joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Man-Pupu-njor

Man-Pupu-njor (mansiksi Мань-Пупу-нёр, Man-Pupu-njor ja , sekä ) on Uralvuoriston tunnetuimpiin nähtävyyksiin kuuluva vuorеnselänne. Se sijaitsee Venäjän Komin tasavallassa Troitsko-Petšorskin piirin itäosissa Petšorajoen alkulähteen luoteispuolella. Vuori merkittiin venäläiselle kartalle ensi kerran vuonna 1846 nimellä Bolvanoiz (г. Болваноиз). Tämä Petšora–Ilytšin luonnonpuistossa sijaitseva vuorenselänne on kuuluisa ennen kaikkea sen seitsemästä vahvasta miehestään eli seitsemästä noin 30–42 metriä korkeasta, pystyssä seisovasta, tuulta ja tuiskua uhmaavasta kalliopaadestaan. Vuorenselänteeseen liittyy paljon erilaisia kertomuksia. Paikka oli ainakin aiemmin manseille pyhä.

Man-Pupu-njorin selänteen korkein huippu on 840 metriä merenpintatason yläpuolella. Kalliopaadet sijaitsevat runsas kolme kilometriä tästä pohjoisluoteeseen noin 770 metrin korkeudella. Vuoren nimi tarkoittaa sekä mansin että komin kielellä pientä idolien vuorta (mansin Мань= pieni, Пупу= idoli tai hahmo, нёр= vuori). Nimitykseltään läheinen suurta idolien vuorta tarkoittava vuori sijaitsee muutama kilometri Man-Pupu-njorin vuorenselänteen lounaispuolella ja sen huippu kohoaa noin 100 metriä korkeammalla (mansiksi Яны-пупу-нёр,  ).

Man-Pupu-njor ja sen suuret kalliopaadet kohosivat 5. sijalle valittaessa vuonna 2008  Venäjän seitsemää ihmettä. Paikka tuli samalla paljon aiempaa tunnetummaksi. Nähtävyys sijaitsee erämaassa usean päivän vaellusmatkan päässä lähimmästä asutuksesta ja vaativa vaelluskohde jalkaisin tai hiihtäen saapuvalle. Vuoden 2008 valinnan jälkeen virinneen suosion seurauksena vuorenselänteen tavoitettavuutta vaeltaen on kuitenkin jo kehitetty jonkun verran aiemmasta. Tutkijoille ja turistiryhmille järjestetään kuljetuksia myös helikopterilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Photo album: Wonder of Russia. Manpupuner Weathering Columns   (rkomi.ru)
 Seven Gigantic Rock Figures Rising from Beneath the Urals  (environmentalgraffiti.com)
 Petšora–Ilytšin luonnonpuiston kotisivut ,  (pechora-reserve.ru)
 Alueesta piirretty kartta  (tomovl.ru)
 Eräs matkakuvaus  

Komin tasavallan maantiede
Venäjän vuoret
Kehitysyhtiö

Kehitysyhtiöt (myös kehittämisyhtiöt tai elinkeinoyhtiöt) ovat yhden tai useamman henkilön tai oikeushenkilön perustamia yhteenliittymiä alueellisen yritystoiminnan edistämiseksi. Ne toimivat teollisuuden ja palveluelinkeinojen taloudellisen edun saavuttamiseksi sijoittamalla riskipääomaa yritykseen tai niiden osakkeisiin. Kehitysyhtiöt tarjoavat konsulttipalveluja sekä usein osallistuvat yrityksen hallintoon tietyn määräajan.

Kehitysyhtiöt tavoittelevat saamaan sijoituksensa takaisin mahdollisten tuottojen kera ja käyttää ne uusiin kohteisiin. Ne voivat harjoittaa myös muuta paikallista elinkeinoelämää vahvistavaa toimintaa. Kiinteistösijoitusyhtiöt ja pienet luonnollisten henkilöiden perustamat arvopaperisijoitusyhtiöt eivät ole kehitysyhtiöitä.

Kehitysyhtiöiksi kutsutaan myös kahta Suomen Pankin ja pankkien yhteisesti omistamaa kehitysyhtiötä, jotka osallistuivat 1980-luvun kasinotalouteen.

Kehitysyhtiöiden tarjoamia palveluita voivat olla esim:
 yritysten perustamisneuvonta
 yrityshautomot ja uusyrityskeskukset
 yritysten kehittämis- ja rahoituspalvelut
 kansainvälistymispalvelut yrityksille
 alueen elinkeinopolitiikan koordinointi

Kehitysyhtiöt mielletään usein toiminnaltaan nopeammiksi ja joustavammiksi kuin kuntahallinnon organisaatiot.

Katso myös 
 Sponsor

Lähteet 

Liiketalous
Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2013

Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2013 järjestettiin 7.–17. helmikuuta Nové Město na Moravěssa, Tšekissä. Kilpailuissa oli 11 eri kilpailukategoriaa. Kaikki nämä vaikuttivat maailmancupin kauden 2012–2013 tilastoihin. Kilpailut muistetaan ennen kaikkea norjalaisurheilijoiden menestyksestä. He keräsivät kahdeksan yhdestätoista mahdollisesta kultamitalista.

Valinta 
Kilpailujen järjestäjä valittiin Kansainvälisen ampumahiihtoliiton vuoden 2008 kongressissa Prahassa. Äänestyksessä Nové Město na Moravě voitti Kontiolahden ja Oslon. Tšekkiläiset olivat hakeneet myös vuoden 2012 MM-kilpailuja, joiden isäntä valittiin samassa kongressissa, mutta he vetäytyivät viime hetkillä uskoen Ruhpoldingin olevan liian kova vastustaja. Urheilijoista mm. Michal Šlesingr ja Tomasz Sikora kannattivat Nové Město na Moravěa kisaisännäksi.

Miehet

10 km pikakilpailu

12,5 km takaa-ajo

20 km normaalimatka

15 km yhteislähtö

4 × 7,5 km viesti

Naiset

7,5 km pikakilpailu

10 km takaa-ajo

15 km normaalimatka

12,5 km yhteislähtö

4 × 6 km viesti

Sekaviesti (2 × 6 km + 2 × 7,5 km)

Mitalitaulukko 
      Isäntämaa

Lähteet

Aiheesta muualla 

2013
Maailmanmestaruuskilpailut
Tšekin urheilutapahtumat
Maailmanmestaruuskilpailut 2013
Ilmari Kirjavainen

Erkki Ilmari Kirjavainen (1. tammikuuta 1926 Rautu – 17. toukokuuta 2011 Helsinki) oli Suomen rajavartiolaitoksessa palvellut kenraaliluutnantti.

Henkilöhistoria
Kirjavaisen vanhemmat olivat yliluutnantti Emil Kirjavainen ja Ida Helena Hipeli. Hän avioitui Sinikka Mattilan kanssa ja heidän pojastaan Mikko Kirjavaisesta tuli isänsä tavoin Rajavartiolaitoksen palveluksessa työskennellyt upseeri, joka eläköityi prikaatikenraalina. Ylioppilaaksi Kirjavainen tuli Imatran yhteiskoulusta vuonna 1946.

Sotilasura
Varusmieskoulutuksensa Kirjavainen suoritti kahdessa erässä, 1944 Panssarintorjuntakoulutuskeskuksessa ja 1946 Jalkaväkirykmentti 7:ssa. Hän suoritti Maasotakoulun kadettikurssin numero 29 ja astui palvelukseen vänrikkinä Jalkaväkirykmentti 3:n Jääkäripataljoonaan. Vuonna 1949 hänet ylennettiin luutnantiksi ja hän siirtyi palvelemaan nuorempana upseerian Kainuun rajavartiostoon vuoteen 1955 asti. Vuosina 1954-1955 hän suoritti Taistelukoulussa kapteenikurssin ja toimi tämän jälkeen taktiikan opettajana ja koulun johtajan adjutanttina Kadettikoulussa. Kirjavainen jatkoi opiskelujaan Sotakorkeakoulun Maasota-linjalla vuosina 1959–1961. Vuosina 1961–1962 hän toimi rajatoimistoupseerina Kaakkois-Suomen rajavartiostossa ja tämän jälkeen Rajavartiolaitoksen esikunnassa toimistoupseerina (1962–1969) ja toimistopäällikkönä (1969–1970).

