joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Moskva (lehti)

Moskva () on Moskovassa Venäjällä ilmestyvä kirjallisuus- ja kulttuurilehti. Se on perustettu vuonna 1957. Vuodesta 1959 lähtien lehteä julkaistiin Venäjän SFNT:n kirjailijaliiton ja Moskovan kirjailijajärjestön äänenkannattajana.

Lehden päätoimittajina työskentelivät Nikolai Atarov (1957–1958), Jevgeni Popovkin (1958–1968), Mihail Aleksejev (1968–1990), Vladimir Krupin (1990–1992), Leonid Borodin (1992–2008) ja Sergei Sergejev (2009–2010). Nykyään päätoimittajan sijainen on A.N. Pozin.

Neuvostoaikana konservatiivisena pidetty lehti keskittyi etupäässä Moskovan kaupunkiin liittyvään tematiikkaan. Se muistetaan parhaiten Mihail Bulgakovin Saatana saapuu Moskovaan -romaanin ensimmäisestä julkaisusta vuosina 1966–1967. Nykyään lehti luonnehtii linjaansa ”ortodoksis-valtiolliseksi”.

Kerran kuukaudessa ilmestyvän Moskvan painos oli aikoinaan hyvin suuri: 160 000 kappaletta vuonna 1964, 275 000 vuonna 1975 ja 500 000 vuonna 1986. Vuonna 1989 painosmäärä nousi 775 000:een kappaleeseen, mutta laski sen jälkeen nopeasti. Nykyään lehden levikki on kolme–neljä tuhatta.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Moskvan sivusto 

Neuvostoliittolaiset aikakauslehdet
Venäläiset kirjallisuuslehdet
Moskova
Sakari Huima

Paavo Vilho Sakari Huima (6. huhtikuuta 1914 Kokkola – 18. huhtikuuta 1983 Kokkola) oli suomalainen kokoomuslainen poliitikko. Hän oli varsinaiselta ammatiltaan pappi; hän sai vihkimyksensä vuonna 1940 ja toimi samana vuonna Puolustusvoimien kenttäpappina. Myöhemmällä urallaan hän toimi muun muassa Kokkolan suomalaisen seurakunnan kirkkoherrana vuosina 1970–1977. Hän sai rovastin arvon vuonna 1964.

Huima istui Vaasan läänin vaalipiiristä valittuna kansanedustajana vuosina 1966–1970. Hän toimi myös Kokkolan kaupunginvaltuutettuna ja oli presidentin valitsijamiehenä vuonna 1968.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Sakari Huima, Porvarillisen työn arkisto

Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Kansanedustajat
Suomalaiset papit
Kokkolan kaupunginvaltuutetut
Vaasan vaalipiiri
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Orfordin linna

Orfordin linna on Suffolkissa Englannissa sijaitseva linna, joka on rakennettu 1165–1173 välisenä aikana kuningas Henrik II:n käskystä. Arkkitehtuurisesti monikulmaista tornia pidetään varsin erikoisena ja siihen on luultavasti otettu mallia Bysantin arkkitehtuurista.

Historia 
Hugh Bigod oli yksi kapinaan nousseista paroneista Tapanin valtakaudella riehuneen sisällissodan aikana. Henrik II halusi lujittaa kuninkaan valtaa alueella ja rakennutti oman linnan Orfordiin lähelle Framlinghamia. Työt alkoivat 1165 ja linna, joka kirjanpidon mukaan maksoi 1 400 puntaa, oli valmis vuonna 1173. Linnan rakentaminen johti kaupankäynnin vilkastumiseen paikkakunnalla

Eteläiseen kulmatorniin tehtiin toisen maailmansodan aikana betonilattia, koska siihen aiottiin sijoittaa ilmatorjuntatykki, mutta sitä päätettiin käyttää tutkavalvontaan.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Grade I -luokan rakennukset Suffolkissa
Suffolkin linnat
Cosmic Voyage

Cosmic Voyage on vuonna 1996 kuvattu Imaxin tuottama 36-minuuttinen dokumenttielokuva, joka kertoo maailmankaikkeudesta selittäen muun muassa Big Bang -teorian, mustista aukoista ja aurinkokunnasta. Elokuvan kertojana toimii Morgan Freeman. Elokuvan on ohjannut Bayley Silleck. Elokuva on kuvattu 3D-muodossa. Elokuva esitettiin ensimmäisen kerran Smithsonian Institution's National Air and Space Museumissa ja oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi Best Documentary Short Subject -kategoriassa.

Lähteet 
 

Yhdysvaltalaiset dokumenttielokuvat
Vuoden 1996 dokumenttielokuvat
Yhdysvaltalaiset lyhytelokuvat
3D-elokuvat
Kuulutetun kuoleman kronikka

Kuulutetun kuoleman kronikka (Cronica de una muerte anunciada) on Gabriel García Márquezin tosipohjainen kaunokirjallinen teos vuodelta 1981. Se on ilmestynyt Matti Brotheruksen suomennoksena 1982.

Márquez on käyttänyt kertomuksessa aineistona Miguel Reys Palencian elämää kirjan keskeisen henkilön Bayard San Románin kuvaamisessa. Palencia nosti Márquezia vastaan oikeusjutun, jossa hän vaati itselleen puolet tekijänoikeustuloista ja nimensä kirjaan toiseksi tekijäksi. Asiasta käytiin oikeutta 17 vuotta, ja loppujen lopuksi Palencia hävisi jutun. Korkein oikeus katso, että todellisen elämän ainekset eivät muuta sitä, että kirjoittajalla on tekijänoikeus ja myös tulot kuuluvat hänelle.

Tarinassa Román avioituu köyhän naisen kanssa, mutta havaittuaan ettei vaimo olekaan koskematon, palauttaa tämän vanhemmille. Naisen veljet surmaavat miehen, jonka he katsovat syylliseksi neitsyyden menettämiseen.

Lähteet

Vuoden 1981 kirjat
Gabriel García Márquezin teokset
Kolumbialaiset kirjat
Donald Sinden

Sir Donald Sinden (9. lokakuuta 1923 – 11. syyskuuta 2014) oli brittiläinen näyttelijä. Hän aloitti uransa teatterinäyttelijänä ja teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1948. Hänen merkittäviin elokuvarooleihinsa lukeutui esiintyminen Julmassa meressä (1953), joka johti sopimukseen Rank Organisationin kanssa. Sinden oli Rankin johtavia tähtiä vuosina 1954–1958 ja ansioitui varsinkin kevyissä komediarooleissa. Sindenin eräs menestys oli rooli Ralph Thomasin elokuvassa Leivottiin lääkäri (1954).

Sinden omistautui Rank-uransa jälkeen teatterille, ja hän liittyi vuonna 1963 Royal Shakespeare Companyyn. Hän esiintyi 1960-luvulta lähtien myös joissain elokuvissa, televisioelokuvissa ja televisiosarjoissa, kuten Two's Company. Sindenistä tehtiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentaja vuonna 1979, ja hänet lyötiin ritariksi vuonna 1997.

Näyttelijät Jeremy ja Marc Sinden ovat Donaldin lapsia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Brittiläiset näyttelijät
Royal Shakespeare Companyn jäsenet
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
The Civil War

The Civil War on vuonna 1990 esitetty yhdeksänosainen televisioon tehty dokumentaarinen minisarja joka kertoo Yhdysvaltain sisällissodasta. Sarja esitettiin ensimmäisen kerran julkisen tv-kanavan PBS:n televisioverkossa 23. syyskuuta 1990 viitenä peräkkäisenä iltana. Sen jaksojen kesto on yhteensä noin 11 tuntia ja sillä oli 40 miljoonaa katsojaa. Historioitsija David McCullough toimii tarinoiden kertojana, ja kommenttattoreina ovat Ed Bearrs, Barbara Fields, Shelby Foote, Stephen B. Oates ja James Symington. 

