joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
CFM International

CFM International on yhdysvaltalaisen General Electricin GE Aviationin ja ranskalaisen Snecman (nyk. Safran) 1970-luvulla perustama yhteisyritys. Yritys valmistaa CFM56-suihkumoottoreita lentokoneisiin. CFM aikoo tulevaisuudessa kehittää avoroottorisia suihkumoottoreita. Airbus A380 tulee toimimaan testialustana moottorille.

Lähteet

Aiheesta muualla
https://www.safran-group.com/companies/cfm-international
GE Aviation 
Snecma  
CFM56-suihkumoottorit 

Lentokonemoottorivalmistajat
Turul

Turul-lintu on unkarilaisen myytin mukaan madjaarit Pannoniaan johdattanut olento. Se kuvataan usein korppikotkan kaltaiseksi. Nimitys juontunee turkin kielen haukkaa tarkoittavasta sanasta.

Taruolennot
Unkarilainen kulttuuri
Vyö

Vyö on vyötärön ympäri kiedottava, tyypillisimmin nahasta valmistettu hihna. Vyö kiinnitetään joko solmien tai kiinnittimellä. Kiinnitin voi olla esimerkiksi solki, johon vyön toinen pää kiinnitetään lukituksella. Vyötä käytetään pitämässä housuja ylhäällä tai esim.  takkia paikallaan. Vyötä voi pitää koristeena esimerkiksi hameiden ja mekkojen päällä lantiolla tai vyötäröllä. Vyölle voi myös ripustaa tavaroita (esimerkiksi avaimet, puukko tai kännykkäkotelo).

Vyö voi olla muun muassa nahkaa, kangasta tai metalliketju. Vyön pituus määräytyy vyötärön mukaan. Usein vaateliikkeessä vyö katkaistaan halutun mittaiseksi. Vyö on syrjäyttänyt olkaimet housujen pitimenä etenkin nuorison keskuudessa, vaikka olkaimet ovatkin jälleen 2000-luvulla nostanut mainettaan muotiasusteena.

Useimmissa kamppailulajeissa vyön väri ilmaisee henkilön taitotason. Yleisimmin valkoinen vyö ilmaisee aloittelevaa ja musta vyö kokenutta harrastajaa. Japanilaisen kimonon vyötä kutsutaan nimellä obi. Obin on tarkoitus myös olla esteettisesti miellyttävä erityisesti naisilla.

Kuvaannollinen merkitys
Sanalle ”vyö” on kehittynyt myös kuvaannollinen merkitys ilmaisussa ”kiristää vyötä” (tai nälkävyötä/suolivyötä). Ilmaisulla tarkoitetaan voimavarojen, esimerkiksi ruoan tai rahan säästämistä usein pakottavista syistä. Ilmaisu viittaa konkreettisen tapahtumaan, jossa kiristetään asuun kuuluvaa, lantion ympärille kiedottua vyötä joko siksi, että nälän takia on laihduttu tai siksi, että sillä halutaan lieventää nälän tunnetta ts. painaa suolia sisäänpäin. Nykyisin sitä käytetään useimmiten kuvaannollisessa merkityksessä.

Vyön historiaa
Vyön käytöstä on todisteita pronssikaudelta asti. Tosin arkeologisissa aineistoissa ei ole itse vöitä, koska ne ovat maatuneet, mutta solkia ja metallivöitä on säilynyt. Alkuaan vyötä ei tarvittu housujen kannatteluun vaan työkalujen kuljettamiseen ja koristautumiseen. Vyö sai laajenevaa suosiota ensimmäisessä maailmansodassa, kun khakiunivormuun kuului vyö. Huomattiin, että sotilaskäytössä vyö oli kätevämpi ja nopeampi kuin olkaimet.

Lähteet

Seulonnan keskeiset artikkelit
Toinen pääsiäispäivä

Toinen pääsiäispäivä on pääsiäispäivää seuraava maanantai. Päivänä muistetaan sitä, että Raamatun mukaan ylösnoussut Jeesus ilmestyi opetuslapsille ja häntä seuranneille naisille. Suomessa toinen pääsiäispäivä on laissa säädetty vapaapäivä. 

Näin toinen pääsiäispäivä sijoittuu kalenterissa 2020-luvulla: 
 2020: 13. huhtikuuta 
 2021: 5. huhtikuuta 
 2022: 18. huhtikuuta 
 2023: 10. huhtikuuta 
 2024: 1. huhtikuuta 
 2025: 21. huhtikuuta 
 2026: 6. huhtikuuta 
 2027: 29. maaliskuuta 
 2028: 17. huhtikuuta 
 2029: 2. huhtikuuta

Lähteet 

Pääsiäinen
Tulilintu (mytologia)

Tulilintu () on venäläisen kansanperinteen taianomainen lintu. Se kuvataan poikkeuksetta suureksi linnuksi, jonka höyhenpuku loistaa punaisena, oranssina ja keltaisena nuotion tavoin. Yksi sulka voi valaista koko huoneen. Myöhemmässä ikonografiassa Tulilintu on tulenvärisen riikinkukon kaltainen töyhtöineen ja silmiä muistuttavine höyhenkuvioineen. 

Tulilinnulla on keskeinen osa sadussa Ivan tsaarinpoika, Tulilintu ja harmaa susi. Tsaari lupasi valtakuntansa sille prinssille, joka onnistuisi pyydystämään Tulilinnun, jonka nähtiin poimivan joka yö tsaarin puutarhasta sinne kasvaneet kultaomenat. Prinssit eivät saaneet lintua kiinni, mutta yksi heistä sai siltä pyrstösulan. Lintu ei enää tullut puutarhaan. Prinssit lähtivät etsimään sitä. Nuorin prinssi kohtasi matkallaan harmaan suden, jonka taikakeinojen avulla Tulilintu saatiin kukistetuksi. Muut prinssit surmasivat tehtävässä onnistuneen veljensä, mutta susi palautti hänet henkiin.

Muissakin kansansaduissa Tulilinnun rooli on usein olla sankarin etsinnän kohde. Yleensä etsitään vain yhtä pyrstösulkaa. Igor Stravinski on luonut Tulilinnun legendan pohjalta baletin Tulilintu.

