joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pihasyreeni

Pihasyreeni (Syringa vulgaris) on oliivikasvien (Oleaceae) heimoon kuuluva lehtipensas, joka on suosittu koristekasvi. Se kasvaa luonnonvaraisena Kaakkois-Euroopassa.

Kuvaus 

Pihasyreeni on pystyversoinen ja tiheä, 6–7 metrin korkuiseksi kasvava pensas. Herttamaiset ja suipot lehdet ovat 5–10 cm:n pituiset. Voimakastuoksuiset ja yleensä violetinväriset kukat ovat kerrannaisissa, 10–20 cm pitkissä tertuissa.

Pihasyreenistä on jalostettu koristekasvikäyttöön lajikkeita, joiden kukkien väri vaihtelee valkoisesta tummanviolettiin. Jalostettuja pihasyreenilajikkeita kutsutaan myös jalosyreeneiksi . Viljellyt lajikkeet kasvavat yleensä 4–5 metrin korkuisiksi. Jalosyreenejä alettiin jalostaa 1850-luvulla.

Koristekasvikäyttö 

Pihasyreeni on vaatimaton kasvupaikan suhteen. Suomessa pihasyreeni on kestävä Etelä-Lappiin saakka. Etelä-Suomessa kukinta-aika on kesäkuu, pohjoisessa heinäkuu. Pihasyreeneitä tuotiin Suomeen jo 1720-luvulla.

Jalosyreenilajikkeet ovat talvenarkoja ja niitä voidaan Suomessa viljellä vain eteläisimmässä osassa maata.

Lajikkeita ja lajikeryhmiä 

Syringa vulgaris 'Alba'
Syringa vulgaris Vulgaris-ryhmä – jalosyreeni

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Pihasyreeni (Syringa vulgaris)
 Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Pihasyreeni (Syringa vulgaris)
 Luontoportti: Pihasyreeni (Syringa vulgaris)
 Arboretum Mustila: Pihasyreeni (Syringa vulgaris)
 Den virtuella floran: Syren (Syringa vulgaris) 
 ITIS: Syringa vulgaris 
 United States Department of Agriculture (USDA): Syringa vulgaris 
 Pherobase: Floral volatiles of Syringa vulgaris 
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Syringa vulgaris

Syreenit
Iisalmen Sanomat

Iisalmen Sanomat on Iisalmessa kuusi kertaa viikossa ilmestyvä sitoutumaton sanomalehti. Lehteä julkaisee Iisalmen Sanomat Oy ja sen päätoimittaja on Tarja Lappalainen.

Lehden markkina-alueeseen kuuluvat Iisalmi, Vieremä, Sonkajärvi, Kiuruvesi, Pielavesi sekä Lapinlahti, ja levikkialueeseen näiden lisäksi Varpaisjärvi, Pyhäjärvi, Pyhäntä, Keitele sekä Rautavaara. Sen lukijamäärä on 42 000 (KMT 2006) ja levikki 10 042 (LT 2017).

Iisalmen Sanomat alkoi ilmestyä vuonna 1925. Se sitoutui Suomen Keskustaan vuoteen 2000 asti, jolloin se muuttui sitoutumattomaksi. Vuonna 2006 lehti vaihtoi broadsheet-formaatin tabloidimuotoon.

Lehden päätoimittajat

Otto Laitinen 1925 
Ville (Kalle Waldemar) Piilonen 1926–1927
Jalmari Lampela 1928
Otto Laitinen 1928
Ville Piilonen 1929–1949
Lauri Kulmala 1949–1960
Paavo Kähkölä 1960–1963
August Liimatainen 1963
Unto Kivelä 1963–1985
Risto Ylitalo 1985–2008 (toisena päätoimittajana Heikki Paltemaa 1985–1993)
Mai Koivula 2008–2012
Jarkko Ambrusin 2013–2016
Kari Angeria 2016–2022
Tarja Lappalainen 2022-

Lähteet
Iisalmen Sanomat 13.8.2007
CD-Facta (2005) Iisalmen Sanomat. WSOY

Viitteet

Suomalaiset sanomalehdet
Iisalmi
Nobuyuki Aihara

Nobuyuki Aihara (, 16. joulukuuta 1934 Takasaki, Gunman prefektuuri – 16. heinäkuuta 2013 Takasaki, Gunman prefektuuri) oli japanilainen telinevoimistelija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.

Aihara voitti kultamitalin vuoden 1960 Rooman olympiakisojen permannolla ja joukkuekilpailussa. Hän saavutti samoilla telineillä olympiahopeaa Melbournessa 1956 ja maailmanmestaruuden vuonna 1962. Yhteensä Aihara voitti neljä olympia- ja neljä MM-mitalia.

Aihara kuoli keuhkokuumeeseen Takasakissa 16. heinäkuuta 2013, 78-vuotiaana. Hänen vaimonsa Toshiko (o.s. Shirasu) voitti joukkuekipailun olympiapronssia Tokiossa 1964. Heidän Yutaka-poikansa saavutti joukkuekilpailun olympiapronssia Barcelonassa 1992.

Saavutukset

Olympiakisoissa 

 Melbourne 1956
 Hopeaa joukkuekilpailussa
 Hopeaa permannolla
 Viides renkailla
 Kuudes nojapuilla
 Rooma 1960
 Kultaa joukkuekilpailussa
 Kultaa permannolla
 Neljäs nojapuilla
 Viides renkailla
 Seitsemäs moniottelussa

MM-kisoissa 

 1958
 Hopeaa renkailla
 Hopeaa joukkuekilpailussa
 1962
 Kultaa permannolla
 Kultaa joukkuekilpailussa

Lähteet 

 
 
 Nobuyuki Aihara Bio, Stats and Results  Olympics at Sports-Reference.com

Viitteet 

Japanilaiset olympiavoittajat
Japanilaiset telinevoimistelijat
Vuonna 1934 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Adrasteia

Adrasteia (, "pakenematon") oli kreikkalaisessa mytologiassa kreetalainen nymfi, jolle Rhea uskoi Zeus-pienokaisen hoidettavaksi suojellakseen tätä isältään Kronokselta Dikti-vuoren luolassa. Sisarensa Idan, Ida-vuoren nymfin, kanssa he huolehtivat Zeuksesta. Sisaret juottivat lasta Amaltheia-vuohen maidolla. Heidän kanssaan lapsesta huolehtimassa olleet korybantit, jotka mainitaan heidän veljikseen, peittivät lapsen huudon Kronoksen kuuluvilta miekkojansa ja kilpiensä kalskeella. Adrasteian kerrotaan antaneen Zeukselle tämän ollessa sylilapsi leikkikaluksi kauniin kullan ja sinisen värisen pallon, joka taivaalle heitettäessä jätti liekehtivän vanan peräänsä. Kreetalaisissa kolikoissa onkin antiikin aikana kuvattu Zeus istumassa maapallon päällä, joka symboloi samalla tavoin hänen valtaansa maailmaan.

Adrasteian kerrottiin useimmiten olleen Melisseuksen tytär, mutta Hyginus kertoo kuullensa joidenkin pitävän häntä Okeanoksen lapsena. Lisäksi Euripideen näytelmässä Rhesos Adrasteia rinnastetaan Nemesikseen, ylpeyden rankaisijaan, ja sen sijaan, että olisi ollut Zeuksen hoitaja, hän olisikin ollut Zeuksen tytär.

Lähteet 

Nymfit
Tanskan Superliiga

Tanskan Superliiga (), on Tanskan jalkapallon korkein sarjataso. Vuoteen 1991 asti sarjaa kutsuttiin 1. divisioonaksi. Sarjassa pelaa 12 joukkuetta, ja jokainen niistä kohtaa jokaisen kolmesti. Joukkueille kertyy sarjan aikana 33 ottelua. Sarja alkaa heinäkuun lopussa ja päättyy toukokuussa. Väliin tosin osuu usean kuukauden talvitauko. Sarjan päätteeksi kaksi huonoimmin sijoittunutta joukkuetta putoaa alempaan sarjaan.