Vuonna 1970 Kirjavainen nimitettiin Kainuun rajavartioston komentajaksi, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1976 asti. Kirjavainen vastasi muun muassa Kostamuksen rakennushankkeeseen liittyvistä rajanylitysjärjestelyistä. Hän oli Rajavartiolaitoksen esikunnan rajaosaston päällikkö 1976–1978,  Rajavartiolaitoksen apulaispäällikkö 1978–1983 ja päällikkö 1983–1989.

Lähteet

Suomalaiset kenraalit
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
White Australia

White Australia on Australiassa noudatettu rasistinen politiikka, jolla pyrittiin rajoittamaan muiden kuin valkoisten maahanmuuttoa. Lainsäädännössä siihen kuului ryhmä toisen maailmansodan jälkeen kumottuja Australiassa voimassa olleita lakeja. White Australia -politiikkaa harjoitettiin 1901–1973, joskin sitä alettiin karsia jo vuonna 1949.

White Australia -politiikan historia jakaantuu kolmeen vaiheeseen. Sen juuret juontuvat vuoteen 1851, kun Australian kultavarantojen löytymisen jälkeen maa sai runsaasti maahanmuuttajia Kiinasta. Samaan aikaan Queenslandin puuvilla- ja sokeriruokoteollisuus paikkasi huutavaa työvoimapulaansa rekrytoimalla arviolta 62 000 työläistä Melanesian saarilta. Maahanmuuttokehitys edisti rasistista politiikkaa, joka lainsäädännössä aluksi ilmeni vuonna 1901 säädettyinä Immigration Restriction Act ja Pacific Island Labourers Act -lakeina ja josta kehittyi liittovaltiollinen White Australia -politiikka.

Vuodesta 1901 toiseen maailmansotaan politiikkaa kehitettiin ja vahvistettiin monilta osin. Yksi sen pääpiirteistä oli brittiläisten maahanmuuttajien suosiminen muiden kustannuksella. Politiikasta luovuttiin asteittain toisen maailmansodan jälkeen, ensin edistämällä ei-brittiläistä ja myöhemmin ei-valkoista maahanmuuttoa. Vuosien 1949 ja 1966 välillä Robert Menziesin ja Harold Holtin hallitukset lopettivat politiikan toteuttamisen käytännössä. Vuonna 1973 Gough Whitlamin hallitus hyväksyi lait, jotka poistivat rodun merkityksen maahanmuutossa. Vuonna 1975 Whitlamin hallitus hyväksyi Racial Discrimination Act -lain, joka kriminalisoi rotupohjaisen valintakriteeristön.

Lähteet

Australian politiikka
Rasismi
Politiikka ja rotu
Sakura Oda

Sakura Oda (jap. 小田 さくら; s. 12. maaliskuuta 1999 Zama, Kanagawa) on japanilainen poplaulaja ja Morning Musumen 11. sukupolven jäsen. Oda oli ennen Morning Musume uraansa Hello! Projectin harjoittelijaryhmässä.

Lähteet 

Japanilaiset laulajat
Vuonna 1999 syntyneet
Elävät henkilöt
Morning Musume
Väinö Lahtinen

Väinö Vilho Lahtinen (23. lokakuuta 1897 Jyväskylä – 11. lokakuuta 1989) oli suomalainen voimistelunopettaja, kouluneuvos vuodesta 1957. Hän oli vuodesta 1937 Helsingin normaalilyseon voimistelunopettaja ja Helsingin opettajakorkeakoulun voimistelunopettaja 1947–1953. Suomen Voimisteluliiton puheenjohtaja hän oli 1946–1958, Suomen olympiajoukkueen ja muiden voimistelujoukkueiden johtaja.

Lahtinen julkaisi Kaarina Karin kanssa kouluille oppikirjan Terveysoppi (1949), ja lisäksi hän julkaisi voimisteluoppaita. Hän toimi Kouluvoimistelu ja -urheilu -lehden päätoimittajana.

Lahtinen oli Suomen Olympiakomitean jäsen. Hän sai ansioistaan kunnianosoituksena muun muassa Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuri ansioristi 1964 ja Suomen Urheilun kultaisen ansioristin 1949.

Tunnustukset
Suomen Urheilun kultainen ansioristi 1949
SVUL:n kultainen ansiomerkki 1954
Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuri ansioristi 1964
Suomen Voimisteluliiton kultainen ansiomerkki
Pesäpalloliiton ansiomerkki
SVUL:n kunniajäsen.

Lisäksi hänelle on myönnetty useita suomalaisia ja ulkomaisia urheilun ansiomerkkejä ja huomionosoituksia.

Lähteet

Suomalaiset opettajat
Suomalaiset urheiluvaikuttajat
Vuonna 1897 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Essi Hellén

Essi Julia Hellén (s. 19. helmikuuta 1988 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.  

Hellén on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Hän opiskeli näyttelemistä Teatterikorkeakoulussa vuodesta 2007 ja valmistui vuonna 2012. Syksyllä 2012 hänet kiinnitettiin Kokkolan kaupunginteatteriin, jossa hänen ensimmäinen näytelmänsä oli Fucking Åmål. Hän esitti samannimiseen elokuvaan perustuvan näytelmän toista päähenkilöä Agnesia. Hellén on näytellyt myös Ryhmäteatterin näytelmissä, vuonna 2010 Cyrano de Bergeracissa Suomenlinnan kesäteatterissa ja vuonna 2011 Rikoksessa ja rangaistuksessa Helsinginkadun näyttämöllä. Keväällä 2014 hän muutti Kokkolasta takaisin Helsinkiin ja siirtyi vapaaksi näyttelijäksi.

Hellén teki elokuvadebyyttinsä vuonna 2013 ensi-iltansa saaneessa, Johanna Vuoksenmaan ohjaamassa komediassa 21 tapaa pilata avioliitto. Hän esittää elokuvassa päähenkilö Sannan ystävää Ainoa. Hän on näytellyt myöhemmin saman ohjaajan Viikossa aikuiseksi -elokuvassa (2015) ja Ex-onnelliset -televisiosarjassa (2016). Vuosina 2014–2015 Hellén oli näyttelijänä viihdeohjelma Putouksen kuudennella– ja seitsemännellä tuotantokaudella. Syksyllä 2015 ja keväällä 2016 hän toimi panelistina urheiluaiheisessa viihdeohjelmassa Villi kortti. Hellén on esiintynyt myös Radioteatterin kuunnelmissa Puhdistus (hahmonaan Zara) ja Akutch – nuoren pakolaisnaisen tarina (hahmonaan päähenkilö Akutch). 

Hellén on naimisissa näyttelijä Mikko Virtasen kanssa. Heillä on vuonna 2013 syntynyt tytär ja perheen toinen lapsi syntyi marraskuussa 2020.

Hellén on kertonut sairastavansa ykköstyypin diabetesta.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Tuottajana

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 Essi Hellénin profiili Näyttelijäliiton sivuilla
 Essi Hellénin profiili Teatterikorkeakoulun sivuilla

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1988 syntyneet
Elävät henkilöt
Ol’ Man River

”Ol’ Man River” (suom. Jokivanhus) on Jerome Kernin säveltämä ja Oscar Hammerstein II:n sanoittama musiikkikappale vuoden 1927 Broadway-musikaalista Show Boat. Kappaletta käytetään johtoaiheena musikaalin ensimmäisessä näytöksessä ja se toistetaan näytelmän lopussa viimeisenä musiikkinumerona. Laulu jäljittelee afroamerikkalaista työlaulua ja laulajaa säestää mustaihoisten satamatyöläisten kuoro. Kappaleen sanat kuvailevat ”kaikkitietävän” Mississippi-joen virtausta ja kertovat työläisten haaveesta ylittää joki ja lähteä pakoon valkoihoista päällikköään.

