joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Toinen Wienin koulukunta

Toinen Wienin koulukunta, Wienin toinen koulukunta tai Uusi Wienin koulu tarkoittaa länsimaisen taidemusiikin historiankirjoituksessa Wienissä 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä vaikuttanutta säveltäjäryhmää, jolla oli merkittävä vaikutus koko 1900-luvun taidemusiikkiin. Ryhmä koostui Arnold Schönbergistä ja hänen oppilaistaan, joista tunnetuimmat olivat vuodesta 1904 lähtien Schönbergin johdolla opiskelleet Alban Berg ja Anton Webern. Ryhmän jäsenille oli ominaista atonaalinen ja myöhemmin kaksitoistasäveljärjestelmään pohjautuva sävellystyyli.

Wienin toinen koulukunta on Schönbergin koulukunnan nimitys. Sekaannusta aiheuttaa termin epämääräinen käyttö. Sillä viitataan lähinnä Schönbergiin, Bergiin ja Weberniin. Toisaalta termiä sovelletaan myös Schönbergin ensimmäisiin oppilaisiin, kuten Jalowetziin, Wellesziin, Horwitziin ja Steiniin. Ei ole harvinaista sekään, että Schönbergin oppiin 1920–30-luvuilla hakeutuneita säveltäjiä (esimerkiksi Hanns Eisleria, Nikos Skalkottasia ja Ernst Křenekiä) pidetään myös koulukunnan edustajina. Koulukunnaksi nämä säveltäjät tulivat yhteistyönsä ja sävellysmetodinsa perusteella. Schönberg loi kaksitoistasäveljärjestelmän jota hänen oppilaansa sovelsivat enemmän tai vähemmän töissään.

Ilmaisuun ’Wienin toinen koulukunta’ sisältyy ajatus, että olisi ollut olemassa myös ensimmäinen koulukunta, jonka jäseniä olisivat olleet Haydn, Mozart ja Beethoven. Tätä yhteyttä pyrkivät kirjoituksissaan vahvistamaan Schönberg, Berg ja Webern. Tämä pyrkimys puolestaan on nähtävä osana kulttuuripolitiikkaa, sillä kolmikko vastusti uusklassismia ja ajatusta siitä, että he olisivat klassismin perillisiä. Vaikka Schönberg ja hänen ystävänsä olivat pieni valtavirtaa vastaan taisteleva ryhmä, he tavoittelivat silti läpimurtoa suuremman yleisön keskuudessa. Niin laajaa yleisöä uusi musiikki ei koskaan saavuttanut, mitä Schönberg oli kaavaillut.

Schönberg ja hänen opetuslapsensa pitivät myös omaa sävellystekniikkaansa ja estetiikkaansa tulevaisuuden taiteena. Toisen maailmansodan jälkeinen avantgarde nosti Webernin oppi-isäkseen, kun taas avantgardea vastustaneet pitivät esikuvanaan Bergiä. Kuitenkin 1900-luvun jälkimmäisen puoliskon musiikkielämän (muun muassa konserttien ja levytysten) valossa näyttää siltä, että Schönbergin, Bergin ja Webernin tuotanto pysyi edelleen marginaalisena uusklassismin ja muiden suuntausten edustajien ohjelmistoon verrattuna.

Aiheesta muualla 
Toisesta Wienin koulukunnasta YLE Teeman sivuilla
Tabasco (mauste)

Tabasco on yhdysvaltalaisen McIlhenny Companyn valmistama tulinen chilikastike. Se valmistetaan kypsistä tulisista Tabasco-chileistä (Capsicum frutescens 'Tabasco'), etikasta ja suolasta, ja sitä ikäännytetään jopa kolmen vuoden ajan tammitynnyreissä.

Historia
Tabascon keksi louisianalainen mauste- ja kastikeharrastaja Edmund McIlhenny 1800-luvun puolivälissä. McIlhenny kasvatti chilipaprikoita ja alkoi etsiä menetelmää niiden säilömiseen. Hän keksi jauhaa paprikoiden siemenkotia ja säilöä ne suolalla. Kun tulos oli onnistunut, hän nimesi kastikkeen Tabascoksi kuumaa ja kosteaa tarkoittavan intiaanikielisen sanan mukaan.

Valmistusprosessi
Tabascoa valmistetaan edelleen alkuperäisellä menetelmällä. Chilipaprikat korjataan syyskuun ja joulukuun välisenä aikana. Niiden siemenkodat jauhetaan ja niihin sekoitetaan suolaa. Seoksen annetaan kypsyä tammitynnyreissä kolmen vuoden ajan, jolloin kastike saa täyteläisen mausteisen arominsa. Kypsyttämisen jälkeen seoksesta poistetaan ylimääräinen neste ja siihen lisätään tislattua etikkaa. Sitä sekoitetaan vielä jatkuvasti kuukauden ajan, minkä jälkeen siitä poistetaan jäljelle jääneet kuoret ja siemenet. Lopuksi kastike pullotetaan ja pakataan pahvilaatikoihin.

Versioita

Tabascosta on myös kaksi tulisempaa versiota, Habanero Tabasco ja tulisimpana Scorpion Tabasco. Lisäksi on miedompaa Green Pepper Saucea ja muita muunnelmia, kuten esimerkiksi valkosipulilla maustettua Garlic Pepper Tabascoa, Chipotle Tabascoa, Sweet & Spicy Tabascoa, Buffalo Style Hot Sauce Tabascoa ja Spiced Salt Tabascoa.

Lähteet

Aiheesta muualla

  Tabascon viralliset kotisivut 
 Tabascon historiaa

Maustekastikkeet
Yhdysvaltalainen keittiö
Seulonnan keskeiset artikkelit
Hannu Vuorio

Hannu Kalevi Vuorio (s. 16. maaliskuuta 1941 Helsinki) on helsinkiläinen kirjailija.

Vuorio on koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti. Hän työskenteli 1960-luvulla toimittajana ja kriitikkona sekä julkaisi runoja. Hän laati kirja-arvosteluja muun muassa Ylioppilaslehteen, Kansan Uutisiin ja Pentti Saarikosken johtamaan Aikalainen-lehteen. Hän on tehnyt myös radio- ja tv-käsikirjoituksia. Vuorio toimi parinkymmenen vuoden ajan Suomen kommunistisen puolueen sekä 1980-luvun lopulla Suomen kommunistisen puolueen (yhtenäisyys) järjestötehtävissä, viimeksi SKPy:n tiedotussihteerinä.

Vuorio julkaisi vuonna 1995 esikoisdekkarinsa Nyman, jonka tapahtumat sijoittuvat hänen lapsuudenmaisemiinsa, Helsingin Kallion kulmille. Kirja menestyi hyvin, se oli ehdolla Helsingin Sanomien vuoden parhaan esikoisteoksen palkinnon saajaksi. Teoksellaan Nyman sai myös Suomen dekkariseuran Vuoden johtolanka -palkinnon. ”Vuorion teoksen ansiona on, että se käyttää kovaksikeitetyn dekkarin perinnettä punoen sen kiinnostavasti veijariromaanin traditioon. Teos näyttää, että nokkela ja vakuuttava rikosjuoni voidaan kutoa arkiseen ympäristöön; kotimainen jännäri voi olla kovaksikeitetty ilman kliseitä”, sanotaan palkinnon perusteluissa.

Vuorion kirjoista peilautuvat monet yhteiskunnalliset ilmiöt huumeiden käytöstä rasismiin. Vuorio onkin sanonut, että enemmän kuin DNA-tutkimukset häntä kiinnostavat yhteiskunta sekä ihmisten elämä ja ajattelu. Hän viljelee teoksissaan elävää stadin slangia.

Vuorion teos Aviorikosromaani (2005) ei muusta tuotannosta poiketen ole dekkari vaan romaani suhteen päättymisestä ja miehestä, joka etsii omaa paikkaansa elämässä.