Lähteet

Kirjallisuutta 

 

Venäläinen kansanperinne
Taruolennot
Kuvitteelliset linnut
Tulilintu

Tulilintu voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

 Tulilintu, venäläisen kansanperinteen myyttinen lintu
 Feeniks, egyptiläisen mytologian tulilintu
 Tulilintu, Igor Stravinskyn baletti
 Tulilintu, Marvel-kustantamon sarjakuvien supersankarihahmo
 Tulilintu (Phoenix), yhdysvaltalainen tv-elokuva vuodelta 1980.
Rottweiler

Rottweiler on FCI:n roturyhmään 2 kuuluva seura-, palvelus- ja käyttökoira, jonka alkuperämaa on Saksa. Rottweileria käytetään nykyisin etupäässä seura- ja harrastuskoirana.

Ulkonäkö 
Karvapeite on lyhyt ja sileä; väritys on aina black & tan.

Pitkäkarvainen rottweiler 
Pitkäkarvainen rottweiler on harvinainen, eikä niitä näe yleisesti. Muunnos ei ole rotumääritelmän mukainen. DNA-testillä voidaan selvittää, onko rottweilerilla pitkäkarvaisen geenimuunnos. Vaikka molemmat vanhemmat olisivat lyhytkarvaisia, saattaa jostain pennusta tulla pitkäkarvainen.

Luonne ja käyttäytyminen 
Suomen Rottweileryhdistyksen määritelmän mukaan rottweiler on pohjimmiltaan ystävällinen, rauhallinen ja lapsirakas. Samaten se on kiintyvä, kuuliainen, ohjattava ja työhaluinen. Rotumääritelmän mukaan koirarodun käytöksen tulisi olla itsevarmaa, lujahermoista ja pelotonta; kuitenkin viimeisen kymmenen vuoden aikana rodun luonne on muuttunut yhä enenevässä määrin temperamenttisempaan ja pehmeään suuntaan – muiden palveluskoirarotujen tavoin . Yhdistyksen mukaan rotu vaatii omistajaltaan johdonmukaisuutta, rotutuntemusta ja peruskoulutusta. Aktiivisena rotuna rottweiler vaatii paljon liikuntaa, toimintaa ja aikaa omistajalta. Suomen Kennelliiton mukaan rottweiler soveltuu seura-, palvelus- ja käyttökoiraksi.

Terveys 

Rottweilerin keskimääräinen eliniän odote on kasvanut viime vuosikymmeninä yhdeksästä vuodesta noin 10–11 vuoteen. Tähän ovat vaikuttaneet koirien ruokavalion ja terveydenhuollon parantuminen. Yksittäistapauksina rottweilerit saattavat elää pitkälle toistakymmentä vuotta, eikä nykyään ole tavatonta nähdä terveitä 13–14-vuotiaita rottweilereita. Iäkkääksi eläviä yksilöitä yhdistävä piirre on niiden hoikkuus. Koiravanhuksilla saattaa esiintyä vaivoja ja kulumia esimerkiksi nivelissä, minkä vuoksi ne saattavat tarvita erityistä huolenpitoa.

Katso myös 
 Sankarikoira Aku

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomen Rottweileryhdistys – SRY
Keskustelua rottweilerista
Rottweilerin rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)

FCI 2 Pinserit, snautserit, molossityyppiset ja sveitsinpaimenkoirat
Mastiffit
Saksalaiset koirarodut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Demarest

Demarest voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

 Demarest, paikkakunta New Jerseyssä, Yhdysvalloissa
 Arthur Demarest, antropologi ja arkeologi
 William Demarest, yhdysvaltalainen näyttelijä
 William Demarest, yhdysvaltalainen ampuja.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Seppo Helle

Seppo Helle (21. tammikuuta 1937 Helsinki – 1. toukokuuta 2014) oli suomalainen jääkiekkovalmentaja.

Helle valmensi SM-sarjassa kolme kautta Ilvestä 1961–1964. Hän oli ensimmäinen päätoiminen valmentaja Suomessa. Ensimmäisellä kaudellaan Helle valmensi Ilveksen mestaruuteen vain 25-vuotiaana.

Valmentajan pestinsä jälkeen Helle toimi melkein 20 vuotta Ilveksen toiminnanjohtajana ja edustusjoukkueen valmentajana. Hän oli myös perustamassa SM-liigaa.

Helle kuoli vuonna 2014 pitkän sairauden jälkeen.

Saavutukset ja palkinnot
1 Suomen mestaruus (1961)
2 SM-pronssia
Suomen Jääkiekkoleijona #152

Lähteet

Helteen tiedot Jääkiekkomuseon sivulla

Viitteet 

Suomalaiset jääkiekkovalmentajat
Vuonna 1937 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Juhani Syvänen

Juhani Kalervo Syvänen (s. 6. heinäkuuta 1936 Parkano) on suomalainen entinen urheilutoimittaja. Vanhemmat maanviljelijä, herastuomari Eino Syvänen (1901–1989) ja kansakoulunopettaja Greta Esteri (o.s. Kölhi) Syvänen (1909–1997).

Syvänen aloitti toimittajan työt STT:ssa 1959. Seuraavana vuonna hän siirtyi Ilta-Sanomien toimittajaksi. Vuodet 1968–1969 Syvänen toimi Ilta-Sanomien urheiluosaston esimiehenä. Vuonna 1970 hän aloitti 21 vuoden pestin samassa tehtävässä Helsingin Sanomien urheiluosastolla. Syvänen toimi vielä vuodet 1991–2001 Helsingin Sanomien urheilutoimituksen kolumnistina ja erikoistoimittajana.

Syväsen suurin saavutus jääkiekossa on tullut olympialaisten reportterina. Hän kirjoitti olympialaisista jääkiekkojuttuja ja -kolumneja kymmenestä perättäisestä kisasta 1964–1998.

Syvänen on aateloitu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 157.

