joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Yhdystie 4323

Yhdystie 4323 on Etelä-Savossa kulkeva yhdystie. Tie kulkee Mikkelin Ristiinasta Puumalan Hurissaloon. Vihreän kullan kulttuuritie kulkee välillä Ristiina-Hurissalo tiellä 4323 ja tien varrella on valtakunnallisesti arvokkaita maisema-alueita. Muun muassa Pohjoismaiden laajimmat kalliomaalaukset Astuvansalmessa sijaitsevat tien varrella.

Reitti ja tieyhteydet 

 Ristiina (valtatie 15)
 Liikala (yhdystie 15124)
 Juuritaipale (yhdystie 15127)
 Hurissalo (yhdystie 15122)
 Hurissalo (kantatie 62)

Lähteet 

4323
Viirupäämuura

Viirupäämuura (Terenura maculata) on puumuuriin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.

Koko ja ulkonäkö
Viirupäämuura on pienikokoinen lintu ja kasvaa noin 10 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat pääosin toisiaan ulkonäöltään. Viirupäämuurakoiraan pää on valkoinen mustin raidon ja naaraan pää on kellertävä ja mustaraidallinen. Kurkussa ja rinnassa on myös mustia viiruja ja vatsa on väriltään vaalean keltainen. Lajin selkä on punaruskea ja siivet mustat. Viirupäämuura siivissä on kaksi valkoista raitaa.

Levinneisyys ja elinympäristö
Viirupäämuuraa tavataan Brasilian kaakkoisrannikolta, Paraguaysta ja Argentiinan koilliskärjestä. Lajin elinympäristöä ovat kosteat troopiset metsät ja niiden reunamaat, erityisesti tiheiköt. Lintu liikkuu pareittain ja voi liittyä sekaparviin. Viirupäämuuran ravintoa ovat hyönteiset.

Lähteet

Puumuurat
Hutita veskijärv

Hutita veskijärv (myös Utita veskijärv) on Virossa Võrun kunnassa sijaitseva padottu järviallas. Vironkielinen sana veski tarkoittaa vesimyllyä. Mylly on rakennettu Võhandu jõgeen 123 kilometriä sen joensuusta. Võhandua kutsutaan täällä yleensä Pühajõeksi.

Maantietoa 
Järvi on 350 metriä pitkä, 100 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,5 hehtaaria, johon luetaan mukaan molemmat saaret ja joiden yhteiseksi pinta-alaksi ilmoitetaan 0,38 hehtaaria. Saarten suuruus ja patojärven pinta-ala riippuu kuitenkin Võhandun vesitilanteesta, sillä saaret voivat jäädä kokonaan veden allekin. Sama koskee joessa esiintyville särkille, joiden välistä joki virtaa. Patoaltaan länsirantaan on erotettu maapadolla vesiallas, jonka tarkoitus ei ole selvinnyt. Järvialtaan itärannat ovat veteen laskeutuvaa metsäistä rinnemaata ja länsirannoilla ulottuu järven rantaan tasainen peltomaa ja sen yhteydessä olevat niittyt. Hutitan kulmakunta jää pääosin Võrusta tulevan maantien pohjoispuolelle.

Vesimylly 
Vesimylly lienee väärä sana nykyiselle pienvoimalalle, jolle on ilmoitettu 20 kilowatin kapasiteetti. Pato on luonteeltaan säännöstelypato ja vesi otetaan voimalaan sisälle padon länsipuolelta myllyrakennuksen alta ja se poistuu sieltä omaa poistokanavaa pitkin takaisin jokeen. Betonipadossa on kaksi säännöstelyaukkoa ja vedelle tulee pudotusta alle kaksi metriä. Ilmakuvien ja eräiden valokuvien perusteella padon itärantaan on rakennettu kalatie, jonka yhteys yläpuoliseen patoaltaseen on järjestetty tien alittavalla putkella.

Vesistösuhteita 
Hutita veskijärv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen, sillä se on rakennettu Võhandu jõgeen. Võhandu laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Huomautuksia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suunnistustapahtuma vesimyllyn luonna, 2015 (valokuvia) 
 Valokuva vesimyllystä vuonna 1912, Eesti Rahva Muuseum
 Kartta Võhandu jõen kohteista, Seikle veel

Võrun kunta
Võrumaan järvet
Võhandu jõen valuma-alue
Peipsijärven alavesistöalue
Viron tekojärvet
Matti Huutonen

Matti Huutonen (s. 8. lokakuuta 1975 Uurainen) on suomalainen meteorologi. Hän on kotoisin Höytiältä, Uuraisilta ja on opiskellut meteorologiksi Helsingin yliopistossa, josta valmistui vuonna 2007 Filosofian maisteriksi.

Huutosen työura meteorologian parissa alkoi Ilmatieteen laitoksella vuonna 1999 kesätyöntekijänä, ja jatkui myöhemmin yliopisto-opintojen ohella eri tehtävissä. Huutonen siirtyi vuonna 2004 Yleisradiolle, jossa hän on toiminut vuodesta 2004 alkaen tv-meteorologina..

Vuonna 2019 Huutonen valittiin Vuoden Matiksi.

Lähteet 

Suomalaiset meteorologit
Suomalaiset televisiokasvot
Elävät henkilöt
Vuonna 1975 syntyneet
Räägu veskijärv

Räägu veskijärv on Virossa Võrun kunnassa sijaitseva padottu järviallas. Vironkielinen sana veski tarkoittaa vesimyllyä. Mylly on rakennettu Võhandu jõgeen 119 kilometriä sen joensuusta. Võhandua kutsutaan täällä yleensä Pühajõeksi.

Maantietoa 
Patojärvi on 270 metriä pitkä, 70 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,9 hehtaaria johon luetaan mukaan saari, jonka pinta-ala on 0,1 hehtaaria. Saaressa sijaitsee rakennus. Paikalla on sijainnut vesimylly, josta on ilmakuvien perusteella jäljellä vain kivijalka. Myös pato on purettu ja sen tilalle on rakennettu kivinen koski ja joen ylittää alajuoksulle rakennettu uusi silta. Ei ole tiedossa, onko ylettyykö koskenniska samalle korkeudelle kuin pato. Jos se jää matalammalle, voidaan oikeutetusti sanoa, ettei patojärveä enää ole.

Vesistösuhteita 
Räägu veskijärv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen, sillä se on muodostettu jokeen rakennetulla padolla. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Huomautuksia

Lähteet 

Võrumaan järvet
Võhandu jõen valuma-alue
Peipsijärven alavesistöalue
Viron tekojärvet
Leevi veskijärv

Leevi veskijärv (myös Leevi paisjärv) on Virossa Räpinan kunnassa Leevissä sijaitseva padottu järviallas. Vironkielinen sana veski tarkoittaa vesimyllyä. Entiseen myllyyn liittynyt pato on rakennettu Võhandu jõgeen 60 kilometriä sen joensuusta. Võhandua kutsutaan täällä yleensä Võo jõeksi.

Maantietoa 
Patojärvi on 870 metriä pitkä, leveimmillään se on 50 metriä, ja sen pinta-ala on 2,7 hehtaaria. Sen kapeudesta päätellen patoaminen laajentaa joen uomaa vain hieman, joten joki lienee täällä jyrkkärinteinen. Järvimäinen osuus joesta sijaitsee Leevin kylän taajamassa ja sen rannoille on rakennettu tiheästi asuntoja.

Vesivoimalaitos 
Paikalla on aiemmin toiminut vesimylly, jonka toiminnan on mahdollistanut jokeen rakennettu kiinteä pato. Vuonna 2001 valmistui pieni jokivoimalaitos, jolla pyrittiin toimittamaan sähköenergiaa koko Leevin kylälle. Sen kapasiteetti on 200 kilowattia (kW eli 0,4 megawattia, MW). Sähköä tuotetaan neljällä vesiturbiinilla, joiden tehot ovat keskimäärin 25 kW. Tuotantomäärät riippuvat voimakkaasti joen vesitaloudesta. Esimerkiksi kevättulvan aikana voidaan saavuttaa 300–400 kilowatin kapasiteetti, mutta kesää kohti sähköenergian tuotanto putoaa 40–50 kilowattiin. Joskus joessa ei virtaa kuivuuden takia ollenkaan vettä.

