joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Maunulan uurnalehto

Maunulan uurnalehto Helsingissä on Suomen ensimmäinen pelkästään uurnahautauksia varten rakennettu hautausmaa. Vuonna 1966 käyttöön vihitty Maunulan uurnalehto on arkkitehti Erik Sommerschieldin suunnittelema. 

Hautusmaan osoite on Pirkkolantie 22, 00630 Helsinki. Hautausmaalla on sähköinen tieto- ja karttajärjestelmä, joka sisältää tiedot haudoista ja vainajista. Haudan sijaintia voi kysellä vainajan nimen mukaan. Alueella sijaitsee hautausmaan toimisto ja portilla on kukkakioski. 

Hautausmaalla on myös sirottelualue, joka valmistui vuonna 2012. Muistokivenä on massiivinen graniittilohkare, johon voi kiinnittää muistolaatan, joka lunastetaan seurakuntayhtymältä. Laattaan kaiverretaan vainajan nimi, syntymä- ja kuolinaika.

Maunulan uurnalehtoon haudattuja tunnettuja henkilöitä 

 Asmo Alho, sarjakuvapiirtäjä, kirjailija ja toimittaja
 Tony Arima, jääkiekkoilija
 Matti Aulos, näyttelijä
 Lee Gaines, yhdysvaltalainen laulaja
 Sasu Haapanen, näyttelijä
 Helge Herala, näyttelijä
 Jarkko Herala, näyttelijä Helge Heralan poika
 Pekka Jokipaltio, Helsingin ilmatorjunnasta vastannut eversti
 Teijo Joutsela, laulaja, näyttelijä, Kipparikvartetin jäsen
 Anu Kaipainen, kirjailija
 Osmo Kaipainen, lääkäri, poliitikko
 Kullervo Kalske, näyttelijä, ent. poliisi
 Arvo Karvinen, järjestöneuvos ja näkövammaisvaikuttaja
 Herbert Katz, jazzkitaristi
 Marja Korhonen, näyttelijä
 Olavi Kortealho, talousneuvos
 Seppo Laine, näyttelijä "Sämpy"
 Stig-Erik Leiponen, juristi, työmarkkinajärjestöjohtaja 
 Eero Leväluoma, näyttelijä, ohjaaja
 Pentti Linnosvuo, olympiavoittaja
 Olli Lounasmaa, fyysikko, akateemikko
 Aarre Nojonen, toimittaja, Yleisradion Moskovan-kirjenvaihtaja
 Väinö Nuorteva, pakinoitsija (nimimerkki Olli)
 Onni Oja, taidemaalari
 Oiva Paloheimo, kirjailija
 Olli Puhakka, hävittäjä- ja liikennelentäjä, Mannerheim-ristin ritari
 Oskar Reponen, toimittaja ja kirjailija
 Jarno Sarjanen, muusikko
 Sakari Simelius, jalkaväenkenraali, puolustusvoimain komentaja
 Ossi Skurnik, kuvaaja
 Tauno Söder, näyttelijä
 Ester Toivonen, elokuvanäyttelijä, missi
 Veikko Vennamo, tullineuvos, poliitikko
 Antero Viherkenttä, urheilutoimittaja
 Lauri Vilenius, kommunisti

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Maunulan uurnalehto Helsingin seurakuntayhtymän sivustolla

Helsingin hautausmaat
Maunula
Kari Silvennoinen

Kari Pekka Silvennoinen (s. 1. heinäkuuta 1956 Liperi) on suomalainen lakimies, joka vuonna 2006 vei Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen kysymyksen Suomen sodissa luovutettujen alueitten kiinteistöjen omistusoikeuksista.

Kari Silvennoinen syntyi Liperissä. Hän pääsi ylioppilaaksi Liperin lukiosta vuonna 1975 ja opiskeli Helsingin yliopistossa teoreettista fysiikkaa, tietojenkäsittelyoppia ja matematiikkaa 1975–1979. Hän siirtyi lukemaan oikeustiedettä ja valmistui vuonna 1980 varanotaariksi ja 1985 oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta ja 1997 varatuomariksi. Lisäksi hän on suorittanut jatko-opintoja yleisessä siviilioikeudessa Helsingin yliopistossa, Lapin yliopistossa ja Freie Universitet Berlinissä. Silvennoinen valmistui oikeustieteen  lisensiaatiksi vuonna 2013  arvolauseella hyväksytty hyväksytyllä lisensiaatintukimuksella Lainhuudatusvelvollisuudesta. Silvennoinen on eronnut Suomen Asianajajaliiton jäsenyydestä vuonna 2013, mutta jatkaa asianajotoiminnan harjoittamista asianajajaliiton ulkopuolella omassa toimistossaan.

Karjalaan jääneiden kiinteistöjen palauttamisasia
Silvennoinen toimi 88 tilanomistajan asianajajana luovutettuun Karjalaan jääneiden kiinteistöjen palauttamisasiassa. Helmikuussa 2007 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin vastasi, ettei käsittele kanteita, koska kaikkia Venäjän oikeuskeinoja ei ole käytetty. Silvennoinen jatkoi asian ajamista Venäjän oikeuslaitoksessa. Juttu eteni oikeuskäsittelyyn kesäkuussa 2007 ja ensimmäinen istunto oli elokuussa.

Venäjän oikeuslaitos hylkäsi kanteet, ensin Viipurissa ja sitten Pietarissa. Venäjän federaation Korkein oikeus on antanut asiassa päätöksen 29.4.2008, jolloin se kumosi alempien oikeuksien päätökset ja ilmoitti ettei asiaa voi käsitellä lainkaan Venäjän oikeuslaitoksessa. Silvennoinen vei asian uudestaan EIT:hen keväällä 2008, ja vielä toiseen kertaan syksyllä 2008, mutta EIT ei ottanut sitä käsittelyyn.  

Silvennoinen oli etsinyt asianomistajia lehti-ilmoituksin. Suomen Asianajajaliitto tutki, oliko toiminta hyvän asianajajatavan mukaista, ja ojensi Silvennoista varoituksella. Silvennoinen valitti Helsingin hovioikeuteen ja Korkeimpaan oikeuteen. Molemmat oikeusasteet pitivät kuitenkin asianajajaliiton antaman varoituksen voimassa. 

Silvennoinen on tehnyt useita kansainvälisoikeudellisia tutkimuksia aiheesta. Kiinteistökysymyksen osalta hän on myös julkaisuut useita artikkeleita sekä tutkimuksia.

Väinö Tannerin sotasyyllisyys
20. lokakuuta 2008 Korkein oikeus hylkäsi Silvennoisen ajaman hakemuksen Väinö Tannerin sotasyyllisyystuomion purkamiseksi. Oikeusministeri Tuija Brax ilmoitti Helsingin Sanomissa, että oikeusministeriö tutkii, voidaanko tuomiot purkaa lainsäädäntöteitse. Silvennoinen ilmoitti vievänsä asian Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen. Hän jätti asian vireille 12.1.2009.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Silvennoisen yrityksen kotisivut
 Silvennoisen blogi 

Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset asianajajat
Rinkeli (maailmanpyörä)

Rinkeli on italialaisvalmisteinen maailmanpyörä, joka korvasi vanhan Helsinki-pyörän kaudella 2006 Linnanmäellä. Rinkeli on noin 35 metriä korkea eli 11 metriä edeltäjäänsä korkeampi. Laitteessa on 24 gondolia, ja sen kyytiin mahtuu samanaikaisesti 144 matkustajaa. Tunnissa laitteen kapasiteetti on noin 1 700 matkustajaa. Nimensä Rinkeli sai yleisöäänestyksessä, joka pyöri Linnanmäen internetsivuilla talvella 2005–2006. Maailmanpyörää ryhdyttiin pystyttämään maaliskuun puolivälissä, ja se otettiin käyttöön huvipuiston avauduttua perjantaina 28. huhtikuuta 2006.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Maailmanpyörän valmistajan Technical Parkin sivut

