joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kaseva

Kaseva on 1970-luvun keskivaiheilla suosioon noussut suomalainen poprockyhtye, joka tunnetaan melodisesta, herkästä musiikistaan ja stemmalaulustaan. Sen tunnetuimpia lauluja ovat ”Striptease tanssija”, ”Vanha mies”, ”Mari”, ”Tyhjää”, ”Kun maailma elää” ja ”Pena”. Yhtyeen melankolisessa tyylissä on vaikutteita folkista, folkrockista, kantrista, 1960-luvun melodisesta stemmalaulupopista (mm. The Beatles ja Crosby, Stills & Nash ja melankolisuudessaan myös suomalaisista iskelmistä.

Kasevan esikois-LP Silloin kun julkaistiin 1974, ennen kuin yhtye oli tehnyt ensimmäistäkään keikkaa. Yhtye oli sen sijaan harjoitellut kappaleitaan vuosikausia kellarissa englanninkielisin tekstein. Levytyssopimuksen ehtona olikin kappaleiden kääntäminen suomeksi.

Nimen Kaseva keksi yhtyeelle Mikko ja Nils Jokelan sisar. Sana kaseva tulee Kalevalasta ja tarkoittaa kätevää. Kasevan kappaleet ovat suurimmaksi osaksi Mikko Jokelan ja Asko Raivion joko yhdessä tai erikseen tekemiä, mutta myös rumpali Nils Jokela teki yhtyeelle jonkin verran sanoituksia.

Kaseva lopetti vuoden 1982 albuminsa jälkeen. Vuonna 1989 toinen sen johtohahmoista Asko Raivio hukkui. Jäljelle jäänyt ryhmä palasi esiintymislavoille vuosituhannen vaihteen jälkeen Kasevan vuoden 2003 kokoelma on myynyt platinaa.

Tapio Rauman kuoltua syksyllä 2019 yhtye kertoi verkkosivuillaan peruuttavansa kaikki esiintymiset toistaiseksi. Kaseva ilmoitti palaavansa esiintymislavoille maaliskuussa 2020 uudessa kokoonpanossa, jossa kitaristina toimii Matthau Mikojan (Matti Mikkonen).

Jäsenet

Nykyiset jäsenet
 Mikko Jokela (12-kielinen akustinen kitara, laulu)
 Nils Jokela (rummut)
 Jouko Järvinen (sähköbasso, laulu)
 Tommi Kekoni (kitarat, laulu), 2015–
Matthau Mikojan (kitara), 2020–

Entiset jäsenet
 Asko Raivio (kitara, laulu) (k. 1989)
 Tapio Rauma (sähkökitara, laulu) (k. 2019)
 Tapio Virtanen (Asko Raivion tilalla sähkökitarassa 2003–2014)

Diskografia

Albumit 
 Silloin kun (Love LRLP 98, 1974)
 Kun maailma elää (Love LRLP 158, 1976)
 Meidän huoneessa (EMI 9C062 38416, 1982)
 Tänään ja eilen (Ratas Music 88985475872, 2017)

Kokoelmat 
 Loveklassikot – Ne parhaat (1989)
 Monen vuoden jälkeen – parhaat laulut (LXCD 640, 2003)
 Parhaat (2008)
 Kaikki levytykset 1974–1982 (2016)

Singlet 
 Tyhjää / Julie (Love LRS 2056, -74 PS)
 Striptease tanssija / Vanha mies (Love LRS 2067, -75 PS)
 Mari / Isomahamies (Love LRS 2098, -75 PS)
 Kun maailma elää / Pena (Love LRS 2158, -77)
 Ujo / Ikävä (Love LRS 2232, -78 PS)
 Meeri / Äijä lähti tänään (EMI 9C006 38419, -82 PS)
 Miljoona (2017)

Extrat 
 Kirka: Kaksi puolta -LP [Mikko, Asko ja Tapio] (Delta DELP 12, -77)   
 Asko Raivio & Karisma -LP [Asko ja Jouko] (Polydor 829 657-1, -86)
 Mika Sundqvist: Vimpelin Venla -S [Mikko ja Tapio] (AXR axrs 104, -89)
 Einari & Kissannahkaorkesteri -CDEP [Mikko] (Kevel JB-007, -94)

Lähteet 

Suomalaiset popyhtyeet
1970-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Lahdenpohja

Lahdenpohja () on kaupunki ja Lahdenpohjan piirin hallinnollinen keskus Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Laatokan Jaakkimansalmen pohjukkaan laskevan Aurajoen suussa 331 kilometriä Petroskoista länteen. Kaupungissa on 7 800 asukasta (vuonna 2010).

Maantiede
Lahdenpohjan kunnan pinta-ala on 262,5 neliökilometriä. Se rajoittuu Lahdenpohjan piirin Miinalan sekä Laatokan kautta Sortavalan ja Pitkärannan piirin Salmin kuntiin.
Pinta-alasta 84,0 % on vesialuetta, 9,7 % asuinaluetta ja  4,4 % metsää. Seudulle suunniteltiin pitkään Laatokan saariston kansallispuistoa. Lahdenpohjan, Sortavalan ja Pitkärannan piireissa sijaitsevan kansallispuiston perustamisesta uutisoitiin tammikuussa 2018.

Historia
Paikalla sijainnut Jaakkiman pitäjän Sieklahden kylä tunnetaan 1600-luvulta lähtien. Vuonna 1924 siitä tuli itsenäinen kauppala. Lahdenpohjan kuuluessa Suomeen siellä oli vilkas satama sekä puunjalostusteollisuutta, muun muassa Laatokan Puu Oy. 1930-luvun lopulla kauppalan asukasluku oli 1 959 henkeä. Lukuvuonna 1937–1938 kauppalassa oli yksi koulupiiri.

Talvi- ja jatkosodan jälkeen alue luovutettiin Neuvostoliitolle. Vuonna 1945 Lahdenpohjasta tuli kaupunki ja Kurkijoen (vuodesta 1970 Lahdenpohjan) piirin keskus.

Liikenne, talous ja palvelut
Lahdenpohjan kautta kulkee Pietarin ja Sortavalan välinen maantie ja rautatie. Jaakkiman asemalta haarautuu sivurata Lahdenpohjan vaneritehtaalle.

Kaupungin tärkein tuotantolaitos on Bumeks-yhtiön omistama Lahdenpohjan vaneritehdas. Lisäksi on muita puunhankinta- ja puunjalostusyrityksiä. Elintarviketeollisuutta edustavat lihanjalostamo ja alkoholitehdas.

Julkisiin palveluihin kuuluvat keskikoulu, ammattikoulu, piirisairaala, lasten luomistyön keskus, lastenkoti ja kaksi kirjastoa.

Nähtävyydet
Lahdenpohjan rakennusmuistomerkkejä ovat vuonna 1851 rakennettu Jaakkiman kirkko sekä joukko 1900-luvun alun julkisia ja asuinrakennuksia. Kirkon lähellä on suomalaisten sotilaiden hautausmaa. Kaupungissa on myös kaksi neuvostosotilaiden hautapaikkaa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

 Lahdenpohjan kaupungin sivusto 
 Lahdenpohjan piirin sivusto  
 Lahdenpohja.org 

Karjalan tasavallan kaupungit
Lahdenpohjan piirin kunnat
Lahdenpohjan piirin asutut paikat
Newgrangen käytävähauta

Newgrangen käytävähauta on keinotekoiseen hautakumpuun tehty luolamainen megaliittihauta Irlannissa. Se sijaitsee 40 kilometriä Dublinista pohjoiseen ja Droghedasta (Droichead Athasta) länteen. 

Haudasta on löydetty ihmisen luunsiruja ja määrittelemättömän ikäiset kolmen koiran luut. Talvipäivän seisauksena 19.–23.12 aurinko valaisee hautakammiota vain 17 minuuttia. Kammion teko olisi vaatinut 300 mieheltä ainakin 20 vuotta.

