiting for Hitchcock”. Esityksiä Lontoossa, Tukholmassa, Edinburghissa, Varsovassa ja New Yorkissa, 2013–2015
 Päärooli monologissa Magic!, Helsingin kaupunginteatteri, ohjaus Neil Hardwick, 2009–2011.
 Esiintymisiä Manhattanin Monday Night Magic-show'ssa New Yorkissa 2004, 2006, 2011 ja 2019.
 Vierailu ranskan TV5 "Le Plus Grand Cabaret du Monde"- ohjelmassa 2005.
 Päärooli YLE:n minisarjassa "Troubleshooter", taikakomedia, ohjaus: Neil Hardwick, 2001.

Luottamustoimet 
Jägerhorn toimi Suomen Taikapiiri ry:n puheenjohtajana vuodet 2006-2011.

Koulutus 
Jägerhorn on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Hän on valmistunut Helsingin Teatterikorkeakoulusta vuonna 1991.

Palkinnot ja tunnustukset
 Vuoden Taikuri 2017 (Suomen Taikapiiri ry:n nimeämänä).
 Pronssia taikureiden MM-kilpailuissa 2003 (Den Haag, Hollanti), kilpailuohjelma "8 minutes to landing."
 Vuoden viihdetaiteilija 2005 (Esiintyvät Taiteilijat ry:n nimeämänä).
 Vuoden Taikuri 2003 (Suomen Taikapiiri ry:n nimeämänä).

Lähteet
 Robert Jägerhornin verkkosivu

Viitteet

Suomalaiset taikurit
Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Leopoldo Calvo-Sotelo

Leopoldo Ramón Pedro Calvo-Sotelo y Bustelo (14. huhtikuuta 1926 Madrid – 3. toukokuuta 2008 Madrid) oli espanjalainen poliitikko. Hän toimi helmikuusta 1981 joulukuuhun 1982 maansa pääministerinä Demokraattisen keskustan unionin edustajana. Häntä edelsi Adolfo Suárez, joten hän oli Francisco Francon diktatuurin kaatumista seuranneista pääministereistä järjestyksessä toinen. Vaikka hänen kautensa kesti vain vajaat kaksi vuotta, hän sai aikaan monia tärkeitä muutoksia. Hän neuvotteli maansa Nato-jäsenyydestä, ja sai baskialueen rauhoittumaan sopimalla autonomiasta. 

Ennen pääministeriksi valintaansa Calvo-Sotelo toimi Espanjan valtiollisen rautatieliikenneyhtiön Renfen (Red Nacional de los Ferrocarriles Españoles) puheenjohtajana 1967–1968 ja maan hallituksen julkisten töiden ministerinä 1976 ja talousministerinä 1980–1981.

Hänen setänsä oli vuonna 1936 murhattu monarkistipoliitikko José Calvo Sotelo.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Espanjan pääministerit
Espanjalaiset poliitikot
Espanjalaisten puolueiden puheenjohtajat
Espanjalaiset europarlamentaarikot
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
Rottweil

Rottweil on lounaisen Saksan vanhin kaupunki. Se sijaitsee Baden-Württembergin osavaltiossa. Kaupungissa oli noin 24 000 asukasta vuoden 2011 väestönlaskennassa. Kaupunki on tunnettu keskiaikaisjuhlastaan, ja se on rottweiler-koirarodun tyyssija.

Historia
Rottweilin alueen asutuksesta on jälkiä 2000-luvulta ennen ajanlaskun alkua. Kaupungin perustivat roomalaiset nimellä Arae Flaviae vuonna 73. Sen roomalaiset kylpylät ja Orfeuksen mosaiikki ajoittuvat 100-luvun loppuun. Kaupungista tuli herttuakunta ja kuninkaallinen hovi ennen vuotta 771 ja myöhemmin keskiajalla vapaa keisarillinen kaupunki vuonna 1268.