Sarja käsittelee Yhdysvaltain sisällissotaa, ja se ei ota kantaa sodan syihin, eikä esitä siitä tulkintoja systä vaan keskittyy taisteluihin. Se on saanut kuitenkin kiitosta siitä että se on herättänyt ihmisten kiinnostuksen historiaan. Se on saanut lukuisia palkintoja, muun muassa kaksi Emmy- ja Grammy-palkintoa.

Tuotanto 
Sarjan ohjaaja Ken Burns, ja hän oli myös yksi sen käsikirjoittajista, veljensä Ric Burnsin ja Geoffrey C. Wardin ohella. Burns alkoi hankkimaan rahoitusta sarjalle vuonna 1984, ja kuvauksiin päästiin vuonna 1986. Tuolloin heillä oli alustava käsikirjoitus jo valmiina. Kuvauksien aikana käsikirjoitusta jatkettiin, ja sitä tarkennettiin ja leikkaamaan päästiin vuoden 1987 lopussa. Leikkauksen ohella jatkettiin käsikirjoituksen työstämistä, sekä live- ja arkistomateriaalin kuvaamista vuoteen 1989 asti.

Sarjassa käytetään sen ohjaajan paljon käyttämää tekniikkaa, joka ei ole hänen kehittämänsä mutta jota on alettu kutsua hänen mukaansa Ken Burns efektiksi (Ken Burns effect). Sitä on käytetty dokumenteissa usein jos aiheesta ei ole liikkuvaa kuvaa saatavana. Sillä elävöitetään liikkumatonta kuvaa zoomalla ensin valokuvan osaan, jonka jälkeen saatetaan panoroida esimerkiksi valokuvan kiinnostavaan kohteeseen.

Jaksot 
 The Cause – 1861
 A Very Bloody Affair – 1862
 Forever Free – 1862
 Simply Murder – 1863
 The Universe of Battle – 1863
 Valley of the Shadow of Death – 1864
 Most Hallowed Ground – 1864
 War is All Hell – 1865
 The Better Angels of Our Nature – 1865
Lähde:

Ääninäyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

1990-luvun televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset televisiosarjat
Yhdysvaltain sisällissota
Shenzhen FC

Shenzhen Ruby FC on vuonna 1994 perustettu kiinalainen jalkapalloseura Shenzhenin kaupungista. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Kiinan ykkösliigassa. Seura on voittanut historiansa aikana yhden Kiinan mestaruuden.

Historia

Shenzhen Ruby on perustettu tammikuussa 1994 nimellä Shenzhen FC ja seura on sen jälkeen vaihtanut nimeään useaan otteeseen. Se oli kaudella 1994 Kiinan 3. divisioonan pronssilla ja nousi sarjatasoa korkeammalle. Seura debytoi pääsarjassa kaudella 1996 nimellä Shenzhen Feiyada, mutta putosi kauden 1997 ajaksi 2. divisioonana palaten jälleen pääsarjaan nimellä Shenzhen Ping'an. 

Shenzhenin menestysvuodet ajoittuivat 2000-luvun alkuun, kun Zhu Guanghun valmentama joukkue voitti kauden 2002 mestaruushopean jatkoksi historiansa ensimmäisen mestaruuden kaudella 2004 talousvaikeuksista huolimatta. Menestysvalmentaja Zhu jätti seuran vuonna 2005 siirtyen Kiinan maajoukkueen peräsimeen. Valmentajavaihdoksista huolimatta Shenzhen Jianlibao eteni AFC Champions Leaguessa kaudella 2005 historiallisesti välieriin saakka. 

Vuoden 2009 alussa pitkään talousvaikeuksista kärsinyt seura siirtyi hongkongilaisten sijoittajien omistukseen.  Seura otti käyttöön nykyisen nimensä Shenzhen Ruby kauden 2010 alussa.

Kaudella 2011 Shenzhen Ruby sijoittui Kiinan Superliigassa viimeiseksi ja putosi sarjasta.

Meriitit

 Kiinan mestaruus: 2004

Entisiä päävalmentajia

  Sven-Göran Eriksson
  Juan Ramón López Caro
  Clarence Seedorf
  Philippe Troussier

Lähteet

Aiheesta muualla
 Seuran kotisivut 
 Kannattajien kotisivut

Kiinalaiset jalkapalloseurat
Ruby Fc
Vuonna 1994 perustetut urheiluseurat
Laulu Igorin sotaretkestä

Laulu Igorin sotaretkestä ( tai , Slovo pro Ihoriv poh’id , muinaisven. , Slovo o plŭku Igorevě) on 1100-luvun lopun Kiovan Rusin (Kiovan Venäjän) kirjallisuuden muistomerkki.

Svjatoslav Hordynskyi ja Marko Robert Stech kirjoittavat artikkelissaan, että kukaan vakavasti otettava tutkija ei kiistä sitä, että laulu on kirjoitettu Ukrainassa ja että semanttisesti ja poeettisesti sen ominaispiirteet ovat ukrainaa. Koska se on Kiovan Rusin kirjallinen muistomerkki, kaikki kolme itäslaavilaista kansakuntaa katsovat sen kuuluvan omaan kirjallisuuteensa. Hordynskyi ja Stech huomauttavat, että poliittisen tilanteen vuoksi tutkimusta ovat kuitenkin hallinneet venäläiset tutkijat.

Tuntemattoman tekijän proosarunoelma kuvaa tappioon päättynyttä sotaretkeä, jonka Novgorod-Severskin ruhtinas Igor Svjatoslavitš teki vuonna 1185 kumaaneja vastaan. Sen pääajatuksena on venäläisten lähteiden mukaisesti hajanaisen Venäjän yhdistäminen taisteluun paimentolaisia vastaan. Teos on luonteeltaan sekä lyyrinen että eeppinen. Sen kuvakieli perustuu pitkälti kansanperinteeseen. Taiteellisesti korkeatasoinen runoelma on vaikuttanut Kulikovon taistelusta kertovaan Zadonštšinaan ja sen kautta eräisiin muihin 1400–1600-luvun kirjallisuuden muistomerkkeihin.

Laulu Igorin sotaretkestä säilyi vain yhtenä käsikirjoituskopiona, joka 1790-luvun alussa joutui kreivi Aleksei Musin-Puškinin käsiin. Sen ensimmäinen painettu julkaisu ilmestyi vuonna 1800. Alkuperäinen käsikirjoitus tuhoutui Moskovan palossa vuonna 1812. Epäilyt teoksen aitoudesta on kumottu myöhemmissä tutkimuksissa.

Runoelma on syntynyt aikana, jolloin itäslaavit eivät vielä olleet jakautuneet venäläisiksi, ukrainalaisiksi ja valkovenäläisiksi. Siksi sitä voidaan pitää näiden kansojen yhteisenä perintönä. Se on vaikuttanut monien kirjailijoiden, taiteilijoiden ja säveltäjien teoksiin. Siihen pohjautuu muun muassa Aleksandr Borodinin ooppera Ruhtinas Igor.

Teos on käännetty useita kertoja nykyukrainaksi, nykyvenäjäksi ja muille kielille. Jaakko Rugojevin venäjästä tekemä suomennos ilmestyi Petroskoissa vuonna 1953.

Suomennos
 Laulu Igorin sotaretkestä. Suom. Jaakko Rugojev. Dmitri Lihatšovin esipuheen suom. Urho Ruhanen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1953.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Laulu Igorin sotaretkestä Krugosvet-tietosanakirjassa 

Venäläiset kirjat
Kari Viisterä

Kari Viisterä (1967 – 8. tammikuuta 2012) oli suomalainen raviohjastaja ja -valmentaja. Hän ajoi vuonna 1983 alkaneella urallaan yli 7 000 starttia, joissa saavutti lähes 800 voittoa. Viisterä piti omaa valmennustallia Mikkelin raviradalla vuodesta 1989. Syksystä 1992 lähtien hän valmensi Saksassa, kunnes palasi keväällä 1996 takaisin Suomeen.