Teokset

Aiheesta muualla 
 DekkariNetti / Vuorio

SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Suomalaiset rikoskirjailijat
Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Jacky Ickx

Jacques Bernard "Jacky" Ickx (s. 1. tammikuuta 1945 Bryssel, Bryssel, Belgia) on belgialainen entinen kilpa-autoilija ja F1-kuljettaja ja samalla menestynein belgialainen. Hän on kuusinkertainen Le Mansin 24 tunnin ajon voittaja.

Ura

Formula 1
Jacky Ickx kuuluu menestyneimpiin F1-kuljettajiin, jotka eivät koskaan ole yltäneet maailmanmestaruuteen. Kahdesti hän oli hopealla; kaudella 1969 Brabhamilla ja 1970 Ferrarilla. Jälkimmäisellä kerralla mestaruuden voitti itävaltalainen Jochen Rindt, joka sai surmansa Italian GP:n harjoituksissa. Ickx menestyi erinomaisesti kolmessa viimeisessä osakilpailussa ja saavutti niissä kaksi voittoa, mutta hävisi lopulta mestaruuden viidellä pisteellä.

Ickx ajoi 13 F1-kautta ja starttasi yhteensä 114 kisaan. Hän saavutti 8 voittoa ja 17 muuta palkintosijaa, 13 paalupaikkaa sekä 14 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä hän keräsi yhteensä 181. Ickx ajoi myös sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa.

Muut sarjat

F1-uransa ohella ja sen jälkeen Ickx kilpaili menestyksellisesti urheiluautoluokissa. Hänen autokuntansa voitti Le Mansin 24 tunnin ajon kuudesti: 1969, 1975, 1976, 1977, 1981 ja 1982. Hän voitti Espanjan tuhannen kilometrin ajon viidesti ja Monzan tuhannen kilometrin ajon kolmasti. Hän voitti myös mm. USA:n CanAm-mestaruuden. Pariisi–Dakar-rallin hän vei nimiinsä 1983. Ennen F1-uraansa hän voitti Euroopan Formula 2 -sarjan mestaruuden 1967. Hän ehti myös voittaa kolme kertaa maansa mestaruuden moottoripyöräilyssä.

Muuta
Ickxyn tytär Vanina on myös kilpa-ajaja.
Chopard Company valmisti Jacky Ickxin kunniaksi kolme Mille Miglia Jacky Ickx Men´s Watches -rannekelloa ja neljäs suunniteltiin Ickxin toiveiden mukaisesti.

F1-kaudet, pisteet ja sijoitukset

Lihavoitu merkitsee paalupaikkaa ja kursivoitu kilpailun nopeinta kierrosta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Jacky Ickxin fanisivut /

Belgialaiset Formula 1 -kuljettajat
Le Mansin 24 tunnin ajon voittajat
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Yhdystie 8890

Yhdystie 8890 on Suomen tieverkon osuus Kainuussa. Tie alkaa Ristijärveltä seututieltä 888 ja kulkee Emäjoen länsipuolta Karpinvaaran ja Oravivaaran kautta Hyrynsalmelle. Tien pituus on noin 24 kilometriä, ja siinä on noin kahdeksan kilometriä pitkä suora, aikoinaan Suomen pisin. Oravivaarassa on Kaunislehdon talomuseo. Yhdystie 8890 on valtatien nro 5 vanha linjaus. Tien varrella Ristijärvellä on Möykkysenjoen museosilta.

Ristijärven liikenne
Hyrynsalmen liikenne
8890
Kesämaa (huvipuisto)

Kesämaa on Punkaharjulla Etelä-Savossa sijaitseva huvipuistoalue, joka uudistui täysin kesäksi 2008. Punkaharjun Lomakeskuksen läheisyydessä sijaitsevassa noin kahdeksan hehtaarin laajuisessa puistossa on vesiliukumäkiä, uima-altaita sekä erilaisia puuhapisteitä. Alueella on myös kahvila, grilli, kioskeja, saunoja, peseytymistilat sekä lastenhoito- ja ensiaputilat. Kesämaa on avoinna kesä–elokuussa.

Laitteet ja välineet
 Leewi-laiva, uutta 2008
 SmartUs älypelikenttä, uutta 2008
 Uudistetut ravintola ja sosiaalitilat
 vesiliukumäkiä
 koskirengasliukumäki
 lämmitetty uima-allas
 pomppu- ja kiipeilypaikkoja
 pallomeri
 polkuautoja
 tekojärvi törmäilyveneille ja kanooteille
Nautic Jet hyppyvene

Aiheesta muualla
 Punkaharju resort: Kesämaa

Lähteet

Punkaharju
Suomen huvipuistot
Savonlinnan nähtävyydet
Vegavis

Vegavis on sukupuuttoon kuollut sorsalintujen lahkoon kuuluva lintusuku, joka eli liitukaudella Etelämantereella. Sen ainoa tunnettu laji on Vegavis iaai. Nykyajan linnuista Vegavis muistuttaa eniten sorsia ja hanhia, mutta sitä ei pidetä niiden suorana edeltäjänä. 

Vegaviksen fossiili löydettiin vuonna 1992 Vegan saarelta Etelämantereen rannikolla. Löytö julkaistiin vasta vuonna 2005 perusteellisten magneettikuvausten jälkeen. 

Lajin löytymistä pidetään ensimmäisenä konkreettisena todisteena siitä, että jo mesotsooisella ajalla linnut olivat jakautuneet ainakin joidenkin nykyisten lajiryhmien edeltäjiin, jotka selvisivät 65 miljoonan vuoden takaisesta joukkosukupuutosta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Esihistorialliset linnut
Sorsalinnut
Kuopion Lyseon lukio

Kuopion Lyseon lukio on kuopiolainen yleislukio. Samassa rakennuksessa toimii myös IB-lukio. 

Kuopion lyseo perustettiin vuonna 1872 Kuopion yläalkeiskoulun ja kimnaasin pohjalle. Yläalkeiskoulun ensimmäinen rehtori oli J. V. Snellman. Koulurakennus valmistui vuonna 1826 silloisen hevostorin, nykyisen Kuopion torin, etelälaidalle muistoksi Aleksanteri I:n käynnistä Kuopiossa. Rakennuksen suunnitteli Carl Ludvig Engel. Peruskoulu-uudistuksen myötä lyseo jaettiin vuonna 1975 kahdeksi erilliseksi kouluksi: yläasteeksi ja Kuopion Lyseon lukioksi.

Edeltäjät
Kuopion triviaalikoulu (1788–1843), jonka juuret ulottuvat vuonna 1641 perustettuun Savon triviaalikouluun.
Kuopion yläalkeiskoulu (1843–1872).
Kuopion kimnaasi (lukio) (1844–1872), joka oli ensimmäinen yliopistoon johtava oppilaitos Itä-Suomessa.

Rakennushistoria
Lyseota laajennettiin lääninarkkitehti Ferdinand Öhmannin johdolla vuosina 1874–1875. Tämän lisäksi 1880-luvulla laajennettiin rakentamalla siipirakennus Puijonkadun puolelle. Lyseota on laajennettu vielä 1900-luvulla kahdesti. Ensin vuonna 1914 Hallituskadun puolelle rakennetulla voimistelusalilla ja vuonna 1940 rakennetulla pihasivun korotuksella ja laajennuksella.

