joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Tatit

Tatit on sienten muotoryhmä. Tatit ovat yleensä suuria tai keskisuuria, harvoin pieniä sieniä. Erotuksena helttasienistä, on tateilla helttojen sijasta lakin alapinnalla löyhästi kiinni oleva pillikerros. Pillikerrosta kutsutaan pillistöksi. Tateille tunnusomaista on jykevä jalka, ja säännöllinen muoto (jalka on säännöllisenmuotoisen lakin keskellä). 

Tatit ovat arvostettuja ruokasieniä. Suomessa esiintyvistä tattilajeista suurin osa on syötäviä, ja varsin moni laji herkullisena pidetty. Ruokaviraston ylläpitämään suositeltavien ruokasienien luetteloon kuuluu kahdeksan tattilajia, jotka ovat herkkutatti, männynherkkutatti, tammenherkkutatti, kangastatti, haavanpunikkitatti, lehtopunikkitatti, koivunpunikkitatti ja männynpunikkitatti. Silti tateissa on myös syömäkelvottomia lajeja, kuten sappi- ja veritatti, sekä lievästi myrkyllisiä lajeja, kuten pirun- ja tauriontatti. 

Paras tattiaika on Pohjois-Suomessa elokuun puolesta välistä syyskuun lopulle ja Etelä-Suomessa elokuun lopulta syys-lokakuun vaihteeseen. Tätä ajankohtaa aiemminkin ja sen jälkeenkin tapaa tatteja, ensimmäiset jo elokuun alussa.

Sukuja ja esimerkkejä lajeista 
 Herkkutatti sukulaisineen kuuluu kivitattien sukuun Boletus
 Lehmäntatti, koivunpunikkitatti ja monet niiden sukulaiset kuuluvat lehmäntattien sukuun Leccinum
 Sappitatti kuuluu sukuun Tylopilus
 Samettitatti ja sitä muistuttavat lajit kuuluivat aiemmin sukuun Xerocomus, mutta fylogeneettisten tutkimusten jälkeen ne on yhdistetty muihin sukuihin, lähinnä Boletus 
 Voitatti sukulaisineen kuuluu voitattien sukuun Suillus 	ja heimoon Suillaceae

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Metsäntutkimuslaitos (Metla): Metsiemme marjat ja sienet
Nougat

Nougat (lausutaan 'nugaa') on makeaa nekkumassaa, joka tehdään sokerista, joskus myös hunajasta, ja pähkinöistä tai mantelista. Vaalea pehmeä niin sanottu ranskalainen nougat sisältää myös munanvalkuaista. Wienernougat on erityyppinen ja sisältää vain sokeria, kaakaota, kaakaomassaa ja mantelia. Fazer on ruvennut kuitenkin käyttämään Wienernougat-konvehdissaan sheavoin ja palmurasvan seosta kaakaovoin sijaan. 

Monissa suklaapatukoissa käytetty nougat-niminen massa sisältää myös voita tai kasvirasvaa, jolloin nougat on koostumukseltaan pehmeämpää.

Nougat'n valmistuksessa pähkinät jauhetaan tai rouhitaan, ja ne kuumennetaan yhdessä sokerin kanssa, kunnes sokeri sulaa. Jäähdytetäessä sokeri ei kiteydy vaan muuttuu amorfiseksi nekkumassaksi. Tällainen ruskea nougat on niin kovaa, että se yleensä murskataan rouheeksi ennen kuin se sekoitetaan esimerkiksi jäätelöön.

Nougat on erityisen suosittua Etelä-Euroopassa, muun muassa Italiassa ja Espanjassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Makeiset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Garum

Garum (lat. < kr. garon tai garos, jonkin tuntemattoman kalan nimi) oli antiikin kreikkalaisten ja roomalaisten käyttämä kalakastike. Se oli suosittua etenkin Roomassa. Se valmistettiin fermentoimalla kalanperkeitä viikkokausia auringossa. Tämän jälkeen niistä puristettiin käynyttä nestettä pulloon. Se tarjoiltiin usein maidossa ja hunajassa liotetun hanhenmaksan kera. 

Roomassa garumin teko oli ainakin jossain vaiheessa kielletty kotioloissa sen kuvottavan hajun takia. Lopputuote oli kuitenkin verrattain miedon hajuista ja makuista, ja parhaat garumit olivat hinnaltaan yhtä kalliita kuin hajuvesi. Garum tuotti umami-makuaistimuksen.

Pompeji oli tunnettu garumistaan. Ainakin Plinius vanhempi, Martialis ja Apicius ovat kirjoituksissaan kuvailleet garumia. Apiciukselta tunnetaan 350 garumia tarvitsevaa reseptiä. 

Nykyisin garumia vastaavaa kalakastiketta käytetään yleisesti ruoanlaitossa erityisesti Thaimaassa (nam pla) ja Vietnamissa  (nuoc mam).

Loisten levittäjänä 
Kalojen loinen, lapamato, oli levinnyt roomalaisajalla yllättävän laajalle, varsinkin verrattuna Roomaa edeltäneisiin pronssi- ja rautakauden kulttuureihin. Garumin raakana valmistamisen ja säilömisen vuoksi loisen munat säilyivät, joten lapamato levisi kastikkeen mukana.  Kaakkoisaasialaisessa keittiössä käytettävän samantyyppisen kastikkeen korkea suolapitoisuus tuhoaa loisten munat.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Antiikki
Maustekastikkeet
Henttaa

Henttaa () on Espoon kaupunginosa, joka sijaitsee Kehä II:n länsipuolella, Kuurinniityn, Sepänkylän ja Olarin välissä. Espoon keskuspuisto ympäröi kaupunginosaa usealta suunnalta.

Henttaan Storåkernin pellolle, vanhan asutuskeskittymän ja Kehä II:n väliin, ollaan rakentamassa Suurpellon asuin- ja työpaikka-aluetta. Henttaan palveluihin kuuluu päiväkoti, postilaatikko, urheilukenttä, paperinkeräysastia, rullalautaramppi sekä tenniskenttä. Lähimmät muut palvelut ovat Suurpellossa, Olarissa, Mankkaalla tai kauempana Espoossa ja Helsingissä.

2010-luvun alussa Henttaalla on suoritettu voimakasta täydennysrakentamista.

Henttaalla ilmestyy Lillhemtin omakotiyhdistyksen toimittamana oma lehti, Lillhemtin Sanomat – Lillhemt Bladet, joka alkoi ilmestyä vuonna 1983.

Henttaan historia

Vanhoissa kartoissa esiintyy kylännimi Hemtans. Nimi on kirjoitettu 1540 asussa Henttheby, 1583 Hänte by ja 1584 Haenttans. Åke Granlund on katsonut luontevimmaksi yhdistää nimen suomalaiseen nimistöön. Esimerkiksi Lounais-Suomen Halikossa on tila nimeltä Hänti, jota on pidetty henkilönnimen sisältävänä. Hemtans-muotoon sisältyvä m on murteiden vaikutusta, n on mukautunut t:n edellä m:ksi. -ans-nimet tarkoittavat tavallisesti yksinäistilaa tai pikku kylää.

Liikenne

Henttaalle pääsee kulkemaan autolla Suurpellon läpi kulkevaa Maakirjantietä jatkaen Vähän-Henttaan tietä punaiselle talolle. Espoon kaupunki tulee muuttamaan ajoyhteyden kulkemaan Opinmäen koulun ohitse Suurpelto III -kaavan mukaisesti rakentaessaan uuden kaavan mukaista kunnallistekniikkaa Henttaan pelloille. 

Julkiset kulkuvälineet palvelevat Henttaalle saakka, myös Suurpellon linjat ovat kävelyetäisyydellä.

