joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lappohjan lentotukikohta

Lappohjan lentotukikohta oli Venäjän Itämeren laivaston 2. Ilmailuprikaatin 5. ilmailudivisioonan Turun Vähä-Heikkilän lentoaseman ja Jungfrusundin lentoaseman toimintaan liittyvä laskusilta, mitä käytettiin lentoveneiden toimintaan tukemaan. Tukikohdassa ei ollut pysyvää miehitystä, vaan siellä oli henkilöitä vain käytön tarpeiden mukaan. Tukikohdassa oli yksi puinen lentokonehalli.

Ensimmäinen maailmansota
Hangon historia
Suomen sisällissodan aikaiset ja sen jälkeiset 1920-luvun lentokentät
Venäjän Itämerenlaivasto
Lentotukikohdat
Suomen entiset lentoasemat
Mäntyluodon lentotukikohta

Mäntyluodon lentotukikohta Mäntyluodossa Porissa oli Venäjän Itämeren laivaston 2. Ilmailuprikaatin 5. ilmailudivisioonan Turun Vähä-Heikkilän lentoaseman ja Jungfrusundin lentoaseman toimintaan liittyvä laskusilta, jota käytettiin lentoveneiden toimintaan tukemaan. Päinvastoin kuin kahdella muulla lentoasemien toimintaa tukevilla tukikohdissa, ei Mäntyluodon tukikohdassa ollut puurakenteista lentokonehallia, vaan ainoastaan kaksi laskusiltaa.

Suomen sisällissodan aikaiset ja sen jälkeiset 1920-luvun lentokentät
Ensimmäinen maailmansota
Venäjän Itämerenlaivasto
Porin rakennukset ja rakennelmat
Lentotukikohdat
Suomen entiset lentoasemat
Ohmimakkara

Ohmimakkara (myös sähkömiehenmakkara) on temppu, jossa makkaraa kuumennetaan johtamalla 230 V sähkövirtaa pistorasiasta sen läpi. Menetelmä voi olla hengenvaarallinen, jos sitä ei suoriteta sähköturvallisissa olosuhteissa.

Ohmimakkaramenetelmän käytön ruoanvalmistuksessa on mahdollisesti kehittänyt Benjamin Franklin, joka vuonna 1749 teurasti ja kypsensi kalkkunan johtamalla sen läpi sähköä. Franklinin arvion mukaan "lintu, joka on tapettu tähän tapaan, on tavattoman mureaa".

Lähteet

Aiheesta muualla 

OUBSin video ohmimakkaran teosta vuodelta 1990.

Ruokahuumori
Kotkan lentotukikohta

Kotkan lentotukikohta rakennettiin vuonna 1917 Venäjän Itämeren laivaston 2. ilmailuprikaatin laskusillaksi.

Suomen sisällissodan aikaiset ja sen jälkeiset 1920-luvun lentokentät
Suomen sisällissota 
Lentotukikohta
Lentotukikohdat
Suomen entiset lentoasemat
Alfred Norrmén

Johan Alfred Norrmén (22. huhtikuuta 1858 Ylöjärvi – 6. heinäkuuta 1942 Helsinki) oli helsinkiläinen pankinjohtaja, valtiopäivämies ja pitkäaikainen kunnallispoliitikko.

Alfred Norrmén kuului Norrménin aatelissukuun. Hänen isänsä oli senaattori ja salaneuvos Oscar Norrmén ja äiti Selma Emelie Stjernvall. Norrménin puoliso vuodesta 1884 oli Eliza Ida Eva Pauliina Björkstén (k. 1928). Norrmén valmistui hovioikeuden auskultantiksi 1880 ja toimi sitten asianajajana Helsingissä vuodesta 1882 vuoteen 1890, jolloin hänet kutsuttiin Suomen Yhdyspankin johtokunnan jäseneksi. Hän toimi pankin pääjohtajana 1907–1913 ja vaikutti merkittävästi tuolloin maan suurimman talletuspankin kehittymiseen.

Suomen Pankin pääjohtajana Alfred Norrmén vastaanotti viestejä ja varoituksia Tampereen konttorin pankinjohtaja Nils Idmanista. Norrmén oli todennut: "Kehenkä minä voin luottaa, jollen Idmaniin?" Suomen suurin pankkipetos paljastui Tampereen konttoriin tehdyssä yllätystarkastuksessa. Pankin sisäinen valvonta oli pettänyt täysin. Pääjohtaja Norrmén joutui eroamaan.

Norrmén osallistui aatelissäädyssä sukunsa edustajana valtiopäiville 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Helsingin kaupungin rahatoimikamarin puheenjohtaja hän oli 1888-1889, kaupunginvaltuuston jäsen 1890-1918 ja puheenjohtaja 1904–1918. Hän oli myös vuonna 1910 perustetun Pörssiklubin ensimmäinen hallituksen puheenjohtaja. Vuosina 1919-1932 hän toimi kauppasopimuskomitean puheenjohtajana, 1912-1932 Suomen Teollisuudenharjoittajain paloapuyhdistyksen hallintoneuvoston puheenjohtajana sekä vuodesta 1928 alkaen kuolemaansa asti Finlayson & Co:n johtokunnan puheenjohtajana. Norrmén muistetaan myös Katajanokalla sijainneesta Norrménin talosta, jossa hän asui kuolemaansa saakka.

Kuten muistakin entisistä valtuuston puheenjohtajista,  Helsingin kaupunki on maalauttanut Norrménista muotokuvan, joka on esillä Helsingin kaupungintalossa. Sen on maalannut vuonna 1919 Eero Järnefelt.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Pieni Tietosanakirja
 Kuva Norrménin talosta

Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat
Suomalaiset asianajajat
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Suomalaiset aateliset
Suomen suuriruhtinaskunnan aatelissäädyn valtiopäivämiehet
Vuonna 1858 syntyneet
Vuonna 1942 kuolleet
Pörssitalo

Pörssitalo tarkoittaa pörssin käytössä olevaa rakennusta. Sillä voidaan viitata muun muassa seuraaviin yksittäisiin rakennuksiin:

Helsingin pörssitalo
Tukholman pörssitalo eli Börshuset
Palais Brongniart, entinen Pariisin pörssitalo
Kullervo Killinen

Paolo Kullervo Killinen (15. maaliskuuta 1912 Rooma, Italia – 18. helmikuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen valtiotieteilijä, kommodori ja valtiotieteen tohtori. Hän toimi merivoimien palveluksessa vuosina 1934–1960. Sen jälkeen hän siirtyi Suomen Tietotoimiston toimitusjohtajaksi vuosiksi 1961-1972. Hän oli perehtynyt erityisesti kansainväliseen politiikkaan. Ulkopoliittinen Instituutti myöntää hänen muistokseen perustetun Kullervo Killinen -palkinnon merkittävälle tutkijalle, joka osallistuu aktiivisesti kansainvälistä politiikkaa koskevaan keskusteluun ja jonka ajatukset ansaitsevat huomiota Suomessa. Ensimmäisenä sen sai brittiläinen historioitsija Timothy Garton Ash vuonna 2006.

Killinen toimi puheenjohtajana lukuisissa yhdistyksissä ja järjestöissä, esimerkiksi Meriupseeriyhdistys, Saaristomeren kadettipiiri, Valtiotieteellinen yhdistys, Laivaston kilta, Suomi Merellä -säätiö, Purjelaivasäätiö, Suomenlahden Nuorisopurjelaivat Oy, Jertec Oy, Pyhän Konstantinus Suuren ritarikunnan kv. neuvosto, sekä lukuisat maanpuolustuskillat.

Killinen sai urallaan muun muassa Puolustusvoimain hopeisen ja kultaisen ansiomitalin, Laivaston Killan kultaisen ansiomerkin, SVUL:n kultaisen ansiomerkin, Meriupseeriyhdistyksen kultaisen ansiomerkin. Hänet nimitettiin myös Teksasin laivaston kunnia-amiraaliksi.