Laulaja Paul Robesonin vuoden 1928 nauhoitus kappaleesta Paul Whitemanin orkesterin säestämänä palkittiin Grammy Hall of Fame -palkinnolla vuonna 2006.

Esko Elstelä on sanoittanut kappaleen suomeksi nimellä ”Vanha joki”.

Lähteet 

Vuoden 1927 kappaleet
Jerome Kernin säveltämät kappaleet
Oscar Hammerstein II:n sanoittamat kappaleet
John Nettleton

John Dering Nettleton (28. kesäkuuta 1917 – 13. heinäkuuta 1943) oli Etelä-Afrikan tasavallassa syntynyt brittiläinen pommituslentäjä. Hän lensi Avro Lancaster -pommikoneita. Nettletonin sotilasarvo oli hänen kuollessaan everstiluutnantti.

John Nettleton palveli 44. raskaassa pommituslaivueessa. Hän johti hyökkäyksiä mm. Etelä-Saksan Augsburgiin, missä pommitti sukellusveneiden moottoreita valmistavaa MAN-tehdaskompleksia. Nettleton sai tästä ansiosta Viktorian ristin. Pommitus tapahtui 17. huhtikuuta 1942. Tehtaat vaurioituivat pahoin, mutta matalalta tapahtunut tarkkuuspommitus vaati kovan hinnan: kaikkiaan 7 Lancaster-konetta menetettiin tuossa hyökkäyksessä. 44. raskaan pommilaivueen ohella, hyökkäsi myös 97. laivue.

Everstiluutnantti Nettleton katosi miehistöineen Torinon pommituksessa. Tämä tapahtui 12.–13. heinäkuuta 1943. Nettleton oli ensimmäinen Viktorian ristin saanut Lancaster-lentäjä.

Lähteet

Holmes, Harry: Combat Legend - Avro Lancaster, Airlife Publishing, 2002, Shrewsbury England, ISBN 1-84037-376-8 (englanniksi, s. 44-45)
Humble, Richard: Toisen Maailmansodan lentokoneet, WSOY, 1976, Porvoo (suom. Helge Seppälä) Alkuteos Salamander Books, 1975, London ISBN 951-0-07838-7 (s. 24)
Langley, Andrew: The Armed Forces - The Royal Air Force. Bath Press, Avon, Englanti. 1986. ISBN 0-85078-882-X (englanniksi, s. 20-21)

Viitteet 

Brittiläiset lentäjät
Toisessa maailmansodassa kaatuneet
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 1943 kuolleet
Putous (4. tuotantokausi)

Putouksen neljäs tuotantokausi esitettiin MTV3-kanavalla lauantai-iltaisin 5. tammikuuta 2013 alkaen. Kauden viimeinen lähetys, "Putous-UNICEF", esitettiin televisiossa 2. maaliskuuta 2013. 

Neljännellä kaudella jatkoivat kaikki edelliskauden näyttelijät lukuun ottamatta Elena Leeveä. Jaakko Saariluoma palasi juontajaksi esiintyen myös sketseissä.

Vuoden sketsihahmo -kilpailun voitti Jussi Vatasen esittämä Karim Z. Yskowicz.

Tulikoe ja Näytön paikka 

Ensimmäisen Tulikoe-tehtävän sketsihahmot: 
 Mikko Zetterberg, Timo Harjakainen, Kete Rahkonen, Sui-Hing, Pilvi Pouta, Leena Hefner o.s. Herppeenluoma, Karim Z. Yskowicz

Ensimmäisen Tulikokeen joukkueet:
 Näyttelijät: Jussi Vatanen, Jukka Rasila, Armi Toivanen, Riku Nieminen, Iina Kuustonen, Aku Hirviniemi, Krista Kosonen
 Stand up -koomikot: Krisse Salminen, Ismo Leikola, Riku Suokas, Mika Eirtovaara, Marko Kämäräinen, Pirjo Heikkilä, Ilari Johansson

Vuoden sketsihahmo -kilpailu

Katsojaluvut ja yllätystehtävät 
Kauden ensimmäinen jakso keräsi 1 275 000 katsojaa, mikä oli ohjelman kaikkien aikojen eniten katsojia kerännyt avausjakso. Jakson lopussa (sketsihahmojen esittelyn aikaan) katsojaluvut nousivat jopa 1,4 miljoonaan, joka oli eniten katsojia kerännyt osuus jaksossa.

 Putous-UNICEF -jakson pikasketsihahmot: Reijo Ruka, Seppo Taalasmaa, Irwin Badwoman, Hank My-ass, Juha Pulla, Hinuri Pentti ja Pirkko Ruohonen-Lerner

Lähteet 

Tuotantokaudet
Teksasinsavikka

Teksasinsavikka (Chenopodium berlandieri, syn. C. berlandieri ssp. zschackei) on savikkakasveihin kuuluva, Pohjois-Amerikasta lähtöisin oleva kasvilaji.

Laji on saanut tieteellisen nimensä sveitsiläisen kasvitieteilijän Jean Louis Berlandierin (1805–1851) mukaan.

Ulkonäkö ja koko 

Yksivuotinen teksasinsavikka kasvaa 30–70 cm korkeaksi. Kasvi on väriltään vaihtelevan vihreä ja vain kasvin nuoret osat ovat jauhoisia. 
Varsi on pysty, vaihtelee väriltään keltaisesta vaaleanvihreään ja on vihreäraitainen. Lehtihangat ovat punaisia. Lehdet ovat varressa kierteisesti ja ne ovat sinertävän ja kirkkaan vihreitä. Varren keskiosissa lehtilapa on kooltaan 2–6 cm ja se on leveyttään pitempi. Muodoltaan lehtilapa vaihtelee puikeasta vinoneliömäiseen ja on ehyt tai matalaan kolmiliuskainen sekä usein melkein tai aivan ehytlaitainen ja otakärkinen. Ylimpien lehtien lapa on suikea ja tavallisesti ehytlaitainen. Kukinto on melko lehdekäs ja muodoltaan tavallisesti tähkämäinen. Kukinnon kehälehtien selkä on siipipalteinen. Heteitä on tavallisesti viisi kappaletta. Suomessa teksasinsavikka kukkii elo-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta siemen on vaaka-asennossa, 1–1,3 mm pitkä, ympärykseltään lähes pyöreä, melko tylppäreunainen ja pinnaltaan säännöllisen pyöreähkökuoppainen.

Levinneisyys 
Teksasinsavikka on alun perin kotoisin Pohjois-Amerikasta, mutta levinnyt ihmisen mukana muun muassa Eurooppaan. Skandinaviassa lajia on tavattu Tanskasta, Etelä- ja Länsi-Norjasta sekä Etelä-Ruotsista. Suomessa teksasinsavikkaa on tavattu hyvin satunnaisesti muutamin paikoin eri puolilta maata. Havainnot painottuvat eteläiseen Suomeen.

Elinympäristö 
Suomessa teksasinsavikka on uustulokas, jota on tavattu erilaisilla joutomailla kuten kaatopaikoilla, tienvarsilla, myllyillä ja satamissa.

Käyttö 
Muiden savikkalajien tavoin myös teksasinsavikka kelpaa ihmisravinnoksi.

Lähteet 
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
 Suuri Pohjolan kasvio. Toim. Mossberg, Bo & Stenberg, Lennart. Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 2005 (2003).

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Teksasinsavikan levinneisyys Suomessa.

