joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jarno Lappalainen

Jarno Antero Lappalainen (s. 13. joulukuuta 1986 Mikkeli)  on suomalainen vihreitä edustava poliitikko, joka toimii ympäristö- ja ilmastoministeri Maria Ohisalon erityisavustajana ja Vihreiden ministeriryhmän sihteerinä. Hän oli Suomen ylioppilaskuntien liiton (SYL) puheenjohtaja vuonna 2012.

Ennen SYL:n puheenjohtajuutta Lappalainen toimi liiton varapuheenjohtajana vuonna 2011 sekä Aalto-yliopiston ylioppilaskunnan hallituksen jäsenenä ylioppilaskunnan ensimmäisenä toimintavuonna 2010. Hän oli Suomen Nuorisoyhteistyö – Allianssin hallituksen jäsen vuosina 2012–2014.

Kaudella 2015–2017 Lappalainen toimii vihreiden puoluevaltuuskunnan varapuheenjohtajana. Aiemmin kaudella 2013–2015 Lappalainen toimi puoluevaltuuskunnan jäsenenä Vihreiden nuorten ja opiskelijoiden liiton (ViNO) edustajana. Lisäksi Lappalainen on toiminut vihreiden työllisyystyöryhmän puheenjohtajana sekä poliittista ohjelmaa uudistaneen työryhmän jäsenenä. Lappalainen oli ehdolla kevään 2015 eduskuntavaaleissa Uudenmaan vaalipiiristä ViNOn kärkiehdokkaana, muttei tullut valituksi saaden 370 ääntä. 

Lappalainen suoritti lukio-opintonsa asuessaan Lemillä ja kirjoitti ylioppilaaksi Lappeenrannan Kimpisen lukiosta vuonna 2005. Koulutukseltaan hän on tekniikan kandidaatti.

Lappalainen valittiin vuonna 2019 Rinteen hallitukseen yhdeksi ulkoministeri Pekka Haaviston kolmesta erityisavustajasta. Myöhemmin samana vuonna hän siirtyi sisäministeri Maria Ohisalon erityisavustajaksi. Hänen erityisavustajan tehtäviinsä kuuluivat viestintä ja mediasuhteet sekä vihreiden ministeriryhmän viestinnän koordinaatio. Ohisalon esikunnassa hän siirtyi vuonna 2021 Vihreiden ministeriryhmän sihteerin tehtävään. Ohisalon jäädessä perhevapaalle Lappalainen jatkoi ministeriryhmän sihteerinä ja siirtyi ympäristö- ja ilmastoministerin erityisavustajaksi toimien ensin Emma Karin ja myöhemmin jälleen Ohisalon erityisavustajana.

Lähteet

Suomalaiset järjestöjohtajat
Vihreän liiton poliitikot
Elävät henkilöt
Vuonna 1986 syntyneet
Rehakka

Rehakka on kylä Janakkalassa Kanta-Hämeen maakunnassa Etelä-Suomen läänissä.
Rehakan kylä sijaitsee Janakkalan Tervakosken pohjoispuolella.

Nimensä Rehakan kylä on saanut Rehakka-nimisestä kantatilasta. 

Kylän alueella sijaitsee pieni Rehakkajärvi, josta on vesiyhteys pohjoiseen Haapajärveen. Haapajärvestä vesiyhteys jatkuu melontakelpoisena edelleen Hyvikkälänjokea ja Tuulensuunjokea myöten Kernaalanjärveen. Lopulta vesiyhteys jatkuu Vanajaveden kautta aina Tampereelle ja Länkipohjaan saakka.

Kylillä toimii Rehakan ja Irjalan Kyläyhdistys ry, RIKy.

Lähteet

Kirjallisuutta
Göös, Elisa ym. (toim.): Veri vetää Rehakkaan : Rehakan ja Irjalan kyläkirja. Rehakan ja Irjalan kyläyhdistys, 2004. ISBN 952-91-8018-7.

Aiheesta muualla
Rehakka; Janakkalan kunta

Janakkalan kylät
Kanta-Hämeen vuoden kylät
Twister (vuoden 1996 elokuva)

Twister on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen eeppinen katastrofielokuva, jonka on ohjannut Jan de Bont sekä käsikirjoittaneet Michael Crichton ja Anne-Marie Martin. Sen pääosia esittävät Helen Hunt, Bill Paxton, Jami Gertz ja Cary Elwes.

Elokuva kertoo tornadonmetsästäjistä, jotka kilpailevat oklahomalaista tiimiä vastaan parhaan mahdollisen myrskydatalaitteiston kehittämisessä samalla kun tornadot riehuvat kaupungissa.

Twister tuotti yli 495 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti, ollen vuoden 1996 toiseksi tuottoisin elokuva. Se sai vaihtelevia arvosteluja kriitikoilta: sitä kiitettiin erityisesti sen erikoistehosteista ja äänisuunnittelusta, mutta kritisoitiin käsikirjoituksesta. Elokuva sai Oscar-ehdokkuudet parhaista erikoistehosteista ja parhaasta äänityksestä. Se voitti myös Razzie-palkinnon huonoimmasta yli 100 miljoonaa dollaria tuottaneesta elokuvasta.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Vuoden 1996 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset katastrofielokuvat
Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Yhdysvaltalaiset toimintatrillerit
Yhdysvaltalaiset road moviet
Eeppiset elokuvat
Jan de Bontin ohjaamat elokuvat
BAFTA Film Award -palkitut elokuvat
Warner Brosin elokuvat
Universal Picturesin elokuvat
Amblin Entertainmentin elokuvat
Punarevonhäntä

Punarevonhäntä (Amaranthus caudatus) on punakukkainen kasvilaji revonhäntien suvussa. Se on viljely- ja koristekasvi, jonka tarkkaa alkuperää ei tunneta. Pohjoismaissa ja Suomessa punarevonhäntä on harvinainen satunnaistulokas, joka on levinnyt Etelä-Amerikasta.

Ulkonäkö ja koko 
Punarevonhäntä kasvaa 30–100 senttimetriä korkeaksi. Se muistuttaa ulkonäöltään viherrevonhäntää (Amaranthus retroflexus), mutta sen varsi on haaraton tai enintään niukasti haarova. Lajin lehdet ovat 6–15 cm pitkiä, vinoneliömäisen puikeita ja usein punertavia, ainakin punalaitaisia. Punarevonhännän kukinnot sijaitsevat varren latvan pitkissä, kaarevissa, lopulta nuokkuviksi taipuvissa haaroissa. Kukinnon osahaarat voivat olla yli 15 cm pitkiä. Pienten kukkien väri vaihtelee punaisesta violettiin ja joskus kellanvihreään. Kukassa on viisi leveän vastapuikeaa, otakärkistä osin toisiaan peittävää kehälehteä. Punarevonhännän hedelmä on kota, joka on hieman kehää pidempi. Pohjoismaissa kasvaessaan laji kukkii heinä-syyskuussa.

Levinneisyys 
Punarevonhäntä kasvaa luonnonvaraisena Etelä-Amerikan itärannikolla Perusta Argentiinaan. Sen on levinnyt ihmisen mukana muille asutuille mantereille.

Käyttö 
Punarevonhäntää on kasvatettu pitkään Andien alueella syötävien lehtien ja siementen takia. Lehtiä käytetään pinaatin tapaan, pienikokoisia siemeniä syödään jauhettuna tai keitettynä.