Maailmanpyörät
Linnanmäki
Puijon Diabetesyhdistys

Puijon Diabetesyhdistys on vuonna 1992 perustettu toimialueensa diabeetikoiden etujärjestö. Yhdistys työskentelee diabeteksesta aiheutuvien lisäsairauksien ennalta ehkäisemiseksi, valvoo diabeetikoiden yhteiskunnallisia etuja, harjoittaa valistus-, tiedotus- ja neuvontatoimintaa, vaalii terveitä elämäntapoja, tukee tutkimus- ja tiedotustoimintaa, järjestää jäsenistölleen liikuntaa, mm. allas- ja salijumppaa, lentopalloa, sauvakävelyä ym., sekä järjestää virkistystilaisuuksia. retkiä ja järjestää asiantuntija- ja keskustelutilaisuuksia. Yhdistys kuuluu Diabetesliittoon, joka on diabeetikoiden valtakunnallinen etujärjestö.

Puijon Diabetesyhdistyksen toimialueeseen kuuluu Kuopio, Keitele, Pielavesi, Rautavaara, Siilinjärvi, Varpaisjärvi. Yhdistyksen jäseneksi voi liittyä kuka tahansa diabeteksesta kiinnostunut yksityishenkilö tai yhteisö. Jäsenmaksu oli vuonna 2015 18 €/vuosi ja jäseniä noin 1300.  Yhdistys julkaisee 2 kertaa vuodessa jäsentiedotteen, jossa kerrotaan tarkemmin yhdistyksen toiminnasta.

Lähteet
Puijon Diabetesyhdistys ry:n esite.

Aiheesta muualla
 Diabetesliitto

Kuopio
Pohjois-Savo
Suomessa paikallisesti toimivat potilas- ja vammaisjärjestöt
Wallenberg (suku)

Wallenbergin suku on yksi Ruotsin ja koko Skandinavian elinkeinoelämän vaikutusvaltaisimmista ja varakkaimmista suvuista. Suku on peräisin Itä-Götanmaalta, ja se tunnetaan pankkiiri-, tehtailija- sekä diplomaattisukuna. Suvun esi-isänä pidetään vuosina 1670–1741 elänyttä Per Hanssonia.

Suku omistaa Investor-sijoitusyhtiön, jolla on vaikutusvaltaa useissa suurissa ruotsalaisissa yhtiöissä, kuten Ericssonissa ja Scaniassa. Suku perusti sijoitusyhtiön jo vuonna 1916, ja nykyään yhtiö on suvun tärkein taloudellinen osa.

Suvun jäsenet ovat perustaneet myös useita säätiöitä.

Tunnettuja jäseniä 
 Jacob Wallenberg (1746–1778), ruotsalainen pappi, kirjailija ja Kiinan-matkaaja.
 Knut Agathon Wallenberg (1853–1938), pankkimies ja poliitikko
 Marcus Wallenberg vanhempi, (1864–1943) 
 Marcus Wallenberg nuorempi, (1899–1982), pankkiiri, teollisuusmies ja suomalainen vuorineuvos
 Marc Wallenberg
 Oscar Wallenberg (1816–1886), ruotsalainen pankkimies, meriupseeri, pankin perustaja
 Pieter Wallenberg
 Raoul Wallenberg (1912–1947), ruotsalainen diplomaatti
 Peter Wallenberg vanhempi (1926–2015), Marcus Wallenberg nuoremman poika.
 Ann Marie Wallenberg (s. 1929).
 Peder Wallenberg vanhempi (s. 1935)
 Jacob Wallenberg (s. 1956), yritysjohtaja
 Marcus Wallenberg (s. 1956), Skandinaviska Enskilda Banken AB:n (SEB) hallituksen puheenjohtaja.
 Peter  Wallenberg nuorempi, "Poker"

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kotisivut
Roni (nimi)

Roni on suomalainen miehen etunimi. Ronin nimipäivä on 5. syyskuuta jolloin on myös Mainion nimipäivä. Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa on ollut noin 4 880 Roni-nimistä miestä ja alle 30 naista.

Nimi on mahdollisesti lyhentymä Hieronymus-nimen rinnakkaismuodosta Jeronimus tai muunnelma nimestä Ronald. Heprean kielessä Roni tarkoittaa iloa.

Tunnettuja Roneja
Listan henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Roni Allén, jääkiekkoilija
Roni Andersson, jääkiekkoilija
Roni Bar-On, israelilainen poliitikko
Roni Bäck, tubettaja
Roni Hirvonen, jääkiekkoilija
Roni Karvinen, jääkiekkoilija
Roni Laasonen, salibandyn pelaaja
Roni Leimu, koripalloilija
Roni Martin, säveltäjä
Roni Nuttunen, pöytäjääkiekkoilija
Roni Ollikainen, pituushyppääjä
Roni Peiponen, jalkapalloilija
Roni Porokara, jalkapalloilija
Roni Remme, kanadalainen alppihiihtäjä
Roni Rukajärvi, jääkiekkoilija
Roni Segoly, israelilainen rauhanaktivisti, entinen Shabakin agentti
Roni Sevänen, jääkiekkoilija
Roni Syrjälä, käsipalloilija
Trong Bihn ”Roni” Tran, vietnamilaissyntyinen laulaja
Roni Viirlas, jääkiekkoilija
Roni Wahl (ent. Vartama), pesäpalloilija
 Roni Zein, autokauppias, diplomi-insinööri ja maastohiihtäjä

Kuvitteellisia Roneja

 Roni, tieteiskomediaelokuvassa Roni on rikki
Roni Neutroni, samannimisen televisio-ohjelman päähenkilö
Roni Sirén, tv-sarjassa Uusi päivä

Lähteet

Etunimet
Voitto kotiin

Voitto kotiin oli suomalainen televisiokanava Nelosella vuosina 1999–2002 esitetty visailuohjelma, joka perustui yhdysvaltalaiseen Family Feud -ohjelmaformaattiin. Suomessa vastaavanlaista visailuohjelmaa esitettiin 1980-luvulla nimellä Yhtä suurta perhettä.

Ohjelmaa esitettiin arki-iltaisin maanantaista perjantaihin, uusinnat nähtiin seuraavana arkiaamuna lastenohjelmien jälkeen. Loka-marraskuussa 2000 ohjelmaa seurasi päivittäin keskimäärin 217 000 yli 10-vuotiasta katsojaa.

Ohjelman juontajana toimi Nicke Lignell.

Formaatti
Ohjelmassa kahden joukkueen piti päätellä sadan eri ihmisen vastaukset erilaisiin kysymyksiin. Mitä useampi sadasta ihmisestä oli vastannut samalla tavalla, sitä enemmän joukkue sai pisteitä. Aiheet vaihtuivat kilpailun edetessä. Visailun pääpalkintona oli Renault Kangoo ja Fiat Punto -henkilöautoja. Lohdutuspalkinnoksi hävinnyt joukkue voitti Delverde-pastatuotteita tai Blue Dragonin itämaisia ruokia. Palkinnot ilmoitti Keijo-niminen kuuluttaja, jota ei koskaan näytetty.