Kolmiaukkoinen ja betoninen säännöstelypato toimii manuaalisesti lisättävien vaakalautojen avulla. Vesi otetaan sisään voimalarakennukseen padon oikealta puolelta ja johdetaa vesiturbiineihin, jotka sijaitsevat pienessä rakennuksessa hieman alempana. Käytetty vesi poistuu turbiineista omaan poistokanavaan, joka yhtyy jokeen alempana 150 metrin päässä. Kylästä alkava postitie ylittää joen omaa siltaa pitkin padon ja voimalan välistä. Vesivoimalaitoksen rakentamisluvassa on ehto, joka pakottaa rakentamaan kalatien kiinteän padon ohitse.

Vesistösuhteita 
Leevi veskijärv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen, sillä se on muodostettu patoamalla joki. Patoaltaaseen on johdettu yksi pelto- ja metsäoja. Järven valuma-alueen pinta-ala on 840 neliökilometriä, josta suurin osa muodostuu Võhandun joen valuma-alueesta. Võhandu laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Huomautuksia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ruusmaa Arthur: Mõisavalitseja vällä, vill sisse!, UMA leht (Võromaa rahva uman keelen leht)

Räpina
Põlvamaan järvet
Võhandu jõen valuma-alue
Peipsijärven alavesistöalue
Viron tekojärvet
Indonesian kansallinen terveyden tutkimus- ja kehityslaitos

Indonesian kansallinen terveyden tutkimus- ja kehityslaitos (, , lyhennys NIHRD) on Indonesian pääkaupungissa Jakartassa sijaitseva, vuonna 1975 perustettu valtiollinen kansanterveyden tutkimuslaitos ja viranomainen.

Indonesian kansallinen terveyden tutkimus- ja kehityslaitos on ollut keskeisessä asemassa kevään ja alkukesän 2020 aikana covid-19-taudin havaitsemisessa ja vastaisessa työssä Indonesiassa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 NIHRD:n kotisivu  (litbang.kemkes.go.id)
 Indonesian hallituksen COVID-19 tilannesivu  (go.id)

Jakartan rakennukset ja rakennelmat
Kansanterveyslaitokset
Hako

Hako on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:

 Hannes Hako (1893–1984), näyttelijä ja teatterinjohtaja
 Jukka Hako (s. 1955), tietokirjailija ja paikallispoliitikko
 Maikki Hako (1900–1979), teatteri- ja elokuvanäyttelijä
 Matti Hako (1927–2014), filosofian tohtori, lehtori ja suomen kielestä ja kansankulttuurista kirjoittanut tietokirjailija
 Pekka Hako (s. 1957), musiikkielämässä toiminut filosofian lisensiaatti (musiikkitiede) ja kasvatustieteen maisteri.
Oomi

Oomi Oy eli Oomi Energia on vuonna 2020 perustettu sähkönmyyntiyhtiö, jonka perustajina ovat Vantaan Energia, Lahti Energia, Pori Energia, Oulun Seudun Sähkö sekä Oulun Sähkönmyynti Oy ja sen osakkaat: Oulun Energia, Tornion Energia, Haukiputaan sähköosuuskunta, Raahen Energia, Rantakairan Sähkö ja Tenergia. 

Oomi myy kuluttaja- ja yritysasiakkaille sähkösopimuksia, aurinkosähköjärjestelmiä ja ratkaisuja sähköautojen lataamiseen. Oomin kotipaikka on Vantaa, mutta sillä on lisäksi toimipisteet Lahdessa, Porissa, Oulussa ja Kempeleessä. Oomi myy tuotteita ja palveluitaan kaikkialle Suomeen.

Oomi Energia on yksi Suomen suurimmista sähkönmyyntiyhtiöistä. Heinäkuussa 2020 Oomilla oli yli 400 000 asiakasta. Oomi tuotti ensimmäisellä tilikaudellaan omistajilleen yli kymmenen miljoonan euron tappiot.

Lähteet 

Suomalaiset energiayhtiöt
Maier

Maier on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Amanda Maier-Röntgen (1853–1894), ruotsalainen säveltäjä ja viulisti
 Arne Maier (s. 1999), saksalainen jalkapalloilija
 Fred Anton Maier (1938–2015), norjalainen pikaluistelija
 Hermann Maier (s. 1972), itävaltalainen alppihiihtäjä
 Leonie Maier (s. 1992), saksalainen jalkapalloilija
 Lory Maier-Smits (1893–1971), saksalainen eurytmiatanssija
 Michael Maier (1568–1622), saksalainen lääkäri, alkemisti, ruusuristiläinen ja keisari Rudolf II:n neuvonantaja
 Sabrina Maier (s. 1994), itävaltalainen alppihiihtäjä
 Sepp Maier (s. 1944), saksalainen jalkapallomaalivahti
 Ulrike Maier (1967–1994), itävaltalainen alppihiihtäjä, supersuurpujottelun maailmanmestari
 Vivian Maier (1926–2009), yhdysvaltalainen valokuvaaja.

Katso myös 

 Mayer
Sven Lidman

Carl Hindrik Sven Rudolphsson Lidman (1882–1960) oli ruotsalainen runoilija. Loistavissa, muodoltaan valmiissa, usein antiikkisaiheisissa runoissaan hän kirjoittaa rakkaudesta ja veren pyyteistä taikka kuoleman läheisyydestä. Runokokoelma Källorna (1906) sisältää hänen lyriikkansa kypsimmät tuotteet. Lidmann romaani Thure Gabriel Silfverstååhlherätti ilmestyessään paljon huomiota aiheenkäsittelyllään Ruotsin valtiollisista tapahtumista vuonna 1905.

Lidman aloitti kirjallisen uransa 24-vuotiaana ja hänen nuoruusaikansa teoksia leimasi ylikuumentunut sensualismi. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän oli saksalaismielisen lehden "Svensk lösen" toimittaja ja hänen toimintaansa väritti moraalinen ja isämaallinen paatos. 1917 hän koki uskonnollisen herätyksen, liittyi 1921 helluntaiseurakuntaan ja toimi Evangelii Härold -lehden toimittajana 1922-1948. Hän oli helluntailiikkeen tärkeimpiä johtajia ja teki läheistä yhteistyötä Lewi Petruksen kanssa.  Hän oli tunnettu saarnaaja sekä saarnakokoelmien ja hartauskirjallisuuden kirjoittaja. Hän joutui kuitenkin erimielisyyksiin Lewi Pethruksen kanssa, joka erotti Lidmanin Tukholman Filadelfiaseurakunnasta 1948. Lidman liittyikin toiseen, vapaaseen helluntaiseurakuntaan. Hän on kuvannut paljastavasti omaa elämäänsä ja aikaansa omissa teoksissaan. Lidman saattoi kääntymyksensä jälkeen valmiiksi jo aiemmin aloittamaansa Vanhojen neitien talon. Sen lisäksi häneltä on suomennettu lähinnä uskonnollista kirjallisuutta.

Ruotsin kirkon virsikirjassa on yksi Sven Lidmanin kirjoittama virsi, virsi 234 "O salighet, o gåtfullhet" vuodelta 1918. Sen suomenkielinen teksti "Oi salainen, oi ihmeinen" on  Anna-Mari Kaskisen 1997 tekemä käännös. Lidmanin tytär Ulla oli Ruotsin kirkon papin ja tunnetun virsirunoilijan Anders Frostensonin vaimo.

