joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Būšehr

Būšehr (van. Bušir, ) on kaupunki Iranin lounaisosassa, Persianlahden rannalla, 755 kilometriä Teheranista etelään. Būšehrissa oli vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan 223 504 asukasta. Kaupunki on Iranin merkittävin satamakaupunki ja Būšehrin provinssin pääkaupunki.

Būšehrissa sijaitsee 1 000 megawatin tehoinen Bušehrin ydinvoimalaitos.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Būšehr  (iranicaonline.org)
 The Persian Gulf Cities  

Iranin kaupungit
Kantapää

Kantapää (calx) on kantaluun (os calcaneus) ja sitä ympäröivien kudosten muodostama rakenne. Kanta-astujilla kuten ihmisellä ja karhulla se osuu joka askeleella maahan, kun taas varvasastujilla (esimerkiksi kissaeläimet) ja kärkiastujilla (esimerkiksi hevoseläimet) kantapää sijaitsee varsin ylhäällä takaraajassa ja sitä kutsutaan kintereeksi.

Anatomia 
Kantaluu sijaitsee jalkaterän takaosassa. Muodoltaan se on epäsäännöllisen kuutiomainen. Se koostuu suurelta osin huokoisesta hohkaluusta ja sen pinnassa oleva tiiviin luun kerros on suhteellisen ohut. Kantapään hyvin tuntuvaa leveähköä takaosaa kutsutaan kantakyhmyksi (tuber calcaneus). Siihen kiinnittyy akillesjänne (tendo calcaneus), joka on kolmipäisen pohjelihaksen jänne, sekä jalkapohjan kalvojänne (aponeurosis plantaris). Yläpinnaltaan kantaluu niveltyy ylimpään nilkkaluuhun, telaluuhun (os talus) muodostaen osan (articulatio subtalaris) alemmasta nilkkanivelestä (articulatio talocalcaneonavicularis), etupinnaltaan taas kuutioluuhun (os cuboideum).

Kantapään iho on paksua ja hyvin keratisoitunutta, mikä suojaa jalkaa kävellessä. Heti ihon alla on rasvapatja, joka koostuu sidekudoksisista väliseinistä. Sen dorsaalipuolella on edellä mainittu jalkapohjan kalvojänne, joka on paksuudeltaan jopa 2-4 mm ja jonka tehtävänä on osaltaan ylläpitää jalkaholvia. Tästä kalvojänteestä ja kantaluusta lähtee lisäksi varpaiden lyhyt koukistajalihas (musculus flexor digitorum brevis).

Kantapään haavat 
Kuivassa ilmassa ja hoidon puutteen takia kantapäät saattavat kuivua. Tämän seurauksena ne voivat halkeilla ja vuotaa verta. Väärin hoidettuna tämä saattaa johtaa bakteeripesäkkeiden muodostumiseen ja edelleen tulehduksiin. Myös ihon sarveiskerroksen paksuuntuminen voi johtaa kantapäiden halkeilemiseen. Perinnöllisyydellä on myös suuri vaikutus kantapäiden halkeilemiseen. Erilaiset voiteet ja jalkakylvyt ovat osa halkeilevien kantapäiden hoitoa.

Lähteet 
Lääketieteen termit. 4. painos. Kustannus Oy Duodecim, 2002.
http://education.yahoo.com/reference/gray/subjects/subject?id=63
http://www.biomech.com/db_area/archives/1997/9709depth.bio.html

Aiheesta muualla 
 Halkeilevat kantapäät, Terveyskirjasto.fi
Alaraajat
Hurja muodonmuutos

Hurja muodonmuutos (Extreme Makeover) on amerikkalainen tosi-tv-sarja, jota  esittää Suomessa Nelonen. Sarjassa muutetaan ihmisten ulkonäköä muun muassa plastiikkakirurgien, hammaslääkärien, hius- ja meikkitaiteilijoiden sekä stylistien avustuksella.

Sarjasta on tehty myös sisarsarja Hurja remontti (Extreme makeover: Home edition), jossa muutoksen saa kokea talo.

Aiheesta muualla 
Sarjan suomalaiset kotisivut 
Sarjan viralliset kotisivut
Home editionin kotisivut
Internet movie database
Internet movie database (home edition)

Muodonmuutosohjelmat
Yhdysvaltalaiset tositelevisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
ABC:n televisio-ohjelmat
Ruusujen aika

Ruusujen aika on Risto Jarvan ohjaama ja tuottama tieteiselokuva vuodelta 1969.

Taustaa
Elokuvan käsikirjoitus on Risto Jarvan ja Jaakko Pakkasvirran. Alun pitäen ideana oli kertoa kuolleen ihmisen menneisyydestä jälkeenjääneen aineiston pohjalta, mutta näkökulma kääntyi tulevaisuuteen ja materiaaliksi otettiin senhetkistä aineistoa. Kuvat museosta kuuluvat elokuvan alkuperäiseen materiaaliin. Tulevaisuus hahmotettiin ennusteiden pohjalta, hyödynnettiin muun muassa Herman Kahnin teosta Maailma vuonna 2000. Myös Michael Youngin satiiria meritokratiasta käytettiin hyväksi, joskaan ei suoraan. Yksi elokuvan lähtökohta oli vastustaa vallalla olevaa kliseetä, tulevaisuuden näkemistä pelottavana, totalitaarisena. Silti elokuvan yhteiskunnasta tuli meritokratia.

Elokuvan budjetti vuonna 1969 oli 320 000 markkaa. Summa vastasi ostovoimaltaan 429 664:ää euroa vuonna 2008.

Juoni
Elokuva sijoittuu tulevaisuuteen, vuoteen 2012, jolloin meritokraattinen yhteiskuntajärjestys on voimassa ja luokkaerot ovat kadonneet. Elokuvan päähenkilö tekee historiallista tutkimusta 1970-luvulla tapaturmaisesti kuolleesta naisesta. Vaikka teknologia on näennäisesti parantanut ihmisen elämää, kytee pinnan alla edelleen 1960-luvun henkinen luokkataistelu, joka elokuvan sivujuonessa kulminoituu ydinvoimalassa tapahtuvaan lakkokenraalin surmaan.

Roolitus
Elokuvan päärooleissa ovat Arto Tuominen, Ritva Vepsä, Kalle Holmberg ja Tarja Markus. Sivuosissa nähdään muun muassa Eila Pehkonen, Unto Salminen sekä Paavo Jännes ja Matti Lehtelä uransa viimeisissä elokuvarooleissa. Niin ikään Unto Salmiselle Ruusujen aika oli viimeinen elokuvatyö. Elokuvassa nähdään pienessä roolissa myös myöhemmin suomirockin kulkuun merkittävästi vaikuttanut muusikko Pekka Streng.

Jarva on kertonut rooleihin valitun tietoisesti tuolloin vähemmän tunnettua näyttelijöitä, joita ei kovin selvästi tunnista kuvausajan ihmisiksi, mikä helpotti tulevaisuusilluusion luomista. Esimerkiksi Tarja Markusta ja Ritva Vepsää muutettiin voimakkaasti myös ulkonäöllisesti.

Ritva Vepsä sai naispääosa-Jussin osittain tästä elokuvasta.

Saatavuus
Finnkino julkaisi elokuvan DVD-levyllä vuonna 2005. Levy sisältää 92 minuuttia lisämateriaaleja.

Katso myös
 Maailma vuonna 2022

Lähteet

Aiheesta muualla
 Ruusujen aika Risto Jarva -seuran kotisivuilla 

Vuoden 1969 suomalaiset elokuvat
Risto Jarvan ohjaamat elokuvat
Suomalaiset tieteiselokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Jari Niemelä (pikajuoksija)

Jari Juhani Niemelä (s. 14. elokuuta 1960 Karkkila) on suomalainen entinen pikajuoksija. 

Niemelä voitti 400 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuosina 1986, 1987 ja 1989. Pronssia tuli vuosina 1982, 1983 ja 1992. Kuopion SM-kisoissa 15. elokuuta 1987 juostu 46,47 oli hänen ennätyksensä, jolla hän on matkan seitsemänneksi nopein suomalaisjuoksija . Hallissa Niemelä juoksi Kuortaneella  7. helmikuuta 1987 Suomen ennätyksen 47,45.