Vuoden lyseolaiset

Muita tunnettuja lyseolaisia
Juhani Aho, kirjailija
Kalle Aho, rehtori, päätoimittaja
Pekka Aho, päätoimittaja
Martti Ahtisaari, presidentti, nobelisti
Juhan af Grann, ohjaaja, UFO-asiantuntija
Jaakko Hallama, suurlähettiläs ja ulkoministeri
Olli Herman, laulaja
Veijo Hietala, mediatutkija
Johan Viktor Johnsson, lyseon rehtori, piispa, valtiopäivämies
Sakari Kuosmanen, muusikko, näyttelijä
Ernst Lampén Iso-Keisari, toimittaja, matkailun edistäjä
Pentti Lyytinen, toimittaja ja opettaja, Kuopion lyseon rehtori
Tommi Salmela, laulaja
Eliel Soisalon-Soininen, prokuraattori, valtioneuvos

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kuopion Lyseon lukio
Juhani Ahon kuvaus ensimmäisestä koulupäivästään Kuopion Lyseossa Pohjois-Savon muistin sivuilla 
Kymnaasin viimeiset, kolumni Savon Sanomissa

Kirjallisuutta
 Aika aikaa kutakin..., Kuopion lyseon 125-vuotistaipaleelta, 1997, Pentti Tuovinen
 Kuopion lyseo 1872–1972: satavuotishistoria 1872–1972: opettajamatrikkeli 1872–1972: oppilasmatrikkeli 1962–1972: satavuotisjuhlien selostus: lahjoittajain luettelo: ilmoittajain luettelo, 1973, K. O. G. Hannikainen, Juhani Koskinen ja Paavo Launonen, matrikkeliosan toim. Pentti Lyytinen
 Kuopion lyseo: 90-vuotisjulkaisu : oppilasmatrikkeli 1872–1962, 1962, Pentti Lyytinen

Kuopion lukiot
Carl Ludvig Engelin suunnittelemat rakennukset
Multimäki
Kirkonkylä (Myrskylä)

Myrskylä on Myrskylän kunnan Myrskylän kylään kuuluva kirkonkylä Kirkkojärven länsipuolella. Myös kirkonkylän pohjoispuolella olevat suomenkieliset kylät, kuten Paavola, Palonpää ja Kylmäsuo, on luettu Myrskylän kirkonkylään, ja nämä kaikki muodostavat yhteensä vajaan puolet kunnan pinta-alasta. Kirkonkylää ja samaksi kokonaisuudeksi luettuja muita kyliä on kutsuttu Myrskylänkyläksi.

Kylän keskustassa on Myrskylän kunnantalo, jossa on myös Myrskylän kirjasto, jonka lainausosaston puolikas ja lehtienlukusali on valtuustosali. Palveluihin kuuluvat terveyskeskus ja apteekki, Sale Myrskylä, Abc-automaattiasema, Myrskylän kirkko ja kahvila ja ravintola, Myrskylän Osuuspankki ja Myrskylän säästöpankki.

Kirkonkylän kehittyvä alue on Syväjärventien suunnassa itäänpäin Kapakantien alue, jolle on rakennettu uusia pientaloja Kirkkojärven rannan välittömään läheisyyteen. Lähellä Myrskylän entistä kartanoa on rautakauppa ja siitä Porlammin suuntaan Syväjärvi uimarantoineen, laitureineen ja kaksine grillikatoksineen. Lapinjärven vastaisella rajalla on kivilouhimo.

Etelä-Myrskylän ruotsinkieliset kylät ovat muodostaneet hallintojaossa omat kylänsä.

Myrskylän kirkonkylään perustettiin 1929 Myrskylän Osuusmeijeri, joka toimi itsenäisenä meijerinä vuoteen 1954 saakka, jonka jälkeen 1955 se alkoi keräillä ja vastaanottaa maitoa Osuuskunta Tuottajain Maidon laskuun.  Myrskylän Osuusmeijeri lakkaa vuoteen 1958 mennessä.

Lähteet
Suuri Maatilakirja III (Uusimaa), kohta Myrskylä
Suomen maatalousmuseo Sarka Sarka - maatilat webissä

Viitteet

Myrskylän kylät
Uudenmaan maakunnan taajamat
Suomen kirkonkylät
Suomen kuntakeskukset
Montreal Maroons

Montreal Maroons (virallisesti Montreal Professional Hockey Club) oli National Hockey Leaguessa vuosina 1924–1938 pelannut joukkue. Maroons voitti Stanley Cupin kahdesti, ensin kaudella 1925–1926 ja seuraavaksi kaudella 1934–1935.

Maroons liittyi NHL:een ensimmäisen laajennuksen aikana samaan aikaan Boston Bruinsin ja Hamilton Tigersin kanssa. Näihin aikoihin Montrealissa pelasi kaksi seuraa, Montreal Canadiens sekä Maroons. Näistä Maroons oli suunnattu enemmänkin englanninkielisille kannattajille, kun taas Canadiens oli enemmänkin ranskankielisten kannattajien suosiossa.

Maroonsilla on vieläkin hallussa yksi NHL:n ennätyksistä yhdessä Detroit Red Wingsin kanssa. Joukkueet pelasivat kaudella 1935–1936 pudotuspeliottelun, joka kesti lopulta 176 minuuttia ja 30 sekuntia, kunnes Red Wings lopulta voitti ottelun lukemin 1-0.

Entiset NHL-seurat
Kanadalaiset jääkiekkoseurat
Montréalin urheilu
Leuenbergin konkordia

Leuenbergin konkordia on vuonna 1973 laadittu luterilaisten ja reformoitujen kirkkojen välinen kirkon oppia koskeva sopimus. Sopimuksen ovat allekirjoittaneen lähes kaikki suuret Manner-Euroopan luterilaiset ja reformoidut kirkot.

Konkordian mukaan sen allekirjoittajat ovat päässeet yhteisymmärrykseen evankeliumin sisällöstä. Sopimuksen tekstissä kuvataan yhteisymmärrys vanhurskauttamisopissa, kristologiassa, sanan teologiassa, kasteessa ja ehtoollisessa.

Lisäksi sopimuksessa mainitaan, että osapuolten tunnustuskirjoissaan antamat oppituomiot ehtoollisesta, kristologiasta ja predestinaatiosta eivät enää koske nykyisiä kirkkoja.

Näillä perusteilla syntyy sopimuksen mukaan  jäsenkirkkojen välille kirkollinen yhteys. Tämän on käytännössä ymmärretty tarkoittavan alttarin ja saarnatuolin yhteyttä: kirkon hyväksyvät toisessa kirkossa toimitetun kasteen, kirkkojen jäsenet ovat tervetulleita jäsenkirkon ehtoolliselle ja kirkkojen saarnaviran haltijat voivat saarnata toinen toisensa kirkossa.

Pohjoismaiden luterilaiset kirkot, mm. Suomen evankelis-luterilainen kirkko, eivät ole allekirjoittaneet konkordiaa.  Sopimus on nähty teologisesti ongelmalliseksi mm. siihen sisältyvän sanan teologiaan perustuvan metodin johdosta.

Ekumenia
Kirkkohistoria

de:Gemeinschaft Evangelischer Kirchen in Europa
fr:Communion d'Églises protestantes en Europe
Kadotettu paratiisi

Kadotettu paratiisi () on eeppinen runoelma, jonka englantilainen runoilija John Milton kirjoitti esikuvinaan Homeros ja Vergilius. Teos julkaistiin vuonna 1667, mutta Milton oli aloittanut sen kirjoittamisen jo pari vuotta aikaisemmin. Teoksen on suomentanut Yrjö Jylhä, ja siihen on elämäkerran ja selitykset kirjoittanut Eino Railo, ja suomennoksen julkaisi WSOY vuonna 1933.

Aluksi kirja ilmestyi kaksiosaisena, ja se on kirjoitettu riimittömin säkein eli niin sanotuilla silosäkeillä, loppusoinnuttomalla jambimitalla, jota edellisen aikakauden näytelmärunoilijat olivat käyttäneet. Runoelma ilmestyi aikana, jolloin loppusoinnut olivat tulleet muotiin. Milton nojautui kreikkalaisiin ja roomalaisiin eepoksiin ja hylkäsi loppusoinnut "barbaarisen aikakauden keksintöinä". Vuonna 1674 julkaistiin toinen painos, johon sitä on muokattu, ja se on jaettu kahteentoista kirjaan, joiden kunkin alussa on lyhyt yhteenveto.