Joukkueet kaudella 2022–2023

Mestarit

Lähteet

Tanskan jalkapallo
Superliiga
Sātavāhana

Sātavāhana oli dynastia, joka hallitsi Intian keskiosia nykyisen Andhra Pradeshin osavaltion tienoilla  suunnilleen vuosina 230 eaa.–199.  Sātavāhanat vakiinnuuttivat alueen levottomia oloja Maurya-valtakunnan romahdettua.

Sātavāhana-dynastia kehittyi Mayrya-hallitsija Ašokan suojeluksessa ja jonkinlaisessa vasallisuhteessa. Tämä tutustutti heidät buddhalaiseen uskoon. Ašokan kuoltua Sātavāhanat julistautuivat itsenäisiksi. Hallitsijoina Sātavāhanat tukivat sekä brahmiineita että buddhalaisia. Hallintomalli periytyi paljolti Mayryakaudelta. Sātavāhanan hallintokaudella yhteiskunnalliset ryhmät alkoivat erota toisistaan, ja alue alkoi kehittyä heimoyhteiskunnasta kohti kastilaitosta. 

Sātavāhanat olivat ensimmäisiä syntyperäisiä intialaisia hallitsijoita, jotka lyötättivät kuvallaan koristeltuja kolikoita. He kävivät kauppaa kreikkalaisten ja roomalaisten kanssa.

Dynastian ensimmäinen kuningas oli nimeltään Simuka. Hänen vallassaan olivat Maharashtra, Malwa ja Madhya Pradesh, ja pääkaupunki Junnar oli Punen lähellä Maharashtrassa. Hänen veljensä oli seuraava hallitsija, ja laajensi valtiota länteen ja etelään. Tämän seuraaja Satakarni puolestaan laajensi pohjoiseen ja siirsi pääkaupungin Paithaniin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Discover India  (satavahanojen ajan vaatteista)

Intian kuningaskunnat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Aurangzeb

Aurangzeb (), tunnettiin myös nimellä Alamgir I (pers. عالمگیر) (s. 6. marraskuuta 1618 – k. 3. maaliskuuta 1707 oli Suurmogulien valtakunnan kuudes hallitsija. Hän oli vallassa vuodesta 1658 kuolemaansa saakka. Aurangzeb tunnettiin hurskaudestaan ja uskonkiihkostaan. Hän pyrki tekemään hanbali-koulukunnan mukaisen šarian ainoaksi laiksi valtakunnassaan.

Aurangzeb hallitsi Hindustania 48 vuotta ja hän laajensi mogulivaltakunnan suurimmilleen, jolloin valtakunta käsitti lähes koko Intian niemimaan. Vain niemimaan eteläisin kärki ei kuulunut Aurangzebin valtakuntaan. Aurangzebin jatkuvat sodat muodosti valtakunnasta liian laajan ja iso osa kansasta ei ollut tyytyväinen hänen hallintoonsa.

Aurangzeb on yhä ristiriitainen hahmo Intian historiassa. Hänen uskontopolitiikkansa saattaa edelleen olla uskonnollisten ja poliittisten ryhmien välisten konfliktien taustalla Intiassa ja Pakistanissa. Aurangzebia pidetään viimeisenä voimakkaana mogulihallitsijana. Hänen seuraajillaan ei ollut samanlaista mahtia. Mogulivaltakunnan syrjäyttikin 1700-luvulla hindulainen marattien valtakunta.

Katso myös 

 Šarian historia

Lähteet

Viitteet 

Intialaiset suurmogulit
Vuonna 1618 syntyneet
Vuonna 1707 kuolleet
Turun Urheilupuiston yläkenttä

Turun Urheilupuiston yläkenttä on Turun Urheilupuistossa sijaitseva jalkapallostadion, joka avattiin vuonna 1928. Stadion toimii muun muassa Kansallisessa liigassa pelaavan TPS:n naisten joukkueen ja Vaahteraliigassa pelaavan Trojansin kotikenttänä. Pääkatsomon kapasiteetti on 730 katsojaa.

Historia 

Vielä 1800-luvun loppupuolella nykyinen urheilupuiston alue oli täysin hoitamatonta, suurelta osin paljasta kalliota. Talvella 1893 kaupunginvaltuusto teki päätöksen, jonka myötä alue luovutettiin 25 vuoden ajaksi vuokralle Turun Urheilunystäväin yhdistykselle. Köyhä yhdistys ei kuitenkaan halukkuudestaan huolimatta pystynyt edelleenkään pitämään puistoa hyvässä kunnossa. Yhditys yritti lopulta kehittää toimintaansa ja 1920-luvun puolivälistä alkaen puistossa tehtiin useita parannuksia. Kesällä 1928 päätettiin yläkenttä uudistaa kansainväliset mitat täyttäväksi jalkapallokentäksi. Yläkentän katsomo valmistui pari vuotta myöhemmin. Se tuhoutui tulipalossa vuonna 1985, ja sen paikalle rakennettiin uusi betonirakenteinen katsomo.

Ominaisuudet 

Kenttä toimii sekä jalkapallo-, että amerikkalaisen jalkapallon kenttänä. Kenttä on lisäksi useiden juniorijalkapallojoukkueiden kotikenttä.. Yläkentän koko on 64 × 104 m, ja sen pinnoite on vuonna 2008 asennettu tekonurmi.  Pääkatsomon kapasiteetti on 610 istumapaikkaa ja 120 seisomapaikkaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Urheilupuiston yläkenttä Turun kaupungin sivuilla 

Suomen jalkapallostadionit
Turun urheilupaikat
III kaupunginosa
Pete Wilson

Peter Barton "Pete" Wilson (s. 23. elokuuta 1933 Lake Forest, Illinois) on yhdysvaltalainen lakimies ja republikaanisen puolueen poliitikko. Uransa aikana Wilson on toiminut muun muassa Yhdysvaltain senaattorina ja Kalifornian kuvernöörinä.

Ura
Vuosina 1967-1971 Wilson istui Kalifornian lainsäädäntöelimen alahuoneessa, eli edustajainhuoneessa. Vuosina 1971–1983 hän toimi San Diegon pormestarina, vuosina 1983–1991 Yhdysvaltain senaattorina ja vuosina 1991–1999 Kalifornian 36. kuvernöörinä.  

Kuvernöörinä Wilson tiukensi Kalifornian rikoslakia allekirjoittamalla three strikes -lain, jossa säädettiin rikoksentekijöiden pakolliseksi rangaistukseksi vähintään 25 vuoden elinkautisen rangaistuksen kolmannen kerran rikoksentekijöille.  Wilson tuki myös teloitusten aloittamista osavaltiossa 25 vuoden moratorion jälkeen. Ensimmäinen kuolemaan tuomittu vanki Robert Alton Harris teloitettiin San Quentinin kaasukammiossa huhtikuussa 1992.  Yhteensä viisi ihmistä teloitettiin Wilsonin hallinnonsa aikana. Wilson kannatti Proposition 187 -lakiehdotusta, joka olisi estänyt laittomia siirtolaisia saamasta julkista terveydenhuolta, koulutusta tai muita palveluja osavaltiossa. 

Wilson pyrki puolueensa presidenttiehdokkaaksi vuoden 1996 presidentinvaaleihin, mutta vetäytyi ehdokkuudesta jo syksyllä 1995, ennen esivaaleja. Hän on koulutukseltaan lakimies. 

Wilson toimi Arnold Schwarzeneggerin vuoden 2003 kuvernöörivaalikampanjan varapuheenjohtajana.

Yksityiselämä
Wilson on ollut naimisissa vaimonsa Gayle Edlundin kanssa vuodesta 1983 lähtien. Hänellä on kaksi lapsipuolta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kalifornian kuvernöörit
Yhdysvaltain senaatin jäsenet
Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot
Yhdysvaltalaiset pormestarit
Vuonna 1933 syntyneet
Elävät henkilöt
Jeu provençal

Jeu provençal on eteläranskalaista alkuperää oleva kuulapeli. Sillä on edelleen kotimaassaan laajaa kilpailutoimintaa, vaikka se onkin menettänyt paljon harrastajia "tytärlajilleen" petankille, ja sitä pelataan jonkin verran myös Pohjois-Italiassa.