Seuratasolla Niemelä edusti Turun Tovereita.

Lähteet 

Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Teatteri Jurkka

Teatteri Jurkka on ammattihuoneteatteri Vironkadulla Helsingin Kruununhaassa.
 Jurkassa on vuosittain yli sata näytöstä, ohjelmistossa on vuodessa 10–15 eri esitystä. Istumapaikkoja on 51. Teatteri Jurkka on Suomen Teatterit ry:n jäsen. Esitystoiminnan lisäksi Teatteri Jurkka tekee yleisötyötä erilaisten kurssien ja hankkeiden avulla.

Historia

Huoneteatteri Jurkka on toiminut Helsingin Kruununhaassa Vironkadulla vuodesta 1954. Emmi ja Vappu Jurkka olivat perustaneet teatterin syksyllä 1953, kun joukko kutsuvieraita kokoontui seuraamaan ensimmäistä suomenkielistä huoneteatteriesitystä Neiti Julieta kirjailija Kyllikki Hämäläisen olohuoneeseen. Emmi Jurkka toimi teatterinjohtajana perustamisesta vuoteen 1974 sekä uudelleen vuosina 1976–1981. Sakari Jurkka toimi johtajana vuosina 1974–1976 ja Vappu Jurkka vuosina 1981–1993. Vuosina 1994–1995 johtajana toimi Atro Kahiluoto ja vuosina 1997–1998 Petteri Sallinen.  

Operatiivisesta toiminnasta vastaa teatterinjohtaja. Tehtävään valittiin vuonna 2020 Tuomas Parkkinen. Samalla Jurkan hallintopäälliköksi nimitettiin Lilli Earl. Taiteellinen henkilökunta palkataan tuotantokohtaisesti. Teatteri Jurkan toimintaa ylläpitää Huoneteatteri Jurkan Kannatusyhdistys r.y. 

Omien tuotantojen lisäksi Teatteri Jurkka tekee yhteistuotantoja. Teatterilla on vuosien varrella nähty myös useita vierailuesityksiä.

Teatteri Jurkka on nykyisessä muodossaan Suomen ainoa ammattihuoneteatteri, jonka ohjelmistossa korostuu teatteritilan intiimiys. Viime vuosina Teatteri Jurkassa on tuotettu erityisesti merkittäviä kotimaisia kantaesityksiä, mutta myös klassikkotulkintoja muun muassa Jotunin, Strindbergin ja Shakespearen teksteistä. Kotimaisia menestyksiä ovat olleet muun muassa Heini Junkkaalan, Rosa Liksomin, Pasi Lampelan, Juha Jokelan ja Laura Ruohosen nykynäytelmät. Vuosina 2018–2020 teatterin ohjelmisto koostui pääosin klassikkojen uusista tulkinnoista.

Teatteri Jurkan historiasta on koottu vuonna 2003 ilmestynyt kirja Jurkka – teatteri huoneessa (Like), jonka on toimittanut Kaarina Kytömaa.

Esityksiä

Lähteet

Kirjallisuutta
 Kytömaa, Kaarina: Jurkka – Teatteri huoneessa, 2003 ISBN 952-471-198-2

Aiheesta muualla
 Teatteri Jurkan kotisivut

Helsingin teatterit
Kruununhaka
Panu (nimi)

Panu on suomalainen miehen etunimi.

Panu kuuluu kansallisromanttisen kauden nimiin ja se on kansanomainen muoto Urbanus-nimestä, joka merkitsee 'kaupunkilaista', 'hienosti sivistynyttä'. Toisaalta vanhoissa loitsuissa panu merkitsee 'tulta', 'liekkiä' ja mahdollisesti 'tulenhaltijaa'. Kalevalassa sekä virolaisten vastaavassa teoksessa "Panu" mainitaan nimenomaan tulen henkenä: "tuli tuiski kirvehestä, Panu tammehen pakeni".

Nimenä Panua alettiin käyttää vasta 1900-luvun alussa. Sen käyttöä edisti Juhani Ahon vuonna 1897 ilmestynyt romaani Panu samannimisine päähenkilöineen, joka on mahtava tietäjä. Suosituimmillaan nimi oli kuitenkin vasta 1900-luvun jälkipuoliskolla.

Almanakkaan nimi Panu otettiin vuonna 1929. Nimipäivä oli aluksi 26. toukokuuta, mutta vuonna 1950 se siirrettiin toukokuun 24. päivälle ja vuonna 1973 nykyiselle paikalleen 11. marraskuuta.

Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 2 674 miestä on saanut nimekseen Panu.

Tunnettuja Panuja 
Panu Aaltio, elokuvasäveltäjä ja musiikkituottaja
Panu Autio, jalkapalloilija
Panu Hakola, psykiatri ja oikeuspsykiatrian professori
Panu Hämäläinen, koripalloilija
Panu Hämäri, amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Panu Höglund, kielitieteilijä
Panu Ignatius, ekonomi, musiikkivaikuttaja, jääkiekkoilija ja ralliautoilija
Panu Jansson, päätoimittaja
Panu Jantunen, keskimatkojen juoksija
Panu Johansson, mediataiteilija ja kokeellisen elokuvan tekijä
Panu Kaila, arkkitehti, "talotohtori"
Panu Kalmi, taloustieteen professori
Panu Knuutinen, pesäpalloilija
Panu Kuusela, jalkapalloilija
Panu Larnos, laulaja (vuoden 2007 Idols-finalisti)
Panu Laturi, Vihreän liiton ent. puoluesihteeri
Panu Majala, koripalloilija
Panu Mieho, jääkiekkoilija
Panu Mikkola, näyttelijä
Panu Mäenpää, Helsinki Pride -yhteisön puheenjohtaja
Panu Pasanen, aitajuoksija
Panu Patomäki, kuvanveistäjä
Panu Pekkanen, kirjallisuuden suomentaja
Panu Peltokangas, koripalloilija
Panu Pihkala, ympäristötutkija ja kirjailija
Panu Porkka, yritysjohtaja
Panu Pulma, historiantutkija ja dosentti
Panu Raatikainen, filosofi
Panu Raipia, näytelmäkirjailija ja näyttelijä, Tampereen Komediateatterin johtaja ja Suomen Teatteriopiston rehtori
Panu Rajala, kirjailija
Panu Routila, toimitusjohtaja
Panu Räty, toimittaja ja kirjailija
Panu Savolainen, arkkitehti, arkkitehtuurin historian ja restauroinnin apulaisprofessori
Panu Tirkkonen, kuulantyöntäjä
Panu Toivonen, metsänhoitaja, toimittaja, kaupunginvaltuutettu ja Perustuslaillisen oikeistopuolueen puoluesihteeri
Panu Toivonen, jalkapallomaalivahti
Panu Tuomi, runoilija
Panu Tuomikko, näyttelijä
Panu Varstala, tanssija, muusikko ja koreografi
Panu Vauhkonen, näyttelijä
Panu Vertio, koripalloilija
Panu Väinämö, vesipalloilija ja yritysjohtaja

Kuvitteellisia Panuja
Panu, Juhani Ahon samannimisen romaanin pääsankari
Panu Kaukovaara, Salatut elämät -sarjan hahmo

Muita Panuja
Panu, Teknoksen maali.
Panu, Atte Kalajoen nimimerkki

Lähteet

Viitteet 

Etunimet
Jeremias

Jeremias on miehen etunimi.

Jeremias on kreikkalainen muoto heprealaisesta nimestä Jeremia, joka tarkoittaa 'Jahve kohottaa'.

Nimi on ollut Suomen almanakassa 1662–1928 ja uudelleen vuodesta 1953.

Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston mukaan 4 273 miestä ja muutama nainen on saanut nimekseen Jeremias.

