joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Psyykikko

Psyykikko ( < muinaiskreik.  ψυχικός 'sieluun liittyvä') tarkoittaa henkilöä, joka väittää omistavansa paranormaaleja kykyjä. Sana on laina englannin kielestä. Yhdenkään psyykikon olemassaolosta ei ole saatu tieteellisen konsensuksen varmistusta. Heidän on laajalti väitetty käyttävän toiminnassaan taikatemppuja, huijausta ja itsepetosta.

Katso myös 
 Meedio
 Selvänäkijä
 Mentalisti

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Risto Selin: Viestejä haudan takaa: Psyykikko James van Praaghin menestystarina. Skeptikko 2/1999. (PDF)

Parapsykologia
FIFA World Cup -pokaali

FIFA World Cup on jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen voittopokaali. World Cup on ollut käytössä vuoden 1974 kisoista saakka, mitä ennen mestaruuden merkki oli Jules Rimet -pokaali.

World Cupin on suunnitellut italialainen taiteilija Silvio Gazzaniga. Siinä on kuvattu kaksi ihmishahmoa kannattelemassa maapalloa harteillaan. Pokaali on 36 senttimetriä korkea, painaa 6,175 kilogrammaa ja se on tehty 18 karaatin kullasta. Jalustassa on kaksi kerrosta malakiittia. Pokaalin pohjaan on kaiverrettu voittajajoukkueiden nimet.

FIFAn sääntöjen mukaan mikään maa ei voi voittaa World Cupia omakseen, vaan kaikki voittajamaat saavat siitä kopion. Pokaalin pohjassa on tilaa 17 nimilaatalle, joten pokaali voi olla käytössä ainakin vuoden 2038 kisoihin saakka.

Voittajat 

 1974 
 1978 
 1982 
 1986 
 1990 
 1994 
 1998 
 2002 
 2006 
 2010 
 2014 
 2018

Lähteet 

 National Soccer Hall of Fame: FIFA World Cup 

 Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut
 Jalkapallopalkinnot
Janne Kuusi

Janne Tapio Kuusi (s. 29. huhtikuuta 1954 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja ja kirjailija. Hän on ohjannut niin elokuvia kuin lyhytelokuviakin, joista tunnetuimpia ovat Kukkia ja sidontaa (2004) ja Saippuaprinssi (2006). Hän on tehnyt lisäksi televisiotyötä, muun muassa fiktiotuottajana TV1:ssä 1993–1994 ja tuottaja-ohjaajana 1996–1997 (esim Studio Julmahuvi tuottaja, mainoselokuvia, televisiopilotteja ja monia käsikirjoituksia. Vuonna 2010 Like julkaisi hänen esikoisromaaninsa Vapaus. Vuonna 2022 Kuusi julkaisi teoksen 400 kekkosta. Sen pohjalta on tehty myös uudenlainen äänikirjan ja kuunnelman hybriditeos. 

Kuusi on toiminut opettajana muun muassa Taideteollisessa korkeakoulussa elokuvaohjauksen lehtorina 2001–2003, Teatterikorkeakoulussa, Tampereen yliopistossa, Tampereen ja Helsingin taiteen ja viestinnän ammattikorkeakouluissa. Hän on toiminut Suomen elokuvatyöntekijät ry:n hallituksessa 1985–1993, puheenjohtajana 1987–1988, Suomen Elokuvaohjaajaliiton hallituksessa 1988–1995, 2003–2005 ja Suomen elokuvasäätiön tuotantolautakunnassa 1988–1989.

Kuusi on saanut valtion taiteilija-apurahat vuosina 1990, 1998–2000, 2005 ja 2006–2010.

Kuusi ilmoitti 2007 lopettavansa aktiiviuransa ohjaajana Suomen niukkojen resurssien vuoksi ja keskittyvänsä kirjoittamiseen. Matti Pellonpäästä kertova dokumentti Boheemi elää oli kuitenkin hänen mielestään tehtävä ”ennen kuin me Pellonpään tunteneet kasvamme horsmaa”.

Janne Kuusi avioitui vuonna 2000 oikeustieteilijä Anne Alvesalon kanssa. Janne Kuusen veljiä ovat muusikko Kim Kuusi ja juristi Kai Kuusi.

Filmografia 
 Laki, jota ei ole (1979, dokumenttielokuva)   
 Prologi (1980, lyhytelokuva)
 Läpimurto (1981, lyhytelokuva)   
 Parveke (1982, televisioelokuva)   
 Apinan vuosi (1983)   
 Laulu (1985, dokumenttielokuva)   
 Älä itke Iines (1987)   
 Onnea matkaan (1988)  
 Fyysillinen henkilö (1988)   
 88 (1989, dokumenttielokuva)
 Valkoinen nainen (1989, televisioelokuva)   
 Valehtelu virkistää (1990, televisioelokuvasarja)   
 99,5 °C – sydänkohtauksia (1991, televisioelokuva)   
 Mikroaika (1991, lyhytelokuva)   
 Toinen luonto (1992, televisioelokuva)    
 Tuliainen (1993, lyhytelokuva)   
 Let's Play Zeus (1995, televisioelokuva)   
 Laskettu aika (1996, televisioelokuva)   
 Hotelli Voodoo (1997, musiikkielokuva)  
 Jäppinen (1997, televisioelokuva)   
 Vapaa pudotus (1999–2001)  
 Kukkia ja sidontaa (2004)    
 Saippuaprinssi (2006)
 Boheemi elää (2011), dokumenttielokuva Matti Pellonpäästä

Kirjallinen tuotanto 
 
 
 Kasvoista kasvoihin (Sukupuu I) Helsinki: Like, 2014. ISBN 978-952-01-1108-3
 Sielusta sieluun, (Sukupuu II) Helsinki: Like, 2016. ISBN 978-952-01-1305-6
 Silmästä silmään (Sukupuu III) Helsinki: Like, 2018. ISBN 978-952-01-1744-3
 400 kekkosta. Helsinki: Arktinen Banaani. 978-952-270-477‐1

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Tammi, Eero: ”Meininkiä!” Janne Kuusen haastattelu. Filmihullu 5/2007.

Aiheesta muualla 
 
 
 Liken kotisivu
 Helsingin kirjailijat kotisivu 
 Janne Kuusen blogi

Suomalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset aateliset
Letzigrund

Letzigrund on stadion Zürichissä Sveitsissä. Stadionille mahtuu on 23 605 katsojaa ja se on Sveitsin tunnetuin yleisurheilustadion. Se on myös jalkapallojoukkue FC Zürichin kotikenttä. Toisin kuin pelkästään jalkapalloon tarkoitetuilla stadioneilla, Letzigrundia kiertävät juoksuradat nurmikentän ja katsomoiden välissä. Stadionilla järjestetään vuosittain yksi yleisurheilun Timanttiliigan (entinen Kultainen liiga) osakilpailuista nimellä Weltklasse Zürich. Stadion avattiin 22. helmikuuta 1925 omistajana jalkapalloseura FC Zürich. Omistus siirtyi Zürichin kaupungille vuonna 1937. Stadionia on kunnostettu tai siihen on tehty korjauksia ja parannuksia vuosina 1947, 1958, 1973 , 1984 ja 2006 . Valaistus stadionille tuli vuoden 1973 kunnostuksessa. 

Letzigrund on kuuluisa myös konserteistaan, ensimmäinen ulkoilmakonsertti pidettiin vuonna 1996. 

23 605 katsomopaikasta 11 605 on istumapaikkoja (9 167 katoksessa) ja 12 000 seisomapaikkoja. Kentän pituus on 105 metriä ja leveys 68 metriä. Stadionilla on myös ravintoloita ja baareja.

Stadion oli yksi vuoden 2008 jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen pelistadioneista.