Pelissä on kaksi joukkuetta, joissa oli kummassakin viisi jäsentä. Pelissä pelataan ensin kaksi normaalikierrosta, kolmas kierros on niin sanottu Tuplakierros, josta oikein vastaamalla saa pisteet kaksinkertaisena. Neljäs kierros on Triplakierros, jossa pisteitä jaetaan kolminkertaisina. Voittajajoukkueesta kaksi kilpailijaa pääsi niin sanotulle Ässä-kierrokselle, jossa heidän piti vastata samantapaisiin kysymyksiin kuin alkukierroksilla. Kierroksen tarkoituksena oli kerätä Ässä-arpoja vastaamalla kysymyksiin, joiden pisteet ratkaisivat sen, montako arpaa joukkue voittaa. 10 pistettä vastasi yhtä Ässä-arpaa.

Lähteet

Visailuohjelmat
Suomalaiset kilpailuohjelmat
Sale

Sale on S-ryhmään kuuluva vähittäiskauppaketju, joka toimii lähes koko Suomessa. Ketjuun kuuluu 308 myymälää. Alueosuuskauppa HOK-Elannon toimialueella Helsingissä ja sen lähikunnissa vastaavan kokoluokan myymäläketju on nimeltään Alepa. Myöskään Ahvenanmaalla ei ole varsinaisesti Sale-myymälöitä, mutta Varuboden på Ålandin myymälä Varuboden City Maarianhaminassa on jossain yhteyksissä merkitty Salen logolla.

Salen myymälät sijaitsevat tyypillisesti kaupunkien keskustoissa, lähiöissä sekä maaseututaajamissa. Myymälöissä on 1 700–3 000 tuotteen valikoima, joka keskittyy pääasiassa ruokaan ja hygieniatuotteisiin.

Historiaa 
Ketju perustettiin vuonna 1989, jolloin S-ryhmä oli ryhtynyt kokoamaan kauppojaan valtakunnallisten ketjujen alle. Aluksi ketju toimi nimellä S-ale. Salet korvasivat sitä ennen toimineet pienet S-kaupat, jotka eivät kuuluneet mihinkään ketjuun.

Lähteet 

Elintarvikekaupat
S-ryhmä
National Rifle Association of America

National Rifle Association of America eli NRA () on yhdysvaltalainen vuonna 1871 perustettu ampumaharrastajien etujärjestö. 
Yhdysvaltojen sisällissodan pohjoisvaltioiden puolella taistelleet veteraanit eversti William Church ja kenraali George Wingate perustivat National Rifle Associationin 17. marraskuuta 1871 New Yorkissa.

Sittemmin NRA on muuttunut vaikutusvaltaiseksi kansalais- ja lobbausjärjestöksi, joka on tullut tunnetuksi amerikkalaisten perustuslaillisen aseenkanto-oikeuden voimakkaasta puolustamisesta. 

NRA:n tunnettuja jäseniä ovat muun muassa vuoden 2008 presidentinvaalien ehdokas John McCain ja hänen varapresidenttiehdokkaansa Sarah Palin sekä  Yhdysvaltain presidentit Ulysses S. Grant, Theodore Roosevelt,William Howard Taft, Dwight D. Eisenhower, John F. Kennedy, Richard Nixon, Ronald Reagan, George H. W. Bush ja Donald Trump. Bush erosi NRA:sta vuonna 1995

Kitaristi Ted Nugent on saanut julkisuutta NRA:n puolestapuhujana. NRA:n puheenjohtajana toimineista kansainvälisesti tunnetuimpia oli edesmennyt elokuvanäyttelijä Charlton Heston.

NRA omistaa hotelliketjuja, huoltoasemaketjuja, pikaruokalaketjuja sekä lukuisien muiden liikeyrityksien osakkeita. NRA:n jäseniä on yli viisi miljoonaa, ja se on noin 500 ihmisen kokopäiväinen työnantaja. NRA on ollut perustamisestaan lähtien yhdysvaltalaisen politiikan merkittävä taustavaikuttaja.

Poliittisen toiminnan komitea 
NRA:n poliittisessa toiminnassa merkittävä taho on NRA Political Victory Fund (NRA-PVF). Se luokittelee poliittisia päättäjiä ja ehdokkaita sen mukaan, mitä he ovat äänestäneet virassa ollessaan, lausuneet julkisesti ja vastanneet NRA:n lähettämään kyselylomakkeeseen. NRA-PVF arvioi ehdokkaat heidän koko äänestyshistoriansa mukaan, ja antaa arvosanat, joista A on korkein ja F on matalin. A-luokitus tarkoittaa sitä, että luokituksen saanut poliitikko kannattaa NRA:n mukaan Yhdysvaltain perustuslain toista lisäystä, joka antaa ihmisille oikeuden kantaa asetta, ja metsästystä.

NRA kannattaa poliittisia ehdokkaita heidän luokituksensa mukaan. Vuoden 2008 vaaleissa NRA laittoi miljoonia dollareita tukemiensa ehdokkaiden vaalikampanjoihin, kampanjakuluihin ja ruohonjuuritason ohjelmiin.

Lähteet

Aiheesta muualla

National Rifle Association

Yhdysvaltalaiset järjestöt
Danelagen

Danelagen tai Danelaw () eli ”tanskalaisten laki” oli varhaisella keskiajalla voimassa niillä itäisen ja pohjoisen Englannin alueilla, jotka viikingit olivat valloittaneet. Näissä osissa Englantia noudatettiin lakeja ja perinteitä, jotka erosivat anglosaksien hallitsemien alueiden tavoista.

Danelagen tarkoitti lain lisäksi myös itse valloitettuja alueita. Danelagenin alueella sijaitsivat muun muassa Jorvik (nykyinen York) ja Norvic (nykyinen Norwich).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Englannin keskiaika
Tanskan keskiaika
Oikeushistoria
Viikinkiaika
Zdeněk Mácal

Zdeněk Mácal (s. 8. tammikuuta 1936, Brno) on tšekkiläinen kapellimestari, joka toimii nykyään Tšekin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina.

Mácal syntyi Brnossa ja toimi vuosina 1963–1967 Määrin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina. Hän voitti vuonna 1965 Besançonin kansainvälisen orkesterinjohtokilpailun Ranskassa ja vuonna 1966 Mitropoulos-kilpailun New Yorkissa. Mácalilla on ollut vuodesta 1992 alkaen Yhdysvaltain kansalaisuus. 

Tšekin filharmonisen orkesterin lisäksi Mácal on toiminut ylikapellimestarina Kölnin WDR-sinfoniaorkesterille (1970–1974), Sydneyn sinfoniaorkesterille (1986–1987), Milwaukeen sinfoniaorkesterille (1986–1995) ja New Jerseyn sinfoniaorkesterille (1993–2002).

Aiheesta muualla 
 Elämäkerta allmusic.comissa 

Tšekkiläiset kapellimestarit
Yhdysvaltalaiset kapellimestarit
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1936 syntyneet
Elävät henkilöt
Pyreneittenkoira

Pyreneittenkoira () on laumanvartijarotu, joka on kotoisin Ranskasta, Pyreneiden vuoristosta. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 2. Vuonna 2018 se oli Ranskassa 17. suosituin paikallinen rotu - listauksessa se on 18. suosituin, mutta tämä johtuu ainoastaan siitä, että virallinen listaus laskee myös madagaskarilaisen coton de tuléarin ranskalaiseksi roduksi.

Ulkonäkö 

Pyreneittenkoira on suuri, vaikuttava ja vahva koirarotu. Se on hieman korkeuttaan pitempi. Silmät ovat pienet ja mantelinmuotoiset - väriltään meripihkan ruskeat. Ilmeen tulisi olla älykäs ja katseen lempeä sekä hieman uneksiva. Pyreneittenkoiran kaula on hyvin vahva, mutta melko lyhyt. Turkki on hyvin paksu ja karva on muuten melko pitkää ja taipuisaa. Se on myös itsestään puhdistuva eikä vaadi paljoa pesua. Harjaus ja lumessa kieriminen monesti riittävät puhdistamaan turkin pikkuliasta. Häntä on tuuhea ja sen kärjessä on mieluiten J:n muotoinen koukku. Väri on valkoinen, jossa voi mahdollisesti olla suden- tai mäyränharmaita, vaaleankeltaisia tai oransseja merkkejä esimerkiksi päässä ja hännän tyvessä.