Kullervo Killisen vanhemmat olivat arkkitehti Väinämö Killinen ja Aino Ester Immonen.

Teoksia
Demokratia ja totaalinen sota, tutkimus poliittis-sotilaallisen sodanjohdon teoriasta, järjestelystä ja toiminnasta, 1956
Kannella kun fregatin, 1991
Kansainvälinen politiikka 1–2,   	
Kansallinen etu ja kansainvälinen kehitys, 1967
Laivat puuta, miehet rautaa moottoritorpedoveneiden taistelut Suomenlahdella 1941–1944, Orvo Peuranheimo, Jouko Pirhonen, Kullervo Killinen, 1956
Maailman tapahtumat (toim.) 1964, 1965, 1966, 1967	
Miekka tuppeen poliittisen ja sotilaallisen johdon dualismi Suomen sodissa 1939–1944, 1983
Pääsihteerikilpa, putosiko Max Jakobson – vai putosiko Suomi?, 1973
Puolueettomuuden miekka suomen puolustuskysymyksen tarkastelua, 1964
Sprengtportenin linja, Suomen turvallisuuspolitiikan alkuvaiheita, 1988
Suomen tie sotaan 1940–41, 1975
Tasavallan kulissimiehenä, 1974
Tie kansainväliseen turvallisuuteen liitteenä katsaus nykyiseen turvallisuustutkimukseen, 1965

Lähteet

Aiheesta muualla
 UPI
 YLE Elävä arkisto

Suomalaiset toimittajat
Suomalaiset politiikan tutkijat
Vuonna 1912 syntyneet
Vuonna 1994 kuolleet
Eagar

Eagar on Apachen piirikunnan suurin kaupunki, Arizonassa, Yhdysvalloissa. Vuonna 2006 Eagarissa asui 4 126 henkilöä. Kaupungin tämänhetkinen pormestari on Sandra Burk. Eagar on tunnettu turismin ansiosta.

Väestö 

Vuoden  väestönlaskennan aikaan, Eagarissa asui 4 033 henkilöä ja siellä oli 1 344 taloutta ja 1 073 perhettä. Väestötiheys oli 137,3/km². Eagarissa oli 1 713  asuntoa, joiden keskimääräinen tiheys oli 58,3 asuntoa/km².

Asukkaista 87,08% on valkoisia, 0,42%  afroamerikkalaisia, 3,35% intiaaneja, 0,12% aasialaisia, 0,35% Tyynenmeren saarilta kotoisin olevia, 4,91% muita ja 3,77% monirotuisia. Hispaanoja oli 13,98% väestöstä.

Eagarissa oli 1 344 kotitaloutta joista 45,7% asui alle 18-vuotiaita lapsia, 35,5% asui yhdessä asuva aviopari ja 20,1% oli perheettömiä. 7,3% oli yksin asuvia yli 65-vuotiaita. Talouksien keskimääräinen koko oli 2,99 henkilöä, ja perheiden keskimääräinen koko oli 3,38 henkilöä. 

Sataa naista kohden Eagarissa oli 95,7 miestä. Jokaista sataa yli 18-vuotiasta naista kohden, Eagarissa oli 91,8 yli 18-vuotiasta miestä.

Mediaanipalkka taloutta kohden oli 37 378 Yhdysvaltain dollaria, ja mediaanipalkka perhettä kohden oli 41 250 Yhdysvaltain dollaria. Miesten mediaanipalkka oli 36 111 Yhdysvaltain dollaria, ja naisten 21 274 Yhdysvaltain dollaria. Noin 7,8% perheistä ja 7,4% väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella, heistä 5,8% oli alle 18-vuotiaita ja 10,0% yli 65-vuotiaita.

Ikäjakauma 

Eagarissa asuvien ikäjakauma prosentteina vuonna 2000:
0-18: 36,2%
18-24: 7,6% 
25-44: 23,5%
45-64: 23,5%
65- : 9,2%
Väestön mediaani-ikä oli 33 vuotta.

Kielet 

Apachessa asuvista puhui vuonna 2000:
navajoa 58,3%
englantia 38,3%
espanjaa 2,7%

Lähteet 

Arizonan kaupungit
Kaarina Valoaalto

Kaarina Valoaalto (oik. Kaarina Aalto) (25. toukokuuta 1948 Västerås – 26. maaliskuuta 2021 Joutsa) oli suomalainen kirjailija ja runoilija.

Teokset

Kaunokirjallinen tuotanto

Runoteokset
Ei muuta kuin hiukset päässä: runoja (Otava, 1980)
Poloneesi keskeneräisestä Bagdadista: runoja (Otava, 1981)
Suomalainen selluliittipolvi Andeilla: runoja (Otava, 1982)
Minä pieni krysoliitti: runoja (Otava, 1983)
Kaikki suuret naiset olette jättäneet minut (Arthouse, 1988)
Aivojen heliotrooppinen kirkkaus (Kirjayhtymä, 1993)
Sirkus Swedenborg: runoja (Kirjayhtymä, 1995)
Patsastuma matriarkaatin jalustassa (ntamo, 2010)
Banana Split (Poesia, 2020)
Proosateokset
Kapteeni: katkotahtista lyhytproosaa (Otava, 1982)
Huono iho (Otava, 1986)
Mystikko (Arthouse, 1988)
Sisilisko ja minä: Eva Blitzin tarina (Kirjayhtymä, 1991)
Räppiä saarnaspöntöstä ja muita asetelmia (Kirjayhtymä, 1997)
Pannunmyssy (Kopijyvä, 2000)
Einen keittiö, Eines kök : kaunokirjallisia tunnelmapaloja (Tammi, 2002 )
Nooakan parkki (Tammi, 2005)
Avantgarderob ja muuta irtaimistoa (Tammi, 2008)
Kuunnelmakäsikirjoitus
Sisiliskotarinoita: kuunnelma; Erja Manto ja Radioteatteri Kaarina Valoaallon romaanin pohjalta. (Yleisradio, 1991)

Muu tuotanto
Vapaan kanan käsikirja (Tekijät: Miriam Soledad Ramirez, Kaarina Valoaalto, Anne Streng) (M. S. Ramirez, 1992) 
S vetki sryvaetsâ zvuk : antologiâ pisatelej central'noj Finlândii [Valoaalto ... et al.] (Pietari-säätiö:Keski-Suomen läänin taidetoimikunta, 1994)
Veden aateliset : kesyjen vesilintujemme hoito-opas (Tekijät Miriam Soledad Ramirez, Kaarina Valoaalto, Anne Streng (Art House, 1996)
Fanerinen matkarasia – tutkielma arkkitehti Wivi Lönnistä (käsikirjoitus Jyväskylän Huoneteaterin näytelmään)

Lähteet
Esittely

Viitteet

Aiheesta muualla
Arvostelu teoksesta Einen keittiö
Arvostelu teoksesta Einen keittiö
Haastattelu
Kirja-arvostelu Einen keittiö

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset runoilijat
Vuonna 1948 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Rainbow Islands

Rainbow Islands () on Taiton kehittämä ja julkaisema tasohyppelypeli. Peli on julkaistu vuonna  kolikkopelinä ja on sen jälkeen käännetty useille tietokoneille ja pelikonsoleille. 

Pelillä on lisänimi The Story of Bubble Bobble 2 viitaten edellisenä vuonna julkaistuun Bubble Bobbleen.

Pelaaminen 
Rainbow Islandsissa pelaaja kuljettaa hahmoa, jonka on liikuttava saarella muodostamiensa sateenkaarten avulla. Pelissä on kymmenen eri saarta, jotka ovat pelaamisjärjestyksessä:

 Insect Island
 Combat Island
 Monster Island
 Toy Island
 Doh Island
 Robot Island
 Dragon Island

Lisäsaaria ovat Magical Island, Darius Island ja Bubble Island. Jokaisella saarella pelaajaa on vastassa erilaisia vihollisia, jotka voivat tietyissä tapauksissa muuttua punaisiksi ja tulla nopeammiksi ja aggressiivisemmiksi esimerkiksi sen jäätyä vangituksi sateenkaaren alle. Tason pitkittyessä vesi alkaa tulvia, jolloin se hukuttaa pelaajan alleen, ellei tämä ennätä ajoissa maaliin.