Tunnettuja Jeremiaita 
Jeremia, Vanhan testamentin profeetta
Jeremías (s. 1973), venezuelalainen laulaja
Jeremias Alin (1850–1916), suomalainen maalarimestari ja koristemaalari
Jeremias Cacavelas (1643–1698?), kreikkalainen ortodoksimunkki, saarnaaja, teologi ja kielenkääntäjä
Jeremias Gotthelf (1797–1854), sveitsiläinen pappi ja kirjailija
Jeremias Kaari (s. 1993), suomalainen jalkapalloilija
Jeremias Kosonen (1890–1959), suomalainen jääkärivääpeli ja Viron armeijan luutnantti
Jeremias Wallén (1693–1772), suomalainen lakimies, valtiopäiväedustaja ja maaherra.

Lähteet

Viitteet
Ursula

Ursula on naisen etunimi. Se on hellittelymuoto latinan sanasta ursa, joka tarkoittaa naaraskarhua.

Nimi on yleinen Keski-Euroopan maissa. Katolilaisilla on Ursula-niminen pyhimys, jonka muistopäivää on vietetty 800-luvulta lähtien 21. lokakuuta. Suomessa Ursula-nimi oli suosituimmillaan 1960- ja 1970-luvuilla.

Ensimmäisen kerran Ursula oli Suomen almanakassa vuosina 1705–1907 ja se otettiin uudelleen kalenteriin 1950.

Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan vuoden 2019 loppuun mennessä 1 810 naista saanut nimekseen Ursula.

Tunnettuja Ursuloita 
Ursula Andress, sveitsiläinen näyttelijä
Ursula Bechtolsheimer-Kipp, saksalainen yritysjohtaja ja miljardööri
Ursula Beurton, o.s. Kuczynski, saksalaissyntyinen vakooja
Ursula (Uschi) Disl, saksalainen ampumahiihtäjä
Ursula Eriksson, toinen rikosepäilyn yhteydessä tunnetuksi tulleista ruotsalaisista kaksosista  
Ursula Franklin, kanadalainen metallurgian ja materiaalitieteen professori
Ursula Happe, saksalainen uimari
Ursula Herlin, suomalainen stand up -koomikko
Ursula K. Le Guin, yhdysvaltalainen kirjailija
Ursula Holl, saksalainen jalkapallomaalivahti
Ursula Holliger, sveitsiläinen harpisti
Ursula Knab, saksalainen pikajuoksija
Ursula Konzett, liechtensteinilainen alppihiihtäjä
Ursula von der Leyen, saksalainen poliitikko
Ursula Länsman, saamelainen muusikko
Ursula Oppens, yhdysvaltalainen pianisti
Ursula Plassnik, Itävallan ulkoministeri
Ursula Pohjolan-Pirhonen, suomalainen kirjailija
Ursula Rainio, suomalainen missi ja näyttelijä
Ursula Ranin, varatuomari ja diplomiekonomi
Ursula Schwab, suomalainen ravitsemustieteilijä
Ursula Sinervo, suomalainen kirjailija
Ursula Wikström, suomalainen golf-ammattilainen
Ursula Vaughan Williams, brittiläinen kirjailija
Ursula, pyhimys

Kuvitteellisia Ursuloita 
 Ursula, noita Pieni merenneito -elokuvassa
 Ursula Buffay, televisiosarjassa Frendit
 Ursula, Jaakko Pyhälän samannimisen elokuvan päähenkilö

Ursula salanimenä
Ursula Auer, kirjailija-aviopari Anja Angelin ja Pentti Kirstilän salanimi

Lähteet

Viitteet
William M. Arkin

William M. Arkin (s. 15. toukokuuta 1956 New York, New York, Yhdysvallat) on The Washington Postin toimittaja ja entinen sotilastiedustelun analyytikko Länsi-Berliinistä 1970-luvulta. 

Arkin on kirjoittanut useita kirjoja sekä esiintynyt NBC:ssä. Hän on Yhdysvaltain ilmavoimien School of Advanced Airpower Studiesissa apulaisprofessorina.

Aiheesta muualla

kolumneja, Washington Post 
kirjoituksia, The Gulf War: Secret History  
Weblog, Back to early warning

Kirjoja
Code Names: Deciphering U.S. Military plans, programs and operations in the 9/11 world, William A. Arkin, 2005, Steerforth Press, ISBN 1-58642-083-6 

Yhdysvaltalaiset toimittajat
Turvallisuuspolitiikka
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
Like a Prayer (kappale)

Like a Prayer on yhdysvaltalaisen poplaulaja Madonnan kappale ja ensimmäinen singlejulkaisu albumilta Like a Prayer. Kappale julkaistiin helmikuussa 1989 Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa Madonnan itsensä ja Patrick Leonardin tuottamana. Kuoron säestämästä kappaleesta tuli yksi Madonnan uran suurimmista hiteistä. Alun perin kappaleesta suunniteltiin mainosta Pepsille, mutta Pepsi purki sopimuksen kappaleen musiikkivideon aiheuttaman kohun vuoksi. Madonna tosin sai pitää viiden miljoonan palkkionsa.

Kohusta huolimatta kappale ylsi Billboard-listan sijalle yksi ja oli listaykkösenä myös Eurochart Hot 100-listalla, Suomessa, Australiassa, Kanadassa, Japanissa, Italiassa, Irlannissa, Norjassa, Ruotsissa, Suomessa, Espanjassa, Isossa-Britanniassa, Sveitsissä, Uudessa-Seelannissa, Belgiassa. Toiseksi kappale sijoittui Saksassa, Ranskassa, Hollannissa ja Itävallassa.

Musiikkivideo

Kappaleen musiikkivideon on ohjannut Mary Lambert. Videolla Madonna muun muassa suutelee tummaihoista pyhimystä ja tanssii palavien ristien keskellä. Musiikkivideo synnytti maailmanlaajuisen kohun ja herätti paheennusta yhdistämällä katolisuuden ja seksuaalisuuden. Jopa itse paavi Johannes Paavali II tuomitsi kappaleen ja sen jälkeen julkaistun albumin kristinuskoa 
rienaavaksi.

Tuotanto 
 Mary Lambert – ohjaaja
 Sharon Oreck – tuottaja
 Steven Poster – valokuavusohjaaja
 John Travers – leikkaaja
 O Pictures – tuotantoyhtiö

Lähteet 

Madonnan kappaleet
Vuoden 1989 kappaleet
Nghi Tran

Vinh Nghi ”Nipa” Tran (s. 22. heinäkuuta 1978 Cuu Long, Vietnam) on suomalainen pikajuoksija, Suomen mestari ja arvokisaedustaja.

Vietnamissa syntynyt Tran muutti Suomeen vuonna 1988, ja Suomen kansalaisuuden hän sai 1. tammikuuta 1997. Suomen pikajuoksun huipulle Tran nousi 2000-luvun alussa. Hän piti vammojen takia taukoa kilpaurheilusta vuosina 2008–2010, mutta teki paluun radalle vuoden 2011 alussa. Seuratasolla Tran edusti viimeksi Esbo IF:ää, ja häntä valmentaa Atte Pettinen. Tran on viimeksi kilpaillut virallisissa kilpailuissa elokuussa 2012 Lahden SM-kisojen 100 metrillä, jossa jäi kuudenneksi ajalla 10,95.

SM-kilpailut 

Tran voitti ensimmäiset henkilökohtaiset SM-mitalinsa vuonna 2004 sijoittumalla sisäratojen SM-kilpailuissa 200 metrin juoksussa kolmanneksi ja Kalevan kisoissa toiseksi samalla matkalla. Sisäratojen SM-kisoissa 2005 ja 2006 hän saavutti 60 metrillä hopeaa ja 200 metrillä kultaa. Hän oli toinen vuoden 2005 Kalevan kisojen 200 metrin kilpailussa ja vuonna 2006 Tran voitti hopeaa 100 metrillä ja kultaa 200 metrillä. Vuoden 2007 kisoissa Tran voitti 100 metrin SM-kultaa. 

Yhteensä Tranilla siis on viisi mitalia sekä Kalevan kisoista että sisäratojen SM-kisoista. Myös 4 × 100 metrin viestijuoksussa Tranilla on viisi SM-mitalia, joista kolme kultaisia (vuosilta 1999, 2000 ja 2001, lisäksi pronssia vuosilta 2004 ja 2011).

