joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Harmaamustesieni

Harmaamustesieni (Coprinopsis atramentaria, syn. Coprinus atramentarius) on hämymustesienten sukuun kuuluva lyhytikäinen helttasieni. Se on nuorena hyvä ruokasieni, mutta se sisältää antabuksen tavoin vaikuttavia aineita, joten sitä ei pidä nauttia alkoholin kanssa.

Ulkonäkö 

Harmaamustesieni nousee maasta munanmuotoisena ja laakenee vanhemmiten kellomaiseksi. Sen ruskeanharmaa lakki on enimmillään 7 cm korkea, sileäpintainen ja suippohuppuinen. Nuorella sienellä jalka on lähes kokonaan lakin sisällä. Täysikasvuisen sienen korkeus on 7–12 cm ja leveys 4–8 cm. Heltat ovat nuorella sienellä vaaleat, mutta itiöiden kypsyessä helttojen väri tummenee. Vanhemmiten heltat sulavat mustaksi nesteeksi. Harmaamustesieni muuttuu maasta noustuaan vain parissa päivässä hyllyväksi mustaksi limaksi.

Samankaltaisia lajeja 
Harmaita mustesieniä on useita, joten harmaamustesienen varsinaisia näköislajeja saattaa olla vaikea tunnistaa. Tätä lajia muistuttaa muun muassa nipukkamustesieni (Coprinopsis acuminata).

Kasvuaika ja -paikka 
Harmaamustesieni kasvaa kesällä ja syksyllä tyypillisesti suurissa ryhmissä nurmikoilla, lehdoissa, lahokannoilla ja puutarhoissa. Se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta harvinaistuu Lappia myöten.

Käyttö ravinnoksi 
Harmaamustesieni on nuorena hyvä ruokasieni, joka ei vaadi esikäsittelyä. Vanhat yksilöt eivät kelpaa syötäväksi. Harmaamustesieniä käytettäessä tulee kuitenkin huomioida se, että harmaamustesieni sisältää antabuksen tavoin vaikuttavaa harvinaista aminohappoa kopriinia (C8H14N2O4, CAS-numero 58919-61-2) tai sen kaltaisia yhdisteitä, joten sen kanssa ei tule nauttia alkoholijuomia. Kopriini estää yhtä etyylialkoholin aineenvaihduntaan osallistuvaa entsyymiä. Jos sieniaterialla tai vielä muutaman vuorokauden kuluttua sen jälkeen nautitaan alkoholia, krapula seuraa 15 minuutin – 2 tunnin viiveellä. Oireita ovat muun muassa pahoinvointi, oksentelu, kasvojen ja ylävartalon punotus, kutina ja päänsärky. Vakavammat oireet, kuten tajuttomuus sekä hengitys- tai sydänpysähdys, ovat hyvin harvinaisia. Oireet ovat yksilöllisiä ja riippuvat siitä minkä verran syödään sientä ja juodaan alkoholia. Yleensä oireet häviävät 2–4 tunnin kuluessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Evira: Harmaamustesieni 
 Laji.fi: harmaamustesieni (Coprinopsis atramentaria)
 Luonnossa.org: Harmaamustesieni (Coprinus atramentarius) 
 MushroomExpert: Coprinopsis atramentaria 
 Coprinopsis atramentaria, harmaamustesieni @ Natural Fungi in Finland

Hämymustesienet
Myrkkysienet
Suomalaiset ruokasienet
Hugh Jackman

Hugh Michael Jackman (s. 12. lokakuuta 1968 Sydney, Uusi Etelä-Wales) on australialainen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa roolistaan Wolverine-supersankarina X-Men-elokuvasarjassa. Hän näytteli Jean Valjeania vuoden 2012 musikaalielokuvassa Les Misérables, josta hän sai Golden Globen ja ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa.

Jackman tunnetaan myös teatterimusikaalista The Boy from Oz, josta hänet palkittiin Tony-palkinnolla.

Elämäkerta 
Hugh Jackman syntyi Sydneyn kaupungissa Australiassa englantilaisten vanhempiensa perheen viidenneksi ja nuorimmaksi lapseksi. Jackmanilla on myös häntä nuorempi sisarpuoli. Hänen äitinsä palasi takaisin Englantiin Jackmanin ollessa kahdeksanvuotias ja hän jäi kirjanpitäjänä toimineen isänsä Chrisin luokse.

Jackman tapasi australialaisen Corelli-televisiosarjan kuvauksissa vuonna 1995 Deborra-Lee Furnessin, ja he menivät naimiisiin seuraavana vuonna. Heillä on kaksi adoptoitua lasta.

Ura 
Jackman on näytellyt australialaisissa elokuvissa Erskineville Kings (1998) ja Paperback Hero (1999). Elokuvia ei ole julkaistu Suomessa. Hänen ensimmäinen elokuvansa Yhdysvalloissa ja Hollywoodissa on X-Men (2000), joka oli samalla myös Jackmanin läpimurto. Alun perin Wolverinen rooliin oli suunniteltu muusikko Glenn Danzigia. Tämän jälkeen Hugh Jackman on nähty hakkerielokuvassa Salasana: Swordfish (2001), romanttisissa komedioissa Teoria miehistä (2001) ja Kate & Leopold (2001), X-Menin jatko-osassa X-Men 2 (2003) sekä hirviöiden metsästäjänä Van Helsingissä (2004). Vuonna 2006 sai ensi-iltansa kuusi Jackmanin elokuvaa: X-Men: Viimeinen kohtaaminen, Scoop, The Fountain, The Prestige sekä animaatiot Virran viemää ja Happy Feet.

Hugh Jackman on myös tunnettu teatterityöstään. Aloittaessaan uraansa vierailemalla televisiosarjoissa, kuten Law of the Land, Blue Heelers ja Lumisen virran mies, hän esiintyi musikaaleissa Kaunotar ja Hirviö (1995), ilkeänä Gastonina; Sunset Boulevard (1996) ja Oklahoma! jossa hän esitti Curlya. Laulu- ja tanssitaitonsa hän näytti Yhdysvalloille musikaalissa Carousel (2002), mutta viimeistään Broadwayllä esitetyssä The Boy from Ozissa (2003), josta hän sai Tony-palkinnon parhaana musikaalinäyttelijänä. The Boy from Ozissa Jackman näyttelee kuuluisaa australialaista viihdetaiteilijaa, laulaja ja laulunkirjoittaja Peter Allenia. 

Jackman on juontanut Tony-palkintogaalan peräti kolmesti peräkkäin, vuosina 2003, 2004 ja 2005, joista vuoden 2004 juonnolla hän voitti Emmyn. Vuonna 2009 hän juonsi Oscar-gaalan.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Australialaiset näyttelijät
Videopelien ääninäyttelijät
Primetime Emmy -palkinnon saajat
Tony-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kalpa

Kalpa (ransk. épée) on urheilulaji, jossa otellaan yksi vastaan yksi kalpa-nimisellä miekalla. Kalpa on pistomiekka, joten sillä saa pisteen ainoastaan pistämällä vastustajaa. Kahdesta muusta miekkailun olympialaislajista myös floretti on pistomiekka kun taas säilä on lyömämiekka.  
Kalvan hyväksytty osuma-alue on koko keho. Ottelualue on muiden lajien tapaan 14 x 1,5–2 metrin suuruinen. 

Kalpamiekkailu on yksinkertaisin laji seurata sillä se, joka pistää ensimmäisenä voittaa pisteen. Sopimusaseilla floretilla ja säilällä piston hyväksyminen riippuu myös siitä, kumpi hyökkäsi ensin tai torjui hyökkäyksen onnistuneesti ja jatkoi vastapistolla. Kalvalla kaksoispistot eli pistot, joissa molemmat miekkailijat osuvat toisiinsa samanaikaisesti, ovat sallittuja. Kaksoispisto eli ns. "tuplapisto" rekisteröityy, jos miekkailijat saavat toisiinsa piston 40 millisekunnin sisällä.