Kehitys 
Pelin suunnittelija on Fukio Mitsuji (MTJ), joka kehitti myös Bubble Bobblen. Mitsuji tunnetusti kieltäytyi tekemästä suoraa jatko-osaa Bubble Bobbleen koska koki huonona ajatuksena rahastaa innovaation kustannuksella.

Musiikki 
Pelin musiikki perustuu Ihmemaa Oz -elokuvan lauluun "Over the Rainbow". Tekijänoikeussyistä kappale on joissakin versioissa muutettu.

Vastaanotto 

MikroBitissä Niko Nirvi antoi pelille täydet viisi tähteä.

Amiga Power -lehti piti peliä monta vuotta sadan parhaan pelin listassaan kärkipaikalla.

Pelin Amiga-versio sai Amiga Format -lehden arvostelussa arvosanaksi 95%.

Jatko-osat 
Peli sanotaan olevan seuraaja Bubble Bobbleen huolimatta Mitsujin kieltäytymisestä suoran jatko-osan tekemisestä.

Pelin seuraajan sanotaan olevan Parasol Stars.

Muita sarjan pelejä ovat Bubble Bobble Part 2 sekä Bubble Symphony ja Bubble Memories.

Uusintajulkaisut 
Rainbow Islands julkaistiin vuonna 2005 osana Taito Legends -kokoelmaa PlayStation 2:lle, Windowsille ja Xboxille.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 
 

Vuoden 1987 videopelit
Taiton kolikkopelit
Amiga-pelit
Amstrad CPC -pelit
Atari ST -pelit
Commodore 64 -pelit
Nintendo Entertainment System -pelit
ZX Spectrum -pelit
Sega Master System -pelit
Sega Mega Drive -pelit
Sega Saturn -pelit
Game Boy Color -pelit
PC Engine -pelit
WonderSwan-pelit
PlayStation-pelit
Mobiilipelit
Tasohyppelyt
Cole Hauser

Cole Kenneth Hauser (s. 22. maaliskuuta 1975 Santa Barbara, Kalifornia) on yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä.

Hauserin vanhemmat ovat Cassie Warner ja Wings Hauser. Hänellä on kolme sisarusta: Tao, Vanessa ja Jesse. Hauser on naimisissa Cynthia Danielin kanssa ja heillä on kaksi poikaa (s. 2004 ja 2008).

Valikoitu filmografia 
 School Ties (1992) – Jack Connors
 Dazed and Confused (1993) – Benny O’Donnell 
 Higher Learning (1995) – Scott Moss 
 Will Hunting (1997) – Billy McBride 
 Pimeän uhka (2000) – William J. Johns
 Tigerland (2000) – Staff Sgt. Cota 
 Hart's War (2002) – Staff Sgt. Vic W. Bedford 
 Valkoinen oleanteri (2002) – Ray 
 Tears of the Sun (2003) – James ”Red” Atkins 
 2 Fast 2 Furious (2003) – Carter Verone
 Paparazzi (2004) – Bo Laramie 
 The Chronicles of Riddick: Escape from Butcher Bay (2004) – William J. Johns (äänirooli)
 The Cave (2005) – Jack
 The Break-Up (2006) – Lupus Grobowski

Aiheesta muualla

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Alessio Tacchinardi

Alessio Tacchinardi (s. 23. heinäkuuta 1975 Crema, Italia) on entinen italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.

Tacchinardi edusti urallaan kotimaansa Atalantan, Juventuksen ja Brescian lisäksi kaksi kautta espanjalaista Villarrealia. Suurimman osan urastaan hän pelasi Juventuksessa, yhteensä 13 kautta.

Tacchinardi pelasi myös Italian maajoukkueessa vuosina 1995–2003.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tacchinardi Brescian sivustolla 

Italialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Mads Mikkelsen

Mads Dittman Mikkelsen, R (s. 22. marraskuuta 1965 Østerbro, Kööpenhamina) on tanskalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi Tanskassa roolistaan huumediileri Tonnyna Pusher-trilogian kahdessa ensimmäisessä elokuvassa, ja ylikonstaapeli Allan Fischerina poliisisarjassa Murhakomissio.

Mikkelsen tuli kansainvälisesti tunnetuksi roolistaan Le Chiffrenä James Bond -elokuvassa Casino Royale (2006). Sittemmin hän on näytellyt muun muassa tanskalaisessa elokuvassa Jahti (2012), josta hän sai parhaan miespääosan palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla. Vuosina 2013–2015 Mikkelsen esitti Hannibal Lecteriä televisiosarjassa Hannibal. Hänet valittiin Johnny Deppin tilalle Ihmeotukset-elokuvan kolmanteen osaan näyttelemään velho Gellert Grindewaldia. Elokuvan on määrä saada ensi-iltansa heinäkuussa 2022.

Mikkelsen on valmistunut ylioppilaaksi Kööpenhaminan Metropolitanskolenista ja puhuu sujuvaa ruotsia. Ennen elokuvauraansa 182-senttimetrinen Mikkelsen oli kahdeksan vuotta ammattitanssija ja oli opiskellut tanssia New Yorkissa Martha Grahamin koulussa. Hän on asunut Göteborgissa useita vuosia. Mikkelsen on naimisissa Hanne Jacobsenin kanssa, ja heillä on kaksi lasta. 

Elokuvien lisäksi Mikkelsen on työskennellyt myös televisiotuotannoissa, kuten sarjassa Murhakomissio.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Tanskalaiset näyttelijät
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Oiva Luhtala

Oiva Armas Luhtala () oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. Luhtalan tunnetuin rooli on Ryhmy ja Romppainen -elokuvien vääpeli Kalle Ryhmy. Hänen aisaparinaan, vänrikki Ville Romppaisena oli Reino Valkama. Elokuvia tehtiin yhteensä kolme vuosina 1941, 1943 ja 1952. Luhtala sai ainoan Jussi-palkintonsa sivuosasuorituksesta elokuvassa Herra ja ylhäisyys (1944), jossa hän näytteli sotilaspalvelija Tlacaa.

Ura 

Luhtala esiintyi 25 vuoden aikana yhteensä lähes neljässäkymmenessä elokuvassa, joista ensimmäinen oli Koskenlaskijan morsian vuonna 1937.  Lisäksi hän teki pieniä sivurooleja muun muassa aatedraamassa Aktivistit (1939) ja sotilasfarssissa Kersantilleko Emma nauroi? (1940). Luhtalan filmiroolit olivat sotilaiden lisäksi muun muassa talonmiehiä, tukkilaisia ja konnia. Hänen viimeinen elokuvaroolinsa oli Vihtori Vainolainen elokuvassa ”Ei se mitään!” sanoi Eemeli (1962).

Luhtala työskenteli kiinnitettynä näyttelijänä Helsingin Kansanteatterissa 1937–1941 sekä Tampereen Työväen Teatterissa 1944–1950. Hänen taiteellisesti huomattavimpia roolejaan näyttämöllä olivat Loppiaisaaton Narri, Göran Persson näytelmässä Erik IV sekä Hamletin Kuningas. Vuodesta 1950 alkaen hän johti kuuden vuoden ajan Lappeenrannan kaupunginteatteria. Vuosina 1961–1965 hän toimi Kemin kaupunginteatterin johtajana. Luhtalan merkittäviä ohjaustöitä olivat Niskavuoren Heta, Toreadorin valssi, Naimapuuhat, Arkkienkelit eivät vedä höplästä ja Täällä Pohjantähden alla.

1960-luvulla Luhtala oli mukana televisiosarjassa Seitsemän veljestä, jossa hän näytteli Timoa.

Oiva ja Pirkko Luhtalan poika on teatteriohjaaja ja -johtaja Seppo Luhtala.