Pelin kulku 

Peliä pelataan samanlaisin kuulin ja maalipalloin kuin petankkia, ja peleillä on paljon muitakin yhtäläisyyksiä. Tarkoitus on siis kerätä pisteitä heittämällä mahdollisimman monta omaa kuulaa lähemmäksi maalipalloa kuin vastapuolen paras kuula. Eriä pelataan, kunnes toinen joukkue on saanut kokoon 13 pistettä.

Selvimmät erot ovat maalipallon heiton pituudessa ja kuulan heittotavassa. Pelikierros alkaa sillä, että maalipallo heitetään 15–20 m:n etäisyydelle heittoympyrästä (petankissa 6–10 m). Maalipallo voi pelin aikana siirtyä pelin katkeamatta, mikäli pysytään rajatulla pelialueella (pääsääntöisesti 4 × 24 m) tai jos rajaamattomalla pelikentällä maalipallo siirtyy yli 40 m:n päähän.

Heittoon lähdetään 35–50 cm:n läpimittaisesta heittoympyrästä, mutta iskuheitossa (jossa siis on tarkoitus osua vastustajan kuulaan) heittäjä saa ottaa heittoympyrästä lähtien kolmen askeleen vauhdin.

Vastaavasti asetusheitossa (jossa on tarkoitus sijoittaa oma kuula haluttuun paikkaan) heittäjä saa valintansa mukaan joko
astua toisella jalallaan yhden askelen johonkin suuntaan, toisen jalan jäädessä heittoympyrään, ja heittää tästä asennosta tai
astua toisella jalallaan johonkin suuntaan ja heittää sillä jalalla seisten, palaten lopuksi heiton jälkeen takaisin heittoympyrään.

Juuri pelille luonteenomaisista vauhtiaskelista ja asetusheittoon kuuluvasta lievästä akrobatiasta johtui, että pelistä kehittyi toinen versio, joka nykyään tunnetaan nimellä petankki.

Aiheesta muualla 
 Pelin säännöt   – Sääntöjä ei liene koskaan suomennettu.

Kuulapelit
Jokijärvi

Jokijärvi voi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:

 Jokijärvi, kylä Konnevedellä
 Jokijärvi, kylä Pielavedellä
 Jokijärvi, järvi Hämeenlinnassa
 Jokijärvi, järvi Ikaalisissa
 Jokijärvi, järvi Keuruulla lähellä Pihlajaveden asemaa
 Jokijärvi, järvi Keuruun Vuoriperällä
 Jokijärvi, järvi Keuruun Yltiällä
 Jokijärvi, järvi Konnevedellä lähellä Jokijärven kylää
 Jokijärvi, järvi Konnevedellä lähellä Toikkalankylää
 Jokijärvi, järvi Mäntyharjussa
 Jokijärvi, järvi Pieksämäellä lähellä Niskakoskea
 Jokijärvi, järvi Pieksämäen Vilhulassa
 Jokijärvi, järvi Saarijärvellä
 Jokijärvi, järvi Taivalkoskella
 Jokijärvi, kylä Taivalkoskella 
 Jokijärvi, järvi Ylöjärven Poikeluksessa
 Alinen Jokijärvi, järvi Orivedellä
 Ylinen Jokijärvi, järvi Orivedellä

Suomessa on 35 yli hehtaarin laajuista Jokijärvi-nimistä järveä.

Lähteet

Järvien täsmennyssivut
Myllykoski

Myllykoski voi viitata seuraaviin asioihin:

 Voimalaitoksia
 Myllykosken voimalaitos Kuusamossa Kuusinkijoessa
 Myllykosken voimalaitos Anjalankoskella
Maantieteellisiä kohteita
 Myllykoski, Kouvolan kaupunginosa entisen Anjalankosken kaupungin alueella
 Myllykoski, taajama Kouvolan Anjalankoskella, osa Myllykosken kaupunginosaa
 Myllykosken rautatieasema Kouvolan Anjalankoskella 
 Myllykoski, kylä Toholammilla
 Myllykoski, kylä Ylistarossa 
 Myllykoski, koski Kuusamossa Kitkajoessa

Teollisuusyrityksiä
Myllykoski Oyj, suomalainen metsäteollisuusyritys
Myllykoski Paper Oy, Myllykoski Oyj:n tytäryhtiö

Sukunimi
Aleksi Myllykoski (s. 1975), suomalainen muusikko, DJ, äänisuunnittelija ja musiikkituottaja
Elsa Myllykoski (1917–1994), suomalainen kirjailija
Jari Myllykoski (s. 1959), suomalainen Vasemmistoliiton kansanedustaja
Joni Myllykoski (s. 1984), suomalainen jääkiekkomaalivahti
Matti Myllykoski (s. 1958), suomalainen teologi ja eksegeetikko
Mikko Myllykoski (s. 1963), tiedekeskus Heurekan toimitusjohtaja
Mikko Myllykoski (s. 1972), suomalainen jääkiekkoilija
Minna Myllykoski (s. 1982), suomalainen kestävyysjuoksija
Pekka Myllykoski (1959–2017), suomalainen laulaja ja sanoittaja

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Brasilian Grand Prix 2003

Brasilian Grand Prix 2003 oli Formula 1 -sarjan historian 700. osakilpailu, joka ajettiin 6. huhtikuuta 2003 Autódromo José Carlos Pace -radalla Brasiliassa. Tapahtumarikkaan kilpailun yllätysvoittajaksi nousi lopulta Jordanin Giancarlo Fisichella, jolle voitto oli hänen uransa ensimmäinen. Alun perin kilpailun voittajaksi julistettiin järjestäjien sääntötulkintavirheestä johtuen Kimi Räikkönen, joka luovutti voittajan palkinnon Fisichellalle kahden viikon kuluttua San Marinossa. Kolmanneksi ylsi Fernando Alonso, joka ajoi kilpailun aikana ulos, eikä pystynyt osallistumaan palkintojenjakotilaisuuteen.

Aika-ajot

Kilpailu 

Fernando Alonso kolaroi Mark Webberin autosta irronneisiin romuihin (Webber oli kolaroinut)  ja jäi tien sivuun poikittain. Alonson kolarin takia paljon romua jäi radalle, ja kilpailu keskeytettiin 56. kierroksen aikana.

Muuta 

Jarno Trullin 100. kilpailu.
Kilpailu aloitettiin turva-auton takaa.
Jordanin 200. kilpailu ja viimeinen voitto.
Viimeisin voitto Fordin moottoreilla.
 Heinz-Harald Frentzen ajoi kilpailun läpi ilman varikkokäyntejä.

Johtokierrokset

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kuvia kilpailusta

Brasilian Grand Prix
Live at Metropol

Live at Metropol on Hurriganesin livealbumi vuodelta 1988 (ja samalla käytännössä yhtyeen jäähyväisalbumi). Remu Aaltonen oli luvannut jo edellisenä vuonna, että Hurriganes tekee ainakin livelevyn seuraavan kesän comeback-keikasta, mutta epäonnistuneiden nauhoitusten takia yhtye myi lisää keikkoja kesälle, johon lukeutui muun muassa Giants of Rock -festivaali, jossa pääesiintyjänä oli Motörhead. Kasvavien ongelmien vuoksi Albert Järvinen erotettiin ja apuun pyydettiin entinen Hurriganes-kitaristi Janne Louhivuori. 

Muutamien keikkojen jälkeen levy päätettiin äänittää ravintola Cafe Metropolissa Helsingissä. Keikkojen jälkeen bändi siirtyi Takomo-studiolle paikkaamaan Cisse Häkkisen basso-osuuksia ja Remun Aaltosen lauluosuuksia. Kappale "I Spy The Window" on laulettu studiossa uudelleen toisilla sanoilla, myös huutoja ja kertosäkeitä paikkailtiin. Aaltosen pyynnöstä Häkkinen lauloi kappaleet ”My Only One”ja ”I Will Stayn” uudelleen karheamalla äänellä. 