Luonne ja käyttäytyminen 

Pyreneittenkoiran pääasiallinen käyttötarkoitus on ollut, ja on osin edelleenkin, vahtiminen ja karjalaumojen suojelu susia ja karhuja vastaan. Nykyään sitä pidetään useimmiten kuitenkin vain seurakoirana ja pihan vahtina. Suuren kokonsa ja itsenäisen luonteensa vuoksi rotu on vaativa kouluttaa. Vahtivietti ilmenee voimakkaana ja pyreneittenkoira voikin olla varautunut vieraita kohtaan. Rotu on myös muiden laumanvartijakoirien tapaan varsin haukkuherkkä. Omistajilleen rotu on ystävällinen ja uskollinen.

Historia 

Pyreneittenkoira on hyvin vanha koirarotu: se tunnettiin jo keskiajalla. Keskiajalla niiden tehtävänä oli vahtia linnoja. Pyreneittenkoirasta tuli suosittu esimerkiksi Ludvig XIV:n hovissa. Rotu polveutuu mahdollisesti tiibetinmastiffista, joita kulkeutui paimentolaisten matkassa Venäjän kautta Eurooppaan.

Rotu populaarikulttuurissa 
Pyreneittenkoira ”Belle” tuli tunnetuksi 1960-luvulla Suomessakin esitetystä ranskalaisesta televisiosarjasta Belle ja Sebastian. Samanrotuinen koira esiintyy myös tarinasta 2010-luvulla tehdyssä samannimisessä näytelmäelokuvassa (2013).

Lähteet 

Ulla Kokko: Koirien pikkujättiläinen. WSOY 2004. 

Kennelliiton rotumääritelmä (pdf)

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomen Kennelliitto: Pyreneittenkoira
Koirat.com: Pyreneittenkoira

FCI 2 Pinserit, snautserit, molossityyppiset ja sveitsinpaimenkoirat
Paimenkoirat
Vuoristokoirat
Ranskalaiset koirarodut
Baskimaan koirarodut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Václav Talich

Václav Talich (28. toukokuuta 1883 – 16. maaliskuuta 1961) oli tšekkiläinen kapellimestari ja viulisti.

Talich syntyi Kroměřížissa ja opiskeli musiikkia Prahassa. Hän toimi lyhyen aikaa Berliinin filharmonikkojen viulistina ennen uraansa Tšekin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina (1919–1941). Vuosina 1926–1936 hän johti Tukholman kuninkaallisia filharmonikkoja ja vuosina 1949–1952 Slovakian filharmonista orkesteria. Lisäksi hän toimi Tšekin kansallisteatterin oopperanjohtajana. 

Talich opetti muiden muassa Charles Mackerrasia. Hän kuoli Berounissa vuonna 1961.

Aiheesta muualla 
František Sláma Archives

Tšekkiläiset kapellimestarit
Tšekkiläiset viulistit
Vuonna 1883 syntyneet
Vuonna 1961 kuolleet
Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesteri

Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesteri (, CBSO) on Birminghamissa, Englannissa toimiva sinfoniaorkesteri. Se perustettiin vuonna 1920 nimellä Birminghamin kaupungin orkesteri.

Edward Elgar johti Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterin ensimmäisen konsertin syyskuussa 1920. Orkesteri noui kuuluisuuteen 1980-luvulla Simon Rattlen johdolla. Vuosina 1998–2008 orkesterin ylikapellimestarina toimi suomalainen Sakari Oramo. 
Orkesteri on tehnyt levytyksiä EMI:lle, Warner Classicsille ja useille pienemmille yhtiöille.

Orkesteri soittaa noin sata konserttia vuodessa.

Ylikapellimestarit 
  Appleby Matthews (1920–1924)
  Adrian Boult (1924–1930)
  Leslie Heward (1930–1943)
  George Weldon (1944–1951)
  Rudolf Schwarz (1951–1957)
  Andrzej Panufnik (1957–1960)
  Hugo Rignold (1960–1969)
  Louis Frémaux (1969–1978)
  Simon Rattle (1980–1998)
  Sakari Oramo (1998–2008)
  Andris Nelsons (2008–2015)
   Mirga Gražinytė-Tyla (2016– )

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut 

Sinfoniaorkesteri
Brittiläiset sinfoniaorkesterit
Lyökin pooki

Lyökin pooki on vuonna 1757 rakennettu kivinen tunnusmajakka eli pooki Lyökin saarella Uudessakaupungissa.

Suurta jättikummelia muistuttava punavalkoruutuinen kivirakennelma on 16,5 metriä korkea ja se on muurattu isoista maakivistä ja saarelta louhituista graniittilohkareista. Alaosan halkaisija on 6,8 m ja yläosan 3,5 m. Rakennelmassa sen leveydestä huolimatta ei ole ainuttakaan huonetta tai muuten säältä suojattua tilaa, sillä 2,5 metriä paksut seinät vievät lähes kaiken tilan. Rakennuksen sisällä on vain ylös johtava portaikko. Pookin katto on pyöreä ja se on muurattu tiilistä ja päällystetty lyijylevyllä.

Historia 
Pooki on Suomen vanhin säilynyt tunnusmajakka ja myös Suomen vanhin tunnettu merimerkki. Se on myös ainut Ruotsin vallan ajalta alkuperäisenä säilynyt majakka. Aiemmat tunnusmajakat olivat yleensä puuta ja niiden pystyttämisestä olivat vastanneet paikalliset kauppiaat ja laivurit. Majakka sijaitsee Uudenkaupungin edustan saaristossa, ns. vanhan Pohjanmaan väylän ja Ruotsiin johtaneen meriväylän risteyksessä, aivan saariston uloimmassa reunassa.

Tunnusmajakka valmistui kesällä 1757. 16,5 metrin korkuinen torni oli aluksi väriltään valkoinen kuten tavallinen kummeli; punavalkoruutuiseksi se maalattiin vuonna 1858. Torni on rakennettu kivistä ja saarelta louhitusta graniitista; sen katto on muurattu tiilistä ja päällystetty lyijylevyin. Pyöreän tornin tyven halkaisija on 6,8 metriä ja huipun 3,5 metriä. Tornissa on myös poltettu merkkitulia. Tornin sisällä on tikkaat sekä neljä välitasannetta.

Aloitteen Lyökin pookin rakentamiseksi teki turkulainen valtiopäivämies Kristian Trapp Tukholman valtiopäivillä 1746. Senaikaisissa oloissa näyttävä rakennus valmistui kesällä 1757. Lyökin pookin uskotaan tehdyn samojen rakennuspiirustusen perusteella kuin edellisenä vuonna valmistunut Utoön valomajakka. Molemmat rakennutti myös sama mies.

Vuonna 2000 Ulkosaariyhdistys osti Lyökin pookin Suomen valtiolta. Vuonna 2009 Museovirasto määritteli Lyökin tunnusmajakan ja luotsiaseman valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Pooki kunnostettiin vuonna 2012.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Suomen tunnusmajakat
Uudenkaupungin rakennukset ja rakennelmat
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Suomen 1700-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Danevirke

Danevirke tai Dannevirke, myös Danewerk, Dannewirk tai Dannewerk () on tanskalaisten alun perin viikinkiajalla rakentama puolustusvalli Etelä-Schleswigissä, nykyisessä Saksassa. Lännessä se päättyy Hollingstedtiin ja idässä Hedebyhyn, lähelle nykyistä Schleswigin kaupunkia. Se toimi vuosisatojen ajan Tanskan puolustusmuurina etelästä tulevia hyökkäyksiä vastaan.