Henttaan "punaiselta talolta", Lillhemt 
Pysäkki E3302
 133      Henttaa - Matinkylä - Friisilä

Suurpellon keskeltä
Henttaan puistokatu "etelään", Pysäkki E3307
 118       Kauklahti - Espoon keskus - Suurpelto - Niittykumpu - Tapiola
 118B     Suurpelto - Niittykumpu - Tapiola
 532       Leppävaara - Suurpelto - Matinkylä
 533       Järvenperä - Kauniainen - Suurpelto - Matinkylä

Henttaan puistokatu "pohjoiseen", Pysäkki E3313
 118       Tapiola - Niittykumpu - Suurpelto - Espoon keskus - Kauklahti
 118B      Tapiola - Niittykumpu - Suurpelto
 532       Matinkylä - Suurpelto - Leppävaara
 533       Matinkylä - Suurpelto - Kauniainen - Järvenperä

Henttaan kartano

Henttaankartanon perustukset rakennettiin 1700-luvulla. Tämä punainen talo siirtyi 1900-luvun alussa SDP:n perustajalle, joka laajensi taloa ja rakennutti taloon yläkerran. Talo on Espoon kaupungin omistuksessa. Espoon omistuksessa olevan puolen alue kunnostettiin ja entisöitiin vuonna 2007. Toisessa osassa toimii Henttaan kyläkokous. Henttaan kentän vierellä on Henttaan kartanon vanhan saunan rauniot.

Lähteet

Aiheesta muualla
Something Wild

Something Wild on suomalaisen metalliyhtyeen Children of Bodomin esikoisalbumi, joka julkaistiin alkuvuodesta 1997. Tunnetuimmat kappaleet ovat ”Lake Bodom” ja ”Deadnight Warrior”, joista jälkimmäisen bändi nauhoitti keskellä yötä nautittuaan alkoholia. ”Deadnight Warriorista” tehtiin myös video. Albumin äänimaailma on synkempi kuin bändin myöhemmät albumit. Sen yhdeksi genreksi on siksi ehdotettu mm. black metalia, mutta sitä on hankala määritellä - sävellykset ovat yleisesti ottaen kokeilevampia ja vapaamuotoisempia kuin myöhemmillä yhtyeen albumeilla. Myös puhdasta kitarasoundia käytetään parissa kappaleessa, mikä on Children of Bodomin musiikissa äärimmäisen harvinaista. 

Bändin soolokitaristi-laulaja Alexi Laiho halusi laulaa kappaleet mahdollisimman vihaisessa mielentilassa, joten muut bändin jäsenet ärsyttivät häntä, ja kerran bändin silloinen komppikitaristi Alexander Kuoppala joutui jopa käymään sairaalassa loukattuaan itsensä.

Kannessa esiintyvä viikatemies, joka esiintyy myös bändin muiden albumien kannessa viittaa Bodominjärven murhaajaan, joka tappoi kolme ihmistä järven rannalla sijaitsevassa teltassa 1960. Kaikki muutkin kyseisen bändin Bodom-sanoitukset yms. liittyvät tuohon kyseiseen tapahtumaan.

Kappaleet 
Sävellykset ja sanoitukset Alexi Laiho, sovitukset Children of Bodom

</ol>

Kokoonpano 
 Alexi Laiho – laulu, soolokitara
 Alexander Kuoppala – rytmikitara
 Jaska Raatikainen – rummut
 Henkka Seppälä – basso
 Janne Wirman – kosketinsoittimet

Arviot 
 Allmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 1997 esikoisalbumit
Children of Bodomin albumit
Terminator

Terminator eli Cyberdyne Systems Series T-800 / T-850 Model 101, suomeksi joskus Terminaattori, on kyborgi, joka teki ensiesiintymisensä tieteis-toimintaelokuvassa Terminator – tuhoaja (1984). Hahmo on esiintynyt myös elokuvasarjan muissa osissa Terminator 2 – Tuomion päivä (1991), Terminator 3: Koneiden kapina (2003), Terminator – Pelastus (2009) ja Terminator Genisys (2015). Terminatorin alkuperäinen esittäjä on näyttelijä Arnold Schwarzenegger.

Elokuvasarjan jokaisessa osassa on päivitetty Terminator-tyyppi, joka näyttää samalta kuin edeltäjänsä mutta on jollain tavalla edistyneempi. Elokuvasarjan kahdessa ensimmäisessä osassa ja uusimmissa osissa esiintyy tyyppi T-800 ja kolmososassa T-850. Varhaisin T-800 oli valmistettu titaaniseoksesta ja sitä seuranneet mallit koltaaniseoksesta, joka kestää yli 430 asteen kuumuutta paremmin kuin titaani. Rungon päällä on orgaaninen kerros ja iho, joka saa Terminatorin näyttämään ihmiseltä. Malli 101 näyttää Arnold Schwarzeneggeriltä, muilla malleilla on eri näyttelijöiden kasvot.

Jotta uusi Terminator ei tarvitsisi koulutusta, siihen on ohjelmoitu aikaisempien Terminatorien kokemukset, jotka on ladattu talteen niiden huollon yhteydessä.

Terminator pystyy huijaamaan ihmisiä uskomaan sitä ihmiseksi, mutta koirat kykenevät havaitsemaan sen kyborgiksi.

Schwarzeneggerin esittämä Terminator on iso ja lihaksikas. Ohjaaja James Cameron oli alun perin suunnitellut rooliin vähäpätöisemmän kokoista näyttelijää. Cameron on kertonut, että Terminatorin hahmon idea oli tullut hänelle painajaisunessa.

Elokuvasarjan ohella Terminator on esiintynyt myös sarjakuvissa. Frank Millerin neliosaisessa sarjakuvateoksessa RoboCop vs. The Terminator se esiintyy RoboCopin kanssa ja Dark Horsen sarjakuvakirjassa Aliens- ja Predator-universumissa. Terminator esiintyy myös ladattavana bonushahmona Mortal Kombat 11-pelissä.

Lähteet

 
Kuvitteelliset kyborgit
Elokuvahahmot
Mortal Kombatin vierashahmot
Kuvitteelliset aikamatkaajat
Kuvitteelliset motoristit
Kuvitteelliset joukkomurhaajat
Pompejilaiset maalaustyylit

Pompejilaiset maalaustyylit on tapa luokitella roomalaisia seinämaalaustyylejä. Ne perustuvat August Maun luokittelujärjestelmään, joka oli muodostettu Pompejista tehtyjen löytöjen pohjalta. Niitä käytetään apuna roomalaisten maalausten ajoittamisessa, mutta ne ovat tässä jokseenkin epätarkkoja. Tyylejä on neljä:

ensimmäinen eli kivi-imitaatiotyyli (strukturaalinen tyyli)
toinen eli arkkitehtoninen tyyli
kolmas eli kandelaaberityyli
neljäs tyyli eli eklektinen tyyli

Lähteet

Aiheesta muualla 

Antiikin Rooman ja etruskien taide
Pixel

Pixel (ennen Pixel32) on kuvankäsittelyohjelma. Sen on tehnyt Pavel Kanzelsberger Free Pascalia käyttäen.

Pixel on saatavana seuraaville käyttöjärjestelmille:
 Windows 95/98/Me/NT/2000/XP
 Linux
 OS X
 BeOS/Zeta
 MS-DOS
 MorphOS
 QNX
 Solaris

Aiheesta muualla 

 Pixelin kotisivu

Kuvankäsittelyohjelmat
Windows-ohjelmat
Linux-ohjelmat
Mac OS -ohjelmat
Jälkiruoka

Jälkiruoka on länsimaissa aterian viimeinen ruokalaji, yleensä makea, mutta joskus voimakkaan makuinen kuten juusto. Herkuttelun lisäksi sokeripitoisen jälkiruuan tarkoitus on edesauttaa ruuansulatusta.

Kiinalaisessa ateriassa makeat ruokalajit syödään tyypillisemmin aterian keskellä, ja makeahko väliruoka kuten sorbetti, jolla puhdistetaan makuaistia eri pääruokalajien välillä, on ollut Euroopassakin osa hovipäivällisiä.