Sveitsin jalkapallostadionit
Yleisurheilustadionit
Zürichin urheilu
Stephen Kingin Sairaala

Stephen Kingin Sairaala () on kolmetoistaosainen televisiosarja, joka perustuu Lars von Trierin tanskalaiseen Valtakunta-sarjaan, jonka kauhukirjailija Stephen King muokkasi amerikkalaiselle televisiolle. Ensimmäisen kerran sarja näytettiin ABC-kanavalla maaliskuun kolmannesta heinäkuun viidenteentoista päivään vuonna 2004. Sarjan näyttäminen keskeytyi NBA-pudotuspelien ajaksi. Jaksot olivat tunnin pituisia lukuun ottamatta ensimmäistä ja viimeistä jaksoa, jotka olivat kaksituntisia. Suomessa sarjaa näytettiin Nelosen myöhäisillassa keväällä 2006.

Sairaala jäi yhden kauden mittaiseksi. Vaikka sarjan ensimmäinen jakso sai suurimmat uuden draamasarjan katsojaluvut sinä vuonna ABC:llä, myöhemmissä jaksoissa katsojaluvut putosivat, ja ABC ei halunnut sarjan kilpailevan CSI:n kanssa. Koko sarja on julkaistu DVD:llä, myös Suomessa.

Juoni
Sarja kertoo kuvitteellisesta Kingdom-nimisestä sairaalasta Lewistonin kaupungissa Mainen osavaltiossa, joka on rakennettu sisällissodan aikaisen univormuompelimon paikalle. Sairaalan nimi oli "Vanha Valtakunta", mutta se paloi ja nykyistä sairaalaa kutsutaan "Uudeksi Valtakunnaksi".

Meedio nimeltä rouva Druse kirjautuu sairaalaan sisään useita kertoja ja sairaalan henkilökunta erehtyy luulemaan häntä luulotautiseksi. Itse asiassa hän yrittää tutkia sairaalan menneisyyttä ja rakennusta riivaavia henkiä ja hän pyytää tohtori Hookia auttamaan totuuden selvittämisessä. Henkiin lukeutuvat tulipalossa kuollut nuori tyttö, Vanhassa Valtakunnassa kauheisiin kokeisiin joutunut teini-ikäinen poika ja omituinen maasikaa tai muurahaiskarhua muistuttava eläin, jonka pitkä kuono on täynnä teräviä hampaita.

Toisaalla taidemaalari Peter Rickman on joutunut sairaalaan liikenneonnettomuuden seurauksena saatuaan vakavia kallo- ja selkärankavammoja, ja hän alkaa selvittää salaperäisiä tapahtumia maatessaan koomassa. Muihin sivujuoniin kuulu neurokirurgi tohtori Stegmanin liittyminen 'Keepers'-nimiseen salaseuraan ja tohtori Elmer Traffin ja unitutkija Lona Massingalen romanssi.

Sarja on tunnettu erikoisista juonenkäänteistä ja sivuhahmoista, jotka palaavat sarjan tapahtumiin useasti.

Sairaalaa muualla maailmassa näyttäneet tv-kanavat 
 Australia: Seven Network
 Hongkong: TVB Pearl
 Britannia: BBC Three
 Malesia: TV3
 Ranska: M6
 Saksa: Kabel 1
 Yhdysvallat: ABC

Aiheesta muualla
 Kingdom Hospital BBC:n sivuilla
 
 Epävirallinen kotisivu 

Yhdysvaltalaiset draamasarjat
Yhdysvaltalaiset kauhusarjat
Televisiosarjoihin perustuvat televisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
ABC:n televisio-ohjelmat
Susanna Indrén

Susanna Indrén (ent. Vasara ja Laaksovirta,  s. 20. toukokuuta 1966 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Salatut elämät -televisiosarjassa vuosina 2001–2004 Jaana Niemistä. Lisäksi hän on toiminut ääninäyttelijänä. Hän on ollut myös suunnittelijana Pientä pintaremonttia -televisiosarjassa. 

Vuonna 2013 Indrén oli mukana Viidakon tähtöset -ohjelmassa ja Splash-uimahyppyohjelmassa. Syyskuussa 2013 Susanna osallistui Julkkis Big Brother -ohjelmaan.

Indrén on opiskellut Teatterikorkeakoulussa 1987–1991, valmistunut teatteritaiteen maisteriksi 1999 sekä teatteripedagogiksi ja ohjaajaksi 2000–2002.

Yksityiselämä 
Indrénillä on jo täysi-ikäinen poika muusikko Janus Hanskin kanssa ja vuonna 2009 syntynyt poika kilpapyöräilijä Tomi Kanton kanssa. Hän oli naimisissa Samuli-nimisen miehen kanssa vuosina 2017–2019. Indrén on sairauseläkkeellä. Indrén on tuomittu vuonna 2020 kahdesta lievästä pahoinoitelystä sakkoihin.

Valikoitu filmografia
 Tikun ja Takun pelastuspartio – Tiku, Rouva Hynävä (ääninäyttelijä)
Akun tehdas – Tiku (ääninäyttelijä)
Mikki Hiiren kerhotalo – Tiku (ääninäyttelijä)
Mikki Hiiren taikajoulu – Tiku (ääninäyttelijä)
 Kivenpyörittäjän kylä (1995) – Kerttu
 Mustasilmä-Susanna ja lepakkoluolan aarre (1996) – Kasperin äiti
 Naisenkaari – (1997)
 Ristin juurella (1997) – Mirjam Peippo
 Ota ja omista – Malla Ranta (32 jaksoa, 1997)
 Sano Oili vaan (2000) – Oilin ystävätär
 Salatut elämät (2001–2004) – Jaana Nieminen
 Viidakon tähtöset (2013)
 Splash! (2013)
 Julkkis Big Brother 2013

Lähteet 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Samuel Fuller

Samuel Michael Fuller (12. elokuuta 1912 Worcester, Massachusetts − 30. lokakuuta 1997 Hollywood, Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja.

Fuller syntyi Worcesterissa, Massachusettsissa Yhdysvalloissa. Hänen vanhempansa olivat Euroopasta muuttaneita juutalaisia, jotka Amerikkaan tullessaan ottivat käyttöön Fuller-sukunimen. Samuel Fuller aloitti uransa lehtialalla. 17-vuotiaana hän toimi rikostoimittajana New York Evening Graphic -lehdessä. 1930-luvun puolivälistä alkaen hän kirjoitti pulp-romaaneja ja elokuvakäsikirjoituksia. Toisen maailmansodan alkaessa Fuller liittyi armeijaan, jonka kokemuksia hän käytti hyödykseen elokuvien tekemisessä. 

Fullerin elokuvat kuvaavat usein petoksia ja vääryyttä. Hänen kuvaamansa maailma on julma ja moraaliton, ja hän tuo esille kulttuurieroja amerikkalaisen yhteiskunnan ytimessä.

Samuel Fuller oli vieraana ensimmäisillä Sodankylän elokuvajuhlilla vuonna 1986. Myöhemmin katu Sodankylän keskustassa nimettiin Samuel Fullerin kaduksi. Hän myös näytteli Mika Kaurismäen elokuvissa Helsinki Napoli All Night Long  ja Tigrero – elokuva joka ei valmistunut sekä Aki Kaurismäen elokuvassa Boheemielämää.

Los Angelesin elokuvakriittikkojen liitto antoi Fullerille elämäntyöpalkinnon vuonna 1986.

Samuel Fullerin ohjaamia elokuvia

Yksinäinen seikkailija (I Shot Jesse James, 1949, Samuel Fullerin esikoisteos)
Paljain pistimin (Fixed Bayonets, 1951)
Taskuvaras (Pickup on South Street, 1953)
Merten paholaiset (Hell and High Water, 1954)
Tokion alamaailma (House of Bamboo, 1955)
40 urhoa (Forty Guns, 1957)
Hyökkäys Burmassa (Merrill's Marauders, 1962)
Shokkikäytävä (Shock Corridor, 1963)
Alaston suudelma (The Naked Kiss, 1964)
Hai näkyvissä (Shark!, 1968, ohjattu yhdessä Rafael Portillon kanssa)
Dead Pigeon on Beethoven Street (1973)
Voittamaton ykkönen (The Big Red One, 1980)
Valkoinen koira (White Dog, 1982)
Kujan päässä (Sans espoir de retour, 1989)

Lähteet

Aiheesta muualla

Kirjallisuutta 
 Alanen, Antti: ”Vedä se voittamaton vittu päähäs! – Ford v. Fuller”, Filmihullu 3/2011.
 Makkonen, Velipekka: ”Fullerin pulpia”, Filmihullu 3/2011.
 Schubert, Carla: ”A Fuller Life – tyttären tribuutti isälle”. Filmihullu 4/2014.

Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1912 syntyneet
Vuonna 1997 kuolleet
Spineshank

Spineshank on yhdysvaltalainen grammy-palkittu metalliyhtye, jonka tyyli on industrial metalia ja alternative metalia. Yhtye perustettiin Los Angelesissa helmikuussa 1996. Yhtye on tehnyt kolme levyä, joista ensimmäinen oli vuoden 1998 Srtictly Diesel. Toinen levy The Height Callousness julkaistiin vuonna 2000 ja kolmas levy Self Destructive Pattern vuonna 2003. Yhtyeen kappaleita ovat muun muassa ”New Disease” ja ”Synthetic”. 

Laulaja Jonny Santos on myös metalcore-yhtye Silent Civilianin solisti. Elokuussa 2008 Spineshank ilmoitti palanneensa jälleen yhteen sekä äänittävänsä joitakin demoja.


Diskografia

Studioalbumit
Strictly Diesel (1998)
The Height of Callousness (2000)
Self-Destructive Pattern (2003)
Anger Denial Acceptance (2012)

Kokoelmat
The Best of Spineshank (2008)

Singlet
"Shinebox" (1998)
"Detached" (1998)
"Stovebolt" (1999)
"Synthetic" (2000)
"New Disease" (2001)
"Smothered" (2003)
"Nothing Left for Me" (2012)

Yhdysvaltalaiset yhtyeet
Bergen-Belsenin keskitysleiri

Bergen-Belsen oli natsien keskitysleiri Ala-Saksissa lähellä Bergenin kaupunkia. Vuosien 1943 ja 1945 välisenä aikana siellä kuoli arvion mukaan ainakin 50 000 ihmistä. Tunnetuin leirin uhreista lienee Anne Frank.

Leirin vaiheet
Bergen-Belsen perustettiin vuonna 1940 sotavankileiriksi vangiksi jääneitä belgialaisia ja ranskalaisia sotilaita varten. Vuonna 1942 leiri muutettiin keskitysleiriksi ja asetettiin SS-joukkojen alaisuuteen huhtikuussa 1943. Leirillä ei ollut kaasukammioita, koska se ei ollut varsinainen tuhoamisleiri, joita perustettiin kauemmas itään.

Helmikuussa 1945 leirillä puhkesi pilkkukuume-epidemia. Tilannetta pahensi se, että Bergen-Belseniin siirrettiin viimeisien kuukausien aikana sairaita vankeja toisilta leireiltä. Bergen-Belsen nimitettiin Sairasleiriksi (Krankenlager) – se oli siis tarkoitettu lähinnä kroonisesti sairaille vangeille.

Adolf Hitler käski purkaa leirin ja marssittaa vangit 300 kilometriä itään uudelle leirille. Hän kumosi käskynsä, koska alaiset todistivat hänelle, ettei kukaan vangeista pystyisi kävelemään edes 300 metriä. Lopulta leiri päätettiin jättää liittoutuneille, koska arveltiin, että se osaltaan hidastaisi näiden etenemistä. Lisäksi pidettiin mahdollisena, että tautiepidemia leviäisi myös hyökkääjiin haitaten näiden etenemistä. Epidemia riehui leirissä edelleen sen joutuessa liittoutuneiden käsiin keväällä 1945.

Leirin valtauksen jälkeen britit polttivat alkuperäisen leirin maan tasalle tautien takia, ja perustivat asukkaille uuden leirin läheiseen sotilastukikohtaan. Alkuperäisen vankileirin paikka on nykyään avoinna yleisölle ja siellä sijaitsee uhrien muistomerkki sekä vierailijakeskus.

Lähteet 

Saksalaiset keskitysleirit toisen maailmansodan aikana
Ala-Saksin historia
Kalimeenoja

Kalimenjoki tai Kalimeenoja tai Kalimenoja on valjastamaton ja lähes luonnontilainen keskisuuri joki, joka virtaa Oulun kaupungissa Pohjois-Pohjanmaalla. 

Joki alkaa Rekikylästä Vesalan kaupunginosasta ja Ahmasjärvestä. Kalimeenlammella se laajenee, ja jatkuu laskuojana, virraten länteen halki Saviharjun, Korvenkylän, Kalimeenkylän sekä Kellon kaupunginosien, laskien Perämeren Kuivasmereen Kellon Kiviniemessä.

Kalimenjoen valuma-alueen pinta-ala on 224km² ja järvisyys 2%. Joen kokonaispituus on noin 35 km ja joessa on pudotuskorkeutta noin 60m (Kalimenjoen perusselvitys 2011). Joen keskivirtaama on 2 m3/s. Valuma-alueella  sijaitsee  yhteensä  27  järveä,  joista  suurimmat  ovat  Hämeenjärvi  104,8  ha,Jäälinjärvi 93,1ha, Lylykkäänjärvi 44,4 ha, Kalimenlampi 20,5ha, Saarisenjärvi 22,9 ha ja Valkiaisjärvi 32,0 ha.

Valuma-alueesta 66,2% on metsää, 14,7% Harvapuustoista metsää, pensastoa tai avoimia kankaita, 5,1% kosteikkoja ja avosoita, 3,5% asuinalueita, 3,5% viljelysmaata, 2,5% teollisuuden palveluiden ja liikenteen alueita, 1,8% sisävesiä, 1,7% maa-ainesten ottoalueita, kaatopaikkoja ja rakennustyöalueita, 0,6% heterogeenisiä maatalousvaltaisia alueita sekä 0,4% Virkistys- ja vapaa-ajan toiminta-alueita.
 

Kalimenjokeen laskee useita pienempiä uomia. Suurimmat laskuojat ovat Jäälinjärvestä laskeva Jäälinoja sekä Hekkalanlahti-nimisestä järvestä laskeva Himottuoja–Lahdeoja. Myös Huutilampi Heikinharjussa laskee Kalimenjokeen.

Kalimenjoki luokitellaan keskisuureksi joeksi, ja se kuuluu Oulujoen–Iijoen vesienhoitoalueeseen. Joessa on useita koski- ja suvantopaikkoja. Kalimeenoja on määritelty arvokkaaksi pienvesistöksi.

Kalimenjoki on koko matkaltaan virkistys- ja kotitarvekalastuskäytössä. Melontakohteeksi se soveltuu alajuoksunsa osalta korkean veden aikaan. Uoman yli on kaatuneita puita Alakylän tien eteläpuolella, mutta Alakylän tien pohjoispuoli soveltuu melomiseen ja korkean veden aikana myös veneilyyn. Joen vesi on tummaa ja sameaa, johtuen pääosin raudan huuhtoutumisesta jokiveteen.

Mirja Jaako Oulun yliopistosta kartoitti vuonna 1972 Haukiputaan paikannimistöä, ja tallensi joen nimen muodossa Kalimenoja. Varmaa tietoa ei ole, milloin ja miksi nimen loppuosa muuttui joesta ojaksi. Maanmittauslaitoksen kartoissa joen nimenä näkyy myös toistaiseksi Kalimenoja. Nykyään nimitys Kalimenjoki on kuitenkin vakiintumassa, esimerkiksi uusimmissa tutkimuksissa sitä kutsutaan tällä nimellä. Aikaisemmin joki on tunnettu nimillä Kalimenjoki, Kellonjoki, Kalewanjoki ja Kallisenjoki.

Joen nykyistä tilaa pidetään huonona tai tyydyttävänä  korkeiden fosforipitoisuuden ja ajoittaisen happamuuden vuoksi. Joen vesi soveltuu teollisuuden käyttöön prosessivetenä ja jossain määrin kasteluun.