Savikat
Mikko Innanen (saksofonisti)

Mikko Aleksi Innanen (s. 28. helmikuuta 1978 Lapinjärvi) on suomalainen saksofonisti. Helsingissä nykyään asuva Innanen aloitti saksofonin soiton 10-vuotiaana, muutettuaan perheensä kanssa Lapinjärveltä Loviisaan. Innanen opiskeli Porvoonseudun musiikkiopiston pop- ja jazzlinjalla ja soitti vuosien ajan myös Porvoo Big Bandissa.

Innasen yhtyeen, Mikko Innanen & Innkvisitionin, tuorein albumi Clustrophy julkaistiin vuonna 2010. Innanen voitti kaikkien aikojen ensimmäisen Jukka Perkon saksofonikilpailun vuonna 2001. Suomen Jazzliiton Yrjö-palkinnon Innanen sai vuonna 2008.

Lähteet

Suomalaiset jazzsaksofonistit
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Níkos Anastasiádis

Níkos Anastasiádis (; s. 27. syyskuuta 1946 Péra Pedí, Limassol) on Kyproksen presidentti vuodesta 2013. Hän on kyproksenkreikkalainen konservatiivinen oikeistopoliitikko, joka toimi aiemmin Dimokratikós Synagermós -puolueen johtajana.

Anastasiádis oli ehdolla helmikuun 2013 presidentinvaalissa. Ensimmäisellä kierroksella hän sai noin 45 prosenttia äänistä. Anastasiádis ilmoitti kannattavansa tiukkaa talouskuria velkakriisissä olevalle Kyprokselle. Anastasiádis voitti presidentinvaalien toisella kierroksella vasemmiston ehdokkaan Stávros Malásin 57,5 prosentin äänisaaliilla. Hänet valittiin vuonna 2018 toiselle viisivuotiskaudelle voitettuaan presidentinvaalien toisella kierroksella vasemmistolaisen haastajansa  ääniosuudella. Voittoa pidettiin luottamuksen osoituksena hänen stabiilille johtajuudelleen ensimmäisen viisivuotiskautensa aikana.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Níkos Anastasiádisin verkkosivu  

Elävät henkilöt
Kyproksen presidentit
Vuonna 1946 syntyneet
Augusta (nimi)

Augusta on naisen etunimi, feminiininen vastine miehennimelle August(us) (lat. kunnianarvoisa). Antiikin Roomassa augusta oli keisarien puolisoista ja sisarista käytetty arvonimitys.

Augustan nimipäivä oli ensimmäistä kertaa suomalaisessa nimipäiväkalenterissa 2. elokuuta 1794–1795, sitten 18. elokuuta 1796, 20. syyskuuta 1871–1928 ja 30. heinäkuuta 1950–1973 samana päivänä Astan kanssa. Haaparannan ja Luulajan suomenkielisissä kalentereissa Augustan päivä oli 9. syyskuuta 1831–1905 sekä Viipurin kalenterissa vuonna 1798. Pietarin kalenterissa Augustan päivä oli 8. kesäkuuta vuonna 1807. Nykyään Suomen ruotsinkielisessä kalenterissa Augusta jakaa saman nimipäivän Augustin kanssa eli 7. tammikuuta.

Digi- ja väestötietoviraston nimipalvelun mukaan vuoden 2019 loppuun mennessä Augusta-nimen on Suomessa saanut noin 5 000 henkilöä, joista suuri osa on syntynyt ennen vuotta 1920.

Joissain maissa yleisemmin käytettyjä muotoja ovat Augustina ja Augustine. Roomalaiskatolinen pyhimysluettelo tuntee 17 Augustina-nimistä pyhimystä sekä 400-luvulla jaa. eläneen pyhän Augustan, joka legendan mukaan joutui isänsä surmaamaksi, koska tämä ei voinut hyväksyä tyttärensä kääntymistä kristinuskoon.

Tunnettuja Augustoja

Hallitsijasukujen jäseniä 
 Augusta (1719–1772), Saksi-Gotha-Altenburgin prinsessa, Walesin prinsessa
 Augusta von Sachsen-Weimar-Eisenach (1811−1890), Saksan keisarinna ja Preussin kuningatar, keisari Vilhelm I:n puoliso
 Augusta Victoria (1858–1921), Saksan viimeinen keisarinna ja Preussin kuningatar, keisari Vilhelm II:n puoliso

Muita 
 Augusta Dabney (1918–2008), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Augusta Heurlin (1826–1888), suomalainen koulunjohtaja
 Augusta af Heurlin (1847–1918), suomalainen järjestöaktiivi
 Augusta Holmès (1847−1903), ranskalainen säveltäjä
 Augusta Holtz (1871–1986), saksalais-yhdysvaltalainen aikoinaan maailman vanhin elossa ollut henkilö
 Augusta Krook (1853–1941), suomalainen koulunjohtaja ja kansanedustaja
 Augusta Laine (1869–1949), suomalainen talousneuvos ja kansanedustaja
 Augusta Lundahl (1811–1892), suomalainen runoilija
 Augusta Ohlsson, o.s. Tillander (1882–1967), suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos
 Augusta Olsson (1878–1954), suomalainen valokuvaaja
 Augusta Soldan (1826–1886), suomalainen taidemaalari ja piirustuksenopettaja
 Augusta Read Thomas (s. 1964), yhdysvaltalainen säveltäjä
 Augusta Vörlund (1807–1869), suomenruotsalainen runoilija

Kuvitteellisia Augustoja 

 Augusta Longbottom, Frank Longbottomin isoäiti Harry Potter -kirjasarjassa

Lähteet 

Etunimet
Hjortspring-vene

Hjortspring-vene on muinainen vene, jonka maatyöläiset löysivät ja nostivat ylös 1880-luvulla turvesuosta Hjortspring Mosesta Alsin saarella, Jyllannin niemimaan itäpuolella. Vasta 1920-luvulla arkeologit saivat vihiä veneestä. Kanootti-tyyppinen vene on limilaidoitettu, ja sillä on ollut pituutta noin 19 metriä, mutta vain 14 metriä on säilynyt. Leveyttä sillä on 2 metriä. Veneessä oli mahdollisesti 22–24 hengen miehistö, jotka meloivat. Vene, jonka painoksi on arvioitu 550 kiloa, on tehty lehmuksesta. Radiohiilimittauksella vene on ajoitettu noin vuoteen 350 eaa. Sekä perässä että keulassa on kiinteä ohjausairo.

Löytö
Turvesuosta löydetyistä palasista on koottu teräksisen tukirungon avulla vene, jota säilytetään Tanskan kansallismuseossa Kööpenhaminassa. Veneestä löydettiin aseita ja muita sotatarvikkeita, kuten 131 kelttiläistyyppistä neliskulmaista puukilpeä, 33 puusta leikattua kilven kupuraa, 138 rautaista keihäänkärkeä ja kymmenen miekkaa, pieni määrä kauriin sarven palasia ja jäänteitä rengashaarniskasta. Aseiden suuren määrän vuoksi ajatellaan, että vene on upotettu uhrina. Vene on hyvin samantyyppinen kuin pronssikauden skandinaavisissa kalliopiirroksissa kuvatut veneet. Vene on myös vanhin tunnettu limilaidoitettu alus. Laitalautoja on kaksi kappaletta, ja ne ovat koko veneen mittaiset. Laudat on sidottu yhteen niinisidoksilla ja punoksin laudoissa olevien reikien avulla. Mitään metalliosia ei ole käytetty. Saumat on tiivistetty tervatulla villalla. Kaaripuut on tehty joustavista mutta tukevista oksista, ja ne on kiinnitetty pohjalautaan. Laitoja yhdistivät ja rakennetta tukevoittivat kiinteät penkit. Laidat kohoavat noin 70 senttiä kölistä. Venetyyppi on helppo käsittää nopeakulkuiseksi ja ketteräksi sota-alukseksi, jolla vietiin iso joukko sotureita kohteeseen. Laivan kulkusuunta voidaan symmetrisen rakenteen vuoksi vaihtaa nopeasti melojien kääntyessä ympäri. Keulan ja perän kaksoispuurakennetta ei ole pystytty selittämään.