Lähistöillä on muita megaliitteja ja kumpuja, jotka muodostavat yhdessä ns. Boynen ryppään. Boynen ryppäässä ovat Newgrangen kumpu, Knowthin kumpu, Dowthin kumpu ja Townleyhall. Ryväs on Unescon maailmanperintökohde.

Katso myös 
Tumulus
Hautakumpu
Pitkäkumpu
Britannian esihistoria

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Information on Newgrange by Meath Tourism 
 Newgrange info website
 Newgrange information and photos
 Irish passage tombs and other Neolithic monuments in excellent context
 101 Facts About Newgrange
 Boyne Valley Portal Website - Information on Newgrange
 Deutsche Seite über Newgrange 
 Das Ganggrab von Newgrange 

Britteinsaarten esihistoria
Megaliitit
Irlannin rakennukset ja rakennelmat
Unescon maailmanperintökohteet Irlannissa
Ram

Ram tai RAM voi tarkoittaa muun muassa seuraavaa:

Tietotekniikka 
 RAM, Random access memory, hajasaantimuisti

Yritykset 
 RAM Racing, entinen brittiläinen Formula 1 -talli
 RAM, golfvälinevalmistaja
 Ram Trucks, yhdysvaltalainen autonvalmistaja, jonka malleja ovat
 Ram ProMaster
 Ram ProMaster City

Musiikki 
 Ram, Paul McCartneyn studioalbumi vuodelta 1971
 Ram, ruotsalainen heavy metal -yhtye

Sotateollisuus 
 Ram, toisen maailmansodan aikainen kanadalainen panssarivaunu
 Hr. Ms. Ram, toisen maailmansodan aikainen alankomaalainen apumiinalaiva

Maantiede 
 Ram, joki Alpeilla

Henkilöt 
 Andy Ram (s. 1980), uruguaylais-israelilainen tennispelaaja
 Khushi Ram (s. 1916), intialainen voimistelija
 Lauri Torsteninpoika Ram, 1500-luvulla elänyt suomalainen sotilas
 Raja Ram (s. 1941), australialais-englantilainen muusikko
 Rajeev Ram (s. 1984), yhdysvaltalainen tennispelaaja

Kuvitteellisia henkilöt 
 Mola Ram, tugeenien ylipappi elokuvassa Indiana Jones ja tuomion temppeli

Seulonnan keskeiset artikkelit
Steve Biko

Stephen Bantu ”Steve” Biko (18. joulukuuta 1946 – 12. syyskuuta 1977 Pretoria) oli eteläafrikkalainen apartheidin vastustaja ja Musta tietoisuus -liikkeen  perustaja.

Vuonna 1969 mustat yliopisto-opiskelijat, pettyneenä mustien yhä huononevaan asemaan yhteiskunnassa, erosivat monirotuisesta NUSAS-opiskelijajärjestöstä (National Union of South African Students) ja perustivat mustien ja värillisten opiskelijoiden järjestön SASO:n eli South African Student's Organizationin (Etelä-Afrikan opiskelijajärjestö), jonka jäseniksi pääsivät vain mustat, intialaiset ja värilliset. Steve Bikon, joka oli yksi SASO:n perustajista, mukaan mustien tuli tehdä itsestään voimakas ryhmä, joka ottaa oman paikkansa avoimessa yhteiskunnassa ja etteivät mustat voineet tukeutua edes hyvää tarkoittavien valkoisten apuun taistelussaan apartheidia vastaan. Biko korosti myös, että mustien tuli myös muuttaa ajatteluaan ja päästä eroon heitä vaivanneesta alemmuuskompleksista ja aloittaa "voimakas ruohonjuuritasolta lähtevä mustan tietoisuuden kehittäminen siten, että mustat oppivat esittämään oikeutetut vaatimuksensa."  Biko tuomitsi PAC:n ja ANC:n aloittaman väkivaltaisen vastarinnan ja katsoi, että kamppailussa tuli käyttää ainoastaan väkivallattomia keinoja.

Biko sai pannamääräyksen vuonna 1973 ja pidätettiin vuonna 1974 syytettynä terrorismiin yllytyksestä. Biko käytti kuitenkin vuoteen 1976 asti jatkunutta oikeudenkäyntiään, kuten Nelson Mandela oli tehnyt kymmenen vuotta aikaisemmin, poliittisten näkemystensä esittämiseen ja levittämiseen.

Biko tuotiin 11. syyskuuta 1977 yöllä Port Elizabethin vankilasta Pretorian vankilaan. Hän kuoli seuraavana päivänä. Steve Bikon kuoltua pretorialaisessa vankilassa hallitus joutui kansallisen ja kansainvälisen painostuksen alaisena suorittamaan sisäisen tutkinnan tapauksesta. Virallisen tutkimuksen loppuraportissa todetaan Bikon hyökänneen tuolilla poliisien kimppuun ja saaneen vammat kaaduttuaan poliisien yrittäessä hillitä häntä. Totuuskomission kuulusteluissa 20 vuotta myöhemmin Bikon kuulustelua johtanut poliisi, majuri Harold Snyman, kertoi kuitenkin esimiehensä, eversti Piet Goosenin, vaatineen kuolemaan johtaneiden todellisten tapahtumien salaamista, koska ne olisivat saattaneet hallituksen huonoon valoon. Todellisuudessa Biko oli kuollut poliisien pahoinpideltyä hänet raa'asti kuulustelujen yhteydessä.

Peter Gabriel on tehnyt Bikosta laulun ja Richard Attenborough elokuvan Huuto vapaudelle.

Lähteet 

Eteläafrikkalaiset poliitikot
Eteläafrikkalaiset ihmisoikeusaktivistit
Apartheidinvastaiset aktivistit
Eteläafrikkalaiset henkirikosten uhrit
Vuonna 1946 syntyneet
Vuonna 1977 kuolleet
Alexandre Dumas (nuorempi)

Alexandre Dumas nuorempi (27. heinäkuuta 1824 Pariisi – 27. marraskuuta 1895 Marly-le-Roi) oli kirjailija ja näytelmäkirjailija, jonka tunnetuin teos on Kamelianainen, johon perustuu Giuseppe Verdin ooppera La Traviata.

Dumas nuorempi eli ranskalaisittain Dumas fils syntyi avioliiton ulkopuolella isänsä Alexandre Dumas vanhemman (père) ja ompelijatar Marie-Laure-Catherine Labay (1794–1868) suhteesta. Dumas vanhempi tunnusti poikansa ja huolehti tämän koulutuksesta sisäoppilaitoksissa Institution Goubaux'ssa ja Collège Bourbonissa. Tuon aikainen laki antoi isälle mahdollisuduen ottaa avioton lapsi pois äidiltään, kuten Alexandre Dumas vanhempi tekikin. Tämä kokemus innoitti Dumas nuorempaa kirjoittamaan näytelmiä, joissa oli traagisia naishahmoja. Vuoden 1858 näytelmässään "Le Fils naturel" hän käsittele lehtolapsen asemaa. Teoksissaan Dumas nuorempi pohdiskeli kirjallisuuden moraalista merkitystä ja on sitä mieltä, että jos vahinkoja sattuu, herrasmiehen velvollisuus on mennä lapsensa äidin kanssa naimisiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ranskalaiset kirjailijat
Ranskan akatemian jäsenet
Vuonna 1824 syntyneet
Vuonna 1895 kuolleet
Kiinan pyramidit

Kiinan pyramidit ovat Kiinassa sijaitsevat noin 100 pyramidimaista hautakumpua.
Ne muistuttavat karkealta muodoltaan tasalakisia, loivareunaisia pyramideja olen yleensä porrasmaisia. Monet niistä ovat 100 kilometrin säteellä  Xi'an:ista, Qin Chuanin tasangoilla
"Kielletyllä alueella" Shaanxin maakunnassa Keski-Kiinassa. Erään pyramidin kanta on noin 50 metriä.