Kaupunki liittyi sveitsiläiseen valaliittoon 1463 ja kuului siihen usean vuosisadan ajan. Napoleonin vallatessa alueen 1803 Rottweil kuitenkin menetti sekä vapaakaupunkioikeutensa että liittolaisuutensa Sveitsin kanssa. Kaupungin julkisivu on säilynyt lähes koskemattomana 1500-luvulta lähtien.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Baden-Württembergin kunnat
Saksan kaupungit
Eeva Heilala

Eeva Heilala (s. 13. joulukuuta 1934 Paavola) on suomalainen kirjailija ja runoilija, joka teki varsinaisen päivätyönsä maatalon emäntänä Ruukissa.

Heilala sai esikoiskirjastaan Hyvä on maa J. H. Erkon palkinnon vuonna 1976. Syksyllä 2005 Heilalalle myönnettiin Oulun läänin taidepalkinto.

Teokset

Palkinnot 
 J. H. Erkon palkinto 1976
 Oulun läänin taidetoimikunnan taidepalkinto 2005

Lähteet 

 Suomen kirjailijat -tietokanta 
 Lukukeskus – Eeva Heilala

Aiheesta muualla 

 Kirjasampo.fi: Eeva Heilala

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1934 syntyneet
Elävät henkilöt
Leo Sachs

Leo Sachs (14. lokakuuta 1924 – 12. joulukuuta 2013) oli vuonna 1980 lääketieteen Wolfin palkinnolla palkittu tutkija. Hän syntyi Leipzigissä, muutti vuonna 1933 Englantiin ja asui vuodesta 1952 Israelissa.

Sachsille myönnettiin Wolfin lisäksi Israel-palkinto vuonna 1972 ja Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian ulkomaalaisjäsenyys vuonna 1995.

Lähteet

Israelilaiset tieteilijät
Biologit
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Piin päivä

Piin päivä ja piin likiarvon päivä () ovat epävirallisia vuosipäiviä, joita vietetään matemaattisen vakion π (pii) kunniaksi. Piin päivää juhlitaan 14. maaliskuuta (yhdysvaltalaisessa järjestelmässä 3/14), koska piin arvo on noin 3,14. Se sattuu lisäksi olemaan Albert Einsteinin syntymäpäivä. Piin likiarvon päivää vietetään 22. heinäkuuta, sillä  ≈ 3,14.

Ensimmäistä piin päivää juhlittiin San Franciscon tiedekeskus Exploratoriumissa vuonna 1988, jolloin museon henkilökuntaa ja vieraita marssi ympyrää ja söi sen jälkeen piirakoita (engl. pie, ääntyy kuten pi). Ajatuksen keksi Larry Shaw, joka halusi tehdä matematiikasta helpommin lähestyttävää. Englanninkielisessä maailmassa juhlapäivän kunniaksi on tapana syödä piirakkaa, sillä pie (’piiras’) lausutaan samalla tavoin kuin pi (’pii’). Vakion kunniaksi on lisäksi sävelletty erilaisia lauluja.

Suomessa on satakunta miestä ja naista, joiden etunimi on Pii. Heillä ei ole virallista nimipäivää, mutta epäviralliseksi ajankohdaksi on ehdotettu piin päivää.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Tietoa piin päivästä Exploratoriumin Internet-sivuilla 
 Tapoja juhlia piin päivää 

Maaliskuun juhlapäivät
Kansainväliset vuosipäivät
Pii
Philip Pearlstein

Philip Pearlstein (s. 24. toukokuuta 1924) on yhdysvaltalainen taidemaalari. Hänen tyylisuuntauksenaan on moderni realismi. 

Pearlstein syntyi Pittsburghissa Pennsylvaniassa. Hän opiskeli Carnegie Institute of Technologyssä ja New Yorkin yliopistossa. Hänen töitään on näytteillä useissa huomattavissa yhdysvaltalaisissa kokoelmissa, kuten Art Institute of Chicagossa, Metropolitan Museum of Artissa ja Museum of Modern Artissa.