Alkuperäinen Danevirke oli mahtava maavarustus, joka erotti Jyllannin niemimaan mantereesta. Perimätiedon mukaan Tanskan kuningas Godfred aloitti vallin rakentamisen noin 808, sillä hän pelkäsi frankkien hyökkäyksiä pohjoiseen. Radiohiiliajoituksen perusteella on kuitenkin saatu selville, että Danevirken ensimmäinen vaihe on peräisin jo 650-luvulta. Godfredin johdolla varustuksia kohennettiin, ja valleja rakennettiin myöhemmin useissa eri vaiheissa aina vuoteen 1200 saakka. Saksan kuningas Henrik I murtautui Danevirken läpi vuonna 934. Tämän jälkeen Harald Sinihammas laajensi vallituksia, mutta Otto II valloitti ne taas vuonna 974.

Keskiajalla maavallia vahvistettiin hirsivarustuksin, ja Danevirkeä käytettiin sotajoukkojen kokoontumispaikkana. Kuningas Valdemarin aikana Danevirkeä vahvistettiin tiilimuurein. Suojavarustukset alkoivat vähitellen rappeutua 1400-luvulla, kun Schleswig-Holstein liitettiin Tanskaan. 

Vuonna 1848 tanskalaiset korjasivat Danevirkeä kovalla kiirellä, mutta Preussin tykistö oli vanhoille varustuksille liikaa ja preussilaiset valloittivat Danevirken 23. huhtikuuta 1848. Vuodesta 1850 lähtien puolustuslinjaa vahvistettiin ja korjattiin perusteellisesti, ja tanskalaiset pitivät Danevirkeä valloittamattomana. Toisessa Saksan–Tanskan sodassa vuonna 1864 preussilaiset kuitenkin kiersivät linnoitetun linjan koillisesta. Tanskalaiset vetäytyivät taisteluitta, ja Preussin joukot tuhosivat Danevirken. 

Tuhosta huolimatta Danevirkestä on jäänyt jäljelle runsaasti melko hyvin säilyneitä raunioita. Alueella on tehty useita arkeologisia kaivauksia, joissa on löydetty muun muassa arvokkaita riimukirjoituksia sekä suuren varuskuntakaupungin jäänteet. Varuskunta on saattanut olla Sliasthorp, joka oli kuningas Godfredin tukikohta, kun hän jälleenrakensi Danevirkeä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Pohjoismaiden historia
Schleswig-Holsteinin historia
Tanskalainen arkkitehtuuri
Viikinkiaika
Unescon maailmanperintökohteet Saksassa
Take Off

Take Off on Särkänniemen huvipuiston huvipuistolaite, jonka on valmistanut saksalainen Huss. Laitteen lautanen pyörii, ja samalla sen neljä gondolia, joihin mahtuu kymmenen matkustajaa (viisi kumpaankin päähän gondolia), pyörivät jopa 80 kilometrin tuntinopeudella. Take Off kohoaa melko alussa 14 metrin korkeuteen ja pysyy siellä loppuun asti. Koko laite painaa yhteensä 60 000 kg, ja laitteeseen pääsee ainoastaan yli 130 cm:n pituinen asiakas. Lautanen on pyöriessään enimmillään noin 40 asteen kulmassa. Laite kuljettaa tunnissa noin 1 400 matkustajaa.

Take Off on valmistettu vuonna 1997. Se muistuttaa Linnänmäelläkin aikoinaan pyörinyttä Breakdancea, joka oli myös Hussin valmistama. Take Off on aiemmin pyörinyt ruotsalaisessa huvipuistossa, joten se tuotiin Särkänniemeen käytettynä. Laitteessa soitettiin ennen NRJ-musiikkikanavan musiikkia, mutta vuonna 2009 musiikkikanavaksi vaihdettiin Radio 957 ja vuonna 2012 Radio City.

Lähteet 
http://www.sarkanniemi.fi

Huvipuistolaitteet
Särkänniemi
Vaalankurkun rautatiesilta

Vaalankurkun rautatiesilta sijaitsee rataosalla Oulu–Kontiomäki Vaalan keskustaajaman länsipuolella Oulujoen luusuassa Vaalankurkussa, paikassa jossa Oulujärvi muuttuu Oulujoeksi. Silta on otettu käyttöön 1929, kun rautatie Utajärveltä Vaalaan valmistui. Vaalan rautatieasema sijaitsee sillan itäpuolella, ja itse silta sijaitsee kokonaan Vaalan liikennepaikalla. Silta on ainoastaan rautatieliikenteen käytössä, ja sen omistaa Liikennevirasto.

Silta on neliaukkoinen terässilta. Kaksi keskimmäistä jännettä ovat teräsristikkoja, jotka lepäävät graniitista muurattujen siltapilareiden päällä. Sillan molemmissa päissä on teräspalkkisiltakannet. Sillan vapaa alituskorkeus on 5,0 metriä keskiveden aikaan. Teräsristikkojen kulkuaukkoja on suurennettu sähköistysvaatimusten laajuisiksi ylimpiä tukipalkkeja kohottamalla.

Talvisodan aikana siltaa suojeli Flygflottilj 19 Neuvostoliiton ilmapommituksilta Ulrik-2 -työlentokentältä.

Lähteet 

Vaalan liikenne
Vaalan rakennukset ja rakennelmat
Suomen rautatiesillat
César-palkinto

César-palkinto on vuosittain myönnettävä ranskalainen elokuvapalkinto, jonka jakaminen aloitettiin vuonna 1975. Palkinnonsaajaehdokkaat valitsee Académie des Arts et Techniques du Cineman jäsenistö. Televisioitu palkintogaala järjestetään joka helmikuu Théâtre du Châteletissa, Pariisissa.

Palkinnon nimi tulee kuvanveistäjä César Baldaccinilta (1921–1998), jonka veistämiä palkinnot alun perin olivat. 

Kaikkiaan kahdestakymmenestä palkintokategoriasta keskeiset ovat:
 Paras elokuva
 Paras ohjaaja
 Paras miespääosa
 Paras miessivuosa
 Paras naispääosa
 Paras naissivuosa
 Paras ulkomainen elokuva

Vuonna 2009 palkittiin kaikkiaan seitsemällä Césarilla Martin Provostin elokuva Seraphine. Ranskalaistaiteilija Séraphine de Senlisin (1864–1942) elämästä kertova elokuva sai parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen (Marc Abnelnour ja Provost) ja naispääosan (Yolanda Moreau) lisäksi Césarin puvustuksesta, lavastuksesta, kuvauksesta ja musiikista.
Vuonna 2006 parhaana ulkomaalaisena elokuvana palkittiin Million Dollar Baby. Muut palkitut ovat tunnettuja lähinnä Ranskan valkokankailla. Esimerkiksi Daniel Auteuil on saanut César-palkinnon kahdesti, vuonna 1986 elokuvasta Jean de Florette ja vuonna 2000 elokuvasta Tyttö sillalla.

Aiheesta muualla

 http://www.lescesarducinema.com 

César-palkinto
Ranskan elokuva
Vilnan lentoasema

Vilnan lentoasema ()  on matkustajamääriltään Liettuan suurin lentoasema. Se sijaitsee 7 kilometriä Vilnan keskustasta etelään. Vuonna 2017 lentoaseman kautta kulki yhteensä 3 761 837 matkustajaa.