Kansainväliset arvokisat 

Tran edusti Suomea Göteborgin EM-kisoissa 2006 sadan metrin juoksussa ja 4 × 100 metrin viestissä. Helsingin MM-kisoissa 2005 Tran oli mukana 4 × 100 metrin viestijoukkueessa, joka sivusi lajin Suomen ennätystä 39,30. Sisäratojen arvokilpailuista Tran on ollut mukana Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2005 ja 2007 sekä maailmanmestaruuskilpailuissa 2006.

Ennätykset 

Tranin ennätys 100 metrin juoksussa, 10,40 vuodelta 2005, on Suomen kaikkien aikojen tilastossa jaetulla yhdennellätoista sijalla. Tran oli vuonna 2005 kaksi kertaa mukana viestijoukkueessa, joka juoksi 4 × 100 metrillä ajan 39,30, joka oli jaettu Suomen ennätys vuoteen 2010 asti. Tranin ennätys 200 metrin juoksussa on 21,19 vuodelta 2006.

Hallissa Tran on juossut ennätyksikseen 60 metrillä 6,70 (vuonna 2006) ja 200 metrillä 21,61 (vuonna 2005).

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla  
 

Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Fraser

Fraser on Brittiläisen Kolumbian pisin joki 1 375 kilometrin pituudellaan. Se syntyy Kalliovuorilla lähellä Mount Robsonia ja laskee Tyyneenmereen Vancouverissa. 

Brittiläisen Kolumbian historia on suurelti ollut sidoksissa Fraseriin. Jokialue oli ensimmäisten kirjattujen alkuperäisten asukkaiden asutusten paikka, useiden kullankaivajien kultaryntäyksen aikaan käyttämä reitti, sekä tärkein provinssin varhaisen kaupankäynnin ja teollisuuden väline.

Fraserin alkulähde on Mount Edith Cavellin alareunassa, ja sen valuma-alue on 234 000 neliökilometriä. Joki kulkee aluksi luoteeseen ohi Mount Robsonin, ja saavuttaa 54° pohjoisen leveyspiirin ennen kuin se kääntyy tiukasti etelään. Prince Georgen kaupungissa Fraseriin yhdistyy Nechako-sivujoki ja jatkaa pääsääntöisesti etelään. Juuri ennen Yhdysvaltain rajaa joki laskeutuu Rannikkovuorilta satoja kilometrejä pitkästä kanjonista, jonka jälkeen joki kääntyy länteen rehevän laakson kautta, Chilliwackin, Abbotsfordin, Missionin ja Vancouverin itäisten esikaupunkien ohi. Sadan kilometrin jälkeen se muodostaa jokisuiston, jossa vesi laskeutuu Georgiansalmeen, joka erottaa Vancouverinsaaren mantereesta. 

Alexander Mackenzie löysi Fraserin ensimmäisenä tutkimusmatkailijana vuonna 1793. Vuonna 1807 Simon Fraser hahmotteli joen kokonaisuudessaan, ja vahvisti, ettei se ollut yhteydessä Columbiaan.

Joen yläjuokusulle perustettiin turkisten kauppa-asemia vuosina 1806 ja 1807, alajuoksulle vuonna 1827. Keskiosat olivat vähällä huomiolla kunnes joen sorapenkoista löydettiin kultaa vuonna 1858.

Fraseria käytetään paljon hyödyksi erityisesti sen alajuoksuilla. Sen törmät ovat hedelmällistä viljelysmaata, sen vettä käytetään selluloosatehtaissa, ja muutamat padot sen sivujoilla tuottavat energiaa vesivoimalla. Joen päävirtaa ei ole koskaan padottu, jottei lohien kutua häirittäisi.

Fraserin jokisuisto on tärkeä pysähdyspaikka muuttolinnuille.

Fraser ja sen sivujoet ovat tärkeä tyynenmeren lohen kutualue. Joessa elää myös monia muita kalalajeja.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Brittiläisen Kolumbian joet
Tyyneenmereen laskevat vesistöt
Aleksandr Fadejev

Aleksandr Aleksandrovitš Fadejev (; 24. joulukuuta (J: 11. joulukuuta) 1901 Kimry, Venäjä – 13. toukokuuta 1956 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen romaanikirjailija ja kriitikko. Hän kuului Kirjailijaliiton perustajiin ja toimi sen puheenjohtajana vuosina 1946–1954.

Fadejevin tunnetuimpia teoksia ovat toisen maailmansodan aikaiseen Ukrainaan sijoittuva, tositapahtumiin perustuva Nuori kaarti ja pääteoksena pidetty Rasgrom vuodelta 1927, josta on tehty kolme suomennosta: Yhdeksäntoista (1931), Taigan sissit (1945) ja Tuho (1977).

Fadejev osallistui Venäjän sisällissotaan ja oli tukahduttamassa Kronstadtin kapinaa. Hän toimi kuolemaansa asti kahden merkittävän kirjailijaliiton, proletaarikirjailijoiden liiton ja Neuvostoliiton kirjailijaliiton, johdossa. Hän teki itsemurhan.

Suomennetut teokset
 Nuori kaarti (Molodaja gvardija), suom. L. Helo, Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike 1952
 Nuori kaarti (Molodaja gvardija), suom. Kerttu Kyhälä-Juntunen, Moskova: Progress 1981
Razgrom suomennettu kolme kertaa:
 Yhdeksäntoista (Razgrom), Leningrad: Kirja 1931
 Taigan sissit (Razgrom), suom. Leo Schulgin, Kansankirja 1945
 Tuho (Razgrom), suom. Ulla-Liisa Heino, Helsinki: Kansankulttuuri 1977, Sarja: Neuvostokirjallisuutta ISBN 951-615-158-2
 Sasko (Saško), suom. L. Helo, Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike 1955
 Vastavirtaa (Protiv tečeniâ), Leningrad: Kirja 1930
 Viimeinen udegi 
 1. kirja (Poslednij iz udege), suom. E. Rauhamäki, Leningrad: Kirja 1932
 2. kirja (Poslednij iz udege), suom. E. Rauhamäki, Leningrad: Kirja 1935
 3. osa (Poslednij iz udege), Petroskoi: Kirja 1936
 Viimeinen udegi (Poslednij iz udege), suom. Uljas Vikström ja Vieno Levänen. Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliike 1961. – 2. p. Moskova, Raduga 1984

Lähteet

Aiheesta muualla

 Fadejevin tuotantoa internetissä 

Neuvostoliittolaiset kirjailijat
Vuonna 1901 syntyneet
Vuonna 1956 kuolleet
Kreeta Haapasalo

Kreeta Haapasalo (o.s. Järvilä, 13. marraskuuta 1813 Kaustinen – 29. maaliskuuta 1893 Jyväskylä) oli suomalainen kanteleensoittaja ja kansanlaulaja.

Haapasalon syntymäajasta on useita tietoja, mutta hän syntyi ilmeisesti vuonna 1813 Kaustisella. Kuusivuotiaana hän alkoi opetella kanteleensoittoa naapurin isännän opastuksella ja myöhemmin Haapasalon veli rakensi hänelle oman soittimen. Haapasalo avioitui 22-vuotiaana vuonna 1837 Joonas Huntuksen kanssa. He saivat 11 lasta. Kaustisen lisäksi perhe asui Kälviällä, Vetelissä ja Halsuan Kalliokoskella. Myöhemmin Haapasalo asui myös Varkaudessa ja Jyväskylässä.

Aluksi Haapasalo kiersi soittamassa kannelta lähipitäjissä hankkiakseen lisäansioita perheen elättämiseen, mutta myöhemmin hän kiersi myös itse esiintymisen vuoksi. Ensimmäiset matkat lähikaupunkeihin Haapasalo teki vuonna 1849. Hänellä oli toisinaan matkoilla mukanaan myös miehensä ja osa lapsista. Myöhemmin hän esiintyi myös yhdessä tyttärensä Kreeta Sofia Räisäsen sekä sisarensa tyttärentyttären Sanna Purolan kanssa. Vuonna 1853 Haapasalo vieraili ensimmäisen kerran Helsingissä. Zachris Topelius kirjoitti hänestä Helsingfors Tidningar -lehteen, minkä ansiosta hän sai tunnettuutta säätyläisten piirissä. Helsingin matkalta jäi käyttöön myös perheen Vetelin asuinpaikasta juontuva sukunimi.