Katso myös
Brandskogin vene

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 The Guild of the Hjortspring Boat
 Foteviken: Hjortspring boat 
 Review of Crumlin's book, University College London
 Kansallismuseon sivu Hjotrspringin suolöydöstä 

 A history of pre-Viking Age Scandinavian ships (Ruotsinkielinen), tekijä Axel Nelson

Tanskan muinaisjäännökset
Museolaivat
Sønderborgin kunta
Veneet
Lange

Lange on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Algot Lange (1850–1904), ruotsalainen oopperalaulaja
 Anders Lange (1904–1974), norjalainen toimittaja ja poliitikko
 André Lange (s. 1973), saksalainen rattikelkkailija
 Antti Lange (s. 1941), suomalainen matemaatikko ja tilastotieteilijä
 Artie Lange (s. 1967), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Christian Lous Lange (1869–1938), norjalainen taideasiantuntija ja poliitikko, Nobelin rauhanpalkinnon saaja
 David Lange (1942–2005), uusiseelantilainen juristi ja poliitikko
 Dorothea Lange (1895–1965), yhdysvaltalainen valokuvaaja
 Eva Lange (s. 1935), ruotsalainen kuvanveistäjä
 Friedrich Albert Lange (1828–1875), saksalainen teologi, pedagogi ja ekonomi
 Gunnar Lange (1909–1976), ruotsalainen poliitikko ja ministeri
 Günter Gerhard Lange (1921–2008), saksalainen kirjainmuotoilija, typografi ja opettaja
 Halvard Lange (1902–1970), norjalainen diplomaatti ja poliitikko, ulkoministeri 1946–1965
 Hilde Lange, Hilde Benjamin (1902–1989), saksalainen oikeustieteilijä, kommunistipoliitikko ja ministeri
 Ina Lange (1849–1930), suomenruotsalainen pianisti ja kirjailija
 Ira Lange, suomalainen yritys- ja ryhmävalmentaja, puhuja, kouluttaja ja tietokirjailija
 Jakob Lange (s. 1995), saksalainen yhdistetyn hiihtäjä
 Jakob Emanuel Lange (1864–1941), tanskalainen kasvitieteilijä
 Jessica Lange (s. 1949), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Marita Lange (s. 1943), itäsaksalainen kuulantyöntäjä
 Mathias Lange (s. 1985), itävaltalais-saksalainen jääkiekkomaalivahti
 Max Lange (1864–1899), saksalainen shakin suurmestari
 Monique Lange (1926–1996), ranskalainen kirjailija, käsikirjoittaja ja näyttelijä
 Morten Lange (1919–2003), tanskalainen sienitieteilijä ja poliitikko
 Noa Lange (s. 2002), suomalainen näyttelijä ja artisti
 Oskar R. Lange (1904–1965), puolalainen taloustieteilijä ja diplomaatti
 Paul Lange (1931–2016), saksalainen ratameloja
 Peter Lange-Müller (1850–1926), tanskalainen säveltäjä
 Robert John ”Mutt” Lange (s. 1948), brittiläinen äänitetuottaja ja lauluntekijä.
 Rudolf Lange (1910–1945), saksalainen SS-upseeri
 Santiago Lange (s. 1961), argentiinalainen kilpapurjehtija
 Sven Lange (1868–1930), tanskalainen kirjailija
 Ted Lange (s. 1948), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Thomas Lange (s. 1964), saksalainen soutaja
 Vilhelm Lange (1893–1950), tanskalainen voimistelija.
No Age

No Age on yhdysvaltalainen punkduo, joka perustettiin Los Angelesissa vuonna 2005. Duon jäsenet ovat kitaristi Randy Randall ja rumpali/laulaja Dean Allen Spunt.

Diskografia

Studioalbumit
Weirdo Rippers CD/12" (2007)
Nouns CD/12" (2008)
Everything in Between CD/12" (2010)
An Object CD/12" (Sub Pop, 2013)
Snares Like a Haircut (Drag City, 2018)

EP;t
DVD-R No. 1 (2006)
Get Hurt 12" (2007)
Dead Plane 12" (2007)
Sick People Are Safe 12" (2007)
Flannel Graduate CD-r (Zach Hillin kanssa) (2008)
Goat Hurt 10" (2008)
Losing Feeling 12" (2009)
"Collage Culture" 12" (2012)

Singlet
"Neck Escaper 7" (2007)
PPM 7" (2007)
Liars / No Age split 7" (2008)
"Eraser 7" (2008)
"Teen Creeps" (2008)
"Glitter" 7"/12" (2010)
Bored Fortress split 7"  (Infinite Bodyin kanssa) (2010)

Yhdysvaltalaiset punkyhtyeet
Yūki Itō

Yūki Itō (, s. 10. toukokuuta 1994 Shimokawa, Japani) on japanilainen mäkihyppääjä.

Itōn ensimmäinen kilpailu Continental Cupissa oli 5. maaliskuuta 2007 Japanin Zaōssa, jossa hän oli 17:s. Itō on voittanut yhden Continental Cupin osakilpailun, myös Zaōssa 9. maaliskuuta 2011. Hänen ensimmäinen Maailmancup-kilpailunsa oli Hinzenbachissa 4. helmikuuta 2012, jossa hän sijoittui 19:nneksi. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Zaōssa 18. tammikuuta 2014. Hän sijoittui samalla kaudella lisäksi kaksi kertaa sekä toiseksi että kolmanneksi ja maailmancupin kokonaispisteissä kolmanneksi. Seuraavalla kaudella hän oli maailmancupin kokonaiskilpailussa viides. Kaudella 2015–2016 hän oli kerran toinen ja kolmas sekä maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksas. Kaudella 2016–2017 hän saavutti Sapporossa 14. tammikuuta ensimmäisen osakilpailuvoittonsa. Lisäksi hän voitti kahdesti Zaōssa, kerran Pyeongchangissa ja Oslon päätösosakilpailun sekä sijoittui neljästi toiseksi ja kahdesti kolmanneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli toinen. Kaudella 2017–2018 hän oli toinen Zaōssa sekä kolmas Lillehammerissa ja Oslossa. Maailmancupin kokonaispisteissä hän sijoittui neljänneksi. Kaudella 2021–2022 hän oli Oslossa kolmas ja maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksas.

Itō on ollut MM-kilpailuissa seitsemän kertaa. Liberecissä 2009 hän oli 17:s, Oslossa 2011 15:s sekä Val di Fiemmessä 2013 20:s. Val di Fiemmen MM-kilpailuiden sekajoukkuemäestä Itō voitti kultaa yhdessä Japanin joukkueen kanssa. Falunissa 2015 hän saavutti normaalimäessä hopeaa ja sekajoukkuekisasta pronssia. Lahdessa 2017 hän saavutti samoin normaalimäessä hopeaa ja sekajoukkuekisassa pronssia. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän oli normaalimäessä 15:s ja naisten joukkuemäessä kuudes. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän oli normaalimäessä yhdestoista ja suurmäessä kolmastoista. Olympialaisissa hän oli seitsemäs Sotšissa 2014, yhdeksäs Pyeongchangissa 2018 ja kolmastoista Pekingissä 2022.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Japanilaiset mäkihyppääjät
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Kapealehtisavikka

Kapealehtisavikka (Chenopodium pratericola, syn. C. leptophyllum) on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva savikkakasvi.