Lentoasemalla on yksi 2 515 metriä pitkä kiitotie (02/20). Kesällä 2017 kiitotie päällystettiin uudelleen.

Lentoyhtiöt
Vilnaan liikennöivät lentoyhtiöt ja kohteet ovat:

Aegean Airlines (Kausittainen: Ateena)
Aeroflot (Moskova)
airBaltic (Amsterdam, Berliini, München, Pariisi, Riika, Tallinna)
Austrian Airlines (Wien)
Belavia (Minsk)
Brussels Airlines (Bryssel)
Finnair (Helsinki)
LOT (Varsova)
Lufthansa (Frankfurt)
Nordica (Tallinna)
Norwegian (Oslo, Tukholma)
Rusline (Pietari)
Ryanair (Barcelona, Berliini, Birmingham, Bremen, Cologne, Dublin, Frankfurt, Leeds, Liverpool, Lontoo, Madrid, Malta, Milano, Nürnberg, Oslo, Pariisi, Rooma. (Kausittainen: Chania ja Grenoble))
SAS (Kööpenhamina, Tukholma)
Turkish Airlines (Istanbul)
Ukraine International Airlines (Kiova (Kausittainen: Odessa))
Utair Aviation (Moskova)
Wizzair (Barcelona, Bari, Belfast, Billund, Doncaster, Dortmund, Eindhoven, Gdansk, Göteborg, Kiova, Kutaisi, Larnaka, Lontoo, Memmingen, Milano, Nice, Oslo, Pariisi, Reykjavik, Rooma, Tukholma, Tel Avin, Varsova. (Kausittainen: Agadir ja Grenoble)

Lähteet

Aiheesta muualla

Vilnan lentoasema 
Liettuan lentokenttien sijainnit GoogleMaps-kartalla (ourairports.com) 

Liettuan lentoasemat
Vilnan rakennukset ja rakennelmat
Tuuksi

Tuuksi (myös Tuuksa, ; ) on kylä ja maalaiskunta Karjalan tasavallan Aunuksen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Alavoisenjokeen laskevan Tuuksenjoen varrella kahdeksan kilometriä Aunuksesta länteen. Tuuksen kylä on kunnan ainoa asutuskeskus. Siellä on 1 200 asukasta (vuonna 2010).

Maantiede ja asutus
Tuuksen kunnan pinta-ala on 84 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Aunuksen piirin Koveran, kaakossa Aunuksen ja lännessä Alavoisen kuntiin. Kunta sijaitsee Laatokan alangolla. Hyötykaivannaisiin kuuluu turve. Seudulle suunnitellaan Tuuloksen rauhoitusaluetta.

Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 67 % on kansallisuudeltaan karjalaisia, 30 % venäläisiä ja 1 % suomalaisia.

Historia
Entisen Riiskalan kylän läheltä Pitkäojan varrelta on löydetty 4000-luvun alkuun eaa. ajoitettu asuinpaikka. Seudun kanta-asukkaat ovat karjalaisia. 

Nykyinen Tuuksen kylä koostuu Tuuksenjoen varrelle seitsemän kilometrin matkalle levittäytyneistä kylistä, jotka 1900-luvun alussa muodostivat Riipuskalan volostin Latvan ja Riiskalan kyläkunnat. 1920-luvulla perustettiin Aunuksen piirin Tuuksen kyläneuvosto, jossa vuonna 1933 oli 1 500 asukasta. 

Kyläneuvostoon kuuluneet Ala-Latva (ven. Nižnjaja Ladva), Bojarssina (Bojarštšina), Gorbala (Garbala), Gorka eli Tuuksenmäki eli Vaara (Tuksinskaja Gorka), Emtsilä (Emtšila), Juokkula (Jukkula), Klimsoila eli Niemi (Klimšeila), Meltsula (Meltšula), Pappila eli Saroila (Šaroila), Petkelä (Petkala), Pieni-Latva eli Ylä-Latva (Verhnjaja Ladva), Riiskala (Ryškala), Takkarila (Tokareva), Tekatsula (Tekattšula), Teppula, Valoila, Viljoitula (Villeitula) ja Änkilä (Ankila) yhdistettiin Tuuksen kyläksi vuonna 1957. Vuonna 1930 perustettiin Aunuksen piirin ensimmäinen kolhoosi ja vuonna 1968 Tuuksen sovhoosi, joka edelleen jatkaa toimintaansa maatalousyrityksenä.

Liikenne, talous ja palvelut
Kunnan alueella on kunnoltaan tyydyttäviä tai huonoja paikallisteitä. Sen läpi kulkee Lotinapellon ja Jänisjärven välinen rautatie, jolla on Tuuksen asema (ven. Tuuksa). Kylästä on linja-autoyhteys Aunukseen.

Tärkein elinkeino on maatalous. Tuuksen maatalousyritys tuottaa maitoa, naudanlihaa, perunaa ja vihanneksia. Kylässä toimii myös yksityistiloja sekä havupuiden ja pensaiden taimia kasvattava yritys.

Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti, kauppoja ja ruokaloita. Kylässä on vuonna 2007 rakennettu ortodoksinen kirkko. Majoituspalveluja tarjoaa vierasmaja Sepän kodi.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Tuuksen kunta Aunuksen piirin sivustolla  
 Tuuksi Karjalan tasavallan matkailusivustolla 
 Karjalankielinen sivu Tuuksen kylästä

Aunuksen kansallisen piirin kunnat
Aunuksen piirin asutut paikat
Galician sinfoniaorkesteri

Galician sinfoniaorkesteri () on A Coruñassa vuonna 1992 perustettu espanjalainen sinfoniaorkesteri. Sen yhteydessä toimii myös kolme kuoroa, kamariorkesteri ja nuoriso-orkesteri. 

Galician sinfoniaorkesteri on tehnyt levytyksiä muun muassa EMIlle. Ylikapellimestarina on toiminut vuodesta 2013 lähtien Dima Slobodeniouk.

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut , , 

Sinfoniaorkesterit
La Coruñan maakunta
Helsingin Shakkiklubi

Helsingin Shakkiklubi (HSK) on Helsingissä toimiva Suomen vanhin shakkikerho. Kerhon perustamista 9. huhtikuuta 1886 pidetään Suomen järjestäytyneen shakkitoiminnan alkuhetkenä. Tapahtumasta ei kuitenkaan ole säilynyt dokumenttia. Perustajajäsenien nimet tiedetään: A. E. Arppe, Axel Charpentier, Otto Hjelt, Wilhelm Söderholm, veljekset Björn ja Lars Wasastjerna, Werner Wellingk ja Johannes Öhquist. Helsingin Shakkiklubi on Suomen ainoa 1800-luvulla perustettu shakkikerho. Kerho toimii edelleen.

Aiheesta muualta

 Helsingin Shakkiklubi.fi - Kerhon omat kotisivut.

Suomalaiset shakkiseurat
Helsinkiläiset järjestöt
Keulakuva

Keulakuva on tyypillisesti puusta veistetty, yleensä naista tai eläintä esittävä koriste-esine, joka sijoitetaan purjealuksen keulaan, keulapuomin alle. Keulakuvat olivat yleisiä 1500–1800-luvuilla. Ensimmäiset keulakuvat ilmestyivät 1500-luvun kaljuunoihin.

Peräpeilin koristelun tavoin keulakuvan pääasiallinen tarkoitus oli usein kertoa aluksen nimi lukutaidottomalle väestölle sekä laivaston alusten ollessa kyseessä myös kuvata omistajansa mahtia ja varallisuutta. Barokin aikakaudella joissakin aluksissa oli suunnattoman suuria keulakuvia, jotka painoivat useita tonneja ja levittäytyivät aluksen keulan molemmille puolille.