Haapasalo kiersi laulamassa ja soittamassa kannelta ympäri Suomea ja vieraili Pietarissa 1859 ja 1866 sekä Tukholmassa 1860. Kansanperinteen kerääjä Lilli Lilius kirjoitti ”Kantele-Kreetan” elämäkerran haastateltuaan tätä Varkaudessa 1887.

Haapasalo teki myös omia sävellyksiä, joista tunnetuimpia ovat Kleofas Immanuel Nordlundin sanoittama Kanteleeni, joka on myös evankelisen herätysliikkeen laulukirjassa Siionin kannel. laulu  479. (Sama säkeistö on myös Nordlundin laulussa,"Oi minkä onnen autuuden", laulu 318, sen 5. säkeistö, samoin myös laulukirjassa Viisikielinen, numeroilla 177 ja 403), sekä Kreeta Haapasalon joululaulu. Jälkimmäisen ovat levyttäneet muun muassa Taru Valjakka ja Sakari Kukko. Sävellyksiä ovat tallentaneet myös Ilmari Krohn ja A. A. Borenius.

Haapasalon muistomerkkejä on Kaustisen kirkon edustalla (Ilmari Wirkkala 1954), Varkaudessa Pirtinniemen hautausmaan vieressä (1985) ja Jyväskylän vanhalla hautausmaalla. R. W. Ekman maalasi Haapasalon esiintymisistä yhteensä viisi maalausta, joista tunnetuin on vuonna 1868 valmistunut Kreeta Haapasalo soittaa kannelta talonpoikaistuvassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Suomalaiset kansanmuusikot
Suomalaiset kanteleensoittajat
Suomalaiset runoilijat
Vuonna 1813 syntyneet
Vuonna 1893 kuolleet
True Combat: Elite

True Combat: Elite (TC:E tai TC:Elite) on ilmainen modifikaatio FPS-peliin Wolfenstein: Enemy Territory. Team Terminator ja Groove Six Studios aloittivat pelin kehityksen vuonna 2004. TC:Elite on alun perin Quake 3:een kehitetyn True Combat -modin jälkeläinen.

True Combat: Elitessä ei ole tietokonepelien ns. pistetähtäintä, vaan siinä tähdätään aseen omalla tähtäimellä. Pelissä on muitakin realistisuuteen tähtääviä muutoksia. Erikoisuutena voidaan mainita "free climb" -ominaisuus, eli pelaaja voi kiivetä esimerkiksi itsensä korkuisen aidan päälle käyttäen käsiään kuten oikeastikin. Pelaajista ei ole tehty luonnottoman sitkeitä, eli aseet ovat varsinkin Enemy Territoryn pelaajien mielestä todella tehokkaita. Aluksi peli voi tuntua todella nopeatempoiselta. Pelimuotoina mainittakoon kaksi tärkeintä: Bodycount (eniten tappoja kerännyt puoli voittaa) ja Objective (pommin sijoittaminen). Wolfenstein-pohjaisena peli on suhteellisen kevyt, varsinkin jos malttaa käyttää grafiikoita koneelle sopivalla tasolla.

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut 
 Quake 3:n True Combat: 

Linux-pelit
Wolfenstein: Enemy Territoryn modit
Knesset

Knesset (, kohtaamispaikka) on Israelin parlamentti. Edustajia siihen valitaan 120. Edustajien määrä on sama kuin muinaisella juutalaisten lainlaatijoiden kokouksella, joka on nykyisen knessetin esikuva. Pysyviä valiokuntia siinä on 12.

Knessetissä päätetään Israelin valtion laeista ja se valitsee myös pääministerin, vaikkakin presidentti muodollisesti nimittää hänet. Pääministeri voi tarvittaessa hajottaa knessetin ja määrätä uudet vaalit, josta presidentti tällöin ilmoittaa knessetissä perinteen mukaan. Knessetissä myös valitaan presidentti parlamentin enemmistön äänillä. 

Ensimmäinen istunto pidettiin 14. helmikuuta 1949. Vaalit pidetään neljän vuoden välein. Erillisiä vaalipiirejä ei ole, vaan koko maa toimii yhtenä vaalipiirinä. Edustajat valitaan puolueiden pitkiltä listoilta suhteellisella vaalitavalla d'Hondtin menetelmällä. 

Käytössä on vaihteleva äänikynnys, joka viimeisimmissä vaaleissa oli 3,25 %. Äänestysikäraja on 18 vuotta ja ehdokkaaksi voivat asettua vähintään 21-vuotiaat kansalaiset. Tiettyjen virkamiesten, kuten tuomarien ja upseerien, tulee irtisanoutua vähintään 100 päivää ennen vaaleja, mikäli haluavat asettua ehdolle.   

Knessetille on tyypillistä puolueiden suuri määrä ja kannatuksen sekä paikkojen hajaantuminen niiden kesken, mikä johtaa useiden puolueiden koalitiohallituksiin ja monesti myös vähemmistöhallituksiin. 

Parlamentin työstä ja ajankohtaisista asioista raportoi hepreankielinen Knesset Channel, joka aloitti toimintansa 2004. Lähetyksiä tulee sunnuntaista perjantaihin (lauantai on sapatti). Knessetillä on myös oma YouTube-kanava.  

Viimeisimmät vaalit pidettiin maaliskuussa 2021.

Edustajat 
Istunnoissa käytetään lähtökohtaisesti hepreaa, mutta arabiankieliset edustajat voivat käyttää arabiaa. Nämä puheet tosin käännetään hepreaksi.

Edustajat voivat irtautua puoluepoliittisista ryhmistä, mutta uuden ryhmän perustaminen kesken istuntokauden on hankalaa. Knessetin edustajat eivät myöskään saa tehdä istuntokauden aikana mitään muita töitä tai harjoittaa yritystoimintaa. Palkaton vapaaehtoistyö on sallittua, mikäli se ei häiritse parlamenttityön tekemistä..

Sijainti 

Knesset sijaitsee kalliolla Länsi-Jerusalemissa. Sen kustansi pankkiiri James de Rothschild, joka kuuluu Rothschildin pankkiirisukuun.

Knessetillä on ollut monta sijaintia.

14. helmikuuta 1949: Ensimmäinen istunto Juutalaistoimiston rakennuksessa Jerusalemissa
8. maaliskuuta 1949–14. joulukuuta 1949: Knesset istui Kessemin elokuvateatterissa Tel Avivissa
26. joulukuuta–8. maaliskuuta 1950: Siirrettiin uudelleen  Juutalaistoimiston rakennukseen 
13. maaliskuuta 1950: Tilapäinen paikka Froumie-rakennuksessa Jerusalemissa. 
1957: James A. Rothschild vakuutti David Ben-Gurionille, että hän kustantaa knessetin rakennuksen.  
14. lokakuuta 1958: Ensimmäisen peruskiven muuraus uudessa knesset-rakennuksessa. 
31. elokuuta 1966: Uuden rakennuksen harjannostajaiset 
1981: Lisäsiipi rakennetaan, otettiin käyttöön vuonna 1992

Aiheesta muualla 

Knesset 
Knessetin YouTube-kanava

Huomautukset

Lähteet
Carl Brewer

Carl Brewer (21. lokakuuta 1938 Toronto, Kanada – 26. elokuuta 2001 Toronto, Kanada) oli kanadalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Hän toimi Suomessa yhden kauden HIFK:n pelaajavalmentajana, jolloin oli luomassa HIFK:n kuuluisaa fyysistä pelitapaa.