Viisterän viimeisin menestyshevonen oli jalkapallomaalivahti Jussi Jääskeläisen omistama lämminverinen Lucky Twotwo. Sillä hän voitti muun muassa Kymenlaakso-ajon Kouvolassa vuonna 2010.

Viisterä menehtyi kotonaan sydänkohtaukseen 44-vuotiaana tammikuussa 2012.

Lähteet

Suomalaiset raviohjastajat
Vuonna 1967 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Synnin jäljet

Synnin jäljet on suomalainen elokuva vuodelta 1946. Sen ohjasi Hannu Leminen. Elokuva on sukupuolitaudin ympärille kiertyvä  opettavainen tragedia, jonka keskeiset henkilöt ovat kaksi sairaanhoitajaopiskelijaa  (Eeva-Kaarina Volanen ja Rauha Rentola) ja toisen  aviomies, kapakkalaulaja Ragnar (Tapio Rautavaara).

Lähteet 

Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1946 suomalaiset elokuvat
Hannu Lemisen ohjaamat elokuvat
Ei huomispäivää

Ingen morgondag (Ingen morgondag) on ruotsalainen elokuva vuodelta 1957. Se perustuu  Mika Waltarin vuonna 1944 ilmestyneeseen pienoisromaaniin Ei koskaan huomispäivää. Ruotsalaisten arvostelijoiden mukaan Waltarin dialogi on heikkoa mutta henkilökuvat vahvoja, ja Mattsonin valokuvauksellinen lähestyminen laadukas.

Lähteet 

Ruotsalaiset mustavalkoelokuvat
Ruotsalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Vuoden 1957 ruotsalaiset elokuvat
Arne Mattssonin ohjaamat elokuvat
Sininen uni

Sininen uni ("Joka ilta kun lamppu sammuu") on Nukkumatista kertova lastenlaulu, jonka Tapio Rautavaara on säveltänyt P. Mustapään (Martti Haavio) runoon ”Laulu Nukkumatista”. Rautavaaran levytys siitä ilmestyi vuonna 1952 Triola-levymerkillä, ja sen sovituksen on tehnyt George de Godzinsky.

Tapio Rautavaara kertoi Juha Nummisen toimittamassa muistelmateoksessaan saaneensa idean laulusta syksyllä 1952: ”Tyttäreni Marja kävi Oulunkylän kansakoulua ja luki runokirjasta ääneen P. Mustapään runoa 'Nukku-Matti'. Minä kuuntelin sitä ja sanoin, että mikäs tuo on, annas tänne se kirja. Menin vinttikamariin, ja sävel tuli ulos viidessätoista minuutissa.” Rautavaaran elämäkerran kirjoittajan Lasse Erolan haastattelema Marja Rautavaara ei muistanut tapausta ja epäili vahvasti tarinan todenperäisyyttä, sillä hän oli syksyllä 1952 vasta kuusivuotias, kävi kansakoulun ensimmäistä luokkaa eikä ollut voinut saada runon lukemista kotitehtäväkseen. Myös kolme vuotta vanhempi sisar Irma Rautavaara on kiistänyt olleensa runon lukija.

Sen sijaan lienee Lasse Erolan mukaan totta, että sävelmän tehtyään Rautavaara soitti Martti Haaviolle ja kysyi lupaa laulun nimen muuttamiseen: ”Levytin viime vuonna sen nimisen Malmsténin tekemän lastenlaulun, joten tämän nimi pitäisi muuttaa. Voinko tehdä sen? 'Miksikä?' Haavio kysyi. 'Sininen uni'. 'Sen kun muutat.'” Levytystä varten Rautavaara kehotti George de Godzinskya tekemään sovituksen kuin omalle pojalleen; de Godzinskyn poika oli tuolloin kolmivuotias. 

Myöhemmin kappaleen ovat levyttäneet mm. Katri Helena, Vesa-Matti Loiri ja Amanda Löfman.

Lähteet 

Lastenlaulut
 Tapio Rautavaaran kappaleet
Vuoden 1952 kappaleet
Domenico Caliandro

Domenico Caliandro (s. 5. syyskuuta 1947 Ceglie Messapica) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin diakoniksi 31. lokakuuta 1970 ja papiksi 18. maaliskuuta 1971. Hänet nimitettiin Ugento-Santa Maria di Leucan hiippakunnan piispaksi 23. huhtikuuta 1993, ja piispaksi vihkiminen seurasi 28. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Armando Franco, jota avustivat Andrea Mariano Magrassi ja Cosmo Francesco Ruppi.

Caliandro nimitettiin 13. toukokuuta ja asetettiin 3. heinäkuuta 2000 Nardò-Gallipolin hiippakunnan piispaksi. 20. lokakuuta 2012 hänet siirrettiin Brindisi-Ostunin arkkipiispaksi.

Lähteet 

Italialaiset piispat
Katoliset arkkipiispat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Ferdinando Bernardi

Ferdinando Bernardi (10. heinäkuuta 1874 – 18. marraskuuta 1961) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1900 ja nimitettiin Andrian hiippakunnan piispaksi 11. huhtikuuta 1931. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Angelo Bartolomasi. Virkaan asettaminen seurasi 28. syyskuuta.

21. tammikuuta 1935 Bernardi sai nimityksen Taranton arkkipiispaksi, jona hän toimi kuolemaansa saakka.

Lähteet 

Italialaiset piispat
Katoliset arkkipiispat
Vuonna 1874 syntyneet
Vuonna 1961 kuolleet
Charlottetown Islanders

Charlottetown Islanders on kanadalainen QMJHL-junioriliigassa pelaava jääkiekkoseura. Sen kotipaikka on vuodesta 2003 lähtien ollut Charlottetown, Prinssi Edwardin saaren provinssin pääkaupunki. 

Joukkueen aiempi nimi oli P.E.I. Rocket.

Joukkue

Lähde: EliteProspects

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja & Toimitusjohtaja: Jim Hulton 
 Apuvalmentaja & Apulaistoimitusjohtaja: Guy Girouard 
 Apuvalmentaja: Kevin Henderson 
 Maalivahtivalmentaja: Paul Drew 
 Videovalmentaja: Ryan Stacey 
 Huoltopäällikkö: Andrew MacNeill 

Lähde: EliteProspects

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Charlottetown Islandersin verkkosivut 

Kanadalaiset jääkiekkoseurat
Prinssi Edwardin saari
Vuonna 1999 perustetut urheiluseurat
Ari Linna

Ari Linna on turkulainen lintuharrastaja ja -kirjailija. Hän on toimittanut ja koonnut kaksi kirjaa lintuharrastuksesta, joista jälkimmäinen on painottunut erityisesti bongaukseen. Linna havainnoi lintuja erityisesti Ahvenanmaan Kökarissa, jonka linnustosta hän on kirjoittanut kirjan ja lehtijuttuja.

Teoksia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset ornitologit
Suomalaiset tietokirjailijat
Elävät henkilöt
Syntymävuosi puuttuu
HMS Amazon (F169)

HMS Amazon (viirinumero F169) oli Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 21 fregatti.

Valmistus 

Alus tilattiin 26. maaliskuuta 1969 Vosper Thornycroftilta Southamptonista, missä köli laskettiin 6. marraskuuta 1969 Woolstonin telakalla. Se laskettiin vesille 26. huhtikuuta 1971 kumminaan prinsessa Anne ja valmistui 11. toukokuuta 1974.

Palvelus 
Aluksella syttyi 1977 Kauko-Idässä tulipalo, mikä herätti kysymyksen alumiinin käytön turvallisuudesta sotalaivoilla. Falklandin sodan aikana alus oli Persianlahdella, mistä se palasi Britteinsaarille kesäkuun lopulla 1982. Sen rungossa havaittiin 1980-luvun puolivälissä murtumia, jotka korjattiin hitsaamalla. Samalla aluksen rakenteiden kestävyyttä lisättiin, rungon aiheuttamaa melua vähennettiin ja etukannelle asennettiin Exocet-ohjusten laukaisualusta.

Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin Pakistanille 30. syyskuuta 1993, mutta ilman Exocet- ja Sea Cat-ohjuksia. Pakistanin laivasto nimesi aluksen PNS Baburiksi. Alukselle asennettiin Exocet-ohjusten tilalle kiinalaisvalmisteiset LY 60N -ohjukset. Elektroniikkavarustusta muutettiin korvaamalla tyypin 992 ilmavalvontatutka Signaalin DA08 -tutkalla. Omasuojaa lisättiin asentamalla Mk36 SRBOC omasuojaheittimet.

Lähteet

Viitteet 

Kuninkaallisen laivaston tyypin 21 fregatit
Armas Antila

Armas Valfrid Antila (13. maaliskuuta 1903 Lapua – 15. toukokuuta 1953 Lapua) oli suomalainen pappi ja kirjailija. 

Antilan vanhemmat olivat pankinjohtaja Valfrid Antila ja Iida Katariina Rintala. Hän pääsi ylioppilaaksi 1921 ja suoritti teologian erotutkinnon 1926. Antila toimi Kainuun kristillisen kansanopiston johtajana 1930–1948 ja Herättäjä-Yhdistyksen toiminnanjohtajana 1948–1953. Hän sai rovastin arvon 1948.

Antila toimitti 1942–1943 Ristirahvas : hengellinen kuukausijulkaisu Itä-Karjalaa varten-nimistä lehteä.

Armas Antila oli naimisissa vuodesta 1927 Kerttu Pasasen kanssa.

Teokset 
 Jo on aika: etsiville sieluille: nuorille ja vanhoille heränneille. Kainuulaiskirjeitä 1. Kajaani 1934
 Kainuun kansanopisto 1909–1934; toim. Armas Antila. Kainuun kansanopisto, Kajaani 1934
 Kainuun nuorisolle; Miksi kirjoitan?; Uusi rakkaus; "Korpipiru". Kainuulaiskirjeitä 4. Kainuun kansanopisto, Kajaani 1937
 Pieni pääskynpoika. Lasten kirjasia n:o 8. Herättäjä, Lapua 1938
 Nuorisokasvatuskysymys. Tekijä, Kajaani 1939
 Antti solmii sota-avioliiton: keskustelua avioliittokysymyksestä. Asevelipapit, Helsinki 1944
 Elämän lähteille: kirkkotietoa nuorille; tekijät Armas Antila, Toivo Laitinen. Kirjapaja, Helsinki 1944, 2. painos 1945
 Pyhien asioitten puolesta: sana vieraantumisen aikana. Herättäjä, Lapua 1948, 2. painos 1949
 Paavon jäljillä. Herättäjä-yhdistys, Lapua 1950, 2. painos 1952
 Viimeinen vaivattu: kokoelma kertomuksia. Herättäjä-yhdistys, Lapua 1951, 3. painos 1972
 Kohti isänmaata; kirj. Väinö Malmivaara, Olavi Kares, Armas Antila. Herättäjä-yhdistys, Lapua 1952

Lähteet 
  (Vanhentunut linkki, ei Internet Archivessa)
 Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961 

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Suomalaiset kirjailijat
Suomen oppilaitosten rehtorit
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1953 kuolleet
Markku Löytönen

Markku Kalervo Löytönen (s. 4. tammikuuta 1955 Espoo) on suomalainen maantieteilijä, joka on ansioitunut myös tietokirjailijana. Löytönen on työskennellyt kulttuurimaantieteen professorina Helsingin yliopistossa vuodesta 1999 ja tätä ennen maantieteen professorina Turun yliopistossa vuosina 1998–1999. Vuosina 2008–2009 hän oli Helsingin yliopiston vararehtorina.

Löytösen tieteellisen erikoistumisen kohteita ovat terveysmaantiede, paikkatietojärjestelmät sekä tutkimusmatkailu ja tutkimusmatkailun historia.

Yleistajuisia teoksia 
 Markku Löytönen (toim.): Matka-arkku SKS 1989
 Markku Löytönen ja Miisa Waismaa: Eteläisten merten salaisuus SKS 1996
 Markku Löytönen ja Laura Kolbe (toim.): Suomi – Maa, kansa, kulttuurit SKS 1999 
 Markku Löytönen ja Miisa Waismaa: Arabian salaperäinen vaeltaja – Tutkimusmatkaaja G. A. Wallin SKS 2001
 Markku Löytönen ja Riikka Jäntti: Uutta maailmaa tutkimassa – Tutkimusmatkaaja Pehr Kalm Pohjois-Amerikassa SKS 2004 
 Markku Löytönen ja Riikka Jäntti: Koillisväylän löytäjä – Tutkimusmatkaaja Adolf Erik Nordenskiöld Jäämerellä SKS 2005
 
 Markku Löytönen ja Anton Eskola (toim.): Suomalaisia puheita SKS 2013

Tunnustuksia
 Tieto-Finlandia 1990 
 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 1990 
 Vuoden tiedekirja -palkinto 1990 
 Suomen tietokirjailijat ry:n Tietopöllö-palkinto tieteen popularisoinnista, erityisesti lasten tietokirjallisuudesta 2004 
 Lauri Jäntin säätiön Tieto-Lauri-palkinto parhaasta lasten ja nuorten tietokirjasta 2009 
 Maanpuolustuskorkeakoulun myöntämä sotatieteiden kunniatohtorin arvo 2018

Luottamustoimia
Suomen tietokirjailijat ry:n puheenjohtaja 2012–2020

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset maantieteilijät
Suomalaiset professorit
Helsingin yliopiston professorit
Turun yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan professorit
Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
HMS Conqueror (S48)

HMS Conqueror (viirinumero S48) on Britannian kuninkaallisen laivaston vuosina 1971-1990 palveluksessa ollut Churchill-luokan ydinsukellusvene. Alus on maailman ainoa ydinkäyttöinen sukellusvene, joka on upottanut vihollisaluksen torpedoimalla.

Valmistus 

Alus tilattiin Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin 5. joulukuuta 1967. Se laskettiin vesille 28. elokuuta 1969 ja valmistui 9. marraskuuta 1971.

Palvelus 
Alus osallistui Falklandin sotaan päällikkönään Chris Wreford-Brown. Se lähti 3. huhtikuuta 1982 Faslanen laivastotukikohdasta Gare Lochista Skotlannista ja saapui Falklandin ympärille määritetylle sotatoimialueelle 21 vuorokautta myöhemmin tehtävänään etsiä Argentiinan laivaston aluksia ja erityisesti lentotukialus ARA Veinticinco de Mayoa. 

Alus havaitsi 30. huhtikuuta Falklandin saarten lounaispuolella Argentiinan laivaston risteilijän ARA General Belgranon, joka oli kuitenkin hieman sotatoimialueen ulkopuolella. Wreford-Brown sai hallitukselta luvan upottaa risteilijän, minkä jälkeen se laukaisi kolmen torpedon sarjan. Torpedoista kaksi osui risteilijään tuhoisin seurauksin. Alus upposi vieden mukanaan 323 merimiestä.

Sodan päätyttyä sukellusvene palasi Faslaneen. Alus poistettiin käytöstä vuonna 1990.

Lähteet

Viitteet 

Churchill-luokan sukellusveneet
Yhdistyneen kuningaskunnan Falklandin sodan sotalaivat
Cammell Lairdin valmistamat alukset
Yhdistyneen kuningaskunnan kylmän sodan sukellusveneet
Se oli silloin, nyt on toisin

Se oli silloin, nyt on toisin (videona nimellä Asfalttiviidakko, That Was Then... This Is Now) on vuonna 1985 kuvattu draamaelokuva, joka perustuu S. E. Hintonin romaaniin Olimme kuin veljet. Elokuvan pääosia esittävät Emilio Estevez, Craig Sheffer, Larry B. Scott, Brooks Gardner, Matthew Dudley, Jill Schoelen, Kim Delaney, Barbara Babcock, Frank Howard ja Morgan Freeman. Elokuvan on ohjannut Christopher Cain.