Lähteet 
 
 Hämet-Ahti, L., Kurtto, A., Lampinen, R., Piirainen, M., Suominen, J., Ulvinen, T., Uotila., P. & Väre, H. 2005: Lisäyksiä ja korjauksia Retkeilykasvion neljänteen painokseen – Lutukka 21: 41–85.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas: Punarevonhäntä (Amaranthus hybridus subsp. caudatus) Suomessa.
 Puutarha.net: Punarevonhäntä (Amaranthus caudatus)
 ITIS: Amaranthus caudatus 
 United States Department of Agriculture (USDA): Amaranthus caudatus 
 Flora of China: Amaranthus caudatus 

Revonhännät
Filosofian lohdutukset

Filosofian lohdutukset () on Alain de Bottonin vuonna 2000 ilmestynyt kirja elämänfilosofiasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kirjailijan sivut  
 The Complete Review 
 Scheer, Steven C.: Consolations of Philosophy Bay Review. 
Snellman, Tomi. Ei juurikaan lohduta. Niin & Näin 2/2004.
 Stenbäck, Irma: Filosofian murusia Helsingin Sanomat 18.12.2003.

Kirjat filosofiasta
Brittiläiset tietokirjat
Vuoden 2000 kirjat
William Hinde

William Robert Norris Hinde (25. kesäkuuta 1900 Cupar – 13. heinäkuuta 1981) on brittiläinen entinen poolonpelaaja ja olympiamitalisti. Hinde oli voittamass hopeaa Berliinin olympialaisissa 1936, joissa hän pelasi kaksi ottelua.

Lähteet 

 Hinden profiili sports-reference.com -sivustolla  

Brittiläiset poolonpelaajat
Brittiläiset olympiamitalistit
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1981 kuolleet
Michel Budsko

Michel Budsko (s. 1954) on suomalainen näyttelijä, joka on tehnyt uraa pääasiassa teattereissa. Hän asuu Helsingissä.

Opiskelu
Michel Budsko kävi Helsingin ranskalais-suomalaista koulua, josta hän myös valmistui ylioppilaaksi vuonna 1974. Vuonna 1979 hän aloitti opinnot Teatterikorkeakoulussa, josta valmistui vuonna 1983. Hänellä oli jo Teatterikorkeakoulun aikana kiinnitys Wasa Teaterissa.

Ura
Valmistuttuaan Teatterikorkeakoulusta Budsko on työskennellyt pääasiassa teattereissa, joissa hän on sekä näytellyt että ohjannut näytelmiä. 

Hänellä on ollut myös muutamia rooleja elokuvissa ja televisiosarjoissa. Hän on myös dubannut animaatioita. Hänen tunnetuin ääniroolinsa on Nuuskamuikkunen Muumilaakson tarinoiden ruotsinkielisessä versiossa. Hän esitti kyseistä roolia myös Muumipeikko ja pyrstötähti -elokuvan (1992) ruotsinkielisessä versiossa.

Nykyään Budsko työskentelee freelancerina, ja hän kuuluukin Helsingin freelancenäyttelijöiden liittoon ja Suomen Näyttelijäliittoon.

Muuta
Michel Budsko on työskennellyt myös ahtaajana, oppaana sekä mielisairaanhoitajana. Häneltä sujuu näytteleminen suomeksi, ruotsiksi, ranskaksi, englanniksi, saksaksi ja espanjaksi.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Dubbaukset

Teatterikiinnitykset
 Wasa Teater, 1982–1983
 Svenska Teatern, 1983–1986, 1992–1993, 1997–1998
 Teatteri Jurkka, 1991–1992
 Vierailuteatteri, 1994–1995
 Teatteri Takomo, 1996
Lisäksi hän on vieraillut Sinisessä teatterissa sekä Mustion kesäteatterissa.

Lähteet
 
 
 Michel Budsko Helsingin freelancenäyttelijöiden sivuilla
 Michel Budsko Suomen Näyttelijäliiton sivuilla

Viitteet 

Suomalaiset televisionäyttelijät
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Isokeltasiipi

Isokeltasiipi (Lithosia quadra) on siilikkäisiin kuuluva, keskikokoinen ja kapeasiipinen yöperhonen.

Koko ja ulkonäkö 
Isokeltasiiven sukupuolet ovat täysin erinäköiset. Koiraan etusiivet ovat pohjaväriltään harmaanruskeat, kärjestään tummemmat tai kellertävät ja laajalti kiiltävät. Siiven tyviosa on keltainen ja etureunasta mustanruskea. Takasiivet ovat kellanharmaat, etureunasta tummemman harmaanruskeat. Naaraan etusiivet ovat kirkkaan keltaiset. Niiden keskivaiheilla siiven etu- ja takareunassa on laajat tummanruskeat, sinisen metallinkiiltoiset laikut ja siiven kärjessä on mustanruskeaa väriä. Lepäävällä perhosella siivet menevät osittain päällekkäin, jolloin täplistä näkyy vain kolme. Takasiivet ovat keltaiset, tyveä kohti harmahtavat. Siipiväli on koiraalla 38–46 mm ja naaraalla 39–56 mm.

Levinneisyys ja lentoaika 
Isokeltasiipi on laajalle levinnyt laji, ja sitä tavataan läntisimmästä Euroopasta Kiinaan ja Japaniin ulottuvalla alueella. Suomessa ja muualla Pohjoismaissa isokeltasiipi on eteläinen tulokaslaji, jota tavataan vaihtelevissa määrin vuosittain, mutta pohjoisraja on Etelä-Pohjanmaan ja Pohjois-Karjalan korkeudella. Paikoittain laji on jopa runsas ja ainakin joinakin vuosina Suomessa on myös lisääntyviä populaatioita. Perhosia on lennossa heinäkuun loppupuolelta elokuun puoleenväliin.

Elinympäristö ja elintavat 

Isokeltasiipi elää lämpimillä metsänreunoilla ja avoimilla hiekkapohjaisilla mailla, mutta vaeltavia yksilöitä voi tavata hyvin monenlaisissa paikoissa. Perhoset ovat yöaktiivisia, aloittavat lentonsa pimeyden laskeuduttua ja jatkavat lentoa pitkälle aamuyölle. Koiraat lentävät valole, naaraat harvemmin. Päivällä perhonen voi lentää pieniä matkoja häirittynä.

Naaras munii noin 250 munaa muutaman kymmenen munan ryhminä puiden kuorille. Toukat kasvavat aluksi hitaasti ja talvehtivat kuorenraoissa. Ne ovat aktiivisia enimmäkseen öisin ja huonolla säällä toukat voivat hakeutua pieniin ryhmiin. Ravinnokseen ne käyttävät jäkäliä, mutta niiden on havaittu syövän myös havununnan (Lymantria monacha) munia ja toukkia. Toukat ovat täysikasvuisia kesäkuun puolivälissä. Kotelo on kotelokopan sisällä kuorenraossa tai sammalen tai jäkälän alla.

Ravintokasvi 
Toukka elää pääasiassa lehtipuiden rungoilla kasvavilla jäkälillä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 kuva toukasta
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 

Siilikkäät
Jordanian vaakuna

Jordanian vaakuna on Jordanian tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella.

Vaakunassa on Saladinin kotka, joka on arabimaissa yleinen tunnus. Se seisoo sinisellä maapallolla, joka symboloi islamin leviämistä maailmassa. Kotkan molemmilla puolilla on Jordanian lippu. Pronssikilpi symboloi tiedon ja oikeuden puolustusta. Kilven ympärillä on vehnän tähkiä ja taatelipalmun lehviä, jotka edustavat tyypillisiä jordanialaisia tuotteita. Alhaalla on al-Nahdan ritarikunnan mitali, korkein jordanialainen ansiomerkki. Nauhassa lukee teksti Abdullah I ibn Al Hussein Bin Aoun, hašemiittisen Jordanian kuningas, rukoilee Jumalalta onnea ja apua. Kruunu kertoo Jordanian olevan kuningaskunta. Vaakunanpeitteen punainen kuvaa uhrausta ja valkoinen puhtautta.

Lähteet

Vaakuna
Valtioiden vaakunat
Matti Wasama

Matti Wasama (14. tammikuuta 1918 Tampere, Suomi – 10. heinäkuuta 1970 Tampere, Suomi) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän voitti urallaan kolme Suomenmestaruutta ja kaksi SM-pronssia.