Lähteet

Syväsen tiedot Jääkiekkomuseon sivulla

Suomalaiset urheilutoimittajat
Vuonna 1936 syntyneet
Elävät henkilöt
Groteski

Groteski voi viitata seuraaviin asioihin:
 groteski eli sans-serif, pääteviivaton kirjasintyyli
 groteski, renessanssin suosima koristekuviotyyli
 adjektiivina sana tarkoittaa luonnottomasti liioiteltua, suhdatonta, irvokasta, eriskummallista
Osku Pajamäki

Osku Markus Oskari Pajamäki (s. 8. kesäkuuta 1970 Helsinki) on helsinkiläinen SDP:n kaupunginvaltuutettu ja tv-tuottaja. Hän työskentelee Funny Films Oy:n toimitusjohtajana. Hän oli 20 vuotta Helsingin kaupunginvaltuutettuna vuoden 1996 kunnallisvaaleista alkaen. Vuosina 1996–2000 hän oli Demarinuorten puheenjohtajana ja vaikutti vuosina 1996–2002 SDP:n puoluehallituksessa. Marraskuusta 2012 alkaen hän toimi SDP:n valtuustoryhmän puheenjohtajana, mutta ei asettunut enää ehdokkaaksi vuoden 2017 vaaleissa.

Pajamäki julkaisi vuonna 2006 kirjan Ahne sukupolvi – Suurten ikäluokkien perintö, jossa hän syyttää sodan jälkeen syntyneitä suuria ikäluokkia ahneudesta ja muutosvastarinnasta. Hänen mukaansa suuret ikäluokat ovat itsekäs ikäpolvi, joka ei välitä jälkeläisistään.

Vuonna 2011 Pajamäki julkaisi teoksen Perintö vai perintä, jossa hän ehdottaa uutta "sukupolvisopimusta", eläkeiän ja eläkemaksujen nostamista, suurten ikäluokkien tulevien hoivamenojen rahastoimista työeläkerahojen tapaan sekä sapattilomia nuoremmille sukupolville.

Elämä 
Pajamäki on opiskellut kansantaloustiedettä. Hän työskenteli aiemmin Yellow Film & TV -konserniin kuuluvan Filmiteollisuus Finen palveluksessa, joka tuotti muun muassa Itse valtiaat -sarjaa. Hänen nimensä oli vuosina 2001–2008 esitetyn ohjelman lopputeksteissä vaihtelevasti muun muassa titteleillä ”suunnittelu”, ”poliittinen taustoitus” ja ”background artist”. Pajamäki oli alun perin nimeltään vain Markus Oskari Pajamäki, mutta hän lisäsi nimen Osku, koska se oli vakiintunut hänen lempinimekseen ja hän halusi käyttää sitä virallisesti.

Pajamäki on ollut SDP:n ehdokkaana kaikissa eduskuntavaaleissa vuosina 1995-2011. Hän pääsi varasijalle vuoden 2003 eduskuntavaaleissa ja oli ehdokkaana vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Helsingin vaalipiirissä, mutta ei tullut valituksi.

Teokset

Lähteet 

Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Suomalaiset televisiotuottajat
Suomalaiset yritysjohtajat
Demarinuorten puheenjohtajat
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Tamás Gruborovics

Tamás Gruborovics (s. 3. heinäkuuta 1984 Szeged, Unkari) on unkarilainen jalkapalloilija, joka edustaa Ykkösessä pelaavaa Ekenäs IF:iä. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.

Ura 

Unkarilaissyntyinen Gruborovics muutti jo nuorena perheensä mukana Suomen Mikkeliin. Gruborovics on toisen polven jalkapalloilija. Hänen isänsä Tibor Gruborovics pelasi 177 ottelua Mikkelin Palloilijoissa vuosina 1989–1995. Nuorempi Gruborovics nähtiin pelikentillä jo pienestä pitäen. Hän aloitti jalkapallon seuraamalla isänsä otteita kentän laidalta.

Kaudella 2004 MP:ssa valokeilaan noussut Gruborovics siirtyi kaudeksi 2005 Kuopion Palloseuraan ja pelasi 21 Veikkausliiga-ottelua. Kauden 2006 alussa Gruborovics voitti KuPSin kanssa Liigacupin. Hän oli lopulta joukkueensa kauden toiseksi tehokkain pelaaja viidellä maalilla.

Kaudella 2007 Gruborovics teki Ykkösessä kuusi maalia ollen joukkueensa kolmanneksi paras maalintekijä. Kaudeksi 2008 hän siirtyi Kotkan KooTeePeehen, kaudeksi 2009 Ahvenanmaalle IFK Mariehamniin ja lopulta kaudeksi 2011 JJK:hon.

Kauden 2012 jälkeen Gruborovics siirtyi FC Interiin kahden vuoden sopimuksella.

Helmikuussa 2016 Gruborovics siirtyi Ykkösessä pelaavan EIF:n riveihin.

Gruborovics opiskelee psykologiaa Jyväskylän yliopistossa.

Saavutukset 
 Liigacupin voitto 2006 (KuPS)
 KuPSin paras pelaaja 2006
 Ykkösen mestaruus ja liiganousu 2007 (KuPS)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Gruborovics IFK Mariehamnin sivustolla

Suomenunkarilaiset henkilöt
Unkarilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Achaea

Achaea (, ) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti nykyisen Manner-Kreikan eteläosat sekä osan Kreikan saarista.

Maantiede 

Achaean provinssi käsitti varsinaisen Kreikan ydinosat. Siihen kuuluivat paitsi provinssille nimensä antanut vanha Akhaian (lat. Achaea) maakunta myös koko Peloponnesoksen niemimaa sekä muu eteläinen Manner-Kreikka, mukaan lukien Attika, Aitolia ja Akarnania. Siihen kuului myös osa Kreikan saarista, kuten Kykladit, Euboia, Skyros, Kythera ja Zakynthos. Pohjoisessa Achaean provinssin rajanaapureita olivat alun perin Epiruksen ja Macedonian provinssit ja itäpuolella Asian provinssi. Eteläpuolella Kreeta kuului Creta et Cyrenen provinssiin. Achaean provinssin hallinnollinen keskus oli Korintti (lat. Corinthus).