Arvioita 
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Vuoden 1985 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Christopher Cainin ohjaamat elokuvat
Kuikka (täsmennyssivu)

Kuikka voi tarkoittaa seuraavia:

 Kuikat (Gaviidae), lintuheimo ja sen ainoa suku (Gavia)
 Kuikka (Gavia arctica), kuikkien heimoon kuuluva lintulaji
 Kuikka paikannimenä:
 Kuikka, kylä Soanlahdella Raja-Karjalassa
 Kuikka, kylä Jyväskylän pohjoisosassa
 Kuikka-Koponen, savolainen silmänkääntäjä ja kansanparantaja
 Kuikka, seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
 Alli Vaittinen-Kuikka (1918–2006), sairaanhoitojohtaja, sosiaalineuvos ja kansanedustaja
 Arvo Kuikka (1924–2015), musiikkieverstiluutnantti ja sotilaskapellimestari
 Jukka Kuikka (s. 1947), toimittaja
 Jyrki Kuikka (1946–2011), sairaalafyysikko ja professori
 Markku Kuikka (s. 1950), pesäpalloilija
 Markus Kuikka (s. 1959), gamban- ja sellonsoittaja
 Martta Kuikka (1921–2005), runoilija ja itkuvirsien taitaja
 Milja Kuikka (s. 1984), pikajuoksija
 Natalia Kuikka (s. 1995), jalkapalloilija
 Seija Kuikka (s. 1958), lääkäri ja keskustalainen poliitikko
 Tiia Kuikka (s. 1994), kilpakävelijä
 Kuikka, kuvitteellisia henkilöitä:
 Kiti Kuikka, tv-sarjassa Sydänjää
 Kuikka, hahmo sarjakuvassa Kuikka ja Vili (Quick & Flupke).

Sukunimet
Lammikki

Lammikki eli keltalammikki (Nymphoides peltata) on vedessä kasvava monivuotinen keltakukkainen raatekasvilaji.

Ulkonäkö 
Lammikki on kelluvavartinen ja kasvaa 80–150 senttimetriä pitkäksi. Sen lehdet ovat herttamaiset, pitkäruotiset, 3–10 cm leveät ja alta punapilkkuiset. Lammikin kukan teriö on 3–4 cm leveä ja väriltään keltainen. Teriön sisäpinta on karvainen ja reuna ripsinen. Hedelmänä on suippo, munamainen kahden senttimetrin mittainen kota. Ulkonäöltään lammikki muistuttaa vähän kilpukkaa.

Levinneisyys 
Lammikki kasvaa alkuperäisenä Keski-Euroopassa ja Aasiassa. Se on Euroopassa levinnyt tulokaslajina pohjoisemmaksi, muun muassa Tanskaan ja Etelä-Ruotsiin, missä se kasvaa runsasravinteisissa järvissä ja lammissa.

Havainnot Suomessa 
Suomessa lammikki tavattiin ensimmäisen kerran luonnonvaraisena Kaarinan Littoistenjärvessä vuonna 2012. Esiintymä pyrittiin poistamaan välittömästi, koska laji on muualla luontaisen esiintymisalueensa ulkopuolella osoittautunut haitalliseksi vieraslajiksi. Hyvin menestyessään se voi muodostaa veden pinnalle tiheää kasvustoa, mikä aiheuttaa happikatoa ja veden laadun huononemista. Se voi myös syrjäyttää luontaisia kasvilajeja. Myöhemmin samana vuonna lammikkia löydettiin myös Aurajoesta Vanhalinnan yläpuolelta, Naantalin Luolalanjärvestä ja Maskusta. Vuonna 2013 lammikki levisi myös Haunisten altaan matalikoille Raisiossa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Lammikin eli keltalammikin (Nymphoides peltata) levinneisyys Suomessa
 Pohjolan kasvien pauloissa: Nymphoides peltata – lammikki, keltalammikki
 ITIS: Nymphoides peltata 
 United States Department of Agriculture (USDA): Nymphoides peltata 
 Flora of China: Nymphoides peltata 

Raatekasvit
Kiehkuravesirutto

Kiehkuravesirutto (Elodea nuttallii) on alun perin pohjoisamerikkalainen vesikasvi, joka muistuttaa paljon kanadanvesiruttoa (Elodea canadensis).

Suomenkielistä nimeä kiehkuravesirutto on käytetty myös toisesta saman heimon lajista, vesipuuhkasta (Hydrilla verticillata).

Ulkonäkö 
Kiehkuravesirutto on monivuotinen ja kasvaa 30–100 senttimetriä pitkäksi. Sen lehdet ovat 6–35 millimetriä pitkät ja 0,8–3,5 mm leveät. Lehdet ovat jäykkiä ja muodoltaan suippoja, kapean kolmiomaisesta tasasoukkaan. Lehden kärjen suippous on selvä eroavuus kanadanvesiruton pyöreäkärkiseen lehteen. Kukat ovat kuten kanadanvesirutolla, mutta verholehdet ovat hieman lyhyemmät.

Levinneisyys 
Kiehkuravesirutto on alkuperäinen osissa Yhdysvaltoja ja Kanadaa. Kanadanvesiruton tavoin laji on levittäytynyt Eurooppaan. Suomesta laji löydettiin ensimmäisen kerran vuonna 2021. Sitä tavattiin kolmesta eri paikasta, Paimion Ankkalammesta, toisesta lammesta Paimiossa ja lammesta Sydmon kylässä Paraisilla. Tätä ennen Suomea lähimmät kasvupaikat ovat Ruotsissa Tukholman lähellä ja Perämeren rannikolla. Ruotsissa kasvin ensimmäiset havainnot ovat 1990-luvulta.

Lähteet 
 
 Den virtuella floran: Smal vattenpest (Elodea nuttallii) 
 Issakainen, J., Tolonen, J. & Lehtonen, S. Kiehkuravesirutto, Suomelle uusi vieraslaji. Lutukka 38: 1 (2022), s. 56–75.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Kiehkuravesirutto – Elodea nuttallii
 ITIS: Elodea nuttallii 
 United States Department of Agriculture (USDA): Elodea nuttallii 

Vesirutot
Hartaita lauluja

Hartaita lauluja on suomalaisen Eino Grönin studioalbumi vuodelta 1977.

Kappaleet
 Päivä Vain Ja Hetki Kerrallansa
 Kanteleeni
 Kiitos Sulle Jumalani
 Maan Korvessa Kulkevi Lapsosen Tie
 Soi Kiitokseksi Luojan
 Tule Kanssani Herra Jeesus
 Iltavirsi
 Täällä Pohjantähden Alla
 Sua Kohti Herrani
 Suomalainen Rukous
 Sinulle Kiitos Isä Maan Ja Taivaan
 Onpa Taivaassa Tarjona Lapsillekin
 Oi Muistatko Vielä Sen Virren

Vuoden 1977 albumit
Eino Grönin albumit
Yerebatan Sarayı

Yerebatan Sarayı (”upotettu palatsi”)  tai Yerebatan Sarnıcı (”upotettu vesisäiliö”) on maanalainen vesisäiliö Turkin Istanbulissa, Hagia Sofian vieressä. Vesisäiliön kattoa kannattelee 336 pylvästä ja sinne mahtuu 100 miljoonaa litraa vettä. Se rakennettiin Bysantin keisari Justinianus I:n valtakaudella 500-luvulla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Vesisäiliön internetsivut 

Istanbulin rakennukset ja rakennelmat
Muistojen bulevardi (radio-ohjelma)

Muistojen bulevardi on YLE Radio 1:ssä 9. tammikuuta 2012 alkanut kevyen musiikin äänilevykonserttien sarja. Sen lähetysaika on kello 9.05–10.00. Muistojen bulevardissa kuullaan viihdemusiikin klassikoiksi muodostuneita kappaleita ja myös harvinaisempia poimintoja menneiltä vuosikymmeniltä. Painopiste on 1930–1970-lukujen musiikissa. Ohjelman tuottaja on Pasi Hiihtola. Aiempia tuottajia ovat olleet Tuuli Saarakkala ja Elina Roms. Ohjelma on saanut nimensä Laila Kinnusen kappaleesta ”Muistojen bulevardi”.