Pearlstein on ollut Yhdysvaltain taiteiden ja kirjallisuuden akatemian jäsenenä vuodesta 1982. Useissa hänen teoksissaan on keskeisessä osassa alaston ihmiskeho. Toinen hänen vanhemmistaan oli kirurgi.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset taidemaalarit
Vuonna 1924 syntyneet
Elävät henkilöt
Joy Page

Joy(ce) Ann Page, alun perin Paige (9. marraskuuta 1924 – 18. huhtikuuta 2008) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa oli Annina Brandel elokuvassa Casablanca (1942). Hänellä on äitinsä puolelta venäjänjuutalaisia sukujuuria. 

Pagen isä oli mykkäelokuvanäyttelijä Don Alvarado ja äiti Ann Boyar. Tyttärensä ollessa 5-vuotias vanhemmat erosivat, ja vuonna 1936 äiti meni uusiin naimisiin Warner Bros. -johtaja Jack Warnerin kanssa. 

Casablancaan sisältyy ainoa esiintyminen, jonka Page teki Warner Bros.ille. Hän kuitenkin jatkoi uraansa muissa elokuvissa ja esiintyi myös televisiossa. Hän oli vuosina 1945–1970 naimisissa William T. Orrin kanssa, ja parille syntyi kolme lasta. 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
Ellen Barkin

Ellen Rona Barkin (s. 16. huhtikuuta 1954 Bronx, New York, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.

Hän syntyi amerikanjuutalaiseen perheeseen, jonka esi-isät elivät Siperiassa ja Valko-Venäjän ja Puolan rajalla. 

Hän aloitti näyttelijänuransa 1980-luvun vaihteessa. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat muun muassa Svengijengi vauhdissa jälleen (Diner, 1982), Kantrin kaipuu (Tender Mercies, 1983), Down by Law (1986), Likaiset lahjukset (The Big Easy, 1987), Siesta (1987), Rakkauden meri (Sea of Love, 1989) ja Ocean’s Thirteen (2007). Elokuvasta Switch (Apua, olen muuttunut naiseksi) hän sai Golden Globe ehdokkuuden vuonna 1991.  

Tämän lisäksi hän on näytellyt lukuisissa televisioelokuvissa ja voittanut Emmy-palkinnon televisioelokuvasta Before Women Had Wings (1997). Sen lisäksi hän on luonut uraa teatterissa, jossa hän vuonna 2011 voitti Tony-palkinnon Broadway näytelmässä The Normal Heart.

Ellen Barkin on ollut kaksi kertaa naimisissa. Ensimmäisestä avioliitosta 1988-1999 näyttelijä Gabriel Byrnen kanssa hänellä on kaksi lasta Jack Daniel (s. 1989) ja Romy Marion (s. 1992). Toisen kerran hän oli naimisissa multimiljonääri liikemies Ronald Perelmanin kanssa 2000-2006.

Aiheesta muualla

 
 
 Ellen Barkin NNDB:ssä

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Amerikanvenäläiset
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Tony-palkinnon saajat
Kimmo Muurinen

Kimmo Muurinen (s. 23. helmikuuta 1981 Vantaa) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Muurinen teki sopimuksen Honkaan kauden 2013–2014 helmikuussa pidettyään alkukauden taukoa koripalloilusta. Tätä ennen hän oli edustanut Suomessa Nilan Bisonsia, Torpan Poikia, Espoon Honkaa, Pussihukkia sekä Panttereita. Lisäksi Muurinen pelasi urallaan ammattilaisena Saksan ja Italian pääsarjoissa. Suomen koripallomaajoukkueeseen Muurinen kuului vuosina 2000–2014 osallistuen kolmeasti arvokisojen lopputurnaukseen.