Lähteet

Haukiputaan luonto
Oulun joet

Jääli
Toivala

Toivala on kylä Siilinjärvellä, lähellä Kuopion rajaa. Valtatie 5:n ja rautatien varrella sijaitsevassa Toivalassa toimii neljä koulua: Toivalan koulu, Suininlahden koulu, Ingmanin käsi- ja taideteollisuusoppilaitos sekä Savon ammatti- ja aikuisopiston Metsä- ja luonto-opetuksen koulutusyksikkö, jota vanhastaan nimitetään Metsäkouluksi. Ala- ja yläkoulujen oppilasmäärät ovat kasvussa uusia asuinalueita asuttavien lapsiperheiden ansiosta. Alakoulussa (Toivalan koulu) on noin 200 oppilasta ja yläkoulussa (Suininlahden koulu) noin 340 oppilasta.

Kylästä on noin 14 kilometriä matkaa Kuopioon ja noin 9 kilometriä Siilinjärven kirkonkylään, joten se kuuluu molempien työssäkäyntialueisiin. Toivalassa on muun muassa metalli- ja lääkealan teollisuutta. Toivalan läheisyydessä osana Toivala-Vuorelan taajamaa sijaitsevat Vuorelan ja Haaparinteen asuinalueet, sekä Kuopion lentoasema.

Toivalan Urheilijat on perinteikäs toivalalainen urheiluseura. Nykyään ToU:lla on jalkapallossa suuri määrä junioripelaajia ja olosuhteet jalkapallon pelaamiseen ovat Toivalassa hyvät kesällä 2011 rakennetun valaistun tekonurmikentän ansiosta. Toivalassa sijaitsee myös Tuplajäät, jossa esimerkiksi KalPan juniorijoukkueet harjoittelevat säännöllisesti.

Toivalasta ovat kotoisin muun muassa Suburban Tribessä laulanut Jouni Markkanen, taidemaalari Mikko Hallikainen ja jääkiekkoilija Mikko Kukkonen.

Toivalassa sijaitsee myös moottoritielle näkyvä valaistu tsasouna, joka on yksi Kuopion ortodoksisen seurakunnan pyhäköistä. Toivalassa sijaitsi myös pitkään Suomen sodassa 1808–1809 käydyn Toivalan taistelun muistomerkki, joka kuitenkin siirrettiin paikallistien tieltä moottoritien toiselle puolelle Vuorelaan Kunnonpaikan eteen. Toivalassa on myös rautatieasema, jolla matkustajajunat eivät kuitenkaan ole pysähtyneet vuosiin.

Lähteet
Savon ammatti- ja aikuisopisto
https://www.toivalanurheilijat.fi/kotikentta/

Aiheesta muualla 

 Ingmanin käsi- ja taideteollisuusoppilaitos
 Toivalan Urheilijat

Siilinjärven kylät ja alueet
Keinu

Keinu eli kiikku tai liekku on erityisesti lasten suosima laite, jossa yläpuolella olevasta hirrestä tai oksasta roikkuu aisojen, narujen tai ketjujen varassa lava tai jokin muu esine (esimerkiksi auton rengas), jonka päällä voi istua tai seistä ja tehdä keinumisliikettä. Keinuminen on siis seisten tai istuen keinulaudalla vauhdin ottamista. Keinumisen liike-energiaa hyväksi käyttäen voi kyydistä myös esimerkiksi hypätä.

Keinumiseen voidaan liittää myös leikkejä tai pelejä, kuten keinupolttopallo. Aikanaan monissa kylissä oli iso kyläläisten yhteiskäytössä oleva kyläkeinu. Keinuilla nuoret saattoivat tavata toisiaan ja esitellä rohkeuttaan.

Katso myös 
 Keinutuoli
 Keinulauta

Keinuminen
Leikkipaikka
Pihakalusteet
Suomen Lukko

Suomen Lukko ry oli Lapualta lähtöisin olleen Lapuan liikkeen varhaisvaiheen järjestäytynyt muoto.
__notoc__

Tausta 

Suomen sisällissotaa seuranneina vuosina valkoisten joukoissa taistelleet olivat usein pettyneitä nuoren valtion johtoon. Oli odotettu, että Suomesta tulisi selvästi oikeistovetoinen ja -hallinnollinen valtio. Kommunismi uhkasi Suomea. Kommunistien lakkoilu 1920-luvulla ja työmaaterrori kuohuttivat etenkin työnantajien mieliä. Tuolloin vielä syvästi uskonnollisessa maassa myös papit pitivät palopuheita kommunismia vastaan. Näin heräsi mieliala, että vapaussodan arvoja kommunismia vastaan oli edelleen puolustettava.

Suomen Lukon synty 

Vuoden 1929 lopulla käytiin Lapualla väkivaltainen yhteenotto kommunistinuorison ja Vihtori Kosolan johtamien pohjalaisten isäntien ja nuorison välillä. Kosolan joukot repivät kommunistien punaiset paidat ja tallasivat näiden punaliput maahan. Tästä suorasta toiminnasta noussut kohu levisi läpi Suomen. Lapualta saatua esimerkkiä toistettiin koko maassa käydyissä nujakoissa, ja pian oli kysymyksessä koko maan kattava liike. Jo 15. maaliskuuta 1930 liike järjestäytyi Lapuan Seurahuoneella pidetyssä kokouksessa Suomen Lukko ry:ksi. Kokouksiin otti osaa yli 200 eri puolille maata nousseiden kommunismin vastaisten järjestöjen edustajaa. Johtajiksi nousivat mm. maanviljelijät Vihtori Kosola ja Kustaa Tiitu, rehtori Hilja Riipinen, pastori Olavi Kares, päätoimittaja Artturi Leinonen sekä varatuomari Lauri Halme. Suomen lukkoon kuului myös kenraali ja teollisuusjohtaja Rudolf Walden ja entinen ilmavoimien komentaja Arne Somersalo.

Suomen Lukko r.y. muuttui 1931 Lapuan liikkeeksi johdon pysyessä pitkälti samana, mutta suunnan kiristyessä pelkän kommunismin vastustamisen sijaan äärioikeistolaiseksi.

Suomen Lukko lakkautettiin virallisesti tammikuussa 1945 Moskovan välirauhansopimuksen tulkinnan mukaan ”fasistisena” järjestönä.

Katso myös
Lapuan liike
Isänmaallinen kansanliike (IKL)

Lähteet 
 Uola, Mikko: Sinimusta veljeskunta – Isänmaallinen kansanliike 1932–1944 (Otava, 1982) ISBN 951-1-06982-9 (s. 9–15)

Suomalaiset poliittiset järjestöt
Mantra

Mantra on tavu tai lause, joka yhdistetään hengelliseen harjoitukseen. Yleensä mantroja toistetaan joko ääneen tai hiljaa mielessä, mutta niitä voidaan myös kirjoittaa ja maalata esineisiin tai pyörittää rukousmyllyissä. Alkujaan mantrat syntyivät varhaisessa hindulaisuudessa ja myöhemmin niiden käytön omaksuivat myös buddhalaiset, jainalaiset ja sikhiläiset. 

Sanskritin sana mantra koostuu juuresta man- (suom. mieli; myös sanassa manas, ”mieli”) ja päätteestä -tra (suom. työkalu, instrumentti). Suora käännöksen on siis mielen instrumentti.

Tunnettuja mantroja 
Ehkä tunnetuin mantroista on om-tavu, joka veda-kirjoitusten mukaan tarkoittaa kaikkeutta tai kaiken alkulähdettä, brahmania. 

Toinen hyvin tunnettu mantra on Hare Krishna -mantra. Se koostuu Jumalan nimistä Hare, Krishna ja Rama. Tämä mantra auttaa veda-kirjoitusten mukaan ihmistä poistamaan himon, vihan, ahneuden, kateuden, harhan ja hulluuden sydämestä sekä herättämään eloon uinuvan Jumalan rakkauden sydämessä. Hindulaisuudessa on myös paljon muita mantroja kuten "om namo bhagavate vasudevaya” (suom kumarran nöyrästi Vasudevaa, kaikkien rikkauksien tyyssijaa) ja ”vaishnavanam yatha sambhu” (suom. Herra Shiva on Vishnun paras palvelija”).