Runoelma käsittelee Raamatun kertomusta ihmisen syntiinlankeemuksesta: Saatanasta lähtöisin olevaa Aatamin ja Eevan kiusausta ja heidän karkotustaan Eedenin puutarhasta. Milton sanoo ensimmäisessä kirjassa, että hänen tarkoituksensa on oikeuttaa Jumalan teot ihmistä kohtaan.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Dartmouth: Milton Reading Room - Paradise Lost 

Runoelmat
1600-luvun kirjat
John Miltonin teokset
Hortobágy

Hortobágy on kunta Unkarissa, Hajdú-Biharin läänissä 36 km Debrecenistä länteen. Kunnan väkiluku oli vuonna 2004 1667 henkilöä.

Nähtävyydet 

 Hortobágyn kansallispuistossa voi tutustua pustan ainutlaatuiseen paimenkulttuuriin Hortobágyn kansallispuistossa, joka on otettu osaksi UNESCOn maailmanperintöluetteloa
 Hortobágyin yhdeksänkaarinen silta (Hortobágy Kilenclyukú Híd), joka rakennettiin vuosina 1827-33 ja on ollut Keski-Euroopan pisin julkinen kivisilta
 Hortobágyi Nagycsárda
 Hortobágy Galéria
 Hortobágyin paimenmuseo
 1100-vuotisnäyttely (Millecentenáriumi Kiállítás) kunnanvirastossa (Polgármesteri Hivatal)
 Pustan eläintarha (Pusztai Állatpark)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Hortobágyin kunnan kotisivu

Unkarin kunnat
Unescon maailmanperintökohteet Unkarissa
Virgin Suicides

Virgin Suicides (The Virgin Suicides), televisioesityksessä Virgin Suicides – Kauniina kuolleet, on vuonna 1999 valmistunut elokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Sofia Coppola. Jeffrey Eugeniden romaaniin perustuvassa, 1970-luvulle sijoittuvassa elokuvassa Michiganilaista lähiötä järkyttää 13-vuotiaan Cecilia Lisbonin itsemurha. Suojellakseen perheen neljää muuta teini-ikäistä tytärtä, Bonnieta, Luxia, Theresea ja Marya, perheen äiti tiukentaa otettaan kasvatukseen entisestään.

Tilanne muuttuu kun koulun hurmuri Trip Fontaine (Josh Hartnett) viettelee yhden perheen tytöistä, Lux Lisbonin (Kirsten Dunst). Pitkällisen taivuttelun tuloksena vanhemmat antavat tyttöjen osallistua päättäjäistansseihin. Ensimmäisen alkoholikokeilun ja ihastuksen hurmoksessa Tripin ja Luxin ilta päätyy seksiin koulun jalkapallokentän laidalla. Aamulla Lux herää huomatakseen olevansa yksin. Kotiin palaava Lux ja muut sisarukset vangitaan kotiinsa.

Naapurin pojat seuraavat tyttöjä kaukoputkella ja yrittävät auttaa heitä saamaan kontaktia ulkomaailmaan, mutta tytöt vaipuvat entistä syvemmälle omaan maailmaansa. He ovat päättäneet vapauttaa itsensä tekemällä yhdessä itsemurhan.

Elokuva perustuu pitkälti takaumiin poikien muistellessa nuoruutensa mysteeriä. Elokuvaa siivitetään haastatteluilla ja musiikinpätkillä, sekä kertojan pitkillä kertomuksilla muistoistaan. 

Elokuvassa keskeistä roolia näyttelevän musiikin on suurimmalta osin tehnyt ranskalainen Air, mutta elokuvan soundtrackilla esiintyy myös 1970-luvun artisteja, kuten Heart, Bread ja Carole King.

Merkittävimmät näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Elokuvan viralliset sivut 
 Sofia Coppola on making The Virgin Suicides: 'When I saw the rough cut I thought: Oh no, what have I done?' (The Guardian 25.1.2018)

Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Vuoden 1999 yhdysvaltalaiset elokuvat
Sofia Coppolan ohjaamat elokuvat
Elokuvat itsemurhasta
Sintra

Sintra on Portugalissa Lissabonin läänissä sijaitseva kaupunki ja yksi Unescon maailmanperintökohteista. Se on myös suosittu matkailukohde muun muassa Pena palatsin, Castelo dos Mourosin, Sintra-Cascaisin luonnonpuiston ja myös kaupungin itsensä ansiosta.

Sintra sijaitsee Sintravuorten pohjoisrinteellä noin 25 kilometriä Lissabonista.

Maurien palatsi () on rakennettu 700- ja 800-luvuilla vuorenhuipulle. Toisella huipulla on Penan palatsi 1800-luvulta. Palatsin laajoissa puutarhoissa on yli 2 000 kasvilajia. Kuninkaallinen linna on itse Sintran kaupungissa. Se rakennettiin 1400-luvulla, ja kuningasperhe käytti sitä kesälinnanaan, kun Lissabonissa oli helteistä.

Lordi Byron kirjoitti vuonna 1809 ystävälleen Francis Hodgsonille, että hänen "täytyy huomauttaa Sintran olevan kaunein kaupunki maailmassa".

Sintra on suomalais-portugalilaisen laulajan Anna Abreun lapsuuden toinen kotikaupunki, jossa hän yhä lomailee.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut (portugaliksi ja englanniksi)

Portugalin kunnat
Unescon maailmanperintökohteet Portugalissa
Lissabonin alue
Dhyana

Dhyāna (sanskriittia) tai Jhāna (paalia) voi viitata meditaatioon yleensä tai meditaatiotilan tyyppiin tai syvyysasteeseen. Se on buddhalaisuuden avainkäsitteitä. Samaa tarkoittavia sanoja ovat kiinan chán ja japanin zen.

Dhyāna buddhalaisuudessa
Paali-kaanonissa Buddha kuvailee kahdeksaa toistaan seuraavaa meditaatioon uppoutumisen tilaa eli jhānaa. Ensimmäiset neljä, puhtaiden hahmojen meditaatiotilat, liittyvät fyysiseen maailmaan ja viimeiset neljä, hahmottomat meditaatiotilat, liittyvät ainoastaan henkiseen maailmaan; neljässä ylimmässä jhānassa ei siis ole ruumiin kokemusta.

Lähteet

Buddhalaisuus
Meditaatio
Punaiset messiaat

Punaiset messiaat oli pääasiallisesti vuosina 1991–1998 toiminut porvoolainen punk rock-yhtye. Se aloitti osana 90-luvun alun kotimaista punk/hc-skeneä mutta alkoi pian yhdistelemään musiikkiinsa progressiivisia elementtejä. Punaiset messiaat oli vuodesta 1993 lahtelaisen Levy-yhtiön ensimmäisten kiinnitysten joukossa. Esiintyminen muiden ns. punkpop-yhtyeiden kanssa vaikutti myös Punaisten messiaiden musiikkityyliin. Eniten kaupallista menestystä niittänyt toinen albumi Lemmentykki oli rock- ja punkpop-vaikutteinen, kun taas muut levyt olivat musiikillisesti kunnianhimoisempia.

Vaihtelevilla kokoonpanoilla esiintyneen Punaisten messiaiden ura sisälsi useita äänitteitä, pienimuotoisia kiertueita sekä radio- ja tv-esiintymisiä. Syksyllä 1997 laulaja-lauluntekijä Piet muutti asumaan Lontooseen. Muut jäsenet jatkoivat vielä seuraavaan vuoteen uuden laulajan, Sarkka Raudan kanssa, kunnes toiminta ehtyi. Punaiset messiaat koottiin uudelleen 1999 Pietin muutettua takaisin Suomeen. Yhtye soitti vielä kolme konserttia ja äänitti materiaalin neljättä albumiaan varten kesällä 2000. Levy jäi kuitenkin viimeistelemättä, koska sen tekovaiheessa jäsenten mielenkiinto alkoi kohdistua enemmän muihin projekteihin, mm. Dolchamariin, jossa Piet edelleen vaikuttaa. Stöde, Kessu ja Läynde soittavat yhä yhdessä. Heillä on nykyisin Luode-niminen yhtye. Lende soitti  Lordissa koskettimia 2005-2012 käyttäen taiteilijanimeä Awa. Vuonna 2018 Lende liittyi Dingoon kosketinsoittajaksi.