Ulkonäkö ja koko 
Yksivuotinen kapealehtisavikka kasvaa 30–70 senttimetriä korkeaksi. Kasvi on useimmiten harmaanvihreä ja hyvin jauhoinen. Varsi on pysty, kova, vihreäraitainen ja lehtihangoiltaan vihreä. Kierteisesti olevat lehdet ovat lyhytruotisia. Lehtilapa on kasvin keskiosissa kooltaan tavallisesti 2–4 cm, ehytlaitainen tai sen tyviosassa on joskus yksi tai kaksi isoa liuskamaista hammasta. Lehtilapa vaihtelee muodoltaan kapeanpuikeasta suikeaan ja tasasoukkaan, kärki on lyhytsuippuinen ja otainen. Vihreä kukinto on tavallisesti pitkälti lehdetön ja muodoltaan tavallisesti tähkämäinen. Kukinnon sykeröt ovat pieniä ja tiheitä. Suomessa kapealehtisavikka kukkii elo-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta siemen on vaaka-asennossa, 1,2–1,6 mm pitkä, ympärykseltään pyöreä, tylppäreunainen sekä pinnaltaan matalakuoppainen.

Laji muistuttaa suuresti kapealehtisiä jauhosavikka-yksilöitä (C. album).

Levinneisyys 
Kapealehtisavikka on alkujaan kotoisin Pohjois-Amerikasta. Suomessa lajia on tavattu satunnaisesti eri puolilta maata Oulun korkeudelle saakka.

Elinympäristö 
Kapealehtisavikka on Suomessa uustulokas, jota on tavattu erilaisilla joutomailla kuten myllyillä, rautateillä, satamissa, kaatopaikoilla ja täytemailla.

Käyttö 
Muiden savikkalajien tapaan myös kapealehtisavikka sopii ihmisravinnoksi. Kapealehtisavikat ovat  ruskopikkumittarin (Eupithecia sinuosaria) ja  savikkamittarin (Pelurga comitata) ravintokasveja.

Lähteet 
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Kapealehtisavikan levinneisyys Suomessa.
 Suomen Lajitietokeskus: Kapealehtisavikka (Chenopodium pratericola)
 ITIS: Chenopodium pratericola 
 United States Department of Agriculture (USDA): Chenopodium pratericola 
 Flora of North America: Chenopodium pratericola 

Savikat
Laurell

Laurell tai Laurel on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

Arnold Laurell, A. Laurio (1894–1972), suomalainen toimittaja, kirjailija ja suomentaja
Axel Laurell (1715–1790) suomalainen pappi ja perunanviljelyksen uranuurtajia
Axel Adolf Laurell (1801–1852), suomalainen teologian professori, filosofi ja pedagogi
Bertel Laurell (1879–1954), suomalainen lääkäri
Gustaf Fredrik Laurell (1802–1885), suomalainen vuorihallituksen intendentti ja vuorineuvos
José P. Laurel (1891–1959), Filippiinien presidentti Japanin miehityksen aikana
Juan Tomás Ávila Laurel (s. 1966), päiväntasaajanguinealainen kirjailija ja runoilija
Seppo Laurell (1937–2022), suomalainen merikapteeni, tietokirjailija ja majakkahistorioitsija
Stan Laurel, oik. Arthur Stanley Jefferson (1890–1965), brittiläinen näyttelijä ja koomikko ("Ohukainen")
Tuomas Laurell, aik. Laurila (1855–1925), suomalainen voinvientiä harjoittanut tukkukauppias ja kauppaneuvos
Maren Lundby

Maren Olstad Lundby (s. 7. syyskuuta 1994) on norjalainen mäkihyppääjä, joka edustaa norjalaista Kolbukameratene-seuraa.

Lundby osallistui ensimmäisen kerran Continental Cupiin 12. elokuuta 2007 Bischofsgrünissä, sijoittuen 56:nneksi. Hänen ensimmäinen maailmancup-kilpailunsa oli Lillehammerissa 3. joulukuuta 2011, jossa hän sijoittui 17:nneksi. Ensimmäisen osakilpailuvoittonsa Lundby saavutti Nižni Tagilissa 10. joulukuuta 2016. Lisäksi hän on voittanut Sapporossa 15. tammikuuta 2017, Râșnovissa 28. tammikuuta 2017, Ljubnossa 11. helmikuuta 2017, Lillehammerissa 1. joulukuuta 2017, Hinterzartenissa 17. joulukuuta 2017, Sapporossa 13. ja 14. tammikuuta 2018, Zaōssa 19. ja 21. tammikuuta 2018, Ljubnossa 27. tammikuuta 2018, Râşnovissa 4. maaliskuuta 2018, Oslossa 11. maaliskuuta 2018, Sapporossa 13. tammikuuta 2019, Yamagatassa 20. tammikuuta 2019, Râșnovissa 26. ja 27. tammikuuta 2019, Hinzenbachissa 2. ja 3. helmikuuta 2019, Ljubnossa 8. helmikuuta 2019, Oberstdorfissa 16. ja 17. helmikuuta 2019, Lillehammerissa 12. maaliskuuta 2019, Trondheimissä 14. maaliskuuta 2019, Tšaikovskissa 24. maaliskuuta 2019, Lillehammerissa 7. ja 8. joulukuuta 2019, Râșnovissa 26. tammikuuta 2020, Ljubnossa 23. helmikuuta 2020 sekä Lillehammerissa 10. maaliskuuta 2020. Lisäksi hän on sijoittunut toiseksi kaksikymmentä ja kolmanneksi kolmetoista kertaa (tilanne kauden 2019–2020 jälkeen). Maailmancup-kauden 2013–2014 kokonaispisteissä hän oli seitsemäs, kaudella 2015–2016 kuudes ja kaudella 2016–2017 kolmas. Kaudella 2017–2018 Lundby voitti maailmancupin kokonaiskilpailun. Hän varmisti maailmancupin voiton jo ennen kolmea viimeistä osakilpailua. Hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun myös kausilla 2018–2019 ja 2019–2020, joilla voitti myös Raw Airin kokonaiskilpailun. Kaudella 2020–2021 hän oli maailmancupissa kahdeksas.

Lundby on osallistunut maailmanmestaruuskilpailuihin kuusi kertaa. Liberecissä 2009 hän oli normaalimäen 22:s, Oslossa 2011 normaalimäen 11:s ja Val di Fiemmessä 2013 normaalimäen 25:s sekä sekajoukkuemäen neljäs yhdessä Norjan joukkueen kanssa. Falunissa 2015 hän oli normaalimäessä viidestoista ja saavutti sekajoukkuemäessä hopeaa. Lahdessa 2017 hän oli normaalimäen neljäs johdettuaan kisaa ensimmäisen kierroksen jälkeen. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän voitti normaalimäen maailmanmestaruuden ja oli mukana saavuttamassa pronssia ensimmäisessä naisten MM-joukkuemäessä sekä sekajoukkuemäessä. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti suurmäessä kultaa, normaalimäessä sekä sekajoukkuemäessä hopeaa ja joukkuemäessä pronssia. Lajin ensimmäisissä olympiakisoissa Sotšissa 2014 hän sijoittui normaalimäessä kahdeksanneksi. Pyeongchangissa 2018 hän voitti normaalimäessä olympiakultaa. 

Lundby on myös hypännyt Midtstubakkenin ensimmäisen hypyn 6. syyskuuta 2010. Hän hyppäsi 87 metriä.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Maren Lundby ladiesskijumping.com -sivustolla  

Norjalaiset mäkihyppääjät
Norjalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Oskarshamnin merenkulkumuseo

Oskarshamnin merenkulkumuseo on Ruotsissa Oskarshamnin kunnassa sijaitseva museo, joka on keskittynyt merenkulkuun. Museota varten perustettiin säätiö vuonna 1940, ja säätiö avasi ensimmäisen museonsa vuonna 1954.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Museon kotisivut 
 Museo Oskarshamnin kunnan sivuilla 
 Nyheterna.net: Nya sjöfartsmuseet ett av Sveriges finaste 
 Maritime Heritage Atlas of South Baltic: Oskarshamn Maritime Museum 

Ruotsin merenkulkumuseot
Oskarshamnin kunta
Jukka Salmela (näyttelijä)

Jukka Salmela (1960 Muurame – 23. elokuuta 2014 Jyväskylä) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli teatterissa ja televisiossa. Salmela tuli tunnetuksi televisiosarjasta Pirunpelto. Salmelan rooli Pirunpellossa oli sorayrittäjä Sulo K. Rastas. Hahmo oli mukana sarjassa sen alusta loppuun saakka.