Buddhalaisista mantroista tunnetuimpia on om mani padme hum. Joidenkin buddhalaisten mantrojen äänneasu on muuttunut uskonnon levitessä kielialueelta toiselle.

Mantrojen käyttö meditaatiossa 
Mantra on yksi tekniikka mielen hiljentämiseksi meditaatiossa. Mantra voi esimerkiksi olla tavu, tavuyhdistelmä, sana, sanapari tai kokonainen lause. Tunnetuimmat mantrat ovat om ja om mani padme hum. Mantra on symbolinen ilmaisu, ja sen merkitys voi vaihdella käyttöyhteydestä riippuen. Meditaatiotaidon kehittymisen myötä mantran kaltaisten apukeinojen tarve vähenee, ja meditaatiotekniikan kehityttyä riittävästi mantra voidaan jättää kokonaan pois.

Puhtaan käytännöllisesti mantra voidaan katsoa olevan kielellisen ajattelun tavoittamattomissa oleva mielensisältö, joka ei assosioidu mihinkään muuhun mielen sisältöön. Tällöin mantra katkaisee käsitteellisen ajattelun käsiteketjun ja ikään kuin lakaisee mielestä pois muut ajatukset. Mantran käsitesisältö ei ole länsimaisen näkemyksen mukaan meditatiivisessa käytössä olennainen.

Tantrisessa meditaatiossa mantroja toistamalla harjoittaja sekä vahvistaa yhteyttä itsensä ja jumaluuksien välillä että muokkaa mieltään sisäistämällä mantran kuvaamia jumalallisia ominaisuuksia. Esimerkkinä mantran kuvaamista jumalallisista ominaisuuksista käy om mani padme hum -mantra, joka tiibetin buddhalaisuudessa liitetään myötätunnon bodhisattvaan, Avalokiteśvaraan. Henkilö, joka haluaa kehittää myötätuntoisuuttaan, toistaa lukemattomia kertoma mantraa ja meditoidessaan keskittyy myötätuntoisuuteen ja sen merkitykseen.

Katso myös 
Mantrajooga

Lähteet 
 Rauhala, Lauri. (1986). Meditaatio. Keuruu: Otava. ISBN 951-1-09252-9

Viitteet

Aiheesta muualla 

Buddhalaisuus
Hindulaisuus
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jalkapallon Aasian-mestaruuskilpailut

Asian Cup on Aasian jalkapalloliiton (Asian Football Confederation) järjestämä jalkapalloturnaus. Voittajaa pidetään Aasian mestarina ja se pääsee Fifan Confederations Cupiin.

Tulokset

Eniten Asian Cup -voittoja
Denim

Denim eli farkkukangas on puuvillatekstiili, josta valmistetaan mm. farmarihousuja, paitoja ja takkeja. Tyypillinen denim on paksuhkoa palttinaa tai toimikasta (twilli), jossa indigovärjättyyn pituussuunnassa asetettuun puuvillaloimeen on kudottu denimissä usein luonnollisen valkoiseksi jätetty leveyssuunnassa liikkuva kude. Tästä syystä farkkukangas on useimmiten sisäpuolelta valkoinen. Denim on saanut nimensä sanoista ”de Nîmes”, eli ”Nîmesin kaupungista” tai serge de Nîmes, Nîmesin sarssi.

Taide­his­torioitsijat löysivät vuonna 2010 kolme maalausta vuodelta 1655. Maalaukset aiheena on muun muassa denimiin pukeutunut ompelijatar ja kerjäläispoika. Yhden uskomuksen mukaan denim syntyi Italiassa Genovassa, jonka ranskalainen nimi Gênes olisi perustana farkku­jen englanninkieliselle nimelle jeans. Toisen uskomuksen mukaan denim kehittyi dunga­ree-kankaasta, jota britit alkoivat tuoda Intiasta Eurooppaan 1600-luvulla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Puuvillatekstiilit
Ohituskaistatie

Ohituskaistatie on tietyyppi, jossa yksiajorataiselle tieosuudelle on rakennettu ylimääräinen kaista helpottamaan hitaamman ajoneuvon, esimerkiksi kuorma-auton, ohittamista. Ohituskaistat ovat ajosuuntaan katsottuna varsinaisen ajokaistan vasemmalle puolelle rakennettuja lisäkaistoja. Ne on useimmiten merkitty ennakolta tauluilla, joissa kerrotaan etäisyys ohituskaistan alkuun. Kaistan alkaessa taulut kertovat ohituskaistan pituuden. Ajoradassa on ohituskaistan osoittavat merkinnät koko ohituskaistan matkan. Liikenneturvallisuussyistä kohtaavalle liikenteelle on asetettu ohituskieltomerkit omaan kulkusuuntaansa nähden ja kulkusuunnat on erotettu kaksoissulkuviivalla.

Mikäli ohituskaistojen kohdalla vastakkaisten ajosuuntien välillä on kaide, puhutaan silloin keskikaidetiestä. Tämä rakenne kohentaa liikenneturvallisuutta estämällä ajoneuvon ajautumisen vastaantulevien kaistalle. Ohituskaistatien kaistaluku on yleensä 2+1 tai 1+2.

Hyvin usein ohituskaistat on rakennettu ylämäkiin, jolloin raskaan liikenteen ajonopeudet ovat hitaimmillaan. Henkilöautojen kuljettajat saavat ylläpidettyä tasaisen nopeuden ohittamalla raskaan liikenteen näissä kohdissa. Erityisesti aiemmin oli yleistä, että ylämäissä oli tien oikeassa reunassa nykyaikaisen ohituskaistan sijaan varta vasten raskaalle liikenteelle tehty erityinen ryömintäkaista.

Ohituskaistatie toimii tarkoituksen mukaisella tavalla, mikäli liikenne ei ole liian vilkasta. Liian ruuhkaisilla teillä liikenne saattaa jakautua liki tasan ohituskaistan ja tavallisen kaistan välillä, jolloin ohituskaistan päättyessä saattaa syntyä vaaratilanteita ohituskaistaa kulkevien ajoneuvojen pyrkiessä jälleen yhdelle kaistalle.

Termi ohitustie, yleisemmin puhekielessä käytetty muoto ohikulkutielle, ei viittaa ajoneuvojen ohittamiseen vaan on peräisin ajalta, jolloin Suomen tieverkkoa parannettiin niukkojen määrärahojen puitteissa lyhyin, ruuhkaiset taajamat kiertävin osuuksin. Päätieverkon uudistamisen edettyä useat näistä ohitusteistä ovat nykyisin osa moottoritieverkostoa, kuten esimerkiksi Lahden ohitustie.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomen tiet
Tiet
Liikennesuunnittelu
Rautio (täsmennyssivu)

Rautio voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

 seppä, myös rautio, metallialan käsityöläinen
 Rautio, Suomen entinen kunta, nykyään osa Kalajokea
 Rautio, taajama Kalajoella ja edellä mainitun samannimisen kunnan keskus
 Rautio, kylä Imatralla
 Rautio, kulmakunta Muhoksella
 Rautio (Xestobium rufovillosum), puunkaivajien (Anobiidae) heimoon kuuluva kovakuoriaislaji