Sisä-Mongoliassa on pyramidi Sijiazin kaupungista kilometri pohjoiseen Aohanin alueella. Maolingin mausoleumi on pyramidimainen.

Yhdysvaltalainen lentäjä James Gaussman kertoo nähneensä ilmasta käsin valkoisen, jalokivikoristeisen pyramidin toisen maailmansodan aikana. Kyseistä pyramidia ei ole löydetty.

Lähteet

Aiheesta muualla  
 
 
 
 
 

Pyramidit
Pyramidit, Kiinan
Erkki Liikanen

Erkki Antero Liikanen (s. 19. syyskuuta 1950 Mikkeli) on suomalainen poliitikko, joka oli Suomen Pankin pääjohtaja 2004–2018. Hän on myös Euroopan keskuspankin neuvoston jäsen (2004–) ja Kansainvälisen valuuttarahaston hallintoneuvoston jäsen (2004–).

Hän oli pitkäaikainen SDP:n kansanedustaja, valtiovarainministeri, suurlähettiläs ja ensimmäinen suomalainen Euroopan unionin komission jäsen.

Kun Liikanen oli ehdolla komissaariksi tammikuussa 1995, EU:n valiokunnat kritisoivat Liikasta ja muita Pohjoismaiden ehdokkaita siitä, etteivät he kyenneet määrittämään vastuualueitaan riittävän tarkasti. Jacques Santerin komissio hyväksyttiin kuitenkin EU:n parlamentin äänestyksessä 18. tammikuuta selvin lukemin. Liikasen vastuualueina komissiossa olivat budjetti- ja henkilöstöasiat.

Liikanen tunnetaan myös Suomen kaikkien aikojen nuorimpana kansanedustajana: hän pääsi eduskuntaan 21-vuotiaana.

Kesäkuussa 2008 Liikanen valittiin Suomen Punaisen Ristin puheenjohtajaksi. Hän toimi järjestön puheenjohtajana täydet kaksi kautta vuoteen 2014 asti. Vuodesta 2019 hän toimii Suomen Sinfoniaorkesterit ry:n puheenjohtajana.

Tammikuussa 2021 julkaistiin Siltalan kustantama Liikasen kirjoittama muistelmakirja Komissaari.

Koulutus
Liikanen valmistui ylioppilaaksi Mikkelin lyseosta vuonna 1969 ja valtiotieteen kandidaatiksi kansantaloustieteestä Helsingin yliopistosta 1975.

Yksityiselämä
Erkki Liikasen puoliso on valtiotieteen tohtori Hanna-Liisa (Assi) Liikanen. Heillä on kaksi tytärtä. Liikanen harrastaa  maratonjuoksua .

Ura 

 2004–2018 Suomen Pankin pääjohtaja.
 1999–2004 Euroopan komission jäsen eli komissaari vastuualueena yritystoiminta ja tietoyhteiskunta
 1995–1999 Euroopan komission jäsen eli komissaari vastuualueena budjetti, henkilöstö ja hallinto, kääntäminen ja komission tietotekniikka
 1990–1994 suurlähettiläs, Suomen edustaja Euroopan unionissa
 1987–1990 valtiovarainministeri Harri Holkerin hallituksessa
 1983–1987 eduskunnan pankkivaltuusmies Suomen Pankissa (varapuheenjohtaja)
 1981–1987 Sosialidemokraattisen Puolueen puoluesihteeri
 1980–1989 Outokumpu Oyj:n hallintoneuvoston jäsen ja sittemmin puheenjohtaja
 1978–1990 SDP:n puoluetoimikunnan jäsen
 1978, 1982, 1988 presidentin valitsijamies
 1973–1984 Mikkelin kaupunginvaltuuston jäsen 
 1972–1990 kansanedustaja, sivistysvaliokunnan jäsen (1972–1975), maa- ja metsätalousvaliokunnan varapuheenjohtaja (1977–1979), ulkoasiainvaliokunnan jäsen (1975–1982) ja puheenjohtaja (1983–1987)
 1970–1974 Teiniliiton puheenjohtaja

Tuotanto

Luottamustehtäviä 
 Urheiluopistosäätiön valtuuskunnan jäsen
 Suomen Punaisen Ristin puheenjohtaja

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Erkki Liikanen Suomen Pankin sivulla 
 
 

Suomalaiset EU-komissaarit
Kansanedustajat
Suomen pankin pääjohtajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puoluesihteerit
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Suomen valtiovarainministerit
Mikkelin kaupunginvaltuutetut
Etelä-Savon vaalipiiri
Suomen suurlähettiläät
Vuonna 1950 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
PayPal

PayPal Holdings, Inc. on yhdysvaltalainen yritys, joka ylläpitää Internetissä käytettävää PayPal-maksujenvälitysjärjestelmää, joka on tarkoitettu korvaamaan perinteisiä maksumenetelmiä (sekki, luottokortti yms.). PayPal on suosittu maksutapa verkkokaupoissa. Sitä käytetään myös lahjoitusten vastaanottamisessa. PayPalin pääkonttori sijaitsee San Joséssa Kaliforniassa.

Historia
PayPal syntyi kun kaksi yritystä, Confinity ja X.com yhdistyivät maaliskuussa 2000. Confinityn olivat perustaneet joulukuussa 1998 Max Levchin, Peter Thiel, Luke Nosek ja Ken Howery. Yritys kehitti maksamista Palm Pilotilla ja kryptografiaa. X.comin perusti puolestaan maaliskuussa 1999 Elon Musk. Se oli Internet-pohjainen finanssipalveluyritys. Molemmat yritykset sijaitsivat Palo Altossa University Avenuella. 

Useat Confinityn ensimmäisistä työntekijöistä olivat The Stanford Review -opiskelijalehden, joka oli myös Peter Thielin perustama yritys, entisiä työntekijöitä. Suurin osa varhaisista ohjelmoijista tuli University of Illinois at Urbana-Champaignista Max Levchinin rekrytoimana. X.comissa Elon Musk palkkasi monia liiketoiminta- ja teknologiapuolen osaajia, jotka olivat kriittisiä yhdistymisen myötä syntyneen PayPalin menestyksen luomisessa. Näihin kuuluivat muun muassa Amy Klement, Sal Giambanco, Roelof Botha, Sanjay Bhargava ja Jeremy Stoppelman.

eBay osti PayPalin vuonna 2002. Kauppa toteutettiin osakevaihdolla, jossa yksi PayPalin osake oikeutti 0,39 eBayn osakkeeseen. eBayn julkaiseman tiedotteen mukaan kaupan arvo oli noin 1,5 miljardia dollaria. Ostohetkellä PayPalia käytti maksutapana jo yli puolet eBayn käyttäjistä. PayPal korvasi eBayn oman BillPoint-palvelun.

Syyskuussa 2014 ilmoitettiin, että eBay luovuttaa PayPalin erilliseksi yhtiöksi. Jakautuminen tapahtui heinäkuussa 2015.

Valuutat
PayPal-maksuja voi välittää kansainvälisesti seuraavilla valuutoilla:
 Euro
 Yhdysvaltain dollari
 Kanadan dollari
 Australian dollari
 Englannin punta
 Japanin Jeni

Lähteet

Aiheesta muualla

PayPal
 PayPal – Suomenkielinen pikaohje

NASDAQ-100-indeksi
Finanssipalveluyhtiöt
Yhdysvaltalaiset verkkosivustot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Luna

Luna-ohjelma oli sarja avaruusluotaimia, jotka Neuvostoliitto lähetti Kuuhun vuosina 1959–1976. Luotaimia oli useaa eri tyyppiä: kiertolaisia, laskeutujia, iskeytyjiä ja näytteenhakijoita. Luna 1 oli ensimmäinen kuuluotain. Joukkoon kuului myös kaksi kuukulkijaa.