Lidmanin ja Pethruksen suhteita kuvataan Per Olof Enqvistin romaanissa ”Matkamies” (Levis resa). Lidmanin laulu ja Petruksen laulu "Pettikö hän lupaukset", Ruotsin kirkon virsikirjan virsi 254 olivat heidän suhteittesa rikkoutumissa lähes taisteluvälineitä. Enqvist kertoo romaanissaan kokouksesta, jossa käsiteltiin Lidmanin erottamista seurakunnasta:

Suomennetut teokset
 Tulen läpi (Såsom genom eld) Sisko Wilkama, WSOY 1923 – 2. p. Kuva ja sana 1965
 Vanhojen neitien talo: kertomus pyhimyksistä ja sankareista, (Huset med de gamla fröknarna : en berättelse om helgon och hjältar) suom. Lempi Ahla, WSOY 1928
 Silta kestää: hartauspuheita, suom. Sisko Wilkama, WSOY 1930
 Kymmenen ristin saarnaa, Ristin voitto 1936
 Elävä tie, suomentanut Julia Hellqvist Ristin voitto r.y 1939
 Turmeluksen orjat ja vapauden lapset, Mikkeli: Joutsi 1946

Lähteet

Aiheesta muualla

Uskonnolliset johtajat
Ruotsalaiset runoilijat
Helluntaiherätys Ruotsissa
Vuonna 1882 syntyneet
Vuonna 1960 kuolleet
Ruotsalaiset virsirunoilijat
Mathias Lundqvist

Mathias Lundqvist (13. tammikuuta 1853 Flaka, Lemland, Ahvenanmaa – 2. kesäkuuta 1926 Vargata, Vårdö, Ahvenanmaa) oli merikapteeni ja laivanvarustaja, joka sai merenkulkuneuvoksen arvonimen vuonna 1920. 

Myös Lundqvistin isän nimi oli Mathias. Lundqvist muutti Flakasta Lemlandista Vargataan Vårdöhön ja avioitui Emelie Elisabeth Mattsonin kanssa. Hän suoritti merikapteenin tutkinnon Maarianhaminassa 1884. Myös hänen pojastaan Hugo Lundqvistista tuli merikapteeni ja laivanvarustaja. Pojanpoika, laivanvarustaja Stig Lundqvist, sai isoisänsä tavoin mereenkulkuneuvoksen arvonimen.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Seppinen, Ilkka: Lundqvist, Mathias. Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. Studia Biographica 4. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997–. (Maksullinen artikkeli)

Suomalaiset merikapteenit
Suomalaiset laivanvarustajat
Vuonna 1853 syntyneet
Vuonna 1926 kuolleet
A1 (höyryveturi)

A1 oli Suomen Valtionrautateiden ensimmäinen veturisarja. Vuosina 1860–1863 valmistetut kuusi veturia tilattiin englantilaiselta Canada Works -konepajalta ja ne poistuivat käytöstä vuosina 1909–1911. Kaikki sarjan veturit on romutettu.

Historia 
Suomen ensimmäisen rautatien ollessa rakenteilla Helsingin ja Hämeenlinnan välille alkoi Suomen valtionrautatiet vuonna 1859 etsiä sopivaa valmistajaa ensimmäisille vetureille. Vetureiden tuli olla sekä henkilö- että tavaraliikenteeseen sopivia, mutta muita vaatimuksia ei asetettu. Suomesta ei vielä löytynyt vaadittavaa osaamista, joten veturit tilattiin englantilaiselta Canada Works -konepajalta, jonka omisti Peto, Brassey & Betts. Sarjan neljä ensimmäistä veturia saapui osissa Suomeen jo syksyllä vuonna 1860, minkä jälkeen ne koottiin käyttökuntoon Helsingin konepajalla. Koska rautatie oli uusi asia Suomessa, tuli vetureiden mukana englantilaiset veturinkuljettajat T. Lawson ja W. Frost kouluttamaan maan ensimmäistä veturihenkilökuntaa. Vetureita ei aluksi numeroitu, mutta niiden nimeämiseksi asetettiin komitea, jonka jäsenenä oli muun muassa Elias Lönnrot. Neljän ensimmäisen A1-sarjan veturin nimiksi valikoituivat kansallisromanttiset Ilmarinen, Lemminkäinen, Suomi ja Alutar.

Myöhemmin sarjanumeron 3 saanut Ilmarinen oli ensimmäinen Suomen rataverkolla kulkenut veturi, kun se 8. elokuuta vuonna 1861 liikkui yhä keskeneräisellä Helsinki–Hämeenlinna-radalla. Valmiille radalle pääsi ensimmäisenä Lemminkäinen eli tuleva numero 2, kun se veti vihkiäisjunan radan päästä päähän 31. tammikuuta vuonna 1862. Yleinen liikenne A1-sarjan vetureilla aloitettiin 17. maaliskuuta vuonna 1862. Rautatieliikenteen alettua Suomessa tilattiin vielä kaksi A1-sarjan veturia lisää samalta valmistajalta. Veturit saivat nimet Voima ja Pohja. Sarjan vetureita käytettiin kaikissa tehtävissä, mutta sitä mukaa, kun uusia vetureita hankittiin, niiden käyttö painottui henkilö- ja tavarajunien linja-ajoon. 1900-luvulle tultaessa A1-vetureita käytettiin lähinnä tavarajunissa. Ne poistuivat liikenteestä vuosina 1909–1911 ja sen jälkeen ne myytiin romuksi.

Tekniikka 
A1 oli omana aikanaan nopea, tehokas ja kookas veturi. Sarjan veturit pitivät paikkaansa Suomen Valtionrautateiden tehokkaimpina henkilöliikennevetureina 1890-luvulle saakka. Pyörästö oli yhdeksännentoista vuosisadan loppupuolelle hyvin tyypillinen 4–4–0 eli nelikytkyinen pyörästö.

Yksilötiedot

Lähteet 
 Olin, Sigfrid, Veturien kehityshistoria. Teoksessa Suomen Valtionrautatiet 1862–1912 II: Historiallis-teknillis-taloudellinen kertomus. 1916.
 Pölhö, Eljas & Honkanen, Pekka, Höyryveturit Valtionrautateillä: The Steam Locomotives of the Finnish State Railways. Suomen rautatiehistoriallinen seura ry: Helsinki, 2017.
 Zetterberg, Seppo, Yhteisellä matkalla: VR 150 vuotta. WSOY: Helsinki, 2011.

Viitteet 

Suomalaiset höyryveturit
Andri järv

Andri järv on Virossa Võrun kunnassa sijaitseva järvi, jonka pohjoispäässä on pato.

Maantietoa 
Järvi on 400 metriä pitkä, 100 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,9 hehtaaria. Järvi vaikuttaa padotulta tekojärveltä ja ilmakuvien perusteelle sen vedenpinta saattaa kuivina aikoina laskea alas. Silloin järven eteläosassa sen vesikasvilliuus valtaa vapaan veden alueita. Järvessä ei ole saaria ja sen rannat ja lähiympäristö on metsämaata. Järvellä ei ole asutusta.

Luontoarvoja 
Järvi kuuluu Haanjan luonnonpuistoon.

Vesistösuhteita 
Andri järv kuuluu Piusa jõen valuma-alueeseen. Siihen tulee kaakosta metsäoja, jonka valuma-alueella on esimerkiksi Sur'a järv. Sen pohjoispäästä alkava laskuoja yhtyy Piusa jõgeen Kurkisna niittyjen luonna Tsollin ja Kündjan kylien välissä. Piusa jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Huomautuksia

Lähteet 

Võrun kunta
Võrumaan järvet
Piusa jõen valuma-alue
Fugaku

Fugaku on japanilaisen Fujitsun valmistama supertietokone, joka nousi supertietokoneiden TOP500-listan ensimmäiselle sijalle kesäkuussa 2020. Tietokoneen tulos oli 415,5 petaflopsia. Aiempi ykköspaikan haltija oli Summit.