Sukunimi
Rautio on seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Alex Rautio (1857–1916), suomalainen näyttelijä
 David Rautio (s. 1985), ruotsalainen jääkiekkoilija
 Eeva-Leena Rautio (s. 1983), suomalainen laulaja
 Erkki Rautio, taiteilijanimi pHinn, suomalainen elektronisen musiikin artisti
 Erkki Rautio (s. 1931), suomalainen sellisti
 Esko Rautio (1932–2017), suomalainen kunnan- ja kaupunginjohtaja, kunnallisneuvos
 Heino Rautio (1889–1938), neuvostoliitonsuomalainen kulttuurivaikuttaja
 Ike Rautio, suomalainen toimittaja, juontaja ja toimitussihteeri
 Ilkka Rautio (s. 1950), suomalainen lakimies ja oikeusneuvos
 Ilse Rautio (s. 1943), suomalainen toimittaja, näytelmäkirjailija ja tv-käsikirjoittaja
 Iris Rautio (s. 1940), suomalainen jazzlaulaja
 Joni Rautio (1903–1964), suomalainen nuorten- ja lastenkirjailija
 Joonatan Rautio (s. 1973), suomalainen saksofonisti ja säveltäjä
 Juha Rautio (s. 1980), suomalainen runoilija ja muusikko
 Julia Rautio, suomalainen laulaja
 Kaarlo Rautio (1896–1989), suomalainen yritysjohtaja ja vuorineuvos
 Kai Rautio (s. 1964), suomalainen jääkiekkoilija ja valmentaja
 Karl Rautio (1889–1963), Neuvosto-Karjalassa vaikuttanut säveltäjä, musiikinopettaja ja kapellimestari
 Katri Rautio (oik. Vendla Aaltola, 1864–1952), suomalainen näyttelijä
 Kiki Rautio, suomalainen muusikko, laulaja ja lauluntekijä, Kiki ja Luonnonlapset -yhtyeen jäsen
 Marjatta Rautio (1944–2014), professori, kemiallisen aseen asiantuntija
 Markus Rautio (1891–1973), taiteilijanimi Markus-setä, suomalainen lastenohjelman juontaja
 Matti Rautio (1922–1986), suomalainen säveltäjä
 Mika Rautio (s. 1968), suomalainen jääkiekkomaalivahti
 Paavo Rautio (1924–2005), suomalainen kapellimestari
 Pasi Rautio, suomalainen lentopallovalmentaja
 Pessi Rautio, suomalainen taidekriitikko ja Taide-lehden päätoimittaja
 Pinja Rautio, o.s. Hanski (s. 1974), suomalainen laulaja
 Seija Rautio, suomalainen radiotoimittaja
 Sirpa Rautio, suomalainen kunnanjohtaja
 Tomi Rautio (s. 1996), suomalainen jääkiekkomaalivahti
 Tyyne Rautio (1900–1972), kirjailijanimi M. Pajari, suomalainen kirjailija
 Valdemar Rautio (1921–1973), suomalainen yleisurheilija
 Väinö Rautio (1894–1974), suomalainen taidemaalari
 Yrjö Rautio (s. 1949), suomalainen toimittaja.

Lähteet
Tapiolan kirkko

Tapiolan kirkko on Espoon Tapiolassa sijaitseva evankelis-luterilainen kirkko. Se on Tapiolan seurakunnan pääkirkko. Se valmistui vuonna 1965 arkkitehti Aarno Ruusuvuoren suunnittelemana.

Arkkitehtuuri
Betonista rakennetun kirkon kokonaishahmo on kuutio, ja siihen liittyy lisäsiipi, jonka keskellä on sisäpiha. Rakennuksella ei ole selkeää pääjulkisivua. Rakennuskompleksiin kuuluvat sisäpihan toisistaan erottamina varsinainen kirkkosali, pienempi seurakuntasali, toimistotilat sekä kerhotilat. Kaikki huonetilat avautuvat lasiseinillä sisäpihalle. Useimmista Suomen kirkoista poiketen Tapiolan kirkossa ei ole minkäänlaista tornia tai erillistä kellotornia. Kirkkosalin huomattavan pelkistetty olemus on saavutettu paitsi selkeillä muodoilla myös karuilla materiaalivalinnoilla. 

Kirkko on kaksikerroksinen. Ensimmäinen kerros on maan tasalla. Tapiolan kirkon alimmassa kerroksessa on pommisuojat.

Tapiolan keskustan asemakaavassa kirkko on merkitty suojelukohteeksi.

Uurnalehto
Kirkon takapihalla on 15 aarin suuruinen Tapiolan uurnalehto, joka vihittiin käyttöön 6. marraskuuta 2004. Se perustuu professori Ilmari Lahdelman suunnitelmaan Ajan jakso, joka voitti vuonna 1997 järjestetyn kilpailun. Tällä pinta-alaltaan Suomen pienimpiin kuuluvalla hautausmaalla on yhteensä 8005 uurnapaikkaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Tapiolan kirkko

Aarno Ruusuvuoren suunnittelemat rakennukset
Espoon kirkkorakennukset
Kirkko
Suomen kivikirkot
Ukrainan jalkapalloliiga

Ukrainan jalkapalloliiga (, suomeksi yleensä vain Ukrainan liiga) on Ukrainan jalkapallon pääsarja. Se on myös alempia sarjatasoja, kaikkiaan 67 seuraa ja 78 joukkuetta käsittävän Ukrainan jalkapallon ammattilaisliigan () korkein taso. Aikaisemmin liigan järjesti Ukrainan jalkapalloliitto. Liigaa on pelattu heti Ukrainan itsenäistymisestä lähtien.

Sarjajärjestelmä 

Sarjassa pelaa 16 joukkuetta, joista kauden päätteeksi kaksi heikoimmin sijoittunutta putoaa ykkösliigaan, mistä nousee kaksi parasta tilalle.

Kauden aikana joukkueet kohtaavat toisensa kahdesti, kerran kotona ja kerran vieraissa, minkä johdosta kullekin joukkueelle kertyy 30 ottelua kauteen. Sarjakausi alkaa heinäkuun puolivälin vaiheilla ja kestää kesäkuun puoliväliin. 15 ottelukierroksen jälkeen on kolmen kuukauden talvitauko, joka kestää joulukuulta maaliskuulle. Sarjan ensimmäinen kausi 1992 kesti vain puoli vuotta, kun Neuvostoliiton mestaruussarjan viimeinen kausi kesti elokuulle, mutta Ukrainan jalkapalloliitto päätti siirtyä ns. eurooppalaiseen pelirytmiin. Ensimmäisellä kaudella 20 joukkuetta jaettiin kahteen lohkoon ja mestaruus ratkaistiin lohkovoittajien kesken. Sittemmin pelisysteemi muutettiin nykyisenkaltaiseksi ja joukkuemäärä on vaihdellut 14 ja 18 välillä. Kaudella 2005–2006 astui voimaan ns. kultaisen ottelun sääntö, eli mikäli kaksi kärkijoukkuetta on kauden päätteeksi tasapisteissä, pelaavat he keskenään mestaruusottelun. Sääntöä jouduttiinkin käyttämään heti sen ensimmäisellä kaudella kun Dynamo Kiova ja Šah’tar Donetsk päätyivät tasapisteisiin. Šah’tar voitti ottelun jatkoaikamaalilla 2–1.

Joukkueet kaudella 2019–2020

 Desna Tšernihiv
 Dnipro-1
 Dynamo Kiova
 Karpaty Lviv
 Kolos Kovalivka
 FK Lviv

 Mariupol
 Oleksandrija
 Olimpik Donetsk
 Šah’tar Donetsk
 Vorskla Pultava
 Zorja Luhansk

Mitalistit ja maalikuninkaat kausittain

Lähteet 

liiga
Daniel Sola

Daniel Solà Villa (3. tammikuuta 1976) on espanjalainen rallikuljettaja. Suurimpana saavutuksena on Junioreiden MM-sarjan (JWRC) voitto, eli Nuorten rallin maailmanmestaruus kaudelta 2002. Myöhemmin Sola osoitti myös vauhtinsa N-ryhmässä sekä myös WRC-kalustolla, etenkin asfalttikisoissa. Kaudella 2005 Sola sai käyttönsä WRC Focuksen, mutta ei onnistunut vakuuttamaan tallia taidoillaan ja jäi ilman tehdastallipaikkaa kaudeksi 2006. Kaudella 2006 Sola ajoi sen sijaan Espanjan mestaruussarjassa kaksivetoisella Citroën C2 S1600:lla. Vuonna 2006 Sola voitti Espanjan mestaruuden.