Virallisesti Luna-ohjelmaan kuului 24 nimettyä luotainta, joista 15 oli menestyksellisiä. Luotaimia laukaistiin kuitenkin huomattavasti enemmän, monet tuheutuivat jo lähdössä tai lennon alkuvaiheessa. Ensimmäistä nimettyä 2. tammikuuta 1959 laukaistua Luna 1:tä edelsi kolme epäonnistunutta laukaisua vuonna 1958.

Luna-luotaimet 

Nimetyt Luna-ohjelman luotaimet:

Kuukulkijat 
 Lunohod 1
 Lunohod 2
 Lunohod 3 ei laukaistu

Lähteet

Aiheesta muualla
Suomi-neito

Suomi-neito on Suomen henkilöitymä. Suomi-neito on nuori kaunis nainen, jolla on usein vaaleat hiukset ja siniset silmät ja joka pukeutuu kansallispukuun. Symboli on yleistynyt 1800-luvun lopulla. Alun perin Suomen symbolina käytettiin Aura-nimistä naista (Turun Aurajoen mukaan), mutta myöhemmin yleistyi Suomi-neito.

Suomi-neito voi myös tarkoittaa Suomen valtion rajoja, jotka kartalla muistuttavat naista käsivarsineen, päineen ja mekkoineen. ”Käsivarsia” oli kaksi vuosina 1921–1944, jolloin Petsamo kuului Suomeen. Nykyään on jäljellä vain läntinen käsivarsi, joka tunnetaan Käsivarren Lappina.

Monien valtioiden suojelijana ja tunnuksena on käytetty naishahmoa jo antiikin ajoista alkaen. Suomi-neito jäljitteleekin klassisia vartalon muotoja lisättynä Suomeen liittyvillä vaaleilla hiuksilla ja kansallispuvulla.

Kuvanveiston Suomi-neidot 
Suomen vanhimmassa henkilömonumentissa, kuvanveistäjä Carl Eneas Sjöstrandin tekemässä Henrik Gabriel Porthanin patsaassa (1864) Turussa on kuvattu Suomi-neidoksi tulkittu hahmo. Monumentin oikean puolen sivulla olevien medaljonkien vasemmanpuoleisessa reliefissä on kuvattu tieteen henki Genius valaisemassa soihdullaan maahan polvistunutta Tiedettä. Hänen edessään olevaa Porthanin uurnan edessä surevaa hahmoa on sanottu Suomi-neidoksi.

Suomi-neidoksi kutsutaan usein myös Walter Runebergin Helsinkiin tekemän kansallisrunoilija J. L. Runebergin muistomerkin (1885) jalustassa olevaa naishahmoa, joka valmistui vuonna 1883. Myös vuonna 1894 valmistuneen Walter Runebergin toteuttaman Aleksanteri II:n patsaan jalustahahmoihin kuuluu lakia kuvaava Lex-hahmo, joka on edellisen tavoin kuvattu karhuntaljaviittaan puettuna pitkähiuksisena naisena. Tämäkin hahmo mainitaan usein Suomi-neidoksi.

Suomi-neitoja

Katso myös 
 Suomen neito -patsas

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
   
 Suomen ja Japanin välinen sarjakuvadiplomatia

Suomen kansallissymbolit
Kansallishenkilöitymät
Seulonnan keskeiset artikkelit
Medusa

Medusa () oli kreikkalaisessa tarustossa hirviömäinen naispuolinen olento gorgo, joka pystyi katseellaan muuttamaan ihmisen kiveksi. Hänen sisarensa olivat Euryale ja Stheino.

Roomalaisen Ovidiuksen Muodonmuutoksissa esiintyvän tarinaversion mukaan Medusa oli alun perin kaunis neito. Kun  merenjumala Poseidon raiskasi hänet Pallas Athenen temppelissä, Pallas Athene vihastui. Koska Poseidonin olivat vietelleet Medusan kultaiset hiukset, Pallas Athene muutti ne rangaistukseksi käärmeiksi. Medusa oli kuitenkin joidenkin lähteiden mukaan ainoa, jota katsoessaan ihminen muuttui kiveksi. Toisaalta hän oli myös kuolevainen toisin kuin hänen sisarensa.

Polydektes, Serifoksen kuningas, lähetti Perseuksen noutamaan Medusan päätä häälahjaksi Hippodameialle. Perseus sai Pallas Athenelta kiiltävän kilven, jonka avulla tämä voisi katsoa Medusaa kivettymättä itse, Hermes antoi sirpin ja nymfit varustivat hänet siivekkäillä sandaaleilla, laukulla ja Haadeen näkymättömäksi tekevällä kypärällä. 

Perseus löysi gorgot unessa Tartessoksesta, ja kilpensä peilipinnasta katsoen hän leikkasi Medusalta pään irti. Syntyneestä haavasta nousivat jättiläinen Khrysaor ja siivekäs hevonen Pegasos, joka myöhemmin auttoi Perseuksen takaisin jumalten luo. Perseus otti Medusan pään mukaansa ja pakeni henkensä edestä kahta jäljelle jäänyttä sisarusta, joilta hän pääsi karkuun ainoastaan näkymättömäksi tekevän kypäränsä avulla. Joidenkin lähteiden mukaan Perseus vei Medusan verta lääketaidon jumalalle Asklepiokselle; osa siitä oli kuolettavaa myrkkyä ja osa puolestaan pystyi herättämään kuolleet eloon.

Myöhemmin Perseuksen kerrotaan pelastaneen Andromedan kivettämällä merihirviö Ketoksen Medusan päällä, kun Andromeda oli oraakkelin ennustuksen perusteella päätetty uhrata merihirviölle ja kahlehdittu kallioon kiinni.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kreikkalaisen mytologian taruolennot
Mytologioiden hirviöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kellopikarikulttuuri

Kellopikarikulttuuri vallitsi Länsi-Euroopassa noin 2900/2400 – 1800/1700 eaa. riippuen alueesta. Se oli kivikautinen kulttuuri, johon liittyi liikkuva, kansainvälinen, meriyhteyksiin perustuva elämäntyyli. Kulttuurille tyypillistä olivat pikarin muotoiset saviastiat sekä hautaukset pyöreisiin kumpuihin. Se toi mukanaan alkoholin ja hevosen. Väärin päin käännettyä kirkonkelloa hieman muistuttavista pikareista juotiin simaa muistuttavaa ainetta. Astioiden piirtokoristelu oli vaakariveissä. Kumpuhaudoissa oli aseita vainajan mukana. Aiemmin kellopikarikulttuurin katsottiin levinneen Iberian niemimaalta. Tällöin levittäjät saattoivat olla minolaisten sukuisia "pelasgeja" tai muita Iberian niemimaalle saapuneita tai siellä alkujaan asuneita ihmisiä. Tämä pohjautuu muutamaan kiistanalaiseen ajoitukseen. Nykyään ajatellaan pikemminkin, että kellopikarikulttuuri levisi jostakin päin Itä-Eurooppaa ja oli indoeurooppalainen eli sen ydinjoukko on ollut kielellisesti sukua nykyisille indoeurooppalaisille. Monet pitävätkin kellopikarikulttuuria esikelttiläisenä. 

Kellopikarikulttuuri alkoi myöhemmällä neoliittisella kivikaudella ja jatkui varhaiselle pronssikaudelle. Aiemmin kulttuurin ajateltiin kehittyneen nuorakeraamisesta kulttuurista Keski- ja Pohjois-Euroopassa, mutta se lienee ollut tämän kulttuurin aikalainen. Kulttuuria pidetään monesti esikelttiläisenä, mahdollisesti italo-kelttiläisenä tai esi-itaalisena. Kellopikareita oli monenlaisia, muun muassa kokonaan ornamentoitua AOO-tyyppiä ja mereistä tyyppiä, joka kytkeytyy megaliitteihin. Molemmat olivat nuorapainanteisia.