Jälkiruokia
 jäätelö
 kiisseli
 leivonnaiset

Lähteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Carl Gustaf Wrangel

Carl Gustaf Wrangel (23. joulukuuta 1613 – 5. heinäkuuta 1676) oli ruotsalainen marsalkka. Hän oli baltiansaksalaista sukua, hänen isänsä Herman Wrangel oli myös Ruotsin marsalkka ja Liivinmaan kenraalikuvernööri 1643.

Carl Gustaf Wrangel syntyi lähellä Uppsalaa ja kunnostautui 20-vuotiaana ratsuväenkapteenina kolmikymmenvuotisessa sodassa (1618–1648) katolista liigaa vastaan. Kolme vuotta myöhemmin hän oli eversti ja 1638 kenraalimajuri, sotien edelleen Saksassa. Vuoden 1644 sotaretkellä hän komensi laivastoa ja löi tanskalaiset Fehmarnin lähellä 23. lokakuuta.

Vuonna 1646 sodan edelleen jatkuessa hän palasi Saksaan marsalkkana ja seurasi Lennart Torstenssonia Ruotsin joukkojen ylipäällikkönä. Tämä aseman hän piti kolmikymmenvuotisen sodan viimeiset kolme vuotta, joina Wrangelin ja Henri Turennen johtamat ruotsalaiset ja ranskalaiset joukot taistelivat Baijerissa ja Württembergissä. Sodan päätyttyä 1648 hänestä tuli Ruotsin Pommerin kenraalikuvernööri. Hän hoiti virkaa vuoteen 1652 saakka sekä vielä vuosina 1656–1676.

Pohjan sodan (1655–1661) puhjetessa Wrangel komensi aluksi laivastoa. Vuonna 1656 hän komensi maajoukkoja Brandenburgin vaaliruhtinaan joukkojen kanssa Varsovan taistelussa. Vuonna 1657 Wrangel, nimitettynä valtakunnanamiraaliksi (Riksamiral), hyökkäsi Jyllantiin ja 1658 ylitti jäätyneen meren ja valloitti Kronborgin Tanskassa. Vuonna 1664 hänestä tuli valtakunnanmarski (Riksmarsk). Asemassaan hän oli valtaneuvoston jäsen. Kaarle XI:n astuttua 1660 alaikäisenä valtaistuimelle, valtaneuvosto hallitsi Ruotsia.

Wrangelin viimeinen sota jäi kuitenkin kesken. Komentaessaan raihnaisena Ruotsin armeijaa Ranskan–Hollannin sodassa Brandenburgia vastaan, hänet kutsuttiin takaisin hänen veljensä paroni Waldemar Wrangelin Fehrbellinissä kärsimän tappion jälkeen. Wrangel kuoli Rügenillä Ruotsin Pommerissa 1676.

Lähteet
Salmin kreivikunta. Leo Mirala.
Skoklosterin linnan aarteet . 1000years-neighbouring. Natalia Erchova ja Irina Dergacheva.
Carl Gustaf Wrangel. Historiesajten 

Ruotsin sotamarsalkat
Kenraalikuvernöörit
Kolmikymmenvuotinen sota
Vuonna 1613 syntyneet
Vuonna 1676 kuolleet
John Boyd Dunlop

John Boyd Dunlop (5. helmikuuta 1840 Dreghorn, Ayrshire, Skotlanti – 23. lokakuuta 1921 Dublin, Irlanti) oli skotlantilainen keksijä, ammatiltaan eläinlääkäri. John Boyd Dunlop keksi vuonna 1887 ilmarenkaan polkupyörään. Patentin hän haki keksinnölleen 7. joulukuuta 1888.

Ennen ilmarengasta polkupyörän renkaat oli tehty yleensä puusta. Ilmarenkaan ansiosta polkupyörä jousti entistä paremmin ja tämä vaikutti ratkaisevasti polkupyörän suosion kasvuun pyöräilyn mukavuuden kasvaessa merkittävästi. Hän on perustanut muun muassa renkaita valmistavan Dunlop Tyresin.

Katso myös
 Polkupyörän rengas
 Polkupyörän pumppu

Brittiläiset keksijät
Vuonna 1840 syntyneet
Vuonna 1921 kuolleet
Triton (jumala)

Triton () on kreikkalainen jumala, syvyyksien viestinviejä. Hän on meren jumalan Poseidonin ja Amfitriten poika. Hänet kuvataan usein ihmisenä, jolla on kalan alavartalo.

Isänsä tavoin Triton kuvataan yleensä atrain kädessä. Tritonin oma erityispiirre on kuitenkin simpukankuori, jota hän käyttää torven lailla nostattamaan tai rauhoittamaan aallot. Hyginuksen mukaan sen ääni oli niin kauhistuttava, että se sai jättiläisetkin pakenemaan. 

Hesiodoksen Jumalten synnyn mukaan Triton eli vanhempiensa kanssa kultaisessa palatsissa meren pohjassa. Argonauttien tarina sijoittaa hänen kotinsa Libyan rannikolle. Apollonios Rodoslaisen kertomuksessa Argo-laivan rantauduttua Vähä-Syrtin rannalle miehistö kantaa laivan Tritonis-järvelle, josta paikallinen jumala Triton ohjaa sen Välimeren poikki. 

Triton esiintyy myös roomalaisissa taruissa ja eepoksissa. Aeneis-eepoksessa Aeneaan torvensoittaja Misenus haastaa Tritonin kilpasoittoon. Tällöin Triton lennättää ylimielisen Minesuksen mereen.

Aikojen kuluessa Tritonin nimestä ja mielikuvasta on muotoutunut taru merenneitomaisesta kansasta nimeltä tritonit. Tritonit voivat olla sekä mies- että naispuolisia, ja ne kuvataan usein meren jumalten saattajina. Tavallisia tritoneja on kuvaillut maantieteilijä Pausanias. Tritonin muunnokselle kentauri-tritonille eli iktyokentaurille kuviteltiin ihmisen ylävartalon ja kalan pyrstön lisäksi vielä hevosen eturaajat. Triton on saanut ulkomuotonsa mahdollisesti foinikialaisilta kalajumalilta.

Tritonin mukaan on nimetty useita asioita, kuten Neptunuksen kuu Triton. Nimeämisellä on symbolista arvoa, sillä Tritonin isän Poseidonin vastine roomalaisessa mytologiassa on nimeltään Neptunus.

Populaarikulttuurissa 
Stephen Hillenburgin televisiosarjassa Paavo Pesusieni Triton on Neptunuksen poika.

Antiikin Kreikan jumalat
Musta kappale

Musta kappale on fysiikassa käytetty termi ideaalisesta kappaleesta, joka absorboi kaiken siihen kohdistuvan säteilyn eikä siis heijasta sitä lainkaan. Musta kappale asettuu ympäristönsä kanssa aina säteilytasapainoon, ja sen säteilyspektri riippuu vain sen sisäisestä lämpötilasta. Käytännössä musta kappale ei kuitenkaan ole väriltään musta, sillä pysyäkseen termisessä tasapainossa sen on emittoitava jatkuvasti absorboimansa energiamäärä säteilyä.

Esimerkiksi Aurinkoa ja muita tähtiä voidaan mallintaa varsin hyvällä tarkkuudella mustina kappaleina ja tämän avulla laskea muun muassa niiden terminen tasapaino.

Mustan kappaleen suurimman intensiteetin aallonpituus saadaan Wienin siirtymälaista ja intensiteetti Stefanin-Boltzmannin laista. Sen spektri saadaan Planckin säteilylaista.

Historia 

Klassinen fysiikka ei pystynyt selittämään mustan kappaleen lähettämän säteilyn spektrin muotoa. Tätä ongelmaa kutsuttiin ultraviolettikatastrofiksi: kun aallonpituus pienenee, klassisen teorian mukaan säteilyn energiatiheyden pitäisi kasvaa rajatta. Ongelmalle esitti ratkaisun vuonna 1900 Max Planck kvanttihypoteesillaan, jonka mukaan sähkömagneettinen säteily voi esiintyä vain tietynsuuruisina diskreetteinä paketteina, kvantteina. Tästä havainnosta ja Albert Einsteinin sille antamista tulkinnoista sai alkunsa kvanttimekaniikka.