Aaltosen kertoman mukaan eräs kriitikko oli haukkunut tulevan livelevyn täysin ennen kuin sitä oli edes julkaistu. Kriitikko oli vielä väittänyt levyllä soittavan kolme rumpalia Aaltosen lisäksi. Pian Hurriganes hajosi, kun livelevyyn tarvittava materiaali oli saatu kasaan ja julkaistua.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Remu Aaltonen – laulu, rummut
 Cisse Häkkinen – laulu, basso
 Janne Louhivuori – kitara

Tuotanto 
 Hurriganes – tuottaja, miksaaja (Takomo-studiot)
 Tom Vuori – äänittäjä
 Juha Laakso – miksaaja
 Henrik Schütt – kuvat
 Jani – kuvat, kansikuva

Lähteet 

Vuoden 1988 konserttitallenteet
Hurriganesin albumit
Kuusisaarentie

Kuusisaarentie () on Helsingin Munkkiniemestä Espoon Keilaniemeen johtava tie tai katu. Sen alkaa Munkkiniemen ja Kuusisaaren väliseltä sillalta ja johtaa Kuusi- ja Lehtisaaren kautta Keilaniemeen, jossa se päättyy Kehä I:n liittymän. Sen jatkeina Munkkiniemessä ovat Pikkuniementie ja Ramsaynranta, jotka johtavat Munkkiniemen aukiolle, jonka kautta myös valtatie 1 kulkee Paciuksenkadun ja Huopalahdentien nimisinä.  

Kuusisaarentien varrella on kolme siltaa. Niistä pisin on noin 300 metrin pituinen Otaniemen silta kaupunkien rajalla Lehtisaaresta Espoon puoleiselle manterelle. Kaksi lyhempää siltaa johtavat Munkkiniemestä Kuusisaareen ja Kuusisaaresta Lehtisaareen,

Kuusisaarentietä pitkin kulkevat useat Helsingin seudun bussilinjat, muun muassa runkolinja 510, joka kulkee Itäkeskuksesta Westendinasemalle.

Nykyinen Kuusisaarentie rakennettiin pääosin 1950-luvun alussa. Aikaisemmin osittain samalla paikalla kulki Krimin sodan aikana rakennettu tykkitie, joka johti Munkkiniemestä Kuusi-, Lehti- ja Kaskisaaren kautta Lauttasaaren eteläkärkeen. Myös nykyisen Lehtisaarentien eteläosa noudattaa vanhaa tykkitien linjausta.

Entinen yhdystie 1142 

Nykyisen Kuusisaarentien (silloisen Karhusaarentien) osuus Kehä I:ltä Otaniementien risteykseen sekä Otaniementien alkuosa muodostivat aikaisemmin lyhyen yhdystien, jonka numero oli 1142. Vuonna 2010 Espoo kuitenkin teki kadunpitopäätöksen jolla Kehä I:n ja Otaniemen välinen osuus muutettiin kaduksi.

Nimi ja entiset nimet 
Nimi Kuusisaarentie annettiin ensin Munkkiniemessä manterella olevalle tieosuudelle, jonka nimi nykyisin on Kärkitie. Nimi vahvistettiin vuonna 1917 muodossa Granöntie (), mutta vuonna 1938 sen suomenkielinen nimi muutettiin Kuusisaarentieksi. Vuonna 1956 nimi vahvistettiin myös sen jatkeena olleelle Kuusisaaren päätielle, ja manterella oleva osuus muutettiin kaksi vuotta myöhemmin Kärkitieksi. Tien Lehtisaaressa oleva osuus sai vuonna 1961 nimen Otaniementie, mutta vuonna 1964 sekin muutettiin osaksi Kuusisaarentietä.

Tien Espoon puolella oleva osuus oli aikaisemmin osa Karhusaarentietä, joka käsitti myös Kehä I:n eteläisimmän osan sen ja nykyisen Kuusisaarentien liittymästä Länsiväylälle. Tie sai nimensä sen ja Länsiväylän risteyksen ympärillä sijainneen, nykyisin mantereeseen yhdistetyn Karhusaaren (). Sen sijaan Kehä I:n osuus Karhusaarentien liittymästä Turunväylälle sai jo 1960-luvulla nimen Hagalundintie (). Kehä I:n uudelleenrakentamisen yhteydessä, kun paikalle rakennettiin Keilaniemen tunneli, Espoo päätti antaa myös tunnelin ja Länsiväylän välissä olevalle Kehä I:n osuudelle nimen Hagalundintie, kun taas Karhusaarentien osuus Kehä I:n liittymästä Helsingin rajalle sai nimen Kuusisaarentie, joka sen jatkeella ennestään oli Helsingin puolella..

Lähteet 

Munkkiniemi
 Otaniemi
Helsingin kadut
Espoon liikenne
Vinterskugge

Vinterskugge on Isengardin ensimmäinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1994. Levy sisältää kolme aiemmin julkaistua demoa.

 Kappaleet 1–7 ovat Vandreren-demolta.
 Kappaleet 8–12 ovat Spectres over Gorgoroth -demolta.
 Kappaleet 13–16 ovat Horizons-demolta.

Kappaleet 

Vuoden 1994 kokoelma-albumit
Isengardin albumit
Sinirihmakala

Sinirihmakala (Trichogaster trichopterus) on rihmakaloihin kuuluva kala. Sen keltaista värimuunnosta kutsutaan joskus keltarihmakalaksi.

Koko ja ulkonäkö 

Sinirihmakala on pituudeltaan 10–15 cm. Yleisväriltään se on siniharmaa, koiraalla on varsinkin kutuaikana selvä täpläkuvio evissä ja pyrstössä. Rihmakalana myös sinirihmakalalla on pitkiksi rihmoiksi venyneet vatsaevät. Kalasta on myös keltainen, tummalaikkuinen ja hopeanhohtoinen värimuunnos.

Alkuperä
Sinirihmakalaa tavataan Laosissa, Thaimaassa, Kambodžassa ja Vietnamissa.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen 
Luonteeltaan sinirihmakala on aggressiivinen ja varsinkin kutuaikana koiras kiusaa tai häiritsee muita kaloja. Useampaa kuin yhtä koirasta ei voi pitää samassa altaassa. Yhtä koirasta kohti pitäisi olla 2-3 naarasta. Tällaiselle haaremille sopiva akvaario olisi 300 litrainen tai suurempi, johtuen kalan aggressiivisesta luonteesta. Yhtä sinirihmakalaa voi pitää jo vähän yli 150-litraisessa altaassa. Sinirihmakalan altaaseen ei kannata yhdistää muita rihmakaloja, kuten rauhallista hunajarihmakalaa tai sinirihmakalan kokoista, mutta paljon rauhallisempaa helmirihmakalaa. Myös lehtikaloja ja taistelukaloja on syytä välttää pitämästä sinirihmakalojen akvaariossa. Sinihmakala ei ole kuitenkaan kiinnostunut muun tyyppisistä kaloista, kuten monneista tai tetroista, mutta eviä ja rihmoja nyppiviä kaloja, kuten tiikeribarbeja tulisi välttää. Kutuaikana koiras rakentaa vaahtopesän.

Vesiolot ja ravinto
Veden lämpötilan tulisi olla 22–28 °C ja pH:n 6–8.

Ravinnoksi sinirihmakalalle kelpaavat kaikenlaiset kuivahiutaleruoat, kuten myös tuore ruoka tai pakasteruoat.

Lähteet

Aiheesta muualla  
Sannan & Tomin vedenalainen maailma (harrastajan sivut)
Antin akvaario (harrastajan sivut)

Rihmakalat
Akvaariokalat
Vuorelan Veikot

Vuorelan Veikot ry on  vuonna 2004 rekisteröity siilinjärveläinen rullakiekko-, salibandy- ja katukiekkoseura. Päälajeina seuralla ovat rullakiekko, salibandy, frisbeegolf sekä streethockey eli tossulätkä. Nimensä seura on saanut yhdistävästä ihailusta Mika ”Veikko” Niemisen taitoja kohtaan sekä Etelä-Siilinjärvellä sijaitsevasta Vuorelan kylästä, jossa seuran perustajajäsenet asuivat lapsina.