Breweriä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaimmista ulkomaalaisvahvistuksista Suomen jääkiekon pääsarjassa. Hän oli jo tullessaan HIFK:hon NHL:n tähtipuolustajia. Brewer toimi HIFK:n pelaajavalmentajana kauden 1968–1969 ja johdatti helsinkiläisseuran mestaruuteen. Brewer pelasi SM-sarjassa kauden aikana 20 peliä saldolla 4+14.

NHL:ssä Brewer pelasi 11 kautta Toronto Maple Leafsissa, Detroit Red Wingsissä ja St. Louis Bluesissa. Hän voitti urallaan kolme Stanley Cup -mestaruutta. Kovaotteinen puolustaja pelasi yhteensä 604 NHL:n runkosarjaottelua saldolla 25+198. Pudotuspeleissä Brewer pelasi 72 ottelua pistein 3+17.

Brewerin ja Juha Rantasilan välille syntynyttä erimielisyyttä on Rantasila puinut omissa muistelmissaan Puolustaja, ja asia käsitellään myös Matti Sovijärven kirjoittamassa Brewerin elämäkerrassa Carl Brewer – Jääkiekkoelämää. Brewer ei olisi halunnut Rantasilan pelaavan SM-sarjan viimeisessä ottelussa kaudella 1969. Kiistan vuoksi Brewer jäi itse pois, mutta Rantasilan tunnelmat olivat huonot ja hän pelasi kehnosti, joskin HIFK silti voitti.

Tilastot

Saavutukset ja palkinnot
1 Suomen mestaruus (1969)
3 Stanley Cupia (1962, 1963, 1964)
NHL:n jäähykuningas (1960, 1965)
NHL:n All Stars -ottelu (1959, 1962, 1964, 1970)
Valinta NHL:n I All Stars -kentälliseen (1963)
Valinta NHL:n II All Stars -kentälliseen (1962, 1965, 1970)
Suomen Jääkiekkoleijona #147

Lähteet

Brewerin tiedot Jääkiekkomuseon sivulla

Viitteet

Kirjallisuutta
Matti Sovijärvi, Carl Brewer – Jääkiekkoelämää, Sartia, 2013 ISBN 978-952-67107-2-3

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Kanadalaiset jääkiekkovalmentajat
Vuonna 1938 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Tuomas Anhava

Tuomas Anhava (5. kesäkuuta 1927 Helsinki – 22. tammikuuta 2001 Helsinki) oli runoilija, suomentaja, kriitikko ja suomalaisen kirjallisuuden taustavaikuttaja. Koulutukseltaan hän oli filosofian kandidaatti. Hän työskenteli 1940-luvun lopulta aina 1960-luvun alkuun WSOY:ssä, Otavassa ja Tammessa. Parnasson päätoimittajana ja kirjallisuuskriitikkona hän oli 1966–1979 ja taiteilijaprofessorina 1970–1975 ja 1985–1990. Hän suomensi muun muassa Gunnar Björlingin, Bo Carpelanin, Per-Hakon Påwalsin ja Ezra Poundin runoja sekä japanilaisia tankarunoja.

Anhavan teosten hallitsevat runotyypit ovat tiivis lyyrinen mieteruno ja sarjamuotoinen retorinen opetusruno.

Tuomas Anhava oli runoilija Helena Anhavan aviopuoliso. Heidän poikansa on kirjailija, kustannustoimittaja Martti Anhava.

Teokset 
 Runoja (1953)
 Runoja 1955 (1955)
 36 runoa (1958)
 Kuuntelen, vieras (1960)
 Runoja 1961 (1961)
 Kuudes kirja (1966)
  
 Oikukas tuuli (1970)
 Täällä kaukana (1975)
 Valitut runot (1976)
  Sisältää kokoelmat Kuuntelen, vieras, Oikukas tuuli, Täällä kaukana ja myös näiden kokoelmien ulkopuolelta. Suomennettu engl., ransk. ja saks. käännöksistä

Palkintoja 
 Pro Finlandia 1968
 Aleksis Kiven palkinto 1976
 Professorin arvonimi 1977
 Eino Leinon palkinto 1989

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Tuomas Anhavan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. 
 Kirjallisuuden palvelija Tuomas Anhava. Ylen Elävä arkisto.
 
 Sinervo, Helena: Modernismin paavin uskontunnustus.  Helsingin Sanomat 11.5.2002.
 Nummi, Jyrki: Kohti toisia rantoja.  Helsingin Sanomat 27.9.2003.
 Lassila, Pertti: Hieno täydennys Tuomas Anhavan tanka-runoihin.  Helsingin Sanomat 1.6.2007.
 Otavan kirjailijat.
 Tuomas Anhava 375 humanistia -sivustolla 15.4.2015. Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.

Suomalaiset runoilijat
Suomentajat
Suomalaiset kirjallisuuskriitikot
Taiteilijaprofessorit
Pro Finlandia -palkitut
Aleksis Kiven palkinnon saajat
Eino Leinon palkinnon saajat
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Olga Nikolajevna Romanova

Suuriruhtinatar Olga Nikolajevna Romanova (s. 15. marraskuuta 1895 – 17. heinäkuuta 1918) oli Venäjän tsaari Nikolai II:n vanhin tytär.

Olga Nikolajevna Romanova syntyi vuonna 1895 Aleksanterinpalatsissa Tsarskoje Selossa. Hovineiti Anna Virubovan mukaan Olga oli luonteeltaan tsaarittaren kaltainen: järkähtämättömän oikeudenmukainen ja rehellinen, mutta myös hyvin itsepäinen ja suorasukainen. Olga kirjoitti mielellään runoja ja oli erittäin musikaalinen. Hänellä oli myös erinomainen lukupää ja hyvä muisti, kuten isällään Nikolai II:lla.

Olga Nikolajevna sai surmansa muun tsaariperheen tavoin 17. heinäkuuta 1918, kun Venäjällä vuotta aiemmin vallan ottaneet bolševikit järjestivät teloitusryhmän surmaamaan tsaarin ja tämän perheen Ipatjevin talossa Jekaterinburgissa. Neuvostoliiton salaisten arkistojen avauduttua tuli päivänvaloon muun muassa teloitusta johtaneen Jakov Jurovskin muistiinpanot. Niissä oli yksityiskohtaisesti selostettu Romanovien salaisen haudan paikka Jekaterinburgissa. Hauta oli metsätiehen, kohtaan mihin auto upposi, hätäisesti lapioilla kaivettu matala kuoppa.

Hauta löydettiin vuonna 1991 ja siirrettiin katedraaliin Pietariin vuonna 1998.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Romanov-suku
Venäläiset pyhät
Venäläiset henkirikosten uhrit
Venäläiset teloitetut
Vuonna 1895 syntyneet
Vuonna 1918 kuolleet
Human Genome Project

Human Genome Project eli HGP-hanke on pääosin amerikkalaisrahoitteinen ihmisen geeniperimää kartoittava hanke, joka perustettiin vuonna 1990 ja valmistui 2003. Tietojen analysointi jatkuu yhä. Hankkeen oletettiin vievän aikaa ainakin 15 vuotta, mutta se saatiin valmiiksi oletettua aiemmin johtuen nopeasta teknisestä kehityksestä.

Hankkeen tavoitteiksi määriteltiin ihmisen kaikkien noin 20 000–25 000 geenin tunnistaminen ja koko 3 x 109 emäsparin mittaisen DNA:n sekvensointi. Hankkeen piirissä toimivat tutkijat ryhmittyivät koko maailman kattavaksi tutkijaorganisaatioksi. Hanketta kutsuttiin lyhennenimellä HUGO eli Human Genome Organisation.

Sekvenssin valmistuminen
Ensimmäisenä ns. raakaversion ihmisen DNA-sekvenssistä sai kuitenkin aikaan yksityinen yritys nimeltä Celera Genomics. HGP-hanke sai valmiiksi oman sekvenssinsä muutama kuukausi Celeran ilmoituksen jälkeen.