Suuret keulakuvat heikensivät alusten purjehdusominaisuuksia, minkä vuoksi keulakuvien kokoa pienennettiin huomattavasti 1700-luvulla. Napoleonin aikakauden sotien jälkeen keulakuvat jälleen yleistyvät, mutta yleensä ne olivat enää pieniä rintakuvia. 1800-luvulla keulakuvien käyttö väheni huomattavasti, mutta 1850–1860-luvuilla nopeissa klippereissä oli täysikokoiset, joskin erittäin kevyet keulakuvat, sillä aluksissa ei haluttu kuljettaa ylimääräistä painoa. 

Keulakuvat katosivat meriltä purjelaivojen mukana. Vielä varhaisissa höyrylaivoissa oli toisinaan joko keulakuva tai omistajansa vaakuna keulassa. Tämä tapa katosi viimeistään ensimmäisen maailmansodan myötä.

Tosin suomalaisissa jäänmurtajissa oli hyvin kauan keulassa Suomen vaakuna, poikkeuksena Hansessa Saksan liittotasavallan.

Saksassa, Belgiassa ja Alankomaissa uskottiin, että klaboutermannikin-nimiset henget tai keijut asustivat keulakuvissa ja suojelivat alusta karikoilta, myrskyiltä ja taudeilta. Jos alus upposi, klaboutermannikinit opastivat merimiesten henget tuonpuoleiseen. Hollannissa uskottiin, että ilman keulakuvaa ja henkien suojelusta uponneiden alusten miehistöt kummittelevat merillä ikuisesti.

Sanoja keulakuva ja keulahahmo käytetään myös metaforana henkilöstä, joka on julkisuudessa jonkin ryhmän tai organisaation näkyvin jäsen olematta kuitenkaan sen varsinainen johtaja.

Aiheesta muualla 

 Laivojen keulakuvat, Hakkapeliitta, 24.12.1935, nro 51-52, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Kaljuunakuvien romantiikkaa, Seura, 04.03.1936, nro 10, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Purjealuksen rakenne
Tipinitsa

Tipinitsa () on kylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Suurlahden kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen rannalla 21 kilometriä Suurlahdesta itään. Kylässä on 20 asukasta (vuonna 2012).

Tipinitsan pogosta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1646. Sen 1970-luvulla palanut kirkko oli aikoinaan yksi Äänisniemen komeimmista. 1900-luvun alussa Tipinitsa lähikylineen muodosti Tolvojan volostiin kuuluneen kyläkunnan. Vuonna 1905 siihen kuului 20 kylää, joissa oli yhteensä lähes 2 000 asukasta. Neuvostoaikana perustettiin Äänisentauksen piiriin kuulunut Tipinitsan kyläneuvosto, jossa vuonna 1933 oli 24 asutusta ja lähes 1 800 asukasta. Kolmea karjalaista lukuun ottamatta asukkaat olivat kaikki venäläisiä. Vuonna 1959 Tipinitsa liitettiin Suurnivan kyläneuvostoon.

Kylällä on historiallisen asutuksen status. Sen nähtävyyksiin kuuluu joukko vanhoja asuintaloja. Tipinitsan 1700-luvulla pystytetty tsasouna on siirretty Kižin museoalueelle. Entisessä Zadnjajan kylässä on 1800-luvun lopusta peräisin oleva tienvarsitsasouna. Tipinitsasta on kotoisin Neuvostoliiton sankari Nikolai Rigatšin.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Tipinitsa Karjalan tasavallan matkailusivustolla 

Karhumäen piirin asutut paikat
Carnival of Rust


Carnival of Rust on Poets of the Fallin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 12. huhtikuuta 2006. Albumista julkaistiin singlet ”Carnival of Rust”, ”Sorry Go ’Round” ja ”Locking Up the Sun”. ”Maybe Tomorrow is a Better Day” -kappale oli ladattavissa yhtyeen verkkosivuilta jo vuonna 2005. Sitten se päätettiin laittaa myös levylle ja tehdä siitä niin sanottu virallinen kappale.

Levy sisältää myös ”Carnival of Rust” -kappaleen musiikkivideon. Se voitti vuonna 2006 ylivoimaisesti yleisöäänestyksen perusteella jaettavan Muuvi-palkinnon. Lisäksi se palkittiin pronssisella Muuvilla. Albumi nousi suoraan Suomen virallisen listan sijalle 1. myyden platinaa.

Kappaleet

Arvostelut 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2006 albumit
Poets of the Fallin albumit
Puujoki

Puujoki eli Derevjannoje (, vepsäksi Pujeg) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ääniseen laskevan Puujoen suussa 25 kilometriä Petroskoista kaakkoon. Kylässä on 1 300 ja kunnassa 1 900 asukasta (vuonna 2010).

Maantiede ja asutus
Puujoen kunnan pinta-ala on 437,14 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Ääniseen, kaakossa Äänisenrannan piirin Šokšun, etelässä Latvan, lännessä Uudenkylän ja Uuden-Vilkan kuntiin sekä pohjoisessa Petroskoin kaupunkipiirikuntaan. Pinta-alasta 82 % on metsää.

Kunnan alueella virtaavia jokia ovat Puhtojoki (ven. Puhta), Lohijoki, Puujoki (Derevjanka), Suuri Ujujoki (Bolšaja Uja), Orsijoki (Orzega), Uika ja Neloksa. Järviä ovat Äänisen lisäksi Polovinnoje, Uvarovo, Orzegskoje, Tšornoje ja Regozero. Hyötykaivannaisiin kuuluvat gabrodiabaasi, hiekka, sora ja turve. Lohijoen rannalla sijaitseva lähde on suojeltu luonnonmuistomerkki.

Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Oržekan (ven. Orzega) rautatieasema sekä kolme kylää: Pedäiselkä (Pedaselga), Uju (Uja) ja Uusiselkä (Užeselga). Noin kahdensadan asukkaan keskuksia ovat Uusiselkä ja Pedäiselkä. Lisäksi on 42 kesämökki- ja puutarhapalsta-aluetta, jotka käsittävät yli 4 000 tonttia. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 79 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 3 % suomalaisia, 3 % valkovenäläisiä, 3 % karjalaisia, 2 % vepsäläisiä ja 1 % ukrainalaisia.

Historia
Puujoen kylä on perustettu vuonna 1563. Ennen 1920-lukua se kuului Latvan kuntaan. Jatkosodassa 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä.

Liikenne, talous ja palvelut
Kylien kautta kulkee Petroskoin ja Oštan välinen maantie. Oržekan asema sijaitsee Muurmannin radan varrella.

Kunnassa toimii rakennustarviketeollisuutta, tielaitos ja puunjalostusyritys. Yksi tärkeimmistä tuotantolaitoksista on sepeliä valmistava Äänisenrannan gabrodiabaasi. Maataloutta harjoittavat entinen sovhoosi Majak, Petroskoin suurkanala sekä viisi yksityisviljelijää.

Keskuskylän palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo (entinen kirkko), kirjasto, poliklinikka, posti, ruokala ja joukko kauppoja. Kylässä toimii Äänisenrannan piirin vammaisten lasten kuntoutuskeskus. Lähistöllä sijaitsee entinen urheilulentokenttä.