Historia

Rullakiekko 
Joukkue debytoi rullakiekon SM-liigassa kaudella 2007 pelaten kotiottelunsa Kuopiossa. Ensimmäisellä kahdella kaudella joukkue sijoittui SM-liigassa viidenneksi. Kaudella 2009 Vuorelan VEikot pääsivät juhlimaan historiansa ensimmäistä Suomen mestaruutta. Joukkueen yleisöennätys on vuoden 2009 ratkaisevasta finaalista 651 katsojaa. Kaudella 2010 Veikot saavuttivat SM-pronssia ja kaudella 2011 SM-hopeaa. 2012 Vuorelan Veikot palasivat jälleen mestaruuskantaan. Kaudella 2013 Veikot jäi SM-sarjassa pronssille, mutta voitti MLRH-Europe-karsintaturnauksen ja lunasti paikkansa seurajoukkueiden MM-turnaukseen Mannheimiin keväälle 2014, jossa juhlittiin kauden 2014 alkajaisiksi historiallista maailmanmestaruutta. Kesällä 2015 ja 2016 Veikot voittivat kolmannen ja neljännen Suomen mestaruutensa.

Salibandy 
Veikot aloittivat sarjamuotoisen kilpailutoiminnan osallistumalla Savo-Karjala -alueen V-divisioonaan vuonna 2005. Tuloksena 16 voittoa 16 ottelusta ja nousu IV-divisioonaan. Sama tahti jatkui ja keväällä 2007 Veikot juhlivat nousua III-divisioonaan, jossa vierähtikin kaksi seuraavaa vuotta. Kaudella 2008-2009 Vuorelan Veikot voitti Savo-Karjalan III-divisioonan lohkon ja nousi II-divisioonaan kaudeksi 2009-2010. Joukkue putosi II-divisioonasta kahden kauden jälkeen keväällä 2011 ja pelaa nykyään III-divisioonassa.

Katukiekko eli streethockey 
Streehockeyta on pelattu Suomen mestaruustasolla turnausmuotoisena vuodesta 2004 lähtien. Vuorelan Veikot ovat olleet mukana ainoana joukkueena alusta lähtien. 10. kerta sanoi toden, kun Veikot juhlivat viimein mestaruutta vuonna 2013. Saavutuksina Veikoilla on mestaruuden lisäksi yksi SM-hopea ja viisi SM-pronssia.

Saavutukset 
 Rullakiekko:
 MM-kultaa 2014
 SM-kultaa 2009, 2012, 2015, 2016
 SM-hopeaa 2011,2017, 2018
 SM-pronssi 2010, 2013, 2014

 Salibandy:
 V-divisioona, 1.sija (Savo-Karjala) 2005-2006
 IV-divisioona, 1.sija (Savo-Karjala) 2006-2007
 III-divisioona, 1.sija (Savo-Karjala) 2008-2009

 Streethockey:
 SM-kultaa 2013
 SM-hopeaa 2005
 SM-pronssia 2004, 2006, 2007, 2009, 2011

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seuran kotisivut

Suomalaiset rullakiekkoseurat
Suomalaiset salibandyseurat
Siilinjärveläiset urheiluseurat
Vuonna 2004 perustetut urheiluseurat
Pahalampi

Pahalampi on tamperelainen rulla- ja jääkiekkoseura, joka on pelannut rullakiekossa SM-liigassa vuodesta 2006. Seura on voittanut Suomen-mestaruuden vuosina 2008, 2010, 2013, 2014, 2017 ja 2019, SM-hopeaa vuonna 2007 ja SM-pronssia vuosina 2009, 2015, 2016, 2018 ja 2022. Seuran kotihalli on Kiekkobussi-areena.

Seura on nimetty Tampereen Viinikassa sijaitsevan samannimisen lammen mukaan. Lammen nimi ei viittaa pahuuteen vaan lammen kokoon, ”pahaisuuteen”.

Aiheesta muualla
 Seuran kotisivut
 Rullakiekkojoukkueen kotisivut

Suomalaiset rullakiekkoseurat
Tamperelaiset urheiluseurat
Vuonna 2006 perustetut urheiluseurat
Yōko Kanno

on japanilainen säveltäjä ja muusikko, joka tunnetaan parhaiten monien pelien, anime-elokuvien, televisiosarjojen, elokuvien ja televisiomainosten soundtrackien tuottamisesta.

Diskografia

Videopelien sävellykset

Animesarjojen ja -elokuvien sävellykset

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 
 

Japanilaiset säveltäjät
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Revonhännät

Revonhännät eli amarantit (Amaranthus) on trooppisilla ja subtrooppisilla seuduilla esiintyvä kasvisuku. Etelä- ja Keski-Amerikan alkuperäiskansat ovat tunteneet ravitsevan alkuviljan, amarantin (Amaranthus hypochondriacus) jo tuhansia vuosia.

Inkojen kiwicha, punarevonhäntä (Amaranthus caudatus) viihtyy Suomessa yksivuotisena koristekasvina. Suku on saanut nimensä antiikin Kreikan myyttisen amarantin mukaan – Kreikassa amaranttia pidettiin myyttisenä, kuihtumattomana kukkana.

Revonhäntiä 
 Argentiinanrevonhäntä (Amaranthus standleyanus)
 Helmirevonhäntä (Amaranthus leucocarpus)
 Hentorevonhäntä (Amaranthus viridis)
 Kansasinrevonhäntä (Amaranthus rudis)
 Kirjorevonhäntä (Amaranthus tricolor)
 Kreikanrevonhäntä eli kaitarevonhäntä (Amaranthus graecizans)
 Lusikkarevonhäntä (Amaranthus blitoides)
 Piikkirevonhäntä (Amaranthus spinosus)
 Pinaattirevonhäntä eli kohenevarevonhäntä (Amaranthus blitum)
 Poimurevonhäntä (Amaranthus crispus)
 Punarevonhäntä (Amaranthus caudatus tai A. hybridus subsp. caudatus)
 Rassirevonhäntä (Amaranthus palmeri)
 Rikkarevonhäntä (Amaranthus deflexus)
 Suppilorevonhäntä (Amaranthus polygonoides)
 Tummarevonhäntä (Amaranthus powellii, syn. Amaranthus hybridus subsp. powellii)
 Valkorevonhäntä (Amaranthus albus)
 Viherrevonhäntä (Amaranthus retroflexus)
 Viljarevonhäntä (Amaranthus hybridus)
 Hoikkarevonhäntä (A. hybridus subsp. hybridus)
 Meksikonrevonhäntä (A. hybridus subsp. hypochondriacus)
 Purppurarevonhäntä (A. hybridus subsp. cruentus) – syn. vaihtelevarevonhäntä (Amaranthus cruentus)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Amaranthus
 Suomen Lajitietokeskus: Revonhännät – Amaranthus
Savela, M: Revonhännät (Amaranthus)
Den virtuella floran: Amaranthus 
ITIS: Amaranthus 
United States Department of Agriculture (USDA): Amaranthus 
Flora of China: Amaranthus
Professori Itikaisen tutkimusretki

Professori Itikaisen tutkimusretki on ensimmäinen suomalainen sarjakuvakirja. Se ilmestyi WSOY:n kustantamana 21. marraskuuta 1911 (uusintapainokset 1930, 1945, 1991, 2001 ja 2011) Ilmari Vainion piirtämänä. Tätä julkaisupäivää vietetään epävirallisesti suomalaisen sarjakuvan juhlapäivänä. Vainio sai kirjasta palkkiona 200 markkaa, joka nykyrahassa on noin 700 euroa.

Lastenlehti Pääskynen julkaisi Professori Itikainen -sarjakuvaa. Professori Itikaisen tutkimusretkessä jokainen sivu on yksi sarjakuvan ruutu. Sivuja on yhteensä 48.