Tietokoneen tilaaja on Riken-instituutti ja siinä käytetään Red Hat Enterprise Linux -käyttöjärjestelmää. Tietokone käyttää Fujitsun Tofu interconnect D -kytkentäverkkoa tiedonvälitykseen.

Tietokoneessa on 7,3 miljoonaa 64-bittistä Fujitsun suunnittelemaa ARM-yhteensopivaa A64FX suoritinta, joissa on Scalable Vector Extensions (SVE) vektorilaskentalaajennukset. SVE-laajennus tukee 128–2048 bittisiä vektoreita. SVE on SIMD-ominaisuus, mutta erillinen ARM-suorittimien NEON-laajennuksesta.

Tietokonetta käytetään muun muassa koronavirusten ja maanjäristysten tutkimiseen. Tietokoneen odotetaan tulevan julkiseen käyttöön vuonna 2021.

Lähteet 

Supertietokoneet
Fujitsu
Tréguier

Tréguier (bretoniksi Landreger) on kunta läntisessä Ranskassa Côtes-d'Armorin departementissa Bretagnen alueella.
 

Kunta sijaitsee Jaudyjoen ja sen sivujoen Guindyn haarassa. Se oli Bretagnen historiallisen Trégorin provinssin pääkaupunki. Kunnan nähtävyyksiä on Saint-Tugdualin katedraali. Katedraali on rakennettu 1300-luvulla, ja se on nimetty kaupungin 600-luvulla perustaneen munkin, Saint-Tugdualin mukaan. Katedraalin on haudattu Saint Yves, joka on lakimiesten suojeluspyhimys.

Tréguierissa on runsaasti keskiaikaisia puuristikkotaloja 1400-luvulta lähtien. Yksi taloista, joka on peräisin 1600-luvulta, on kirjailija ja filosofi Ernest Renan syntymäkoti. Se toimii nykyään hänelle omistettuna museona.

Lähteet

Aiheesta muualla

Côtes-d’Armorin kunnat
Arthur Nyman

Arthur Nyman (25. kesäkuuta 1871 Helsinki – 20. syyskuuta 1950) oli suomalainen kauppaneuvos ja Tmi Arthur Nyman -yhtiön toimitusjohtaja vuosina 1912–1950.

Nymanin vanhemmat olivat kauppias Fredrik Nyman ja Josefina Wilkman. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1889 ja teki seuraavana vuonna opintomatkan Pietariin. Hän aloitti vuonna 1890 työskentelyn isänsä siirtomaatavaran tukku- ja vähittäiskaupassa ja muutti sen omiin nimiinsä vuonna 1912. Hänet nimitettiin kauppaneuvokseksi vuonna 1928. Lisäksi hän toimi Helsingin taksoituslautakunnan jäsenenä 40 vuotta.

Nyman omisti Vantaalla sijaitsevan Linnaisten kartanon. Hän oli naimisissa vuodesta 1905 Agnes Bollströmin kanssa. Pariskunnalla oli neljä lasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
  

Kauppaneuvokset
Suomalaiset yritysjohtajat
Vuonna 1871 syntyneet
Vuonna 1950 kuolleet
Eric Garcetti

Eric Michael Garcetti (s. 4. helmikuuta 1971 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko, joka on toiminut Los Angelesin pormestarina heinäkuusta 2013 lähtien. Hän voitti toisen kauden vuoden 2017 vaaleissa. Aiemmin Garcetti oli Los Angelesin kaupunginvaltuuston jäsen. Hän toimi valtuuston puheenjohtajana vuosina 2006–2012. Garcetti on Los Angelesin historian ensimmäinen juutalainen pormestari.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Los Angelesin pormestarin viralliset kotisivut

Yhdysvaltalaiset demokraattipoliitikot
Yhdysvaltalaiset pormestarit
Kalifornialaiset poliitikot
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Visiittivalokuva

Visiittivalokuva eli  käyntikorttivalokuva oli kuva, joita annettiin käyntikortin tapaan tutuille vierailujen yhteydessä. Visiittikuvat ovat useasti pahville liimattuja kuvia, joissa yleensä on alareunassa valokuvaamon nimi ja paikkakunta. Käyntikorttikuvat olivat muodissa 1860-luvulta aina 1920-luvulle asti.     

Useasti valokuvaamot teettivät tällaisia kuvia tunnetuista henkilöistä ja myivät niitä. Kortteja on tehty ainakin Johan Ludvig Runebergista ja Eugen Schaumanista. 
 
Visiittikortit ovat muodostuneet keräilykohteiksi asian harrastajien keskuudessa.

Lähteet 
 Männistö-Funk, Tiina: MONIEN KÄYTÄNTÖJEN -KOVAT KUVAT: Käyntikorttikuvat suomalaisissa maaseutukodeissa 1900-luvun alussa.

Aiheesta muualla 

Valokuvaus aiheen mukaan
Valokuvauksen historia
Seututie 459

Seututie 459 on Etelä-Savossa kulkeva seututie. Tie kulkee Juvan Vehmaasta Pieksämäen Sihvolanmäelle. Tien nopeusrajoitus vaihtelee kuudestakymmenestä kahdeksaankymmeneen kilometriin tunnissa. Keskivuorokausiliikenne tiellä oli vuonna 2009 noin 960 ajoneuvoa vuorokaudessa.

Reitti ja tieyhteydet 

 Vehmaa (vt 5, vt 14)
 Narila (yt 4591)
 Hällinmäki (yt 15307)
 Virtasalmi (yt 4561, yt 4595)
 Hurskaala (yt 15316)
 Sihvolanmäki (kt 72)

Lähteet 

459
Juvan liikenne
Pieksämäen liikenne
Luhte järv

Luhte järv (myös Luhte paisjärv, Luhtõ paisjärv) on Virossa Võrun kunnassa Luhten kylässä sijaitseva padottu tekojärvi. Viron kielessä pais tarkoittaa patoa.

Maantietoa 
Tekojärvi on 810 metriä pitkä, 550 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 12,4 hehtaaria johon luetaan mukaan kaksi saarta. Saarien yhteispinta-ala on 0,12 hehtaaria. Tekojärvi on muodostunut Haavistomäen, Rehemäen ja Koobamäen kukkuloiden väliseen painaumaan, kun vesi on padottu ainakin viidellä erisuuntaisella padolla. Järvellä on neljä selkeästi erottuvaa lahtea ja kaksi kapeaa niemeä. Siinä on jopa 5 metriä syvää. Se ola aikaisemmin peltomaiden ja metsämaisen ympäröimä, mutta yli puolet peltomaista on jätetty niittyinä viljelemättä. Järven ympärillä on kolme maatilaa, jotka kuuluvat pieneen Luhten kylään. Kylän kautta kulkeva maantie ohittaa järven sen itäpuolelta.

Luontoarvoja 
Se jää Haanjan luonnonpuiston sisälle.

Vesistösuhteita 
Luhte järven vedenpinnan korkeus on 194,3 m mpy. Järven vesi tulee sen kaakkoispuolelta pääasiassa kolme oja pitkin. Järvellä on kaksi säännösteltyä sekä pituudeltaan 450 ja 110 metristä laskuojaa, jotka laskevat Piusa jõgeen (183,9 metriä mpy.). Tekojärvi kuuluu siksi Piusa jõen valuma-alueeseen. Piusa jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Huomautuksia

Lähteet 

Võrun kunta
Võrumaan järvet
Piusa jõen valuma-alue
Viron tekojärvet
Punakaulustimali

Punakaulustimali (Kupeornis rufocinctus) on pyrstötimaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Keski- ja Itä-Afrikasta.