Alkuvaiheessa ohjelmaa esitettiin maanantaista perjantaihin ja kunkin päivän äänilevyvalinnoista vastasi tietty Yleisradion musiikkitoimittaja: Pasi Hiihtola, Jake Nyman, Susanna Vainiola, Juha-Pekka Sillanpää tai Pekka Laine. Vuoden 2014 alusta Muistojen bulevardi muuttui kuusipäiväiseksi siten, että lauantaisin kuultiin uusintoja. Vuonna 2015 ohjelma oli jonkin aikaa seitsenpäiväinen. Yleisön toivomuksesta sunnuntainen lähetys kuitenkin muutaman kuukauden jälkeen korvattiin sen paikalla aikaisemmin olleella ohjelmalla Musiikkia vanhasta Euroopasta.

Vuonna 2020 Muistojen bulevardia toimittavat Pasi Hiihtola, Pekka Laine, Jake Nyman, Kalevi Pollari ja Tuuli Saksala.

Keväällä 2022 eräs ohjelmatoimisto markkinoi yli 50-vuotiaille suunnattua viihdemusiikkikonserttien sarjaansa nimellä Muistojen bulevardi. Toimiston omistaja kiisti Helsingin Sanomille kuulleensa sennimisestä radio-ohjelmasta. Samoihin aikoihin pianisti Jouni Somero esiintyi tyttärensä kanssa samalla nimellä, Ilmajoen Musiikkijuhlat järjesti samannimisen konsertin ja Yle itse järjesti Muistojen bulevardi -nimisiä konsertteja Helsingissä radio-ohjelman kymmenvuotisjuhlan kunniaksi..

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ohjelman kotisivut yle.fi

Yle Radio 1:n ohjelmat
Hetki muistoille

Hetki muistoille on suomalaisen Eino Grönin studioalbumi vuodelta 1974.

Kappaleet
 Kesäyö
 Saanko ruusut sulle jättää
 Lakeuden kutsu
 Hansholma-valssi
 Hetki muistoille
 Synnyinsaarelleni
 Soittoniekka
 Minä laulan sun iltasi tähtihin
 Laulu onnesta
 Outoveden valssi
 Kaipaus
 Romanssi
 Laulu on iloni ja työni

Vuoden 1974 albumit
Eino Grönin albumit
Kauneimmat valssit (Eino Grön)

Kauneimmat valssit on suomalaisen Eino Grönin kokoelma-albumi vuodelta 1980.

Kappaleet 
 Kielon jäähyväiset
 Orvokkeja äidille
 Metsäkukkia
 Unelma
 Domino
 Emma
 Carmen Sylva
 Itämaan ruusuja
 Pariisin taivaan alla
 Kodin kynttilät
 Ilta Saimaalla
 Koskaan en koskaan
 Päijänteen eannalla
 Muistojen yössä kerran

Vuoden 1980 kokoelma-albumit
Eino Grönin kokoelma-albumit
Black Mountains (Pohjois-Carolina)

Black Mountains on Blue Ridge Mountainsiin kuuluva, noin 24 kilometriä pitkä ja hevosenkengän muotoinen vuorijono, joka sijaitsee Pohjois-Carolinan osavaltiossa Yhdysvaltojen itäosissa. Sen eteläisin huippu Mount Mitchell (2 037 m) on korkein kohta Mississippijoen itäpuolisessa osassa Yhdysvaltoja ja sen pohjoisin huippu sijaitsee lähellä Boonen kaupunkia. Idässä sitä reunustaa suuri jyrkänne () ja lännessä Unaka Mountainsin vuorijono. Nimensä Black Mountains on saanut huippujaan peittävistä tummista pihtametsistä. Alueella on muitakin samannimisiä vuoria, mikä aiheuttaa joskus sekaannusta.

Black Mountainsiin kuuluu useita yli 1 800 korkeuteen yltäviä huippuja, ja se onkin jylhin ja korkein vuoriryhmä Blue Ridge Mountainsin vuoristossa. Korkeimpia huippuja ovat:
 Mount Mitchell (2037 m)
 Mount Craig (2026 m)
 Cattail Peak (2012 m)
 Balsam Cone (2012 m)
 Big Tom (1999 m)
 Clingmans Peak (1987 m)
 Mount Gibbes (1987 m)
 Potato Hill (1974 m)
 Potato Knob (1951 m)
 Mount Hallback (1929 m)
 Celo Knob (1928 m)
 Blackstock Knob (1926 m)
 Winter Star Mountain (1891 m)
 Horse Rock (1890 m)
 Gibbs Mountain (1890 m)
 Deer Mountain (1853 m)
 Patton Knob (1841 m)

Maaston suuret korkeuserot vaikuttavat monin tavoin Black Mountainsin luonnonoloihin. Ilman lämpötila laskee noin puoli astetta jokaista noustua 100 metriä kohden, minkä vuoksi Mount Mitchellin ja Grandfather Mountainin huipulla menestyy boreaalinen kasvillisuus ja ilmasto muistuttaa enemmän Uutta-Englantia tai Kanadaa kuin Pohjois-Carolinaa. Vuorten länsirinteet saavat huomattavasti enemmän sateita kuin kuivat itärinteet. Mount Mitchellin sademäärä on yli 2000 millimetriä vuodessa – kaksi kertaa enemmän kuin Ashevillen kaupungissa vain 40 kilometriä etelämpänä.

Yhdysvaltojen itäosia halkova vedenjakaja () jakaa Black Mountainsilta alkunsa saavat joet itäisiin ja läntisiin. Itäisiä, Atlantiin virtaavia jokia ovat esimerkiksi Linville, Yadkin, Johns ja Catawba ja länteen virtaavia jokia puolestaan New River, North Toe, South Toe, Cane ja Nolichucky. Jyrkempien vuorenrinteiden vuoksi joet ovat vuolaampia idässä kuin lännessä.

Black Mountainsissa sijaitsee Yhdysvaltojen itäosien korkeimman huipun lisäksi Unescon biosfäärialue, Yhdysvaltojen itäosien ensimmäinen kansallismetsä, Pohjois-Carolinan ensimmäinen osavaltiopuisto sekä erämaa-alue, joka on säilynyt koskemattona cherokeeintiaanien ajoista lähtien. Alueen kallioperässä on runsaasti mineraaleja ja jalokiviä, minkä vuoksi kaivostoiminnalla on ollut pitkään suuri merkitys sen taloudelle.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltain vuoristot
Pohjois-Carolinan maantiede
Eino Grön mestareiden seurassa

Eino Grön mestareiden seurassa on suomalaisen Eino Grönin studioalbumi vuodelta 1977.

Kappaleet
 Rakkahin
 Kuiskettasi Kaipaan Mariu
 Vain Sen Mikä Kaunista On
 Non Dimenticar
 Palaa Luoksein
 Kaunein Iltamme
 Sinipukuinen Neito (=A Beautiful Lady In Blue)
 Uudelleen
 Bel Ami
 Kitaraserenadi
 Viulut Yössä
 Muistan Balalaikkaa

Vuoden 1977 albumit
Eino Grönin albumit
Eino Grön laulaa suomalaisia tangoja

Eino Grön laulaa suomalaisia tangoja on suomalaisen Eino Grönin studioalbumi vuodelta 1973.