Tarinassa professori Itikainen ottaa tutkimusretkelleen mukaan toverinsa kapteeni Pyöryläisen ja matruusi Jukka Hyöryläisen. Matka alkaa Helsingistä Suomi-nimisellä laivalla. Laiva kärsii haaksirikon päiväntasaajan (maapallon kiertävän puomen) alituksen jälkeen Afrikan rannikolla. Professori joutuu ihmissyöjien vangiksi ja lihotettavaksi. Vapautusoperaatio onnistuu, mutta tämän jälkeen joukko joutuu petojen hyökkäyksen kohteeksi. Pakopaikaksi valitaan muinaiseläimiä vilisevä tulivuoren kraatteri. Vuoren uumeniin laskeutuu vesisanko, joka nostaa päähenkilöt Kiinan maahan. Sieltä matka jatkuu kuumailmapallolla, kunnes myrsky heittää kolmikon pallosta juuri pohjoisnavan yläpuolella. Tuuli kuljettaa heidät jäälautalla saarelle, joka onkin jättiläisvalaskala. Suomalainen valaanpyyntialus Wellamo korjaa kovia kokeneet sankarit mukaansa ja kohta näkyy taas Helsinki.

Kirja ei saanut jatkoa, mutta sankarikolmikko seikkaili vielä kerran vuonna 1914 Pääskysessä julkaistussa tarinassa. Siinä kolmikko teki huimapäisen lentoretken uudella keksinnöllä joulupukin luo kuuhun.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Anto Leikola: Professori Itikaisen tutkimusretki. Yliopisto 1/1997.
 Harri Römpötti: Professori Itikainen reissaa taas. Helsingin sanomat 7.2.2011.
 Reijo Valta: Professori Itikainen, sata vuotta. Pois työpöydältä 9.2.2011.
 Timo Ronkainen: Entistä ehompi Itikainen. Kvaak.fi 23.2.2011.
 Jokke Saharinen: Ilmari Vainio - Professori Itikaisen tutkimusretki. Savon sanomat 6.3.2011.

Suomalaiset sarjakuvat
Sarjakuva-albumit
Vuoden 1911 kirjat
Joensuun lyseon peruskoulu

Joensuun lyseon peruskoulu on Joensuun keskustassa toimiva yläkoulu, jossa on noin 430 oppilasta. Koulussa voi opiskella myös musiikki- , englanti- - ja liikuntaluokalla. Pääosa koulun oppilaista tulee keskustan, Linnunlahden, Kanervalan, Noljakan ja Marjalan alueilta. Koulu sijaitsee Joensuun lyseon lukion naapurissa.

Koulu aloitti toimintansa uudessa rakennuksessa keväällä 2007. Vanha 1950-luvulta peräisin oleva koulurakennus purettiin ja uusi koulu rakennettiin samalle tontille. Rakennusaikana oppilaiden kouluna oli Niinivaaran vanha koulu Tonttulankadulla.

Koulun rehtori on Anna Renko. Vararehtorina toimii Seppo Myllyoja 

Koulussa on 4 kerrosta ja hissi.

Lähteet
Koulun kotisivut

Aiheesta muualla
Kuvia uudesta koulurakennuksesta 

Joensuun peruskoulut
Inari (täsmennyssivu)

Inari voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

 Inari, kunta Lapin läänissä
 Inarin kirkonkylä, taajama Inarin kunnassa
 Inari eli Inarijärvi, järvi Inarissa
 Inari, kylä ja rajanylityspaikka Lieksassa
 Inari, riisin jumala
 Inari, naisen etunimi
 Inari, Rakel Jylhän käyttämä kirjailijanimi
 Inari, ravintola Helsingissä
 inarizushi, sushi, joka sisältää riisiä ja vihanneksia uppopaistetussa tofukääreessä
 Inari, Vesa-Matti Loirin musiikkialbumi
 1532 Inari, asteroidi.
Ronald Dworkin

Ronald Myles Dworkin (11. joulukuuta 1931 Providence, Rhode Island – 14. helmikuuta 2013 Lontoo) oli yhdysvaltalainen oikeusfilosofi, ja University College Londonin ja New York University School of Law'n oikeustieteen professori. Hänet tunnettiin panoksestaan oikeusfilosofian ja poliittisen filosofian alueella. Dworkinin näkemys lain ja oikeuden luonteesta on eräs suosituimpia nykyaikana.

Dworkinin mukaan oikeusjärjestelmän toimintaa ohjaavat myös institutionaalista tukea ja yhteisöllistä hyväksyntää nauttivat kirjoittamattomat oikeusperiaatteet pelkkien muodollisten oikeussääntöjen lisäksi. J. L. Mackie on luonnehtinut Dworkinin oikeusfilosofiaa ”kolmanneksi teoriaksi oikeudesta”, koska se sijoittuu oikeuspositivismin ja luonnonoikeusfilosofian väliin. 
Dworkin jakoi oikeudelliset periaatteet kahteen osaan: arvoperiaatteisiin, jotka tukevat kansalaisten yksilöllisiä oikeuksia, ja tavoiteperiaatteisiin, jotka edistävät yhteiskunnallisia tavoitteita. Lakia sovellettaessa arvoperiaatteet muodostuivat usein tavoiteperiaatteita tärkeämmiksi. Teoksessaan Law’s Empire Dworkin tukeutuu Hans-Georg Gadamerin ja Jürgen Habermasin hermeneuttiseen filosofiaan ja hakee esimerkiksi kirjallisuustieteen tulkintaproblematiikasta analogiatukea laintulkinnan luonteen ymmärtämiseen.

Teoksia 
 Taking Rights Seriously (1977)
 "Is There a Right to Pornography", julkaisussa Oxford Journal of Legal Studies (1981)
 A Matter of Principle (1985) – sisältää artikkelit "Is there really no right answer in hard cases?" ja "Liberalism" (1978)
 Law's Empire (1986)
 Philosophical Issues in Senile Dementia (1987)
 A Bill of Rights for Britain (1990)
 Life's Dominion (1993)
 Freedom's Law (1996)
 Sovereign Virtue: The Theory and Practice of Equality (2000)
 Justice in Robes (2006)
 Is Democracy Possible Here? Principles for a New Political Debate (2006)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Jarkko Tontti: Ronald Dworkin ja oikeus tulkintana. Oikeus 2/1996
 Ronald Dworkin, New York University 
 Ronald Dworkin , University College London 

Oikeusfilosofit
Yhdysvaltalaiset filosofit
Rhodes-stipendin saajat
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Q-Max

Q-Max on nesteytettyä maakaasua kuljettavien LNG-säiliöalusten (engl. liquefied natural gas) kokoluokka. Q tulee sanasta Qatar, valtiosta, joka on maailman suurin nesteytetyn maakaasun viejä. Alukset kuljettavat Qatarin maakaasua Japaniin, Yhdysvaltoihin, Italiaan ja Isoon-Britanniaan.

Q-Max-säiliöaluksen lastikapasiteetti on 262 000 – 266 000 kuutiometriä. Tyypillisen laivan pituus on 345 metriä, leveys 55 metriä ja syväys 12 metriä. Laivoissa on kaksi hidasta dieselmoottoria, dieselsähköinen voimansiirto ja kaksi potkuria. Koneteho on 2 × 21 770 kilowattia kierrosnopeudella 91 kierrosta minuutissa. Kuljetettava lasti on viidessä membraanisäiliössä ja laivoissa on kaasun uudelleennesteytyskoneisto.

Q-Flex on nesteytettyä maakaasua kuljettavien LNG-säiliöalusten kokoluokka, johon kuuluvien laivojen lastikapasiteetti on 210 000 – 217 000 kuutiometriä. Q-Flex tulee sanoista Qatar-Flexible. Flexible eli joustava tarkoittaa että qatarilaista maakaasua kuljettava laiva voi koostaan huolimatta käyttää olemassa olevia terminaaleja. Q-Max-laivat vaativat terminaaleihin muutoksia.