Koko ja ulkonäkö
Punakaulustimali voi kasvaa 19–20 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Punakaulustimalin päälaki ja otsa ovat väriltään mustat. Lajin kurkku, posket, niska ja perä ovat punaruskeat ja silmät valkoiset. Linnun selkä, siivet ja vatsa ovat tumman oliivinruskeat. Punakaulustimalin nokka on väriltään vaalea.

Levinneisyys ja elinympäristö
Punakaulustimalia tavataan Mitumbavuorilta Kongon demokraattisesta tasavallasta, Ugandasta, Ruandasta ja Burundista. Lajin elinympäristöä ovat kosteat troopiset vuoristometsät 1 700–2 700 metrin korkeudella. Se liikkuu usein pieninä ryhminä metsien keski- ja latvuskerroksissa. Punakaulustimalin ravintoa ovat hyönteiset ja toisinaan myös hedelmät. Linnun pesimäkausi kestää huhtikuulta syyskuulle. Kantaa uhkaa metsien hakkaaminen maatalousmaaksi ja se luokitellaan erittäin uhanalaiseksi.

Lähteet

Pyrstötimalit
Uhanalaiset linnut
Malick Thiaw

Malick Thiaw (s. 8. elokuuta 2001 Düsseldorf, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on pituudeltaan 191-senttimetrinen. Hän edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa AC Milania.

Thiaw on pelannut juniorina TV Kalkum-Wittlaerissa, Fortuna Düsseldorfissa, Bayer 04 Leverkusenissa, Borussia Mönchengladbachissa ja vuodesta 2015 Schalke 04:ssä. Schalken edustusjoukkueessa hän pelasi ensimmäiset neljä bundesliigaotteluaan kauden 2019–2020 jälkipuoliskolla. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 19 bundesliigaottelua ja teki maalin lokakuussa VfB Stuttgartia vastaan. Kaudella 2021–2022 Schalke pelasi 2. Bundesliigassa, jossa Thiawille kertyi 31 liigaottelua ja niissä kaksi maalia. Kaudeksi 2022–2023 Schalke nousi takaisin ylimpään liigaan, ja Thiaw pelasi ensimmäisen ottelun jälkeen kolmessa Schalken liigaottelussa täydet minuutit. Elokuun 2022 lopulla hän siirtyi italialaisseura AC Milaniin.

Thiawilla on myös Suomen kansalaisuus ja hän ilmoitti aiemmin halukkuutensa edustaa Suomea myös maajoukkuetasolla. Maaliskuussa 2021 Thiaw sai kuitenkin kutsun Saksan alle 21-vuotiaiden maajoukkueeseen.

Thiawin isä on senegalilainen ja äiti suomalainen.

Lähteet 

Saksalaiset jalkapalloilijat
Suomalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 2001 syntyneet
Elävät henkilöt
Santalahden paperitehdas

Santalahden paperitehdas on paperitehdas Santalahdessa Tampereella.

Santalahden paperitehdasta on laajennettu ja se on ollut monien muutostöiden kohteena. Alkuperäinen 1800-luvun tehdasarkkitehtuuri onkin muuttunut osin tunnistamattomaksi. Alkuperäisyyteen ovat vaikuttaneet esimerkiksi monet julkisivun muutostyöt. Vanhin osa on todennäköisesti 1800-luvun lopulta. 1910-luvulla tehdas työllisti noin 50 ihmistä.

Santalahden paperitehdas kuuluu nykyään suojeltuihin rakennuksiin, joita ei saa purkaa. Paperitehtaan lisäksi myös tulitikkutehdas ja sen piippu, pahvitehdas ja puinen Enqvistin huvila ovat alueella suojeltuja. Santalahden vanhoille tehdasrakennuksille on suunniteltu hyötykäyttöä. Uusi asemakaava hyväksyttiin huhtikuussa 2017.

Katso myös
 J. W. Enqvist
 Haarlan paperitehdas
 Näsijärven Pahvitehdas
 OTK:n tulitikkutehdas

Lähteet

Aiheesta muualla
Santalahti – Enqvistin paperitehdas
Tulipalojen riivaamat tyhjät tehtaat kätkevät taideaarteita Tampereella

Tampereen rakennukset ja rakennelmat
Santalahti
Matti Paalanen

Matti Paalanen on suomalainen stand up -koomikko. Hän on keikkaillut vuodesta 2013 alkaen. Paalanen on ollut perustamassa joensuulaiseen ravintola Kerubiin kaupungin ensimmäistä open mic-klubia.

Lähteet 

Suomalaiset stand up -koomikot
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Viktor Glushkov

Viktor Mikhailovich Glushkov (24. elokuuta 1923 – 30. tammikuuta 1982) oli yksi tietotekniikan perustajia Neuvostoliitossa ja vaikutti erityisesti nykyisen Ukrainan alueella.

Glushkov muistetaan muun muassa kontribuutioistaan automaattiteoriaan, transistoripohjaisista MIR-tietokoneista ja Ukrainan Kyberneettisen instituutin perustajana. Yksi hänen tavoitteistaan oli myös toteuttaa valtakunnallinen tietoverkko neuvostoliittoon. OGAS-hanke alkoi 1962, mutta ei koskaan toteutunut. 

Hän on palkittu ansioistaan mm. Leninin palkinnolla vuonna 1964.

Glushkoville myönnettiin myös postuumisti IEEE:n pioneeripalkinto IEEE Computer Society Pioneer Award vuonna 1996 digitaaliautomaation edistämisestä tietokonearkkitehtuureissa.

Lähteet 

Tietotekniikan kehittäjät
Neuvostoliiton tiede ja tekniikka
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Mikko Tapani Ylikangas

Mikko Tapani Ylikangas on suomalainen tietokirjailija, Poliisiammattikorkeakoulun lehtori sekä entinen poliisi. Ylikangas työskenteli poliisiuransa aikana muun muassa Keskusrikospoliisin talous- ja väkivaltarikostutkijana. Hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluvat vuonna 2018 julkaistu Rikosmuseo kertoo ja 2019 julkaistu Sota-ajan rikokset - kotirintaman rötökset.

Lähteet

Elävät henkilöt
Syntymävuosi puuttuu
Suomalaiset tietokirjailijat
Suomalaiset poliisit
A2 (höyryveturi)

A2 oli Suomen Valtionrautateiden käyttämä englantilaisvalmisteinen henkilöliikenteen veturisarja. Veturisarjaan kuului vain kaksi veturia, jotka A1-vetureiden tapaan olivat Canada Works:in valmistamia. Veturit olivat käytössä vuosina 1866-1910. Kumpikin sarjan vetureista on romutettu.

Historia 
Ensimmäiset kuusi Suomessa käytettyä veturia olivat sekajuniin tarkoitettuja ja raskaita. Raideliikenteen alettua Suomen suuriruhtinaskunnassa tuli tarvetta nopeammille ja ketterämmille henkilöliikenteen vetureille. Vuonna 1865 tilattiin kaksi uutta veturia englantilaiselta Canada Works -konepajalta, joka oli valmistanut edelliset kuusi Suomessa käytössä ollutta veturia. Veturit valmistuivat ja tulivat käyttöön jo seuraavana vuonna.

Veturit vetivät henkilöjunia Helsingistä aina vuoteen 1893, kunnes ne siirrettiin Turku-Toijala-radan henkilöjuniin. Vetureiden liikenteestä poistoa pohdittiin ensimmäisen kerran alkuvuonna 1909, mutta tällöin Keisarillinen senaatti vielä hylkäsi ehdotuksen, koska vetureita voitiin tarvita varakalustona. A2-sarjan veturit olivat liikenteessä viimeistä kertaa vuoden 1910 loppupuolella. Ne hylättiin vuonna 1911 ja myytiin romuksi seuraavana vuonna.