Nykyaikaisissa olympialaisissa laji on ollut mukana vuodesta 1900 alkaen. Kalpamiekkailu kuuluu osana myös nykyaikaisen viisiottelun kilpailuohjelmaan. Nykyaikaisessa 5-ottelun miekkailussa otellaan yhteen pistoon ja siinä ei hyväksytä kaksoispistoja. Kalpamiekkailu kuuluu osana myös ilmailu 5-ottelun kilpailuohjelmaan.

Miekka 
Kalpa on ennen vanhaan tarkoittanut erilaisia miekkoja, yleensä sapelia tai lyömämiekkaa. Nykyisin kalvaksi kutsutaan modernisoitua pistomiekkaversiota kaksintaistelumiekasta.

Kalvan terä on maksimissaan 90 cm pitkä ja ase painaa noin 770 grammaa. Florettiin verrattuna kalpa on raskaampi, siinä on jäykempi, poikkileikkaukseltaan V:n muotoinen terä ja sen alumiininen väistinlevy (kello eli kokilli) on suurempi. Kuten muissakin miekoissa, koko ase on maadoitettu, eikä siihen osuneita pistoja rekisteröidä. 

Pisto rekisteröidään kalvan kärjessä olevalla metallisella painokatkaisijalla, joka on yhteydessä merkinantolaitteeseen. Painokatkaisimen ison jousen tulee kannattaa 750 gramman paino rekisteröimättä pistoa. Lisäksi painokatkaisimen kärkiosan ja kärkihylsyn väliin tulee jäädä 1,5 mm tyhjää tilaa. Kärkiosa ei saa rekisteröidä pistoja, jos kärkiosan ja kärkihylsyn väliin jää vähemmän kuin 0,5 mm tilaa. Nämä säädöt tarkistetaan kilpailuissa jokaisen ottelun alussa tarkoitukseen varatulla puntilla ja rakotulkilla.

Katso myös 
 Floretti
 Säilä
 Miekka

Miekat
Miekkailu
Seulonnan keskeiset artikkelit

pt:Esgrima#Florete
Ian McKellen

Sir Ian Murray McKellen (s. 25. toukokuuta 1939 Burnley, Lancashire, Englanti) on englantilainen näyttelijä. Hänen roolinsa käsittävät kaikkea Shakespearen näytelmistä menestyneisiin toimintaelokuviin. Ian McKellen tunnetaan myös homoseksuaalien oikeuksien puolustajana. Hän on yksi harvoista kansainvälisistä suurista tähdistä, joka on avoimesti homoseksuaali.

McKellen syntyi Burnleyssä Lancashiressa. Hän aloitti näyttelemisen nuorena teatterissa tekemällä Shakespeare-tulkintoja näyttämöllä. Hän alkoi esiintyä 1960-luvulta alkaen elokuvissa ja televisio-ohjelmissa ja saada 1970-luvusta lähtien merkittäviä rooleja. Hän alkoi esiintyä 1990-luvulta lähtien yhdysvaltalaisissa elokuvissa. 

McKellenin kenties tunnetuin roolihahmo on Gandalf Taru sormusten herrasta -elokuvatrilogiassa, joka pohjautuu J. R. R. Tolkienin kirjoittamaan fantasiaromaaniin. Hän ei ollut lukenut romaania ennen elokuvatrilogiaa, joten ohjaaja Peter Jackson laittoi hänet lukemaan sen. McKellen esittää Gandalfia myös Hobitti-elokuvatrilogiassa (2012–2014). Toinen hyvin tunnettu McKellenin esittämä roolihahmo on Ryhmä-X-supersankarisarjakuvassa esiintyvä superroisto Magneto, jota hän esitti Bryan Singerin ohjaamissa toimintaelokuvissa X-Men ja X-Men 2 sekä Brett Ratnerin ohjaamassa kolmannessa osassa X-Men: Viimeinen kohtaaminen. Vuonna 2006 valmistuneessa Da Vinci -koodissa McKellen näyttelee eksentristä Sir Leigh Teabingiä. McKellen on esiintynyt myös Pet Shop Boysin musiikkivideossa ”Heart” vuonna 1988 esittäen Draculaa.

McKellen aateloitiin vuonna 1990. Hän on kasvissyöjä. Hän on voittanut myös useita palkintoja teatteri- ja elokuvaesiintymiensä ansiosta. Hän sai joulukuussa 2007 Kunniaritarien ritarikunnan jäsenyyden. Ritarikuntaan pääsee kerrallaan vain 65 jäsentä monarkin lisäksi.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla
Ian McKellenin virallinen kotisivusto 

 

Englantilaiset näyttelijät
Englantilaiset teatterinäyttelijät
Royal Shakespeare Companyn jäsenet
Golden Globe -palkinnon saajat
Annie-palkinnon saajat
Tony-palkinnon saajat
SAG-palkinnon saajat
Olivier-palkinnon saajat
Vuonna 1939 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kunniaritarien ritarikunta
Distributiivi

Distributiivi on suomen kielessä adverbisija, joka kuvaa toistuvaa tai kaikkiin kohdistuvaa toimintoa. Sen käyttö rajoittuu pieneen joukkoon substantiiveja, adjektiiveja ja numeraaleja. Distributiivin pääte on -ttain/-ttäin sekä yksikössä että monikossa. Yksikkömuotoja käytetään hyvin harvoin.

 päivittäin
 paikoittain
 suomalaisittain
 yksittäin
 ryhmittäin

Unkarin kielessä distributiivin pääte on -nként, jota edeltää tarvittaessa sidevokaali, takavokaalisissa sanoissa -o/-a, etuvokaalisissa -e/-ö.

 helyenként 'paikoin'
 fejenként 'henkeä kohti' (kirjaimellisesti "päittäin")
 naponként 'päivittäin'
 hetenként egyszer 'kerran viikossa'
 délelőttönként 'aamupäivisin'

Aiheesta muualla 
Panu Mäkinen: Suomen kielioppi 

Sijamuodot
Ympärysvallat

Ympärysvallat eli liittoutuneet viittaa maihin, jotka taistelivat ensimmäisessä maailmansodassa keskusvaltoja vastaan. Ympärysvaltoihin kuuluivat Yhdistynyt kuningaskunta dominioineen (Kanada, Australia, Uusi-Seelanti, Etelä-Afrikka), Ranska, Venäjän keisarikunta, Serbia ja myöhemmin sotaan liittyneet valtiot, muun muassa Italia, Portugali, Romania, Kreikka, Japani ja Yhdysvallat. Italia liittyi ympärysvaltojen puolelle vuonna 1915, Romania ja Kreikka myöhemmin. Monet pienemmät maat horjuivat ennen liittymistään ympärysvaltoihin.

Ympärysvallat ympäröivät vihollisiaan keskusvaltoja, joita olivat Saksa, Itävalta-Unkari, Bulgaria ja Osmanien valtakunta. Ympärysvaltojen alue oli keskusvaltojen aluetta suurempi, ja suurempien raaka-ainevarojen ja muiden voimavarojensa vuoksi he olivat keskusvaltoja voimakkaampia ja voittivat sodan.

Ympärysvaltojen liittouman synty 
Britannia ja Ranska sopivat vanhat kiistansa vuonna 1905 – tätä sanottiin entente cordialeksi. Venäjän liityttyä mukaan syntyi kolmisopimus, triple entente.

Ympärysvallat 

 
 Brittiläinen imperiumi
 
 Kruununsiirtomaat

Liittolaiset

Katso myös 
 Liittoutuneet

Lähteet 
 

Ensimmäinen maailmansota
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kevytsora

Kevytsora on savesta polttamalla paisutettu rakeinen, pyöreä, raekooltaan väliltä 4–16 mm oleva rakennusmateriaali. Kevytsora valmistetaan paisuttamalla savea pyörivässä polttouunissa ja polttamalla rakeet muotoonsa. Materiaalin etuina ovat sen eristävyys, keveys ja kestävyys sekä kosteutta että mekaanista rasitusta vastaan.