Q-Flexin lastikapasiteetti on 40 % suurempi kuin perinteisillä LNG-säiliöaluksilla; Q-Maxin lastikapasiteetti on 70 % suurempi. Tyypillisen Q-Flex-säiliöaluksen pituus on 302 metriä, leveys 50 metriä, syväys 12 metriä ja korkeus 70 metriä. Maakaasu kuljetetaan viidessä lastitankissa, joista kukin on kooltaan noin 50 × 50 × 70 metriä. Rakenteeltaan Q-Flex muistuttaa Q-Maxia. Ensimmäinen Q-Flex-laiva luovutettiin syyskuussa 2004. Kaikki Q-Flex-laivat on rakennettu Etelä-Koreassa kolmen yhtiön telakoilla: Hyundai Heavy Industries, Samsung Heavy Industries ja Daewoo Shipbuilding & Marine Engineering.

Laivatyypit
Assyrialaisten kansanmurha

Assyrialaisten kansanmurha oli Osmanien valtakunnassa vuosina 1914–1920 toteutettu satojen tuhansien  assyrialaiskristittyjen kuolemaan johtanut joukkotuho. Assyrialaisten omien laskujen mukaan kuolleita oli yli 750 000. Tapahtuma on jäänyt paljolti armenialaisten kansanmurhan varjoon. Turkki kiistää kyseessä olleen varsinaisen etnisen puhdistuksen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Nineveh.com

Osmanien valtakunta
Kristittyjen joukkomurhat
Kansanmurhat
Turkin historia
Meribassi

Meribassi (Dicentrarchus labrax) on bassien (Moronidae) heimoon kuuluva kalalaji, jota tavataan Atlantilla Euroopan länsirannikolla Tanskan salmia myöten. Sitä on myös Välimeressä ja Mustassameressä. Suomesta ensimmäinen meribassi saatiin elokuussa 1989 Luvialta. Viimeksi meribassi on saatu heinäkuussa 2007 Kotkasta.

Lähteet 
 Taksonomian lähde alaheimon sukuun asti: 
 Taksonomian lähde suvusta alaspäin: 
 Etelä-Suomen Merikalastajain Liiton kotisivut

Viitteet 

Bassit
Seulonnan keskeiset artikkelit
QuickBASIC

QuickBASIC on ohjelmointiympäristö ja kääntäjä, jonka Microsoft julkaisi BASIC-ohjelmointikieltä varten. Ohjelmaa ei tule sekoittaa MS-DOS 5:n ja 6:n mukana jaettuun kylkiäiseen QBasic-tulkkiin, joka oli vaillinainen versio QuickBASIC-kääntäjästä.

QuickBASIC sisälsi ohjelmankehitysympäristön (IDE) editoreineen ja kääntäjän. Sitä käytettiin lähinnä MS-DOS-aikoina, mutta myös Mac OSille (System Software 6 ja System 7) julkaistiin versio vuonna 1988. QuickBASIC laajensi MS-DOSin mukana tullutta GW-BASICia käyttäjän määrittelemillä tyypeillä, uusilla hallintarakenteilla ja paremmalla grafiikka- ja levytuella. Rivinumeroiden käyttö ei enää ollut pakollista.

Microsoft julkaisi QuickBASICin ensimmäisen version elokuussa 1985. Tuote sisälsi yhden 5.25″ levykkeen. Versiosta 2.0 lähtien siinä oli myös oma kehitysympäristö ja editori. Viimeinen erikseen myytävä QuickBASICin versio oli 4.5 vuodelta 1988. QuickBASICin kehitys jatkui kuitenkin osana Microsoft BASIC Professional Development Systemin (PDS, joskus myös QB 7.1) kehitystä aina vuoteen 1990.

Uudistukset vanhoihin BASIC-kieliin

Grafiikka
QuickBASIC sisältää useita piirtokomentoja ja mahdollisuuden käsitellä eri näyttötiloja. Niitä on yhteensä 13, ja ne on jaoteltu eri näyttötyyppien ja näytönohjainten mukaan. Lyhyt katsaus eri näyttötiloista:

Näyttötilat vaihdetaan SCREEN-komennolla. Esimerkkiohjelma, joka piirtää näytölle viivoja:
SCREEN 13 'näyttötila 13
CLS       'tyhjennetään näyttö
DO        'aloitetaan toistorakenne
  LINE (INT(RND * 320), INT(RND * 200))-(INT(RND * 320), INT(RND * 200)), INT(RND * 15) + 1 'piirretään satunnainen viiva
LOOP UNTIL INKEY$ <> CHR$(27) 'toistetaan, kunnes painetaan ESC

Tyypit
QuickBASIC:illa on mahdollista määrittää tyyppejä. Esimerkiksi peliohjelmoinnissa kannattaa tehdä muuttuja ukko ja sille tyyppi ukkoType, jossa on muuttujat X ja Y, jotka kertovat ukon sijainnin. Esimerkki:
TYPE ukkoType
 X AS INTEGER
 Y AS INTEGER
END TYPE
DIM ukko AS ukkoType
ukko.X = 32
ukko.Y = 178

PRINT "Ukko on koordinaateissa"; ukko.X; ","; ukko.Y

Kirjastot
QuickBASIC osaa luoda ja käsitellä kirjastoja, jotka voivat sisältää funktioita ja aliohjelmia. Kirjastot ladataan käytettäviksi, kun QuickBASIC käynnistetään. Kirjastotiedostojen pääte on .LIB. QuickBASIC:in mukana tulee myös joitakin kirjastoja.

Kääntäjä
QuickBASIC sisältää kääntäjän, joka kääntää ohjelmat EXE-tiedostoiksi. Tällöin ohjelmia voidaan myöhemmin ajaa ilman QuickBASIC:ia. QuickBASIC 4.5:llä tehtyjen ohjelmien ajamiseen tarvitaan tosin BRUN45.EXE -niminen ohjelma, mutta PDS:llä tehdyissä ei tarvita sitäkään.

Katso myös
Gambas – Avoimen lähdekoodin kilpailija Visual Basicille
Visual Basic
BASIC
QB64

Lähteet
QuickBASIC:in ohjetiedosto

Aiheesta muualla
Ohjelmointiputka: Aloittelijan QBasic-opas

BASIC
Microsoftin ohjelmistot
Ohjelmointiympäristöt
Raffa

Raffa on toinen kahdesta italialaisesta kuulapelistä. Toinen on nimeltään Volo, joka puolestaan on käytännössä sama kuin ranskalaistaustainen boule lyonnaise. Sanalla bocce viitataan italiassa molempiin lajeihin, tai jopa kuulapeleihin yleensä; erityistä peliä tai urheilulajia se ei siis tarkoita.

Raffa poikkeaa volosta melko vähän ja näkyvimmät erot koskevat pelivälineitä. 
 Kuulat
 synteettistä ainetta, värillisiä
 läpimitta 104–111 mm
 paino 860–980 g
 maalipallo
 läpimitta 40 mm
 paino 90 g
 
Kentän koko on kummassakin sama, pituudeltaan 27,5 m ja leveydeltään korkeintaan 4 m. Tavallinen sora käy alustaksi, mutta se pyritään pitämään mahdollisimman tasaisena.

Raffaa pelataan Etelä-Italiassa enemmän kuin pohjoisessa, joka taas on volon valta-aluetta. Raffaa ei mainittavasti harrasteta Italian ulkopuolella.

Lähteet 

Kuulapelit
Deep Purple (albumi)

Deep Purple on samannimisen yhtyeen kolmas albumi ja alkuperäisen kokoonpanon viimeinen albumi. 
Se kärsi heikosta markkinoista, jonka vuoksi levyn menestys jäi yhtyeen kahta edellistä albumia heikommaksi (USA #162).

Laulaja Rod Evans ja basisti Nick Simper erotettiin kesällä 1969 yhtyeestä musiikillisten ristiriitojen vuoksi. Yhtyeen musiikin suuntautuessa enemmän kohti raskasta rockia Simperia ja Evansia pidettiin musiikillisesti "liian kevyinä" sopimaan yhtyeeseen. 