Tekniikka 
A2-sarjan veturit olivat hyvin samankaltaisia kuin edeltäneessä A1-sarjassa. Suurin ero sarjojen välillä oli A2-veturien suuremmat vetopyörät. Suuremmat vetopyörät mahdollistivat suuremman nopeuden, mutta pienensivät vetovoimaa. Junia ei kuitenkaan pystytty liikennöimään veturien mahdollisilla huippunopeuksilla, koska jarruteknologia oli vielä kehittymätöntä ja radoissa oli puutteita. Muiden A-sarjojen tavoin A2-vetureissa oli pyörästönä ajalle tyypillinen 4–4–0.

Yksilötiedot

Lähteet 
 Olin, Sigfrid, Veturien kehityshistoria. Teoksessa Suomen Valtionrautatiet 1862–1912 II: Historiallis-teknillis-taloudellinen kertomus. 1916.
 Pölhö, Eljas & Honkanen, Pekka, Höyryveturit Valtionrautateillä: The Steam Locomotives of the Finnish State Railways. Suomen rautatiehistoriallinen seura ry: Helsinki, 2017.
 Zetterberg, Seppo, Yhteisellä matkalla: VR 150 vuotta. WSOY: Helsinki, 2011.

Viitteet 

Suomalaiset höyryveturit
Vähkjärv (Piigandi)

Vähkjärv (myös Kanepi Vähkjärv, Piigandi Vähkjärv ) on Virossa Kanepin kunnassa Põlvamaalla Otepään ylängöllä sijaitseva järvi. Virolainen sana vähki tarkoittaa rapua, jota on aiemmin esiintynyt järvessä paljon. Järven nimi voitaisiin siksi suomentaa Rapujärvi.

Maantietoa 
Järvi on 660 metriä pitkä, 330 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 9,1 hehtaaria. Se sijaitsee Kamepin keskustaajaman pohjoispuolella maaston painanteessa kahden suuremman järven Piigandin ja Jõksin välissä. Järven kaakkoispuolella sijaitsee pieni Piigandin kylä, jonka peltoja ja niittyjä laskee rantaan asti. Etenkin pohjoisessa, missä sijaitsee Hinovarik-niminen mäki, ja kaakon suunnassa, laskeutuvat rinteet jyrkästi järveen. Pellot sijaitsevat 20 metriä korkeammalla kuin järvi. Järven ympäristössä on seitsemän maatilaa tai muuta tilaa, joista kaksi sijaitsee aivan rannassa. Järven itäpäässä on hiekkapohjainen uimaranta,  nuotiopaikka ja telttapaikat ja jonne johtaa tie . Valtatie 2 eli tie Võrusta Tallinnaan ohittaa järven sen länsipuolelta.

Luontoarvoja

Yleistä 
Vähkjärv on syntynyt viime jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikön muodostaman päätemoreenin lähelle ja siellä jäätikön sulamisvesien uurtamaan laaksoon, jossa sijaitsevat myös Jõksi järv ja Piigandi järv. Vähkjärven näkösyvyys on vuonna 1977 ilmoitettu olevan 1,9–2,2 metriä. Järvessä esiintyy ahven, hauki, lahna, särki, kiiski, pasuri, suutari, made, sorva ja salakka. Järvessä elää myös piisami.

Järven luokittelu ja ekologia 
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) () luokituksen (VRD 4) mukaan veden kovuuden osalta pehmeävetinen järvi, jonka vedenväri on tumma (). Järvi luokitellaan limnologisesti lievästi dystrofiseksi järveksi, jossa järven vedessä on pienet humuspitoisuudet (, SD).

Historiaa 
Järven nimi oli vuonna 1638 Hansemoisa järv . Järven nykyisen nimen alkuperää on haettu itämeresuomalaisesta kieliperinteestä. Tulkinnan mukaan järven nimi olisi ennen ollut Vähäjärvi (pieni järvi eli ), koska se sijaitsee välittömästi kahden suuremman järven välissä. Tätä nimeä käytetään myös Suomessa paljon. Myöhemmin nimi on tulkittu tarkoittavan rapua (), sillä järvestä on kalastettu rapua. On kuitenkin todennäköistä, että kaksi suurempaa järveä olivat myös rapurikkaita.

Vesistösuhteita 
Vähkjärv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen, koska järven laskuoja laskee Jõski järveen, joka on Võhandun läpivirtausjärvi. Vähkjärveen tulee etelästä päin asuinalueen läpi pieni pelto-oja, jossa on patolampi. Toinen oja laskeutuu rinteitä alas Saarõrgia (alkulaakso) idän suunnalta. Sen valuma-alueella sijaitsee pieni Sulõndu järv. Vähkjärven itäpään pohjoisrantaan tulee Piigandi järven laskuoja. Siitä on sellainen maininta vuodelta 1977, että se kuivuu kesäisin . Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Huomautuksia

Lähteet 

Kanepi
Põlvamaan järvet
Otepään ylänkö‎
Võhandu jõen valuma-alue
Kivistön kirjasto

Kivistön kirjasto on Vantaan Kivistössä sijaitseva kirjasto. Se on osa Vantaan kaupunginkirjastoa ja Helmet-kirjastoa. Kivistön kirjasto sijaitsee lähellä Kivistön rautatieasemaa. Kirjaston vieressä on myös nuorisotila.

Kirjaston uusia tiloja suunnitellaan rautatieaseman läheisyyteen rakennettavaan kauppakeskukseen, jonka on määrä valmistua syksyllä 2023. Koska nykyiset kirjaston väliaikaistilat ovat pienet, niissä yritetään tähdätä laadukkuuteen eikä suureen valikoimaan.

Lähteet 

Vantaan kaupunginkirjasto
Kivistö (Vantaa)
Miesten Superpesiksen kausi 2020

Superpesiksen kausi 2020 oli Suomen pesäpallon pääsarjan Superpesiksen 31. kausi. Kauteen osallistui 14 joukkuetta. Alun perin kausi oli tarkoitus aloittaa keväällä mutta aloitusta jouduttiin lykkäämään pandemian vuoksi, ja lopulta kausi päästiin avaamaan heinäkuun toisena päivänä.

Seuraavaksi kaudeksi sarjaan nousee Ykköspesiksen voittaja Haminan Palloilijat.

Suomen-mestaruuden voitti Sotkamon Jymy päihittämällä Kouvolan Pallonlyöjät finaalisarjassa 2–1. Vimpelin Veto voitti hallitsevan mestarin Joensuun Mailan pronssiottelusarjassa 2–1 ja sai siten pronssia.

Joukkueet

Sarjajärjestelmä 
Kaudella 2020 sarjajärjestelmä oli poikkeuksellinen koronaviruspandemian vuoksi. Joukkueet oli jaettu runkosarjassa neljään lohkoon maantieteellisen sijainnin perusteella. Jokaisen lohkon sisällä pelattiin nelinkertainen sarja. Lisäksi muiden lohkojen joukkueita vastaan pelattiin kahdesti. Kuitenkaan pohjoisen lohkon joukkueet eivät kohdanneet eteläisen lohkon joukkueita eivätkä läntisen lohkon joukkueet itäisen lohkon joukkueita runkosarjassa. Kahdeksan parasta joukkuetta etenivät pudotuspeleihin. Runkosarjan kärkikolmikko sai valita vastustajansa puolivälieriin sijoille 5–8 sijoittuneista joukkueista. Välierävaiheessa otteluparit ratkesivat runkosarjan sijoitusten perusteella. Pudotuspelit ratkaistiin paras kolmesta -periaatteella.

Kauden päätteeksi ei pudotettu joukkueita, mutta Ykköspesiksen kärkijoukkue nousee Superpesikseen kaudeksi 2021.