Valikoitu filmografia

Aiheesta muualla

Lähteet 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset teatterinjohtajat
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1977 kuolleet
Fleischmann

Fleischmann on saksalainen pienoisrautateitä ja ura-autoratoja valmistava yritys, joka on toiminut vuodesta 1887 asti. Fleischmann valmistaa kaksikiskovirroitusjärjestelmiin sopivia vetureita, vaunuja sekä kiskoja, jotka toimivat tasavirralla. Fleischmann valmistaa pääasiassa saksalaista sekä muuta keskieurooppalaista rautatiekalustoa.

Aluksi yritys valmisti pronssivalufiguureja. Sittemmin ohjelmaan tulivat myös erilaiset lelut; mm. magneetti- ja vieterilelut, pienoismallityyppiset laivat ja lentokoneet. Saksan juutalaisvainojen alettua ostettiin Dollco (Doll & Co) -niminen yritys. Sen mukana ohjelmaan tulivat pienoishöyrykoneet ja pienoisrautatiet mittakaavassa O, raideleveys 32 mm.

Sodan aikana yritys valmisti erilaisia tarvekaluja, kuten mm. keittiötarvikkeita ja hevosvaljaiden osia. Rauhan palattua ja toiminnan jälleen käynnistyttyä, ohjelmaan palasivat höyrykoneet ja pienoisrautatiet.

1952 alkoi yritys valmistaa myös H0-mittakaavan (1:87, raideleveys 16,5 mm) pienoisrautateitä. O-mittakaava jäi pois ohjelmasta 1950-luvulla. 1960-luvun lopulla mukaan tulivat autoradat ja vuonna 1969 N-mittakaavan (1:160, raideleveys 9 mm)  pienoisrautatiet.

Nykyään Fleischmann ja itävaltalainen ROCO kuuluvat Modelleisenbahn Holding GmbH -konserniin.

Molemmat yritykset ovat tunnettuja suuresta mallitarkkuudestaan ja pikkutarkasta yksityiskohtien ja tekstien mallinnuksesta.

Aiheesta muualla 

 Virallinen sivusto  

Saksalaiset pienoismallivalmistajat
Pienoisrautatiet
Springerville

Springerville on kaupunki Apachen piirikunnassa, Arizonassa, Yhdysvalloissa. Vuonna 2009 Springervillessä asui 2 005 henkilöä.

Väestö 

Vuoden  väestönlaskennan aikaan Springervillessä asui 1 972  henkilöä ja siellä oli 753 taloutta ja 499 perhettä. Väestötiheys oli 65,9as./km². Springervillessä oli 896 asuntoa, joiden keskimääräinen tiheys oli 30,0 asuntoa/km².

Asukkaista 79,46% on valkoisia, 0,20% afroamerikkalaisia, 6,54% intiaaneja, 0,41% aasialaisia, 0,10% Tyynenmeren saarilta kotoisin olevia, 10,24% muita ja 3,04% monirotuisia. Hispaanoja oli 25,20% väestöstä.

Springervillessä oli 753 kotitaloutta joista 34,3% asui alle 18-vuotiaita lapsia, 50,6% asui yhdessä asuva aviopari ja 33,7% oli perheettömiä. 14,7% oli yksin asuvia yli 65-vuotiaita. Talouksien keskimääräinen koko oli 2,55 henkilöä, ja perheiden keskimääräinen koko oli 3,18 henkilöä.

Sataa naista kohden Springervillessä oli 95,7 miestä. Jokaista sataa yli 18-vuotiasta naista kohden, Springerville oli 91,8 yli 18-vuotiasta miestä.

Mediaanipalkka taloutta kohden oli 30 769 Yhdysvaltain dollaria, ja mediaanipalkka perhettä kohden oli 36 331 Yhdysvaltain dollaria. Miesten mediaanipalkka oli 32 313 Yhdysvaltain dollaria, ja naisten 19 519 Yhdysvaltain dollaria. Noin 14,7% perheistä ja 21,0% väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella, heistä 25,4% oli alle 18-vuotiaita ja 21,6% yli 65-vuotiaita.

Ikäjakauma 

Eagarissa asuvien ikäjakauma prosentteina vuonna 2000:
0-18: 29,2%
18-24: 7,6%
25-44: 25,% 
45-64: 23,4%
65- : 14,6%
Väestön mediaani-ikä oli 37 vuotta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Arizonan kaupungit
Signe Relander

Signe Maria Relander (o.s. Österman, 19. elokuuta 1886 Helsinki – 31. toukokuuta 1962 Helsinki) oli Suomen tasavallan presidentin Lauri Kristian Relanderin puoliso. Rouva Relander oli kuuluisa kauneudestaan ja tyylikkyydestään. Hänet tunnettiin aikanaan myös nuorimpana presidentin puolisona ennen Jenni Haukiota. Signe Relanderin sanotaan auttaneen miehensä vaalivoittoa, sillä suomenruotsalainen vaimo sai RKP:n valitsijamiehet äänestämään Maalaisliiton Relanderia presidentiksi – tosin vastaehdokkaan Risto Rytin Gerda-vaimokin oli suomenruotsalainen. 

Signe Relander katsoi tasavallan presidentin puolison roolin ainoastaan edustukselliseksi, eikä koskaan ottanut julkisesti kantaa poliittisiin kysymyksiin.

Lihakauppiaan tytär Signe Österman nai 1906 agronomi Lauri Kristian Relanderin, jonka oli tavannut viisi vuotta aiemmin. Pari sai kaksi lasta, Maja-Lisan (1907–1990) ja Ragnarin (1910–1970).

Lähteet

Kirjallisuutta
 
 Vasara, Erkki: Raskailta tuntuivat askeleet: Lauri Kristian Relanderin elämäkerta. WSOY. Helsinki 2013.

Aiheesta muualla
 

Lauri Kristian Relander
Suomen presidenttien puolisot
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1962 kuolleet
Askim

Askim on kunta ja sen keskustaajamakaupunki Norjassa Østfoldin läänissä noin 50 kilometriä Oslosta etelään. Kunnan läpi virtaa Norjan pisin joki Glomma. Nimi Askim on yhdistelmä sanoista saarni () ja koti ().

Historia 
Askim kehittyi 1900-luvulla maanviljelysalueesta teollisuuspaikkakunnaksi, jossa on kaivostoimintaa, voimalaitoksia Glomma-joessa, sekä kumi- ja lasiteollisuutta. Se sai kaupunkioikeudet vuonna 1996.

Askim on tunnettu siitä, että siellä käytiin Langnes skansen -niminen taistelu 9. elokuuta 1814. Langnesin vallituksen taistelu oli osa Ruotsin ja Norjan välillä käytyä sotaa. Sodan seurauksena Norja ja Ruotsi muodostivat personaaliunionin vuosiksi 1814–1905, ja mailla oli yhteinen kuningas.

Askim tänään 
Askim on alueensa palvelutoiminnan ja kaupan keskus. Kaupungissa on muun muassa kylpylä, kulttuuritalo, lukio, kirjasto, elokuvateatteri, rautatieasema ja museo. Eurooppatie E18 vie kaupungin läpi. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Askimin kunnassa oli 15 315 asukasta.

Askim on Vantaan ystävyyskaupunki.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla

 http://www.askim.kommune.no  

Norjan kaupungit
Østfoldin läänin kunnat
Ellen Svinhufvud

Ellen Svinhufvud (o.s. Timgren, 23. joulukuuta 1869 Turku – 24. elokuuta 1953 Luumäki) oli suomalainen kihlakunnantuomari, senaattori, sittemmin Suomen tasavallan presidentti Pehr Evind Svinhufvudin (1861–1944) puoliso. He menivät naimisiin 1889, ja heille syntyi kuusi lasta. Vuonna 1914 rouva Svinhufvud seurasi miestään Siperiaan karkotusmatkalle ja kävi siellä sen jälkeen kolme kertaa. Vuoden 1918 kapinan puhjettua Ellen Svinhufvud pakeni kapinallisten valtaamasta Helsingistä ja matkusti Luumäelle luotettujen ihmisten avustamana. Svinhufvudien kotitalo oli vuodesta 1908 lähtien Luumäellä Kotkaniemi, joka avattiin museoksi vuonna 2000. Ellen Svinhufvud piti Kotkaniemessä täysihoitolaa miehensä karkotuksen aikana. Ellen Svinhufvud asui Kotkaniemessä kuolemaansa eli vuoteen 1953. Alun perin kaupunkilainen Ellen Svinhufvud kehitti ja piti Kotkaniemen tilalla huomattavan laajaa puutarhaa ja kasvimaata sekä kasvatti eläimiä, joista kanat ja lampaat tunnetaan parhaiten.