Albumin päätösraita "April" on kolmiosainen teos, jonka ensimmäinen osio on akustisen kitaran siivittämä, toinen klassista musiikkia hyväksikäyttävä ja kolmas ns. "yhtyeosa". Kappale antoi enteitä Jon Lordin tulevasta Concerto-projektista.

Kannen maalaus on helvettiä kuvaava osa Hieronymus Boschin teoksesta Maallisten ilojen puutarha. Painovirheen vuoksi kansi on mustavalkoinen. Yhtye ei kuitenkaan ryhtynyt oikomaan tätä virhettä.

Kappaleet 
A-puoli
  
 
 
  
 
B-puoli
 
 
 

Remasteroidun CD-version bonuskappaleet

Kokoonpano 
Rod Evans – laulu
Ritchie Blackmore – kitara
Nick Simper – basso, taustalaulu
Jon Lord – kosketinsoittimet, urut, taustalaulu
Ian Paice – rummut

Arvostelut 
Allmusic () linkki

Lähteet

Deep Purplen albumit
Vuoden 1969 albumit
Moskovan valtakunnankomissariaatti

Moskovan valtakunnankomissariaatti () oli toisen maailmansodan aikainen siviilihallintojärjestely, jota saksalaiset suunnittelivat Keski- ja Pohjois-Venäjän hallitsemiseksi osana idän yleissuunnitelmaa. Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941, ja suunnitelma uudesta valtakunnankomissariaatista sisältyi Adolf Hitlerin 17. heinäkuuta 1941 allekirjoittamaan asetukseen Suur-Saksan hallinnosta. Pääkaupunki Moskovan valloitus kuitenkin epäonnistui syksyllä käydyssä Moskovan taistelussa, ja näin ollen Hitlerin asetuksen edellyttämä Moskovan valtakunnankomissariaatti jäi käytännössä perustamatta.

Valloitettujen itäalueiden valtakunnanministeriö
Idän yleissuunnitelma
Toteutumattomat suunnitelmat ja hankkeet

de:Reichskommissariat Moskowien
O’Brien

O’Brien on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 O'Brien (suku)

 Andrew O’Brien (s. 1992), kanadalainen jääkiekkoilija
 Austin O’Brien (s. 1981), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Bill O’Brien (s. 1969), yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon valmentaja
 Brendan O’Brien (s. 1960), yhdysvaltalainen musiikkituottaja
 Brenna O’Brien (s. 1991), kanadalainen näyttelijä
 Conan O’Brien (s. 1963), yhdysvaltalainen koomikko
 Dan O’Brien (s. 1966), yhdysvaltalainen kymmenottelija
 Darrin Kenneth O’Brien, Snow (s. 1969), kanadalainen muusikko
 Doug O’Brien (s. 1984), kanadalainen jääkiekkoilija
 Dylan O’Brien (s. 1991), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Ed O’Brien (s. 1968), englantilainen Radiohead-yhtyeen kitaristi
 Edmond O’Brien (1915–1985), yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä
 Edna O’Brien (s. 1930), irlantilainen kirjailija
 Eugene O’Brien (1880–1966), yhdysvaltalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä
 Fergal O’Brien (s. 1972), irlantilainen snookerpelaaja
 Flann O’Brien (1911–1966), irlantilainen kirjailija
 Ian O’Brien (s. 1947), australialainen uimari ja olympiavoittaja
 Jay O’Brien (1883–1940), yhdysvaltalainen rattikelkkailija ja olympiavoittaja
 Jay O’Brien (s. 1999), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
 Katie O’Brien (s. 1986), englantilainen tennispelaaja
 Lewis O’Brien (s. 1998), englantilainen jalkapalloilija
 Liam O’Brien (s. 1976), yhdysvaltalainen ääninäyttelijä
 Liam O’Brien (s. 1994), kanadalainen jääkiekkoilija
 Madeline O’Brien (s. 2002), yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä
 Margaret O’Brien (s. 1937), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Mary O’Brien eli Dusty Springfield (1939–1999), englantilainen pop- ja soul-muusikko
 Murrough O’Brien (1614–1674), irlantilainen aatelisherra
 Nina O’Brien (s. 1997), yhdysvaltalainen alppihiihtäjä
 Parry O’Brien (1932–2007), yhdysvaltalainen kuulantyöntäjä
 Pat O’Brien (s. 1968), yhdysvaltalainen kitaristi
 Pat O'Brien (1899–1983), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Peter O’Brien (s. 1960), australialainen näyttelijä
 Robert O’Brien (1908–1987), yhdysvaltalainen Formula 1 -kuljettaja
 Sean O’Brien (s. 1994), yhdysvaltalainen koripalloilija 
 Shane O’Brien (s. 1983), kanadalainen jääkiekkoilija
 Spencer O’Brien (s. 1988), kanadalainen lumilautailija
 Thomas J. O’Brien (1935–2018), yhdysvaltalainen katolinen piispa
 Timothy L. O’Brien (s. 1962), yhdysvaltalainen toimittaja
 William O’Brien (1852–1928), irlantilainen poliitikko
 William Smith O’Brien (1803–1864), irlantilainen poliitikko ja kapinajohtaja.

Kuvitteellisia henkilöitä 

 O’Brien, Puolueen sisärenkaan jäsen George Orwellin teoksessa Vuonna 1984

Nimen muita merkityksiä 

 O’Brien, kaupunki Buenos Airesin maakunnassa Argentiinassa
 O’Brien (S22), Chilen laivaston sukellusvene.
Yoshihito

Yoshihito (, postuumilta nimeltä Taishō,  31. elokuuta 1879 – 25. joulukuuta 1926) oli Japanin keisari 30. heinäkuuta 1912 alkaen kuolemaansa asti. Perinteisen japanilaisen laskentatavan mukaan Yoshihito oli maan järjestyksessä 123. hallitsija. 

Japanilaisen tavan mukaan kulloinkin vallassa olevaa keisaria kutsutaan pelkästään nykyiseksi keisariksi (tennō heika). Keisarin kuoltua keisaria kutsutaan keisarin valtakaudelle annetun nimen mukaan. Näin ollen Japanissa Yoshihitoa kutsutaan keisari Taishōksi () Yoshiton hallituskauden, Taishō-kauden, mukaan.

Yoshihiton vanhemmat olivat keisari Meiji (Mutsuhito) ja hovineito Naruko, Yanagiwara-suvusta. Ajan tavan mukaan Meijin puoliso, keisarinna Haruko (postuuminimeltä Shōken), adoptoi Yoshihiton ja tätä pidettiin hovimenoissa Yoshihiton äitinä. Yoshihitosta tuli virallisesti Japanin kruununprinssi vuonna 1888 pidetyssä seremoniassa hänen neljän vanhemman veljensä kuoltua nuorina. 

Yoshihito nai Fujiwara-klaania olevan, tarmokkaaksi osoittautuneen ruhtinatar Sadako Kujōn (keisarinnavainajana postuuminimeltä Teimei) vuonna 1900. He saivat neljä poikaa, joista vanhin, Hirohito, nousi Japanin valtaistuimelle Yoshihiton kuoltua. 

Keisariksi Yoshihito nousi vuonna 1912 isänsä kuoleman jälkeen. Yoshihiton valtakauden aikana keisarillinen hovi pyrki pitämään Yoshihiton poissa julkisuudesta: keisarin terveys oli koko hänen elämänsä ajan huono ja 1910-luvun lopulla keisarin terveydellinen tila oli niin heikko, että hän ei kyennyt suoriutumaan virallisista tehtävistään. Yoshihito ei hoitanut mitään virallisia tehtäviä vuoden 1919 jälkeen ja kruununprinssi Hirohito sai sijaishallitsijuuden ja otti hoitaakseen isänsä viralliset tehtävät vuodesta 1921 alkaen. 25. joulukuuta 1926 Yoshihito kuoli sydänkohtaukseen yöllä.

Aiheesta muualla 

Japanin keisarit
Vuonna 1879 syntyneet
Vuonna 1926 kuolleet