Jäsenet
Piet Raakalainen – laulu vuodesta 1991
Stöde Beelzebub – bassokitara, laulu vuodesta 1991
Kessu T. Tuho – rummut 1991–1996
Läynde J. Kristus - kitara 1991–1992, 1996, (rummut 1997–1998)
Jürgen Seivästäjä – kitara 1993–1994
Idi Kyberpunk – koskettimet 1993–1994
Lende Mielihyvä – koskettimet, laulu vuodesta 1994
Hippo Crates – kitara 1997, myöhemmin myös basso

Julkaisut

Albumit 
 Back In Bu$ine$$ (1995)
 Lemmentykki (1996)
 Älä osta; varasta (1997)

Singlet 
 Onko tää rakkautta?! (1996)
 Oma rotta (1996) - kultaa myynyt single

EP:t 
 Punainen Inkvisitio (1992)
 Neljä tarinaa pikkukaupungista (1994)
 Messiadi (1994)
 Punk on pop (1996)
 Tuu mun luo (1996)
 Hornan hovin häät (1997) cd + sarjakuva

Aiheesta muualla
Yhtyeen sivut Rockdata-sivustolla.

Yhtyeen virallinen sivusto

Suomalaiset rockyhtyeet
Tanssii susien kanssa

Tanssii susien kanssa (Dances with Wolves) on Kevin Costnerin ohjaama yhdysvaltalainen parhaan elokuvan Oscarin voittanut eeppinen draama- ja lännenelokuva vuodelta 1990. Se kertoo Yhdysvaltojen armeijan ratsuväen upseerista, joka ystävystyy sioux-intiaanien kanssa, ja joutuu uhraamaan uransa ja suhteensa omaan kansaansa. Elokuvan päärooleissa esiintyvät Kevin Costner, Mary McDonnell ja Graham Greene.

Elokuva perustuu Michael Blaken samannimiseen kirjaan. Costner innosti Blakea kirjoittamaan tämän ideasta vuonna 1986, kun Costner oli vielä melko tuntematon. Dances with Wolves julkaistiin lopulta vuonna 1988 taskukirjana monen kustantajan hylättyä sen.

Tanssii susien kanssa oli vuoden 1991 Oscar-gaalan suurin palkintorohmu. Se voitti seitsemän Oscaria 12 ehdokkuudestaan mm. paras elokuva ja paras ohjaus. Elokuva palkittiin myös parhaana draamaelokuvana Golden Globe -gaalassa, jossa se tuotti kaksi muutakin palkintoa. BAFTA-palkintoja elokuvalle ei mennyt yhtään yhdeksästä ehdokkuudesta huolimatta. Lisäksi John Barry voitti Grammy-palkinnon parhaasta sävellystyöstä televisioon tai elokuvaan.

Näyttelijät

Palkintoja

Oscarit 
Paras elokuva
Paras ohjaus: Kevin Costner
Paras sovitettu käsikirjoitus: Michael Blake
Paras kuvaus: Dean Semler
Paras leikkaus: Neil Travis
Paras musiikki: John Barry
Paras äänitys: Russell Williams II, Jeffrey Perkins, Bill W. Benton, Gregory H. Watkins
Ehdokkaana:
Paras miespääosa: Kevin Costner
Paras miessivuosa: Graham Greene
Paras naissivuosa: Mary McDonnell
Paras lavastus: Jeffrey Beecroft, Lisa Dean
Paras puvustus: Elsa Zamparelli

BAFTAt 
Ehdokkaana:
Paras elokuva
Paras miespääosa: Kevin Costner
Paras sovitettu käsikirjoitus: Michael Blake
Paras ohjaus: Kevin Costner
Paras kuvaus: Dean Semler
Paras leikkaus: Neil Travis
Paras maskeeraus: Francisco X. Pérez
Paras elokuvamusiikki: John Barry
Paras äänitys: Russell Williams II, Jeffrey Perkins, Bill W. Benton, Gregory H. Watkins

Golden Globet 
Paras draamaelokuva
Paras ohjaaja: Kevin Costner
Paras käskirjoetus: Michael Blake
Ehdokkaana:
Paras miespääosa draamaelokuvassa: Kevin Costner
Paras naissivuosa: Mary McDonnell
Paras elokuvamusiikki: John Barry

Vastaanotto
Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo luonnehti elokuvaa komeaksi ja massiiviseksi länneneepokseksi, joka on samalla surumielinen tarina kadonneesta paratiisista. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.

Lähteet

Lähteet 
Elokuvan viralliset sivut

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 1990 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset lännenelokuvat
Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Yhteiskunnalliset elokuvat
Kevin Costnerin ohjaamat elokuvat
Parhaan elokuvan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan kuvauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan leikkauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan musiikin Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan äänityksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Golden Globe -palkitut elokuvat
William Jones

Sir William Jones (28. syyskuuta 1746 Lontoo – 27. huhtikuuta 1794 Kalkutta) oli brittiläinen itämaantutkija ja lakimies, sekä vuodesta 1783 korkeimman oikeuden tuomari Kalkutassa. Hän sai mainetta myös kielitieteilijänä; nykyään hänet tunnetaan parhaiten työstään indoeurooppalaisen kielikunnan tutkimuksessa. 

Intiassa brahmaanien luona Jones oppi sanskritia, ja havaitsi ensimmäisenä tuon Intian klassisen kielen sukulaisuuden kreikkaan, latinaan, goottiin ja kelttiläisiin kieliin. Hänestä tuli siten tärkeä uranuurtaja uudelle tieteenalalle, indoeurooppalaiselle kielitieteelle, jota on välillä kutsuttu myös indogermanistiikaksi.

William Jones syntyi Lontoossa, ja hänen samanniminen isänsä oli matemaatikko. Nuori Jones osoittautui kielellisesti erittäin lahjakkaaksi, ja oppi jo varhain kreikan ja latinan sekä farsin ja arabiaa. Kaiken kaikkiaan hän hallitsi elämänsä aikana täysin 13 eri kieltä ja kohtuullisen hyvin vielä 28 muuta kieltä. Huolimatta isänsä varhaisesta kuolemasta poika kykeni käymään yliopiston ja aloittamaan uran kielenkääntäjänä. Hänen julkaisemansa on Histoire de Nader Chah, käännös farsinkielisestä alkuteoksesta. 

Alkaen vuodesta 1770 Jones opiskeli oikeustiedettä. Tämä ala toi hänet lopulta Intiaan, kun hänet nimitettiin vuonna 1783 Bengalin korkeimpaan oikeuteen Kalkutassa, joka tuohon aikaan oli brittiläisen Intian pääkaupunki. 

Intialaisesta kulttuurista viehättyneenä hän perusti yhdistyksen Asiatic Society, jonka tehtävänä oli tutkia bengalilaista yhteiskuntaa. Hän kirjoitti oikeuslaitoksesta, musiikista, kirjallisuudesta, kasvitieteestä ja maantieteestä, sekä sen ohella käänsi merkittäviä intialaisia kirjoja. Hänen epäsuoraksi ansiokseen voidaan laskea myös tietty osa Englannin romantiikan ajan runouden tyylistä, sillä hänen käännöksensä ”itäisestä” runoudesta innoittivat osaltaan tätä tyylisuuntaa, jonka edustajiin kuuluivat esimerkiksi Samuel Taylor Coleridge ja lordi Byron. 

Nykyään William Jones on tunnettu nimenomaan siitä, että hän oivalsi ensimmäisenä sanskritin samankaltaisuuden kreikkaan ja latinaan. Teoksessa The Sanscrit Language (1786) hän esitti, että kaikilla kolmella kielellä oli yhteinen alkuperä, ja että ne lisäksi olivat sukua myös niin goottilaisille ja kelttiläisille kielille kuin myös persian kielelle. Tämä oli ensimmäinen viittaus kokonaisen indoeurooppalaisen kielikunnan olemassaoloon ja myös ensimmäinen käytännön sovellus nykyaikaisesta vertailevasta kielitieteestä.