Kappaleet
 Pettäjän tie
 Tamara tanssii
 Lapin tango
 Kuubalainen serenadi
 Perhonen
 Pieni sydän
 Kotkan ruusu
 Lasihelmiä
 Sabina
 Musta ruusu
 Satumaa
 Särkyneitä toiveita

Vuoden 1973 albumit
Eino Grönin albumit
Heksadekaani

Heksadekaani eli n-heksadekaani eli setaani (C16H34) on 16-hiilinen suoraketjuinen alkaani. Se on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritön, veteen liukenematon neste. Yhdiste liukenee asetoniin ja etanoliin. Heksadekaanin rakennekaava on CH3(CH2)14CH3, moolimassa 226,44 g/mol, sulamispiste 18 °C, kiehumispiste 287 °C, tiheys 0,773 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 135 °C, itsesyttymislämpötila 205 °C, taitekerroin 1,434 ja CAS-numero 544-76-3. 

Polttoaineen syttymisherkkyyttä ilmaisevana lukuna käytetään setaanilukua. Helposti syttyvän heksadekaanin setaaniluku on 100 ja vaikeasti syttyvän 1-metyylinaftaleenin setaaniluku on 0.

Heksadekaania esiintyy useissa kasveissa, niiden tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Käyttöturvallisuustiedote: N-heksadekaani (pdf)
PubChem: n-hexadecane 
ChemBlink: Hexadecane 
Human Metabolome Database (HMDB): Hexadecane 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: N-Hexadecane 
Pherobase: Floral Compound - 16Hy 
Pherobase: Semiochemical - 16Hy 

Alkaanit
Romeo Crennel

Romeo Crennel (s. 18. kesäkuuta 1947) on yhdysvaltalainen  amerikkalaisen jalkapallon valmentaja. Vuosien 2005-2008 välillä Crennel toimi Cleveland Brownsin ja vuosien 2011–2012 Kansas City Chiefsin päävalmentajana.  Aiemmin hän on toiminut puolustuksen koordinaattorina ja apuvalmentajana useissa NFL-seuroissa. 

Crennel on voittanut apuvalmentajana ja koordinaattorina viisi Super Bowlia, kaksi New York Giantsissa ja kolme New England Patriotsissa. Crennelin päävalmentajakausi Clevelandissa ei ollut menestyksekäs, sillä tuloksena oli 24 voittoa ja 40 tappiota ilman pääsyä playoffeihin. Kansas City nosti Crennelin puolustuksen koordinaattorin paikalta päävalmentajaksi kesken kauden 2011, kun Todd Haley sai potkut. Myöskään Chiefsin peräsimessä ei tullut menestystä, lopputuloksena 4 voittoa ja 15 tappiota. 

Crennell joutui Kansas Cityssä traagisten tapahtumien keskelle, kun joukkueen tukimies Jovan Belcher ampui itsensä Crennelin ja toimitusjohtaja Scott Piolin silmien edessä. Crennell sai tapahtuman jälkeen paljon myötätuntoa ja hänen julkista esiintymistä tragedian jälkeen kiiteltiin.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset amerikkalaisen jalkapallon valmentajat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Stenroth

Stenroth on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Adlay "Adi" Stenroth (1896–1931), suomalainen Ranskan muukalaislegioonan upseeri
 Claes Johan Stenroth (1860–1920), suomalainen tilanomistaja ja valtiopäivämies, Claes Robert Stenrothin poika
 Claes Robert Stenroth (1827–1889), suomalainen opettaja, tehtailija ja valtiopäivämies
 Fanny Stenroth (1867–1953), suomalainen näytelmäkirjailija
 Henri Stenroth (s. 1985), laulaja, vuoden 2007 tangokuningas
 Lauri Stenroth (s. 1986), suomalainen korkeushyppääjä
 Maria Stenroth, Maria Salmela (1875–1924), suomalainen kirjailija
 Oswald Stenroth (1869–1982), suomalainen kirkkoherra, kirjailija ja suomentaja
 Otto Stenroth (1861–1939), suomalainen lakimies, valtiopäivämies, senaattori ja pankinjohtaja
Jukka Keskitalo

Jukka Keskitalo (s. 10. tammikuuta 1962 Karunki) on suomalainen pappi ja Oulun hiippakunnan piispa vuodesta 2018.

Elämä ja ura
Keskitalo valmistui ylioppilaaksi Putaan lukiosta Torniossa 1981 ja teologian maisteriksi 1988. Hänet vihittiin samana vuonna papiksi. Keskitalo väitteli teologian tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1999.

Keskitalo toimi pastorina Jyväskylän seurakunnassa 1988–2000 ja kirkkoherrana 2000–2010. Hän oli kirkkohallituksen kansliapäällikkö 2010–2018. Keskitalon edeltäjä kirkkohallituksen kansliapäällikkönä oli Risto Junttila ja seuraaja Pekka Huokuna.

Keskitalo valittiin Oulun hiippakunnan piispaksi 1. marraskuuta 2018 alkaen. Hän sai 597 ääntä eli 59,4 prosenttia annetuista äänistä. Hänen vastaehdokkaitaan olivat kirkkoherra Niilo Pesonen ja Raudaskylän kristillisen opiston rehtori Jukka Hautala. Keskitalo vihittiin virkaan 11. marraskuuta 2018.

Keskitalo ei halua vihkiä samaa sukupuolta olevia pareja, sillä hän pitää avioliittoa miehen ja naisen välisenä liittona.

Yksityiselämä
Keskitalo muutti vaimonsa kanssa piispan viran myötä Ouluun. Heillä on kolme tytärtä, joista nuorin, yleisurheilija Saara Keskitalo, on adoptoitu Kiinasta. Myös Keskitalon vaimo on ammatiltaan pappi.

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Oulun evankelis-luterilaisen hiippakunnan piispat
Suomalaiset kansliapäälliköt
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Alma Hongell

Alma Alexandra Hongell (o.s. Backlund; 15. lokakuuta 1849 Uusikaarlepyy – 6. tammikuuta 1935 Kokkola) oli suomalainen opettaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut lastenkirjailija. Hän käytti nimimerkkiä A***.

Hongell toimi jo 13-vuotiaana opettajana kotikaupungissaan Uudessakaarlepyyssä, ja hän piti siellä myös lainakirjastoa. Mentyään 1877 naimisiin merikapteeni Gustaf Hongellin kanssa hän muutti Kokkolaan, jossa perheellä oli talo Isokatu 32:ssa. Gustaf Hongellista tuli 1890 vaasalaisen parkkilaiva Melusinen kapteeni. Vuonna 1895 Melusine lähti hakemaan tiikkipuulastia Taka-Intiasta, ja tällä matkalla myös Alma Hongell oli mukana. Paluumatkalla laivassa puhkesi beriberitauti, johon kapteeni Hongell ja molemmat perämiehet menehtyivät. Alma Hongell joutui ottamaan vastuun laivasta, ja hän saikin sen maaliskuussa 1896 turvallisesti perille Falmouthiin Englantiin, jossa lasti purettiin, ja sieltä edelleen kotisatamaan Vaasaan. Merivakuutusyhdistys myönsi Hongellille keväällä 1897 pienen 40 markan kuukausieläkkeen sekä yhdistyksen kultaisen ansiomerkin.

Hongell kirjoitti useita lastenkirjoja sekä omalla nimellään että nimimerkillä A***.