Käytännön mustat kappaleet 
Vuonna 2016 mustin valmistettu materiaali Vantablack on hiilinanoputkilla pinnoitettu alumiinipinta. Kun fotoni osuu kappaleen pintaan, se joutuu putkien väliin, jossa se heijastuu ja lopulta imeytyy kappaleeseen.

Teoria alkuräjähdyksestä perustuu kosmologiseen periaatteeseen, jonka mukaan maailmankaikkeus on homogeeninen ja isotrooppinen suurilla pituusskaaloilla. Teorian mukaan maailmankaikkeus oli sekunti syntymänsä jälkeen lähes täydellisesti lämpötasapainossa yli 1010 K lämpötilassa. Lämpötila laski kun maailmankaikkeus laajeni ja sen sisältämä säteily ja aine jäähtyivät. Nykyään havaittava kosminen taustasäteily on täydellisin luonnossa havaittu musta kappale, ja sen spektri vastaa tarkasti Planckin säteilylain antamaa spektriä noin 2,7 K lämpötilassa. Kosminen taustasäteily on myös lähes suuntariippumaton, niin että poikkeama isotrooppisuudesta on vain 1/100 000.

Katso myös
 Planckin laki

Lähteet

Aiheesta muualla 

Termodynamiikka
Kvanttimekaniikka
Kardinaalikollegio

Kardinaalikollegio (virallisesti "Pyhä kardinaalikollegio") tarkoittaa Rooman kirkon kardinaaleja heidän kokonaisuudessaan, siis kaikkia kardinaaleja yhdessä.

Tehtävät

"Paavin senaatti"
Kardinaalikollegion jäsenet ovat paavin käytettävissä joko yksittäin tai yhdessä erilaisissa konsistoreissa hänen johtaessaan kokonaiskirkkoa. Täten kardinaaleilla on neuvoa-antava funktio kirkon johdossa ja hallinnossa. Aiemmin kardinaalikollegiosta käytettiin hallinnollisesti nimitystä "paavin senaatti". Nimitystä ei käytetä virallisesti enää vuodesta 1983, jolloin uusi kanoninen laki astui voimaan, mutta se saattaa esiintyä kirjallisuudessa samoin kuin paavin yksittäisissä lausunnoissa ja asiakirjoissa.

Sedisvakanssi
Kardinaalien tärkein tehtävä on valita uusi paavi edellisen kuoltua. Kirkon jouduttua paavin kuoltua sedisvakanssiin kirkon johto siirtyy paavi Johannes Paavali II:n apostolisessa konstituutiossaan "Universi Dominici Gregis" vahvistaman käytännön mukaan kardinaalikollegion käsiin. Kollegion valtuudet on tosin rajattu juoksevien hallinnollisten tehtävien hoitoon, välttämättömien, ei siirrettävissä olevien asioiden päättämiseen sekä konklaavin valmisteluun. Kanoninen laki kieltää kardinaalikollegiolta nimenomaisesti virkatoimet, jotka kanoninen laki rajaa vain paaville, samoin kuin kirkkolain ja paavin vaalijärjestyksen sekä paavin valtaoikeuksien ja Pyhän istuimen hallinnon muuttamisen. Sedisvakanssin ensimmäisestä päivästä konklaavin alkuun kardinaalikollegio kokoontuu päivittäin nk. yleiskongregaatioon keskustelemaan tärkeistä kirkon asioista.

Koostumus
Kardinaalikollegioon kuuluvat kaikki kardinaalit nimityksestään kuolemaansa asti. Nykyään ei enää ole määrätty ylärajaa kardinaalikollegion jäsenmäärälle. Vain paavinvaaliin oikeutettujen, alle 80-vuotiaiden kardinaalien määrä on rajattu 120:een, mutta vuosien 1998 ja 2001 konsistoreissa Johannes Paavali II ylitti itse tämän rajan ja nosti sen väliaikaisesti 135:een. 

Kardinaalikollegio jakautuu kolmeen kardinaaliluokkaan: kardinaalipiispat, kardinaalipapit ja kardinaalidiakonit. 

Kardinaalikollegion puheenjohtajana toimii kardinaalidekaani, jonka kardinaalipiispat valitsevat keskuudestaan. Tämänhetkinen kardinaalidekaani on Angelo Sodano. Hänen sijaisensa, subdekaani, on Roger Etchegaray.

Kardinaalit
Stuertti

Stuertti on miehistön jäsen, joka palvelee matkustajia laivassa tai lentokoneessa. Stuerttia vastaava nimike naisella lentokoneissa on lentoemäntä. Stuertin työhön kuuluu paljon asiakaspalvelua. Tärkein työtehtävä on huolehtia matkustajien turvallisuudesta. Lentokoneissa stuertti kuuluu matkustamomiehistöön.

Laivojen stuertit
Laivoilla stuertti toimii taloushenkilöstön päällikkönä. Stuertti on päivätyöläinen eikä aja vahteja, koska sitä ei ole katsottu normaalisti tarpeelliseksi; taloudenpidossa ja eritoten keittiöpuolen kirjanpidossa katsotaan olevan tarpeeksi työtä stuertille. 

Lisäksi stuertti toimii kapteenin hovimestarina, kun laivalle tulee virka- tai muita vieraita, esimerkiksi meklari tai tullivirkamiehiä. 

Kapteenin arkipäivän palvelusta huolehtii salonkipalvelija, ”salonkiville”, kun taas muulle päällystölle tarjoilee ”messikalle”.. 

Stuertti toimii myös kokkien lähimpänä esimiehenä sekä huolehtii talouspuolen hankinnoista; matkustajalaivoilla hänen esimiehenään on nykyisin purseri, josta joskus käytetään myös nimitystä intendentti.

1940-luvun puolenvälin säännösten mukaan suomalaisella kauppalaivalla piti olla stuertti, jos miehistöä on vähintään 28.
Naispuolista stuerttia kutsutaan toisinaan puhekielessä emännäksi tai emännöitsijäksi. Miespuolista stuerttia kutsutaan puhekielessä nimikkeillä stuju, trissa tai rissa.

Stuertteja koulutettiin Suomessa 1900-luvun alkupuolella erityisissä kokki- ja stuerttikouluissa, kunnes koulutus siirtyi 1960-luvulla merimiesammattikouluihin.

Lentoliikenteen stuertit
Stuertteja koulutetaan lentoyhtiöiden omilla kursseilla, joita järjestetään työvoiman tarpeen mukaan. Kurssit kestävät yleensä 6–8 viikkoa. Työ on usein epäsäännöllistä vuorotyötä. Lisäksi työhön lentoyhtiössä kuuluvat erilaiset säännöllisesti järjestettävät kertauskurssit mm. turvallisuuteen ja ensiapuun liittyvissä aiheissa.

Stuertti voi hakeutua tietyn työkokemuksen jälkeen purseriksi eli matkustamon esihenkilöksi. Stuertin koulutuksen sisältöä säädellään yleiseurooppalaisessa JAR-OPS 1 -ilmailumääräyksessä.

Tyypillisiä muodollisia vaatimuksia lentokoneen stuertille 
 kokemusta asiakaspalvelutehtävistä
 ikä 20–30 vuotta 
 sopiva pituus 
 englannin kielen hyvä taito, muiden kielten osaaminen hyödyksi
 riittävä näöntarkkuus

Vaatimukset vaihtelevat lentoyhtiöittäin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Työvoimatoimiston MOL sivut : Stuertin ammattikuvaus
 Työvoimatoimiston MOL sivut : Stuertin haastattelu
 Opintoluotsi.fi : Haluatko stuertiksi?
 Suomen Lentoemäntä- ja Stuerttiyhdistys SLSY ry
 Meriliitto.fi : Stuertti 
 Ilmailuhallinto : Yleiseurooppalaiset ilmailumääräykset 

Ilmailualan ammatit
Vesiliikenteen ammatit
Valkohurtanminttu

Valkohurtanminttu eli hurtanminttu (Marrubium vulgare) on monivuotinen ruohovartinen kasvi, joka on kotoisin Välimeren alueelta. Nykyään sitä tavataan Keski- ja Etelä-Euroopassa sekä Skandinavian eteläosissa. Ihmisen mukana se on levinnyt myös Pohjois-Amerikkaan.