Aiemmin ajateltiin, että kellopilarikulttuuri olisi levinnyt Espanjasta muualle Eurooppaan. Aluksi saviastiat olivat nuorapainanteisia, nykyään arvellaankin kulttuurin olevan lähtöisin Reinin alueen nuorakeramiikasta. Haudoista on löydetty tikareita ja kolmiomaisia piinuolenkärkiä sekä rannesuojia ja muita jouseen liittyvää välineistöä. Kulttuurin vanhimmat tikarit olivat piitä, myöhemmät kuparisia ja pronssisia aseita.

Kulttuuri oli alussa yhtenäinen eriytyen myöhemmin paikallisiin muunnoksiin. Kellopikarikulttuuria seurasivat pronssikaudella monet siitä eriytyneet kulttuurit, mm. Keski-Euroopan Únětice-kulttuuri.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 A Beaker from Kent 
 http://www.stonepages.com/scotland/cairnpapple.html
Beaker people Archaeology Wordsmith.

Kivikauden kulttuurit
Donald Sutherland

Donald McNichol Sutherland (s. 17. heinäkuuta 1935 Saint John, New Brunswick) on kanadalainen näyttelijä.

Varhainen elämä 

Suther­landin lapsuus 1930–1940-luvun Kanadassa oli monien sairauksien vaivaamaa. Hyvän ulos­antinsa ansiosta hän pääsi jo 14-vuotiaana juontajaksi ja tiski­jukaksi radio­asemalle. Hän oli kouluvuosinaan 1950-luvun alku­puolella nelisen kuukautta vaihto-oppilaana Suomessa ja muistaa tuolloin asuneensa Otan­mäessä, Helsingissä ja Turussa.

Ura 

Suther­land esiintyi nuorena muun muassa Likaisessa tusinassa (1967), Robert Altmanin elo­kuvassa M.A.S.H. – armeijan liikkuva kenttäsairaala (1970) ja John Sturgesin sota­seikkailussa Kotka on laskeutunut (1976). Huomiota herätti myös pää­rooli Federico Fellinin historiallisessa, psykologisessa spektaakkelissa Fellinin Casanova (1976). Viime vuosina Sutherland on näytellyt yleensä mielen­vikaisia, pahoja hahmoja tai sankarittaren isää.

Sutherland esitti pahaa vankilan­johtajaa Sylvester Stallonen toiminta­elo­kuvassa Kahleissa (1989). Muita tunnetuimpia rooleja on myös Wolfgang Petersenin elokuvassa Tuntematon uhka (1995) ja Anthony Minghellan sotaeepoksessa Cold Mountain (2003). Yksi Sutherlandin rooleista nähtiin Robert Redfordin ohjaamassa draamassa Tavallisia ihmisiä, joka voitti useita palkintoja. Sutherland näyttelee presidentti Snowta Nälkäpeli-elo­kuva­sarjassa (2012–2015).

Yksityiselämä 

Donald Suther­landin poika on näyttelijä Kiefer Sutherland. Donald Suther­land on esiintynyt yhdessä poikansa kanssa muun muassa John Grishamin kirjaan perustuvassa elo­kuvassa On aika tappaa (1996).

Valikoitu filmografia 

 Likainen tusina (1967)
 M.A.S.H. – armeijan liikkuva kenttäsairaala (1970)
 Kellyn sankarit (1970)
 Klute – rikosetsivä (1971)
 Kauhunkierre (1973)
 1900 (1976)
 Fellinin Casanova (1976)
 Delta-jengi (1978)
 Hävyttömät huijarit (1979)
 Tavallisia ihmisiä (1980)
 Valkoinen kuiva kausi (1989)
 JFK – avoin tapaus (1991)
 On aika tappaa (1996)
 Space Cowboys (2000)
 Italian Job (2003)
 Päämääränä Cold Mountain (2003)
 Ylpeys ja ennakko­luulo (2005)
 Nälkä­peli-elo­kuva­sarja (2012–2015)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kanadalaiset elokuvanäyttelijät
Kanadalaiset televisionäyttelijät
Kanadalaiset ääninäyttelijät
Officer of the Order of Canada
Emmy-palkinnon voittajat
Golden Globe -palkinnon saajat
Primetime Emmy -palkinnon saajat
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1935 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Aamuposti

Aamuposti on Hyvinkään, Riihimäen, Lopen, Nurmijärven ja Hausjärven alueen paikallislehti. Se perustettiin 3. marraskuuta 2003, jolloin Hyvinkään Sanomat ja Riihimäen Sanomat yhdistyivät. Aamupostia julkaisee Etelä-Suomen Media Oy, joka kuuluu Keskisuomalainen-konserniin.

Lehden päätoimittaja on tammikuusta 2015 alkaen Laura Liski.

Aamupostin koko muuttui broadsheetistä tabloidiksi 24. helmikuuta 2015.

Lähteet
 Kirjatyö . Viitattu 23.8.2007

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Aamuposti.

Suomalaiset sanomalehdet
Hyvinkää
Riihimäki
Hausjärvi
Loppi
Nurmijärvi

Keskisuomalainen
Heinäveden lehti

Heinäveden lehti on Heinävedellä torstaisin ilmestyvä tilattava paikallislehti, jonka päätoimittaja on Päivi Konttinen.

Heinäveden lehden mukaan sillä oli 4 300 lukijaa vuonna 2022. Vuonna 2007 lehti ilmoitti lukijamääräkseen noin 7 000.

Lähteet

Aiheesta muualla
Heinäveden lehti
Heinäveden Lehti -mediakortti 2022

Suomalaiset paikallislehdet
Heinävesi
Michael Biehn

Michael Connell Biehn (s. 31. heinäkuuta 1956 Anniston, Alabama) on yhdysvaltalainen näyttelijä. 

Biehn eli lapsuutensa Lincolnissa, Nebraskassa, ja 14-vuotiaana hän muutti perheensä kanssa Lake Havasuun, Arizonaan. Siellä hän sai stipendin näyttelypuolelle Arizonan yliopistoon, mutta lopetti opiskelut kaksi vuotta ennen valmistumista tähtäimenään ura Hollywoodissa. 

1970-luvulla Biehn esiintyi lähinnä televisioelokuvissa ja hänen todellinen debyyttinsä tapahtuikin vuonna 1981 elokuvassa Rakas neiti Ross, jossa hän esitti laulajatähteä jahtaavaa Douglas Breeniä. Pääosaa esitti Lauren Bacall, mutta elokuva ei menestynyt tarpeeksi hyvin tehdäkseen Biehnistä tunnettua. 

James Cameronin vuonna 1984 ohjaama Terminator – tuhoaja oli Biehnin suuri läpimurto. Elokuvassa hän esitti tulevaisuudesta Sarah Connoria suojelemaan saapuvaa sotilasta, Kyle Reeseä. Yhteistyö Cameronin kanssa jatkui vuonna 1986 elokuvassa Aliens – paluu, jossa Biehn esitti korpraali Hicksiä. 

Vuonna 1989 Biehn pääsi jälleen työskentelemään Cameronin kanssa merenalaisessa tieteiselokuvassa Abyss – syvyys. Hänen roolisuorituksensa elokuvassa oli lähellä tuoda hänelle Oscar-ehdokkuuden, mutta sen sijaan hänet palkittiin Saturn Awardin erikoispalkinnolla. Biehn oli ollut parhaan näyttelijän ehdokkaana Saturn Awardeissa myös vuonna 1986 elokuvasta Aliens – paluu. 

1990-luvulla Biehnin ura jatkui vahvoilla suorituksilla eritoten elokuvissa Tombstone (1993) ja The Rock – paluu helvettiin (1996). Suositussa televisiosarjassa Seitsemän rohkeaa miestä hän näytteli Chris Larabeen roolissa (1998–2000). 2000-luvulla hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Tuntematon vihollinen (2000) ja Megiddo: The Omega Code 2 (2001). Vuonna 2005 Biehn teki debyyttinsä Aasian markkinoilla näytellessään hongkonglaisessa elokuvassa Dragon Squad.