Wasama pelasi SM-sarjassa Ilveksen ja TaPan riveissä. Hänen ensimmäinen pääsarjakautensa oli Ilveksessä kaudella 1935–1936. Wasama pelasi Ilveksessä seitsemän kautta vuosina 1935–1944. Tuona aikana kaksi kautta jäi pelaamatta sotatapahtumien takia. Wasama voitti Suomenmestaruuden kolmen ensimmäisen kautensa aikana. Kaudella 1937–1938 sarjassa pelattiin vain neljä ottelua, ja Wasama teki niissä seitsemän pistettä ollen Ilveksen paras pistemies. Pisteistä viisi oli maaleja, ja hän oli koko sarjan paras maalintekijä.

Kausilla 1938–1939 ja 1940–1941 Ilves sijoittui pronssille. Wasama oli Ilveksen kapteeni kausilla 1942–1943 ja kausilla 1943–1944. Kausi 1942–1943 oli epävirallinen SM-sarjakausi, ja Ilves sijoittui silloin kolmanneksi. Seuraavaa kautta ei ehditty pelaamaan loppuun, kun jatkosodan pommitukset estivät viimeisen ottelun pelaamisen.

Wasaman poika Jarmo Wasama oli yksi 1960-luvun parhaimpia suomalaisjääkiekkoilijoita. Hän kuoli auto-onnettomuudessa helmikuussa 1966 vain 22-vuotiaana. Matti Wasama oli mukana kolarissa selviytyen siitä aivotärähdyksellä. Matti Wasama ei kuitenkaan toisen poikansa Jukan mukaan toipunut kolarista henkisesti, vaan kuoli 1970 syöpään elämänhalunsa menettäneenä.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 1970 kuolleet
Kultakeltasiipi

Kultakeltasiipi (Eilema sororculum) on siilikkäisiin kuuluva, kirkkaankeltainen yöperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö 
Molemmat sukupuolet ovat jokseenkin yksivärisen keltaisia perhosia. Etusiivet ovat kiiltävät, kärjistään pyöristyneet ja tasaisesti lämpimän keltaiset. Myös takasiivet ovat tasaisen keltaiset, mutta sävyltään hieman vaaleammat. Pää, keskiruumis ja takaruumiin kärkiosa ovat keltaiset, takaruumiin tyviosan ollessa harmaansävyinen. Raajat ja tuntosarvet ovat mustanruskeat. Siipiväli on 25–31 mm.

Samannäköisiä lajeja ovat pikkukeltasiipi (Eilema lutarellum), jolla on kuitenkin kapeammat etusiivet ja takasiivissä harmaata väriä sekä vahakeltasiipi (Eilema cereolum), jolla puolestaan etusiivet ovat kulmikkaammat, himmeät ja ruumis tummempi.

Levinneisyys ja lentoaika 
Kultakeltasiipeä tavataan Britteinsaarilta ja Pohjois-Espanjasta Euroopan ja Aasian poikki Japaniin ja mahdollisesti jopa Vietnamin pohjoisosiin saakka. Pohjoismaissa levinneisyys on hyvin eteläinen. Suomessa laji oli 2000-luvun alkuun saakka hyvin harvinainen harhailija. Sittemmin se on kuitenkin vakiintunut Etelä-Suomeen ja havaintoja on etelärannikolta suunnilleen Turku-Tampere-Joensuu-linjalle saakka. Kultakeltasiipi aloittaa lentonsa huomattavasti ennen muita keltasiipilajeja ensimmäisen sukupolven aloittaessa lentonsa jo toukokuun alkupuoliskolla. Lennon huippu on kesäkuussa. Joskus lajilla on myös osittainen toinen sukupolvi, jonka yksilöitä lentää elo-syyskuussa.

Elinympäristö ja elintavat 
Kultakeltasiipi on lehtimetsien laji, joka viihtyy myös metsien reunamilla ja paikoitellen se saattaa olla runsaslukuinen. Avoimilta paikoilta sitä tapaa vain harvoin, joskin lajilla on taipumusta vaeltaa etsien uusia elinpaikkoja. Perhoset lentävät illan hämärtymisestä keskiyöhön ja koiraat tulevat valolle, naaraat hyvin harvoin. Perhosia tulee myös syötille, mutta muuten ne eivät ilmeisesti käy aktiivisesti kukilla. Laji lentää usein melko korkealla, joskus puiden latvustoissa saakka.

Naaras munii noin 100 munaa puiden oksille tai lehdille, ja munat kuoriutuvat pari viikkoa myöhemmin. Toukat ovat täysikasvuisia syyskuussa ja koteloituvat toukkanahan karvoilla suojatun kotelokopan sisään. Useimmista keltasiivistä poiketen kotelo talvehtii.

Ravintokasvi 
Toukka syö puissa kasvavia jäkäliä sekä viherleviä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 kuva toukasta
 Norges sommerfuger 
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 

Siilikkäät
Kaaripistesiipi

Kaaripistesiipi (Pelosia obtusa) on harvinainen ja vaatimattoman näköinen, siilikkäisiin kuuluva perhoslaji.

Koko ja ulkonäkö 
Kaaripistesiipi on pienehkö, ruskea perhonen. Etusiivet ovat yksivärisen pähkinänruskeat, ja siiven keskivaiheilla on epäsäännöllisen muotoisten mustien pisteiden rivi, joka tekee likimain suoran kulman siiven kärkeä kohti. Takasiivet ovat etusiipiä vaaleamman ruskeat, ulkoreunaa kohti tummenevat. Lepäävä perhonen pitää siipiään tasossa takaruumiin päällä.

Samannäköinen laji on pistesiipi (Pelosia muscerda), johon verrattuna kaaripistesiiven siivet ovat lyhyemmät, leveämmät, ja tummien pisteiden sijainnit niillä ovat erilaiset.

Levinneisyys ja lentoaika 
Kaaripistesiiven levinneisyys tunnetaan huonosti. Siitä on havaintoja useina eri alalajeina Etelä-Englannista, Pohjois-Espanjasta ja Italiasta sekä Keski-Euroopasta Baltian ja Etelä-Venäjän kautta Itä-Aasiaan ja Japaniin. Pohjoismaissa sitä tavataan Tanskassa sekä Ruotsin eteläosissa ja Gotlannissa. Kaaripistesiipi on tavattu Suomesta alle kymmenen kertaa. Ensimmäinen yksilö tavattiin Ahvenanmaan Kökarista syyskuussa vuonna 2002.

Elinympäristö ja elintavat 
Koko esiintymisalueellaan kaaripistesiipi on tavattoman paikoittainen laji. Sitä tavataan kosteilla niityillä, soilla, rannoilla ja rantaniityillä. Kaaripistesiivellä ei ole vaellustaipumusta, vaikka yksilöitä onkin tavattu kaukana tunnetuista esiintymispaikoista. Perhoset lentävät pimeän aikaan, ja molemmat sukupuolet tulevat valolle. Naaraat houkuttelevat koiraita luokseen feromonien avulla.

Naaras laskee munat pieninä ryhminä kasveille, ilmeisesti lähelle maanpintaa. Käytännössä kaikki tieto toukkien elämästä on peräisin kasvatuksista. Munat kuoriutuvat 10 päivän kuluttua ja toukat kasvavat hitaasti ennen siirtymistään talvilevolle. Toukat ovat pääasiassa yöaktiivisia ja saavuttavat täysikasvuisuuden kesä-heinäkuun vaihteessa. Toukka tekee kotelokopan ruo’on varren sisään tai muuhun koloon. Kotelovaihe kestää kahdesta kolmeen viikkoa.

Ravintokasvi 
Toukka elää järviruo’olla ja muilla kosteikkokasveilla ja syö ilmeisesti niillä kasvavia viherleviä sekä kuihtuneita kasvinosia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 hyönteiswiki
 toukka
 Lepidoptera of Belgium 
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 

Siilikkäät
Nikki Benz

Nikki Benz (s. 11. joulukuuta 1981 Ukraina) on pornonäyttelijä, joka valittiin vuonna 2011 Penthousen "Pet of The Yeariksi". Hän oli aikaisemmin esiintynyt kyseisen lehden toukokuun 2008 kansikuvassa ja hänet valittiin huhtikuun 2010 numeroon kuukauden "Penthouse Petiksi". Benz asuu Los Angelesissa, Kaliforniassa. Vuonna 2003 Benz teki ensimmäisen kohtauksensa "Strap On Sally 20":neen Gina Lynnin kanssa. Hän on esiintynyt myös vuoden 2012 toimintajännityselokuvassa My Trip Back to the Dark Side sekä vuoden 2013 rikoselokuvassa Pain & Gain.

Vuonna 2014 Benz pyrki Toronton kaupungin pormestariksi ajaakseen seksuaalisten vähemmistöjen ja aikuisviihteen oikeuksia julkisen liikenteen parantamisen ohella, mutta hänen ehdokashakemuksensa hylättiin vanhentuneen ontariolaisen ajokortin vuoksi.

Palkinnot
 NightMoves Awards 2011: Best Feature Entertainer –palkinto (toimituksen valinta)
 NightMoves Awards 2012: Best Feature Entertainer –palkinto (kannattajien valinta)
 XBIZ Awards 2015: Vuoden Crossover –tähtipalkinto
 AVN –kunniagallerian jäsenyys 2016

Lähteet

Aiheesta muualla
 Nikki Benzin kotisivu
 Nikki Benz 2011 Pet of the Year Issue on Penthouse Magazine
 Adult DVD Talk audio interview

Pornonäyttelijät
Ukrainalaiset näyttelijät
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Alamaailma-trilogia: Kyttä

Alamaailma-trilogia: Kyttä on Alamaailma-trilogian toinen sarja. Sen on ohjannut Minna Virtanen ja käsikirjoittanut Pekka Lehtosaari. Pääosaa, Tukholman suomalaista huumepoliisia Pekka Mannista näyttelee Antti Reini.

Tarina 
Tukholman huumeyksikön suomalainen huumepoliisi Pekka Manninen passitetaan Suomeen, jossa hänen koville otteilleen löytyy käyttöä. Manninen solutetaan venäläiseen huumeliigaan tehtävänään kartoittaa Pietarista tulevan heroiinin reitityksiä Suomeen ja muualle Eurooppaan. Reitityksiä on selvitetty tuloksetta jo pitkään Helsingin poliisin huumeosastolla. Manninen joutuu venymään äärimmäisiin keinoihin, jotta hänen oikea ammattinsa ei paljastuisi venäläiselle rikollisliigalle. Manninen ajaa itsensä tilanteeseen, josta helpolla ei ole ulospääsyä. Raja laittoman ja laillisen poliisitoiminnan välillä hämärtyy Manniselta niin, että hän alkaa toimia kuin rikollinen, vaikka itselleen uskottelee edelleen toimivansa kuin poliisi.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
 Alamaailma-sarja katsottavissa Areenassa. Yle
 
Suomalaiset televisiosarjat
Alamaailma-trilogia: Vanki

Alamaailma-trilogia: Vanki on Alamaailma-trilogian ensimmäinen sarja. Kuusiosaisen sarjan on kirjoittanut Marko Leino ja ohjannut Minna Virtanen. Pääosaa, Vesa Levolaa esittää Max Ovaska. Sarjan on tuottanut Vertigo Production.

Tarina 
Riideltyään tyttöystävänsä (Ada Kukkonen) kanssa nuori Vesa Levola (Ovaska) joutuu uudenvuodenyönä katutappeluun, jossa Vesan kimppuun hyökännyt mies kuolee. Vesa joutuu vankilaan, jossa hänet pakotetaan huumekuriiriksi vankilan ja siviilimaailman väliin. Samalla osastolla Vesan kanssa oleva huumepomo Reka Sundström (Suosalo) juonittelee Vesan työskentelemään hänelle. Reka Sundström pyörittää salakuljetusoperaatioita yhteistyössä Tukholman ja Pietarin mafian kanssa. Sundströmin toimia ja samalla huumeiden kansainvälistä salakuljetusta tutkii komisario Juha Viitasalo (Kouki).

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
 Alamaailma-sarja katsottavissa Areenassa. Yle
 

Suomalaiset televisiosarjat
Tom Verlaine

Tom Verlaine (s. 13. joulukuuta 1949 Morristown, New Jersey) on laulaja, lauluntekijä ja kitaristi, joka tunnetaan parhaiten New Yorkista kotoisin olevasta yhtyeestä Television.

Diskografia

Sooloalbumit
Tom Verlaine (1979)
Dreamtime (1981)
Words from the Front (1982)
Cover (1984)
Flash Light (1987)
The Wonder (1990)
Warm and Cool (1992) (uudelleenjulkaistu 2005)
The Miller's Tale: A Tom Verlaine Anthology (1996)
Around (2006)
Songs and Other Things (2006)

Yhdysvaltalaiset laulaja-lauluntekijät
Yhdysvaltalaiset kitaristit
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Alamaailma-trilogia: Lakimies

Alamaailma-trilogia: Lakimies on Alamaailma-trilogian kolmas eli viimeinen sarja. Sen on ohjannut Petri Kotwica, käsikirjoittanut Marko Leino ja tuottanut Minna Virtanen ja Vertigo Production. Pääosaa, lakimies Tomas Mattilaa esittää Teijo Eloranta.

Tarina 
Lakimies Tomas Mattila on elämäänsä turhautunut, nukkavieruinen ja viinaan menevä rikosasianajaja, joka on hoidellut huumerikollisten asioita kymmenen vuotta. Ennen tätä Mattila toimi yritysmaailmassa liikejuristina, mutta hänet irtisanottiin. Samassa rytäkässä lähti tytär, talo ja vaimo. Nyt Mattila taistelee entisen vaimonsa kanssa tyttären tapaamisoikeuksista. Mattila on täysin kyllästynyt työhönsä, omaan elämäänsä ja asiakkaisiinsa. Hän haluaisi eroon rikosmaailmasta, mutta sinnittelee eteenpäin. Mattilan toimistoon astelee eräänä päivänä kaunis nuori nainen, joka tekee Mattilalle uskomattoman työtarjouksen. Kyseenalaistamatta mitenkään houkuttelevaa tarjousta, Mattila uskoo onnensa kääntyneen ja uransa saaneen uuden aloituksen. Tomas Mattila raitistuu ja onkin kaikin puolin tyytyväinen elämäänsä, kunnes paljastuu, että hän ei tee laillisia sopimuksia, vaan auttaa ruotsalaista rikollisliigaa rahanpesussa. Mattila tajuaa tilanteensa liian myöhään eikä siitä ole enää ulospääsyä.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
 Alamaailma-sarja katsottavissa Areenassa. Yle
 

Suomalaiset televisiosarjat
Common Sense (pamfletti)

Common Sense on Amerikan vallankumouksen aikaan tammikuun 10. päivä vuonna 1776 julkaistu, Thomas Painen kirjoittama pamfletti. Paine kirjoitti pamfletin alun perin nimettömänä kirjoittamalla pamfletin loppuun "Written by an Englishman". Pamfletti saavutti pian ilmestyttyään valtaisan suosion ja se on yhä silloiseen väkimäärään suhteutettuna Yhdysvaltain kautta-aikojen myydyin kirja. 

Pamfletissaan Paine perustelee näkemyksiään siitä, miksi Yhdysvaltojen tulisi itsenäistyä emämaa Britannian siirtomaavallan alaisuudesta. Paine kirjoitti pamfletin hyvin selkeäkielisesti, minkä ansiosta myös tavallinen kansa ymmärsi sen sisällön täysin.

Lähteet
Thomas Paine: Common Sense

Kirjat yhteiskunnasta
Kirjat politiikasta
Pamfletit
Antoine Ignace Melling

Antoine Ignace Melling (1763–1831) oli taidemaalari, arkkitehti ja matkailija, jonka katsotaan kuuluvan ”Levantin taiteilijoihin”. Hänen Konstantinopolia esittävä vedutansa on kuuluisa. Hän asui kaupungissa 18 vuotta. Hän oli sulttaani Selim III:n ja Hatice Sultanin hovimaalari ja myöhemmin keisarinna Joséphine de Beauharnais’n maisemamaalari. Hänen hienoimpia teoksiaan on julkaistu kuvateoksena Voyage pittoresque de Constantinople et des rives du Bosphore.

Mellingin etunimet yhdistetään usein yhdysmerkillä: Antoine-Ignace.

Turkkilainen Nobel-kirjailija Orhan Pamuk omistaa Mellingille kokonaisen luvun omaelämäkerrallisissa muistelmissaan Istanbul: Muistot ja kaupunki. Pamukin mukaan Melling ”näki kaupungin kuin istanbulilainen, mutta maalasi sen kuin selvänäköinen länsimaalainen”.

Lähteet

Bibliografia 
 Elisabeth A. Fraser, Mediterranean Encounters: Artists Between Europe and the Ottoman Empire, 1774-1839, Penn State University Press, 2017.

Aiheesta muualla 
Mellingin maalauksia

Ranskalaiset taiteilijat
Vuonna 1763 syntyneet
Vuonna 1831 kuolleet
Francisco Viti

Francisco Viti (s. 15. elokuuta 1933) on angolalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 14. heinäkuuta 1963 ja nimitettiin Menonguen hiippakunnan piispaksi 10. elokuuta 1975. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giovanni De Andrea, jota avustivat Américo Henriques ja Zacarias Kamwenho.

Viti sai 12. syyskuuta 1986 nimityksen Huambon arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 31. heinäkuuta 2003.

Lähteet 

Angolalaiset papit
Katoliset arkkipiispat
Vuonna 1933 syntyneet
Elävät henkilöt
Jakovlev Jak-28

Jakovlev Jak-28 () on neuvostoliittolainen monikäyttöinen suihkukone, joka palveli kylmän sodan aikana. Konetyypistä oli olemassa eri versioita eri käyttötarkoituksiin. Koneen perusversio on taktinen pommittaja, josta on myös tiedustelu- ja elektronisen sodankäynnin versiot. Jak-28P () rakennettiin pitkänmatkan torjuntahävittäjäksi.

Konetyyppi oli varustettu Tumanskin R-11-suihkumoottoreilla, suunnilleen samalla mallilla kuin MiG-21. Konetyyppi teki ensilentonsa 5. maaliskuuta 1958 nimellä Jak-129.
Jak-28:n tuotanto jatkui vuoteen 1967, ja se vedettiin pois palveluksesta 1980-luvun keskivaiheilla.

Jak-28 esiteltiin ensi kerran Tushinon ilmailunäyttelyssä 1961.
Läntinen tiedustelu luuli sitä aluksi uudeksi hävittäjäkoneeksi ja Jakovlev Jak-25:n seuraajaksi ja se sai koodinimen Flashlight.
Koneen todellisen käyttötarkoituksen paljastuttua se sai pommittajakoodinimen Brewer.

Konetyypin saavuttama lakikorkeus oli tiedustelukäyttöä ajatellen jo tuohon ajankohtaan nähden varsin vaatimaton 16 000 m.

Jakovlev Jak-28:n tuotantomallit
 Jak-28B "Brewer-A" 
 Jak-28L "Brewer-B" 
 Jak-28I "Brewer-C" 
 Jak-28BI 
 Jak-28N 
 Jak-28IM 
 Jak-28R "Brewer-D" 
 Jak-28RL 
 Jak-28SR 
 Jak-28RR
 Jak-28PP "Brewer-E" elektronisen sodankäynnin versio
 Jak-28U "Maestro" 
 Jak-28P "Firebar" 
 Jak-28PM 
 Jak-28-64 
 Jak-28URP 
 
 Firebar – hävittäjä
 Brewer – pommittaja
 Maestro – tiedustelukone

Tekniset tiedot

Lähteet

Aiheesta muualla

 A.S.Yakovlev design bureau: Supersonic jets: Yak-28PM 
 http://www.netti.fi/~halle/planes/rus/yak-28.htm

Jak-028
Neuvostoliittolaiset hävittäjälentokoneet
1950-luvun hävittäjälentokoneet
Nikolai Dobroljubov

Nikolai Aleksandrovitš Dobroljubov (; 5. helmikuuta (J: 24. tammikuuta) 1836 Nižni Novgorod – 29. marraskuuta (J: 17. marraskuuta) 1861 Pietari) oli venäläinen kirjallisuuskriitikko ja kirjailija.

Vuonna 1858 Dobroljubovista tuli Nikolai Tšernyševskin kirjallisuuskritiikkilehti Sovremennikin toimittaja. Hän kuului Vissarion Belinskin kriittiseen koulukuntaan ja lähestyi Tšernyševskin demokraattisiin perustuksiin nojaavaa esteettis-sosiologista suuntausta. Dobroljubovin syviä ja venäläistä elämää kuvaavia esseitä leimaa erityisesti hänen tutkimuksensa Aleksandr Ostrovskin draamasta Tjomnoe tsarstvo (Тёмное царство) ja Ivan Gontšarovin romaanin "Oblomov" perusajatus (Что такое обломовщина?, Tšto takoje oblomonštšina?).

Dobroljubovin kirjoituksista, joiden joukossa on elegisiä ja satiirisia runoja sekä pari kertomusta, julkaistiin kattava kokoelmateos vuonna 1862. 

Vuonna 1836 syntyneet
Vuonna 1861 kuolleet
Venäläiset kirjailijat
Salme Simanainen

Salme Simanainen (14. heinäkuuta 1920 Ruokolahti – 5. helmikuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen valokuvaaja, jota pidetään suomalaisen muotokuvauksen mestarina.

Simanainen lähti valokuvausalalle päästyään 1935 harjoittelijaksi valokuvaamo Taiteeseen Ensossa. Hän muutti 1940 Helsinkiin ja haki työpaikkaa Tenhovaaran valokuvaamosta. Pian hän sai liittää ottamiinsa kuviin nimikirjaimensa SS, ja kuvattavat halusivat erityisesti juuri hänet kuvaamaan. Tenhovaaran kuoltua yllättäen Simanainen siirtyi valokuvaamo Ikäheimoon, jonne asiakkaat tulivat perässä. Hän oli menestynyt kilpailuissa jo aiemmin ja alkoi nyt saada nimeä alalla. Hän myös opetti kursseilla. 

Simanainen perusti oman yrityksen vasta 1960 Hakaniemeen, vaikka hänet tunnettiin pitkään suomalaisen muotokuvauksen huippunimenä. Hänelle myönnettiin 1962 ARPS-arvo, ja 1969 hän sai oikeuden käyttää Englannin kuninkaallisen valokuvausseuran tunnusta FRPS (Fellowship of Royal Photographic Society), ensimmäisenä naisena Pohjoismaissa. Hän sai taiteilijaeläkkeen 1974 ja valtion taiteilijapalkinnon 1979. Simanaisen negatiiviarkisto on talletettuna Kansallismuseoon.

Lähteet

Kirjallisuutta
 

Suomalaiset valokuvaajat
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Putkivirtausreaktori

Putkivirtausreaktori eli putkireaktori tai tulppavirtausreaktori (PFR) on malli ideaalisesta reaktorista. Putkivirtausreaktorimallia voidaan käyttää ennustamaan aineiden käyttäytymistä reaktorissa ja reaktorin mitoitukseen.

Oletukset
Putkivirtausreaktorimallissa oletetaan, että reaktoriin syötetty fluidi virtaa tulppamaisena. Reagenssit reagoivat ja sekoittuvat ainoastaan samanaikaisesti syötettyjen reagenssien kanssa. Virtaus on täydellisesti sekoittunut radiaalisesti, mutta ei aksiaalisesti. Näin ollen virtauksessa ei radiaalisesti ole eroa konsentraatioissa eikä reaktionopeudessa. Lähtöaineet reagoivat jatkuvasti virratessa putkimaista reaktoria eteenpäin, jolloin konsentraatioprofiili muuttuu reaktorissa. Tällöin kaikilla reaktoriin syötetyllä materiaalilla on sama viipymäaika reaktorissa, jota merkitään kirjaimella τ. Ideaalisessa putkivirtausreaktorissa reaktion edistymisaste ei riipu reaktorin muodosta, vaan ainoastaan sen tilavuudesta.

Sovelluksia teollisuudessa
Putkivirtausreaktorimallia voidaan soveltaa teollisuudessa putkimaisille reaktoreille, joita käytetään tyypillisesti neste- tai kaasufaasissa tapahtuville reaktioille. Reaktori voi olla myös niin kutsuttu pakattu peti-tyyppinen eli täytetty katalyytillä. Jotta malli toimisi riittävän hyvin on reaktorin pituuden oltava riittävän suuri verrattuna reaktorin halkaisijaan, vähintään 20-kertainen, kun virtaus reaktorissa on turbulentti ja vähintään 200-kertainen, jos virtaus on laminaari. Putkimaisen reaktorin ongelma on vaikea lämmönsäätely, jolloin lämpötila reaktorissa ei välttämättä ole sama joka kohdassa virtausta.

Katso myös
Panosreaktori
Sekoitussäiliöreaktori

Lähteet

Kemialliset reaktiot
Kemianteollisuus
Kari Wihlman

Kari Jorma Juhani Wihlman (s. 18. helmikuuta 1966 Helsinki) on toiminut Väyläviraston (vuoden 2018 loppuun asti Liikennevirasto) pääjohtajajana 1.1.2018 alkaen..  Marraskuussa 2022 valtioneuvosto nimitti hänet toiselle viisivuotiskaudelle 1.1.2023  alkaen. Aiemmin hän toimi Liikenteen turvallisuusvirasto Trafin pääjohtajana viraston perustamisesta 1.1.2010–31.12.2017. Sitä ennen Wihlman on toiminut muun muassa Ajoneuvohallintokeskuksen ylijohtajana vuosina 2008–2009. 

Kari Wihlman kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta 1985. Koulutukseltaan hän on varatuomari ja sotilasarvoltaan yliluutnantti.

Tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi Wihlmanille 6.12.2016 Suomen Leijonan komentajamerkin. Vuonna 2018 Kari Wihlmanille myönnettiin liikenneturvallisuusalan ansiomitali. Sisäministeri Krista Mikkonen myönsi Wihlmanille 21.3.2022 Rajavartiolaitoksen ansioristin.

Lähteet 

Suomalaiset juristit
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Oktonautit

Oktonautit () on Chorionin ja Brown Bag Filmsin CBeebies-kanavalle tuottama lasten tietokoneanimaatiosarja. Sarjan ensimmäinen osa esitettiin Britanniassa 4. lokakuuta 2010, ja sarjaa on esitetty muun muassa Australiassa ABC3-, Ranskassa TF1-, Yhdysvalloissa Disney Channel- ja Suomessa Yle TV2 -kanavalla. Sarjassa seurataan eläinten miehittämän merenalaisen Oktopod-nimisen tutkimusaseman toimintaa ja seikkailuja. Sarjan hahmot on suunnitellut Meomi.

Oktonautit ovat merenalaisen tutkimusasema Oktopodin miehistöä, jonka komentajana toimii kapteeni Valkonen. Oktonautteja ovat: Valkonen, Kwazi, Peso, Tessa, Shellington, Tumppi, Viivi ja Vihi, heidän lisäkseen Oktopodin miehistöön kuuluu joukko vesiläisiä, joiden johtajana on Tumppi. Oktonauttien vedenalaiset kulkupelit ovat nimeltään Gupeja, joita ovat Gup A, -B, -C, -D, -E, -F, -G, -H, -I, -K, -M, -O, -R, -S, -V, -X, -Y.

Hahmot

Suomenkieliset ääninäyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
Yle Areena - Oktonautit 

Lastenohjelmat
Brittiläiset televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
BBC:n televisio-ohjelmat
Nicken Malmström

Nicken Malmström (19. helmikuuta 1897 Moskova – 26. heinäkuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.

Henkilöhistoria 
Filosofian maisteri Malmström toimi äidinkielen opettajana Helsingissä 1934–1939 ja sienitieteilijänä Helsingin yliopiston kasvitieteen laitoksella 1949–1964. Malmströmin puoliso 1930–1947 oli kuvataiteilija Ann-Marie Häyrén-Malmström.

Kirjallinen tuotanto 
Malmström oli runoilijana 30-lukulainen pessimistinen modernisti, mutta julkaisi myös aforismeja ja novellikokoelman.

Teoksia 
 I stoftet, runokokoelma. Schildt, Helsingfors 1927
 Med långhårigt huvud. Söderström, Helsingfors 1929
 Ur nattens hand, runokokoelma. Söderström, Helsingfors 1935
 Under solen. Söderström, Helsingfors 1939
 Vid skymningens fönsterpost. Söderström, Helsingfors 1945
 Mot morgonportar, runokokoelma. Söderström, Helsingfors 1946
 På gränsen, novelleja. Söderström, Helsingfors 1950
 Du som kommer, runokokoelma. Söderström, Helsingfors 1951
 Fågelvägen, aforismeja. Söderström, Helsingfors 1953
 Gryning och obelisk, runokokoelma. Söderström, Helsingfors 1957
 Jordstjärna, runokokoelma. Söderström, Helsingfors 1962
 Aldrig en strand : valda dikter 1927-39, runovalikoima. Söderström, Helsingfors 1963

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Nicken Malmström. Kirjasampo.fi.

Suomenruotsalaiset kirjailijat
 Suomalaiset runoilijat
 Suomalaiset novellikirjailijat
 Suomalaiset opettajat
 Suomalaiset kasvitieteilijät
Vuonna 1897 syntyneet
Vuonna 1967 kuolleet
Tuhkakarvajalka

Tuhkakarvajalka (Dicallomera fascelina) on harmaa, Suomessa harvinainen yöperhonen.

Koko ja ulkonäkö 
Tuhkakarvajalka on harmaa yöperhonen, jonka naaras on selvästi koirasta kookkaampi. Siipien pohjaväri on vaaleanharmaa ja etusiipi on kauttaaltaan pienten mustien täplien kirjoma. Sisempi ja ulompi poikkiviiru erottuvat selvästi. Ne ovat varsinkin etureunastaan mustat ja niissä on oranssinruskeaa varjostumaa. Poikkiviirujen väliin jää tumma, reunaltaan vaalea keskitäplä. Takasiivet ovat vaaleanharmaat ja niissä on himmeä, tumma keskitäplä. Koiraan tuntosarvet ovat tuuhean kaksoiskampahampaiset. Naaraan tuntosarvet ovat ohuemmat, ruumis rotevampi ja siivet muodoltaan pitemmät ja kapeammat, kuin koiraalla. Pohjoisessa perhoset ovat pohjaväriltään tummemman harmaita. Karvajaloille tyypilliseen tapaan lepäävä perhonen pitää etummaista, tuuhean harmaakarvaista raajapariaan ojennettuna eteenpäin. Siipiväli on koiraalla 34–40 mm ja naaraalla 37–53 mm.

Toukka muistuttaa melko paljon rämekarvajalan (Gynaephora selenitica) toukkaa. Se on musta ja kauttaaltaan valkoisten tai kellertävien karvojen peittämä. Selkäpuolella on viisi mustaa tuuheaa karvatupsua, jotka ovat sivuilta valkoiset. Pään molemmin puolin on lyhyet, eteenpäin suuntautuneet mustat tupsut ja toukan peräpäässä on pitkä ja tuuhea musta karvatupsu. Täysikasvuinen toukka on 40–45 mm pitkä.

Levinneisyys ja lentoaika 
Tuhkakarvajalan levinneisyys ulottuu Keski- ja Pohjois-Euroopasta Venäjän poikki Itä-Siperiaan. Suomessa sitä tavataan paikoittaisena koko maassa, joskin laji on selvästi yleisempi etelä- ja keskiosissa. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesä-heinäkuun vaihteesta elokuun alkuun.

Elinympäristö ja elintavat 
Tuhkakarvajalka viihtyy sekä kosteilla että kuivilla avoimilla paikoilla ja saattaa olla hyvinkin runsaslukuinen. Koiraat aloittavat lennon yleensä vasta puolen yön aikoihin tai aamuyöllä, mutta naaraat lähtevät liikkeelle jo illan tullen. Koiraat tulevat valolle, naaraat hyvin harvoin. Aikuinen perhonen on lyhytikäinen eikä nauti ravintoa.

Naaras munii 150–200 munaa muutaman kymmenen munan ryhmiksi oksille. Munarykelmään tarttuu tummanharmaata karvaa naaraan takaruumiin kärjen tupsusta. Nuoret toukat elävät ryhminä ja talvehtivat. Keväällä toukat itsenäistyvät ja syövät ravintokasviaan ympäri vuorokauden. Helpoimmin toukkia löytää alkukesästä öisin. Toukat ovat täysikasvuisia kesäkuun alkupuolella ja pohjoisimmilla elinalueillaan saattavat talvehtia vielä uudelleen ennen koteloitumistaan. Kotelo on läpikuultavan ja toukkakarvoilla suojatun kotelokopan sisällä maassa tai kasvin varrella.

Ravintokasvi 
Toukka on monilla lehtipuilla ja varvuilla elävä polyfagi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen perhostutkijain seura: tuhkakarvajalka 
 toukka
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 
 Vlindernet 

Villakkaat
Idänselkova

Idänselkova (Zelkova serrata) on Japanissa luonnonvaraisena kasvava jalavakasveihin kuuluva puu. Viljeltynä koristepuuna se on levinnyt muillekin mantereille. Lajia kasvatetaan myös bonsaina.

Ulkonäkö 
Idänselkovan latvus on usein muodoltaan laakea tai pyöreä. Puun runsaat latvahaarat osoittavat tasaisesti eri suuntiin rungon sivuille ja yläpuolelle vaakatasosta pystytasoon. Nuorissa vuosikasvaimissa lehdet ovat selväruotiset ja vanhemmissa oksissa lyhytruotiset. Lehdet ovat muodoltaan suipot, suippokärkiset ja laidaltaan selvästi sahahampaiset. Lehtien syysvärityksenä ovat punaisen ja keltaisen sävyt.

Lähteet 

Selkovat
Euroryhmä

Euroryhmä on euroalueen valtiovarainministereistä koostuva ryhmä, joka edistää jäsenvaltioiden yhteistoimintaa euroon liittyvissä asioissa. Valtiovarainministerien lisäksi ryhmään kuuluvat Euroopan komission talous- ja raha-asioista vastaava komissaari ja Euroopan keskuspankin pääjohtaja. Eurooppa-neuvosto hyväksyi euroryhmän perustamisen joulukuussa 1997 ja ensimmäinen euroryhmän kokous pidettiin 4. kesäkuuta 1998 Senningenin linnassa Luxemburgissa.

Euroryhmä kokoontuu yleensä kerran kuussa ennen EU:n talous- ja rahoitusasioiden neuvoston Ecofin-kokousta, joka on osa Euroopan unionin neuvostoa. Varsinainen päätöksenteko tapahtuu Ecofinin kautta ja euroryhmän luonne on Lissabonin sopimuksen mukaan epävirallinen.

Puheenjohtaja 
Aluksi ryhmän puheenjohtajana toimi EU:n neuvoston puheenjohtajamaan valtiovarainministeri, tai puheenjohtajuuskierrossa seuraava sopiva jos puheenjohtajamaa ei ollut euroalueessa. Vuonna 2004 euroryhmä päätti valita pysyvän puheenjohtajan kaksivuotiseksi kaudeksi, jonka voi uusia.

Ensimmäinen pysyvä puheenjohtaja oli Luxemburgin pääministeri Jean-Claude Juncker vuosina 2005–2013. Junckerin seuraajaksi valittiin 21. tammikuuta 2013 Alankomaiden valtiovarainministeri Jeroen Dijsselbloem. Alankomaissa maaliskuussa 2017 pidettyjen vaalien jälkeen maahan nimitettiin uusi hallitus, missä Dijsselbloemin työväenpuolue ei ollut mukana. Euroryhmä kuitenkin sopi lokakuussa 2017 hänen hoitavan puheenjohtajan tehtävää väliaikaisesti euroryhmän kokoukseen tammikuussa 2018 asti.

Portugalin valtiovarainministeri Mário Centeno valittiin 4. joulukuuta 2017 Dijsselbloemin seuraajaksi euroryhmän puheenjohtajaksi. Virallisesti Centeno aloitti kaksi- ja puolivuotisen kautensa puheenjohtajana 13. tammikuuta 2018.

Centenon seuraajaksi valittiin 9. heinäkuuta 2020 Irlannin valtiovarainministeri Paschal Donohoe.

Euroryhmän puheenjohtajat:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Euroryhmän esittely neuvoston pääsihteeristön sivustolla

Euroopan unionin talous
Pikimänty

Pikimänty (Pinus rigida) on mäntylaji, joka kasvaa alkuperäisenä itäisessä Pohjois-Amerikassa. Lajia tavataan luonnonvaraisena Itä- ja Koillis-Yhdysvalloissa 17 osavaltiossa sekä Kanadassa Ontariossa ja Québecissa. Se on elinvoimainen.  Pikimänty muodostaa laajoja metsiä erityisesti Pohjois-Amerikan itäosan rannikoilla.

Ulkonäkö 
Pikimänty on suurimmillaan 31 metriä korkeaksi kasvava puu. Sen rungon punaruskea kaarna on syvästi ja epäsäännöllisesti uurteinen. Neulasia on kolme (tai viisi) yhdessä nipussa, ne ovat 5–10(–15) senttimetriä pitkiä ja kiertyneitä. Kävyt ovat kypsinä ruskeita, 3–9 cm pitkiä ja sulkeutuneena munanmuotoisia.  Pikimänty on kasvultaan poikkeuksellinen mäntylaji, sillä se pystyy kasvattamaan uusia haaroja rungon jälkisilmuista esimerkiksi metsäpalon tuhottua puun osia.

Lähteet 

Männyt
Rettig (suku)

Rettig on ruotsalainen ja suomalainen liikemiessuku, joka on tunnettu pitkään tupakkatehtailijoina. Suvun suomalainen haara omistaa Rettig Group (ent. P. C. Rettig & Co) -perheyrityksen ja on aateloitu vuonna 1898 nimellä von Rettig.

Historia
Suku on alun perin Saksasta, josta Stephen Cerillius Rettig siirtyi 1790-luvulla Tanskan kautta Ruotsiin. Hänen poikansa, ruukinpatruuna Pehr Christian Rettig loi merkittävän liiketoiminnan, ja suku nousi pian merkittäväksi tekijäksi Ruotsin tupakka- ja rautateollisuudessa sekä laivanvarustuksessa. Rettigin tupakka tuli pian tunnetuksi Suomessakin. Stephen Rettigin pojanpoika Pehr Cerelius Rettig muutti vuonna 1845 Gävlestä Suomeen ja perusti Turkuun Rettigin tupakkatehtaan, josta käynnistyi suvun liiketoiminta Suomessa. Pehr Cerelius Rettigin kuoltua lapsettomana hänen työnsä jatkajaksi tuli Ruotsista hänen veljenpoikansa Fredric Rettig, joka aateloitiin vuonna 1898 nimellä von Rettig. Suku esiteltiin samana vuonna Suomen Ritarihuoneelle numerolla 273.

Suomen Rettigit ovat vaikuttaneet pääasiassa Turussa. Sukuhauta on Turun hautausmaalla.

Von Rettigin suku on vuodesta 1890 omistanut Raadelman kartanon entisessä Piikkiössä, nykyisessä Kaarinassa.

Jäseniä
Pehr Christian Rettig (1788–1862), ruotsalainen ruukinpatruuna, suvun liiketoiminnan perustaja Ruotsissa
Pehr Cerelius Rettig (1811–1871), tupakkatehtailija, suvun liiketoiminnan perustaja Suomessa, Pehr Christian Rettigin poika
Anton Rettig (1814–1896), ruotsalainen ruukinpatruuna ja poliitikko, Pehr Christian Rettigin poika
Robert Rettig (1818–1886), ruotsalainen ruukinpatruuna ja poliitikko, Pehr Christian Rettigin poika
John Rettig (1847–1907), ruotsalainen liikemies ja poliitikko, Robert Rettigin poika

von Rettig
Fredric von Rettig, vuoteen 1898 Rettig (1843–1914), tupakkatehtailija, suurlahjoittaja, Robert Rettigin poika
Henning von Rettig (1866–1924), tupakkatehtailija, turkulainen vaikuttaja, Fredric von Rettigin poika
Eric von Rettig (1867–1937), poliitikko, pankinjohtaja, Fredric von Rettigin poika
Hans von Rettig (1894–1979), tupakkatehtailija, Rettigin palatsin rakennuttaja, Henning von Rettigin poika
Margareta Aminoff o.s. von Rettig (1913–1998), järjestövaikuttaja, helsinkiläinen kunnallispoliitikko, Eric von Rettigin tytär
Gilbert von Rettig (1928–1994), tupakkatehtailija, Suomen rikkain henkilö, Hans von Rettigin poika
Cyril von Rettig (s. 1954), Rettigin hallituksen puheenjohtaja, Gilbert von Rettigin poika
Tomas von Rettig (s. 1980), liikemies ja kilparatsastaja, Cyril von Rettigin poika

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suvun talousvaikuttajien sukupuu yhtiöineen Pörssitiedossa

Suomalaiset suvut
Ruotsalaiset suvut
Yrityssuvut
Montenegron romanit

Montenegron romanit ovat Montenegrossa asuva romanivähemmistö. Vuoden 1991 väestönlaskennassa 3 282 henkilöä ilmoitti etniseksi taustakseen romanin, mutta todellisuudessa heitä arvioidaan olevan jopa 20 000. Montenegron romanit puhuvat romania, sekä serbiaa ja albaniaa.

Historia

Montenegron historiallista romaniväestöä koskevia lähteitä on vähän. Niin sanotun vanhan Montenegron alueella eli ehkä vain 500 romania, mutta heidän määränsä valtion alueella lisääntyi Montenegron laajennettua vuodesta 1878 eteenpäin. Vanhan Montenegron romanit olivat ortodokseja ja he olivat hyvin sopeutuneita ympäröineeseen yhteiskuntaan. Vanha romaniväestö sulautui pitkälle muuhun väestöön 1900-luvun aikana, mutta esimerkiksi Barissa on edelleen heistä polveutuvia vanhojen tapojen mukaan eläviä romaneja. Suurin osa Montenegron nykyisestä romaniväestöstä on kuitenkin suhteellisen hiljattain muista Balkanin osista maahan tulleita. Viimeisin suuri aalto heitä tuli Kosovon sodan yhteydessä pakolaisina. Monet romanit tulevat lisäksi Montenegroon vain jatkaakseen sieltä muualle Eurooppaan. Kosovon sodan yhteydessä maahan tuli myös ashkaleja, jotka puhuvat äidinkielenään albaniaa. Heidän yhteytensä romaneihin ei ole selvä, mutta heidät luokitellaan usein yhteen.

Montenegrossa on esiintynyt romanien vastaista mielialaa. Ehkä vakavin tapaus sattui vuonna 1995 Danilovgradissa. Tuolloin paikalliset raivostuivat 14-vuotiaan tytön raiskaustapauksesta, jonka epäiltynä oli kaksi romanimiestä. Romanit pakenivat Danilovgradista ja heidän asumuksensa poltettiin. Nykyisin lähes 40 % romaneista on työttömiä ja monet heistä asuvat paikoissa, joissa ei ole esimerkiksi puhdasta vettä. Maailmanpankin mukaan noin puolet romaneista on myös köyhyysrajan alapuolella. Erityisen huono tilanne on epävirallisissa asumuksissa asuvilla yleensä Kosovosta kotoisin olevilla romaneilla.

Kulttuuri

Romanit ovat jääneet varsin vähälle huomiolle Montenegrossa. Heillä on oma järjestönsä, mutta sen toiminta on ollut rajoittunutta. Romaninkielisiä kouluja tai sen tuntiopetusta ei ole. Alle 10 % romanilapsista käy koulua ja koulua käyvätkin eristyvät usein muista yhteisen kielen puuttuessa. Suurin osa Montenegrossa nykyisin asuvista romaneista on uskonnoltaan muslimeja .

Lähteet

Viitteet

Romanit, Montenegro
Romanit
Raul Kelecom

Raul Kelecom oli belgialainen jalkapalloilija. Hän kuului Université libre de Bruxelles'n joukkueeseen, joka sai pronssimitalin vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa. Kelecomin lisäksi pronssijoukkueessa pelasivat Albert Delbecque, Marcel Leboutte, Lucien Londot, Ernest Moreau de Melen, Eugène Neefs, Georges Pelgrims, Alphonse Renier, Emile Spannhoghe, Eric Thornton ja Hendrik Van Heukelum.

Lähteet 

Belgialaiset jalkapalloilijat
Belgialaiset olympiamitalistit
Syntymävuosi puuttuu
Kuolinvuosi puuttuu
Josef Věntus

Josef Věntus (17. helmikuuta 1931 Kylešovice – joulukuu 2001) oli Tšekkoslovakiaa edustanut soutaja. Hän kilpaili vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa ja sitten vuoden 1960 Rooman ja vuoden 1964 Tokion kesäolympialaisissa, joista kummassakin hän sai miesten kahdeksikossa pronssia.

Lähteet 

Tšekkoslovakialaiset soutajat
Tšekkoslovakialaiset olympiamitalistit
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Treeniohjelma

Treeniohjelmalla tarkoitetaan liikuntaan tarkoitettua harjoitteluohjelmaa, jonka avulla voidaan harjoittaa tehokkaasti erilaisia lihaksia. Treeniohjelmiin kuuluvat normaalisti erilaiset kuntosaliohjelmat ja aerobiset harjoitteluohjelmat, joiden avulla lihaksia voidaan kasvattaa, polttaa rasvaa tai nostaa yleiskuntoa.

Kuntosaliohjelma
Kuntosaliohjelmalla tarkoitetaan kuntosalilla käytettävää harjoitusohjelmaa, jonka avulla voidaan kehittää lihasten eri osa-alueita.  Kuntosaliohjelman avulla voidaan nostaa voimaa lihaksissa, kasvattaa lihasten kokoa sekä muotoilla lihaksia. Kuntosaliohjelman voi laatia Personal trainer, hakea Internetistä tai kuntosaliohjelman voi tehdä itse. 

Kuntosaliohjelman tärkein seikka on, että kehittyminen on oikeaoppista ja tehokasta juuri halutulla tavalla sekä liikkeet tehdään oikein, jotta vältetään loukkaantumiset.

Kuntoilu