Kaupunkeja 

Achaean provinssin roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):

 Aigeira (Aegeira)
 Aigina (Aegina)
 Aigion (Aegion)
 Amfissa (Amphissa)
 Argos (Argi)
 Ateena (Athenae)
 Delfoi (Delphi)
 Dyme
 Epidauros (Epidaurus)
 Elis
 Eretria
 Figaleia (Phigaleia)
 Kalydon (Calydon)
 Karystos (Carystus)
 Kenkhreai (Cenchreae)
 Khaironeia (Chaeronea)
 Khalkis (Chalcis)
 Kleonai (Cleonae)
 Korintti (Corinthus)
 Lebadeia
 Lekhaion (Lechaeum)
 Lykosura (Lycosura)
 Mantineia (Mantinea)
 Megara
 Messene
 Naksos (Naxus)
 Naupaktos (Naupactus)
 Paros (Parus)
 Patrai (Patrae)
 Sikyon (Sicyum)
 Sparta
 Stratos (Stratus)
 Tanagra
 Tegea
 Theba (Thebae)
 Thespiai (Thespiae)

Historia 

Kreikka liitettiin Roomaan Akhaian sodan jälkeen vuonna 146 eaa. Roomalainen kenraali Lucius Mummius kukisti Akhaian liiton ja tuhosi Korintin kaupungin. Teoistaan Mummius sai lisänimen ”Achaicus”. Alue liitettiin alun perin Macedonian provinssiin.

Vuonna 88 eaa. Pontoksen kuningas Mithridates VI sai monet kreikkalaiset puolelleen sodassaan Roomaa vastaan. Sulla karkotti Mithridateen Kreikasta seuranneessa ensimmäisessä Mitridateen sodassa. Tämän jälkeen hän antoi ryöstää Ateenan vuonna 86 eaa.

Achaean provinssi perustettiin vuonna 27 eaa. erottamalla se Macedonian provinssista. Sen pääkaupungiksi tuli Julius Caesarin vuonna 44 eaa. uudelleen perustama ja jälleenrakennettu Korintti. Augustuksen ajan provinssien jaossa Achaea luettiin senaatin provinsseihin. Provinssi oli tämän jälkeen olemassa koko Rooman myöhemmän historian ajan, ja näin myös muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan. Useat Kreikan kaupungit, erityisesti Ateena, saivat edelleen päättää sisäisistä asioistaan ikään kuin nimellisesti itsenäisinä kaupunkivaltioina.

Diocletianuksen uudistuksesta noin vuonna 293 lähtien Achaean provinssi kuului Moesian diokeesiin. 300-luvulla se kuului välillä Italia, Illyricum et African prefektuuriin ja välillä Illyricumin prefektuuriin. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Itä-Roomaa ja kuului nyt Illyricumin prefektuuriin ja Macedonian diokeesiin.

Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:

Lähteet

Aiheesta muualla 

Roomalainen Kreikka
Rooman provinssit
Palokatko

Palokatko on palo-osastojen välisten aukkojen tai talotekniikkaläpivientien tiivistys ja paloeriste. Palokatkolla pyritään estämään tulen ja savukaasujen leviäminen rakennuksessa läpivienti-aukkojen kautta palovahingon sattuessa. Palokatkon rakenne määritellään tyyppihyväksynnässä tai testiraportissa kunkin materiaalin osalta erikseen. Palokatkomateriaaleja on useita. Vanhoissa palokatkomateriaaleissa on usein asbestia.

Aiheesta muualla 
 Suomen palokatkoyhdistyksen sivut

Rakennuseristeet
Turvatekniikka
Petrovski (stadion)

Urheilukompleksi Petrovski () on vuonna 1924 rakennettu jalkapallo- ja yleisurheilustadion Pietarissa. Stadionkompleksi sijaitsee Pienen Nevan ja Zhdanovka-joen ympäröimällä Patsassaarella. Petrogradin puolella olevaan Koivusaareen stadion yhdistyy Zhdanovin sillalla. Urheilukompleksiin kuuluu useampia rakennuksia ja muun muassa toinen pienempi jalkapallo- ja yleisurheilustadion. Suuren stadionin katsojakapasiteetti on 20 985 ja pienemmän stadionin 2835. Lähin metroasema on Sportivnaja 150 metrin päässä suuremmalta stadionilta.

Pietarin jalkapallojoukkueista Zenit pelasi stadionilla vuosina 1994-2017, johon joukkue muutti vanhalta Kirovin stadionilta. Stadion oli Zenitille alunperinkin vain väliaikainen ratkaisu. Pieneksi ja vanhaksi jääneen Petrovskin korvasi kaupungin ykkösareenaksi Ristisaarelle Kirovin stadionin paikalle rakennettu Gazprom Arena, joka valmistui vuonna 2017, jolloin Zenit muutti sinne. Petrovski jäi Zenitin varastadioniksi. Pietaria ympäröivän Leningradin alueen Tusinan kaupungista Venäjän Valioliigaan kaudeksi 2017-2018 noussut FK Tosno pelasi ainoan valioliigakautensa Petrovskilla. Kaudesta 2021-2022 alkaen stadionilla on pelannut Leningradin aluetta edustava FK Leningradets, joka pelaa Venäjän kakkosliigassa.

Pienellä stadionilla pelaavat niin ikään kakkosliigassa pelaava Pietarin Dynamon jalkapallojoukkue sekä aika ajoin Zenitin reservijoukkue.

Historia 
Ensimmäisen paikalla olleen V.I Leninin mukaan nimetyn stadionin suunnitteli tsekkiläinen arkkitehti Aloise Wejwoda ja se rakennettiin vuosina 1924-1925 10 000 katsojaa vetäväksi. Vuonna 1933 stadionia korjattiin, jolloin betoniset penkit purettiin ja tilalle laitettiin puupenkit. Kapasiteetti kasvoi 10 000:sta 25 000:een.

Toisen maailmansodan aikaan stadion vaurioitui pahoin; osa stadionin puupenkeistä paloi ja osan veivät piiritetyn kaupungin asukkaat vuonna 1942 paukkupakkasten aikaan polttopuiksi. Betoniset osat stadionista kuitenkin säilyivät. Vasta vuosina 1957-1961 stadionia ryhdyttiin korjaamaan, arkkitehteinä N.V. Baranov, O.I. Gurjev ja V.M. Fromzel. Suunnitelmissa oli kattaa koko stadion teräsbetonisella 26 000 m² katteella, mutta tuohon aikaan kyseinen uniikki ratkaisu ei ollut teknisesti mahdollista. Remontin jälkeen kapasiteetiksi tuli 33 000 katsomopaikkaa. Juoksuradoille saatiin uusi synteettinen novotan-pinnoite, joka oli tuohon aikaan Neuvostoliiton nopeimpia ja V.I.Leninin stadionista tuli maan parhaimpia yleisurheilustadioneita. Seuraava saneeraus tuli vuoroon ennen vuoden 1980 kesäolympialaisia (arkkitehteinä S.P. Odnovalov ja N.D. Balazh ja insinöörinä M.E. Khristiansen). Leningradissa ottelut kuitenkin pelattiin Kirovin stadionilla, jolle mahtui peräti 100 000 katsojaa.