Katso myös 
 János Sajnovics

Aiheesta muualla  
 Encyclopedia Britannica: Jones, Sir William 

Brittiläiset kielitieteilijät
Brittiläiset tuomarit
Vuonna 1746 syntyneet
Vuonna 1794 kuolleet
Radiokemia

Radiokemia tutkii radioaktiivisten aineiden kemiallista käyttäytymistä sekä radioaktiivisisista aineista peräisin olevan ionisoivan säteilyn käyttöä kemiassa. Laajimmillaan radiokemian alaan kuuluu kaikki kemian tutkimus, jossa käytetään radioaktiivisia aineita, ja kaikki radioaktiivisten aineiden tutkimus, jossa käytetään kemiaa.

Henri Becquerellin kokeita kaliumuranyylisulfaatin ja valokuvauslevyjen kanssa sekä Marie ja Pierre Curien tutkimuksia poloniumin ja radiumin eristämiseksi pikivälkkeestä voidaan pitää ensimmäisinä varsinaisina dokumentoituina radiokemiallisina kokeina.  

Radiokemian ala- ja sivutieteisiin lukeutuvat muun muassa säteilykemia ja radiofarmasia, jossa hyödynnetään radioisotooppeja ja niistä valmistettuja radiolääkkeitä lääketieteellisessä kuvantamisessa ja hoidossa. Radiokemiaa hyödynnetään myös muun muassa ydinjätteen loppusijoituksen, radioekologian ja ympäristömikrobiologian tutkimuksessa .

Radiokemialle läheinen termi on ydinkemia, joka voidaan määritellä kemian keinoin tapahtuvaksi atomiydinten ja isotooppien tutkimukseksi , ja liittyvän siten läheisemmin ydinreaktioiden tutkimiseen ja radionuklidien tuotantoon esimerkiksi hiukkaskiihdyttimen tai ydinreaktorin avulla.

Radiokemiaa laajasti voi opiskella Suomessa Helsingin yliopistossa ja radiolääkeainekemiaa myös Turun yliopistossa.

Kirjallisuutta

Lähteet 

Kemia
Radioaktiivisuus
Esztergom

Esztergom [] (, , , ) on kaupunki Pohjois-Unkarissa Komárom-Esztergomin läänissä. Kaupunki sijaitsee Tonavan varrella, joka muodostaa Esztergomin kohdalla valtionrajan Slovakian kanssa. Joen toisella puolella sijaitsee sisarkaupunki Štúrovo (). Esztergomissa oli vuonna 2009 yhteensä 30 928 asukasta ja kaupungin pinta-ala on 100,35 neliökilometriä.

Historia 
Esztergom on eräs Unkarin vanhimmista kaupungeista. Ensimmäiset tunnetut asukkaat olivat kelttejä. Rooman vallan aikaan kaupungin paikalla oli linnoitettu siirtokunta Salvio Mansio. Kansainvaellusten jälkeen noin vuonna 500 Esztergomiin asettui asumaan slaaveja, jotka antoivat paikalle nimen Strěgom, joka on peräisin valvomista tarkoittavasta sanasta, sillä paikka "valvoi" tärkeää Tonavan ylikulkupaikkaa.

Unkarilaiset saapuivat alueelle 900-luvun alussa, ja Esztergomista tuli vuosisadan lopussa suuriruhtinas Gézan hallintopaikka. Vuonna 1000 Tapani I kruunattiin Esztergomissa kuninkaaksi. Samana vuonna perustettiin Esztergomin arkkihiippakunta, joka oli kirkon keskusalue Unkarin kuningaskunnan aikana; Esztergomin arkkipiispalla oli arvonimi Unkarin priimas.

Vuosina 1543–1683 Esztergom oli osa osmanien valtakuntaa, jolloin arkkipiispakunnan keskuspaikkana toimi Trnava. Kun Unkari sai Esztergomin takaisin haltuunsa, oli kaupunki tuhoutunut, ja se piti asuttaa uudestaan. Vuonna 1708 Esztergom julistettiin kuninkaalliseksi vapaakaupungiksi.

Toisessa maailmansodassa saksalaiset joukot räjäyttivät Tonavan yli vievän sillan, eikä sitä voitu käyttää vuoteen 2001 asti. Slovakian puolella sijaitsevan Štúrovon ja Unkarin Esztergomin välillä liikennöi siihen asti lauttoja. Vuosina 2000–2001 silta rakennettiin uudelleen, ja se toimii nykyään alueellisena rajanylityspaikkana. Se on yksi kolmesta Tonavan yli vievästä sillasta matkalla Budapestista Itävaltaan.

Kaupungissa sijaitsee tärkeä arkisto ja museo, jossa on historiallisia asiakirjoja ja kuvia Unkarin kuningaskunnan ajoilta, erityisesti nykyisen Slovakian alueelta. Kaupungin maamerkki on 1820 valmistunut klassinen basilika, Euroopan kolmanneksi suurin kirkkorakennus, joka näkyy mäeltään kauas lähiympäristöön.

Esztergomissa sijaitsee nykyään Unkarin perustuslakituomioistuin.

Ystävyyskaupungit 
  Bamberg (Saksa) vuodesta 1992
  Cambrai (Ranska) vuodesta 1992
  Canterbury (Englanti) vuodesta 2004
  Ehingen (Saksa) vuodesta 1992
  Espoo (Suomi) vuodesta 1974
  Gniezno (Puola) vuodesta 1994
  Maintal (Saksa) vuodesta 1993
  Mariazell (Itävalta) vuodesta 2002
  Štúrovo (Slovakia) vuodesta 1991

Lähde:

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin kotisivu

Unkarin kaupungit
Tieteen Kuvalehti

Tieteen Kuvalehti on Bonnier Publications Internationalin julkaisema, Pohjoismaiden suurin yleistajuinen tiedettä (etenkin kulttuuria, luontoa, tekniikkaa ja lääketiedettä) käsittelevä aikakauslehti. Suomenkielinen Tieteen Kuvalehti toimitetaan tanskankielisen Illustreret Videnskab -lehden pohjalta. Tieteen Kuvalehti on ilmestynyt suomenkielisenä vuodesta 1986 lähtien. Vuodessa ilmestyy 18 numeroa. Päätoimittajana toimii Sebastian Relster. Suomen lisäksi lehti ilmestyy Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa, Islannissa, Latviassa, Liettuassa, Kreikassa, Alankomaissa, Belgiassa, Yhdysvalloissa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Maailmanlaajuinen kokonaislevikki on noin 550 000.

Julkaisijan mukaan lehti kertoo helppotajuisesti tieteen uusimmista tuloksista. Lehdessä on varsinaisten artikkelien lisäksi muun muassa Uutta tietoa -osasto, jossa kerrotaan uusimmat tiedeuutiset. Aivotreeni-sivu sisältää useimmiten matemaattisia arvoituksia tai päättelytehtäviä. Lehdessä on myös osiot nimeltä Tekniikan ihmeet, Tieteen maailma uusin silmin ja Arkistojen uumenista.  

Tieteen Kuvalehden tyypillinen lukija on yli 20-vuotias, kaupungissa asuva koulutettu mies. Lukijoista 63 % on miehiä ja 37 % naisia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tieteen Kuvalehden kotisivut

Suomalaiset aikakauslehdet
Bonnier
Arapaho

Arapaho on arapaho-intiaanien puhuma uhanalainen kieli. Puhujat ovat enimmäkseen Wyomingissa Wind Riverin reservaatissa asuvia vanhuksia. Sitä puhuu vain noin 1 000 ihmistä hieman yli 10 000 rekisteröityneestä heimon jäsenestä. Kieltä on ryhdytty viime vuosina elvyttämään, mutta englannin kielen valta-asema on edelleenkin suuri.