Svinhufvudit puhuivat keskenään ruotsia, mutta lapset opetettiin suomenkielisiksi. Svinhufvudien lapsia olivat Pehr Yngve 1890–1991, Ilmo Gretel (myöh. Sommar) 1892–1969, Aino Mary (myöh. Alfthan) 1893–1980, Eino Gustaf 1896–1938, Arne Bertel 1904–1942 ja Veikko Eivind 1908–1969.

Kahvikutsuillaan Helsingissä rouva tarjosi Konditoria Stellan valmistamaa mantelipohjista ja kahvinmakuisesta kreemistä valmistettua kakkua, joka tunnetaan 1930-luvulta lähtien nimellä Ellen Svinhufvudin kakku..

Lähteet

Maritta Pohls: Ellen Svinhufvud - Suomalainen säätyläisnainen maalta, 2011.

Viitteet

Aiheesta muualla

 Yle Elävä arkisto: Kotkaniemessä vaalitaan presidentti Svinhufvudin perintöä

Suomen presidenttien puolisot
Suomen pääministerien puolisot
P. E. Svinhufvud
Vuonna 1869 syntyneet
Vuonna 1953 kuolleet
Matte Yehuda

Matte Yehuda () on piirikunta Jerusalemin lähellä Israelissa. Asukkaita Matte Yehudassa oli vuonna 2016 noin 55 100. Matte Yehuda on ollut Vantaan ystävyyskunta vuodesta 1967.

Matte Yehuda aluella sijaitsevat kaupungit vaihtelevat suuresti perusolemukseltaan. Siellä on sekaisin uskonnollisia ja maallisia juutalaisyhteisöjä, kaksi arabiyhteisöä, ja ainoa kaupunki Israelin, Neve Shalom, jossa on asukkaina arabeja ja juutalaisia.

Matte Yehuda alue on suosituimpia matkailukohteita Israelissa. Siellä vierailee vuosittain miljoonia turisteja Israelista ja ulkomailta alueen kansallispuistoissa, metsissä ja raamatullisissa kohteissa. Alueen ilmasto on suotuisa viinin viljelylle ja siellä on kolmekymmentä tunnetuinta Israelilaista viinitilaa. Alueella järjestetään vuosittain muun muassa maalaisruoka-, olut- ja viinifestivaalit.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Israelin maantiede
Salgótarján

Salgótarján [] on kaupunki Unkarissa. Salgótarján sijaitsee Pohjois-Unkarissa, Nógrádin läänissä, lähellä Slovakian rajaa. Asukkaita Salgótarjánissa on 38 207 (vuonna 2009) ja kaupungin pinta-ala on 100,84 neliökilometriä.

Salgótarján on Vantaan ystävyyskaupunki.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin kotisivut 

Unkarin kaupungit
Seyðisfjörður

Seyðisfjörður on entinen kunta Islannissa. Se sijaitsee Islannin itärannikolla, noin 25 kilometriä Egilsstaðirista. Seyðisfjörðurin asukasmäärä oli vuoden 2018 alussa 676. Se on Vantaan  ystävyyskaupunki. Vuonna 2020 kunta yhdistettiin kolmen muun kunnan kanssa Múlaþingin kunnaksi.

Lähteet 

Islannin kaupungit
Ulla-Maija Forsberg

Ulla-Maija Forsberg (o.s. Kulonen; s. 2. elokuuta 1960 Helsinki) on Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen eli fennougristiikan professori, johon virkaan hänet nimitettiin 1998. Hän oli Helsingin yliopiston päätoiminen ensimmäinen vararehtori 2010–2013, jolloin hän oli virkavapaana professorin virasta. Forsberg on myös Suomalais-Ugrilaisen Seuran toinen varaesimies. Vuodesta 2016 lähtien hän toimi Kotimaisten kielten keskuksen johtajana vuoteen 2021 asti.

Forsberg on ollut suomen etymologisen sanakirjan Suomen sanojen alkuperän päätoimittaja. Hän on kansainvälisesti merkittävimpiä obinugrilaisten kielten tutkijoita. Hän on tutkinut suomen ja suomalais-ugrilaisten kielten sanaston etymologiaa ja muun muassa unkarin kielen historiaa. Forsberg on myös hoitanut useita merkittäviä tieteellisiä luottamustoimia. Hän oli 2007–2009 Helsingin yliopiston humanistisen tiedekunnan dekaani. Vuoden 2010 alusta hän on ollut Helsingin yliopiston päätoiminen ensimmäinen vararehtori.

Forsberg sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 2006 yhdessä Irja Seurujärvi-Karin ja Risto Pulkkisen kanssa toimitetusta kirjasta The Saami – A Cultural Encyclopedia, joka on ensimmäinen englanninkielinen yleistajuinen yleisteos saamelaisista.

Forsberg valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2001.

Julkaisuja

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 
 
 

Helsingin yliopiston professorit
Suomalaiset kielitieteilijät
Fennougristit
Suomalaiset sanakirjantekijät
Helsingin yliopiston dekaanit
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Saamelaiskielten tutkijat
Moninisärotta

Moninisärotta eli afrikanniittyrotta (Mastomys natalensis, aiemmin Praomys natalensis) on Saharan eteläpuolisessa Afrikassa laajalle levinnyt jyrsijälaji. Sitä pidetään Suomessakin lemmikkieläimenä, ja lemmikkiharrastajat käyttävät siitä nimitystä "natalhiiri". 

Lajin ja sen lähisukulaisten luokittelusta on kiistelty pitkään. Aiemmin esimerkiksi pidettiin afrikanniittyrottaa (Praomys fumatus/Myomys fumatus) ja moninisärottaa (Praomys natalensis) erillisinä lajeina.

Moninisärotan elinympäristöön kuuluvat trooppiset ja subtrooppiset kuivat ja kosteat metsät, kuivat ja kosteat savannit, subtrooppiset ja trooppiset kuivat ja kosteat pensaikot, viljelmät, laitumet, puutarhat ja kaupungit.

Vuonna 1972 huomattiin, että moninisärotta on lassakuumeen luontainen isäntälaji.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 ITIS: Mastomys natalensis 
 Multimammate Mice Tietoa lajista lemmikkieläimenä 

Varsinaiset rotat ja hiiret
Lemmikkijyrsijät
A Twisted Christmas

A Twisted Christmas on Twisted Sisterin viimeinen levy, teemaltaan joululevy. Levyllä ovat vierailijoina muun muassa Doro Pesch (White Christmas) ja Lita Ford (I'll Be Home for Christmas).

Kappaleet

Kokoonpano 
 Dee Snider – laulu
 Eddie "Fingers" Ojeda – kitarat, laulu
 Jay Jay French – kitarat, laulu
 Mark "The Animal" Mendoza – basso, laulu
 A. J. Pero – rummut, lyömäsoittimet, laulu

Vierailevat muusikot 
 Lita Ford – taustalaulu kappaleessa "I'll Be Home for Christmas"
 Doro Pesch – taustalaulu kappaleessa "White Christmas"

Arviot 
 Allmusic: 
 Metalliluola: 8/10
 Soundi:

Aiheesta muualla 
 A Twisted Sister discogs.com -sivustolla

Lähteet 

Vuoden 2006 joulualbumit
Twisted Sisterin albumit
Yhdysvaltalaiset joulualbumit
Johan Kenkhuis

Johan Kenkhuis (s. 7. toukokuuta 1980 Vriezenveen, Overijssel) on alankomaalainen uimari ja olympiamitalisti.