Biehn on saanut Yhdysvaltain laivaston SEAL-erikoisjoukoilta erikoispalkinnon hienoista suorituksistaan erikoisjoukkojen sotilaana kolmessa elokuvassa, Abyss – syvyys, Navy Seals – erikoisjoukot ja The Rock – paluu helvettiin.

Vuonna 2006 Biehn näytteli elokuvissa The Insatiable ja You Are Here. Vuoden 2006 lopulla Biehn esiintyi vierailevana tähtenä Kova laki -rikossarjan jaksossa ”The War At Home”. 

Biehn on esikuvana Metal Gear -pelisarjasta tutulle Solid Snakelle.

Filmografia

Aiheesta muualla 
 
Phoenix – Michael Biehn Archive
Biehn Waiting For You 
Michael Biehn DVD & film information site 
Word About Biehn: Reviews of the Work of Michael Biehn

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
Puomittaja

Puomittaja eli puomimies () on elokuva-alalla äänittäjän apulainen, joka yleensä pitelee mikrofonipuomia tai laittaa langattomat mikrofonilähettimet näyttelijöille.

Tunnettu stereotyyppi puomittajan työnkuvasta on esimerkiksi Pulkkinen-komediasarjassa esiintynyt hahmo.

Katso myös 
 Luettelo elokuva-alan ammateista

Elokuva-alan ammatit
Erkki Laatikainen

Erkki Laatikainen (6. elokuuta 1946 Kaavi – 15. helmikuuta 2013 Jyväskylä) oli suomalainen journalisti ja professori, koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri. Hän oli Jyväskylässä ilmestyvän Keskisuomalainen-sanomalehden pitkäaikainen päätoimittaja ja vahva alueellinen vaikuttaja kotimaakunnassaan Keski-Suomessa. Laatikainen toimi Keskisuomalaisen päätoimittajana vuosina 1975–2008, ja hän oli lopulta eräs Suomen seuratuimpia sanomalehtimiehiä. Laatikainen sai kesällä 2009 valtion journalistipalkinnon.

Keskisuomalaisen nykyisen päätoimittajan Pekka Mervolan mukaan Laatikaisen johdolla Keskisuomalainen nousi vaikuttavaksi valtakunnalliseksi sanomalehdeksi. Laatikainen toimi voimakkaasti journalistiikan oppiaineen saamiseksi Jyväskylän yliopistoon. Keskisuomalainen oli ensimmäinen sanomalehti, joka alkoi vaatia kaikilta toimittajiltaan korkeakoulututkintoa.

Laatikainen toimi Keski-Suomen Osuuspankin hallituksessa vuodesta 1975 lähtien 34 vuoden ajan. Loppuajan hän toimi myös puheenjohtajana. Hän oli vuosina 1996–2008 Osuuspankkikeskuksen hallintoneuvoston jäsenenä ja OKO:n hallintoneuvostonjäsenenä vuodet 1997–2006.

Laatikainen sanoi puoluekannakseen ”riippumaton keskustalainen”. Hän ei ollut päätoimittaja-aikanaan keskustapuolueen jäsen. Laatikainen otti kantaa politiikkaan ja keskustan puheenjohtajavalintoihin, esimerkiksi Anneli Jäätteenmäen puolesta 2002 ja Paavo Väyrysen puolesta 2012. Päätoimittajana tapahtuneen erittäin aktiivisen vaikuttamisen vuoksi entinen pääministeri Paavo Lipponen viittasi Laatikaiseen ja Seinäjoella ilmestyvän sanomalehti Ilkan silloiseen päätoimittajaan Kari Hokkaseen käsitteellä ”maakuntaansa terrorisoiva satraappi”.

Eläkkeelle jäätyään Laatikainen toimi verkkokolumnistina Radio Keski-Suomessa. Hän herätti huomiota ehdottamalla rikoslakiin pykälää, joka kieltäisi ”kiihottamisen kansanvaltaa ja sen vastuunkantajia kohtaan”. Ehdotus sai aikaan voimakasta kritiikkiä. Sitä pidettiin jopa sananvapauden vastustamisena.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Journalisti-lehden artikkeli päätoimittaja Erkki Laatikaisesta 6/2004. 

Suomalaiset päätoimittajat
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1946 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
OP:n henkilöstö
Ortoreksia

Ortoreksia (orthorexia nervosa) on syömishäiriö, jonka taustalla on pakkomielteinen halu syödä mahdollisimman terveellisesti. Käsitteen teki tunnetuksi yhdysvaltalainen lääkäri Stephen Bratman vuonna 1997.

Häiriön kuva

Tyypillinen ortorektikko saattaa kuluttaa suurimman osan päivästään aterioiden suunnitteluun, ruoka-aineiden hankintaan ja ruoan valmistamiseen. Ortorektikot voivat myös yrittää käännyttää ystäviään oikeinsyöjiksi, ja he saattavat tuntea ylemmyydentunnetta ”epäterveellisesti” syöviä kohtaan.

Haitat

Toisin kuin anoreksiaa sairastava henkilö, ortorektikko ei yritä syödä mahdollisimman vähän vaan mahdollisimman ”oikein”. Ortoreksia voi kuitenkin aiheuttaa liiallista laihtumista ja johtaa anoreksiaan. Ortorektikon ruokavalio voi muuttua niin rajoittuneeksi, että energia ja ravinteet jäävät saamatta, mistä seuraa puutostiloja. Mm. silmänalusten tummumista.

Ortoreksia ei useinkaan ole hengenvaarallista, mutta se voi rajoittaa elämää kohtuuttomasti ja äärimuodossaan muuttuu henkiseksi vankilaksi. Ruokavaliosta poikkeaminen voi aiheuttaa sietämätöntä ahdistusta ja syyllisyyttä epäonnistumisesta. Ortoreksia voi rajoittaa tavanomaista arkea ja sosiaalista elämää, sillä usein ortorektikon mielestä ainoastaan kotona tehtyä ruokaa voi syödä ja muualla tarjottu on syömäkelvotonta.

Syyt

Ortoreksiaan sairastuvat tyypillisimmin ihmiset, jotka pyrkivät elämään terveellisesti ja hallitsemaan elämäänsä. He haluavat syömiseen tiukat ja selkeät ohjeet, jotka antavat heille turvallisuudentunnetta.

Yleisyys

Ortorektikkoja arvellaan olevan jo enemmän kuin anorektikkoja ja bulimikkoja.

Hoito ja paraneminen

Ortoreksia on helppohoitoisempi kuin muut syömishäiriöt, ja jo keskusteluapu voi auttaa.

Lähteet 

Syömishäiriöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Luna 3

Luna 3 () oli avaruusluotain, joka otti ensimmäiset valokuvat Kuun Maahan näkymättömästä puolesta. Luotain laukaistiin 4. lokakuuta 1959 2.24 UTC. Se ohitti Kuun 7. lokakuuta. Kuvista näkyi, ettei Kuun takana ollut juurikaan meriksi nimitettyjä basalttitasankoja. Yksi niistä harvoista on Mare Moscoviense, eli (Moskovanmeri). ”Merettömyys” näkyy kuvien valkoisuudessa.

Luna 3
Luna 3. Lunik 3 eli ”AMS” laukaistiin Sputnik 1:n 2-vuotispäivänä.

Luna 3 oli perusmuodoltaan sylinteri, jonka molemmissa päissä oli puolipallot. Sen ulkopinnoilla olivat aurinkopaneelit. Luna 3:ssa oli ensimmäistä kertaa avaruustekniikan historiassa asennonsäätölaite, jota tarvittiin kameroiden suuntaamiseen kohti kuuta. Siinä oli aurinkoantureita, kuuanturi, gyroskooppeja ja logiikkapiirejä. Luna 3:n rata oli ellipsi, joka meni Kuun taakse. Ensimmäistä kertaa toisen taivaankappaleen rataa käytettiin tarkoituksella muuttamaan avaruuslaitteen rataa.