Arapaho kuuluu algilaisten kielten kielikuntaan ja sen algonkin-kielten kieliryhmään. Algonkin-kielissä arapaho jaotellaan yhdeksi tasankojen algonkin-kielistä. Tasankojen algonkin-kielet ovat enemminkin alueellinen kuin geneettinen ryhmä. Se on polysynteettinen kieli jossa on jossa on pitkiä monimutkaia verbejä ja melko vapaa sanajärjestys. 

SIL International jakaa arapahon kolmeen eri kieleen, joita usein pidetään arapahon murteina: arapaho (SIL-koodi arp), gros ventre (ats) ja nawathinehena (nwa).

Kieltä alettiin opettamaan 1980-luvulla Wyomingin kouluissa, ja siellä pidetään myös kesäleirejä joilla opetetaan arapahoa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 
 
 
 
 
 

Arapaho
North from Here

North from Here on metalliyhtye Sentencedin toinen studioalbumi. Albumi julkaistiin vuonna 1993 ja on tyyliltään melodista death metalia. Tämä albumi oli erittäin tekninen, ja esitteli maailmalle aikanaan uudistuneen Sentencedin. Levyn melodiat ovat saaneet vaikutteita pohjoismaalaisesta folkmusiikista, josta myös toinen samaan aikaan tunnetuksi tullut suomalainen death metal -yhtye Amorphis sai vaikutteita. Century Media -levy-yhtiö uudelleenjulkaisi albumin 18. tammikuuta 2008 slipcase-pahvikuoreen pakattuna ja vahvistettuna uudella kansikuvalla ja bonus-cd:llä, joka sisältää Journey to Pohjola-demon, The Trooper -EP:n sekä kaksi ennenjulkaisematonta kappaletta. North from Here-albumia voi pitää ensimmäisenä melodisena death metal -albumina, joka on koskaan julkaistu.

Levyn sanoitukset käsittelevät Sentencedille tyypillistä melankoliaa, mutta myös mytologiat ja sota ovat vahvasti edustettuina.

Kappaleet

Vuoden 2008 uusintapainoksen bonus-cd

Journey To Pohjola (demo 1992) 
1. Wings – 5:09
2. In Memoriam – 5:26
3. Mythic Silence (As They Wander in the Mist) – 4:14

The Trooper EP (1994) 
4. The Trooper (Iron Maiden-cover) – 
3:16
5. Desert by Night – 6:29
6. In Memoriam (old school mastering) – 5:25
7. Awaiting the Winter Frost (old school mastering) – 5:48

Lost Treasures 
8. The Glow of 1000 Suns – 4:30
9. Amok Run – 4:43

Kokoonpano 

 Taneli Jarva – basso, laulu
 Sami Lopakka – kitara, kosketinsoittimet
 Vesa Ranta – rummut
 Miika Tenkula – soolokitara, kosketinsoittimet, laulu (3, 4)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Albumin sanoitukset Sentencedin virallisella sivustolla
 

Sentencedin albumit
Vuoden 1993 albumit
Amok (albumi)

Amok on metalliyhtye Sentencedin kolmas studioalbumi. Albumi julkaistiin Century Media -levy-yhtiön kautta vuonna 1995. Albumi oli ensimmäinen Sentencedin albumeista, jolla yhtye harppasi kevyempään ilmaisuun aikaisemmasta death metal -tyylistä. Albumin uusintapainoksessa on bonusmateriaalina Love & Death -EP.

Kappaleiden sanoitukset levyllä ovat sekoitus mytologiaa, melankoliaa ja Sentencedille tyypillistä itsemurha-aiheista laulantaa. __notoc__

Kappaleet

Kokoonpano 

 Taneli Jarva – basso, laulu, kosketinsoittimet
 Sami Lopakka – kitara, kosketinsoittimet
 Vesa Ranta – rummut
 Miika Tenkula – soolokitara, kosketinsoittimet

Vierailijat 

 Virpi Rautsiala – taustalaulu

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Albumin sanoitukset Sentencedin virallisella sivustolla
 

Sentencedin albumit
Vuoden 1995 albumit

it:Amok (album)
Down (albumi)

Down on metalliyhtye Sentencedin neljäs studioalbumi. Se julkaistiin Century Media -levy-yhtiön kautta vuonna 1996.

Albumi oli yhtyeen ensimmäinen laulaja-basisti Taneli Jarvan eroamisen jälkeen. Hänen tilalleen laulajaksi oli tullut Ville Laihiala ja bassoa soitti soolokitaristi Miika Tenkula. Vakituinen basisti Sami Kukkohovi liittyi yhtyeeseen vasta albumin julkaisun jälkeen. Amok-levyllä kuultua bändin soundin muutosta jatkettiin vielä pitemmälle Down-albumilla, ja Death Metal-vaikutteet on karsittu lähes kokonaan pois. Albumilla vierailee kuitenkin kolmella kappaleella murinalaulaja Vorph Samael-yhtyestä. Tämän levyn jälkeen bändin yleissoundi pysyi koko lailla samanlaisena.

Albumin lähes jokaisen kappaleen sanoitukset käsittelevät itsemurhaa ja kuolemaa.__notoc__

Levystä julkaistiin digipak-uusintapainos vuonna 2007. Se sisältää yhden bonuskappaleen, No Tomorrow, ja on Ulf Horbeltin digitaalisesti uudelleenmasteroima. Uusintapainoksen kansitaidetta on myös digitaalisesti paranneltu.

Kappaleet 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
Vuoden 2007 uusintapainoksen bonuskappale:
<li>

Kokoonpano 
 Ville Laihiala – laulu
 Sami Lopakka – kitara
 Vesa Ranta – rummut
 Miika Tenkula – soolokitara, basso

Vierailijat 
 Birgit Zacher – naislaulu
 Waldemar Sorychta – kosketinsoittimet
 Vorph – laulu kappaleissa "Bleed", "Keep My Grave Open" ja "Warrior of Life (Reaper Redeemer)"

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Albumin sanoitukset Sentencedin virallisella sivustolla 
 Down Suomen virallisella listalla
 

Sentencedin albumit
Vuoden 1996 albumit
Cesium-137

Cesium-137 (137Cs) on cesiumin radioaktiivinen isotooppi, joka muodostuu yleisimmin ytimen halkeamis- eli fissioreaktiossa.

Cesium-137:n puoliintumisaika on noin 30 vuotta. Suurin osa isotoopista cesium-137 hajoaa beeta­hajoamisella barium-137:ksi, joka on stabiili ydin. Hajoamisessa vapautuu energiaa 1,175628 MeV.

Cesium-137:ää ja siitä lähtevää säteilyä käytetään muun muassa säteilymittarien kalibrointiin, sädehoitoon sekä nesteiden virtausten ja materiaalien paksuuden mittaamiseen.

Cesium-137:ää on levinnyt ympäristöön muun muassa Tšernobylin ydin­voimala­onnettomuudessa 1986 ja Fukushiman ydin­voimala­onnettomuudessa 2011.

Terveysvaikutukset 

Cesium-137 liukenee veteen ja se käyttäytyy elimistössä samalla tavalla kuin kalium ja rubidium. Elimistössä cesium leviää enemmän tai vähemmän tasaisesti koko elimistöön, lihaksiin enemmän ja luustoon vähemmän. Cesiumin biologinen puoliintumisaika on lyhyt, noin 70 päivää. Koirilla tehdyt kokeet osoittavat yhden annoksen suuruudeltaan 3 800 μCi/kg (noin 44 μg/kg cesium-137:ä) tappavan kolmessa viikossa.

Cesium-137-myrkytystä voidaan hoitaa preussinsinisellä, joka sitoo sen kemiallisesti ja jouduttaa siten sen poistumista elimistöstä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Centers for Disease Control and Prevention (CDC) Radioisotope Brief: Cesium-137 (Cs-137)  

Isotoopit
Kolmen Ristin kirkko

Kolmen Ristin kirkko, josta käytetään myös nimeä Vuoksenniskan kirkko, on Alvar Aallon suunnittelema kirkko Imatralla Etelä-Karjalassa. Se on Suomen uudemman kirkkoarkkitehtuurin keskeisiä rakennuksia ja kuuluu Alvar Aallon kansainvälisesti arvostetuimpaan tuotantoon. Kirkko rakennettiin valkoiseksi rapatusta tiilestä 1957–1958 ja vihittiin käyttöön 28. syyskuuta 1958 . Urakoitsijana toimi paikallinen rakennusliike Isola. 