Nähtävyydet ja matkailu
Seudulla on useita muinaisia asuin- ja hautapaikkoja. Historiallisia kohteita ovat toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikat sekä Stalinin vainojen uhrien teloituspaikka Krasnyi Bor. Kunnan alueella sijaitsee lomakyliä ja lasten kesäleirejä.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Puujoen kunnan sivusto 
 Puujoki Karjalan tasavallan matkailusivustolla 

Äänisenrannan piirin kunnat
Äänisenrannan piirin asutut paikat

ru:Деревянное
Phil Keoghan

Philip John Keoghan (s. 31. toukokuuta 1967, Christchurch) on uusiseelantilainen televisiokasvo, joka on tullut parhaiten tunnetuksi Amazing Race -sarjan juontajana. Keoghan on työskennellyt yli 70 maassa juontajana, tuottajana, käsikirjoittajana ja kameramiehenä. Hän on voittanut yhteensä kahdeksan Emmy-palkintoa.

Yksityiselämä 
Keoghan asuu vaimonsa Louisen ja tyttärensä Ellien kanssa Los Angelesissa. Keoghanilla on myös kaksi kotia Uudessa-Seelannissa.

Keoghan tunnetaan hyvin seikkailumielisenä. Hän on kokeillut esimerkiksi luolasukellusta, kiipeilyä tulivuorella ja benjihyppyä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Keoghanin viralliset kotisivut
 

Uusiseelantilaiset henkilöt
Juontajat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Cecilia Bartoli

Cecilia Bartoli  [tʃeˈtʃiːlja ˈbartoli] (s. 4. kesäkuuta 1966 Rooma, Italia) on italialainen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän on menestynyt erityisesti Händelin, Mozartin ja Rossinin laulajana ja myös vähemmän tunnettujen barokkikappaleiden esittäjänä.

Bartolia pidetään lyyrisenä ja dramaattisena koloratuurina. Hänen äänensä ei välttämättä ole aivan niin ”suuri” kuin eräillä muilla mezzosopraanoilla, mutta hänellä on äänessään yksilöllinen sointi, jota hän käyttää antamaan dramaattista vaikutelmaa. Hän on yksi viime vuosien kuuluisimmista ja parhaiten myyvistä oopperalaulajista. Konserttiyleisö pitää Bartolissa erityisesti hänen eläväisestä ja pirteästä lavaesiintymisestään.

Ura 

Bartolin vanhemmat olivat molemmat ammattilaulajia, ja he antoivat hänelle ensimmäiset musiikkitunnit. Hän esiintyi ensimmäisen kerran julkisesti yhdeksänvuotiaana, jolloin hän oli Toscassa paimenpojan roolissa. Myöhemmin Bartoli opiskeli Conservatorio di Santa Ceciliassa Roomassa.

Toisin kuin useimmat muut oopperalaulajat, Bartoli sai menestystä jo alle 20-vuotiaana. Tämä on epätavallista ammatissa, jossa äänen kypsyys saavutetaan vasta noin 30 vuoden iässä. Bartoli nähtiin kykykilpailussa Italian televisiossa 19-vuotiaana vuonna 1985. Orkesterinjohtaja Riccardo Muti näki hänen esityksensä ja kutsui hänet esiintymiskokeeseen La Scalaan. Herbert von Karajan pyysi häntä laulamaan Salzburgin vuoden 1990 pääsiäisfestivaaleilla, mutta Karajan kuoli yllättäen ja hanke jäi toteutumatta.

Bartoli on koonnut äänelleen sopivan ohjelmiston. Mozartin ja Rossinin lisäksi hän on kiinnostunut myös barokista ja varhaisklassisen ajan musiikista, kuten Gluckista, Vivaldista, Haydnista ja Salierista. Vuoden 2005 alussa hän lauloi koloratuurisopraanolle tarkoitetun Kleopatran osan Händelin Giulio Cesaressa. Äänen kehittyessä siihen on tullut täyteläisyyttä ja ”suuruutta”, jonka puuttesta häntä aiemmin paljon arvosteltiin.

Bartoli vieraili Suomessa toukokuussa 2009. Vuonna 2016 hän sai ruotsalaisen Polar-musiikkipalkinnon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kotisivut 
 

Mezzosopraanot
Italialaiset oopperalaulajat
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Vaatehuone (kauppaketju)

Vaatehuone oli suomalainen vaatteita myynyt kauppaketju. Vaatehuoneen omia tuotemerkkejä olivat Ragazzi, Ann Miller sekä Jan Stuart.

Historia 

Yrityksen historia ulottuu vuoteen 1978, jolloin syntyi idea Vaatehuone-nimisestä yrityksestä. Ensimmäinen myymälä avattiin vuonna 1980.

Vaatehuoneen televisiomainokset aloittivat 1990-luvun alussa uuden "uusrahvaanomaisen" tyylin, jota muun muassa Sotka on jatkanut mainonnassaan. Vaatehuoneen mainoksissa esiintyi lahtelainen kauppias Simo Leporanta (oik. Timo Leporanta), joka aloitti mainokset aina "Tässä Simo Vaatehuoneelta, hei!" sekä kertoi, mikä oli edullista, ja tuotteen hinnan. Vaatehuone oli osaltaan tuomassa "uusia kansallispukuja", joista tuli jokamiesmuotia: tuulipuvut ja salihousut muussakin kuin urheilukäytössä, kansitakit, kivipestyt silkkipaidat myös miehille sekä kohtuuhintaiset nahkatakit arkiasuina.

Syksyllä 14. syyskuuta 1999 Kesko Oyj täsmensi vaatekaupan strategiaansa ja päätti luopua vaate-erikoisliikeketjuistaan. Tämän johdosta Kesko Oyj vetäytyi Vaatehuone-kauppiasketjutoiminnasta vuoden 2000 aikana. Vaatehuone-ketjuun kuului parhaimmillaan 57 kauppaa. Ketjun vähittäismyynti vuonna 1998 oli 372 miljoonaa markkaa.

Vuonna 2000 Vaatehuoneen liikemerkki myytiin L-Fashion Groupille, joka alkoi vetää ketjua. Lopulta sen toiminta ajettiin alas keväällä 2008.

Musiikkikappale
Muusikko Anssi Ahonen sävelsi ja tuotti taiteilijanimellä KCD Vaatehuoneesta elektromusiikkipohjaisen musiikkikappaleen "Simo Goes Poing". Kappaleen aikana kuuluu muun muassa televisiomainoksista tuttuja spiikkauksia. Kappale julkaistiin vinyylisinglenä ja K-Tel International Finland Oy:n julkaisemassa kokoelmalevyssä Techno & Dance 2.

Lähteet

Suomalaiset kauppaketjut
Suomalaiset vaatetusalan yritykset
Vaateliikkeet
 Entiset suomalaiset yritykset
Kerrosintruusio

Kerrosintruusio (engl. layered intrusion) on mafinen syväkivi, johon koostumukseltaan basalttisen magman osittainen kiteytyminen ja jäännössulasta erkanevien kiteiden ominaispainoerot sekä magmasäiliössä tapahtuvat konvektiovirtaukset aiheuttavat kerrosrakenteen.

Tyypillisessä kerrosintruusiossa alimpina kivilajeina tavataan  oliviinista ja pyrokseenista koostuvia ultramafisia kivilajeja kuten pyrokseniitteja, peridotiitteja ja duniitteja sekä usein myös niihin liittyviä kromiittikerroksia. Näiden yläpuolelle kerrostuu noriitteja, gabroja ja anortosiitteja. Joidenkin kerrosintruusioiden yläosaan muodostuu myös felsisempiä kivilajeja kuten dioriittia tai kerrosintruusion sivukivien sulamisen kautta syntynyttä granofyyriä.

Kerrosintruusioihin liittyy usein taloudellisesti tärkeitä malmimineraaleja kuten platinaa, kromiittia, vanadiinia, magnetiittia ja ilmeniittiä.

Tunnettuja kerrosintruusioita Suomessa ovat:
Koillismaan kerrosintruusiot
Kemin kerrosintruusio
Koitelainen
Keivitsa
Akanvaara

Petrologia