Kenkhuis voitti 1998 100 ja 200 metrin vapaauinnit nuorten EM-kilpailuissa. Kesäolympialaisissa 2000 hän voitti 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä pronssia. Joukkueessa uivat myös Martijn Zuijdweg, Pieter van den Hoogenband ja Marcel Wouda. Joukkueen pronssiaika oli 7:12.70. Samoissa olympialaisissa hän osallistui myös 50 metrin vapaauintiin (aika 22.47, karsiutui välierissä) ja 100 vapaauintiin (aika 49.93, karsiutui alkuerissä). Vuoden 2001 MM-kisoissa Kenkhuis auttoi Alankomaita voittamaan hopeaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä.

Vuonna 2002 Kenkhuis oli lähellä lopettaa uransa, mutta palasi huipulle, josta todisteena neljäs sija 50 metrin vapaauinnissa vuoden 2003 MM-kisoissa.

Kesäolympialaisissa 2004 Kenkhuis voitti hopeaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Joukkueen muut jäsenet olivat van den Hoogenband, Mitja Zastrow ja  Klaas-Erik Zwering.

Kenkhuis asuu Amsterdamissa, ja hänen uintiseuransa on De Dolfijn SPAX. Hän opiskelee Johan Cruyffin yliopistossa.

Aiheesta muualla 
Kenkhuis zwemkroniek.comissa (hollanniksi) 
Kenkhuis swimteam.nl:ssä (hollanniksi) 
Kenkhuisin haastattelu  findarticles.comissa (englanniksi)

Alankomaalaiset olympiamitalistit
Alankomaalaiset uimarit
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Luettelo Suomen rauhoittamattomista linnuista

Luettelo Suomen rauhoittamattomista linnuista

 Korppi. Rauhoitettu poronhoitoalueella 10.4.–31.7., rauhoitettu koko vuoden muualla maassa
 Varis. Rauhoitettu Oulun, Kainuun ja Lapin riistanhoitopiirien alueella 1.5.–31.7., Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan riistanhoitopiirien alueella 1.4.–31.7., muualla maassa 10.3.–31.7.
 Harakka. Rauhoitettu Pohjois-Savon, Pohjois-Karjalan, Oulun, Kainuun ja Lapin riistanhoitopiirien alueella 10.4.–31.7. ja muualla maassa 1.4.–31.7.
 Harmaalokki. Rauhoitettu Oulun, Kainuun ja Lapin riistanhoitopiirien alueella 1.5.–31.7., Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan riistanhoitopiirien alueella 1.4.–31.7., muualla maassa 10.3.–31.7. Harmaalokkikoloniat koko vuoden
 Merilokki. Rauhoitettu Oulun, Kainuun ja Lapin riistanhoitopiirien alueella 1.5.–31.7., Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan riistanhoitopiirien alueella 1.4.–31.7., muualla maassa 10.3.–31.7.
 Kesykyyhky. Rauhoitettu Oulun, Kainuun ja Lapin riistanhoitopiirien alueella 1.5.–31.7., Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan riistanhoitopiirien alueella 1.4.–31.7., muualla maassa 10.3.–31.7.
 Räkättirastas. Rauhoitettu Oulun, Kainuun ja Lapin riistanhoitopiirien alueella 1.5.–31.7., Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan riistanhoitopiirien alueella 1.4.–31.7., muualla maassa 10.3.–31.7.

Jos vahingon estämiseksi on tarpeen eikä ole muuta tyydyttävää ratkaisua, riistanhoitopiiri voi antaa luvan rauhoituksesta poikkeamiseen.

Lähteet

Metsästys
Rauhoittamattomista linnuista
Steariinihappo

Steariinihappo on tyydyttynyt pitkäketjuinen rasvahappo, joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan kiinteää, valkoisia kiteitä tai jauhetta, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on C18H36O2 ja rakennekaava CH3(CH2)16COOH. Steariinihaposta käytetään myös nimityksiä 1-heptadekaanikarboksyylihappo ja setyylietikkahappo. Steariinihapon nimi johtuu kreikan sanasta στέαρ "stéar", mikä merkitsee talia.

Steariinihapon moolimassa on 284,5 g/mol, sulamispiste 68,8 °C, kiehumispiste 376 °C (hajoaa), suhteellinen tiheys 0,94–0,83 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 196 °C, itsesyttymislämpötila 395 °C ja CAS-numero 57-11-4. Steariinihappo ei liukene veteen.

Steariinihappo on tyydyttyneistä rasvahapoista yleisin palmitiinihapon jälkeen. Rasvoissa se esiintyy muiden rasvahappojen tavoin glyserolin kanssa esteröityneenä.

Kynttilöiden valmistukseen käytetty steariini on steariinihapon ja palmitiinihapon seosta.

Steariinihapon suolat ja esterit ovat stearaatteja.

Yhdistettä esiintyy myös kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Liber Herbarum II: Luettelo steariinihappoa sisältävistä kasveista
PubChem: Stearic acid 
Human Metabolome Database (HMDB): Stearic acid 
DrugBank 
KEGG: Stearic acid 
ChemBlink: Stearic acid 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Octadecanoic acid 
Pherobase: Floral Compound – stearic acid 
Pherobase: Semiochemical – stearic acid 

Rasvahapot
Rantsilan kirkko

Rantsilan kirkko on Rantsilan evankelisluterilaisen seurakunnan toinen kirkko. Se on valmistunut jo aikana, jolloin Rantsila kuului Siikajoen seurakuntaan. Seurakunta itsenäistyi vuonna 1873. Nykyisin kirkko kuuluu Siikalatvan seurakuntaan. Rantsilan puinen ristikirkko on valmistunut vuonna 1785, ja sen on suunnitellut kirkonrakentaja Simon Silvén-Jylkkä. Rantsilan edellinen kirkko oli rakennettu vuonna 1671. Perinteinen kolminivelinen kellotapuli on kirkkoa vanhempi ja on siirretty nykyiselle paikalleen vanhan kirkon luota vuonna 1785 ja ullakko eli asehuone vuonna 1788. Ullakkoa on käytetty ja käytetään edelleen ruumishuoneena. Kirkkotarhaan kulku tapahtui vielä vuosisadan alussa vain tapulin ja asehuoneen kautta.

Kirkko on sisältä koristeltu Mikael Toppeliuksen maalauksin. Alttaritauluna on Toppeliuksen maalaama triptyykki, jossa keskimmäisenä on kuvattuna Jeesus ristillä, vasemmanpuoleisen maalaukseen aiheena on Getsemane, ja oikeanpuoleisessa Jeesus nousee haudastaan. Saarnastuolin on veistellyt puuseppä Johan Amström vuonna 1794, ja sen on koristellut Toppelius. Saarnastuoliin on maalattu Kristuksen, Neitsyt Marian ja evankelistojen kuvat symboleineen. Porraskaiteen seinämään maalarimestari sijoitti Aatamin, Eevan, Aaronin ja Mooseksen kuvat. Kirkossa on urkuparvelle sijoitetut 15-äänikertaiset urut, jotka on valmistanut Kangasalan urkutehdas vuonna 1966.