Hurtanmintun varsi on pysty ja kasvaa 60 cm pitkäksi. Vartta ja lehtiä peittää villava nukka. Kermanvalkeat kukat muodostavat tiiviin seppeleen lehtihankoihin.

Hurtanminttu on eräs vanhimmista tunnetuista yrttilääkinnässä käytetyistä kasveista. Sen latinankielinen nimi tulee heprean sanasta marrot, joka tarkoittaa ’kitkerää mehua’. Vanhoissa resepteissä hurtanminttua neuvotaan keittämään vedessä, joka siivilöidään ja makeutetaan sokerilla. Plinius vanhempi suositteli hurtanminttua yskään, ja Platinan mukaan hurtanmintusta ja jauhoista valmistetusta taikinasta voi paistaa öljyssä alkupaloja, jotka häätävät vatsaloisia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
United States Department of Agriculture (USDA): Marrubium vulgare 
Flora of China: Marrubium vulgare 

Hurtanmintut
Yrtit
Sundan kieli

Sunda on austronesialainen kieli. Sitä puhutaan lähinnä Jaavan saarella Indonesiassa. Kieltä puhuu äidinkielenään noin 34 000 000 ihmistä. Se on Indonesian yksi puhutuimmista kielistä ja 14,5% puhuu sitä. Sunda kuuluu malaijilais-polynesialaisten kielten ryhmään. Kielellä on kolme murretta, jotka ovat bogor, pringan ja cirebon. Priangan on niistä puhutuin. Kieltä on kirjoitettu latinalaisilla aakkosilla 1800-luvun puolivälistä asti. Lisäksi perinteistä sundalaista kirjaimistoa käytetään edelleen mm. katukylteissä ja opetetaan kouluissa.

Sunda lasketaan elinvoimaiseksi kieleksi ja sen läheisiä sukulaiskieliä ovat mm. badui ja mundari.

Fonologia

Vokaalit 

Lähde:

Konsonantit 

Lähde:

Lähteet

Aiheesta muualla 

Indonesian kielet
Oseanialaiset kielet
Hatebreeder

Hatebreeder on suomalaisen metalliyhtye Children of Bodomin toinen studioalbumi, joka nauhoitettiin ja julkaistiin vuonna 1999. Se sisältää tunnetut kappaleet "Silent Night, Bodom Night", "Towards Dead End" ja "Downfall". Albumin nimen oli alun perin tarkoitus olla "Towards Dead End", mutta se muutettiin aivan viime hetkellä. Kappaleet "Children of Bodom" ja "Downfall" ovat saatavina myös singleinä.

Lokakuussa 2021 albumin uusintajulkaisu nousi listaykköseksi.

Kappalelista

Kokoonpano 
 Alexi Laiho – laulu, kitara
 Alexander Kuoppala – kitara
 Jaska Raatikainen – rummut
 Henkka Seppälä – basso
 Janne Wirman – kosketinsoittimet

Arviot 
 Allmusic: 
 Imperiumi.net: 9½/10
 Metalliluola: 9½/10
 Soundi: 
 Sputnikmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 1999 albumit
Children of Bodomin albumit
Jukka Kajava

Jukka Ilmari Kajava (25. helmikuuta 1943 Oulu – 16. toukokuuta 2005 Berliini, Saksa) oli tunnetuimpia suomalaisia teatterikriitikoita ja televisioarvostelijoita.

Ura 
Jukka Kajava kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1962 ja suoritti sen jälkeen Reserviupseerikoulun Haminassa. Hän työskenteli Helsingin Sanomissa vuodesta 1967. Lehden palvelukseen hän siirtyi vakinaisesti vuonna 1978. Hänestä tuli Helsingin Sanomien teatteri- ja televisiotoimittaja. Kajava myös ohjasi niin teatteria kuin musiikkiteatteriakin. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Åbo Svenska Teateriin 1972 yhdessä Antti Einari Halosen kanssa tehty operetti Iloinen leski. Myöhemmin hän ohjasi muun muassa Jussi Kylätaskun näytelmät Runar ja Kyllikki sekä Maaria Blomma Intimiteatterissa; viimeisinä vuosinaan jopa Giacomo Puccinin oopperan Manon Lescaut Tampereen oopperassa.

Kajava tunnettiin myös tasokkaan lastenkulttuurin puolestapuhujana, ja hän sai lastenkulttuurin valtionpalkinnon vuonna 1985. Arvostelijain valtionpalkinnon hän sai vuonna 1992. Vuonna 2001 hänelle myönnettiin Ida Aalberg -mitali.

Jukka Kajava kuoli sairauskohtaukseen ollessaan työmatkalla Berliinissä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Jukka Kajavan muistokirjoitus MTV-sivuilla

Suomalaiset teatteriohjaajat
Suomalaiset kriitikot
Suomalaiset kulttuurielämän vaikuttajat
Helsingin Sanomien toimittajat
Vuonna 1943 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Suomalaiset teatterikriitikot
Yhdenpäivänromaani

Yhdenpäivänromaani on nimensä mukaisesti romaani, jonka tapahtumat sijoittuvat yhteen päivään. Tunnettuja yhdenpäivänromaaneja ovat muun muassa Joel Lehtosen Putkinotko, Antti Tuurin Pohjanmaa, Volter Kilven Alastalon salissa, Mikko Rimmisen Pussikaljaromaani ja James Joycen Odysseus sekä Leena Landerin Tummien perhosten koti.

Kaunokirjallisuuden lajityypit
Kirjallisuuden käsitteet
704



Tapahtumia

Syntyneitä 
 Muhammad ibn Ishaq, arabihistorioitsija

Kuolleita 

700-luku
706



Tapahtumia

Syntyneitä

Kuolleita 

700-luku
Luciferilaisuus

Luciferilaisuus on Yhdysvalloissa 1980-luvulla syntynyt okkultistinen liike, joka kunnioittaa "valontuojaksi" tai positiiviseksi miellettyä Luciferia. Luciferilaisuus on myös vastakohta saatananpalvonnalle.

Uskonnot
Leveri

Leveri on viides kaupunginosa Oulun ruutukaavakeskustassa. Nimen leveri taustalla on alun perin merimiesten mukanaan tuoma nimi Liverpool, joka on muokkautunut uudelleen aikojen kuluessa. Leveri tai Leverinperä nimitys syntyi Oulun merenkulun kulta-aikaan 1800-luvun lopulla. Nykyisin kaupunginosana Leveri on varsin tuntematon käsite, sillä alue kuuluu paremmin Heinäpäänä tunnettuun alueeseen.

Leverissä on asukkaita noin 2 700 ja työpaikkoja 483. Pinta-alaltaan Leveri on kaikkein pienin Oulun kaupunginosista. Sitä rajaavat lännessä Kirkkokatu, pohjoisessa  Heinätorinkatu, idässä Kansankatu ja Harjapäänkatu sekä etelässä Pikku-Iikankatu. Leveri on pääasiassa asuinkerrostaloaluetta. Leverin alueella toimii ainakin Heinäpään Sale ja Oulun Liha- ja kalakauppa.  