Nykytilanne
Tällä hetkellä kuka tahansa voi vapaasti ladata koko ihmisen DNA-sekvenssin omalle tietokoneelleen. Minkä tahansa eliön DNA-sekvenssin sisältämä informaatiomäärä on kuitenkin valtava. Voi sanoa että Human Genome Project on edelleen vasta alkutekijöissään. Sekvenssin selville saaminen on varsin helppoa verrattuna siihen, että kyettäisiin ymmärtämään, miten DNA:n sisältämät geenit toimivat. Tämä olisi varsin työlästä ilman tietokoneita, ja uusi poikkitieteellinen tieteenala bioinformatiikka yrittääkin matemaattisten mallien ja tietokoneiden avulla ratkaista mm. geenien toimintaa.

Lähteet
Human Genome Project Information
Helena Kääriäinen: Terveyttä genomitutkimuksesta? Tieteellisten seurain valtuuskunta, 2009. Arkistokopio Internet archiven palvelimella.

Viitteet

Aiheesta muualla
HGP-seuranta

Genomiikka
Jäykkä akseli

Jäykkä akseli on ajoneuvon akseli, jossa pyörät on yhdistetty toisiinsa jäykällä akselikotelolla, jonka sisällä on vetoakselit ja vetopyörästö. Etuvetoisessa autossa jäykän taka-akselin muodostaa tavallisesti ontto palkki tai putki. 

Jäykän akselin ominaisuuksiin kuuluu, että pyörien asento (kallistuma) tienpintaan nähden ei muutu joustoliikkeen aikana, mutta toisen pyörän joustoliike vaikuttaa myös toiseen pyörään. Siten jäykkä akseli on kohtalaisen hyvä ratkaisu sileillä tienpinnoilla mutta ongelmallinen kuoppaisilla teillä, varsinkin kun takavetoisessa autossa jäykkä taka-akseli on huomattavan raskas, mikä vaikeuttaa takapyörien mahdollisuuksia säilyttää otteensa tienpinnasta.

Lähteet
 Huolla, korjaa, säästä – Jokamiehen autokirja. Valitut Palat, 1979.

Auton rakenne
Alpo Suhonen

Alpo ”Ape” Suhonen (s. 17. kesäkuuta 1948 Valkeakoski) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija. Hän oli ensimmäinen eurooppalainen päävalmentaja NHL:ssä. Suomen maajoukkueen päävalmentajana hän toimi kausina 1982–1986.

Ura 
Pelaajaurallaan Suhonen pelasi SM-sarjassa kolmessa eri joukkueessa kausina 1965–1971: Karhuissa, Ässissä ja Jokereissa. Vuonna 1971 SM-kultaa voittanut Suhonen pelasi pääsarjassa kaiken kaikkiaan 103 ottelua pistein 25+13.

Suhonen tunnetaan paremmin pitkästä valmentajaurastaan. Suomessa hän on valmentanut pääsarjassa FoPS:aa, SaiPaa, HPK:a, Jokereita, HIFK:ta ja viimeksi Porin Ässiä kaudella 2008–2009. Suhosesta tuli Suomen A-maajoukkueen päävalmentaja jätettyään SaiPan 1982. Neljän kauden aikana hän oli Suomen luotsina 86 ottelussa, joista joukkue voitti 30. Ennen A-maajoukkueen pestiä Suhonen oli valmentanut myös Suomen 20- sekä 18-vuotiaiden maajoukkueita.

Suhonen on tehnyt pitkän valmentajauran myös ulkomailla. Winnipeg Jetsin apuvalmentajana Suhonen toimi vuodet 1989–1990 ja 1992–1993 sekä Toronto Maple Leafsin apuvalmentajana 1998–2000. Torontosta hän vaihtoi vuonna 2000 Chicago Blackhawksiin, josta sai ensimmäisenä eurooppalaisena päävalmentajan pestin NHL:ssä. Suhonen johti Chicagoa vajaan vuoden, kunnes erosi terveyssyiden takia. Suhosen aikana Blackhawksien voittoprosentti oli 43,3. Lisäksi Suhonen on valmentanut AHL:ssä ja IHL:ssä sekä useita kausia Sveitsissä. Viimeksi hän valmensi kauden 2011–12 HC 05 Banská Bystricaa Slovakiassa.

Klotenin urheilutoimenjohtajana Suhonen toimi 2009–2011 ja vuosina 2012–2017 hän toimi Itävallan jääkiekkoliiton urheilujohtajana.

Muuta 
Suhonen on toiminut myös teatteriohjaajana sekä Turun kaupunginteatterin johtajana 1991–1992, ja toiminut Pori Jazzin toiminnanjohtajana vuosina 2003–2004. Lisäksi Suhonen on tunnettu myös kirjailijana. Suhonen pitää Forssassa taidegalleriaa nimeltä Galleria F. 

Suhonen oli asunut avoliitossa näyttelijä Sinikka Sokan kanssa vuodesta 1994 vuoteen 2018. Alpo Suhosella on kolme lasta: Alpo jr. (s. 1977), Markus (s. 1980) sekä Henrik (s. 1981, Komposti Sound Systemin DJ Enrico). Suhonen asuu Forssassa.

Alpo Suhonen oli Vihreiden ehdokkaana kevään 2011 eduskuntavaaleissa.

Saavutukset ja palkinnot 
1 Suomen mestaruus pelaajana (1971)
1 alle 18-vuotiaiden Euroopan Mestaruus valmentajana (1978)
EM-pronssi 1985
2 Sveitsin mestaruutta valmentajana (1995, 1996)
Suomen Jääkiekkoleijona #149

Kirjat 
 
 
 
 
Suhonen, Alpo & Pakarinen, Risto: Pelaa omalla mailallasi. Auditorium, 2015. ISBN 978-952-7-04319-6
Suhonen, Alpo & Pakarinen, Risto: Markku Kanerva - Näin valmennan voittajia. Into, 2020. ISBN 978-952-3-51148-4

Lähteet 

Suhosen tiedot Jääkiekkomuseon sivulla

saksankielinen biografia

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Ylen Elävä arkisto: Suhonen ja Nieminen puhuvat menestyksestä ja mammonasta

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Suomalaiset jääkiekkovalmentajat
Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset teatterinjohtajat
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Xabi Alonso

Xabier ”Xabi” Alonso Olano (s. 25. marraskuuta 1981 Tolosa, Guipúzcoan maakunta, Espanja) on espanjalainen uransa lopettanut  jalkapalloilija ja nykyinen valmentaja. Pelaajana hän edusti Real Sociedadia, Eibaria, Liverpoolia, Real Madridia ja Bayern Münchenia. Hänen pelipaikkansa oli keskikentän keskustassa. Hänestä tuli Leverkusenin päävalmentaja kesken Bundesliiga-kauden 2022-2023.

Myös Alonson veli Mikel Alonso on jalkapalloilija. Isä Periko Alonso pelasi aikanaan muun muassa Real Sociedadissa ja Barcelonassa.

Ura 
Alonson kasvattajaseura on Antiguoko, jossa hän pelasi juniorina yhdeksän kauden ajan joukkuetoverinaan muun muassa Mikel Arteta. Kaudeksi 1999–2000 hän siirtyi Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa pelanneeseen Real Sociedadiin. Hän nousi saman kauden aikana reservijoukkueen kautta seuran edustusjoukkueeseen, jossa hän teki ensiesiintymisensä 1. joulukuuta 1999 Copa del Reyn ottelussa Logroñésia vastaan.

Kauden 2000–2001 alkupuoliskon Alonso pelasi lainalla Segunda Divisiónin Eibarissa. Palattuaan Real Sociedadiin tammikuussa 2001 walesilaisvalmentaja John Toshack teki tuolloin 19-vuotiaasta Alonsosta välittömästi putoamiskurimuksessa olleen joukkueen kapteenin. Joukkue pelastui putoamiselta ja sijoittui kahta kautta myöhemmin sarjassa toiseksi, joka oli sen paras sijoitus sitten 1980-luvun alun mestaruuksien. Espanjalainen jalkapallolehti Don Balón valitsi Alonson kauden parhaaksi kotimaiseksi pelaajaksi.

Kesällä 2004 juuri englantilaisseura Liverpoolin päävalmentajaksi nimitetty Rafael Benítez hankki Alonson joukkueeseensa 10,5 miljoonalla punnalla. Alonso saavutti pian paikan Benítezin ykkösmiehistössä. Hän oli avauskokoonpanossa Liverpoolin voittaessa Mestarien liigan vuonna 2005 ja FA Cupin vuonna 2006.