Teoksia 
Omalla nimellä:
 En enkel livsbild. Föredrag och berättelser / FSN. Ser. 1; N:o 5. Finlands Svenska Nykterhetsförbund, Helsingfors 1914
 Lilla Rosas födelsedag och andra berättelser för barn. Fram, Vasa 1918
 Blomster. Fram, Vasa 1919
 Majdrottningen. Barnbiblioteket Eos 3. Fram, Vasa 1919
 Min nya mamma. Barnbiblioteket Eos 1. Fram, Vasa 1919
 Lilla sångfågeln. Barnbiblioteket Eos 8. Fram, Vasa 1921
 Primula veris : berättelse. Barnbiblioteket Eos 10. Fram, Vasa 1923
 Mor Katrinas julklapp : berättelse. Barnbiblioteket Eos 11. Fram, Vasa 1924
Nimimerkillä A***:
 De första bladen av A***. Frenckell & Son, Helsingfors 1873
 Nykterhetsberättelser, öfversatta från engelskan af A***. Nykterhetens Vänner, Helsingfors 1902, 2. uppl. 1904
 Lilla Rosas födelsedag, berättelse för barn av A***. Hoppets Härs bibliotek. I, 1. Finlands Svenska Nykterhetsförbund, Helsingfors 1908
 Gamle Jakob, berättelse av A***. Föredrag och berättelser / FSN. Ser. 1; N:o 2. Finlands Svenska Nykterhetsförbund, Helsingfors 1909
 Barnen på Furuskär, berättelse av A***. Hoppets Härs bibliotek. I, 4. Finlands Svenska Nykterhetsförbund, Helsingfors 1915

Lähteet 
  (Arkistoitu linkki)
 Svenskösterbottniska författare: Alma Hongell (1849–1935)
 Merenkävijä ALma Hongell
 Jukka Mikkolan Suurten purjelaivojen bibliografia : Purjelaiva Melusine

Aiheesta muualla 
 Uppslagsverket.fi

Suomenruotsalaiset kirjailijat
Vuonna 1849 syntyneet
Vuonna 1935 kuolleet
Georgina Beyer

Georgina Beyer, entinen George Bertrand, (s. marraskuussa 1957) oli maailman ensimmäinen avoimesti transsukupuolinen pormestari (Carterton, Uusi-Seelanti), samoin parlamentin jäsen. Hän oli 27. marraskuuta 1999 - 14. helmikuuta 2007 Uuden-Seelannin parlamentin jäsen, hänet oli valittu työväenpuolueesta Uudessa-Seelannissa.

Lähteet 

Uusiseelantilaiset henkilöt
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Helen af Enehjelm

Helen Margaret Mary af Enehjelm, o.s. Moller (9. huhtikuuta 1909 Bakersfield, Kalifornia – 27. elokuuta 1991 Hämeenlinna) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.

Henkilöhistoria
Af Enehjelmin vanhemmat olivat isännöitsijä Henry Moller ja Ellen Loyola O'Doherty ja puoliso vuodesta 1930 diplomi-insinööri Hugo Erik Gustaf af Enehjelm. Hän tuli ylioppilaaksi 1926, suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon 1930 ja opiskeli McGill University -yliopistossa Montrealissa. Opintomatkan Viroon hän teki 1935 ja Ruotsiin 1946.

Teoksia 
 Kajornas kyrka ; bemynd. övers. från författarens engelska originalmanuskript Jackdaw church av Ulla Hornberg. Schildt, Helsingfors 1934
 Vår soliga vardag ; med teckningar av Rabbe Enckell. Schildt, Helsingfors 1942 (suomeksi nimellä Aurinkoista arkea, WSOY 1943)
 I lä för östanvinden ; med teckningar av Signe Hammarsten-Jansson. Schildt, Helsingfors 1943
 Promenad med favoriter. Schildt, Helsingfors 1945 (suomeksi nimellä Mielikirjailijain seurassa, WSOY 1948)
 Hemlängtan. Schildt, Helsingfors 1946
 På stranden : minnesbilder från den yttre och den inre världen ; med vinjetter av Ernst Mether-Borgström. Schildt, Helsingfors 1948
 Röster över vattnet. Schildt, Helsingfors 1953
 Den älskades anlete. Schildt, Helsingfors 1957
 Holländsk himmel. Schildt, Helsingfors 1961
 Resor. Schildt, Helsingfors 1965
 Vintermusik : roman. Schildt, Helsingfors 1970
 Systrar och vänner : roman. Schildt, Helsingfors 1979

Lähteet

Viitteet

Suomenruotsalaiset kirjailijat
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1991 kuolleet
Uusi maailmanjärjestys (salaliittoteoria)

Uusi maailmanjärjestys () on moneen salaliittoteoriaan kuuluva oletus, jonka mukaan yksi tai useampi ryhmä pyrkii perustamaan yhden ja kaikkivaltiaan maailmanhallituksen. Tämän epädemokraattisesti muodostetun ryhmän väitetään pyrkivän säätämään maailmanlaajuiset lait tuomioistuimien ja sotilaallisen voiman avulla.

Epäillyt salaliittolaiset
Eri teorioissa on erilaisia oletuksia siitä, ketkä ovat tämän uuden maailmanjärjestyksen takana. Monissa teorioissa mainitaan Yhdistyneet kansakunnat sekä sen alaiset Kansainvälinen valuuttarahasto, Maailmanpankki, Maailman talousfoorumi, Kansainvälinen tuomioistuin ja Kansainvälinen rikostuomioistuin. Muita usein mainittuja järjestöjä ovat Bilderberg-ryhmä, trilateraalinen komissio ja yhdysvaltalainen Council on Foreign Relations.

Uuden maailmanjärjestyksen juurten on usein väitetty johtavan 1700-luvun lopulla toimineeseen baijerilaiseen Illuminati-järjestöön sekä vapaamuurareihin, joiden myös väitetään nykyisin kontrolloivan uutta maailmanjärjestystä. Jotkut salaliittoteoreetikot, kuten yhdysvaltalainen Pat Robertson, näkevät uuden maailmanjärjestyksen ulottuvan aina Vanhan testamentin kirjoituksiin ja Baabelin torniin asti.

Teot
Teorian mukaan uuden maailmanjärjestyksen voimat ovat vastuussa lähes kaikista 1900-luvun suurista sodista sekä taloudellisista onnistumisista ja kurimuksista, joista heidän myös väitetään hyötyneen suuresti. Näihin tapahtumiin on luettu muun muassa Venäjän bolševikkivallankumous, 1930-luvun lama, ensimmäinen ja toinen maailmansota, kylmä sota sekä Neuvostoliiton hajoaminen. Nälänhätien, tautien ja aids-epidemian on väitetty olevan uuden maailmanjärjestyksen aseita, joilla he kontrolloivat maailman väestöä ja vähentävät näin rajallisiin luonnovaroihin kohdistuvaa painetta. Yhdysvalloissa tapahtuneiden terrori-iskujen tarkoituksena taas on väitetty olleen sotatilalakien oikeuttaminen. Jotkut kutsuvat YK:n valtuuttamaa Persianlahden sotaa ensimmäiseksi avoimesti uuden maailmanjärjestyksen sodaksi, koska silloinen Yhdysvaltain presidentti George H. W. Bush käytti kyseistä termiä puhuessaan kongressille.

Menetelmät
Teorioiden mukaan uuden maailmanjärjestyksen käyttämiä menetelmiä totalitaristisen järjestelmän käyttöönoton turvaamiseksi ovat muun muassa informaation kontrolloiminen, kansalaisten joukkovalvonta, kielenkäytön hallitseminen, sananvapauden rajoittaminen, kemikaalinen kontrolli ja väestön vähentäminen. Monelle tällaiselle toimenpiteelle on saatu vähemmän tiedonhaluisten kansalaisten tuki kutsumalla niitä ”suojeluksi” terrorismilta, rikollisuudelta tai tautiepidemioilta.

Symbolit
Salaliittoteoreetikkojen mukaan uuden maailmanjärjestyksen käyttämiä symboleja ovat etenkin muinaisegyptiläiset pyramidit ja obeliskit, joita on pystytetty länsimaisiin kaupunkeihin joko vallan merkeiksi tai okkulttisiksi talismaaneiksi. Toinen egyptiläisperäinen uuden maailmanjärjestyksen symboli on ”kaikkinäkevä silmä”, joka löytyy muun muassa Yhdysvaltain yhden dollarin setelistä.

Lähteet 

Politiikkaan ja yhteiskuntaan liittyvät salaliittoteoriat
Salaseurat
Seulonnan keskeiset artikkelit