Jukka Salmela näytteli televisiossa myös mm. sarjoissa Kylmän kosketus ja Hovimäki. Teatterikiinnityksiä hänellä oli mm. Tampereella Teatteri 2000:een ja Kokkolan kaupunginteatteriin. Keski-Suomessa Salmela näytteli mm. Ränssin Kievarin kesäteatterissa, J+J teatterissa, Aploodi- ja Himos-teatterissa. Äänekosken teatteriin hän ohjasi vuonna 2014 Onnenloukun. Hän kuoli elokuussa 2014 Jyväskylässä Keski-Suomen keskussairaalassa vaikeaan sairauteen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Jukka Salmela Elonetissä
 Jukka Salmela Internet Movie Databasessa (IMDb.com  (englanniksi)

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1960 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Eino Laurila

Eino Herman Laurila (vuoteen 1906 Laurén, 23. syyskuuta 1905 Helsinki – 14. huhtikuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen talous- ja tilastotieteilijä. Hän oli valtiovarainministeriön kansantalousosaston vt. osastopäällikkö.

Laurila valmistui filosofian maisteriksi 1929, sai kunniatohtorin arvon 1961. Hän oli Tilastollisessa päätoimistossa eri tehtävissä vuodesta 1928, lopuksi pääjohtaja, ja vuodesta 1957 myös valtiovarainministeriön kansantalousosaston vt. osastopäällikkö. Hän ansioitui erityisesti Suomen kansantulotutkimuksessa. Hän sai professorin arvonimen 1972.

Lähteet

Suomalaiset virkamiehet
Suomalaiset tilastotieteilijät
Suomalaiset taloustieteilijät
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1905 syntyneet
Vuonna 2002 kuolleet
Chiara Kreuzer

Chiara Kreuzer (o.s. Hölzl, s. 18. heinäkuuta 1997) on itävaltalainen mäkihyppääjä. Hän edustaa SV Schwarzach -seuraa.

Kreuzer kilpaili ensimmäisen kerran Continental Cupissa Bischofsgrünissä 14. elokuuta 2010 ollen 47:s. Maailmancupissa hän kilpaili ensimmäisen kerran 24. marraskuuta 2011 Lillehammerissa ollen 47:s. Ensimmäisen kerran hän sijoittui maailmancupissa kymmenen parhaan joukkoon ja samalla myös palkintokorokkeelle Sapporon jälkimmäisessä osakilpailussa tammikuussa 2015 oltuaan kolmas. Seuraavalla kaudella hän oli kertaalleen kolmas niin Nižni Tagilissa kuin Ljubnossa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui viidenneksi. Tammikuussa 2018 hän oli Zaōssa toinen. Kauden 2017–2018 kokonaispisteissä hän sijoittui kahdeksanneksi ja 2018–2019 kymmenenneksi. Kaudella 2019–2020 hän sijoittui Lillehammerissa kolmanneksi ja toiseksi. Ensimmäisen osakilpailuvoittonsa hän saavutti joulukuussa 2019 Klingenthalissa. Tammikuussa 2020 hän oli Zaōn kilpailuissa kolmas ja toinen. Râșnovissa hän voitti ensimmäisen kilpailun ja oli jälkimmäisessä kolmas. Helmikuussa hän voitti molemmat Oberstdorfin ja Hinzenbachin kilpailut. Maaliskuussa 2020 hän oli Lillehammerissa kolmas. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui toiseksi. Kaudella 2020–2021 hän oli maailmancupissa kymmenes ja kaudella 2021–2022 18:s.

Kreuzer on kilpaillut nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa viisi kertaa 2012–2016. Hän saavutti henkilökohtaisessa kilpailussa kultaa Râșnovissa vuonna 2016 ja pronssia Almatyssa 2015. Sekajoukkuekilpailussa hän sai hopeaa vuonna 2015. 

Kreuzer sijoittui 2014 Sotšin olympialaisissa 25:nneksi ja 2018 Pyeongchangissa 11:nneksi. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän oli normaalimäen 9:s. Sekajoukkuemäestä hän voitti hopeaa Itävallan joukkueen kanssa. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui 16:nneksi ja Lahdessa 2017 kymmenenneksi. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 Kreuzer voitti hopeaa ensimmäistä kertaa kisatussa naisten joukkuemäessä. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän voitti joukkuemäen kultaa ja sijoittui suurmäessä kahdeksanneksi.

Lähteet

Viitteet 

Itävaltalaiset mäkihyppääjät
Vuonna 1997 syntyneet
Elävät henkilöt
Fuengirolan lahti

Fuengirolan lahti on suomalaisen taiteilijan Tuomas von Boehmin lyijykynäpiirros vuodelta 1957. Kooltaan piirros on 24,5×34,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan lahjoituskokoelmiin.

Fuengirolan lahti -piirroksessa on avaruutta ja pelkistystä. Von Boehm jätti yli puolet maalauksen yläosasta tyhjäksi taivasta kuvaamaan alaosan rannikkokaistaleen yläpuolelle. Tähän hän ääriviivoja piirtäen piirtää muutaman talon, muutaman jollan, tyhjän kapean niemenkärjen sekä kaukaisuuteen katoavan rantaviivan.

Von Boehm vietti talvikaudet Espanjan Fuengirolassa vuodesta 1952 alkaen. Tästä lähtien Espanjan kirkas valo ja hiekan vaaleat sävyt kirkkaine kontrasteineen vaikuttivat hänen työskentelyynsä.

Lähteet

Ateneumin kokoelmat
Piirustukset
Suomen taideteokset
Veli-Erkki Paavola

Veli-Erkki Paavola (s. 26. huhtikuuta 1967) on suomalainen raviohjastaja. Kaustisen raviradalla valmennustallia pitävä Paavola on vuonna 1983 alkaneella urallaan ajanut yli 1 800 voittoa. 

Hänen suurin saavutuksensa on Ravikungattaren titteli vuonna 2005 tammalla Milia. Lisäksi hän on ohjastanut muun muassa Kymenlaakso-ajon sekä Kylmäverihevosten Suur-Hollola-ajon voitot.

Suurkilpailuvoittoja 
Ravikuningatar: 2005 – Milia
Kasvattajakruunu: 2004, 2005 – Bar Code
Kymenlaakso-ajo: 2004 – Bar Code
Kylmäverihevosten Suur-Hollola-ajo: 2001 – Tino
Pelimanni-ajo: 2001 – Tino
Pohjola Grand Prix: 2001 – Tino
Tähtisprintteri: 2000 – Tino
Osuuspankki-ajo: 1999, 2001 – Liptus

Lähteet 
Suomen Hippoksen tilastot
Kaustisen raviradan kotisivut

Suomalaiset raviohjastajat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset ravivalmentajat
Björken vene

Björken vene löydettiin syksyllä 1947 puhdistettaessa kanavaa Björken kylässä Gävlen kunnassa Keski-Ruotsissa. Se on ajoitettu neljännelle vuosisadalle radiohiiliajoituksella. Vene on 7,22 metriä pitkä ja 1,24 metriä leveä. Pohjalautana on käytetty ontoksi koverrettua 70 senttiä leveää lehmuksen runkoa. Venettä voisi pitää ruuhityyppisenä, mutta siinä on leveät sivulaudat kiinnitetty rautanauloilla pohjapuun ja sen pidennysten alle eli limilaidoituksena. Björken veneessä on, kuten Hjortspring-veneessäkin, lautoihin jätetty harjanteet, ja kuusi käyrää oksaa on kiinnitetty niihin kaariksi niinisidoksilla. Yläpäästä kaaret on niitattu lautoihin. Löydettäessä veneen pohjalla oli koivuoksakorissa 67 kg painava pyöreä kivi, joka todennäköisesti on toiminut painolastina vakauttamassa venettä. Venettä on todennäköisesti melottu, koska siitä puuttuvat hankaimet airoja varten. Vene on nähtävissä Gävleborgin lääninmuseon pysyvässä näyttelyssä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Gävleborgin lääninmuseon sivut

Museolaivat
Ruotsin muinaisjäännökset
Gävlen kunta
Viikunanlehtisavikka

Viikunanlehtisavikka (Chenopodium ficifolium, syn. C. serotinum) on Etelä- ja Keski-Euroopasta kotoisin oleva savikkakasvi.