Lohkojako 

A-lohko (etelä)
Hyvinkään Tahko
Kankaanpään Maila
Kouvolan Pallonlyöjät
Manse PP

B-lohko (länsi)
Koskenkorvan Urheilijat
Seinäjoen JymyJussit
Vimpelin Veto

C-lohko (itä)
Imatran Pallo-Veikot
Joensuun Maila
Kiteen Pallo -90

D-lohko (pohjoinen)
Kempeleen Kiri
Pattijoen Urheilijat
Siilinjärven Pesis
Sotkamon Jymy

Runkosarja

Runkosarjan tilastot

Lyöjätilasto

Etenijätilasto

Kärkilyöntitilasto

Tehopistetilasto

Pudotuspelit 
Pudotuspelit pelattiin paras kolmesta -periaatteella.  Puolivälieräparit muodostettiin runkosarjan kolmen parhaan tekemien valintojen perusteella 2. syyskuuta 2020. Kaikki muodostuneet otteluparit olivat kohdanneet jo runkosarjavaiheessa. Otteluparit muodostuivat samanlaisiksi kuin ne olisivat normaalilla sarjajärjestelmällä muodostuneet, sillä jokainen valitsija valitsi heikoimman tarjolla olleen joukkueen runkosarjan perusteella vastustajakseen. Välieräparit muodostettiin runkosarjan sijoitusten perusteella.

Turnauspuu

Puolivälierät

Välierät

Pronssiottelu

Loppuottelu

Lopulliset sijoitukset 

Yksikään joukkue ei pudonnut Superpesiksestä. Ykköspesiksen voittaja Haminan Palloilijat nousi Superpesikseen seuraavaksi kaudeksi.

Lähteet

Pesäpallon SM-sarjakaudet
Vuoden 2020 pesäpallo
Athina Onassis

Athina Hélène Onassis (kreikaksi: Αθηνά Ωνάση; s. 29. tammikuuta 1985) on ranskalais-kreikkalainen ratsastaja. Hän on kreikkalaisen laivanvarustaja Aristoteles Onassiksen tyttärentytär. Athina viettää nykyisin hiljaiseloa Hollannissa hevostensa kanssa.

Kirjallisuutta 
 Hutchins, Chris - Thompson, Peter: Athina: the Last Onassis. Smith Gryphon. 1996. ISBN 1856851087.
 Mantheakis, Alexis: ATHINA ONASSIS In the Eye of the Storm. CreateSpace. 2012. ISBN 9781479304899.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ranskalaiset ratsastajat
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Frans Kaarle (Itävallan arkkiherttua)

Frans Kaarle (; 7. joulukuuta 1802 Wien – 8. maaliskuuta 1878 Wien) oli Itävallan arkkiherttua, keisari Frans I:n poika ja keisari Frans Joosefin isä.

Frans Kaarle oli keisari Frans I:n ja keisarinna Maria Teresan kolmanneksi vanhin poika. Koska hänen isoveljensä keisari Ferdinand I oli lapseton, Frans Kaarlen oletettiin jatkavan Habsburgin hallitsijasukua. Sekä Ferdinandia että Frans Kaarlea pidettiin jossain määrin heikkolahjaisina, mikä lienee johtunut siitä, että heidän vanhempansa olivat serkkuja. Frans Kaarle nai vuonna 1824 Baijerin prinsessa Sophien, ja heille syntyi neljä poikaa, tuleva Itävallan keisari Frans Joosef (Franz Joseph), Meksikon keisariksi päätynyt Maksimilian (Ferdinand Maximilian), arkkiherttua Karl Ludwig ja arkkiherttua Ludvig Viktor, sekä yksi tytär, lapsena kuollut arkkiherttuatar Maria Anna. Arkkiherttuatar Sophien on sanottu olleen miestään huomattavasti neuvokkaampi ja aktiivisempi vallankäytössä.

Frans Kaarle palveli upseerina Itävallan armeijassa, jossa hän sai vuonna 1835 kenraalimajurin ja 1844 sotamarsalkkaluutnantin arvon. Hän oli sijaishallituksena toimineen salaisen valtiokonferenssin (Geheime Staatskonferenz) jäsen vuosina 1836–1848. Kun keisari Ferdinand I joutui vallankumouksen aikana luopumaan kruunusta joulukuussa 1848, Frans Kaarle olisi ollut seuraavana perimysjärjestyksessä, mutta Sophie painosti hänet allekirjoittamaan asiakirjan, jolla hän luovutti kruunun edelleen 18-vuotiaalle pojalleen Frans Joosefille. Sen jälkeen hän oli sivussa päätöksenteosta. Hän oli tosin nimellisesti parlamentin ylähuoneen eli herrainhuoneen jäsen vuodesta 1861.

Lähteet

Aiheesta muualla

Itävallan arkkiherttuat
Habsburgin hallitsijasuku
Itävaltalaiset kenraalit
Vuonna 1802 syntyneet
Vuonna 1878 kuolleet
Pingxingguanin taistelu

Pingxingguanin taistelu oli Kiinan–Japanin sodan aikana 25. syyskuuta 1937 käyty taistelu Kiinan kommunistien joukkojen ja japanilaisten joukkojen välillä. Muodollisesti tuolloin osana Kiinan armeijaa taistelleet kommunistit väijyttivät onnistuneesti japanilaisen huoltorykmentin Pingxingguanissa Shanxin ja Sisä-Mongolian rajalla. Väijytys oli ensimmäinen kommunistien merkittävä voitto sodan aikana.

Tausta

Kiinan–Japanin sota oli syttynyt Marco Polon sillan välikohtauksen myötä 7. heinäkuuta 1937. 13. elokuuta he hyökkäsivät myös Shangaihin. Tämä sai Kiinan kahden kilpailevan puolueen, Kuomintangin ja kommunistisen puolueen sopimaan viimein yhteistyöstä japanilaisia vastaan. Osana sopimusta kommunistien noin 46 000:n miehen puna-armeijasta muodostettiin elokuussa Kiinan armeijaan Kahdeksannen reitin armeija. Armeijaan kuului 115. 120. ja 129. divisioona. Armeijaa komensi Zhu De varapäällikkönään Peng Dehuai. Vaikka armeija kuuluikin nyt muodollisesti Kiinan armeijaan, käytännössä se oli silti edelleen kommunistien hallinnassa.

Kahdeksannen reittiarmeijan 115. divisioonaa komensi Lin Biao. Divisioonan vahvuus oli 15 500 miestä ja elokuussa 1937 se alkoi siirtyä vuoristoalueelle Pohjois-Kiinassa aloittamaan sissisotaa japanilaisten eturintaman takana. Japanilaiset etenivät syyskuussa rautatien mukaisesti Pekingistä kohti Sisä-Mongoliaa. Japanilainen ltagaki Seishiron komentama 5. divisioona saavutti Shanxin rajan, jolla Pingxingguanin taistelu käytiin.

Taistelu
Lin Biaon komentama divisioona oli valmistellut väijytystä ja ottanut asemat Pingxingguanissa 24. syyskuuta. Seuraavana aamuna kello 10 25. syyskuuta Linin joukot kohtasivat japanilaisen 5. divisioonanhuoltojoukkojen rykmentin. Joukko kulki kahtena kolonana, toiseen kuului 70 hevosvetoista kärryä ja toinen kolona käsitti 80 kuorma-autoa. Joukot kuljettivat esimerkiksi vaatteita, ruokaa ja ammuksia. Joukot etenivät maantietä pitkin ja Lin antoi käskyn tulen avaamisesta niitä vastaan viereiseltä kukkulalta. Väijytykseen jääneet kolonat tuhottiin lähes täysin samalla, kun kiinalisten onnistui torjua japanilaisten yrittämä hyökkäys kolonien auttamiseksi.

Seuraukset

Japanilaiset olivat menettäneet tappiointa kaatuneina noin 3 0000 miestä. Kiinalaisten tappiot olivat yhteensä vain 500. He valtasivat myös esimerkiksi kolonan kuorma-autot ja niiden kuljettamat tarvikkeet. Väijytyksen jälkeen 115. divisioona vetäytyi Pingxingguanista. Kommunisteille väijytys oli merkittävä, se nostatti paitsi taistelutahtoa, mutta nosti myös sen mainetta kiinalaisten keskuudessa yleensä. Väijytys oloi myös ensimmäinen kommunistien joukkojen ottamista merkittävistä voitoista sodan aikana.