Kaudella 2007 Sola kilpaili Euroopan mestaruudesta uudella Super 2000 luokan Honda Type R autolla.
Samana vuonna Sola voitti Espanjan soralla ajetun rallisarjan.

Vuonna 2009 Sola ja Xavier Pons muodostivat Espanjan joukkueen Rally of the Nations kisassa ja voittivat kisan kahden päivän yhteistuloksen perusteella.

Aiheesta muualla 
Daniel Solan viralliset sivut
Tietoa Solasta 
Solan tulokset 
Tietoa Solan urasta

Espanjalaiset ralliautoilijat
Nuorten rallin maailmanmestarit
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Otaniemen kappeli

Otaniemen kappeli valmistui vuonna 1956–1957 vuoden 1954 arkkitehtuurikilpailun voittaneen Heikki ja Kaija Sirenin kilpailutyön pohjalta.

Sen rakennusmateriaaleina on käytetty puuta ja punatiiltä. Puulla aidatulta esipihalta päästään matalan tiilestä rakennetun eteishallin läpi itse kirkkosaliin. Rakennuksen korkeimmasta, lasisesta eteläseinästä tulvii punatiilellä vuorattuun puukattoiseen saliin taustavalo. 

Kappeli paloi tuhopolton seurauksena vuonna 1976 mutta rakennettiin uudelleen lähes täysin alkuperäiseen asuunsa vuonna 1978. Kappelisalissa on 150 istumapaikkaa.

Kappeli kuuluu osana Otaniemen kampusaluetta Museoviraston laatimaan valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen (RKY) luetteloon.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Otaniemen kappeli Espoon seurakuntien sivuilla 

Espoon kirkkorakennukset
Heikki ja Kaija Sirenin suunnittelemat rakennukset
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Otaniemi
Suomen kivikirkot
Priit Kolbre

Priit Kolbre (17. helmikuuta 1956 Tallinna, Viro – 19. kesäkuuta 2006 Helsinki) oli virolainen diplomaatti ja Viron Helsingin suurlähettiläs. Kolbre suoritti taloustieteen tutkinnon työmarkkinoista. Hän työskenteli Tallinnan teknillisessä yliopistossa vuosina 1986–1990 dosenttina ja laitoksen esimiehenä sekä Viron itsenäistyttyä uradiplomaattina.

Kolbre toimi Viron ulkoasiainministeriön kauppapoliittisen osaston päällikkönä vuosina 1991–1994, alivaltiosihteerinä kauppapolitiikan ja Eurooppa-politiikan kysymyksiin liittyen sekä Viron EU-suurlähettiläänä vuosina 1998–2002, mistä hän palasi Viron ulkoasiainministeriön valtiosihteeriksi vuosiksi 2002–2005, ja tämän jälkeen maansa Suomen suurlähettiläänä vuodesta 2005 alkaen. Hänet löydettiin kuolleena virka-autostaan 19. kesäkuuta 2006 Helsingissä.

Aiheesta muualla 
Pro Estonia 3/2005: Priit Kolbre haluaa houkutella lisää virolaisia tuotteita ja investointeja Suomeen
Turun Sanomat: Maillamme syytä totutella myös keskinäiseen kilpailuun, 25. helmikuuta 2006
Eesti Kaitsevägi: Priit Kolbre sai kaitseväelt autasu, 29. lokakuuta 2005
Postimees: Kolbre: Venemaa võib lisada omapoolse preambula
Lahti: Tarton maraton –hiihdon juhlaa! –näyttelyn Hiihtomuseossa avasi Viron Suomen suurlähettiläs Priit Kolbre, 3. helmikuuta 2006
Eesti Päevaleht: Välisministeeriumi uueks kantsleriks saab Priit Kolbre, 29. heinäkuuta 2002.

Valtiosihteerit
Virolaiset virkamiehet
Viron suurlähettiläät
Vuonna 1956 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Valtiosihteeri

Valtiosihteeri on Suomessa valtiovarainministeriön, ulkoministeriön ja valtioneuvoston kanslian korkein virkamies ja vastaa näin ollen muiden ministeriöiden kansliapäällikköä. Näiden virkamiesvaltiosihteereiden lisäksi Suomessa on poliittisia määräaikaisia valtiosihteereitä, jotka toimivat ministerien erityisavustajina sekä sijaisina tietyissä tehtävissä. Erityistapauksena on valtioneuvoston kanslian valtiosihteeri, joka nimitetään pääministerin toimikaudeksi, mutta joka vastaa kanslian ohjauksesta. Valtiosihteerit nimittää valtioneuvosto.

Alivaltiosihteerit ovat ylijohtajaa vastaavia osastopäälliköitä.

Katso myös 
 Kansliapäällikkö
 Määräaikainen valtiosihteeri 
 Ministerivaltiosihteeri
 Alivaltiosihteeri

Hallinnon ammatit
Valtiosihteerit
Norrménin talo

Norrménin talo (myös Norrménin linna tai Norrménin palatsi) oli Helsingin Katajanokalla osoitteessa Kanavakatu 2, vastapäätä Uspenskin katedraalia, vuosina 1897–1960 sijainnut punatiilinen, uusrenessanssia edustanut asuintalo.

Historia 

Talon suunnitteli arkkitehti Theodor Höijer Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtajalle ja Pohjoismaiden Yhdyspankin pankinjohtajalle, Alfred Norrménille, joka tilasi Höijeriltä rakennuksen piirustukset vuonna 1896. Nelikerroksisen rakennuksen rakennustyöt etenivät huikeaan tahtiin, ja rakennus valmistuikin jo vuonna 1897. Rakennuksen kolmessa ylimmässä kerroksissa sijaitsi suuria, korkealuokkaisia asuntoja, kun taas alimman kerroksen paljon pienemmät asuintilat oli varattu lähinnä palvelusväelle. Itse Alfred Norrmén asui talossa kuolemaansa asti vuoteen 1942. Rakennuksessa toimi myös Idän Emigranttien klubi ja sen ylläpitämä ravintola vuoteen 1944, jolloin se lakkautettiin. Vuosina 1945–1947 talossa piti majaansa myös liittoutuneiden valvontakomissio.

Purkaminen 
Norrménin talo purettiin vuonna 1960. Sen paikalle rakennettiin Alvar Aallon suunnittelema, valkoisesta marmorista tehty Enso-Gutzeitin pääkonttori, joka valmistui vuonna 1962. Talon purkamista on arvosteltu alusta lähtien, ja useat pitävät tilalle tullutta Aallon suunnittelemaa rakennusta täysin sopimattomana Katajanokan edustalle ja Norrménin talon purkamista suurena vääryytenä. Jotkut ovat myös esittäneet, että Aallon rakennus pitäisi purkaa ja tilalle rakentaa Norrménin talon jäljennös. Pääkonttori kuitenkin suojeltiin vuonna 2010.

Liisa Helmisen ohjaamassa, vuonna 2004 ensi-iltaan tulleessa elokuvassa Pelikaanimies Norrménin talo on digitaalisesti pystytetty takaisin paikalleen.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Kuva Norrménin talosta

Helsingin asuinrakennukset
Helsingin entiset rakennukset ja rakennelmat
Katajanokka
Theodor Höijerin suunnittelemat rakennukset
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Anu Saagim

Anu Nataly Saagim-Ratia (s. 9. huhtikuuta 1962 Tallinna, Viron SNT, Neuvostoliitto) on virolainen julkisuuden henkilö.

Työura 
Virossa Saagim on tehnyt mallin, tv-juontajan ja vaatesuunnittelijan töitä. Lisäksi Saagim on toiminut Viron Hustlerin päätoimittajana. Vuosina 2004–2008 Saagim oli viihteellisen, julkisuuden henkilöihin keskittyvän Just!-lehden päätoimittaja. Vuodesta 2008–2016 hän toimi virolaisen Elu24-verkkolehden päätoimittajana ja Õhtulehden viihdetoimituksen päällikkönä vuosina 2016–2019. Vuonna 2012 Saagim toimi Fox-kanavalla näytetyssä Tanssi peppu pieneksi Suomi -ohjelmassa tuomarina. Vuonna 2013 Saagim osallistui Julkkis Big Brother -ohjelmaan.