Luna 3 asetettiin Kuun lähellä pituusakseli kohti Aurinkoa, ja 7. lokakuuta noin puoli kuudelta aamulla Luna 3 oli Auringon ja Kuun välissä. Silloin otettiin 40 minuutissa ainakin 29 kuvaa. Kuvien siirto Maahan alkoi filmin kehityttyä. Kolmen päivän kuluttua kuvauksesta Luna saapui 480 000 kilometrin päähän Maasta, ja sen oli tarkoitus lähettää lisää kuvia suuremmalla nopeudella luotaimen ollessa ratansa alimmalla kohdalla 47 500 kilometrin päässä Maasta. Kuun ohitus tapahtui 8 000 kilometrin päästä.

Tarkoitus oli kiertää Kuu monta kertaa, luotain mykistyi jossain vaiheessa kuvien lähettämisen jälkeen.

Luna 3:n kuvat olivat nykymittapuun mukaan heikkolaatuisia, mutta niissä näkyi selvästi, että Kuun maahan näkymättömällä puolella oli vain suhteellisen harvoja tummia alueita, ”meriä”. Kuvien huono laatu johtui huonosta radioyhteydestä ja siitä, että Aurinko valaisi Kuuta niin kuin täydessä Kuussa, jolloin varjot olivat heikkoja.
Kuvissa oli 70 % Kuun kääntöpuolta, 30 % Maahan näkyvää puolta. Venäläiset nimesivät monia Kuun alueita, mm. Moskovan meren, tummapohjaisen Tsiolkovskin kraatterin sekä Neuvostovuoret eli Sovjet-harjanteen. Vuonna 1960 Neuvostoliitto yritti laukaista kaksi Luna 3 -tyyppistä alusta, mutta epäonnistui.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Luna-ohjelma
Vuoden 1959 avaruustoiminta
Mania

Mania (maanisuus) on mielialahäiriö, jossa mieliala on epänormaalisti ja pysyvästi kohonneena ja kiihtyneenä mielialana, jota jatkuu vähintään viikon. Mieliala voi olla myös ärtyisä. Maanisessa tilassa oleva henkilö voi ajautua hakemaan mielihyvää tavoilla, joista on hänelle itselleen haittaa. Hän voi esimerkiksi käyttää rahaa yli varojen, sortua uhkapeleihin tai sopimattomaan sosiaaliseen käytökseen. Maanikkoa on kuitenkin vaikeaa hoitaa, sillä hän itse kokee olonsa hyväksi.

Manian oireisiin kuuluu tyypillisesti ylikorostunut itsetunto, vähentynyt unen tarve, puheliaisuus, kokemus ajatuksen kulun lennokkuudesta, huomiokyvyn häiriintyminen, lisääntynyt päämäärätietoinen toiminta ja taipumus sellaiseen mielihyvää tuottavaan toimintaan, jolla on suuri mahdollisuus johtaa kärsimystä aiheuttaviin seuraamuksiin. Jos näitä oireita esiintyy merkittävissä määrin yhdessä kohonneen mielialan kanssa, voidaan epäillä maniaa. Diagnoosin edellytyksenä on myös, että mielialahäiriö on niin vakava, että se aiheuttaa merkittävää haittaa ihmissuhteissa, työkyvyssä ja sosiaalisissa tilanteissa tai että sairaalahoito on välttämätöntä, jotta henkilö ei vahingoittaisi itseään tai muita. Päihteiden ja fysiologisten häiriöiden aiheuttamat oireet on myös rajattava pois, ellei kyseessä ole kaksisuuntainen mielialahäiriö.

Maaniset vaiheet kuuluvat osana myös kaksisuuntaiseen mielialahäiriöön. Maanisia tiloja voi esiintyä myös psyykelääkkeiden sivuvaikutuksena tai tiettyjen huumeiden käytön yhteydessä. Myös neurologiset häiriötilat voivat tuottaa maanisia oireita.

Mania voi aiheuttaa tarkkaavaisuuden ja päättelykyvyn heikentymistä sekä tapaturmia. Siihen liittyy usein myös nukahtamisvaikeudet. Maniassa univajeen vaikutus on kaksisuuntainen. Se aiheuttaa univajetta, joka puolestaan lisää maniaa, joka ilmenee mm. ylivilkkautena ja haastavana käytöksenä. Siten myös unen puute voi aiheuttaa maniaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kelnet-mielenterveystalo, HUS 
 Matti O. Huttunen: Maniajakson hoito; Duodecim

Seulonnan keskeiset artikkelit
Teräsmieheni

Teräsmieheni (Lois and Clark: The New Adventures of Superman) on Teräsmies-sarjakuviin perustuva televisiosarja, jota tehtiin neljä tuotantokautta vuosina 1993–1997. Sarjassa keskityttiin erityisesti Teräsmiehen ja Lois Lanen väliseen suhteeseen Metropolisissa. Juuri päänäyttelijöiden välistä henkilökemiaa ja hienovaraisen itseironista otetta pidetään sarjan vahvuuksina verrattuna muihin aikaisempiin Teräsmies -televisiointeihin.

Päähenkilöt

Palkinnot

Ehdokkuudet 
Primetime Emmy
1994: Erinomainen yksilösuoritus draamasarjan ohjauksessa
1994: Erinomainen yksilösuoritus päätunnusmusiikissa
1995: Erinomainen yksilösuoritus televisiosarjan pukusuunnittelussa
1995: Erinomainen yksilösuoritus draamasarjan äänimiksauksessa
1996: Erinomainen draamasarjan äänimiksaus

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Lois & Clark: The New Adventures of Superman 

Yhdysvaltalaiset scifi-sarjat
1990-luvun televisiosarjat
Teräsmies
DC-universumiin perustuvat televisiosarjat
ABC:n televisio-ohjelmat
Alatornio

Alatornio () on entinen Suomen kunta Lapin maakunnassa. Kunta liitettiin Tornioon vuonna 1973.

Alatornion naapurikunnat olivat Karunki, Kemin maalaiskunta, Rovaniemen maalaiskunta, Tervola, Tornio ja Ylitornio sekä Ruotsin puolella Haaparanta ja Övertorneå.

Historia 

Alun perin Alatornio on ollut osa laajaa Pohjanlahdelta Jäämerelle ulottunutta pirkkalaisten nautinta-aluetta. 1600-luvulle tultaessa alueella toteutettiin seurakunnallinen jako niin, että alinen Tornionjokilaakso muodosti oman Alatornion seurakunnan. Alatorniosta erotettiin Tornion kaupunki vuonna 1621. Karunki erotettiin Alatorniosta 1745. Vuoden 1809 Haminan rauhan jälkeen kolmasosa silloisesta Alatornion seurakunnasta jäi Ruotsin puolelle. Tätäkin osaa kutsuttiin Alatornioksi (Nedertorneå) ja myöhemmin 1900-luvulla Haaparannaksi pääkylän mukaan. 

Vuonna 1925 Tornioon liitettiin osia Alatornion kunnan Putaan kylästä. Sen jälkeen Alatorniosta irrotettiin lisää alueita Tornion kaupunkiin ennen lopullista kunnan yhdistämistä Tornion kaupunkiin. Putaan kylän rautatiealue liitettiin 1944 Tornioon. Vuonna 1957 Tornioon liitettiin vielä loput Putaan kylästä, Röyttän kylä satama-alueineen, osa Pirkkiöstä, pieni osa Kivirannan ja Yliraumon kyliä. Lopulta koko Alatornion kunta laajoine maaseutuineen yhdessä Karungin kunnan kanssa liitettiin 1973 Tornion kaupunkiin. 

Alatornion seurakunta perusti yhdessä Karungin ja Tornion seurakuntien, sekä Tornion seurakuntayhtymän kanssa uuden Tornion seurakunnan vuoden 2007 alusta.