Kirkkosali koostuu kolmesta, siirrettävin väliseinin erillisiä tapahtumia varten omiksi tiloikseen erotettavasta osasta, joissa on kussakin oma sisäänkäynti. Sisäänkäyntejä on yhteensä viisi. Kaikkien tilojen ollessa käytössä kirkkosalissa on noin 800 istumapaikkaa. Akustiikkaa ja valaistusta on tehostettu pohjakaavan epäsymmetrisyydellä.

Kirkossa ei ole alttaritaulua, vaan sen tilalla on kolme valkoista puuristiä. Ristien ja ikkunoiden paikat on suunniteltu siten, että jumalanpalveluksen aikana ristien varjot lankeavat seinälle. Kirkon ikkunat ovat muutenkin erikoiset: kirkossa on 103 ikkunaa, joista vain kaksi on samanmuotoisia.

Kirkon kellotorni on hoikahko ja sen kellot, joita on kolme, ovat vuodelta 1958. Kellotorni on 34 metriä korkea ja kuvaa alas ammuttua vasamaa. Kellotornin valu oli Suomen ensimmäisiä liukuvalutekniikalla tehtyjä betonivalutöitä. Nykyiset urut valmisti Urkurakentamo Veikko Virtanen 1990 ja niissä on kolme sormiota ja 33+1 äänikertaa. Aiemmin kirkossa oli Kangasalan urkutehtaan vuonna 1959 valmistamat, 22-äänikertaiset urut.

Kirkko on ollut suljettuna kosteusvaurioiden aiheuttaman terveyshaittojen riskin takia 1.11.2020 alkaen. Vuonna 2021 arvioitiin kirkon tarvitsevan arviolta 1,5–2 miljoonan euron ja viereisen pappilan noin miljoonan euron peruskorjauksen, mutta rahoitusta on vaikea löytää. Kaikki korjaussuunnitelmat tulee hyväksyä Museovirastossa ja Alvar Aalto -säätiössä. Korjauksen rahoituksen keräämiseksi on helmikuussa 2022 perustettu Pro Kolmen ristin kirkko Imatra -yhdistys.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kolmen Ristin kirkko  Imatran seurakunta
 

Imatran kirkkorakennukset
Suomen kivikirkot
Alvar Aallon suunnittelemat rakennukset
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Super Mario World 2: Yoshi’s Island

Super Mario World 2: Yoshi’s Island (julkaistiin Super Famicomille nimellä Super Mario: Yoshi Island) on Nintendon kehittämä ja julkaisema tasohyppelypeli, joka on julkaistu vuonna  Super Nintendolle. Peli julkaistiin myös vuonna 2002 Game Boy Advancelle nimellä Super Mario Advance 3.

Vuonna 1998 Nintendo julkaisi Nintendo 64 -konsolilleen eräänlaisen jatko-osan pelille, nimeltään Yoshi’s Story. Peli itsessään oli lyhyempi ja yksinkertaisempi kuin edeltäjänsä, eikä saavuttanut yhtäläista menestystä. Pelille on tehty virallinen jatko-osa Nintendo DS:lle, nimeltään Yoshi’s Island DS.

Yoshi’s Island oli ensimmäinen peli, jossa Yoshi oli pääasiallisena pelihahmona Mario-pelissä. Pelissä useat eriväriset Yoshit kuljettavat Mario-vauvaa läpi kenttien. Kaikilla Yosheilla on samat ominaisuudet väriin katsomatta.

Juoni 

Peli alkaa näytöksellä, jossa haikara kuljettaa vastasyntyneita Mariota ja Luigia vanhempiensa luo. Koopavelho Kamek kuitenkin ennustaa tulevien putkimiesveljesten aiheuttavan harmia tulevaisuudessa ja päättää siepata heidät. Kamek onnistuukin kaappaamaan nuoren Luigin ja haikaran, mutta Mario putoaa kyydistä suoraan Yoshin selkään ja taivaalta putoaa myös haikaran määränpään osoittava kartta. Yoshit päättävät suojella nuorta Mariota ja samalla pohtivat suunnitelman Luigin ja heitä kuljettaneen haikaran pelastamiseksi, jotta lapset saataisiin vanhempiensa turvaan.

Ulkoasu 

Peli käyttää Super FX 2 -apupiiriä sprite-grafiikan skaalaamiseksi ja polygoniefektien luontiin, jotka olivat aikanaan hyvinkin edistyneitä Super Nintendon peleille. Arvosteluissa etenkin pantiin merkille suuret hahmografiikat, jotka juuri olivat Super FX 2 -piirin vauhdittamia.

Pelin yksilöllinen värityskirjamainen ulkoasu on sanottu saaneen alkunsa erimielisyydestä Nintendon sisäisen arviointikomitean kanssa. Edellisen hittipelin Donkey Kong Countryn graafisen loiston edessä komitea määräsi Nintendon luottosuunnitelijan Shigeru Miyamoton luomaan samankaltaisia maisemia. Miyamoto taasen ei ollut kovinkaan ihastunut Donkey Kong Countryn tietokonemallinettuihin maisemiin, vaan muutti pelin graafisen ulkoasun näyttämään väriliiduilla ja vahaväreillä piirretylle ja vei sen uudelleen komitean arvioitavaksi, joka myönsi tehneensä virheen.

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 1995 videopelit
Vuoden 2002 videopelit
Super Nintendo Entertainment System -pelit
Game Boy Advance -pelit
Virtual Console -pelit
Nintendon julkaisemat videopelit
Yoshi-pelit
Mario-tasohyppelyt
Frozen (albumi)

Frozen on metalliyhtye Sentencedin viides studioalbumi. Se julkaistiin Century Media -levy-yhtiön kautta vuonna 1998, ja sijoittui Suomen virallisella albumilistalla parhaimmillaan kolmanneksi. Albumi oli basisti Sami Kukkohovin ensimmäinen yhtyeessä.

Myöhemmin vuonna 1998 Century Media julkaisi albumista rajoitetun digipak-version, joka sisältää alkuperäisen painoksen kappaleiden lisäksi neljä cover-kappaletta: "Creep" (Radiohead), "Digging the Grave" (Faith No More), "I Wanna Be Somebody" (W.A.S.P.) ja "The House of the Rising Sun" (The Animals). Samat kappaleet ovat myös albumin uusintapainoksessa.

Albumin kappaleet ovat sanoituksiltaan Sentencedille tuttua melankoliaa, ja itsemurha on keskeinen aihe myös tällä levyllä. Kappaleen ”The Suicider” sanoittajaksi merkitty The Serial Self-Killer on yhtyeen kitaristi Sami Lopakka. __notoc__

Kappaleen "For the Love I Bear" väliosassa kuullaan Laihialan röyhtäys, ja soolokitaristi Miika Tenkulan tyhjien kaljakorien soittoa. __notoc__

Kappaleet

Rajoitettu painos

Kokoonpano 
 Sami Kukkohovi – basso, taustalaulu
 Ville Laihiala – lead- ja taustalaulu, akustinen kitara
 Sami Lopakka – kitara, taustalaulu, akustinen kitara
 Vesa Ranta – rummut, taustalaulu
 Miika Tenkula – soolokitara, taustalaulu, akustinen kitara, koskettimet, murina kappaleessa "Burn" __notoc__

Vierailijat 
 Birgit Zacher – naislaulu
 Waldemar Sorychta – kosketinsoittimet

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Albumin sanoitukset Sentencedin virallisella sivustolla 
 Frozen Suomen virallisella listalla
 

Sentencedin albumit
Vuoden 1998 albumit