Elokuussa 2009 Liverpool ja Real Madrid sopivat Alonson siirtymisestä espanjalaisseuraan 30 miljoonalla eurolla. Hän teki seuran kanssa viisivuotisen sopimuksen. Alonso ansaitsee vuodessa 4,5 miljoonaa euroa.

Maajoukkue 
Alonso on myös Espanjan maajoukkueen runkopelaajia. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa 21-vuotiaana 30. huhtikuuta 2003 Espanjan voittaessa Ecuadorin ystävyysottelussa maalein 4–0. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon vuoden 2006 ja 2010 MM-kilpailuissa, joista jälkimmäisessä Espanja voitti mestaruuden. Lisäksi hän pelasi vuoden 2004 ja 2008 EM-kilpailuissa, joista jälkimmäisessä Espanja voitti mestaruuden.

Saavutukset 
Seurajoukkue
 Mestarien liiga: 2005, 2014
 UEFA Super Cup: 2005
 FA Cup: 2006
 FA Community Shield: 2006
 La Liga: 2012
Maajoukkue
 Euroopan-mestaruus: 2008, 2012
 Maailmanmestaruus: 2010

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Xabi Alonso Football Database -sivustolla 

 

Baskijalkapalloilijat
Espanjalaiset jalkapalloilijat
Jalkapallon maailmanmestarit
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Jalkapallon Euroopan mestarit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kansantaiteenkeskus

Kansantaiteenkeskus toimii Kaustisella suomalaisen kansanomaisen kulttuurin kansainvälisenä esittely-, tiedotus-, koulutus-, tallennus- ja tutkimuskeskuksena. 

Kansantaiteenkeskuksen uudisrakennuksen peruskivi muurattiin 1996, ja se valmistui seuraavana vuonna.  Talo on kookas: neliöitä on 3 500 ja konserttisaliin mahtuu 400 henkeä. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Rainer Mahlamäki.

Talossa toimivat Kansanmusiikki-instituutti, kansanmusiikin ammattiyhtye Tallari, Suomen Kansansoitinmuseo, Kaustinen Folk Music Festival -organisaatio, paikallinen toimintaryhmä Pirityiset, sekä Pohjanmaan lipputoimisto Oy. 

Kaustisen kansantaiteenkeskus on itsenäinen kiinteistöosakeyhtiö jonka osakkeista suurimman osan omistaa Kaustisen kunta lisäksi kiinteistöyhtiön on osakkaina muutamia pienosakkaita.

Kaustinen-sali

Rakennuksen Kaustinen-sali on peruskallioon louhittu 400 hengen konserttisali. Salista on sanottu, että se toteuttaa kaustislaisen kansanmusiikkimesenaatin Santeri Isokankaan haaveen ”täällä vielä kerran kivetkin soivat”.

Salissa pidetään muun muassa kansanmusiikkifestivaalien ja kamarimusiikkiviikon konsertteja.
Kiinteistöyhtiö on vuokrannut Kaustinen-salin Pohjanmaan Lipputoimisto Oy:lle joka järjestää salissa aktiivisesti tapahtumia myös muulloin kuin festivaalien tai kamarimusiikkiviikon aikaan. Lisäksi Kaustinen-salissa toimii vuodesta 2012 alkaen elokuvateatteri Kino Kansantaiteenkeskus.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kansantaiteenkeskuksen verkkosivut
Lipputoimisto: Kaustinen-salin tapahtumat 
Kaustinen Folk Music Festivalin verkkosivut
YLE: Kaustisen kansantaiteenkeskus lamautui sisäisistä riidoista
YLE: Kansantaiteenkeskus kaipaa kipeästi remonttirahaa
Kino Kansantaiteenkeskus – Kaustisen kunta 

Kaustisen nähtävyydet
Kaustisen rakennukset ja rakennelmat
Suomalainen kansanmusiikki
Suomen konserttitalot
JK Narva Trans

Jalgpalliklubi Narva Trans, myös Trans Narva tai FC Narva Trans on jalkapalloseura Narvasta, Virosta. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa maan pääsarjassa Meistriliigassa. Seura perustettiin vuonna 1979 nimellä Avtomobilist Narva. 1980-luvulla se tunnettiin nimellä Autobaas Narva.

Saavutuksia
 Viron cupin voitto vuonna 2001 
 Viron cupin toinen sija vuonna 1994

Narva Transin menestys kausittain

Aiheesta muualla

 Virallinen sivu 
 Joukkue Soccernet.ee -sivustolla 

Narva
Trans Narva
Medo

Mohamed Kamara eli Medo (s. 16. marraskuuta 1987 Port Loko, Sierra Leone) on sierraleonelainen jalkapalloilija, jolla on myös Suomen kansalaisuus. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Medo edusti viimeksi yhden vuoden sopimuksella takaisin Veikkausliigaan kaudeksi 2020 noussutta Valkeakosken Hakaa.

Ura 
Kotimaassaan Sierra Leonessa Medon seura oli Kallon. Vuonna 2003 hän osallistui Sierra Leonen juniorimaajoukkueen kanssa Suomessa järjestettyihin alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuihin, jossa hän pelasi kaikki kolme alkulohkon ottelua Espanjaa, Yhdysvaltoja ja Etelä-Koreaa vastaan. Turnauksen jälkeen hän jäi usean joukkuetoverinsa kanssa Suomeen ja anoi turvapaikkaa.

Medo sijoitettiin Kontiolahden vastaanottokeskukseen ja jatkoi jalkapalloilua Lehmon Pallossa. Saavutettuaan täysi-ikäisyyden ja saatuaan peliluvan vuoden 2005 lopulla hän teki sopimuksen Veikkausliiga-joukkue Kuopion Palloseuran kanssa. Seuraavana keväänä hän voitti KuPSin kanssa Liigacupin ja debytoi Veikkausliigassa 27. huhtikuuta 2006 ottelussa KooTeePeetä vastaan. Tulokaskaudellaan 2006, joka päättyi KuPSin putoamiseen, hän pelasi 23 liigaottelussa.

KuPSin putoamisen jälkeen Medo siirtyi Helsingin Jalkapalloklubiin, jota hän edusti kaudet 2007–2010. HJK:ssa hän voitti Suomen cupin kaudella 2008 ja Suomen-mestaruuden kausilla 2009 ja 2010. Jälkimmäisellä kaudella hänet valittiin Vuoden liigapelaajaksi. Elokuun 2010 lopulla Medo siirtyi serbialaiseen Partizaniin, jonka hän oli kohdannut HJK:n kanssa Mestarien liigan karsinnoissa kuukautta aikaisemmin. Tammikuussa 2013 Medo siirtyi Boltoniin 3,5 vuoden pituisella sopimuksella.

Medo sai Suomen kansalaisuuden vuonna 2010. Hän on ilmaissut halunsa pelata Suomen maajoukkueessa, mikä ei kuitenkaan ole automaattisesti mahdollista hänen Sierra Leonen juniorimaajoukkue-edustuksiensa vuoksi. Medo ja Suomen Palloliitto hakivat Kansainväliseltä jalkapalloliitolta poikkeuslupaa, jota FIFA ei kuitenkaan myöntänyt. Maaliskuussa 2011 Medo valittiin Sierra Leonen maajoukkueeseen, jonka aiemmista kutsuista hän oli kieltäytynyt.

Saavutukset 
 Serbian cupin voitto: 2011
 Suomen-mestaruus: 2009, 2010
 Suomen cupin voitto: 2008
 Liigacupin voitto: 2006
 Vuoden liigapelaaja: 2010
 Alle 17-vuotiaiden Afrikan-mestaruushopea: 2003

Lähteet

Tilastot

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Medo Euroopan jalkapalloliiton sivustolla 
 Medo Partizanin sivustolla 

Suomalaiset jalkapalloilijat
Sierraleonelaiset jalkapalloilijat
Jalkapallon Suomen Cupin mestarit
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt