joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lapin historiallinen maakunta

Lappi on Suomen pohjoisin historiallinen maakunta. Se käsittää Lapin nykymaakunnan pohjoisosan. Tavallisen käsityksen mukaan Lapin historialliseen maakuntaan kuuluvia Suomen kuntia ovat Enontekiö, Inari, Kittilä, Muonio, Pelkosenniemi, Savukoski, Sodankylä ja Utsjoki. Näistä ainutkaan ei ole kaupunki. Se on Suomen historiallisista maakunnista ainoa, joka ei alueellisesti perustu linnalääniin. 

Pohjana Lapin määrittelylle on ollut viimeistään 1500-luvulla  muodostunut kulttuurinen, kielellinen, elinkeinollinen ja verotuksellinen Lapin ja Lannan raja, joka historiallisena aikana on muuttunut moneen otteeseen. Nyt historiallisen maakunnan rajana esiintyvä raja on vuodelta 1795. Aiemmin Lappiin on luettu myös Salla (entinen nimi Kuolajärvi) ja Kuusamo sekä osia Kemijärvestä. 

Ennen Haminan rauhaa (1809) historiallisen Lapin Ruotsiin kuulunut osa kuului Ruotsin Västerbottenin eli Länsipohjan lääniin ja oli osa samaa maakuntaa Ruotsin Lapin kanssa. Kun Suomi erotettiin Ruotsista ja liitettiin Venäjään Suomen suuriruhtinaskuntana, uusi valtioraja jakoi siihenastisen Ruotsin Lapin kahtia. Tämän jälkeen Suomen Lappi kuului Oulun lääniin, kunnes vuonna 1938 perustettiin Lapin lääni. Petsamo kuului Suomeen ajalla Tarton rauhasta Moskovan välirauhaan (1920–1944), ja silloin se saatettiin Suomen historiallisten maakuntien kaanonissa joskus lukea osaksi Lappia. Suomen histroriallisista maakunnista nykyisen Lapin maakunnan eteläosa on osa Pohjanmaata, ja sitä on 1900-luvulla kutsuttu Peräpohjolaksi. Lounaisin osa Lapin nykymaakuntaa taas kuului Ruotsin maakuntajaossa ennen vuotta 1809 Ruotsin Västerbottenin maakuntaan eli Länsipohjaan. 

Säädettäessä vuonna 1906 vaalipiirejä ensimmäisiä eduskuntavaaleja varten sanottiin aluetta Lapinmaaksi.

Kirjallisuus 
 Uola, Mikko: Vallankumouksellisia, vakoilijoita ja aseveljiä. Myyttejä ja tosiasioita Lapin historiasta 1910-luvulta 1940-luvulle. Minerva Kustannus Oy, 2010.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Ylen Elävä arkisto: Matka 1800-luvun Lappiin kertoo kalotin kansan ankarista oloista

Suomen historialliset maakunnat
Tataarien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta

Tataarien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta (Tataarien ASNT) oli Neuvostoliitolle kuulunut autonominen neuvostotasavalta Venäjän SFNT:ssä. Se käsitti nykyisen Tatarstanin alueen.

Tatarstanin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta perustettiin 27. toukokuuta 1920 osista Kazanin, Ufan, Samaran, Vjatkan ja Simbirskin kuvermentteja. Tataarit perustivat oman muslimeille tarkoitetun kommunistipuolueen, mutta Moskova alisti sen valtaansa 1920–21. Neuvostoaikana tataarit olivat yksi harvoista vähemmistökansallisuuksista, joilla oli mahdollisuus jatkaa opiskelua peruskoulun jälkeen omalla äidinkielellään. Neuvostoliiton hajottua Tatarstan pyrki itsenäiseksi valtioksi, mutta joutui osaksi Venäjää.

Autonomiset sosialistiset neuvostotasavallat
Tatarstan
Ric Flair

Richard Morgan Fliehr (s. 25. helmikuuta  1949, Memphis, Tennessee) on yhdysvaltalainen entinen showpainija, joka tunnetaan paremmin kehänimellä Ric Flair. Hän on voittanut muun muassa Royal Rumble -tapahtuman vuonna 1992. Flairin ura on kertänyt jo 50 vuotta ja hän on edelleen aktiivinen painissa.

Flair on voittanut maailmanmestaruuksia (NWA, WCW ja WWF/E) useammin kuin kukaan muu - yhteensä 16-kertaa. 29. tammikuuta  2017 John Cena tasoitti ennätyksen.

Mestaruudet ja saavutukset 
 WWF/WWE 
 World Tag Team Championship (3 kertaa) –  Batista (2) ja Roddy Piper (1)
 WWE Intercontinental Championship (1 kerta)
 WWF World Heavyweight Championship (2 kertaa)
 Royal Rumble voitto 1992
 WWE Hall of Fame (2 kertaa)
 2008 henkilökohtaisesti
 2012 - The Four Horsemen jäsenenä
WWE pronssinen patsas (2017)

Aiheesta muualla 

 Epäviralliset sivut
 
 Profiili WWE.comissa

Yhdysvaltalaiset showpainijat
WWE Hall of Fame
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Virkkuukoukku

Virkkuukoukku (myös virkkauskoukku) on noin 15 cm pitkä puikko, jonka toisessa päässä on koukku. Yleensä koukuissa on puolivälissä levennys paremman otteen saamiseksi.  Virkkuukoukkua käytetään virkkaamiseen. Koukkuja on saatavilla monia eri kokoja, pienimmät ovat kooltaan 0,6 ja suurimmat 15. Koko ilmaisee koukun paksuutta millimetreinä. Yleensä pienimmät virkkuukoukut valmistetaan alumiinista, mutta isommat (yli 5) valmistetaan yleensä muovista. Nykyään on saatavilla myös puu- ja bambukoukkuja. Bambukoukut on valmistettu hienosyisestä bambusta ja ovat hyvin kevyitä. Bambukoukkuja on saatavilla rajoitettuja kokoja 3,5 mm:stä 6 mm:iin. Puiset koukut on usein valmistettu käsityönä erilaisista kovista puulajeista, ja ne ovat usein koristeellisia. Puisissa koukuissa koot alkavat 3,5 mm:stä ylöspäin.

Euroopan ulkopuolella valmistetuissa koukuissa kokomerkinnät ovat erilaisia kuin Euroopassa valmistetuissa koukuissa. Esimerkiksi Yhdysvalloissa käytetään kirjaimia numeroiden sijaan ja englantilaiset numerot kulkevat vastakkaiseen suuntaan.

Koukkuamiskoukku 

Koukkuamiskoukku muistuttaa muuten virkkuukoukkua, paitsi että se on pitempi ja siinä on toisessa päässä este, joka estää silmukoiden putoamisen. Koukkuamiskoukkuja on myös kaksipäisiä malleja, jotka muistuttavat pyöröneulepuikkoa, jossa vaijerin molemmissa päissä on virkkuukoukut. Koukkuamiskoukkua käytetään koukkuamiseen, jota kutsutaan myös tunisialaiseksi virkkaukseksi tai kaksisuuntaiseksi virkkaukseksi.

Katso myös
 Koukkuaminen

Lähteet 
 Eaton, J. Virkkaajan vinkin, s. 11. Suom. Helena Anttila-Kivimäki. Otava. 2009. ISBN 978-951-1-24072-3
 http://www.novita.fi/public/File/koukkuaminen.pdf

Viitteet

Aiheesta muualla 

Käspaikan virkkaus-työpaja 
Viivin virkkausnetti

Virkkaus
Prolog

Prolog on tunnetuin logiikkapohjainen ohjelmointikieli. Nimi Prolog on lyhenne ranskan kielen sanoista PROgrammation en LOGique, sananmukaisesti logiikkaohjelmointi. Kielen kehittivät vuonna 1972 Alan Colmerauer, Philippe Roussel ja Robert Kowalski vaihtoehdoksi LISPille.

Logiikkaohjelmointikielenä Prolog poikkeaa melkoisesti proseduraalisista "tavallisista" ohjelmointikielistä. Kielellä tehdyt ohjelmat muodostuvat käskyjen sijaan säännöistä ja kyselyistä. Kyselyllä pyritään selvittämään, pystytäänkö se johtamaan säännöistä käsin.

Yksinkertaiset faktat ja säännöt

Yksinkertaisimmillaan prolog-ohjelma koostuu yhdestä faktasta, esimerkiksi

 sataa.

Ohjelman syöttämisen jälkeen voidaan prolog-tulkille esittää sama lause kyselynä, jolloin prolog vastaa "yes".

Monimutkaisemmat faktat kertovat olioiden ominaisuuksia ja suhteita, esimerkiksi

 kaunis(maija).
 kaunis(liisa).
 rikas(matti).
 isa(matti, maija).
 suhteessa(liisa, pekka, avoliitto).

Tällöin kyselyssä voidaan käyttää muuttujaa. Muuttuja alkaa prologin syntaksissa isolla alkukirjaimella. Esimerkiksi kysely "kaunis(X)." antaa tulokseksi ensin "maija" ja sitten "liisa"; prologilla siis voidaan hakea kaikki kyselyyn sopivat vastaukset.

Säännön merkkinä on :- -merkkiyhdistelmä. Jos on kurjaa kun sataa ja tuulee, se kerrotaan prologille

 kurjaa :- sataa, tuulee.

Säännöissä voidaan käyttää muuttujia kuvaamaan haluttuja faktojen yhteyksiä:

 vaimoehdokas(X) :- kaunis(X), isa(Y, X), rikas(Y).

Näiden ohjelmarivien jälkeen voidaan joko kysyä onko liisa sopiva vaimoehdokas, tai etsiä kaikki sopivat. Kyselyt ovat "vaimoehdokas(liisa)." ja (muuttujan nimellä ei ole tässä merkitystä) "vaimoehdokas(Nimi)".

Rekursiiviset säännöt

Prologin edut näkyvät vasta rekursiivisissa ohjelmissa, jossa sääntö määritellään itsensä kautta. Esimerkiksi luonnolliset luvut voidaan määritellä kahdella säännöllä: 1) nolla on luonnollinen luku ja 2) jokaisella luonnollisella luvulla on seuraaja, joka on myös luonnollinen luku. Prologilla tämä sanottaisiin

 luku(0).
 luku(s(X)) :- luku(X).

Tällöin kysely "luku(X)." antaisi vastauksia "0", "s(0)", "s(s(0))", s(s(s(0)))" jne. rajattomasti.

Vastaavasti esimerkiksi esi-isä on joko isä tai isän esi-isä, siis

 esi_isa(X, Y) :- isa(X, Y).
 esi_isa(X, Y) :- isa(Z, Y), esi_isa(X, Z).

Tällöin prologin ongelmat toisaalta jo nousevat esiin. Periaatteessa viimeisin sääntö olisi voitu kirjoittaa toisinpäin, siis "esi_isa(X, Y) :- esi_isa(X, Z), isa(Z, Y).", mutta prologin suoritusjärjestyksen vuoksi tämä johtaisi ikuiseen silmukkaan kyselyssä.

Käyttö
Prologia käytetään muun muassa tekoälysovelluksien tekemiseen.  Prolog sai paljon mainetta 1980-luvulla kun se valittiin Japanissa kaavailtujen "viidennen sukupolven tietokoneiden" ohjelmointikieleksi. 

Vuonna 1986 Borland julkaisi Turbo Prologin DOSille. Myöhemmin julkaistiin Visual Prolog.

Katso myös
 Predikaattilogiikka
Symbolinen logiikka ja Prolog

Lähteet

Aiheesta muualla
 Visual Prolog
 SWI-Prolog
Try SWI-Prolog online
 GNU Prolog
 SICStus
 YAProlog
 Ciao Prolog
 Strawberry Prolog

Kirjallisuutta

 
 
 
 
 

Ohjelmointikielet
Jorma Luhta

Jorma Juhani Luhta (s. 5. helmikuuta 1951 Seinäjoki) on suomalainen luontokuvaukseen erikoistunut palkittu valokuvaaja ja kirjailija. 

Luhta syntyi melkein sokeana, mutta synnynnäinen harmaakaihi saatiin korjattua useissa leikkauksissa kouluikään mennessä. Poika innostui piirtämisestä, metsässä kulkemisesta ja karttojen laatimisesta metsäalueista. Yhdeksän ikävuoden vaiheilla Jorma Luhta lainasi isän kameraa kalastusretkellä Kaldoaivin erämaassa, mutta vasta 14 ikävuoden paikkeilla hän kiinnostui valokuvauksesta ja luontoaiheisten kirjojen tekemisestä vakavammin. Seinäjokelaispojan tärkeimmäksi ohjaajaksi luontokuvauksessa sattui kaupunkiin muuttanut, autonasentajana vielä tuolloin elantonsa ansainnut Hannu Hautala.

Luhdan tunnetuimmat valokuvateokset ovat Kurkimaa (1980), Metson kuolema ja Aapaa (1987), Tansseja aavalla (1994), Metsola (2001), Tähtiyöt (2009) sekä Vaeltajat (2014). Luhta kirjoittaa itse teostensa usein puolifiktiiviset, tarinanomaiset tekstit ja on myös suunnitellut monien teostensa ulkoasun.

Luhdan valokuvanäyttely The Magic Forest on kiertänyt Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Keski-Euroopassa. Muita tärkeitä yksityisnäyttelyjä  ovat muun muassa Kurjet eivät palaa (1973), Kuukkelimetsä (1982), Tansseja aavalla (1991) sekä Sininen kausi (1993).

Teokset
 Kurkimaa, 1980
 Luonnonvalokuvauksen käsikirja, 1981 (useita tekijöitä)
 Aapaa, valokuvia, 1987
 Metson kuolema, 1987
 Litokaira, 1992
 Tansseja aavalla, 1994
 Pudasjärvi, luonnostaan tunnettu, 1998
 Suo on kaunis, 1999
 Metsola, 2001, Maailman Luonnonsäätiön Vuoden luontokirja
 Muuttohaukka, taivaanjumala, 2007
 Tähtiyöt, 2009, Maailman Luonnonsäätiön Vuoden luontokirja
 Taivas tulessa, 2013
 Vaeltajat, 2014

Palkinnot ja tunnustukset
Valokuvataiteen valtionpalkinto 1974, 1993
Oulun läänin taidepalkinto 1988
Pudasjärven kunnan kulttuuripalkinto 1993
Vuoden luontokirja 2009 teoksesta Tähtiyöt ja 2001 teoksesta Metsola

Ehdokkuudet
Runebergin kirjallisuuspalkintoehdokkuus 1987

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Jorma Luhta Leuku-kuvatoimiston sivustolla

Suomalaiset luontokuvaajat
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset kirjailijat
Ympäristöekologia

Ympäristöekologia eli ihmisen ekologia tutkii ihmisen ja ympäristön vuorovaikutusta. Yleensä ihmisen vaikutus ympäröivään luontoon on hyväksikäyttävä ja tuhoava, mikä saattaa joskus vaarantaa ihmisen elinedellytyksiä. Ihmisen pelätään aiheuttavan suuren ekokatastrofin. Ihminen saastuttaa luontoa ja voimistaa kasvihuoneilmiötä, mikä aiheuttaa ilmaston lämpenemistä. Ihminen on myös metsästänyt sukupuuttoon ja muuten hävittänyt monia lajeja. Melko alkeellinenkin kulttuuri tuhoaa eläimiä sukupuuttoon.
Jo kivikautinen maanviljelykulttuuri poltti metsät kaskeamalla ja edisti aavikoitumista.

Katso myös

Ekologia
Ympäristökatastrofi
Luonnonkapitalismi
Kaupunkiekologia

Aiheesta muualla 
 Tekoja maapallon puolesta (Helsingin kaupunginkirjaston aihepaketti) 
 Society for Human Ecology (SHE) 
 Human Ecology : An Interdisciplinary Journal 
 Human Ecology Review 
 Helsingin yliopiston ympäristöekologian laitos

Ekologia
Valentina Tereškova

Valentina Vladimirovna Tereškova (, s. 6. maaliskuuta 1937 Bolšoje Maslennikovo) on venäläinen/neuvostoliittolainen kosmonautti ja ensimmäinen nainen avaruudessa, jossa hän kävi Vostok 6 -lennolla 16.–19. kesäkuuta 1963. Myöhemmin hän on toiminut ilmavoimien lentäjänä ja ottanut osaa politiikkaan. Hän on sotilasarvoltaan kenraalimajuri ja koulutukseltaan insinööritieteiden tohtori. Ennen kosmonauttiuraansa hän harrasti laskuvarjohyppyä, mikä edesauttoi hänen valitsemistaan kosmonauttikoulutukseen.

Valentinan ollessa vasta kahden vuoden ikäinen hänen isänsä Vladimir Aksjonovitš Tereškov kaatui talvisodassa Lemetin tienhaaran motissa 1940, palvellessaan Neuvostoliiton puna-armeijassa vaunumiehenä. Valentina sai tietää vasta vuonna 1988 isänsä kuolinpaikan Gorbatšovin aloittaman avoimuuspolitiikan johdosta.

Vuonna 1963 Tereškova avioitui kosmonautti Andrijan Nikolajevin (1929–2004) kanssa ja sai tämän kanssa yhden tyttären, Jelenan, vuonna 1964. Avioliitto päättyi eroon 1982, mutta myöhemmin Tereškova avioitui uudelleen. Hänen toinen aviomiehensä Juli Šapošnikov kuoli 1999.

Tereškova on palkittu Neuvostoliiton sankari -kunniamerkillä sekä monilla muilla tunnustuksilla ja arvonimillä, muun muassa Greatest Woman Achiever of the Century.

Tereškova on kiertänyt maailmaa kertomassa Venäjän kosmonauttikoulutuksesta. Hän vieraili Tiedekeskus Heurekassa 14. syyskuuta 2002 luennoimassa ja tutustumassa tiedekeskukseen.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Neuvostoliiton sankarit
Neuvostoliittolaiset avaruuslentäjät
Sosialistisen työn sankarit
Neuvostoliittolaiset poliitikot
Neuvostoliittolaiset lentäjät
Neuvostoliittolaiset kenraalit
Elävät henkilöt
Vuonna 1937 syntyneet
FC Lorient-Bretagne Sud

FC Lorient-Bretagne Sud on ranskalainen jalkapalloseura, joka perustettiin vuonna 1926. Seuran edustusjoukkue pelaa Ranskan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Ligue 2:ssa. Sen historian suurin saavutus on Ranskan cupin voitto vuonna 2002.

Saavutukset 
 Coupe de France: 2002
 Coupe de la Ligue
 Hopeaa: 2002

Entisiä valmentajia 

 Bernard Casoni
 Christian Gourcuff
 Mickaël Landreau
 Ángel Marcos
 Yvon Pouliquen
 Sylvain Ripoll

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seuran sivusto 

Ranskalaiset jalkapalloseurat
Morbihan
Denizli

Denizli on Denizlin maakunnan pääkaupunki Turkin lounaisosassa. Kaupungissa on arviolta 557 300 asukasta (vuonna 2014). 

Denizli on tunnettu tekstiiliteollisuudesta ja Denizlin kukoista. 

Aivan Denizlin lähellä sijaitsee Unescon maailmanperintökohde, Pamukkale.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin kotisivut 

Turkin kaupungit
Pamukkale

Pamukkale on Lounais-Turkissa sijaitseva luonnonilmiökohde. Pamukkale tarkoittaa suomeksi käännettynä "puuvillalinnaa". Pamukkale muodostuu korkeasta pengermaastosta, joka koostuu vitivalkoisista kalkkikivikerroksista. Lämmin (35-50 astetta), kalkkipitoinen vesi virtaa hitaasti alas 100 metriä korkeata kiviseinämää, muodostaen valkoisia tasanteita, tippukiviä ja vesialtaita. Pohjaveden vähennyttyä (asutus ja hotellit kuluttavat vettä), ovat portaat muuttuneet ruskeiksi.

Pamukkale sijaitsee aivan Denizlin ulkopuolella.

Pamukkale on Turkin suosituimpia retkikohteita. Suuret kävijämäärät ovat tuhonneet aluetta. Valkoiset kalliot ovat likaantuneet ja tummuneet. Nykyisin kalkkikivitasanteilla kävely tai altaissa kylpeminen on kiellettyä. Valkoisuutta pyritään ylläpitämään ohjaamalla vettä eri paikkoihin. Pienellä alueella oli mahdollisuus kävellä matalissa altaissa (3/2016)

Uiminen on mahdollista Kleopatra-altaassa, johon mineraalipitoista, +35-asteista vettä johdetaan. Vedellä uskotaan olevan monia ihotauteja ja sydänsairauksia parantavia vaikutuksia. Veden uskotaan myös nuorentavan. Kleopatran allas on hyvin erityislaatuinen. Vesi on kristallinkirkasta ja altaan pohjalla on Kleopatran aikaisia, 2 000 vuotta vanhoja pylväitä ja pilareita.

Huipulla sijaitsee antiikin Hierapolis, muinainen pyhiinvaelluspaikka.

Kohde valittiin kulttuuriarvojen perusteella Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1988.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Luonnonnähtävyydet
Unescon maailmanperintökohteet Turkissa
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ametisti

Ametisti on korukivenä käytetty violetti kvartsinmuunnos. Sen nimi on peräisin muinaiskreikan sanoista ἀ a- ("ei") ja μέθυστος methustos ("myrkytys"), joka on viite uskomukseen, että se suojelee omistajaansa päihtymykseltä; muinaiset kreikkalaiset pitivät ametistia yllään ja tekivät siitä juoma-astioita. 

Lapissa Luostolla Lampivaarassa sijaitsee ametistikaivos, jota pitää yllä Kaivosyhtiö Arctic Ametisti Oy . Suomen suurin yksittäinen ametistikide Pelkosenniemen Lampivaarasta läheltä Luostoa on löytynyt 1980-luvun lopulla. Suuri ametistikide on mitoiltaan 18 cm × 13 cm × 16 cm ja painoa sillä on noin 3,7 kg. Kirjassa Suomen korukivet on tietoja Suomen muistakin ametistiesiintymistä.

Tietoja 
 Väri: vaaleanvioletista tummanviolettiin
 Transparenssi: läpinäkyvä, läpikuultava
 Tiheys: 2,63–2,65
 Kovuus: pp

 Kemiallinen rakenne: SiO2 + (Al, Fe, Ca, Mg, Li, Na)

Kemiallinen rakenne 
1900-luvulla ametistin värin katsottiin johtuvan siitä että se sisältää mangaania. Koska sitä pystyy suuresti muuttamaan lämmöllä, jotkin asiantuntijat kuitenkin uskoivat värin johtuvan eloperäisistä lähteistä. Rautatiosyanaattia ehdotettiin ja rikin väitettiin löydettävän siitä. Uudempi tutkimus on osoittanut ametistin värin johtuvan rautaepäpuhtauksista.  

Altistus lämmölle muuttaa ametistin keltaiseksi ja suuren osan keltaisesta kvartsista ja savukvartsista sanotaan olevan vain "palanutta ametistia". Keinotekoisesti lämpökäsiteltyä ametistia yritetään usein myydä sitriininä. 

Keinotekoisen ja luonnollisen ametistin kemialliset ja fyysiset ominaisuudet ovat niin samanlaisia, ettei niitä pysty erottamaan täydellisellä varmuudella ilman edistynyttä gemmologista koetta.

Sävy 
Ametistin ensisijainen sävy on vaaleanpunaisen violetista tummaan violettiin. Toissijaisena sävynä siinä saattaa näkyä punaista tai sinistä tai molempia. Ihanteellisessa laadussa on suunnilleen 75–89 % violettia ja 15–20 % sinistä ja (valonlähteestä riippuen) punaista sävyä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Lampivaaran ametistikaivoksen sivusto
 Mindat: Amethyst 
 Gemdat.org: Amethyst 
 http://tampereenkivikerho.fi/images/Lehdet/mineralia_1_2013_nettijulkaisu.pdf Lampivaaran ametistiesiintymän löytyminen 1985

Jalokivet
Korukivet
Luonnonvarat
Kvartsi
Seulonnan keskeiset artikkelit
Red Star

Red Star on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1897. Se on yksi Ranskan jalkapallohistorian vanhimpia seuroja, ja sen menestysvuodet ajoittuivat 1900-luvun alkupuolelle.

Red Starin kotipaikka on Pariisin pohjoisrajalla sijaitseva Saint-Ouenin kaupunki.

Saavutukset 
 Cup-mestaruudet: 5 (1921, 1922, 1923, 1928, 1942)
 Ligue 2-mestaruudet: 2 (1934, 1939)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Joukkueen viralliset sivut 

Ranskalaiset jalkapalloseurat
Seine-Saint-Denis
Akryylinitriilibutadieenistyreeni

ABS eli akryylinitriilibutadieenistyreeni ((C8H8· C4H6·C3H3N)x) on eräs kestävä muovilaatu. Se on jäykkää mutta kevyttä, ja hinnaltaan varsin edullista. Niinpä sen käyttökohteita ovat muun muassa erilaiset kypärät, kotitalous- ja konttorikoneet, kotelot, Lego-palikat, putket ja profiilit sekä veneet. ABS-muovia käytetään myös henkilöautojen korien helmoissa ja puskureissa polykarbonaatin sekoitteena PC/ABS. Lisäksi tietokoneiden ja tulostinten rungot ovat tavallisesti ABS-muovia.

ABS-muovin monomeerit ovat akryylinitriili, butadieeni ja styreeni.

ABS-muovilla on hyvä sitkeyden, jäykkyyden ja sulajuoksevuuden yhdistelmä sekä hyvä pinnanlaatu ja kiilto. Sen jännityssäröilyherkkyys on vähäisempi kuin polystyreenillä. ABS-muovilla on myös pieni staattinen sähköisyys ja se kestää hyvin heikkoja happoja ja emäksiä.

Yhden ABS-kilon valmistamiseen tarvitaan kaksi kiloa raakaöljyä. Suurin ABS:n tuottaja on Chi Mei Taiwanissa. ABS-muovin yksi kauppanimi on Cycolac.

Katso myös 
 Akryylinitriili
 Butadieeni
 Styreeni

Lähteet 

Muovit
Rakennusmateriaalit
Kopolymeerit
Ilkka Tuomi

Ilkka Tuomi on suomalainen tietojenkäsittelytieteen ja etenkin internetin sekä innovaatioverkostojen tutkija. Hän on julkaissut useita kirjoja ja artikkeleja, joista etenkin Mooren lakia arvosteleva artikkeli First Monday -lehdessä vuodelta 2002 on tunnettu. Tuomi on ollut tutkijana Nokian tutkimuskeskuksessa sekä Euroopan komission yhteisesä tutkimuskeskuksessa (Joint Research Center)  Sevillassa. 1980-luvullaTuomi oli jäsen Sturm und Drang -nimisessä yhtyeessä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ilkka Tuomen henkilökohtainen sivu

Nokian henkilöstö
Suomalaiset tietojenkäsittelytieteilijät
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Aarne Tarkas

Aarne Tarkas (vuoteen 1947 Saastamoinen, 19. joulukuuta 1923 Porin maalaiskunta – 7. lokakuuta 1976 Denia, Espanja) oli suomalainen elokuvakäsikirjoittaja ja -ohjaaja. 

Tarkas valmistui 1947 ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta. Hän oli sen jälkeen kolme vuotta Suomi-Filmin mainospäällikkö ja sen julkaiseman elokuvalehden Uutisaitan toimitussihteeri.

Elokuvauransa Tarkas aloitti käsikirjoittajana Matti Kassilan elokuvassa Radio tekee murron (1951), josta he saivat Jussi-palkinnon. Hän perusti vuonna 1952 tuotantoyhtiö Junior-Filmin, joka tuotti kansainvälistäkin mainetta saaneen Valkoisen peuran. Tarkas oli erittäin nopea kirjoittaja ja teki parhaina vuosinaan jopa viisi elokuvaa vuodessa. 
Nimen Tarkas hän otti Edgar Rice Burroughsin Mars-kirjojen sankarin Tars Tarkasin mukaan. Tarkas teki yhteensä 35 elokuvakäsikirjoitusta, yhteensä kolme enemmän kuin SF:n kilpailija Reino Helismaa.

Tarkas toi myös esille useita uusia kasvoja, muun muassa Risto Mäkelän, Jussi Jurkan, Spede Pasasen, Leo Jokelan, Tommi Rinteen, Liana Kaarinan ja Esko Salmisen. Hänen suurimpia menestyksiään ovat olleet Yö on pitkä (1952) ja Olemme kaikki syyllisiä (1954). Hän ohjasi kaikkiaan 33 pitkää elokuvaa sekä 1960-luvun lopulla joitakin tv-sarjoja. Tarkas kuoli sydäninfarktiin 52-vuotiaana.

Ohjaukset 
Yö on pitkä (1952)
Kovanaama (1954)
Olemme kaikki syyllisiä (1954)
Sankarialokas (1955)
Villi Pohjola (1955)
Jokin ihmisessä (1956)
Rintamalotta (1956)
Tyttö lähtee kasarmiin (1956)
Herra sotaministeri (1957)
Vihdoinkin hääyö... (1957)
Kulkurin masurkka (1958)
Paksunahka (1958)
Sotapojan heilat (1958)
Ei ruumiita makuuhuoneeseen (1959)
Vatsa sisään, rinta ulos! (1959)
Isaskar Keturin ihmeelliset seikkailut (1960)
Kankkulan kaivolla (1960)
Nina ja Erik (1960)
Opettajatar seikkailee (1960)
Pekka ja Pätkä neekereinä (1960)
Minkkiturkki (1961)
Oksat pois... (1961)
Olin nahjuksen vaimo (1961)
Tyttö ja hattu (1961)
Tähtisumua (1961)
Hän varasti elämän (1962)
Naiset, jotka minulle annoit (1962)
Älä nuolase... (1962)
Teerenpeliä (1963)
Turkasen tenava! (1963)
Villin Pohjolan kulta (1963)
Villin Pohjolan salattu laakso (1963)
Johan nyt on markkinat! (1966)

Animaatioelokuvat 
Miekka kivessä (1963) (vuoden 1965 jälkiäänityksen ohjaus)

Lähteet

Kirjallisuutta
Nummi, Rami: ”Murrosvaiheen ohjaaja moderneja nuoria kuvaamassa”, artikkeli Tarkaksesta. Filmihullu 5/2007.

Aiheesta muualla
 
 

Suomalaiset elokuvaohjaajat
Suomalaiset elokuvakäsikirjoittajat
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 1976 kuolleet
Rockstar Games

Rockstar Games on Take-Two Interactiven kattobrändi usealle pelitalolle. Rockstar Gamesin tunnetuin pelisarja on Grand Theft Auto. Muita pelejä ovat mm. Midnight Club -autopelisarja, The Warriors -elokuvaan perustuva samanniminen peli ja kovan kohun aiheuttanut peli koulukiusaamisesta: Bully (Euroopassa nimellä Canis Canem Edit). Rockstar on myös julkaissut Max Payne -pelit. Vaikka monet Take-Twon ostamista studioista ovat menneet Rockstar Gamesin alaisuuteen, monet uusimmista hankinnoista ovat 2K Games -brändin alla.

Rockstar Gamesin studiot

Entiset studiot

Aiheesta muualla 
 Profiili MobyGamesissä 
Rockstar Gamesin viralliset sivut 

 
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kari Leppänen

Kari Tapio Leppänen (s. 1945 Helsinki) on suomalainen sarjakuvapiirtäjä. Hän on piirtänyt sarjakuvia Hevoshulluun ja Mustanaamioon. Hänen omia sarjakuviaan ovat sci-fi-aiheiset Achilles Wiggen ja Xellana. Mustanaamio-tarinoiden lisäksi hän piirsi Tony De Paulin käsikirjoittaman Tuhon tietokone -sarjan. Sarjis-lehdessä Leppäsen nimimerkki oli Oskar. Hän ei pitänyt nimimerkki-ideasta, jonka Sarjiksen päätoimittaja Veikko Savolainen oli keksinyt.

Ensimmäinen Leppäsen piirtämä Mustanaamio-tarina ”Väärä prinssi” (käsikirjoitus Norman Worker) ilmestyi Mustanaamiossa 11/1979.

Leppäselle myönnettiin Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-palkinto vuonna 1985. Leppänen ei ottanut palkintoa vastaan ja perusteli lyhyesti vastaussähkeessä kieltäytymisen pilanpäiten sillä, ettei hattu sovi hänen profiiliinsa. Hän oletti, että palkinto annettaisiin automaattisesti jollekin toiselle. Tuolloin Helsingin Sanomissa tehtiin tulkintoja, että kyseessä oli jonkinlainen protesti sen vuoksi, ettei Suomessa elä sarjakuvien piirtämisellä. Leppänen itse on kiistänyt tämän. Leppänen ei myöskään omien sanojensa mukaan perustellut alun perin kieltäytymistä sillä, ettei edes tee suomalaista sarjakuvaa. Palkintoa ei myönnetty kolmeen vuoteen tämän jälkeen.

Bibliografiaa 
 Aurinkoalus : Sarjis-lehden sarjakuvat vuosilta 1972-74. Arktinen Banaani 1997. ISBN 9529809158.
 Kloonien sota. Arktinen Banaani 1997. ISBN 9529809115.
 Demonia. Artinen Banaani 1995. ISBN 9529809042.
 Mustanaamio- ja Fantomen-lehdissä vuodesta 1979
 n. 100 Mustanaamio-sarjakuvatarinaa, Achilles Wiggen, Rennes-Le-Chteâun aarre, Tuhon tietokone ja yhden tai kahden osan kokonaisuuksina Genesis, Starstriker -paholaisplaneetta, Trellos - kielletty planeetta, Viimeinen alus maapallolta

Lähteet

Linkit
 Kari T. Leppäsen kotisivut

Suomalaiset sarjakuvantekijät
Mustanaamio
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Paavola

Paavola tarkoittaa seuraavia:

Maantieteelliset
Paavola, entinen Suomen kunta Pohjois-Pohjanmaalla
Paavola, entinen Ruukin kunnan taajama (aikaisemmin vuoden 1973 alussa lakkautetun Paavolan kunnan kuntakeskus), nykyisin Siikajoen kunnan taajama.
Paavola, Forssan kaupunginosa
Paavola, Hyvinkään kaupunginosa
Paavola, Kaustisen kylä
Paavola, Lahden kaupunginosa
Paavola, Myrskylän Myrskylänkylän kylä
Paavola, Salon kylä
Paavola, Lapuan kylä

Henkilöitä 

Aimo Paavola (1928–1999), pesäpalloilija
Eliisa Paavola (s. 1976), taidemaalari
Eero Paavola (1916–2003), opettaja, koulun- ja opistonjohtaja, metsäneuvos
Erkki Paavola (1903–1983), radiotoimittaja ja Vapaamielisten liiton kansanedustaja
Jari Paavola (s. 1960), jääkiekkomaalivahti
Johan Gustaf Paavola (1848–1887), juristi ja Tornion pormestari
Johannes Paavola (1894–1961), taidemaalari ja kuvaamataidon opettaja
Jouko Paavola (1909–1972), teatterinjohtaja ja ohjaaja
Jyrki Paavola (s. 1944), freelance-toimittaja, muusikko, sarjakuvien tekstittäjä ja ravintolayrittäjä
Lauri Paavola (1906–1988), everstiluutnantti 
Maija-Leena Paavola (s. 1956), eduskunnan pääsihteeri vuodesta 2016
Martti Paavola (1898–1990), säveltäjä ja pianopedagogi
Martti Paavola (1898–1992), sähkötekniikan professori
Matti Paavola (1786–1859), rukoilevaisuusliikkeen vaikuttaja
Mauno Paavola (s. 1942), virkamies ja yritysjohtaja, energianeuvos
Mikko Paavola (s. 1998), seiväshyppääjä
Minna Paavola (s. 1984), kuulantyöntäjä ja kiekon- ja moukarinheittäjä
Onni Paavola (1916–1974), pesäpalloilija ja kauppaneuvos
Paavo J. Paavola (1935–2021), varatuomari ja valtakunnansovittelija 1971–1979
Pekka Paavola (s. 1933), Tampereen kaupunginjohtaja ja oikeusministeri 1972
Pentti Paavola (1923–2020), Haminan palloilijoita edustanut pesäpalloilija
Pentti Paavola (1930–2020), Jyväskylän Kiriä edustanut pesäpalloilija
Petteri Paavola (s. 1992), näyttelijä
Raimo Paavola (1933–2006), taidemaalari ja taidegraafikko
Rodney Paavola (1939–1995), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Sami Paavola, taikuri
Satu Paavola (s. 1970), näyttelijä ja televisiojuontaja
Silja Paavola (s. 1956), Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPerin puheenjohtaja
Tommi Paavola (s. 1965), jalkapalloilija
Tonja Paavola (s. 1977), jalkapalloerotuomari
Veli-Erkki Paavola (s. 1967), raviohjastaja
Vesa Paavola (s. 1947), tietokirjailija ja kolumnisti
Väinö Paavola (1882–1953), opettaja, päätoimittaja ja kirjakauppias

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Gisela (Itävalta)

Itävallan arkkiherttuatar Gisela Louise Marie (12. kesäkuuta 1856 – 27. heinäkuuta 1932) syntyi Baijerin herttuatar Elisabetille ja Itävallan keisari Frans Joosefille. Hän oli heidän toinen yhteinen lapsensa.

Kuten hänen vanhemmat sisaruksensa, Giselan kasvatti hänen isoäitinsä, Itävallan arkkiherttuatar ja Baijerin prinsessa Sophie. Ja kuten hänen äitinsä, Gisela meni nuorena, vain 15-vuotiaana, naimisiin Baijerin prinssi Leopoldin kanssa. 36 vuoden iässä Giselasta tuli ensimmäistä kertaa isoäiti, paljon ennen kuin hän oli suunnitellut. 

Gisela kuoli Münchenissä, Baijerin pääkaupungissa, 27. heinäkuuta 1932 ja hänet on haudattu Müncheniin Mikaelin kirkkoon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Itävallan kuninkaalliset
Habsburgin hallitsijasuku
Vuonna 1856 syntyneet
Vuonna 1932 kuolleet
Dubplate

Dubplate on ￼￼reggae￼￼-musiikissa käytettävä erikoislevy, joka on teetetty sound systemin soitettavaksi.  Se eroaa vinyylilevystä siten, että se on asetaatille painettu singlelevy. Alun perin asetaattilevy oli singlen koepainos. Sille tallennettu musiikki voi olla miksaus tunnetusta kappaleesta tai koesoittoon tarkoitettu julkaisematon kappale, jota ei välttämättä lopulta julkaista. Dubplatet muistuttavat hieman muiltakin musiikinaloilta tuttuja jinglejä,  mutta varsinaisena erona on se, että kappaleet lauletaan kokonaan, muutetuin sanoin ja varta vasten valittuihin rytmipohjiin. Dubplate special on suositun artistin kappaleestaan laulama uusi versio, jossa sanoitus on muutettu kehumaan sen soittavaa sound systemiä.

Lähteet

Viitteet 

Reggae
Dub
Efebi

Efebi () oli antiikin kreikkalaisten ja erityisesti ateenalaisten käyttämä nimitys 18-20-vuotiaasta miehestä, joka oli merkitty kansalaisluetteloon ja suoritti kahden vuoden mittaista sotapalvelustaan.

Ensimmäisenä vuonna ateenalaiset efebit saivat sotilaskoulutuksensa ja toisena vuotena heidät lähetettiin sotilastehtäviin ympäri Attikaa, muun muassa vartioimaan linnoituksia. 

Antiikin Ateena
Homo religiosus

Homo religiosus () on uskontotieteellinen käsite, jolla viitataan uskonnollisuuteen ihmisille luontaisena ominaisuutena. Uskontotieteen tutkimuskohde on homo religiosus ja se tutkii hänen käyttäytymistään yksilönä ja yhteisössä. Empiirisenä tieteenä uskontotiede pohjaa väitteensä havaintoihin homo religiosuksesta.

Juha Sihvola on todennut, että ei ole perusteltua väittää, että ihmiset olisivat luonnostaan uskonnollisia eli Homo religiosus.

Lähteet

Kirjallisuutta

 Honko, Lauri: Uskontotieteen näkökulmia. Helsinki: WSOY 1972

Uskonto
Naama

Naama tarkoittaa seuraavia:

 ihmisen kasvoista varsinkin puhekielessä käytetty nimitys
 eläimellä kasvoja vastaava ruumiinosa; anatomiassa myös ihmisellä
 Naaman maakunta, maakunta Algeriassa
 Naamankylä eli Naama, kylä Utajärvellä
 Naamanjoki, joki Utajärvellä.
Luukki

Luukki () on kaupunginosa ja vanha kylä Pohjois-Espoossa, Nuuksion ylängön laitamilla. Se on saanut nimensä siellä 1600-luvun alussa asuneen Luukas Sigfridinpojan (Lukas Sigfridssonin) mukaan.. Nimi Luuk tuli ensin käyttöön hänen omistamansa, silloisessa Sötbyn kylässä sijainneen talon nimenä, mutta myöhemmin nimeä Luk alettiin käyttää koko kylästä.  Alueen suomenkielisenä nimenä on Luukin ohella ollut käytössä myös Luukkaa.

Luukin kartano ja ulkoilualue 

Luukin kartano on vanhoja espoolaisia kartanoita. Se on mainittu asiakirjoissa vuodelta 1601. Nykyinen kartanon keltainen päärakennus on vuodelta 1925. Vuonna 1961 Helsingin kaupunki osti kartanon maat, ja niistä muodostettiin 900 hehtaarin laajuinen ulkoilualue, jossa on myös golfkenttä, palloilukenttä ja uimaranta. Ulkoilualue käsittää suuren osan Luukin kaupunginosasta, jonka alueella kartanon päärakennuskin sijaitsee, mutta se ulottuu myös kaupunginosien rajana olevan Vihdintien pohjoispuolelle Lahnuksen ja Lakiston kaupunginosin alueelle. Kartanon päärakennuksessa toimii kahvila.

Kaakossa ulkoilualue rajoittuu Luukinjärveen. Lisäksi alueella on seitsemän lampea: Hauklampi, Käärlampi, Hepolampi, Mustlampi, Väärälampi, Halkolampi ja Kaitalampi.  Alueella kulkevista joukko ulkoilupolkuja, joista kaksi on merkitty myös viitoitetuiksi luontopoluiksi opastauluineen. Niistä toinen on 9, toinen 6 kilometrin pituinen. Molemmat alkavat ja päättyvät kartanon pihalta, ja niiden alkuosa Mustlammelle saakka on yhteinen. Pidempi reitti kulkee myös Halkolammen ja Kaitalammen ohi rantaa pitkin, ja muutkin lammet ovat lähellä reittiä.  Kaitalammen rannalla on myös uimapaikka ja grillikatos.

Osa Luukin kartanon pelloista on yhä viljelyksessä, mutta suurin osa ulkoilualueesta on metsää. Siellä on myös kaksi aarnialuetta, Luukin aarnialue lähellä Hauklampea sekä Kaitalahden aarnialue Kaitalammen länsipuolella.

Luukin kartanon lähelle ja aivan ulkoilupolkujen alkuun pääsee Helsingistä useammalla seutulinjalla sekä joillakin Espoon sisäisillä linjoilla. Vihdintietä pitkin on vajaan kymmenen kilometrin matka Kehä III:n risteykseen Vantaan puolelle ja noin 25 kilometrin matka Helsingin keskustaan.

Toukokuun 2011 alusta alkaen on telttailu kiellettyä Luukin ulkoilualueella. Sen sijaan siellä on varattu alue matkailuvaunuja varten.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kartano Muuka.com
 Luukki lapsiperheiden retkioppaassa
 Kuvia ulkoilualueelta
Geoffrey Chaucer

Geoffrey Chaucer (n. 1343 – 25. lokakuuta 1400 Lontoo) oli englantilainen kirjailija, runoilija, filosofi ja diplomaatti. Hänen sanotaan usein ensimmäisenä kirjoittaneen kaunokirjallisuutta ja runoutta englannin kielellä aikana, jolloin sivistyneistö käytti kielenään lähes yksinomaan latinaa.

Tullimestarin työnsä ohella Chaucer käänsi englanniksi aikansa merkittäviä teoksia. Hänen omista teoksistaan tunnetuimmat ovat Canterburyn tarinoita sekä Troilus ja Criseyde.

Elämänvaiheita 
Chaucerin tarkkaa syntymävuotta ei tiedetä. Hänen isänsä John Chaucer oli tärkeä lontoolainen viinikauppias, joka oli tehnyt palveluksia kuningashoville. Isän hyvät suhteet kuninkaallisiin osoittautuivat tarpeellisiksi vuonna 1359, kun Chaucer joutui sotaretkellä Ranskassa vihollisten vangiksi. Kuningas Edvard III maksoi Chaucerista pyydetyt lunnaat omista varoistaan.

1360-luvulla Chaucer oli hovin palveluksessa saavuttaen nopeasti arvostusta käytöksellään: hän oli oikeassa paikassa oikeaan aikaan mutta ei leuhkinut tekemisillään. Samalla hän osoitti kuitenkin ymmärtävänsä sekä maailmaa että ihmisiä. Vuonna 1372 kuningas lähetti Chaucerin Genovaan neuvottelemaan kauppasuhteiden luomisesta Englannin ja Genovan välille. Kun asia oli hoidettu, Chaucer matkaili ympäri Pohjois-Italiaa ja toi kotiinsa tuliaisina Petrarcan, Danten ja Boccaccion teoksia. 

Chaucerin ura virkamiehenä oli nousujohteinen. Vuonna 1374 hänet nimitettiin Lontoon tullitarkastajaksi, mutta hän sai hoidettavakseen myös diplomaatin tehtäviä. Vuonna 1385 hänestä tuli sekä parlamentin jäsen että Kentin rauhantuomari. Viimeisinä elinvuosinaan Chaucer joutui poliittisen juonittelun uhriksi ja joutui syrjään tehtävistään. Rahahuolet värittivät hänen viimeisiä vuosiaan.

Teoksissaan Chaucer osoittaa arvostaneensa hyvää ruokaa ja juomaa, kauniita naisia ja hyvää taloudellista asemaa. Hän arvosti myös muita kirjailijoita, ja hänen onnistui koota aikansa oloissa merkittävä kirjasto. Erityisesti italialaiset renessanssirunoilijat tekivät häneen suuren vaikutuksen. Omiin teoksiinsa hän suhtautui kriittisesti.

Chaucer kirjoitti allegorisia runoelmia italialaisten ja ranskalaisten esikuvien mukaisesti. Elämänsä viimeiset vuodet hän käytti Canteburyn tarinoiden kirjoittamiseen. Hän oli ensimmäinen runoilija, joka osoitti, että myös englantia voi käyttää taiteelliseen ilmaisuun.

Teoksia

Lähteet 
 Grimberg, Carl: Kansojen historia, osa 10, Renessanssi. Helsinki: WSOY 1981 ISBN 951-0-09738-1

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Englantilaiset kirjailijat
Keskiajan kirjailijat
Englantilaiset runoilijat
Tullivirkamiehet
Syntymävuosi tuntematon
Vuonna 1400 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Cygnaeuksen koulu (Jyväskylä)

Cygnaeuksen koulu oli Jyväskylän Mäki-Matissa sijaitseva alakoulu (ennen peruskoulu-uudistusta kansakoulu). Koulu on perustettu vuonna 1925. Vuosina 1939-1945 siinä toimi osa 30. sotasairaalasta. Koulun vanhassa juhlasalissa perustettiin talvisodan jälkeen 18. elokuuta 1940 Sotainvalidien Veljesliitto sotamarsalkka Mannerheimin läsnä ollessa.

Vuonna 1961 koulun länsipuolelle valmistui lisärakennus. Siinä on toiminut eri kouluja, kuten Syrjälän yläaste, Keskikadun koulu, Mäki-Matin koulu ja Jyväskylän Rudolf Steiner -koulu. Lisärakennus peruskorjattiin 2008. Samassa lisärakennuksessa on pohjoispuolella B-siipi, joka peruskorjattiin vuonna 2009. B-siivestä säästettiin vain betonirunko ja vesikatto.

Cygnaeuksen koulu lakkautettiin kesällä 2007. Nykyisin nimi Cygnaeuksen koulu tarkoittaa koulurakennusta, jota käyttivät väistötilana vuosina 2009–2011 Vaajakosken koulu ja sen jälkeen Huhtasuon ja Huhtaharjun koulut. Koulun katuosoite on Voionmaankatu 18, 40700 Jyväskylä.

Vuonna 2015  Jyväskylän kristillinen koulu muutti koulukeskukseen ja on ollut tontilla nykyaikaan asti.  25.4.2022 Keskisuomalainen raportoi, että Cygnaeuksen koulu remontoitaisiin uudelleen ja, että Jyväskylän kristillinen koulu voisi pysyä tiloissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Jyväskylän peruskoulut
Jyväskylän rakennukset ja rakennelmat
Entiset suomalaiset oppilaitokset
Varjo (täsmennyssivu)

Varjo tai varjot voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

 varjo, valoa läpäisemättömän kohteen taakse muodostuva alue

Henkilöt
 Varjo, suomenkielinen sukunimi. Tunnettuja nimenkantajia ovat:
Kerttu Varjo (1910–2006), suomalainen nuorisotyön uranuurtaja ja opetusneuvos
Matti Varjo (1925–2006), suomalainen näyttelijä
Uuno Varjo, suomalainen maantieteilijä

Populaarikulttuuri

 Varjo, Hans Christian Andersenin satu
 Varjot, kuvitteellisia pahoja olentoja Alagaësia-fantasiamaailmassa  Christopher Paolinin trilogiassa Perillinen
 Varjo, suomalainen indie rock -yhtye
 Varjo-sarja, Maria Gripen kirjasarja
 varjot, laji tieteissarjassa Babylon 5
 Varjot, J. R. Wardin romaani vuodelta 2015, Mustan tikarin veljeskunta -kirjasarjan 13. osa
 Varjot, Beritin albumi vuodelta 1990
 Varjot, Goatmoonin albumi vuodelta 2011
 Varjoankka, Disneyn piirrossarja

Muita merkityksiä 
 varjo, jungilaisessa psykologiassa persoonallisuuen tiedostamaton osa
 Varjo, suomalainen virtuaalitodellisuuden laitteiden valmistaja
 Varjo Kustannus, suomalainen pienkustantamo.

Varjo yhdyssanoissa 
 auringonvarjo, auringon säteiltä suojaava väline
 laskuvarjo, painovoiman aiheuttamaa liikettä hidastava väline
 sateenvarjo, kannettava sateensuoja
 sumuvarjo, vesipisaroiden ja valon yhteisvaikutuksesta syntyvä ilmakehän ilmiö
 varjosielu, šamanistisen käsityksen mukaan sielua seuraava hahmo.
Kimberliitti

Kimberliitti on volatiileista rikastunut kaliumpitoinen ultraemäksinen vulkaaninen kivi, joka sisältää runsaasti tiettyjä sopeutumattomia alkuaineita. Se on yksi maailman harvinaisimmista kivilajeista. On arvioitu, että kimberliittiä on maapallolla vain 5 000 km3. Kimberliitti voi sisältää timantteja. 

Kimberliitti esiintyy juonina ja piippumaisina muodostumina, joiden juuret ulottuvat noin kahden kilometrin syvyyteen. Kimberliitin
pintapuhkeamat ovat yleensä pieniä. Ne ovat pinta-alaltaan vain muutamia hehtaareja. 2000-luvulla kimberliittiä on paikallistettu Pohjois-Euroopan lisäksi Kanadasta. Vuonna 2014 uutisoitiin, että kimberliittiä oli löytynyt Antarktikselta. Siellä kaivostoiminta on kielletty kansainvälisten sopimusten mukaisesti 2041 saakka.

Esiintymät Suomessa 
Suomen ensimmäisen kimberliittiesiintymän löysi Malmikaivos Oy Kaavilta Pohjois-Savosta vuonna 1964. Suomen kimberliittiesiintymät sijaitsevat Karjalan kratonin länsireunalla, Itä- ja Pohjois-Suomessa. Kimberliittiä on löydetty Kaavi-Kuopion, Kuhmon ja Kuusamon alueilta. Samaan kilpialueeseen kuuluvat Venäjän Karjala, Kuolan niemimaa ja Arkangel.

Suomen kimberliittiesiintymät ovat vanhoja: Kaavi-Kuopion alueella kimberliitin ikä on 600 miljoonaa vuotta. Kuhmon kimberliittipiipuilla ikää on 1,2 miljardia vuotta..

Nimen alkuperä 
Kimberliitti on saanut nimensä Etelä-Afrikassa sijaitsevasta Kimberley-nimisestä paikasta, josta tehtiin huomattava timanttilöytö vuonna 1871.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Syväkivilajit
Ultramafiset kivilajit
Bindi

Bindi (, ”täplä”) on otsaan painettu, usein sinooperinpunainen täplä, jota ovat perinteisesti käyttäneet naimisissa olevat hindunaiset. Bindillä on monta merkitystä: täplä symbolisoi kolmannen, henkisen silmän avautumista; sen uskotaan estävän energiaa karkaamasta kulmakarvojen välistä, missä tärkeän Agnya chakran katsotaan olevan; sen tarkoitus on suojella naista ja hänen miestään.

Nykyään, kun bindistä on tullut kosmeettinen muoti-ilmiö, sitä käyttävät eteläaasialaiset naiset uskonnosta tai sivilisäädystä riippumatta. Tämän seurauksena markkinoille on tullut erilaisia, hyvinkin koristeellisia bindejä. Naisten ohella myös jotkut chakroistaan huolestuneet miehet ovat alkaneet käyttää bindejä.

Perinteinen bindi tehdään luonnon aineksia, muun muassa kuivattua kurkumaa ja limettiä, sisältävästä kumkum-jauheesta kostuttamalla. Nykyisin on olemassa myös lukuisia, eri tutkimuksissa jopa haitallisiksi todettuja synteettisistä aineista valmistettuja kumkum-jauheita.

Käytössä on myös koru-bindejä, jotka ovat pieniä korutarroja, joita liimataan kulmakarvojen väliin koristeiksi.

Hinduoppineet ovat arvostelleet Hollywood-tähtien tapaa käyttää bindiä muotikoruna.

Hindulaisuuden mukaan bindillä on merkitystä erityisesti agnya chakran (Ajna chakran) avaajana. Sen sanotaan helpottavan muun muassa meditaatiossa ajatuksettoman tietoisuuden tilaan pääsemisessä. Sen sanotaan myös suojaavan negatiivisia asioita (pahoja henkiä, demoneja, huonoa onnea) vastaan.

Sanan alkumuotona on sanskriitin kielen sana बिन्दु bindú, joka tarkoittaa pisaraa tai täplää. Sanan otsatäplää tarkoittava feminiininen muoto on bindī.

Bindin eri nimiä
Bindiä kutsutaan eri nimillä riippuen kielestä:
 tilak hindiksi
 pottu tamiliksi ja malajalamiksi
 bottu tai tilakam teluguksi
 bottu tai tilaka kannadaksi
 teep bengaliksi
 nande Malesiassa.

Ainetta, jolla punainen merkki painetaan otsaan, kutsutaan nimellä sindoor (sindhur) tai kumkum. Mustan merkin aines on nimeltään kasturi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Hindulaisuus
Kosmetiikka
Intialainen kulttuuri
Bangladeshilainen kulttuuri
Squaw Valley

Squaw Valley, virallisesti Olympic Valley, on kunnallishallinnoton alue Placerin piirikunnassa Kaliforniassa Yhdysvalloissa. Squaw Valley toimi vuoden 1960 talviolympialaiset isäntäkaupunkina ja se tunnetaan myös siellä sijaitsevasta talviurheilukeskuksesta.