Ulkonäkö ja koko 

Yksivuotinen viikunanlehtisavikka kasvaa 30–70 cm korkeaksi. Kasvi on yleisväritykseltään vihreä ja nuorena jauhoinen. Varsi on pysty, niukkahaarainen ja vihreäraitainen, lehtihangoissa on joskus harvoin myös punaista. Kierteisesti olevat lehdet ovat väriltään puhtaanvihreitä. Lehtilapa on kasvin keskiosissa kooltaan tavallisesti 4–8 cm ja kolmiliuskainen. Keskiliuska on pitkulainen ja vaihtelee muodoltaan harvaan lyhythampaisesta mutkalaitaiseen. Vihreä kukinto on usein pitkälti lehdekäs, terttumainen ja harsu. Kukkasykeröt ovat pieniä. Suomessa viikunanlehtisavikka kukkii heinä-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta siemen on vaaka-asennossa, 0,8–1,2 mm pitkä, ympärykseltään lähes pyöreä, tylppäreunainen sekä pinnaltaan säteen suuntaan pitkulaisen kuoppainen.

Laji muistuttaa suuresti jauhosavikkaa (C. album) ja pohjansavikkaa (C. suecicum).

Levinneisyys 
Viikunanlehtisavikka on kotoisin Etelä- ja Keski-Euroopasta. Skandinaviassa lajia kasvaa harvinaisena tulokkaana Tanskassa, Etelä-Norjassa ja Etelä- ja Keski-Ruotsissa. Suomessa viikunanlehtisavikkaa kasvaa satunnaisesti maan eteläosissa sekä Pohjanlahden rannikolla aina Kemin korkeudelle saakka. Lounais-Suomessa laji on vakiintunut, mutta muualla maassa se esiintyy satunnaisena.

Elinympäristö 
Viikunanlehtisavikka on Suomessa uustulokas, jota tavataan erilaisilla joutomailla kuten satamissa, kaatopaikoilla, rautateillä ja uudisnurmikoilla.

Käyttö 
Viikunanlehtisavikka sopii muiden savikkalajien tapaan myös ihmisravinnoksi.

Lähteet 
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
 Suuri Pohjolan kasvio. Toim. Mossberg, Bo & Stenberg, Lennart. Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 2005 (2003).

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Viikunanlehtisavikan levinneisyys Suomessa.

Savikat
P&O Nedlloyd

P&O Nedlloyd Container Line Limited oli brittiläis-hollantilainen maailmanlaajuinen konttilaivayhtiö. Se muodostui vuonna 1997, kun hollantilaisen Royal Nedlloydin ja brittiläisen P&O Groupin kontinkuljetustoiminnot yhdistyivät. Tanskalainen A.P. Møller-Mærsk Gruppen osti yhtiön vuonna 2005 ja liitti sen omaan konttilaivayhtiöönsä Maersk-Sealandiin, jolloin muodostui Maersk Line.

Historia

Yhtiö muodostui, kun P&O Containers Limitedin ja Royal Nedlloyd Linesin kontinkuljetustoiminnot yhdistyivät joulukuussa 1996. Yhtiö kuului Grand Alliance -liittoon, jonka muita jäseniä olivat muun muassa Orient Overseas Container Line, Hapag-Lloyd ja NYK Line.

Yhtiö laajentui vuonna 1998, jolloin se osti Blue Star Linen ja Harrison Linen konttitoiminnot. Laajennus jatkui vuonna 2000, kun yhtiö hankki omistukseensa Farrel Linesin. Yhtiö rekisteröitiin Amsterdamin Euronextiin nimellä Royal P&O Nedlloyd NV Royal Nedlloydin hankittua omistukseensa enemmistön osakkeista.

Vuonna 2005 Maersk kertoi suunnitelmistaan ostaa P&O Nedlloyd 2,3 miljardilla eurolla. Hankinnan aikaan P&O Nedlloydin osuus maailman konttimarkkinoista oli 6% ja Maersk-Sealandin 12%. Niinpä uuden suuryhtiön markkinaosuus tuli olemaan noin 18%. Hankinta viimeisteltiin 13. elokuuta 2005 ja osakkeiden myynti päättyi 5. syyskuuta. Helmikuussa 2006 yhtiön nimeksi tuli Mærsk Line.

Yhtiöiden yhteenliittämisen aikaan P&O Nedlloydilla oli käytössään yli 160 alusta. Sen konttialuslaivaston kokonaiskuljetuskapasiteetti oli 635 000 TEU-yksikköä. Yhtiöllä oli 13 000 työntekijää 146 maassa.

Liittymistä seuraavina vuosina useat P&O Nedlloydin asiakkaat sanoivat sopimuksensa irti. Vuoden 2006 loppuun mennessä yhtiön markkinaosuus putosi 18,2 prosentista 16,8 prosenttiin. Samaan aikaan yhtiön pahimmat kilpailijat olivat nousussa: MSC:n osuus nousi 8,6 prosentista 9,5 prosenttiin ja CMA CGM:n 5,6 prosentista 6,5 prosenttiin. Myös Maersk Linen asiakastyytyvyys on laskenut.

Perintö
P&O Nedlloydin ja sen edeltäjien esineistöä on esillä ja niiden historiaa on esitelty Rotterdamin merimuseossa ja Lontoon National Maritime Museumissa.

Kuvia

Katso myös
 Maersk
 Hapag-Lloyd
 CMA CGM
 Mediterranean Shipping Company

Lähteet

Aiheesta muualla

 Yhtiön kotisivu
 P&O Nedlloyd Heritagen kotisivu
 Maersk Linen kotisivu

Maersk Line
Plaza Centrum

Plaza Centrum on kauppakeskus ja toimitilakeskittymä Joensuun keskustassa Kauppakadun ja Niskakadun kulmassa. Centrumissa on personoitavia 200–2500 m²:n kokoisia toimitiloja. Rakennuksessa on yhdet liukuportaat, kaksi hissiä, yhdet asiakaskäyttöön tarkoitetut portaat, tavarahissit ja samassa rakennuksessa sijaitseva suuri parkkihalli.   

Kauppakeskus avattiin vuonna 2009. Vuonna 2021 Kauppakeskus Centrum vaihtoi nimekseen Plaza Centrum. Centrumin ja viereisen Kauppakeskus Metropolin välille rakennettiin vuonna 2018 yhdyssilta. Kauppakeskuksen runkona on vuonna 1973 rakennettu osuusliike Oma-Avun omistama Centrum-tavaratalo, jonka on suunnitellut arkkitehti Toivo Korhonen. Sitä hallinnoi Kiinteistö Oy Joensuun Tavaratalo. .

Lähteet 

Joensuun kauppa- ja ostoskeskukset
Kauppakeskus Kupiainen

Kupiainen on kauppakeskus Kiteen keskustassa. Kauppakeskuksessa on 15 liikettä ja pysäköintihalli.

Laajennus 2007 
Kauppakeskus Kupiaisessa aloitettiin mittavat laajennus- ja muutostyöt vuonna 2007. Kauppakeskuksen K-Supermarket laajeni Suomen suurimmaksi ja keskuksen alakerrokseen valmistui Kiteen ensimmäinen pysäköintihalli. Kauppakeskuksen kokonaispinta-ala on 12 000 neliömetriä.

Lähteet 

Suomen kauppakeskukset
Kiteen rakennukset ja rakennelmat