Kevytsorasta voidaan valmistaa kevytsoraharkkoja, jotka ovat kevytsorasta, sementistä ja vedestä valmistettuja muurausharkkoja. Massaan lisätään joskus hienoa kiviainesta tai muuta hienoa täyteainetta. Harkkoja valmistetaan eri kokoja ja tyyppejä. Osa sisältää myös lämmöneristekerroksen. Kevytsorabetoni on betonia, joka on valmistettu kevytsorasta, täyteaineesta, sementistä ja vedestä.

Kevytsoran valmistajia on esimerkiksi Saint-Gobain Weber Oy Ab. Yritys valmistaa ja markkinoi kevytsoraa lisensoidulla Leca-tuotemerkillä. Tuotemerkin mukaan kevytsoraa kutsutaan usein lecasoraksi, ja harkkoja lecaharkoiksi.

Kevytsoran käyttökohteita
Kevytsora käy mullan kuohkeuttajaksi, sillä sen epätasainen pinta sitoo vettä ja ilmaa. Kevytsoran pH on emäksinen johtuen valmistukseen käytetystä savesta. Rakeet eivät sisällä  ravinteita. Kevytsoraa sekoitetaan multaan noin neljännes, mieluiten eri raekokoja, jotta mullasta saadaan kuohkeampaa. Kevytsoralla voidaan myös salaojittaa kasvatusastia, ja mullan pinnalla kevytsorakerros tasaa mullan kosteuden.

Vesiviljelyssä kevytsora on erinomainen väliaine. Kevytsora on niin puhdasta ja hygieenistä, että bakteereilla, sienillä tai muilla tuholaisilla ei ole siinä juuri minkäänlaisia elinmahdollisuuksia, mutta sora on huuhdeltava huolellisesti, sillä rakeiden pinta on usein pölyinen.

Kevytsora on myös oivallinen lämmöneriste ja paljon käytetty muun muassa tasakatoilla ja perustusten lämmöneristyksessä routaa vastaan. Tuote on helppo tasata epäsäännöllisissä kohteissa kuten putkien yms. läheisyydessä. Samalla tuote toimii kapillaarikatkona (koheesiovesi) rakenteessa jossa sellaista tarvitaan, kuten maanvaraislaatassa. Myös epäkantavilla pohjamailla kevytsoraa on käytetty tien rungossa routakatkona ja samalla keventämässä kantavaa kerrosta ilman negatiivisia sivuvaikutuksia.

Yksi marginaalikäyttökohde on maatalouden jäteliemen (liete) varastoaltaiden katteena. Tuote kelluu liemen päällä muodostaen kerroksen joka vähentää oleellisesti hajuhaittoja ympäristöön. Käyttöä puoltaa kevytsoran edullisuus, sekä sen koneita särkemätön rakenne.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Leca 
 Harkkokäsikirja
 Harkkokivitalo.fi

Keraamit
Puutarhanhoito
Rakennuksen maa- ja pihatyöt
Rakennuseristeet
Perustus
Rakennusmateriaalit
Keskusvallat

Keskusvallat viittaa maihin, jotka taistelivat ensimmäisessä maailmansodassa ympärysvaltoja vastaan. Keskusvaltoihin kuuluivat alun perin Saksa, Itävalta-Unkari ja Italia, mutta Italia erosi ennen sodan alkamista ja liittyi ympärysvaltain puolelle. Myöhemmin keskusvaltoihin liittyivät vielä Bulgarian kuningaskunta ja Osmanien valtakunta. Nimitys keskusvallat juontuu siitä, että maat sijaitsivat tärkeimpien ympärysvaltojen eli Britannian, Ranskan ja Venäjän välissä.

Keskusvallat johtajineen 
 Saksan keisarikunta, keisari Vilhelm II
 Itävalta-Unkari, keisari Frans Joosef I
 Bulgarian kuningaskunta, tsaari Ferdinand I
 Osmanien valtakunta, sulttaani Mehmet V

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ensimmäinen maailmansota
Vermikuliitti

Vermikuliitti ((Mg,Fe,Al)3(Al,Si)4O10(OH)2 · 4H2O) on biotiitin tai flogopiitin rapautumistuloksena tai hydrotermisen muuttumisen tuloksena syntynyt vaalea paisuvahilainen savimineraali, monokliininen verkkosilikaatti. Vermikuliitin väri vaihtelee värittömästä kellertävään, vihreään tai ruskeaan, pinta on helmiäiskiiltävä. Ominaisuuksiltaan vermikuliitti muistuttaa montmorilloniittia. Vermikuliitin kovuus on 1,5 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 2,3 g/cm³. Kuumennettaessa nopeasti yli 300 asteeseen vermikuliitti paisuu tilavuudeltaan noin 10–20-kertaiseksi, ja muodonmuutos jää pysyväksi.

Vermikuliittia louhitaan eri puolilla maapalloa, suurimmat kaivokset sijaitsevat Etelä-Afrikassa, Yhdysvalloissa Etelä-Carolinassa ja Virginiassa, Kiinassa ja Brasiliassa. Suurin vermikuliitin tuottajamaa on Etelä-Afrikka.

Vermikuliitin käyttö 
Paisutettua vermikuliittia käytetään yleisesti pakkausmateriaalina sekä täyteaineena maaleissa, tasoitteissa ja muoveissa. Lisäksi vermikuliittia voidaan käyttää imeytysaineena ja kasvualustojen maanparannusaineena. Vermikuliitti parantaa maaperän vedensitomisominaisuuksia ja rakennetta, sillä aine on erittäin imukykyistä ja voi sisältää 3-4 kertaa oman painonsa verran vettä ja ravinteita. Lisäksi vermikuliittia on kertakäyttöisissä kemiallisissa kädenlämmittimissä.

Vermikuliittia käytetään myös eristemateriaalina, esimerkiksi valimoteollisuudessa muottien hitaan jäähtymisen turvaamiseen. Lisäksi paisutettua vermikuliittia on käytetty äänen- ja lämmöneristeenä sekä valettuihin paloeristeisiin. Paisuttamatonta vermikuliittia käytetään teräsrakentamisessa ruiskutettuna tai levymäisenä paloeristeenä suojaamaan kantavia rakenteita. Palotilanteen kuumuudessa vermikuliitti paisuu ja eristää rakenteen palosta.

Vermikuliitin terveysvaikutukset 
Puhdas vermikuliitti on myrkytöntä. Joidenkin vermikuliittikaivosten mineraali on kuitenkin aikojen kuluessa kemiallisesti muuttunut, ja sisältää terveydelle vaarallista asbestia. Eräs näistä kaivoksista, 1920-luvulta 1990-luvulle toiminut Libbyn kaivos Yhdysvaltain Montanassa toimitti yli 70 prosenttia maailmalla käytetystä vermikuliitista, ja kaivoksesta saatava mineraali sisälsi huomattavasti asbestia. Myös joidenkin ennen 1990-lukua valmistettujen tuotteiden on todettu sisältävän asbestia. Vanhoihin vermikuliittituotteisiin ja erityisesti vermikuliittieristyksiin tulisi varautua kuten asbestituotteisiin. Erityisesti pöly hengitettynä on vaarallista, ja purettaessa vermikuliittieristeitä tulisi noudattaa asbestityömääräyksiä.

Lähteet 

Silikaattimineraalit
Rakennuseristeet
Puutarhanhoito
Seulonnan keskeiset artikkelit
Seututie 110

Seututie 110 on Helsingistä Turkuun johtava seututie. Tie on entinen valtatie 1 ja nykyisen valtatie 1:n rinnakkaistie.

Seututie 110 alkaa varsinaisesti Haagan liikenneympyrästä. Siinä se erkanee seututie 120:stä eli Vihdintiestä, joka taas alkaa Mannerheimintien pohjoispäästä.  Tie kulkee Helsingistä Lohjan Nummenkylään ja sieltä Salon Lahnajärven, Muurlan ja Salon keskustan kautta Turun Kupittaalle. Tien linjaus seuraa osittain vanhaa Kuninkaantietä.