Kirkon 198 senttimetriä pitkä vaivaisukko on yksi Suomen suurimmista. Sen veisti vuonna 1860 puuseppä Juho Jääskelä. Rantsilan vaivaisukko on nykyään sijoitettuna Pohjois-Pohjanmaan museoon Ouluun, jossa sitä on entisöity museokäyttöön. Rantsilan kotiseutuväki on sittemmin hankkinut museoon sijoitetun ukon tilalle täysin uuden vaivaisukon. Rantsilan kirkon uuden, yli kaksimetrisen vaivaisukon on veistänyt liminkalainen kuvanveistäjä Toni Iskulehto. Rantsilan kirkkotapulin viereen tullut uusi vaivaisukko siunattiin käyttöön 15. heinäkuuta 2012.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Rantsilan kirkko
 KirjastoVirma: Rantsilan kirkko
 

Rantsila
Pohjois-Pohjanmaan kirkkorakennukset
Suomen puiset ristikirkot
Siikalatvan rakennukset ja rakennelmat
Suomen 1700-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Terho Itkonen

Terho Klaus Itkonen (21. lokakuuta 1933 Helsinki – 29. maaliskuuta 1998 Nurmijärvi) oli suomen kielen tutkija ja Helsingin yliopiston suomen kielen professori (1965–1989).

Ura
Itkonen kuului suomalaiseen Itkosten tiedesukuun. Hänen isänsä oli saamen kielen tutkija T. I. Itkonen.

Terho Itkonen tuli ylioppilaaksi vuonna 1951 Helsingin suomalaisesta lyseosta ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa suomen kieltä ja suomalais-ugrilaista kielentutkimusta. Hän valmistui kandidaatiksi 1955 ja lisensiaatiksi 1957 ja väitteli vuonna 1965. Paitsi yliopiston assistenttina hän työskenteli myös Sanakirjasäätiössä vuosina 1955–1964. Professoriksi hänet nimitettiin vuonna 1965.

Laajassa tuotannossaan Itkonen on käsitellyt lukuisia suomen kielen historian ja kieliopillisen kuvauksen kysymyksiä. Hänen tutkijanotteelleen on ominaista teoreettinen kunnianhimo, joka suomen kielen näkökulmista pyrki esittämään yleiskielitieteellisesti merkityksellisiä ja kansainvälisesti kiinnostavia kielen ilmiöitä. Toisin kuin suurin osa sukupolvensa tutkijoista, Itkonen suhtautui jo varhain kriittisesti generatiivisen kielitieteen esittämiin strukturalistisiin kielen rakenteen kuvauksiin. Hänen kielinäkemyksensä korosti kielijärjestelmän avoimuutta ja analogian merkitystä kielellistä rakennetta muovaavana voimana. Hän harjoitti paljon kielitieteellisiä kenttätöitä ja perusteli esittämiään teoreettisia käsityksiä laajalla empiirisellä aineistolla.

Kielihistoriallisessa tuotannossaan Itkonen selvitteli erityisesti suomen suhdetta toisiin itämerensuomalaisiin kieliin ja saameen. Hänen artikkelissaan Välikatsaus suomen kielen juuriin (1983) esitettiin käsitys kolmeen murteeseen jakaantuneesta kantasuomesta, jota puhuttiin Suomenlahden ympäristössä. Tämä artikkeli kuului pitkään siteeratuimpiin suomenkielisiin humanistisiin tiedejulkaisuihin.

Itkonen järjesti professorina laajan suomen murteiden ja paikannimistön kenttäkeruun (Nimestäjän opas, 1961) ja koulutti kokonaisen sukupolven suomen kielen tutkijoita. Hän oli myös uuttera kielenhuoltaja, minkä osoittaa laajalevikkinen teos Kieliopas; lisäksi hän kirjoitti aiheesta runsaasti muun muassa Helsingin Sanomiin, Kielikelloon ja Virittäjään. Kielenhuoltoaiheisia kirjoituksia on koottu teoksiin Selvää suomea, Näillä näkymin ja Retkiä nykysuomeen.

Itkonen on nimetty Greifswaldin yliopiston kunniatohtoriksi.

Terho Itkosen puoliso oli fil. lis. Pirjo Ketonen vuodesta 1964. Heidän poikansa on Markus Itkonen.

Teoksia 
 Proto-Finnic final consonants (1964)
 Retkiä nykysuomeen (1979)
 
  Eripainos teoksesta 
 Kieliopas (1982)
 
 
 
 Aloja ja aiheita: Valikoima kolmen kymmenluvun tutkimuksia (1959–1979). Helsinki: Suomalais-Ugrilainen Seura 1993.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Terho Itkosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
 Terho Itkonen suomen kielen professorina.
 

Suomalaiset kielitieteilijät
Fennistit
Helsingin yliopiston professorit
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Suomalaiset professorit
Rovaniemen hovioikeus

Rovaniemen hovioikeus () on aloittanut toimintansa vuonna 1979. Rovaniemen hovioikeus toimii muutoksenhakuasteena piirissään, johon kuuluu pohjoisimman Suomen käräjäoikeudet, eli Lapin käräjäoikeus, Oulun käräjäoikeus ja Kainuun käräjäoikeus.

Kainuun käräjäoikeus siirrettiin Rovaniemen hovioikeuden tuomiopiiriin vuonna 2014 Itä-Suomen hoviokeuden tuomiopiiristä.

Hovioikeudessa on lainkäyttöasioita varten kaksi osastoa ja niillä omat osastokansliat sekä hallintoasioita varten hallintokanslia. Osastot jakaantuva kahteen lainkäyttötiimiin.

Rovaniemen hovioikeudessa työskentelee noin 50 henkilöä (2020). Annettuja ratkaisuja oli 930 vuonna 2020.

Hovioikeuden ensimmäisenä presidenttinä toimi oikeustieteen tohtori Kaarlo L. Ståhlberg vuosina 1978–1988. Tullessaan nimitetyksi hovioikeuden presidentiksi Ståhlberg toimi asianajajana Helsingissä. Hovioikeuden toisena presidenttinä toimi Martti Leistén vuosina 1988–1997. Leistén siirtyi hovioikeuden presidentiksi Turun hovioikeudenneuvoksen virasta. Hovioikeuden presidentti vuosina 1997–2013 oli Esko Oikarinen. Oikarinen siirtyi hovioikeuden presidentiksi Kajaanin käräjäoikeuden laamannin virasta. Oikarinen on aiemmin hoitanut muun muassa Rovaniemen hovioikeuden hovioikeudenneuvoksen ja Kajaanin tuomiokunnan kihlakunnantuomarin virkaa. Lisäksi Oikarinen on toiminut oikeusministeriön käräjäoikeuskouluttajana. Vuonna 2013 presidentiksi nimitettiin hovioikeudenlaamanni, oikeustieteen tohtori Marianne Wagner-Prenner .

Rovaniemen hovioikeus on profiloitunut tuomioistuintyön kehittäjänä. Rovaniemen hovioikeuspiirin tuomioistuinten laadunparannushanke voitti The Crystal Scales of Justice award -kilpailun. Palkinto jaettiin 25. lokakuuta 2005 Edinburghissa ensimmäisen kerran. Rovaniemen hovioikeuspiirin tuomioistuinten laadunparannushankkeen tavoitteena on tukea tuomioistuinten perustyötä ja kehittää sitä yhä paremmaksi niin, että oikeudenkäynti täyttää oikeudenmukaisuuden kriteerit, ratkaisut ovat perusteltuja ja oikeita ja tuomioistuimen palvelut ovat myös kustannuksiltaan ihmisten saavutettavissa. Hanke käynnistettiin vuonna 1999 ensimmäisenä tuomioistuinten laatuhankkeista. Se on toiminut esimerkkinä monille laatuhankkeille, joita nykyisin on meneillään kaikissa Suomen kuudessa hovioikeuspiirissä ja eräissä hallintotuomioistuimissa.

Suomen Asianajajaliitto palkitsi Rovaniemen hovioikeuden laatuhankkeen Vuoden oikeusteko -palkinnolla vuonna 2005.

Lähteet

Aiheesta muualla
Rovaniemen hovioikeuden sivut

Rovaniemi
Suomen hovioikeudet
Sargeist

Sargeist on suomalainen vuonna 1999 Lappeenrannassa perustettu black metal -yhtye. Se aloitti nykyisen kitaristin Shatraugin sooloprojektina. Nimi tulee kahden saksankielisen sanan yhdistelmästä, sarg tarkoittaa ruumisarkkua ja geistista, joka tarkoittaa henkeä. Yhtye yhdistetään usein toiseen suomalaiseen black metal -vaikuttajaan Behexeniin, koska kaksi yhtyeen jäsentä musisoivat myös toisessa.