Limingantien ja Uusikadun risteykseen rakennetaan 16-kerroksista Puistovahtia, johon tulee asuntoja sekä alakerroksiin liiketilaa. Talo korvasi 1970-luvulla rakennetun kolmikerroksisen pesubetonitalon, jossa on sijainnut muun muassa Valintatalo ja Pub Heinäkenkä sekä joitain yrityksiä. Talon on määrä valmistua vuonna 2018. Myös länteen ja etelään päin, Limingantullin suuntaan täydennysrakennetaan voimakkaasti. Purettujen Suomi-soffan (ex-Wetteri) ja entisen Shell-kylmäaseman tilalle tulee useita kerrostaloja vuosien 2018–2020 aikana.

Lähteet

Aiheesta muualla
Nukkumatti

Nukkumatti tai Unijukka on satujen hahmo, joka heittää lasten silmiin unihiekkaa, niin että lapset hierovat silmiään ja tulevat unisiksi.

Nukkumatti kuvataan yleensä pieneksi mieheksi, jolla on joskus parta mutta joskus nuoret kasvot. Hänen ikänsä on epämääräinen, ja hänessä yhdistyy nuoren ja vanhan miehen piirteitä. Hänet kuvataan usein viisaaksi. Pedagogisesta näkökulmasta hänen luotettavasti toistuvalla iltatervehdyksellään katsotaan olevan rauhoittava vaikutus.

Nukkumatin hahmo on tunnettu Euroopassa viimeistään 1600-luvulta lähtien. Vanhin säilynyt maininta on Ruotsista vuodelta 1691, jolloin hahmosta käytettiin nimeä Jon Blund. Nukkumatti (engl. Sandman) kuvataan englanninkielisessä Oxford English Dictionary -sanakirjassa vuodelta 1772 kuvitteelliseksi mieheksi, joka saa lapset nukahtamaan. Saksalainen sanakirja vuodelta 1777 kertoo, kuinka Nukkumatti (saks. Sandmann, ‘hiekkamies’) tulee silloin, kun lapset alkoivat hieroa unisina silmiään, ikään kuin niihin olisi heitetty hiekkaa. Hiekkamiehiksi kutsuttiin tuolloin Vogtlandissa asuneita hiekkakaivosten työntekijöitä.

Nukkumatista tuli 1800-luvulla paljon käytetty kirjallisuuden ja musiikin hahmo. Saksalainen E. T. A. Hoffmann julkaisi vuonna 1815 tarinan ”Nukkumatti”, jonka hahmo Coppelius heittele julmasti hiekkaa lasten silmiin kunnes niistä vuotaa verta ja varastaa sitten lasten silmät. H. C. Andersenin sadussa Ole Lukøje -niminen hahmo ripottelee lasten silmiin maitoa ja saa kiltit lapset näkemään unia. Musiikissa Nukkumattia kuvasi Robert Schumann Hermann Kletken runon ”Nukkumatti” sovituksessaan. Engelbert Humperdinckin oopperassa Hannu ja Kerttu (1893) Nukkumatti ilmestyy lapsille öisessä metsässä.

Nukkumatista kerrotaan myös Topeliuksen sadussa "Höyhensaaret" (1848), jossa se on sukua Andersenin Ole Lukøje -hahmolle. Nukkumatti esiintyy myös Tapio Rautavaaran laulussa "Sininen uni".

Itäsaksalaista Nukkumatti-nukkeanimaatiota on esitetty vuodesta 1959 alkaen monessa maassa, myös Suomessa. Brittiläisen Neil Gaimanin tunnettu sarjakuvan The Sandman julkaistiin vuosien 1988–1996 aikana. Sen nimihahmo on unimaailman hallitsija.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Satuhahmot
Uni
Seulonnan keskeiset artikkelit
Lucifer

Lucifer on latinankielinen sana, joka tarkoittaa kirjaimellisesti ”valonkantajaa” (lux = valo; ferre = kantaa, tuoda). Nimi periytyy alkujaan kreikan termistä , heosphoros, aamunkoin tuoja. Antiikista lähtien Lucifer on tarkoittanut Kointähteä eli Venusta. Nimitys kuvaa Venuksen nousua loisteena taivaalle ja lankeamista taivaan rannan taa.

Kristinuskon vaikutuksesta Luciferin ajatellaan nykyään usein olevan yksi Saatanan monista nimistä.  Kristillisen perinteen mukaan Lucifer oli ensimmäinen arkkienkeli, kunnes hänestä tuli liian ylpeä ja vallanhaluinen, mikä johti kapinaan Jumalaa vastaan. Taivaallisen sodan jälkeen Jumala karkotti Luciferin, jolloin Luciferista tuli paholainen, langennut enkeli, ja hänen seuraajistaan demoneita. Tällaisen käsityksen muodostumiseen ovat vaikuttaneet muun muassa Kadotettu paratiisi ja Jumalainen näytelmä.

Sana ”lucifer” esiintyy Vulgatassa, missä se on käännös kreikasta. Alkuperäisessä hepreankielisessä tekstissä käytetään sanamuotoa הילל בן שחר, joka tarkoittaa ”Helel, Shaharin poika”. Helel oli babylonialais-kanaanilainen aamutähden jumala ja Shahar aamunkoitteen jumala. Vuoden 1992 kirkkoraamatussa, jossa sana Lucifer ei esiinny kertaakaan, tämä kohta on suomennettu ”Kointähti, sarastuksen poika”. Vaikka kyseinen raamatunkohta puhuu ”taivaalta putoamisesta”, se ei viittaa Luciferin Helvettiin karkottamiseen. Se on osa pilkkalaulua Babylonin kuninkaasta, mikä käy ilmi jakeesta Jesaja 14:4.

Lucifer-tuotemerkillä on valmistettu muun muassa olutta (belgialainen Riva-panimo) ja grillejä.  Lucifer oli myös H. P. Blavatskyn toimittama teosofinen aikakauslehti.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kristinuskon enkelit
Kristinuskon demonit
Satanismi
Seulonnan keskeiset artikkelit
Etikka

Etikka on hapan neste, joka syntyy viinin tai väkiviinan alkoholin hapettuessa etikkahapoksi. Suomessa eniten käytettävä väritön väkiviinaetikka on veden ja etikkahapon sekoitus. Etikan etikkahappopitoisuus on tyypillisesti 3–5 prosenttia.  

Etikkaa tehdään istuttamalla alkoholiin sopiva bakteerikanta. Etikoituminen alkaa yleensä myös spontaanisti liian pitkäksi aikaa auki jätetyssä alkoholipullossa.

Etikkalajeja:
 väkiviinaetikka, valmistetaan käymismenetelmällä
 valkoviinietikka
 punaviinietikka
 omenaviinietikka
 riisiviinietikka
 mallasviinietikka
 balsamietikka, valmistetaan käyttämällä rypälemehua pitkiä aikoja
 synteettinen etikka, valmistetaan laimentamalla etikkahappoa

Etikkaa voidaan käyttää esimerkiksi etikkasäilönnässä ja salaatinkastikkeissa. Väkiviinaetikkaa käytetään myös puhdistusaineena, jolla voi poistaa muun muassa kalkkitahroja.

Valmistusmenetelmät
Alkuperäinen menetelmä on ollut viinin jättäminen avoimeen astiaan niin pitkäksi aikaa, että siitä tulee etikkaa eli hapanviiniä, jota ranskan kielen sana vinaigre alkujaan tarkoittaa. Menetelmällä ei kuitenkaan synny kovin korkealaatuista viinietikkaa.

Orléansin menetelmä
Tunnetuin vanhoista viinietikan valmistusmenetelmistä on Orléans-menetelmä, joka oli ensimmäinen laadukasta viinietikkaa tuottava teollinen menetelmä. Se kehitettiin 1670-luvulla Orléansissa Ranskassa. Orléans-pintamenetelmässä viinin annettiin etikoitua makaavissa 200 litran tynnyreissä.
 Orléansin menetelmästä on kehitetty teollinen versio, jossa käytetään teräksisiä pystysäiliöitä. Tässä menetelmässä etikka lämpenee ja etikan aromit haihtuvat.