Muurinen oli pelipaikaltaan laitahyökkääjä, ja pituutta hänellä oli 202 cm. Hänen kasvattajaseura oli Pantterit. Hän pelasi myös Yhdysvalloissa Arkansas Little Rock -yliopiston joukkueessa. Hänet palkittiin vuonna 2001 SM-sarjan vuoden tulokkaana. Muurinen saavutti Suomen mestaruuden Hongan riveissä vuosina 2007 ja 2008 ja Nilan Bisonsissa vuonna 2013. 

Vuonna 2009 Muurinen siirtyi ulkomaille NSB Napoliin. Joulutauon jälkeen Napolin avainpelaajat lähtivät joukkueesta ja pian tämän jälkeen Muurinen siirtyi Scafatiin. Kesällä 2010 Muurinen siirtyi Skyliners Frankfurtin joukkueeseen vuoden mittaisella sopimuksella. Hän pelasi joukkueen avausviisikossa ja teki 6,7 pistettä Bundesliigassa. Kaudeksi 2011–2012 Muurinen palasi Suomeen Torpan Poikien joukkueeseen.

Muurinen on ollut naimisissa kilpauransa päättäneen koripalloilija Jenni Muurisen (o.s. Laaksonen) kanssa. Heillä on kaksi poikaa.

Katso myös 
Luettelo Italian sarjoissa pelanneista suomalaisista koripalloilijoista

Lähteet 
 Kimmo Muurinen  Suomen Koripalloliitto
 Maajoukkueprofiili  Suomen Koripalloliitto
 Taatila, Hippo: Tarinoita toisenlaisilta työkomennuksilta  Koripalloelämää-blogi

Viitteet

Aiheesta muualla 
Lega Basket Serie A:n pelaajaprofiili 
Bundesliigan pelaajaprofiili 

Suomalaiset koripalloilijat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Kermān (provinssi)

Kermān () on yksi Iranin 31 provinssista. Se on Iranin toiseksi suurin provinssi  180 726 neliökilometrin pinta-alallaan (11,10 % Iranin maapinta-alasta). Provinssin pääkaupunki on Kerman.

Väkiluku on kehittynyt seuraavasti: 1 622 958 (1986), 2 004 328 (1996), 2 652 413 (2006) ja 2 938 988 (2011). Väestöosuus 3,91 prosenttia Iranin väestöstä (2011). Asukkaista 1 689 842 kirjattiin kaupunkilaisiksi.

Pääkaupunki Kermanin lisäksi provinssista löytyy muitakin historiallisia kohteita. Bamin vanha kaupunki kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.

Provinssi on maanjäristysaltista seutua. Vuonna 2003 järistys turmeli pahoin Bamin kaupunkia. Joulukuussa 2010 alueella havaittiin taas suurehko maanjäristys.

Paikallishallintoa varten provinssi oli alkuvuonna 2013 jaettu yhteensä 23 aliprovinssiin eli šahrestaniin.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kerman - Geography and History  (irantour.org)

Iranin provinssit
Lauri Kyöstilä

Lauri Viljo Kustaanpoika Kyöstilä (7. toukokuuta 1896 Helsinki – 23. syyskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen laulaja-näyttelijä ja SF:n järjestäjä.

Kyöstilä kilpaili ennen laulaja- ja elokuvauraansa uimahyppääjänä. Hän voitti vuonna 1919 Suomen-mestaruuden kerroshypyissä. Lisäksi hän osallistui vuosien 1920 ja 1924 kesäolympialaisiin. Hänen mittansa olivat tuolloin 169 cm ja 68 kg.

Nuoruudestaan alkaen Kyöstilä vaikutti Suomen Kansallisoopperan laulukuorossa. Hän esiintyi talvi- ja jatkosodan aikana eri viihdetilaisuuksissa ja sodanaikaisissa lyhytfilmeissä. Hän toimi järjestäjänä kaikkiaan 13 suomalaisessa elokuvassa vuosina 1938–1948. Samoihin aikoihin hän näytteli noin 35 elokuvassa, ensimmäisen kerran elokuvassa Helsingin kuuluisin liikemies (1934). Hänellä oli kuitenkin lähinnä vain pikkurooleja esimerkiksi elokuvissa Tee työ ja opi pelaamaan (1936), Anja tule kotiin (1944), Jos oisi valtaa... (1941) ja Helmikuun manifesti (1939), jossa Kyöstilä pääsi hyödyntämään uintitaitojaan esittämällä Viaporin linnasta uimalla pakenevaa vankia.