Historia 

Sargeist perustettiin kesällä 1999 Shatraugin sooloprojektina. Vuonna 2000 Blutrachesta eronnut rumpali Lord Volos, liittyi Sargeistiin ja ensimmäinen kokoonpano järjestyi ja ensimmäisen demon julkaisi sen oma levy-yhtiö Warmoon Records. Vuonna 2001 Gorsedd Marter ja Makha Khan liittyivät Sargeistiin, molemmat kuitenkin lähtivät yhtyeestä myöhemmin. Tällä jäsenistöllä nauhoitettiin seuraava demo, Tyranny Returns, joka johti kaiken kohti Torogin ja Shatraugin yhteistyötä. Myöhään vuonna 2001 Moribund Records sopi levytyssopimuksen Sargeistin kanssa. Vuonna 2002 nauhoitti ja julkaisti kappaleet Reaping With Curses & Plague, The Rebirth of a Cursed Existence ja uudelleen tehdyn Sinister Glow of the Funeral Torches, jotka liitettiin 7" EP -splitille Merrimackin kanssa sekä kahdelle kokoelmalle, Woodcut Recordsin Jatkosodalle ja Black Arts Productionsin ...And Jesus Weptille

Vaikka materiaali oli valmista jo vuodesta 2001 lähtien, vasta heinäkuussa 2003 Sargeist julkaisi ensialbuminsa Satanic Black Devotion. 

Vuonna 2004 julkaistiin kolme split-albumia, yhtyeiden: Temple of Baal, Horned Allmighty ja Funeral Elegy kanssa.

Sargeistin seuraava levyn Disciple of the Heinous Pathin julkaisi 30. syyskuuta 2005 Moribund Records, ja splitlevyn Bahimironin kanssa julkaisi toukokuussa 2006 Obscure Abhorrence Productions.

Diskografia

Studioalbumit

Kokoelma-albumit

EP:t

Split-albumit

Demot

Aiheesta muualta 
 
 
 

Lappeenrannan musiikki
Suomalaiset black metal -yhtyeet
Kuolleen miehen kupletti -EP

Kuolleen miehen kupletti -EP on Viikate-yhtyeen EP, joka on julkaistu vuonna 2004. Kappale "Vasten kuutamon siltaa" on suomennettu versio Roky Ericksonin kappaleesta "Night of the Vampire".

EP nousi Suomen virallisen singlelistan sijalle 2.

Kappaleet

Arvostelut 
 Imperiumi.net:

Lähteet 

Vuoden 2004 EP:t
Viikatteen albumit
Liikenne eläinvoimalla

Liikenne eläinvoimalla on vanhimpia ihmisen käyttöönsä valjastamista liikkumista helpottavista keinoista. Myös vesiliikennettä veneellä voidaan pitää vielä varhaisempana muotona ihmisen keksimistä liikkumishelpotuksista.

Hevonen - ratsastus 
Ratsastaminen ei ole vaatinut merkittävää määrää teknisiä apuvälineitä jonkin eläimen vangitsemista ja työjuhdaksi alistamista lukuun ottamatta, yksinkertainen köysikin on voinut jo riittää. Hevosajoneuvon varusteluun on aikanaan lisätty satula ja kavioiden kulumista hidastavat hevosenkengät. 

Ratsastamiseen eniten käytetty hevonen on ollut myös sotilaallinen kulkuneuvo aina toisen maailmansodan loppuun asti. Ratsumiehen panssarointi haarniskalla on luonut hevonen-mies-parista merkittävän asejärjestelmän, jonka kiväärin kehitys teki liian haavoittuvaksi. 

Hevosten kasvatus on kehittynyt merkittäväksi tuotantotoiminnaksi, joka hiipui ratsuväen ja yläluokan ratsastusharrastuksen hiipuessa syntyäkseen uudestaan teinityttöjen harrastuksena, esteratsastuskilpailuna ja vedonlyöntiliiketoiminnan osana (laukkakilpailut) jne.

Rahdin kuljetus eläimen selässä
Hevosta, kamelia ja aasia on käytetty kuorman kuljetukseen eläimen selässä kuljettavissa koreissa tai säkeissä. Tässä kuormankantokyky on pienempi kuin pyörillä vedettäessä, mutta tällainen kuljetusmuoto ei vaadi minkäänlaista tietä tai edes polkua.

Aura tai vaunu ja sen vetäjä

Vaunujen vetäminen hevosella, vesipuhvelilla tai muulla vankkatekoisella eläimellä vaati myös pyörän keksimisen. Kulkureittien, kuten Silkkitien tai Yhdysvaltain postivaunureittien varrelle rakentui infrastruktuuri, jossa matkustajat saattoivat syödä ja levätä ja josta oli saatavissa vaihtohevoset. Hevosia ja jopa elefantteja on käytetty muun muassa tukkien kuljetukseen kaatamispaikalta vaikkapa jokien rantaan. Hevosia on myös käytetty 1900-luvun alkupuolelle asti vetämään lauttoja, vaikka jossain orjatyövoima (kuten tsaarien ajan Venäjän Volgan lautturit) on ollut halvempaa tällaiseen työhön kuin hevoset. 

Maatalouden liikevoimana auraa tms. vetävä eläin on ollut merkittävä perustuotannon lisääjä, kunnes ne korvaantuivat 1900-luvun alusta lähtien traktorilla jne. 

Eläimiä on käytetty myös eräänlaisten vesipumppujen käyttövoimana.

Koira, poro
Koiravaljakko tai porotokka on toiminut kulkuvälineenä pienemmille kuormille lumisilla alueilla. Ne ovat turismia lukuun ottamatta korvautuneet esimerkiksi moottoroiduilla lumikelkoilla 1950-luvulta lähtien.

Tietoliikenne
Kyyhkyä on käytetty viestien kuljetuksessa aina optisen (valomerkit) ja radiotaajuisen järjestelmän tuloon asti. 

 Liikenne
Kingdom of Madness (Edguyn albumi)

Kingdom of Madness on power metal -yhtye Edguyn toinen studioalbumi. Levy julkaistiin vuonna 1997, ja sitä pidetään useasti Edguyn oikeana debyyttialbumina, koska se oli yhtyeen ensimmäinen levy-yhtiön jakama levytys. Kingdom of Madness on viimeinen albumi, jolla Dominik Storch soitti rumpuja. Jonkin aikaa levyn julkaisun jälkeen hän erosi yhtyeestä ja hänen tilalleen otettiin Felix Bohnke.

Kappalelista

Kokoonpano 
 Jens Ludwig – kitara
 Tobias Sammet – laulu, basso, kosketinsoittimet
 Dirk Sauer – kitara
 Dominik Storch – rummut

Aiheesta muualla 
 Edguyn kotisivut 
 Kingdom of Madness -albumin sanoitukset Darklyrics.com

Vuoden 1997 albumit
Vuoden 1997 esikoisalbumit
Edguyn albumit
Haarakiikari

Haarakiikari tai haarakaukoputki on perinteinen tykistön käyttämä optinen tähystyslaite. Se on kaksihaarainen kaukoputki, jonka ylälinssit ovat
haaramaisten suppilojen päissä. Vaikka elektroninen tulenjohto on osin syrjäyttänyt optisen mittauksen, ei huipputekniikka ole kokonaan syrjäyttänyt haarakiikaria ja muita perinteisiä optisia välineitä (kuten stereoetäisyysmittari). Optisten välineiden etuna on, että ne eivät tarvitse sähköä, joten niitä voidaan käyttää kaikissa oloissa. 

Haarakiikari on puolustusvoimien tulenjohtotehtäviin koulutettujen tunnus.

Katso myös 
 Kiikari
 Periskooppi

Aiheesta muualla 

Kuva haarakiikarista 60 GAUR Puolustusvoimat

Lähteet 

Optiset laitteet
Tykistö