Nähtävyyksiä 

Alatornion kirkko, kivikirkko Tornion joen suistossa Haaparantaa vastapäätä on tunnettu historiallinen Ruotsin vallan loppuvaiheen rakennus, (alkujaan 1400-luvulta, laajennettu 1797 Jacob Rijf).

Kylät ja kulmakunnat
Alatorniossa on 21 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):

 Alaraumo
 Alavojakkala
 Arpela
 Kaakamo
 Kantojärvi
 Kiviranta
 Könölä

 Laivajärvi
 Laivaniemi
 Liakka
 Pirkkiö
 Ruottala
 Yliraumo
 Ylivojakkala

Kulmakuntia ovat lisäksi Kuusiluoto, Luotomäki ja Pudas.

Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Alatornion taajamat olivat Alavojakkala (528 asukasta), Arpela (439 asukasta), Kaakamo (615 asukasta), Kiviranta (901 asukasta), Kyläjoki (344 asukasta), Pirkkiö (367 asukasta), Pudas (28 asukasta), Ruottala (229 asukasta), Tornion keskustaajama (3 asukasta) ja Yliraumo-Alaraumo (790 asukasta). Näistä Pirkkiö, Pudas, Tornion keskustaajama ja Yliraumo-Alaraumo sijaitsivat osin myös Tornion puolella sekä Ruottala Kemin maalaiskunnan puolella. Niiden kohdalla on mainittu pelkästään Alatornion puolella asunut asukasmäärä. Vuonna 1960 määritellyistä taajamista Ylivojakkala kasvoi vuonna 1970 Alavojakkalan kanssa yhteen.

Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Alatornion väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.

Vuonna 1957 Alatorniosta liitettiin Tornioon alue, jossa oli 1 140 asukasta.

Alatornio nykypäivänä
Nykyään Alatornio näkyy nimenä tunnetussa torniolaisessa urheiluseurassa Alatornion Pirkat.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Heikki Rantatupa: Alatornion historia, Tornio: Tornion kaupunki, ISBN 952-90-0230-0.

Aiheesta muualla
 Alatornion seurakunta
 Alatornio, sukututkimussivu
Angelniemi

Angelniemi on entinen Suomen kunta, joka toimi vuosina 1916–1966. Kunta liitettiin vuoden 1967 alussa Halikon kuntaan, josta se oli aikanaan erotettu. Angelniemi sijaitsi Turun ja Porin läänissä ja sen keskuskylä oli Kokkila.

Angelniemi sijaitsee Halikonlahden rannalla. Sen alueesta puolet sijaitsee mantereella ja puolet Kemiön saaren pohjoisosassa. Saaren ja mantereen välillä liikennöi edelleen Kokkilan lossi, joka yhdistää entisen kunnan osat toisiinsa. Kunnan naapurikunnat olivat Halikko, Kemiö, Paimio, Perniö, Sauvo ja Uskela. Nykyisin entisen kunnan alueella asuu 398 ihmistä, mutta kesäasutus kasvattaa väkilukua huomattavasti.

Angelniemen kyläyhdistys osti vuonna 2000 Angelniemen seurojentalon Halikon kunnalta ja pitää sitä yllä kunnostamalla ja järjestämällä toimintaa.

Historia
Angelniemen kappeliseurakunta perustettiin 1659. Kunta itsenäistyi Halikosta vuonna 1916 liitettiin takaisin Halikkoon 1967. Angelniemen asukasmäärä oli suurimmillaan 1950-luvulla.

Maantiede
Angelniemi muodostuu mantereenpuoleista ja Kemiön saaren puoleisesta osista. Saaren puolta angelniemeläiset kutsuvat Luodoksi. Kokkilanselkä erottaa Angelniemen osat toisistaan. Valtaosa väestöstä asuu mantereella.

Angelniemen kirkko sijaitsee saaren puolella.

Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Angelniemen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960 ja lakkautusta edeltäneenä vuonna 1966.

Urheilu
Angelniemellä toimii menestynyt suunnistusseura Angelniemen Ankkuri.

Kylät
Ahtmaa, Angela, Asila, Esselpää, Isokylä (Storby), Kanamäki, Karviainen, Kokkila, Myllyperä, Paatelmaa (Båtsholm), Peksala, Päärnäspää, Pöylä (Böylä), Sapalahti (Kallmusnäs), Tammenpää, Toppjoki, Torkkila, Tuiskula, Valttila.

Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Angelniemellä ei ollut taajamia, mutta Halikon Vartsalan taajamasta osa ulottui Angelniemen puolelle.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 Angelniemi Halikko.com
 Angelniemi Angelniemi.fi, kyläyhdistys
Torinon papyrus

Torinon papyrus (myös Torinon kaanon tai Torinon kuningasluettelo) on hieraattisilla hieroglyfeillä kirjoitettu papyrus. Se laadittiin mahdollisesti Ramses II:n hallituskauden aikana. Papyrus on saanut nimensä Torinon egyptiläisestä museosta, jossa sitä säilytetään nykyään. Papyruksen löysi Bernardino Drovetti Theban nekropoliista vuonna 1822. Tuolloin papyrus oli ilmeisesti melko hyvässä kunnossa, mutta sen siirtyessä Torinon museon kokoelmiin se oli hajonnut jo yli 160 osaan. Nykyään se on 170 cm pitkä ja 41 cm leveä.

Torinon papyruksen merkitystä ei aiemmin tiedetty, kunnes Jean-François Champollion aloitti sen tutkimisen. Vaikka hän sai kappaleet järjesteltyä, oli papyrus huonon kuntonsa takia hyvin puutteellinen. Papyruksesta on saatu kuitenkin luettua huomattavasti tietoa. Pääosa siitä on luetteloa ihmisten ja instituutioiden nimistä sekä näiden verotiedoista. Mielenkiintoisin osa papyruksesta on kuitenkin sen kääntöpuolella. Siellä on listattuna mm. jumalia, esi-isien henkiä sekä myyttisiä ja todellisia kuninkaita hallitusaikoineen. Papyruksen alku ja loppu on kuitenkin tuhoutunut, joten se kattaa vain osan kuninkaista. Papyruksessa on mahdollisesti ollut johdanto, joka on nykyisin kadonnut. Loppuosa on katkennut 17. dynastian ajalta, joten sen tarkkaa laatimisajankohtaa ei voida tietää. 

Koska kuningasluettelon alkuperästä ei ole tietoa, ei voida tietää, oliko luettelo sen kirjoittaman kirjurin itse laatima vai pelkkä kopio jo valmiista luettelosta. Luettelon kirjoittaminen veroraportin kääntöpuolelle on myös erikoista, sillä yleensä asiakirjat kirjoitettiin puhtaalle papyrukselle.

Torinon papyrus on merkittävä myös siksi, että se luettelee kaikki hallinneet kuninkaat. Monet faaraot (mm. Seti I ja Ramses II) laativat luetteloita "esi-isistään". Näillä luetteloilla oli kuitenkin enemmänkin poliittinen merkitys, sillä niihin valittiin vain vahvat ja kuuluisat kuninkaat ja vähemmän merkittävät tai muuten "epämieluisat" jätettiin kokonaan pois (mm. Akhenaten ja Tutankhamon). Torinon papyruksessa on mainittu jopa hyksokuninkaat, joita yleisesti vihattiin muinaisessa Egyptissä. Papyrus eroaa muista luetteloista myös siten, että siinä kuninkaat on ryhmitelty ja heidän hallitusaikansa on mainittu. Ryhmittely perustuu kuninkaiden hallituskaupunkeihin, eivätkä ryhmät vastaa Manethon käyttämiä dynastioita. Hallitusajat on ajoittain mainittu jopa kuukausien ja päivien tarkkuudella. 1. ja 2. dynastian kuninkaille on tosin annettu niin pitkiä hallitusaikoja, että ne tuskin pitävät paikkaansa.

Torinon papyrus on huonosta kunnostaan huolimatta yksi tärkeimmistä lähteistä muinaisen Egyptin kronologiaa tutkittaessa.

Egyptin historia