Vuonna 1992 Leninin stadionin nimi vaihdettiin Petrovskiksi. 1994 stadionilla järjestettiin Hyvän tahdon kisat, jota varten stadionia ehostettiin asentamalla muoviset penkit ja nurmen alle lämmitys.

Venäjän jalkapallostadionit
Pietarin rakennukset ja rakennelmat
Pietarin urheilu

Yleisurheilustadionit
Sarah Ferguson

Yorkin herttuatar Sarah (Sarah Margaret Mountbatten-Windsor o.s. Ferguson; s. 15. lokakuuta 1959 Lontoo) on Yorkin herttuan prinssi Andrew'n entinen puoliso. Pariskunta avioitui vuonna 1986 ja erosi 1996. Heillä on kaksi lasta: prinsessat Beatrice ja Eugenie.

Avioliittonsa jälkeen herttuatar on muun muassa kirjoittanut lastenkirjasarjaa Budgie the Little Helicopter.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaalliset
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Alfons

Alfons on miehen etunimi.

Alfons on yhdistelmä muinaissaksalaisista sanoista adal ('aatelinen', 'jalosukuinen') ja funs ('innokas', 'kiihkeä').

Nimi on nykyisin ruotsinkielisessä almanakassa; Suomen almanakassa se oli kirjoitusasussa Alfonso vuosina 1908–1928. Alfonsin latinalainen muoto Alfonsus esiintyy muutamissa 1740-luvun almanakoissa.

Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Alfons-nimen on saanut 2 377 miestä ja muutama nainen.

Tunnettuja Alfonseja

Portugalin kuninkaita 

Alfonso I, kuningas 1139–1185
Alfonso II, kuningas 1212–1223
Alfonso III, kuningas 1248–1279
Alfonso IV, kuningas 1325–1357
Alfonso V, kuningas 1438–1481
Alfonso VI, kuningas 1656–1683

Espanjan, Kastilian, Aragonian ja Leónin kuninkaat, katso Alfonso.

Muita 
Alfons Almi, suomalainen oopperalaulaja
Alfons Andström, suomenruotsalainen helluntailainen evankelista ja pastori
Alfons Arlander, suomalainen gruppenführer
Alfons Bērziņš, latvialainen pikaluistelija
Alfons Demming, saksalainen katolinen piispa
Alfons Dorfner, itävaltalainen meloja ja olympiavoittaja
Alfons Eder, itävaltalainen graafikko
Alfons Gorbach, Itävallan liittokansleri 1961–1964
Alfons Groenendijk, alankomaalainen jalkapalloilija ja valmentaja
Alfons Jerôme von Haartman, suomalainen insinööri, virka- ja valtiopäivämies
Alfons Hellström, suomalainen insinööri ja keksijä
Alfons Håkans, suomalainen liikemies, samannimisen meripalveluyrityksen perustaja
Alfons Lönnroth, suomalainen sotarovasti ja kirkkoherra
Alfons Mucha, tšekkiläinen taidemaalari
Alfons Nossol, puolalainen katolinen piispa
Alfons Nylund, suomalainen jalkapalloilija
Alfons Peeters, belgialainen jalkapalloilija
Alfons Röblom, ahvenanmaalainen näyttelijä ja poliitikko
Alfons Maria Stickler, itävaltalainen kardinaali
Alfons Takolander, suomalainen koulumies ja historioitsija
Alfons Willberg, suomalainen diplomi-insinööri, teollisuusneuvos ja Suomen Standardisoimisliiton pitkäaikainen johtaja
Alphonse "Al" Capone, yhdysvaltalainen gangsteri

Kuvitteellisia Alfonseja
 Alfons Jokinen (ruots. Alfons Åberg), Gunilla Bergströmin lastenkirjasarjan päähenkilö joka tunnetaan paremmin nimellä  Mikko Mallikas.

Nimen muita merkityksiä 
 Alfons Education, suomalainen digitaalinen oppimisympäristö ja oppimisalusta.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Etunimet
Markku Aalto

Markku Kalervo Aalto (s. 25. maaliskuuta 1949 Helsinki) on suomalainen arkkitehti ja entinen yleisurheilija. Seuratasolla Aalto edusti Helsingin Kisa-Veikkoja.

Aalto voitti 800 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1969 ajalla 1.50,6. Lisäksi hän oli hopealla vuosina 1970, 1971, 1973 ja 1974. Hallissa hän voitti SM-kultaa 600 metrillä 1967 ja 1968 sekä 1 500 metrillä 1974 sekä hopeaa 400 metrillä 1969 ja pronssia 800 metrillä samana vuonna. Aalto oli mukana myös Helsingin EM-kisoissa 1971, jossa hän selvisi 800 metrillä välieriin. Göteborgin sisäratojen EM-kilpailuissa 1974 hän jäi 800 metrillä alkueriin.

Aalto oli myös mukana voittamassa 4 × 400 metrin viestin Suomen-mestaruutta 1967, 1968, 1970 ja 1971, hopeaa 1969 ja pronssia vuonna 1978 sekä 4 × 800 metrin viestin Suomen-mestaruutta 1969 ja hopeaa 1970 ja 1971.

Heinäkuussa 1971 Aalto juoksi 800 metrin Suomen ennätyksen 1.47,2, jonka Pekka Vasala rikkoi seuraavana kesänä.