Lähteet

Toisen Kiinan–Japanin sodan taistelut
1937
Sonkajärven terveyskeskus

Sonkajärven terveyskeskus on Sonkajärven kunnassa Pohjois-Savossa, Ylä-Savon sote-kuntayhtymän ylläpitämä julkisen palvelun terveyskeskus. Terveyskeskusta remontoitiin esimerkiksi kesällä 2019. 

Perusterveydenhoidon päivystys ja kiireellinen hoito tarjotaan Iisalmen sairaalassa (Riistakatu 23, Iisalmi).

Lähteet

Aiheesta muualla
Sairaanhoitajan/terveyskeskuslääkärin vastaanotto (ylasavonsote.fi)

Sonkajärven rakennukset ja rakennelmat
Suomen terveysasemat, terveyskeskukset ja terveyskeskuspäivystykset
Pohjois-Savon sairaanhoitopiiri
Rautavaaran terveysasema

Rautavaaran terveysasema on Rautavaaran kunnassa Pohjois-Savossa toimiva julkisen palvelun terveysasema. Terveysaseman sairaanhoitaja palvelee arkisin kello 8-16, perjantaisin kello 15 saakka. Terveyspalvelujen tuottamisesta vastaa Pohjois-Savon sairaanhoitopiirin Kysteri-liikelaitos.

Terveysaseman aukioloaikojen ulkopuolella eli iltaisin, öisin ja viikonloppuisin päivystyspalvelut ovat saatavilla Kuopion yliopistollisen sairaalan päivystyksestä (Puijonlaaksontie 2, Kuopio, C-ovi).

Lähteet

Aiheesta muualla
Rautavaara (terveysasema) (psshp.fi)
Rautavaaran terveysasema: yhteystiedot (psshp.fi)

Rautavaaran rakennukset ja rakennelmat
Suomen terveysasemat, terveyskeskukset ja terveyskeskuspäivystykset
Pohjois-Savon sairaanhoitopiiri
Taierzhuangin taistelu

Taierzhuangin taistelu oli 24. maaliskuuta – 7. huhtikuuta 1938 Kiinan–Japanin sodan aikana käyty taistelu kiinalaisten ja japanilaisten joukkojen välillä Taierzhuangin kaupungin hallinnasta Jiangsun maakunnassa. Taistelu oli lopputulokseltaan kiinalaisten ensimmäinen suuri voitto japanilaisista sodan aikana.

Tausta

Taierzhuang on pikkukaupunki Xuzhoun pohjoispuolella Jiangsun maakunnassa Keisarinkanavan pohjoisrannalla. Sen sijainti oli strateginen etenkin Xuzhoun puolustuksen kannalta. Japanilaiset 2. armeijan joukot olivat ylittäneet Keltaisenjoen pohjoisessa helmikuussa 1938 edeten kohti Xuzhouta. 

Japanilaisten puolella Taierzhuangiin saapui ensin maaliskuussa ltagaki Seishiron 5. divisiona. Seuraavan kuun puolella heitä tukemaan saapui vielä Isogai Rensuken komentama 10. divisioona. Yhteensä japanilaisia joukkoja oli taistelussa 30 000–50 000. Kiinalaisia puolustajia komensi viidennen sota-alueen komentaja Li Zongren. Hänen alaisinaan palvelivat Zhang Zizhong, Tang Enbo, Sun Lianzhong ja Chi Fengcheng. Puolustajillaan oli käytössään 100 000-300 000 sotilasta.

Taistelu
Taistelut Taierzhuangissa alkoivat 24. maaliskuuta. Huhtikuun puolella japanilaiset tekivät puolustajia pienemmillä joukoillaan useita panssarivaunujen ja tykistön tukemia hyökkäyksiä. Japanilaisten pommikoneet tekivät myös ilmaiskuja kaupunkiin. Aikaisemmin Jangtsen alajuoksun seudulla saadut helpot voitot olivat saaneet heidät aliarvioimaan vastustajansa. Kiinalaisia oli huomattavasti enemmän, mutta heidän aseistuksensa oli yksinkertaisempaa. Kiinalaiset olivat tehokkaimmillaan yötaisteluissa, jossa heidän oli helpointa käyttää hyödykseen määrällistä ylivoimaansa. Taierzhuangin kaupunkitaistelujen aikana osapuolet kävivätt usein yhteenottoja pistimin. Japanilaisten onnistui vallata Taierzhuang, mutta 5. huhtikuuta Li Zongren määräsi vastahyökkäyksen, jonka aikana japanilaiset ajettiin kaupungista ja heidän joukkonsa olivat tulla piiritetyiksi. Kiinalaiset eivät kuitenkaan huonomman liikkuvuutensa takia voineet täysin hyödyntää japanilaisten tukalaa tilannetta. Taistelut olivat päättyneet 7. huhtikuuta.

Seuraukset
Japanilaiset olivat menettäneet taistelun aikana 11 000 sotilasta kaatuneina. Kiinalaisten tappiot olivat noin 20 000 kaatunutta, joiden lisäksi noin 30 000 oli haavoittunut. Taierzhuang oli tuhoutunut lähes tyystin etenkin ilmapommitusten takia. Monet sen asukkaista olivat paenneet ennen taistelua, mutta monet muut saivat surmansa. Kiinalaisille Taierzhuangin taistelu oli heidän ensimmäinen saavuttamansa suuri voitto japanilaisista. Useiden tappioiden putken jälkeen voitto mursi myytin japanilaisten voittamattomuudesta ja oli koko sodan kannalta merkittävä taistelutahtoa nostattanut tekijä.

Lähteet

Toisen Kiinan–Japanin sodan taistelut
1938
Vieremän terveyskeskus

Vieremän terveyskeskus on Vieremän kunnassa Pohjois-Savossa, Ylä-Savon sote-kuntayhtymän ylläpitämä julkisen palvelun terveyskeskus. Aiemman korvannut uusi terveyskeskusrakennus päätettiin rakentaa vuonna 2013. 

Perusterveydenhoidon päivystys ja kiireellinen hoito tarjotaan Iisalmen sairaalassa (Riistakatu 23, Iisalmi).

Lähteet

Aiheesta muualla
Sairaanhoitajan/terveyskeskuslääkärin vastaanotto (ylasavonsote.fi)

Vieremän rakennukset ja rakennelmat
Suomen terveysasemat, terveyskeskukset ja terveyskeskuspäivystykset
Pohjois-Savon sairaanhoitopiiri
Kiuruveden terveyskeskus

Kiuruveden terveyskeskus on Kiuruveden kaupungissa Pohjois-Savossa, Ylä-Savon sote-kuntayhtymän ylläpitämä julkisen palvelun terveyskeskus.

Perusterveydenhoidon päivystys ja kiireellinen hoito tarjotaan Iisalmen sairaalassa (Riistakatu 23, Iisalmi).

Vuonna 1952 arkkitehti Reino Koivulan suunnitelmien pohjalta alkujaan kunnansairaalaksi rakennetussa terveyskeskusrakennuksessa on toiminut aiemmin myös aluesairaala synnytysosastoineen (synnytyksiä 1966 saakka). Alueairaala muuttui terveyskeskukseksi vuoden 1972 kansanterveyslain johdosta.

Lähteet

Aiheesta muualla
Sairaanhoitajan/terveyskeskuslääkärin vastaanotto (ylasavonsote.fi)
Kiuruveden terveyskeskus (suomi.fi)

Kiuruveden rakennukset ja rakennelmat
Suomen terveysasemat, terveyskeskukset ja terveyskeskuspäivystykset
Pohjois-Savon sairaanhoitopiiri