Nopeusvalvontakamerat otettiin Suomessa ensimmäisenä käyttöön keväällä 1992 kokeiluna silloisella ykköstiellä välillä Muurla–Piikkiö. Ne vähensivät merkittävästi etenkin suuria ylinopeuksia, ja kokeilu johti kameravalvonnan merkittävään kasvuun 1990-luvun lopulla.

Tien eri nimet

Tiellä on eri nimiä eri kuntien alueella. Helsingissä se on Pitäjänmäentie, Espoossa Helsingin rajalta Kehä III:lle saakka Turuntie, lännempänä Nupurintie, Kirkkonummella Turuntie, Salossa Salosta itään Helsingintie ja länteen Valtatie, Paimiosta eteenpäin Helsingintie ja Turussa Uudenmaantie.

Seututie 110 on nykyään paikallisen ja kevyen liikenteen käytössä osittain. Maisemat vaihtelevat pelloista metsiin ja järviin, ja tien varrella on monia entisen valtatie 1:n linjauksen nähtävyyksiä. Tie on ainakin toistaiseksi vielä valtatietasoinen ohituskaistoineen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

110
110
Valtatie 1
Helsingin liikenne
Espoon liikenne
Lohjan liikenne
Suomusjärvi
Muurla
Salon liikenne
Turun liikenne
KD-lehti

KD on Suomen Kristillisdemokraattien kerran viikossa ilmestyvä pää-äänenkannattaja. Vuonna 1964 perustetun lehden nimi oli kesään 2005 saakka Kristityn Vastuu (ISSN 0356-3545).

Vuonna 1971 Kristityn Vastuu alkoi ilmestyä kuukausittain ja vuonna 1975 viikoittain.

Historia 
Lehden ensimmäinen numero ilmestyi nimellä Kristityn Vastuu 10. maaliskuuta 1966. Ensimmäisenä päätoimittajana toimi Olavi Bonsdorff ja lehti ilmestyi aluksi vain kerran vuodessa. Vuonna 1969 lehti ilmestyi neljäsivuisena vihkosena. Suomen Kristillisen Liiton ensimmäisen kansanedustajapaikan myötä myös lehden ilmestymiskerrat tihenivät. 

Vuonna 1971 lehti ilmestyi jo kahdeksan kertaa vuodessa. Samana vuonna lehden päätoimittajaksi tuli puolueen pääsihteeri Eino Pinomaa, joka oli toiminut aiemmin lehden toimitussihteerinä. Vuosina 1972-1983 lehden päätoimittajana toimi Eero Hirvonen. Vuonna 1975 lehti alkoi ilmestyä kerran viikossa, kun kansanedustajien lukumäärä nousi yhdeksään. Vuoden 1983 vaaleissa kansanedustajien lukumäärä putosi kymmenestä kolmeen. Jäsenien ilmaiseksi saama lehti muutettiin seuraavana vuonna tilauspohjaiseksi. Paavo Ahonen luopui lehden toisen päätoimittajan tehtävistä ja eduskuntasihteerin tehtävistä, Eero Hirvonen päätoimittajan tehtävästä. Rolf af Hällströmistä tuli lehden päätoimittaja.

Vuosina 1987–1999 lehden päätoimittajana toimi Ulla Riutta. Lehdestä tuli tietokoneella taitettava jo vuoden 1992 alusta lähtien, jolloin toimitus muutti Töölönkadulta Töölöntorinkadulle. Samalla lehti siirtyi Kouvolan Lehtipainosta Keski-Uusimaa painotalon asiakkaiksi. Lehden toimitus muutti 1995 vaalien jälkeen Töölönkadulle ja 1998 kesällä Mannerheimintielle. ISDN-linjasiirtona lehti on lähetetty vuodesta 1997 lähtien viikoittain painettavaksi KP-Painoon Kokkolaan. Riutta jäi kesällä 1999 osa-aikaeläkkeelle ja 2003 lopussa eläkkeelle.

Vuonna 1999 päätoimittajaksi kutsuttu Jori Ringman pestattiin pian Euroopan parlamenttiin Eija-Riitta Korholan avustajaksi Brysseliin. Ringmanin jälkeen vs. päätoimittajaksi nimitettiin lehden toimitussihteeri Esa Erävalo.

Päätoimittajat 
Kristityn Vastuu -lehdellä, nykyisellä KD-lehdellä on ollut historiansa aikana 8 päätoimista päätoimittajaa. Pitkäaikaisimpia päätoimittajia ovat olleet Eero Hirvonen, Ulla Riutta ja Esa Erävalo.

 Olavi Bonsdorff 1966–1968
 Eino Sares 1969
 Eino Pinomaa 1970–1971
 Eero Hirvonen 1972–1983
 Rolf af Hällström 1983–1987
 Ulla Riutta 1987–1999
 Jori Ringman 1999
 Esa Erävalo (vt.) 1999–2004
 Sonja Falk (vt.) 2005
 Kristiina Kunnas (vt.) 2005–2006
 Esa Erävalo 2004–2009
 Kristiina Kunnas 2009→

Katso myös 
 Suomen Kristillisdemokraatit

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 KD – Kristillisdemokraattinen viikkolehti

Suomalaiset puoluelehdet
Suomen Kristillisdemokraatit
Tampere–Haapamäki-rata

Tampere–Haapamäki-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Tampereelta Oriveden kautta Haapamäelle.

Henkilöliikenteen nykyiset asemat rataosuudella ovat Tampere, Orivesi, Orivesi keskusta, Juupajoki, Vilppula, Kolho ja Haapamäki. VR liikennöi osuudella taajamajunia.

Historia
Tampere–Haapamäki-rata valmistui vuonna 1882. Mänttäläinen tehtailija G. A. Serlachius sai muutettua jo sovitun ratalinjan Näsijärven länsipuolelta itäpuolelle. Rata kulki Vilppulan kautta läheltä Serlachiuksen tehtaita. Radasta muodostuikin tehtaille elämänlanka. Tehtaan liikennettä palveli ensin vuodesta 1897 kapearaiteinen Mäntän–Vilppulan rautatie ja vuodesta 1930 leveäraiteinen Mäntän rata.

Tampere–Haapamäki-rata oli valmistuessaan osa Helsingistä Pohjanmaalle johtavaa päärataa. Liikenne oli vilkasta vuoteen 1971 asti, jolloin valmistui Tampere–Parkano–Seinäjoki-oikorata. Vuonna 1977 valmistui oikorata Orivedeltä Jämsän kautta Jyväskylään, jolloin Tampereen ja Jyväskylän välinen liikenne siirtyi pääosin käyttämään uutta ratayhteyttä.

Nykytilanne

Rata on kaksiraiteinen ja sähköistetty Tampereelta Orivedelle. Osuus Orivedeltä Haapamäelle on yksiraiteinen ja sähköistämätön. Tampere on radan tärkein asema ja sieltä ovat yhteydet etelään Toijalan kautta Helsinkiin ja Turkuun, länteen Kokemäen kautta Poriin ja Raumalle sekä pohjoiseen Parkanon kautta Seinäjoelle. Haapamäeltä jatkuu rata niin ikään Seinäjoelle sekä myös Jyväskylään. Yhteys Parkanon kautta Poriin on lakkautettu, joskin kiskot ovat suurimmaksi osaksi edelleen paikoillaan. Orivedeltä haarautuu oikorata Jyväskylään ja Vilppulasta sivurata Mänttään.

Tampereelta Haapamäelle kulkee arkisin neljä henkilöjunaa vuorokaudessa, samoin Haapamäeltä Tampereelle. Junat jatkavat Haapamäeltä Keuruun asemalle.

Lähteet

Kuvia

Aiheesta muualla 

Kangasalan liikenne
Oriveden liikenne
Suomen rataverkko
Haapamäen rata
Tampereen liikenne
Avosetti

Avosetti (Recurvirostra avosetta) on mustavalkoinen kahlaajalintu.