Aallolla on oma arkkitehtitoimisto Helsingissä. Se suunnitteli mm. Helsingin olympiastadionin peruskorjauksen ennen Helsingin EM-kisoja 1994.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Arkkitehtitoimisto Markku Aalto

Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Suomalaiset pikajuoksijat
Suomalaiset arkkitehdit
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Islamilainen tasavalta

Islamilainen tasavalta on joidenkin islamilaisia lakeja käyttävien valtioiden nimitys. Näiden maiden sekulaarisuusaste vaihtelee suuresti, ja esimerkiksi puolisekulaarin Pakistanin kohdalla nimitys on pelkästään maan kulttuuri-identiteetin symboli.

Monille muslimijohtajille islamilaisen tasavallan käsite on tietynlainen teokraattinen valtio, jossa ei ole monien Lähi-idän maiden tavoin monarkiaa, ja jonka lainsäädäntö perustuu ainakin osittain šariaan. Se on usein nähty kompromissina islamilaisen  kalifaatin ja sekulaarin tasavaltalaisuuden ja nationalismin välillä. Esimerkki tällaisesta valtiosta on Iran.

Luettelo islamilaisista tasavalloista

Lähteet

Islam ja politiikka

Valtiomuodot
Lyyli

Lyyli on suomalainen naisen etunimi. Se on kansanomainen muunnos nimestä Lyydia, joka merkitsee ’lyydialaista’. Nimen pitempi kirjoitusasu Lyylikki esiintyy Kalevalassa ja Kantelettaressa.

Nimi mainitaan Kansanvalistusseuran kalenterissa 1883, ja Suomen almanakassa se on ollut vuodesta 1908 lähtien. Lyyli-nimi oli suosituimmillaan 1890-luvulta 1920-luvulle, jonka jälkeen sitä on annettu harvakseltaan. 

Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Lyyli-nimen on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä saanut 11 987 henkilöä.

Tunnettuja Lyylejä 
Lyyli Aalto, sosionomi, poliitikko (SDP) ja kunnallisneuvos
Lyyli Erjakka, näyttelijä
Lyyli Eronen, Lyyli Takki, toimittaja ja kirjailija
Lyyli Grönlund, neuvostoliitonsuomalainen toimittaja, kirjailija ja suomentaja 
Lyyli Hagan, sairaanhoitaja, sota-aikana ”sairaanhoitajien kenraali”
Lyyli Hamara, lastenkirjailija
Lyyli Heinonen, kommunisti, vasemmistolaisen naisliikkeen vaikuttaja ja toimittaja
Lyyli Kaurila, taidemaalari
Lyyli Koskinen, kansanedustaja (SKDL), vaikuttanut myös SKP:ssä
Lyyli Latukka, poliitikko (kommunisti)
Lyyli Helena Lukander, ensimmäinen Suomessa tuomarina toiminut nainen
Lyyli Luotonen, Vappu Väre, kirjailija
Lyyli Ollila, taidemaalari
Lyyli Rapola, paikannimistön tutkija
Lyyli Reijonen, kääntäjä
Lyyli Ronkonen, inkerinsuomalainen dosentti ja kirjailija
Lyyli Saavalainen, runoilija
Lyyli Swan, mielisairaanhoitaja, Lapinlahden sairaalan ylihoitaja 1925–1937
Lyyli Toivola, Rakel Kansanen, kirjallisuuden suomentaja
Lyyli Vihervaara, kirjailija ja kirjallisuuden suomentaja
Lyyli Visanti, taidemaalari
Lyyli Voutilainen, kirjailija
Lyyli Wartiovaara-Kallioniemi, säveltäjä

Nimi muissa yhteyksissä 
2204 Lyyli, asteroidi

Lähteet

Viitteet

Etunimet
Kosode

Kosode () on japanilainen kimonon tapainen vaate. Sana kosode on nykyaikaisen kimonon edeltäjän nimitys ja tarkoittaa "pienihihaista" vaatetta. Kosodelle tyypillistä ovatkin juuri pienet hihat. Joskus museoiden historiallisista kimonoista käytetään kimonon sijaan nimitystä kosode. Alun perin se oli alemman luokan päällisvaate ja ylemmän luokan alusvaate. 1500-luvun alussa siitä tuli yleisesti käytetty päällysvaate, joka myöhemmin kehittyi nykyään tunnetuksi kimonoksi.

Kosoden ja kimonon erottelu on vaikeaa johtuen termien käytöstä: historiallisina aikoina kosodeksi kutsuttiin vaatekappaletta, joka vastaa nykyaikana kimonoksi kutsuttua vaatetta; kimonoksi kutsuttiin mitä tahansa vaatekappaletta. Nykykimonokin on kosode, vaikka termiä käytetään harvemmin.

Ulkonäkö 

Vaate ommellaan samoin kuin kimono, mutta 1500–1600 luvun kankaat olivat yleensä hieman nykyisiä kimonokankaita leveämpiä (40cm leveitä, eivät nykyiseen tapaan 35–37cm leveitä), joka muutti vaatteen mittasuhteita. Kosode-kimonossa on kaksi migoro-vartalokappaletta, jotka yhdistetään selästä. Kaksi lyhyempää palaa ommellaan kiinni suorakulmaisiksi hihoiksi. Kaksi lisäpalaa ommellaan vaatteen etupuolelle lisäämään tilavuutta ja lopuksi lisätään kaulus.

Tyyppejä 
Kosodet ja kimonot erotellaan niiden materiaalin, kuviointityylin tai mallin ja käyttötarkoituksen mukaan.

Materiaaleja ja koristelutekniikoita 

 Varhaisimpien, aatelisnaisten muodikkaiden kosodeasujen materiaali oli karaori-brokadi. Nykyään karaori-kosode on eräs nō-teatterin naishahmojen peruspuku.
 Surihaku eli lehtimetallikoristelu oli muodikas, brokadia matkiva koristelukeino 1500-luvulla. Nykyaikana se on nō-teatterin naishahmojen aluskimono. Kukallinen surihaku merkitsee kaunista naista ja "suomukuviollinen" haamua tai demonia.
 Nuihaku yhdisti kankaalle liimatun lehtimetallin kirjailuun. Nykyään Nō-teatterin naishahmojen peruspukuja.