Saagim jätti työnsä iltapäivälehti Õhtulehdessä ja asettui kevään 2019 parlamenttivaaleissa Viron Vihreiden kansanedustajaehdokkaaksi. Hän sai 516 ääntä eikä tullut valituksi.

Yksityiselämä 
Tallinnassa syntynyt Saagim meni 1980-luvulla naimisiin suomalaismiehen kanssa päästäkseen pois Neuvostoliitosta. Mies asui Porissa, ja nopeasti Saagim huomasi, että elämä siellä oli vielä masentavampaa kuin neuvosto-Virossa. Saagim otti avioeron, mutta pian sen jälkeen posti toi karkotuspäätöksen Neuvostoliittoon. Ainoa keino jäädä Suomeen oli mennä uusiin naimisiin. Saagim soitti Carl J. Danhammerille, jonka oli aiemmin torjunut ravintolassa, ja kosi. Carl J. Danhammerin ja Anu Saagimin vihkiseremonia järjestettiin Maarianhaminassa, ja pian pariskunta muutti Östermalmille Tukholmaan. Myöhemmin Saagim meni naimisiin muotoilija Ristomatti Ratian kanssa, josta erosi helmikuussa 2016. Saagimilla on Ratian kanssa vuonna 1999 syntynyt Robin-niminen poika. Hän asuu äitinsä ja tyttöystävänsä kanssa kolmisin Tallinnassa, Ratia palvelutalossa Helsingissä. Ristomatti Ratia jätti 12. helmikuuta 2016 pariskunnan eropaperit Helsingin käräjäoikeuteen.

Lähteet 

Virolaiset mallit
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Julkisuuden henkilöt
Finlands svenska baptistsamfund

Finlands svenska baptistsamfund () on vuonna 1980 perustettu uskonnollinen yhdyskunta, joka toimii Suomen ruotsinkielisten baptistiseurakuntien kattoyhdistyksenä. Siihen kuuluu 20 seurakuntaa, joista yksi toimii Helsingissä ja muut ruotsinkielisellä Pohjanmaalla. Yhdyskunnassa on jäseniä n. 900 (2007).

Finlands svenska baptistsamfund on jäsenenä Suomen ekumeenisessa neuvostossa. Neuvoston pääsihteerinä toimi vuosina 1993–2006 baptistien Jan Edström. Yhdistys on jäsenenä myös Euroopan Baptistiliitossa (European Baptist Union, EBU) ja Maailman Baptistiliitossa (World Baptist Union, WBU).

Yhdistys julkaisee lehteä Missionstandaret, jonka toimitus sijaitsee Vaasassa.

Seurakunnat 
 Keski-Pohjanmaa
 Kokkola: Karleby Baptistförsamling

 Pohjanmaa
 Luoto: Larsmo Baptistförsamling
 Maalahti: Malax Baptistförsamling
 Maalahti: Petalax Baptistförsamling
 Närpiö: Närpes Baptistförsamling
 Pedersören kunta: Esse Baptistförsamling
 Pedersören kunta: Forsby Baptistförsamling
 Pedersören kunta: Purmo Baptistförsamling
 Pietarsaari: Pietarsaaren baptistiseurakunta
 Uusikaarlepyy: Munsala Baptistförsamling
 Vaasa: Vasa Baptistförsamling Elim
 Vaasa: Vasa baptistförsamling
 Vöyri: Komossa bönehus
 Vöyri: Oravais Baptistförsamling
 Vöyri: Oxkangar Baptistförsamling
 Vöyri: Vörå frikyrkoförsamling

 Uusimaa
 Helsinki: Helsingfors Baptistförsamling

Katso myös 

 Suomen Baptistikirkko
 Suomen reformoitujen baptistiseurakuntien yhdyskunta

Kirjallisuutta 

 Holmqvist, Leif-Erik: Finlands Svenska Baptister 150 år. 2005.

Aiheesta muualla 

 Finlands svenska baptistmission 
 Betelkyrkan - Helsingin ruotsinkielinen baptistiseurakunta

Lähteet 

Baptismi Suomessa
Suomenruotsalaiset järjestöt
Suomenruotsalainen kulttuuri
Suomen kristilliset yhdyskunnat
Suomen Metodistikirkko

Suomen Metodistikirkko on Suomessa toimivien metodistiseurakuntien emäkirkko ja kristillinen rekisteröity uskonnollinen yhdyskunta. Kirkkoon kuuluu kymmenen seurakuntaa: Helsinki, Jokilaakso, Kuopio, Lahti, Lappeenranta, Oulu, Pori, Tampere, Turku ja Vuoksenlaakso. Jäseniä on yhteensä noin 1400.

Suomen Metodistikirkko kuuluu samaan piispanalueeseen muun muassa muiden Pohjoismaiden metodistikirkkojen kanssa. Suomen Metodistikirkkoa johtaa Pohjoismaiden ja Baltian maiden yhteinen piispa, tanskalainen Christian Alsted. Häntä edelsi norjalainen Øystein Olsen.

Suomen ensimmäinen metodistiseurakunta perustettiin Vaasaan vuonna 1881 ja ensimmäinen suomenkielinen seurakunta Poriin vuonna 1887. Kirkko julkaisee Rauhan Sanomia -lehteä, joka on perustettu vuonna 1894.

Metodistikirkko on jäsenenä sekä Suomen vapaakristillisessä neuvostossa että Suomen ekumeenisessa neuvostossa.

Historia 
Metodismi levisi Suomeen 1850- ja 1860-luvuilla lähinnä merimiesten ja Amerikan-siirtolaisten kautta. Toiminta painottui ruotsinkieliselle Pohjanmaalle. Ensimmäinen virallinen metodistiseurakunta perustettiin Vaasassa 1881. Metodistit järjestäytyivät omaksi uskontokunnakseen vuonna 1892 silloisen eriuskolaislain nojalla.

1800- ja 1900-lukujen taitteessa metodismi alkoi levitä myös suomenkielisten keskuuteen sekä Sisä-Suomen kaupunkeihin ja teollisuusyhdyskuntiin. Vuonna 1911 Suomen metodistit itsenäistyivät Ruotsin metodistikirkosta ja perustivat oman itsenäisen vuosikonferenssinsa. Uskonnonvapauslain tultua voimaan vuonna 1923 joutuivat metodistit järjestäytymään uudelleen. Uuden lain nojalla rekisteröitiin Suomen Piispallinen Metodistikirkko vuonna 1925. Siihen kuului myös ruotsinkielinen Suomen Metodistikirkon ruotsalainen osasto. Myöhemmin tämä itsenäistyi nimellä Finlands svenska metodistkyrka.

Ylämaan metodistiseurakunta liitettiin Lappeenrannan metodistiseurakuntaan vuonna 1988. 2010-luvulla Pirkkalassa toiminut metodistiseurakunta on sittemmin lakkautettu.

Seurakunnat 
 Etelä-Karjala
 Lappeenranta: Lappeenrannan metodistiseurakunta
 Pirkanmaa
 Tampere: Tampereen metodistiseurakunta
 Pohjois-Pohjanmaa
 Oulu: Oulun metodistiseurakunta
 Pohjois-Savo
 Kuopio: Kuopion metodistiseurakunta
 Päijät-Häme
 Asikkala: Vuoksenlaakson metodistiseurakunta
 Lahti: Lahden metodistiseurakunta
 Satakunta
 Kokemäki: Jokilaakson seurakunta
 Pori: Porin metodistiseurakunta
 Uusimaa
 Helsinki: Helsingin metodistiseurakunta
 Varsinais-Suomi
 Turku: Turun metodistiseurakunta Silta

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Rauhan Sanomia

Metodismi Suomessa
Suomen kristilliset yhdyskunnat