Muita menetelmiä
Orléansin menetelmän tilalle tuli vähitellen 1800-luvun alkupuolella kehitetty ”pikaetikkamenetelmä” eli lastumenetelmä, jota esimerkiksi Rajamäen tehtaat käytti aloittaessaan etikan valmistuksen 1892. Menetelmässä viini tai muu alkoholipitoinen liuos valutettiin säiliön ritilän päällä olevien puulastujen läpi. Lastuissa olevat etikkabakteerit hapettivat alkoholista etikkaa. 

Sittemmin on siirrytty yleisesti submerssimenetelmään, jossa liuoksessa elävät bakteerit hapettavat etikkaa etanolista.

Funktionaalinen käyttö
Omenaviinietikkaa on markkinoitu laihdutustuotteena. Suomen lihavuustutkijat ry:n jäsen dosentti Pertti Mustajoki kuitenkin torjuu ajatuksen huijauksena.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Etikka, Raholan ruokasanastot
Kemiallinen joulukalenteri 7/24: Etikkasilakoita ja balsamicoa  - tiedetuubi.fi

Ruoka-ainekset
Viini
Seulonnan keskeiset artikkelit
Saksanpähkinä

Saksanpähkinä eli saksanjalopähkinä (Juglans regia) on kookaslehtinen yksikotinen puu, jonka hede- ja emikukinnot ovat erikseen. Se kasvaa 20 metriä korkeaksi, ja lehvästöstä tulee avoimella paikalla 20 metriä leveä.

Pähkinä 
Itse pähkinä on iso ja aivojen muotoinen. Biologisesti pähkinä on hedelmän kivi (verrattavissa kirsikankiveen). Saksanpähkinä elää luonnonvaraisena Balkanilta aina Aasiaan asti. Hedelmässä on ohut raakana mehevä osa, joka pähkinän kypsyessä kuivuu pois. Sen kuorikalvosta saadaan väriainetta, ja tuoreet saksanpähkinät värjäävätkin helposti poimijoiden kädet, elleivät nämä käytä suojakäsineitä. Saksanpähkinöissä on paljon rasvaa, myös terveellisiä omega-rasvahappoja. Niitä syödään sellaisenaan mutta käytetään myös ruoanlaitossa, etenkin itämaisissa ruoissa. Saksanpähkinöistä valmistetaan myös öljyä, jota käytetään oliiviöljyn tapaan. Rasvainen saksanpähkinä ei säilykään kovin pitkään pilaantumatta, vaan se härskiintyy helposti.

Esiintyminen 
Suomessa saksanpähkinä ei menesty pakkasen vuoksi, vaikka etelärannikolta löytyykin muutamia kitukasvuisia yksilöitä ja Virossa puu menestyy. Sen sijaan eräät muut Juglans-suvun puut ovat Suomessakin suosittuja puistopuita. Toisaalta Himalajalla tiedetään puiden kestäneen jopa 45 pakkasastetta yli neljän kilometrin korkeudessa. Alueen maanviljelijät ovat onnistuneet myös varttamaan saksanpähkinää muiden jalopähkinöiden juuriin.

Käyttö 
Puistopuuna saksanpähkinä on suosittu kookaslehtisen ulkonäkönsä vuoksi, mikä luo tropiikinomaista tunnelmaa. Saksanpähkinän puuta käytetään huonekaluteollisuudessa raaka-aineena ja koristeveistossa.

Saksanpähkinäöljy oli yksi tärkeimmistä öljyistä renessanssin maalareille. Se kuivuu nopeasti eikä kellastu yhtä paljon kuin muut öljyt, esimerkiksi pellavaöljy. Se soveltuu mainiosti öljymaalaamiseen ja pensseleiden puhdistukseen tärpätin tilalle. Härskiintymisen estämiseksi sitä säilytetään valolta suojattuna viileässä.

Ravintosisältö per 100 g 
 Energiaa 2 736,336 kJ/ 654 kcal
 Proteiinia 15,23 g
 Hiilihydraatteja 13,71 g
 josta sokereita 2,61 g
 Rasvaa 65,21 g
 tyydyttyneitä rasvahappoja 6,126 g
 kertatyydyttämättömiä rasvahappoja 8,933 g
 Monityydyttämättömiä rasvahappoja 47,174 g
 Kuitua 6,7 g
 Natriumia 2 mg
 Kaliumia 441 mg

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Fineli: Saksanpähkinän ravintosisältö
 Saksanpähkinä.fi Tietoa terveellisistä pähkinöistä
 United States Department of Agriculture (USDA): Juglans regia 
 Flora of China: Juglans regia 

Jalopähkinät
Pähkinät
Seulonnan keskeiset artikkelit
Mausteneilikka

Mausteneilikka (Syzygium aromaticum, syn. Eugenia caryophyllus) on myrttikasvien (Myrtaceae) heimon jambolaanien (Syzygium) sukuun kuuluva puu. Samalla nimellä kutsutaan kasvin mausteeksi kuivattuja kukkanuppuja. Kasvi ei nimestään huolimatta ole sukua varsinaisille neilikoille. Mausteneilikan eteerisen öljyn eli neilikkaöljyn CAS-numero on 8000-34-8.

Mausteneilikka kasvaa villinä Indonesian Molukeilla eli Maustesaarilla, jossa sitä myös poimitaan myyntiin. Sitä kasvatetaan myös Madagaskarilla, Sansibarilla, Intiassa ja Sri Lankassa.

Ulkonäkö ja koko 

Mausteneilikka on pienehkö ainavihanta puu, joka kasvaa 8–30 metriä korkeaksi. Puu on muodoltaan pensasmainen, haarautuen usein läheltä tyveä. Lehdet ovat soikeat ja ehytlaitaiset. Lehtien alapinnalla on öljyrauhasia. Laji on yksikotinen, ja kukat ovat kaksineuvoisia. Pienet kukat sijaitsevat kukinnoissa versojen päädyissä. Hedelmä on pieni luumarja, jonka sisällä on yksi siemen.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Mausteneilikka kasvaa luonnostaan ainoastaan eräillä Indonesian Molukkien saariryhmän saarilla. Nykyisin sitä kuitenkin viljellään laajalti trooppisen vyöhykkeen alueella.

Mausteneilikka kasvaa trooppisissa sademetsissä. Se ei kestä liikaa auringonvaloa nuorena vaan tarvitsee metsän varjostusta. Sitä esiintyy merenpinnan tasosta noin tuhannen metrin korkeuteen asti. Se elinalueiden keskimääräinen vuoden keskilämpötila on 25 °C ja keskimääräinen vuosittainen sadanta 1 500–2 500 millimetriä.

Käyttö 
Mausteneilikkaa käytetään laajasti mausteena varsinkin Aasiassa mutta myös Euroopassa, Afrikassa ja Amerikan mantereilla. Monissa aasialaisissa keittiöissä mausteneilikkaa käytetään liharuoissa ja riisin maustamisessa. Skandinaavisessa keittiössä neilikkaa käytetään etenkin jouluruoissa: kinkussa ja glögissä. Muualla Euroopassa sitä käytetään yleisemmin liharuoissa ja säilykkeissä. Sitä käytetään myös maustekastikkeissa, kuten worcesterkastikkeessa.

Indonesiassa ja Kreikan suunnalla mausteneilikkaa poltetaan tupakan seassa. Mausteneilikan pureskeleminen raikastaa hengityksen, mikä on tiedetty jo muinaisessa Kiinassa.