Koko ja ulkonäkö 

Avosetti on helppo tunnistaa ylöspäin kaartuvasta nokastaan, joka on kätevä kun se siilailee pohjasorasta vesihyönteisiä ja muita pikkumönkijöitä heilutellen päätään edestakaisin (tämä liike on paras tuntomerkki jos lintua katsoo etäältä). Jalat ovat pitkät ja sinertävät, höyhenpeite aikuisella linnulla musta päälaelta ja selkäkuvioista, muualta hohtavan valkea. Nuorilla yksilöillä värien kontrasti ei ole yhtä voimakas, vaan niiden mustat osat ovat ruskeampia ja valkoiset harmaampia kuin täysikasvuisilla yksilöillä. 

Koko Avosetti on 43­­­­­–48 cm pitkä pyrstöstä nokkaan, siipien kärkiväli voi olla 73 cm. Lintu painaa 300–400 g. 

Ääni Avosetin huuto on äänekäs plytt-plytt

Levinneisyys 

Avosetti on muuttolintu, joka pesii Euroopassa ja Länsi- ja Keski-Aasiassa, ja viettää talven Afrikassa tai Etelä-Aasiassa. Avosetti ei ole tyypillisesti pesinyt Suomessa, mutta keväällä 2021 havaittiin Hailuodossa pesivä pari . Vuosittain tavataan muuttoaikoina muutamia tai muutamia kymmeniä yksilöitä lähinnä etelärannikolla ja ulkosaaristossa. Meitä lähinnä pesii Virossa.

Elinympäristö 

Avosetti viihtyy matalilla, hiukan mutaisilla rannoilla.

Lisääntyminen 
 
Avosetin pesä on avoimella paikalla usein toisten avosettien tai muiden kahlaajien kanssa. Se on kasveista koottu kasa, johon lintu pyöräyttää 3 tai 4 vaaleaa, tummatäpläistä munaa. Molemmat puolisot hautovat yhteensä noin 24 vuorokautta.

Ravinto 
Avosetti syö vesihyönteisiä ja muita vedessä ja mudassa eläviä selkärangattomia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
LuontoPortti: Avosetti (Recurvirostra avosetta)
ITIS: Recurvirostra avosetta 

Avosetit
Nekrofilia

Nekrofilia ( 'kuollut' + φιλία 'rakkaus') on harvinainen seksuaalinen kohdehäiriö, jossa asianosaisen seksuaalinen mielenkiinto kohdistuu ensisijaisesti kuolleisiin ruumiisiin. Ruumiista kiinnostunutta kutsutaan nekrofiiliksi. Suomen rikoslaissa säädetään rangaistus hautarauhan rikkomisesta.

Nekrofilia-termiä käytti luultavasti ensimmäisenä psykiatri Richard von Krafft-Ebing teoksessaan Psychopatia Sexualis (1886).

Luokittelu ja syyt 
Jonathan Rosmanin ja Phillip Resnickin mukaan on olemassa kolme nekrofilian arkkityyppiä:
nekrofiilinen henkirikos eli uhrin murhaaminen myöhempää seksuaalista hyväksikäyttöä varten
jo valmiiksi kuolleiden ruumiiden hyväksikäyttö
nekrofiliset fantasiat, joita ei kuitenkaan toteuteta.

Erään tutkimuksen mukaan 68 prosentilla nekrofilian harrastamisen syy oli että halusi vastustamattoman ja hylkäämättömän partnerin.

Eläinten välinen nekrofilia 
Nekrofiliaa on havaittu lintujen välillä. Ensimmäisen tieteellisen tutkimuksen teki alankomaalainen C. W. Moeliker tarkastelemalla heinäsorsauroksen ja ikkunaa päin lentäneen toisen heinäsorsauroksen välistä käyttäytymistä. Moeliker julkaisi havaintonsa heinäsorsien välisestä homoseksuaalisesta nekrofiliasta vuonna 2001.

Elokuvissa

Punainen lohikäärme 
Thomas Harrisin romaanissa Punainen lohikäärme (1981) ja sen filmatisoineissa Psykopaatin jäljillä (1986) ja Punainen lohikäärme (2002) käsitellään nekrofiliaa. Kirjassa ja elokuvissa ”Hammaskeiju”-nimeä kantava, perheitä tappava sarjamurhaaja harjoittaa nekrofiliaa perheenäitien ruumiiden kanssa.

Muut elokuvat 
Nekromantik on vuonna 1987 valmistunut kauhun elementtejä omaava elokuva, jonka ohjasi Jörg Buttgereit. Juonessa pariskunta törmää ruumiiseen, joka innoittaa heidän seksielämäänsä. Toinen nekrofiliaa käsittelevä elokuva on Lynne Stopkewichin ohjaama Kissed, joka ilmestyi vuonna 1996. Espanjassa tehty The Corpse of Anna Fritz kertoo Pausta joka on ruumishuonella töissä. Kun sinne tuodaan näyttelijä Anna Fritzin ruumis tulevat hänen kaverinsa käymään siellä.

Lähteet

Aiheesta muualla  

 
  
 

Nekrofilia
Seulonnan keskeiset artikkelit
Luettelo seksuaalisista suuntautumisista

Tämä on luettelo ihmisen seksuaalisista suuntautumisista.

Biologiseen sukupuoleen perustuvat seksuaaliset suuntautumiset:

heteroseksuaalisuus – seksuaalinen kiinnostus kohdistuu ainoastaan toiseen sukupuoleen.
homoseksuaalisuus – seksuaalinen kiinnostus kohdistuu ainoastaan omaan sukupuoleen.
biseksuaalisuus – seksuaalinen kiinnostus kohdistuu kumpaankin sukupuoleen.

Sukupuoli-identiteetteihin perustuvia seksuaalisia suuntautumisia:

 panseksuaalisuus – seksuaalinen kiinnostus kohdistuu kaikkiin ihmisiin sosiaalisesta sukupuolesta riippumatta.
 omniseksuaalisuus – kiinnostuksen kohteen sukupuolella ei ole merkitystä.

Lisäksi esimerkiksi Seta määrittelee myös biseksuaalisuuden ja heteroseksuaalisuuden sukupuoli-identiteetin näkökulmasta, jolloin biseksuaalisuus ja panseksuaalisuus ovat päällekkäisiä.

Muita:

aseksuaalisuus  – seksuaalista kiinnostusta toisiin henkilöihin ei koeta, henkilö voi silti kokea romanttisia tunteita muita henkilöitä kohtaan (ei aina lueta seksuaaliseksi suuntautumiseksi).
 demiseksuaalisuus – seksuaalinen kiinnostus kohdistuu vain todella läheiseen ihmiseen.

Lähteet

Seksologia
Iguaani

Iguaani (Iguana iguana) eli vihreä leguaani on kookas leguaanien heimoon kuuluva lisko. Helposti kesyyntyvänä ja suhteellisen aktiivisena matelijana sitä pidetään myös lemmikkieläimenä.

Koko ja ulkonäkö 

Täysikasvuinen iguaaninaaras on yleensä noin 90–110 ja uros 130–150 senttimetriä pitkä, mutta uros voi saavuttaa enimmillään 180 senttimetrin pituuden. Häntä kattaa suuren osan iguaanin pituudesta, ruumiinmitan ollessa 30–40 senttimetriä.

Iguaanin poikaset ovat usein kirkkaanvihreitä, mutta niiden värit haalistuvat ajan kuluessa, ja aikuisena iguaanin väritys on useimmiten rusehtavanharmaa ja kellertävä. Pää voi olla turkoosi. Hännässä on tummia poikkiraitoja. Iguaaneilla on myös muita kuin vihreänsävyisiä värimuotoja: jotkin yksilöt ovat punaisia, toiset taas esimerkiksi keltaisen sävyisiä. Kyseiset värimuunnokset ovat kuitenkin harvinaisempia.

Kynnet ovat pitkät ja terävät. Pää on rakenteeltaan voimakas, alaleuan suomut ovat suuria ja yksi niistä erottuu selvästi muista koollaan ja pyöreydellään. Selässä kulkee harja. Leuassa on kaulalappu.

Levinneisyys 

Iguaaneja elää luonnonvaraisina Etelä-Amerikan sademetsissä ja savanneilla veden läheisyydessä. Esimerkiksi Grand Caymanin saarella Karibianmerellä niitä on levittäytynyt laajalti ihmisasutuksen tuntumaan, missä ne uhkaavat pihojen ja puutarhojen istutuksia.

Elintavat

Käyttäytyminen 
Iguaani on päiväeläin. Se tapaa makoilla puiden oksistoissa joen yläpuolella, ja uhattuna se pudottautuu veteen ja pakenee uiden. Iguaanin toinen puolustautumiskeino on tarvittaessa läimäyttää hännällään uhkaajaa. Monien muiden liskojen tapaan iguaani kykenee myös irrottamaan häntänsä jos siihen tartutaan, mutta tavanomaisesti se tekee näin vain nuorena. Irrotetun hännän tilalle kasvaa uusi häntä, mutta siinä menee yleensä useita vuosia, ja useimmiten uusi häntä jää vialliseksi koskemattomaan häntään verrattuna.

Ravinto 
Iguaani on kasvinsyöjä. Sen ruokavalio koostuu enimmäkseen lehdistä. Hyönteiset ja muukaan eläinproteiineja sisältävä ravinto ei sisälly iguaanin ruokavalioon. Lemmikki-iguaani syö päivittäin muun muassa tuoreita vihanneksia, ja joskus se herkuttelee mielellään myös hedelmillä.

Lähteet 

Leguaanit
Lemmikkimatelijat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Elinvoimaiset lajit
Panchen-lama

Panchen-lama (tiibetiksi པཎ་ཆེན་བླ་མ།, pan chen bla ma; kiinaksi perinteisin merkein 班禪額爾德尼, Bānchán É'ěrdéní) on Tiibetin buddhalaisuuden, lamalaisuuden, Gelug-koulukunnan toiseksi korkein johtaja. Korkein johtaja on dalai-lama. Panchen-laman tehtävänä on muun muassa löytää uusi dalai-laman inkarnaatio ja päinvastoin..

Nykyinen dalai-lama Tenzin Gyatso nimesi Gedhun Choekyi Nyiman panchen-laman 11. inkarnaatioksi 14. toukokuuta 1995, mutta tätä Kiina ei tunnustanut virallisesti. Kiinan hallitus nimesi Gyancain Norbun (uskonnollinen nimi Erdini Qoigyijabu) uudeksi panchen-lamaksi, mutta tätä valintaa eivät Tiibetin pakolaishallitus ja useimmat Kiinan ulkopuolella elävät lamalaisuuden harjoittajat hyväksy. Gedhun Choekyi Nyiman nykyistä olinpaikkaa ei tiedetä.

Panchen-lamat 

 Khedup Gelek Pelsang (Khedrup Gelek Pal Sangpo), 1385–1438
 Sonam Choklang, 1439–1504
 Wensa Lobsang Dhondup, 1505–1564
 Lobsang Choekyi Gyaltsen, 1570–1662
 Lobsang Yeshi (Lobsang Yeshe), 1663–1737
 Palden Yeshi (Palden Yeshe), 1738–1780
 Lobzang Tenpai Nyima (Tenpe Nyima), 1781/1782–1854
 Tenpe Wangchuk, 1855–1882
 Erdeni Choekyi Nyima (Choekyi Nyima), 1883–1937
 Lobsang Trinley Choekyi Gyaltsen (Choekyi Gyaltse), 1938–1989
 *Gedhun Choekyi Nyima, 1989– (dalai-laman valitsema)*Erdini Qoigyijabu, 1990– (kiinalaisten valitsema)

Lähteet 

Buddhalaisuus
Tiibet
Berberiskinkki

Berberiskinkki eli mandariiniskinkki (Eumeces schneiderii) on skinkkien (Scincidae) heimoon kuuluva liskolaji.

Berberiskinkki elää luonnossa hiekkaisilla aroilla ja kallioseuduilla Libyassa, Egyptissä, Kyproksella sekä Lähi-idässä. Berberiskinkit ovat sopeutuneet kaivelemaan hiekkaisilla elinalueillaan. Kuumalla, kuivalla elinalueellaan kaivavat skinkit löytävät hiekan alta piilottelevia pieneläimiä, sekä suojan paahteelta, kuivuudelta ja saalistajilta.

Ulkonäkö ja koko 
Liskon suomupeite on sileä ja kiiltävä. Väritys on selkäpuolelta harmahtava ja kelta- ja oranssitäpläinen, kyljessä kulkee usein kellertävä juova ulottuen poskiin asti. Lisko kasvaa noin 30–40 cm:n mittaiseksi.

Elintavat 
Berberiskinkit syövät pieniä hyönteisiä kuten sirkkoja ja kovakuoriasia, hämähäkkejä, kotiloita, pieniä liskoja sekä hedelmiä.

Berberiskinkit ovat suosittuja terraarioliskoja, vaikkakin ne ovat usein Egyptistä tuotuja luonnosta pyydettyjä yksilöitä. Suomessa on saatu berberiskinkkejä lisääntymään terraario-oloissa. Terraariossa tulee olla lämpölampun alla Terraarion toisen pään pitäisi olla 38-42 astetta ja toisen 24 astetta.

Lähteet 
 Schleich, H.H., Kästle, W., Kabisch, K. 1996. Amphibians and Reptiles of North Africa. Koeltz, Koenigstein, 627 pp.
 Berberiskinkin hoito: http://www.helsinki.fi/~tuomola/herp.html

Skinkit
Lemmikkimatelijat
Riikinkukot

Riikinkukot (Pavo) on kanalintuihin kuuluva suku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joista molemmat elävät Aasiassa: Riikinkukko eli intianriikinkukko (Pavo cristatus) ja viherriikinkukko (Pavo muticus). Afrikassa elävä kongonriikinkukko (Afropavo congensis) luetaan eri sukuun kuin varsinaiset riikinkukot.

Riikinkukon ääni on käheä rääkäisy. Naaras munii 4–7 munaa, jotka kuoriutuvat noin kuukauden kuluttua muninnasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Riikinkukko Korkeasaaren sivuilla

Aitokanat
Sinä & Minä

Sinä & Minä oli Dingon vuonna 1993 julkaisema kokoelmalevy, joka tuli markkinoille aiemmin samana vuonna julkaistun Tuhkimotarina-kokoelman jälkeen. Sinä & Minä sisältää myös yhden uuden kappaleen ”Perjantai”.

Kappaleet

Muusikot 
 Pertti Neumann – laulu
 Jonttu Virta – kitara
 Jarkko Eve – bassokitara, laulu (kappaleet 2–3, 5, 8, 10 ja 13–14)
 Pepe Laaksonen – bassokitara, laulu (kappaleet 1, 4, 6–7, 9, 11–12 ja 15)
 Juha Seittonen – rummut
 Pete Nuotio – kosketinsoittimet (kappaleet 2–15)
 Pave Maijanen – kosketinsoittimet (kappaleet 1 ja 9)

Vuoden 1993 kokoelma-albumit
Dingon kokoelma-albumit
Pave Maijasen tuottamat albumit
Komitatiivi

Komitatiivi eli seuranto on sijamuoto. Suomen kielessä komitatiivin sijapääte on -ine-. Substantiivit vaativat aina possessiivisuffiksin eli omistusliitteen. Sen sijaan komitatiivissa olevan substantiivin adjektiiviattribuutti on ilman omistusliitettä, esim. korkeine torneineen. Komitatiivi on jokseenkin marginaalinen sija, ja sitä käytetään moniin vakiintuneisiin sanontoihin kiteytyneenä. Sen yhteydessä käytetään usein vahvistussanaa kaikkineen, varsinkin puhekielessä myös päivineen. Koska komitatiivin päätteen alussa on i, komitatiivi on monikossa samanlainen kuin yksikössä. Komitatiivi on usein mahdollista korvata postpositiolla kanssa: hän tuli lapsineen → hän tuli lapsensa ~ lastensa kanssa, mutta toisinaan komitatiivilla ja kanssa-lausekkeella on erotettavissa selvästi erilaiset funktiot, esim. Tuomioja ei kollegoineen aio käydä sissien kanssa suoria neuvotteluja Filippiinien hallituksen ohitse.

Esimerkkejä komitatiivista:
Johtaja Metsänen tuli kotiin salkkuineen.
Pekka ja Mikko saapuivat rikollisten linnakkeeseen miekkoineen.
Tohtori Virtanen puolisoineen.
Älä tahri seiniä likaisine sorminesi! 

Komitatiivimuotoja käytetään ennen kaikkea vakiintuneissa sanonnoissa:
 vaimoineen ja lapsineen (huom. vaikka vaimoja olisi vain yksi!), perheineen
 kimpsuineen ja kampsuineen, tavaroineen päivineen, papereineen kaikkineen
 niine hyvineen, omine nokkineen
 Helsinki ympäristöineen, talo irtaimistoineen, hakemus liitteineen
 kaikkine mukavuuksineen.

Viron kielen komitatiivi

Viron kielessä on komitatiivi-niminen sija, joka ilmaisee yhdessäoloa, välinettä, aikaväliä tai ominaisuutta. Muutamien verbien rektio edellyttää komitatiivia, esimerkiksi harjuda, rahul olla ja tutvuda. Komitatiivin tunnus on -ga.
Esimerkiksi

 Ma sõidan linna bussiga Matkustan kaupunkiin bussilla
 Tahan reisile sinuga Haluan matkalle kanssasi

Viron komitatiivi käännetään suomeksi eri sijoin tai rakentein, kuten mm. edellä olevista esimerkeistä näkyy. Sijan merkitys suomeksi on kuitenkin helppo mieltää ajattelemalla päätteen -ga olevan sama kuin suomen postpositio kanssa tai etenkin sen puhekielinen versio kaa: sinuga sinun kanssasi, sinun kaa jne. Tämä vastaa myös viron kielen komitatiivin oletettua kehityshistoriaa.

Unkarin kielen instrumentaali-komitatiivi

Unkarin kielessä esiintyy sijamuoto, jolla on sekä instrumentaalin että komitatiivin tehtävä. Muodon tunnus on vokaaliloppuisten sanojen yhteydessä -val/-vel; konsonanttipäätteisiin sanoihin liittyessään tunnuksen v assimiloituu loppukonsonantin kaltaiseksi.

Instrumentaali-komitatiivi ilmaisee muun muassa

a) sitä, kenen kanssa jotakin tehdään tai tapahtuu (komitatiivinen merkitys)
 játszik a gyerekkel 'hän leikkii lapsen kanssa' 
b) keinoa tai välinettä (instrumentaalinen merkitys)
 vonattal megy 'hän matkustaa junalla' 
c) tapaa (instrumentaalinen merkitys)
 többet ésszel, mint erővel 'mieluummin älyllä kuin voimalla'
d) aikaa
 éjjel 'yöllä'

Lähteet

Aiheesta muualla 
 http://users.jyu.fi/~pamakine/kieli/suomi/sijat/komitatiivi.html

Sijamuodot
Ruokki

Ruokki (Alca torda) on pohjoisen pingviiniksikin kutsuttu merilintu.

Koko ja ulkonäkö 
Ruokilla on valkea vatsa ja rinta, musta selkä ja pää, korkea pingviinimäinen musta nokka, jossa valkeita raitoja. Vartalon asento on maissa ollessa pysty.

Koko 
Pituus on 38–43 cm, siipien kärkiväli 60–70 cm ja paino 700 grammaa.

Ääni 
Ruokki ääntelee harvoin ja ”lausahtaa” silloin ”korrrr”.

Vanhin suomalainen rengastettu ruokki on ollut 33 vuotta, 11 kuukautta ja 8 päivää vanha. Euroopan vanhin ruokki on ollut brittiläinen 42 vuoden ikäinen lintu.

Levinneisyys 
Ruokkia tavataan Pohjois-Atlantin rannikoilla Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Amerikassa Mainen osavaltioon asti, Euroopassa sen levinneisyys ulottuu Islannista ja Kuolan niemimaalta Pohjois-Ranskaan. Pohjois-Amerikassa levinneisyysalue rajoittuu etelässä Mainen osavaltioon. Ruokkia tavataan myös Grönlannissa. Laj luokitellaan elinvoimaiseksi. Euroopan kannaksi arvioidaan noin miljoona lintua.

Suomessa ruokki pesii ulkoluodoilla. Talveksi ruokit muuttavat sinne, missä meri ei jäädy, Euroopassa joskus jopa läntiselle Välimerelle asti. Kevätmuutto on huhti-toukokuussa, syysmuutto vaivihkaa elo-marraskuussa. Talvellakin voi nähdä ruokkeja eteläisillä merialueilla. Suomen pesimäkanta on noin 8 000 paria.

Ruokki on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi ja se on rauhoitettu. Ruokin ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 420 euroa.

Elinympäristö 
Ruokki pesii yhdyskunnissa jyrkillä kallioisilla rannikkoalueilla ja puuttomilla ulkoluodoilla.

Lisääntyminen 

Ruokki munii paljaalle kalliolle kivilohkareen suojaan tai kallionhalkeamaan vuoren juurelle. Harmahtavia ja tummakuvioisia munia on vain yksi. Molemmat emot hautovat yhteensä noin viisi viikkoa. Untuvikko on muuten tumma, mutta on vatsapuolelta valkoinen. Se pysyttelee pesäkolossa 2–3 viikkoa, jonka aikana emot syöttävät sille kalaa. Emot houkuttelevat sen mereen, ja uivat sitten yhdessä ulapalle. Poikasen hoito jatkuu siellä useita viikkoja. Munii v-vll, pesii vasta 4–5-vuotiaana.

Ravinto 
Ruokin pääravintoa on kala, jota se pyydystää sukeltamalla pitkiäkin matkoja veden alla. Ruokki voi sukeltaa sadan metrin syvyyteen. Myös äyriäiset ja muut meren selkärangattomat ovat sen ravintoa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Hokkanen, Tatu & Hokkanen, Marja 1993: Ruokin ja selkälokin vuoden 1993 pesintä ja pitkäaikainen kannankehitys Itäisen Suomenlahden kansallispuistossa. - Metsähallitus. Vantaa. ISBN 951-47-8655-6
 Soikkeli, Martti 1982: Ruokki ei haudo kahta munaa. - Ornis Fennica 59:155-156.
 Suomen lintu-opas 2005, WSOY Pertti Koskimies

LuontoPortti: Ruokki (Alca torda)
ITIS: Alca torda 

Ruokit
Lama

Lama tarkoittaa seuraavia:

 lama, pitkäaikainen taloudellinen laskukausi
 lama, heikentynyt henkinen tai fyysinen toimintakyky
 lama, tiibetiläinen buddhalainen opettaja, erityisesti:
 Dalai-lama
 Panchen-lama
 Lama, järvi Venäjän Krasnojarskin aluepiirissä
 Lama, suomalainen punkyhtye ja sen samanniminen debyyttialbumi
 laamat (Lama), eläinsuku
 Lama tai de Lama, seuraavien henkilöiden sukunimi:
 Bernard Lama (s. 1963), ranskalainen jalkapallomaalivahti
 Bidham Lama, nepalilainen taekwondoin
 David Lama (1990–2019), itävaltalainen vuorikiipeilijä
 Dža Lama, Dambijantsan (1862–1922), mongolialainen seikkailija ja Kiinan Qing-dynastian joukkoja vastaan taistellut sotapäällikkö
 Jesús Agustín López de Lama (s. 1929), bolivialainen katolinen piispa
 Serge Lama (s. 1943), ranskalainen laulaja ja lauluntekijä
 kuvitteellisia henkilöitä:
 Lama Su, elokuvassa Tähtien sota: Episodi II – Kloonien hyökkäys.
René Arnoux

René Arnoux (s. 4. heinäkuuta 1948, Pontcharra, Ranska) on ranskalainen kilpa-autoilija ja entinen Formula 1 -kuljettaja.