Vuonna 2020 ilmoitettiin, että alueen nimi muutetaan, koska algonkininkielinen sana ”squaw” on rasistinen ja halveksuva alkuperäisasukkaisnaisista käytetty termi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Squaw Valleyn talviurheilukeskus

Kalifornian kunnallishallinnottomat alueet
Talviolympialaiset 1960
Irina Rodnina

Irina Konstantinovna Rodnina (; s. 12. syyskuuta 1949 Moskova) on yksi kaikkien aikojen menestyneimmistä taitoluistelijoista. Hän on ainoa pariluistelija, joka on voittanut kymmenen perättäistä maailmanmestaruutta ja kolme perättäistä olympiakultaa.

Ura 

Rodnina hallitsi pariluistelua oikeastaan koko 1970-luvun ensin Aleksei Ulanovin ja sitten Aleksandr Zaitsevin kanssa vuodesta 1972. Olympiakultamitalisteista ensimmäinen vuonna 1972 tuli Ulanovin ja vuoden 1976 sekä 1980 yhdessä Zaitsevin kanssa.

Maailmanmestaruuskisoissa Rodnina voitti pareineen kultaa vuosina 1969–1978. Lisäksi euroopanmestaruuksia Rodninalla on 11. Rodninan ja Zaitsevin luistelua pidettiin vallankumouksellisena, sillä he toivat jäälle nopeita elementtejä ja jättivät romanttiset teemat.

Rodnina ja Zaitsev menivät naimisiin vuonna 1976. Parin ensimmäinen lapsi syntyi 1979. He kuitenkin erosivat, ja Rodnina muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän meni uudestaan naimisiin liikemiehen kanssa. Tämäkin liitto päättyi eroon. Nykyään Rodnina asuu Venäjällä.

Rodnina sytytti Sotšin talviolympialaisten olympiatulen yhdessä maalivahtilegenda Vladislav Tretjakin kanssa.

Rodnina julkaisi kirjan vuonna 1978, , .

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Neuvostoliittolaiset taitoluistelijat
Neuvostoliittolaiset olympiavoittajat
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Curlingin maailmanmestaruuskilpailut

Curlingin maailmanmestaruuskilpailut on vuosittain järjestettävä curling-tapahtuma, jossa maailmanmestaruudesta kilpailevat maailman parhaat curlingmaajoukkueet. MM-kisat järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1959, naisilla 1979.

Historia 
Ensimmäiset kolme MM-kilpailua tunnettiin nimellä Scotch Cup, niissä kohtasivat ainoastaan Skotlanti ja Kanada. Vuosina 1961–1967 osallistujamäärä vaihteli kolmen ja kahdeksan joukkueen välillä. Vuosina 1968–1988 ja jälleen vuodesta 1995 eteenpäin kisojen kolme parasta joukkuetta palkitaan perinteisen tavan mukaan kulta-, hopea- ja pronssimitaleilla. Vuosina 1989–1994 sekä kolmos- että nelossijojen joukkueet saivat pronssimitalit.

Vuosina 1989–2004 miesten ja naisten kilpailut järjestettiin samalla paikkakunnalla, mutta vuodesta 2005 lähtien toisistaan erillään siten, että toinen kilpailuista järjestetään joka vuosi Kanadassa.

Miesten MM-kilpailut ja mitalistit

Menestyneimmät maat 
Tilastojen valossa MM-kisoja on historian saatossa sekä miesten että naisten puolella hallinnut Kanada. Mestaruuteen ovat kyenneet myös Sveitsi, Ruotsi, Tanska, Saksan liittotasavalta, Yhdysvallat, Norja, Skotlanti ja Kiina.

Miesten MM-mitalitaulukko 61 kisan jälkeen (2019)

Naisten MM-mitalitaulukko 41 kisan jälkeen (2019)
Vaino Väljas

Vaino Väljas (s. 28. maaliskuuta 1931) oli Viron sosialistisen neuvostotasavallan kommunistipuolueen (EKP) ensimmäinen sihteeri vuodesta 1988.

Väljas syntyi Külakülan kylässä Hiidenmaalla. Hän oli innokas kommunisti ja eteni nopeasti puolueessa. Hän valmistui Tarton yliopistosta historia pääaineenaan ja toimi sen jälkeen vuosina 1955–1961 Viron kommunistisen puolueen nuorisojärjestön ensimmäisenä sihteerinä. Vuosina 1961–1971 hän toimi Tallinnan kaupungin puoluekomitean ensimmäisenä sihteerinä sekä sen jälkeen vuosina 1971–1980 Viron kommunistisen puolueen keskuskomitean ideologisena ja propagandasihteerinä. Vuonna 1979 ehdolla Johannes Käbinin seuraajaksi EKP:n johtoon oli ”internationalisti” Karl Vaino ja ”kansalliskommunisti” Väljas. Liian ”nationalistisena” pidetty Väljas sivuutettiin ja lähetettiin vuonna 1980 Neuvostoliiton suurlähettilääksi Venezuelaan. Samaan aikaan Virossa alkoi Karl Vainon johdolla venäläistämiskausi.

Hänen myöhempi sijoituspaikkansa vuodesta 1986 oli Nicaragua, jossa käytiin sosialistisen sandinistihallituksen ja Yhdysvaltain tukemien contrasissien välistä sisällissotaa. Keski-Amerikassa Väljas mainitsi tulevansa Neuvostoliiton/Venäjän sijaan Virosta, joka oli miehityksen sijaan ”vapaaehtoisesti liittynyt” Neuvostoliittoon ja oli vapaampi kuin koskaan aiemmin.

Väljas oli Gorbatšovin kanssa hyvä ystävä jo 1950-luvulta. Vuonna 1988 Gorbatšov ilmoitti politbyroon nimittäneen Väljaksen Viron puolueen johtoon. Virolaiset olivat alkaneet kokoontua kansankokouksiin Tallinnan laulukentällä ja puoluejohto oli vaihdettava uudistusmieliseksi. Väljas valittiin Viron kommunistipuolueen keskuskomitean ensimmäiseksi sihteeriksi 16. kesäkuuta 1988 Tallinnassa puolueen yleiskokouksessa.

Väljas kannatti puolueen uudistamista kansan tahdon mukaiseksi ja otti päämääräksi, että virolaiset lapset oppisivat viron kieltä ja pystyisivät säilyttämään virolaisen kulttuurin. EKP:n XX puoluekokous televisioitiin propagandatarkoituksessa ja jotta linjasta ei voisi luopua. Väljas luovutti suunnitteluministerin paikan kansanrintaman Edgar Savisaarelle maaliskuun 1989 vaalien jälkeen.

Kommunistipuolueen vallanmenetys oli nopea, marraskuussa 1989 puolueen kirjailijaliitto lopetti toimintansa, ja Viron komsomol lakkautettiin. Helmikuussa 1990 Viron korkein neuvosto kumosi neuvostotasavallan perustuslain kuudennen pykälän, joka takasi kommunistipuolueelle johtavan aseman yhteiskunnassa. Puolue hajosi kolmeen osaan, joista Väljas jäi itsenäisen kommunistipuolueen johtoon moskovanmielisten muodostaessa oman ryhmänsä.

18. maaliskuuta 1990 pidettiin korkeimman neuvoston monipuoluevaalit, jotka Savisaaren johtama kansanrintama voitti.

Väljas oli entisen kommunistipuolueen johdossa vuoteen 1995 asti. Joulukuusta 2004 lähtien useita nimenvaihdoksia läpikäynyt puolue on tunnettu nimellä Viron vasemmistopuolue (Eesti Vasakpartei).

Neuvostoliittolaiset kommunistit
Neuvostoliittolaiset poliitikot
Viron kommunistisen puolueen poliitikot
Neuvostoliiton suurlähettiläät
Vuonna 1931 syntyneet
Elävät henkilöt