Historia 
Mausteneilikan historia hyötykasvina on tuhansien vuosien pituinen. Kuivattua maustetta on viety Molukkien saarilta nykyisen Indonesian alueelta Kiinaan jo noin 2 500 vuotta sitten. Kasvia istutettiin myös muille Indonesian saarille. Maustetta tuotiin myöhemmin myös muualle Aasiaan ja Eurooppaan. Se oli pitkään arvokas tuote, ja Euroopan valtiot taistelivat 1600–1800-luvuilla saarista, joilla puuta kasvoi. 1600-luvulla Alankomaat valloitti Molukkien alueen ja sai käytännössä monopoliaseman mausteneilikan kaupassa. 1800-luvulla kasvia alettiin levittää laajalti viljelykseen muille trooppisille alueille.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Mausteneilikka (Syzygium aromaticum)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Syzygium aromaticum 
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Clove oil 

Jambolaanit
Maustekasvit
Suitsuke
Seulonnan keskeiset artikkelit
Johanneksenleipäpuu

Johanneksenleipäpuu (Ceratonia siliqua) on hernekasveihin (Fabaceae) kuuluva kasvi. Se kasvaa Välimeren, Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja Turkin alueella. Kasvi tunnetaan myös nimellä Carob.

Kuvaus

Johanneksenleipäpuu on ikivihreä, noin 15 metriä korkeaksi kasvava puu. Se kukkii elokuun ja lokakuun välillä. Lehdet ovat nahkeat ja muodostuvat 6–10 soikeasta, ehytlaitaisesta lehdykästä. Hedelmät ovat 20 cm pitkiä palkoja.

Käyttö 
Johanneksenleipäpuu on kotoisin Välimeren alueelta ja jo antiikin kreikkalaiset tekivät tunnetuksi sen hedelmää ympäri tuntemaansa maailmaa. Johanneksenleipäpuusta valmistetaan suklaan ja kaakaon korviketta, joka on rasva- ja energiapitoisuudeltaan vain murto-osan vastaavasta määrästä suklaata tai kaakaota. Johanneksenleipäpuujauheen E-koodi on E410.

Johanneksenleipäpuun siemeniä on ennen käytetty punnuksina muun muassa jalokiviä punnittaessa. Siemenen massaan perustuu yksikkö karaatti, joka kuitenkin myöhemmin standardoitiin vastaamaan 0,2 grammaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
United States Department of Agriculture (USDA): Ceratonia siliqua 
Flora of China: Ceratonia siliqua 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Ceratonia siliqua 

Johanneksenleipäpuut
Puut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Rohtokalmojuuri

Rohtokalmojuuri (Acorus calamus) on vanha rohdoskasvi, joka on peräisin Intiasta tai Etelä-Kiinasta Himalajan seudulta. Eurooppaan se kuitenkin on kerinnyt jo niin varhain, että antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset käyttivät kalmojuurta sekä lääkinnällisiin tarkoituksiin että mausteena. Erityisen suosittua oli käyttää lehtiä kerman tai maidon maustamiseen.

Rohtokalmojuurta kasvaa vesistöjen rannoilla. Sillä on suuret, miekkamaiset lehdet, suikertava maavarsi ja tiiviit tähkämäiset kellertävät kukinnot. Se kasvaa noin 70 cm korkeaksi.

Nykyisin siitä tavataan laajoilla alueilla tulokaskasvina sekä Euroopassa, Amerikassa että paikoin Aasian pohjoisosassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pohjolan kasvien pauloissa: Acorus calamus – rohtokalmojuuri
 Kasviatlas 2020: Rohtokalmojuuren (Acorus calamus) levinneisyys Suomessa.
 Suomen Lajitietokeskus: Rohtokalmojuuri (Acorus calamus)
Kalmojuuri, Eliaksen yrittitarha (Internet Archive)

ITIS: Acorus calamus 
United States Department of Agriculture (USDA): Acorus calamus 
Flora of China: Acorus calamus 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Acorus calamus 

Kalmojuuret
Yrtit
Kamomillasaunio

Kamomillasaunio (Matricaria chamomilla) on asterikasveihin kuuluva mauste- ja rohdoskasvi. Sen nimi on peräisin kreikankielisestä sanasta ”chamimelon” eli maaomena, joka johtuu sen lehtien omenamaisesta tuoksusta. Kamomillasaunio esiintyy Etelä-Suomessa, varsinkin muutamilla kaupunkiseuduilla, paikallisesti melko yleisenäkin ja satunnaisesti muualla Suomessa. Se on maassa muinaistulokas.

Egyptiläiset ovat käyttäneet kamomillasauniota sekä lääkinnällisiin tarkoituksiin että värjäykseen. Keskiaikana kamomillasaunio oli suosittu yrtti tuoksunsa vuoksi. Kamomillasaunio kuuluu kauppayrtteihin.

Kamomillasauniota muistuttavia kasveja ovat peltosaunio eli saunakukka (Matricaria perforata) ja merenrannoilla kasvava merisaunio (Tripleurospermum maritinum).
__notoc__

Lääkekasvina

Kamomillateetä on käytetty luonnonlääkkeenä vatsavaivoihin sekä lievän ahdistuksen ja unettomuuden hoitoon. Se sisältää apigeniini-nimistä flavonoidia. Nukahtamista auttavaa ominaisuutta ei ole tutkittu kontrolloiduissa kliinisissä tutkimuksissa.

Kamomilla sisältää kumariinia halpojen kanelien tapaan. Kumariini on myrkyllistä maksalle ja voi altistaa syövälle. Sen vuoksi kamomillateen käyttöä suositellaan kohtuudella. Kamomilla voi aiheuttaa myös keskenmenon aiheuttavia kohdun supistuksia, joten raskaana oleville sitä ei suositella.

Kamomillasauniota ei pidä sekoittaa jalosauramoon (Anthemis nobilis), joka tunnetaan myös roomalaisena kamomillana. Kamomillasaunio puolestaan tunnetaan yleisesti saksalaisena kamomillana.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Kamomillasaunion (Matricaria chamomilla) levinneisyys Suomessa.
Luontoportti: Kamomillasaunio (Matricaria chamomilla)
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Kamomillasaunio (Matricaria chamomilla)
Suomen Lajitietokeskus: Kamomillasaunio (Matricaria chamomilla)
 Kamomillasaunio, Eliaksen yrttitarha (Internet Archive)
Yrttitarha: Kamomillasaunio (Matricaria recutita)
Den virtuella floran: Kamomillasaunio (Matricaria recutita) 
United States Department of Agriculture (USDA): Matricaria recutita 

Tuoksusauniot
Yrtit
Lääkekasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kiisseli

Kiisseli on suurustettu makea keittomainen jälkiruoka, josta käytetään myös nimitystä mehukeitto. 

Kiisseli-sana tulee venäjän kielestä ( = hapahko jauhopuuro, hyytelö), ja Venäjällä se tarkoittaa karkeista kaurajauhosta hapatettua ja keitettyä velliä, jota syödään maidon ja voisilmän kera.
Läntisessä Suomessa käytettiin kiisselistä nimitystä kräämi, joka liittyy  () Esimerkkinä lounais-Suomessa esim joulupöytään kuului pitkään luumukräämi eli luumukiisseli.

Nykyisin kiisseli tarkoittaa suomen yleiskielessä perunajauhoilla suurustettua makeata jälkiruokaa. 

Kiisseli voidaan keittää mehuun. Se suurustetaan yleensä peruna- tai maissijauhoilla, joskus myös tapiokalla. Maissijauhoilla suurustetusta kiisselistä ei kuitenkaan tule kirkasta, joten sitä käytetään lähinnä maitopohjaisissa kiisseleissä.. Suurustettuun kiisseliin voidaan lisätä tuoreita tai pakastettuja marjoja.

Luumukiisseli ja -kreemi
Luumukiisseli, johon luumujen lisäksi voidaan käyttää esimerkiksi rusinoita, on yleinen joulupuuron lisäke. Jos siinä on muitakin kuivattuja hedelmiä, sitä kutsutaan sekahedelmäsopaksi. Kermavaahdon kera nautittava kiisselimäinen luumukreemi tai -kräämi on monen suomalaispitäjän perinneruoka.

Raumalainen perinneruoka on luumu-rusinakiisseli nimeltä topseilvellinki.

Eteläkarjalainen kaurakiisseli 

Eteläkarjalainen perinnejälkiruoka on kaurakiisseli, joka valmistetaan kaurasta hapattamalla.

Lähteet 

Jälkiruoat