Arnoux aloitti uransa Italian karting-sarjoissa ja voitti Ranskan Formula Renault -sarjan 1973. Kaksi vuotta myöhemmin hän valloitti Euroopan Super Renault -sarjan ja nousi Formula 2 -sarjaan, jonka mestaruuden hän voitti vuonna 1977.

Arnoux ajoi Formula 1 -sarjassa vuosina 1978–1989. Hän ajoi urallaan 149 GP-kilpailua, joissa ajoi 7 voittoa, 18 paalupaikkaa ja 12 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä Arnoux keräsi urallaan 181. Parhaimmillaan hän sijoittui MM-sarjassa kolmanneksi (1983) Nelson Piquet'n ja Alain Prostin jälkeen.

F1-uransa jälkeen Arnoux toimi osakkaana Formula 3000 -sarjaan kuuluneessa DAMS -tallissa.

F1-kaudet, tallit, pisteet, sijoitukset
 1978 (Martini, Surtees): 0 MM-pistettä, sijoitus MM-sarjassa -
 1979 (Renault): 17 pistettä, sijoitus 8:s
 1980 (Renault): 29 pistettä, sijoitus 6:s
 1981 (Renault): 11 pistettä, sijoitus 9:s
 1982 (Renault): 28 pistettä, sijoitus 6:s
 1983 (Ferrari): 49 pistettä, sijoitus 3:s
 1984 (Ferrari): 27 pistettä, sijoitus 6:s
 1985 (Ferrari): 3 pistettä, sijoitus 17:s
 1986 (Ligier): 14 pistettä, sijoitus 8:s
 1987 (Ligier): 1 piste, sijoitus 19:s
 1988 (Ligier): 0 pistettä, sijoitus -
 1989 (Ligier): 2 pistettä, sijoitus 23:s

F1-tilastot

Voitot

Muuta 
Eniten paalupaikkoja ilman mestaruutta: 18

Lähteet

Aiheesta muualla

 GrandPrix.com / Arnoux (englanniksi)
 Grand Prix Racing / Arnoux (englanniksi)
 F1-legend / Arnoux (ranskaksi)
 http://www.statsf1.com/en/rene-arnoux.aspx

Ranskalaiset Formula 1 -kuljettajat
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Lalli (täsmennyssivu)

Lalli voi tarkoittaa seuraavia:

Henkilöitä

Lalli etunimenä 
 Lalli (1100-luvulla), suomalainen piispa Henrikin legendan mukaan surmannut talonpoika
 Lalli Partinen (1941–2022), suomalainen jääkiekkoilija

Lalli sukunimenä 

 Bruno Senna Lalli (s. 1983), brasilialainen kilpa-ajaja
 Domenico Lalli (1679–1741), italialainen libretisti, Ottone in villa -oopperan libreton kirjoittaja
 Maarit Lalli (s. 1964), suomalainen elokuvaohjaaja
 Taisto Lalli (s. 1989), suomalainen painija
 Tommi Lalli (s. 1996), Blind Channel -yhtyeen rumpali

Kuvitteellisia henkilöitä 

 Lalli Leipäjuusto, Prätkähiiret-piirrossarjan hahmo

Paikkoja 
 Lalli, kylä tai kulmakunta Mynämäellä
 Lalli, kylä tai kulmakunta Pirkkalassa
 Lalli, kylä tai kulmakunta Pöytyällä
 Lalli, kylä tai kulmakunta Yli-Iissä

Muita merkityksiä 

 Lalli, Satakunnassa vuosina 1917–2009 ilmestynyt sanomalehti
 Lalli, satakuntalainen lehdenkustannusyhtiö
 Lalli, Evald Ferdinand Jahnssonin näytelmä vuodelta 1873
 Lalli, Eino Leinon näytelmä
 Lallintalo eli ”Lallis”, huvi- ja juhlapaikka Köyliössä
 Köyliön Lallit, urheiluseura
 Suomen Lalli-liitto, suomalainen vuosina 1929–1930 toiminut äärioikeistolainen järjestö.
Puutarha

Puutarha on hyöty- ja koristekasvien, varsinkin hedelmäpuiden, marjapensaiden tai kukkien viljelyalue. Usein puutarhan on tarkoitus olla näyttävä ja rauhallinen alue. Tällöin pääosa puutarhan kasveista on istutettu niiden ulkonäön takia, vaikka mukana voi olla pieni hyötykasvimaa ja mahdollisesti joitakin hedelmäpuita.

Asuinrakennukseen välittömästi liittyvää puutarhaa sanotaan kotipuutarhaksi, ja jos tuotteita viljellään myyntiin, kyseessä on kauppapuutarha. Puisto on yleensä suurempi ja julkisempi tila kuin puutarha.

Puutarhatyypit 

Tavallisia puutarhatyyppejä ovat:
 japanilainen puutarha
 arboretum: puuvartisia lajeja sisältävä puisto
 kasvitieteellinen puutarha: kasvikokoelma, jota käytetään erityisesti tutkimustoimintaan
 siirtolapuutarha: kaupungeissa oleva tiivis puutarha-alue, joka on jaettu palstoiksi
 koristepuutarha: koristetarkoitukseen suunniteltu puutarha 
 hyötypuutarha: vihanneksia, juureksia, hedelmiä ja marjoja tuottava puutarha
 metsäpuutarha: luonnonmukaisuutta tavoitteleva puutarha
 muotopuutarha: geometriseen muotoon leikattuja puita ja pensaita sisältävä puutarha
 kivikkopuutarha: runsaasti kiviä tai kalliota ja kuivan paikan kasveja sisältävä puutarha
 perhospuutarha: runsaasti perhosia houkuttelevia kukkia sisältävä puutarha
 englantilainen puutarha
 ruusutarha
 kosteikkopuutarha: vesielementtejä sisältävä puutarha

Puutarhakasvit 

Puutarhassa kasvatettavat kasvit voidaan jakaa ryhmiin:
 kesäkukat (yksivuotiset ruohovartiset kasvit), joista osa sopii kuivakukiksi
 perennat (monivuotiset ruohovartiset kasvit)
 puut, pensaat, varvut ja liaanit
 maanpeitekasvit
 vihannekset ja juurekset

Puutarhaelementtejä 
Puutarha muodostuu sekä luonnonmateriaaleista ja olosuhteista että ihmisen lisäämistä elementeistä:
 Maaperä
 Kivet
 Vesi
 Valaistusolosuhteet
 Tuuli
 Sateisuus
 Ilmanlaatu
 Saasteet
 Sijainti mereen nähden (ilman suolaisuus)
 Kasvillisuus
 Lajien ja lajikkeiden määrä, menestyminen

Ihmisen luomia elementtejä:
 Terassit ja patiot
 Tiet ja polut
 Valaistus
 Veistokset ym.
 Altaat, vesipuutarhat ja muut vesielementit

Koulutus ja järjestöt 
Suomessa maisema-arkkitehdiksi on voinut valmistua Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolta, maisema-arkkitehtuurin koulutusohjelmasta vuodesta 1969 alkaen. Käytännössä kohteiden viher- ja puutarhasuunnittelijoina toimivat tyypillisesti puutarhurit ja hortonomit.

Puutarhatalouden keskusjärjestöjä ovat Puutarhaliitto ja Viherympäristöliitto.

Tunnettuja puutarhoja Suomessa 
 Helsingin yliopiston kasvitieteellinen puutarha
 Turun kasvitieteellinen puutarha
 Helsingin kasvitieteellinen puutarha
 Roihuvuoren japanilaistyylinen puutarha
 Arboretum Mustila
 Kultaranta

Katso myös 

 Arboretum
 Puutarhasuunnittelu
 Koulupuutarha
 Kuoleman puutarha
 Puutarhahistoria

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Blogeja suomalaisista puutarhoista
 Rakennusperintö.fi artikkeli: Omalla pihalla - omavaraisviljelyä, tyyppimalleja ja ekoajattelua
 Kasvun ihmeitä ikkunalla ja parvekkeella (Helsingin kaupunginkirjasto)
 Lyhyt puutarhojen historia

Seulonnan keskeiset artikkelit