Monet elokuvat, joissa Kyöstilä oli mukana, olivat Suomen Filmiteollisuuden ja Fenno-Filmin tuotantoa. Lauri Kyöstilä toimi myös Jaakko Solan kanssa käsikirjoittajana elokuvassa Jos oisi valtaa... (1941).

Lyhyen elokuvauransa jälkeen Kyöstilä siirtyi 1940-luvun loppupuolella jälleen musiikin pariin. Hänet nähtiin kuitenkin vielä Edvin Laineen ohjaamassa Pohjantähti-elokuvassa Akseli ja Elina (1970), jota kuvattaessa Kyöstilä oli 74-vuotias. Tämä jäi Kyöstilän viimeiseksi filmirooliksi (ellei oteta huomioon vuonna 1973 tehtyä tv-elokuvaa Pohjantähti, johon koottiin kahden edellisen Pohjantähti-elokuvan filmimateriaalia).

Kyöstilä kuoli 88 vuoden iässä vaikeaan sairauteen.

Lähteet 

Lauri Kyöstilä Biography and Statistics - Olympics at Sports-Reference.com

Viitteet 

Suomalaiset uimahyppääjät
Suomalaiset elokuvanäyttelijät
Suomalaisen elokuvan järjestäjät
Suomalaiset laulajat
Vuonna 1896 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
Voldemar Väli

Voldemar Väli (10. tammikuuta 1903 Kuressaare – 13. lokakuuta 1997 Tukholma, Ruotsi) oli virolainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja olympiavoittaja.

Väli voitti kreikkalais-roomalaisen painin höyhensarjan kultaa Amsterdamin 1928 olympialaisissa. Pronssia hän otti Berliinin 1936 olympialaisten kevyessä sarjassa.

Euroopan mestaruuskilpailuissa Väli voitti kultaa 1926 ja 1927 sekä hopeaa 1930 ja 1931. Viron mestaruuden hän voitti 19 kertaa vuosina 1922–1942.

Vuonna 1944 Väli muutti Ruotsiin, jossa hän 94-vuotiaana kuoli vuonna 1997.

Lähteet

 
 
FILA:n tietokanta

Viitteet

Virolaiset kreikkalais-roomalaisen tyylin painijat
Virolaiset olympiavoittajat
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1997 kuolleet
László Tisza

László Tisza (7. heinäkuuta 1907 – 15. huhtikuuta 2009) oli unkarilainen fyysikko, jonka erikoisaloja olivat kvanttimekaniikka ja termodynamiikka. Hänen tunnetuimmat tutkimuksensa liittyvät heliumiin supranesteanä.  

Tisza syntyi Budapestissa ja opiskeli Budapestin yliopiston lisäksi Göttingenissä ja Leipzigissä. Hän väitteli vuonna 1932, työskenteli Harkovassa ja Collège de Francessa, ja muutti Yhdysvaltoihin toisen maailmansodan alla vuonna 1941. 

Tisza  opetti Massachusetts Institute of Technologyssä (MIT) yli 30 vuoden ajan, myös jäätyään muodollisesti eläkkeelle vuonna 1973. Hänen kollegansa ja entiset opiskelijansa julkaisivat hänen 75-vuotisjuhlansa kunniaksi kokoelman Physics as Natural Philosophy: Essays in Honor of László Tisza vuonna 1982.

Tisza oli Yhdysvaltain taiteiden ja tieteiden akatemian jäsenenä vuodesta 1950.

Julkaisuja 
 The Thermodynamics of Phase Equilibrium (1961)
 Statistical Thermodynamics of Equilibrium (1963)
 Generalized Thermodynamics (1966)
 Integration of Classical and Quantum Physics (1989) 
 The Reasonable Effectiveness of Mathematics in the Natural Science (1997)
 Resolve the Paradoxes of the Beginning (1999)

Lähteet 

 
Unkarilaiset professorit
Unkarilaiset fyysikot
Yhdysvaltalaiset fyysikot
Vuonna 1907 syntyneet
Vuonna 2009 kuolleet
Pasi Jaakkonen

Pasi Jaakkonen (s. 1967) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hän työskentelee Ilta-Sanomien uutisosastolla ja on kirjoittanut runsaasti sotahistoriasta.

Vuosina 2006–2007 Jaakkonen kirjoitti Huhtiniemen joukkohautojen arvoituksesta Ilta-Sanomiin ja on julkaissut huhua käsittelevän kirjan. Hän toimitti talvisotaa sekä jatkosodan hyökkäysvaihetta käsittelevää päivittäissarjaa 2009–2010 sekä 2011, kun sodista tuli kuluneeksi 70 vuotta.

Vuonna 2005 Jaakkonen sai Ilta-Sanomien journalistipalkinnon. Palkintoperusteena olivat hänen artikkelinsa Aasian tsunamikatastrofista, Copterlinen helikopteriturmasta ja Suomesta karkotetuista georgialaisnaisista.

Tuotanto

Kirjat

Artikkelit kirjoissa

Palkinnot ja tunnustukset 
 Ilta-Sanomien journalistipalkinto 2005
 Sanomalehtien liiton Paras lehtijuttu 2006 -palkinto
 Puolustusvoimain sotilasansiomitali 2010
 TK-killan Sotilastiedotuksen ansiomitali 2012
 Jääkäripataljoona 27:n perinneyhdistys ry:n standaardi 2015

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Kaitanokkakuovi

Kaitanokkakuovi (Numenius tenuirostris) on äärimmäisen uhanalainen kahlaajalaji. Lajin nimesi Louis Jean Pierre Vieillot vuonna 1817.

Koko ja ulkonäkö 
Linnun pituus on 36–41 senttimetriä, siipien kärkiväli 80–92 senttimetriä ja paino noin 250–360 grammaa. Se vastaa kooltaan pikkukuovia, mutta muistuttaa ulkomuodoltaan enemmän isokuovia. Kaitanokkakuovin nokka on kapeampi ja hennompi kuin isokuovilla. Sukupuolet ovat keskenään samanväriset, naaras on koirasta hiukan suurempi.

Esiintyminen 
Pesinee erittäin harvinaisena Siperian länsiosissa Ob-joen laaksossa ja yläjuoksulla Taran kaupungin tienoilla. Lajin kanta on äärimmäisen uhanalainen. 1990-luvulla kannan suuruudeksi arvioitiin 50–270 yksilöä ja havainnot olivat vähenemään päin. Taantumisen syyt ovat tuntemattomat, mutta metsästys lajin muuttoalueilla Itä- ja Keski-Euroopassa on ollut voimakasta. Myös soiden ja kosteikkojen kuivatukset peltomaiksi ovat vähentäneet lajille sopivia pesimäalueita.

Kaitanokkakuovi on muuttolintu, joka talvehtii Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä.

Elinympäristö 
Pesimäaikana taigan suot. Talvehtimisalueilla laji viihtyy suola-altailla ja kosteikoilla, mielellään isokuovien seurassa.

Lisääntyminen 
Pesä on maassa ja munia on tavallisesti neljä.

Ravinto 
Tonkii ravinnokseen pieniä selkärangattomia mudasta pitkällä käyrällä nokallaan.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8

Viitteet 

Kuovit
Uhanalaiset linnut
Äärimmäisen uhanalaiset lajit