Kuviointityylejä 

 Katamigawari – Kosode, jonka eri puolikkaat oli tehty erilaisista kankaista, kuin "mi-parti" asut keskiajalla euroopassa.
 Katasuso – Kosoden kuvio, jossa vaatteessa on kolme kuvioaluetta, hartiat ja hihat, keskiosa ja helma. Tämä kuviointimalli oli hyvin suosittu varhaisimmissa kosodeissa.

Muoteja 

Keichō-kaudella 1596–1615 muodikkain oli kosode, joka oli jaettu tilkkutyötä muistuttaviin, solmuvärjäyksellä toteutettuihin alueisiin, jotka viimeisteltiin pienillä kuvioaiheilla, käsin maalaten ja lehtimetallilla.

Edo-kaudella kosoden koristelut tulivat hovin ja samuraiden käyttöön usein japanilaisten ja kiinalaisten runojen teemoista.

Kanbun-kaudella 1661–73 kosodeissa oli muotia kookas, koko  vaatteen etu- tai takapinnan kattava koristelu (maalaus). Taakse yleensä tehtiin dramaattinen kaari olkapäiltä oikealle puolelle.

Muuta 
 Kimono,  furisode, hitoe, katabira, koshimaki ja uchikake ovat kosoden eri muotoja ja  nimityksiä.

Lähteet  

 http://www.aisf.or.jp/~jaanus/deta/k/kosode.htm

Japanilaiset vaatteet
Outi

Outi on suomalainen naisen etunimi.

Outi on karjalainen hyväilymuoto kreikkalaisesta nimestä Eudokia, joka tarkoittaa 'hyväntahtoista'. Joskus Outi on käsitetty lappalaiseksi nimeksi, jolloin lähtökohtana on ollut Lapin suomen sana outa ('metsä').

Nimi on mahdollisesti tullut Itä-Suomeen ja Karjalaan 1500-luvulla. Suomen almanakassa Outi on ollut vuodesta 1929, ja siitä tuli muotinimi 1960-luvulla.

Vuoden 2019 loppuun mennessä Outi-nimen on saanut 11 099 naista ja noin 75 miestä.

Tunnettuja Outeja 
Outi Aho, pesäpalloilija
Outi Alanen, näyttelijä
Outi Alanko-Kahiluoto, vihreiden kansanedustaja
Outi Alanne, kirjailija
Outi Alm, kirjailija
Outi Antila, varatuomari, Kansaneläkelaitoksen pääjohtaja 2020–
Outi Borgenström, suunnistaja
Outi Broux, kampaaja, stylisti ja televisioesiintyjä
Outi Condit, näyttelijä
Outi Gröndahl, maastohiihtäjä ja ampumahiihtäjä
Outi Hannula, järjestötyöntekijä
Outi Hassi, kirjallisuuden suomentaja
Outi Heiskanen, kuvataiteilija
Outi Holopainen, diplomaatti
Outi Hovatta, lääketieteen professori, kantasolututkija
Outi Huusko, viittomakielen tulkki ja vihreiden poliitikko
Outi Ikonen, kirjailija
Outi Immonen, lentopalloilija
Outi Järvinen, tanssija ja koreografi
Outi Kero, näyttelijä
Outi Kettunen-Walter, ampumahiihtäjä
Outi Kirves, taidegraafikko
Outi Koski, koripalloilija
Outi Krause, teknillisen kemian professori
Outi Kuittinen, onkologian professori ja ylilääkäri
Outi Kärpänen, näyttelijä
Outi Lauhakangas, sananlaskujen tutkija ja tietokirjailija
Outi Lehtipuu, Uuden testamentin ja varhaiskristillisyyden tutkija
Outi Leinonen, kuvanveistäjä, muotoilija ja keramiikkataiteilija
Outi Lilljegren (ent. Simberg, o.s. Vahtera), televisiokuuluttaja ja elokuvanäyttelijä
Outi Länsman, Saamelaisalueen koulutuskeskuksen pohjoissaamen kielen lehtori
Outi Markkanen, kuvittaja ja kirjailija
Outi Martikainen, tekstiilitaiteilija
Outi Merisalo, kielitieteilijä, romaanisen filologian professori
Outi Mäenpää, näyttelijä
Outi Mäkelä, Nurmijärven kunnanjohtaja, Kokoomuksen ent. kansanedustaja
Outi Nieminen (ent. Sané), kanteleensoittaja ja kantelepedagogi
Outi Nyytäjä, kirjailija ja dramaturgi
Outi Ojala, vasemmistoliittolainen poliitikko
Outi Paadar, Yleisradion saamenkielisen toimituksen toimittaja
Outi Pakkanen, kirjailija
Outi Paloposki, käännöstieteilijä
Outi Papamarcos, amerikansuomalainen it-työntekijä, kansalaisaktivisti ja kirjailija
Outi Pieski, saamelainen kuvataiteilija
Outi Popp, radio- ja televisiotoimittaja, kirjailija ja sanomalehtikolumnisti
Outi Pyy, Outi Les Pyy, vaatesuunnittelija
Outi Sarjakoski, arkkitehti
Outi Savolainen, perinnöllisyystieteen professori
Outi Siimes, kestävyysjuoksija ja Kokoomuksen ent. kansanedustaja
Outi Sillanpää, kilpakävelijä
Outi Tarkiainen, jazzsäveltäjä
Outi Vaarala, lääkäri, immunologi, tutkimus- ja tuotekehitysjohtaja
Outi Vapaavuori, eläinlääkäri ja pieneläinkirurgian professori
Outi Vuoriranta, näyttelijä
Outi Walli, sarjakuvien suomentaja

Kuvitteellisia Outeja 

 Outi Keränen, tv-sarjassa Sydänjää
 Outi Partanen, tv-sarjassa Kotikatu

Lähteet

Viitteet

Etunimet
Saima

Saima on suomalainen naisen etunimi.

Saima on alkavan suomalaisuuskauden nimiä ja se on syntynyt mahdollisesti J. V. Snellmanin perustaman Saima-lehden mukaan, jonka nimi viittaa Saimaaseen.

Etunimenä Saima tuli käyttöön 1850-luvulla ja se esiintyi Kansanvalistusseuran kalenterissa vuosina 1882–1883. Suomen almanakkaan se pääsi 1908 ja nimi oli suosittu 1880–1910-luvuilla. Saima on kulkeutunut Viroon 1920-luvulla, jossa se tuli yleiseen käyttöön.

Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston mukaan Saima-nimen on saanut 13 164 naista ja alle viisi miestä.

Tunnettuja Saimoja
Saima Grönstrand, kirjailija ja suomentaja
Saima Harmaja, kirjailija ja runoilija
Saima Hyökki, laulaja, säveltäjä ja sovittaja
Saima Korhonen, näyttelijä ja teatteriohjaaja
Saima Pohjonen, S. S. Taula, kirjailija ja kääntäjä
Saima Tawast-Rancken, lääkäri, fysioterapian kehittäjä ja professori
Saima Tigerstedt-Ylinen, taidemaalari

Lähteet

Viitteet

Etunimet
Van der Graaf Generator

Van der Graaf Generator on englantilainen vuonna 1967 perustettu progressiivisen rockin yhtye, joka tuli tunnetuksi 1970-luvun alussa. Se oli levy-yhtiö Charisma Recordsin ensimmäinen kiinnitys. Yhtye saavutti 1970-luvulla huomattavaa menestystä Italiassa. Yhtyeen arvostetuimpia levyjä ovat muun muassa Pawn Hearts (1971),  Godbluff (1975) ja Still Life (1976).

Van der Graaf Generatorin tunnusmerkkinä olivat Peter Hammillin omaperäinen ja energinen ääni sekä David Jacksonin sähköisesti käsitellyt saksofonit, joiden mukana soivat yleensä Hugh Bantonin nopeasointuiset kosketinosuudet (kuten Hammond-urut ja/tai klavinetti). Van der Graaf Generatorin albumit olivat tunnelmaltaan tummempia kuin muiden samanaikaisten proge-pioneerien tuotokset ja kitarasoolotkin olivat enemmänkin poikkeus kuin sääntö. Musiikissa on paljon yhteisiä piirteitä King Crimsonin kanssa, jonka kitaristi Robert Fripp vieraili kahdella Van der Graaf Generatorin albumilla.

Hammill oli yhtyeen pääasiallinen kappaleiden säveltäjä ja sanoittaja, joten raja hänen soolouransa ja yhtyeen välillä olikin usein häilyvä.

Yhtye nimettiin kuuluisan hankaussähköä tuottavan Van de Graaffin generaattorin mukaan. Nimeä ehdotti alkuaikojen jäsen, Chris Judge Smith, ja nimien pieni eroavuus oli vahinko.

Kookoonpano

Nykyiset jäsenet

 Peter Hammill – laulu, kitara ja piano/kosketinsoittimet (1967–1978, 2005-)
 Hugh Banton – urut, bassokitara ja bassopedaalit (1968–1976, 2005-)
 Guy Evans – rummut (1968–1978, 2005-)

Entiset jäsenet

 Chris Judge Smith – rummut, puhaltimet ja laulu (1967–1968)
 Nick Pearne – urut (1967)
 Keith Ellis – bassokitara (1968)
 David Jackson – saksofonit ja huilu (1970–1977, 1978, 2005-2006)
 Nic Potter – bassokitara (1970, 1977–1978)
 Graham Smith – viulu (1977–1978)
 Charles Dickie – sello (1978)

Tuotantoa 

Van der Graaf Generator -yhtyeen laajempi diskografia löytyy englanninkielisestä Wikipediasta

The Aerosol Grey Machine (1969)
The Least We Can Do Is Wave to Each Other (1970)
H to He, Who Am the Only One (1970)
Pawn Hearts (1971)
Godbluff (1975)
Still Life (1976)
World Record (1976)
The Quiet Zone / The Pleasure Dome (1977)
Time Vaults (1982)
Present (2005)
Trisector (2008)
A Grounding in Numbers (2011)
ALT (2012)
Do Not Disturb (2016)

Aiheesta muualla 

 Van Der Graafin virallinen kotisivu

Brittiläiset progressiivisen rockin yhtyeet
Eurovision laulukilpailu 2005

Eurovision laulukilpailu 2005 oli järjestyksessään 50. Eurovision laulukilpailu. Tapahtumapaikkana oli Ukrainan pääkaupungin Kiovan Palats Sportussa. Kilpailu järjestettiin kaksipäiväisenä. Semifinaali oli torstaina 19. toukokuuta ja finaali lauantaina 21. toukokuuta 2005. Molempien tilaisuuksien juontajina toimivat Marija "Masha" Jefrosinina ja Pavlo "DJ Pasha" Šylko.

Kilpailuun pyrki 41 maata, mutta Tšekki ja Libanon vetäytyivät kisasta. Libanon ehti jo valita edustajansa, mutta maan lain mukaan se ei saanut osallistua kilpailuun, jossa oli Israel mukana. Automaattisesti finaalissa olivat edellisvuoden finaalin kaksitoista parasta maata eli Ukraina, Serbia ja Montenegro, Kreikka, Turkki, Kypros, Ruotsi, Albania, Saksa, Bosnia ja Hertsegovina, Espanja, Venäjä ja Malta (ei Kroatia, koska Malta sai pisteitä useammalta maalta) sekä neljän suurimman rahoittajamaan joukossa olevat Ranska ja Iso-Britannia.

Semifinaalissa kilpailleesta 25 maasta 10 olivat edellisvuoden finaalissa kahdettatoista sijaa alemmaksi jääneet maat Ranskaa ja Isoa-Britanniaa lukuun ottamatta, jotka olivat Kroatia, Makedonia, Puola, Romania, Islanti, Alankomaat, Itävalta, Belgia, Irlanti ja Norja. Muut 12 olivat edellisvuoden semifinaalivaiheessa karsiutuneet maat eli Israel, Viro, Tanska, Suomi, Portugali, Liettua, Latvia, Andorra, Valko-Venäjä, Monaco, Slovenia ja Sveitsi. Loput kolme olivat uudet maat Bulgaria ja Moldova sekä kisaan palannut Unkari.

Kisojen valmisteluissa ilmeni vakavia ongelmia. Ukrainassa oli tapahtunut Oranssi vallankumous vuoden 2004 lopussa. Kisapaikan remontti oli pahasti myöhässä ja siirtynyt kevääseen. Lopulta hallin osaomistajat Klytškon veljekset, jotka tunnetaan mestaruustason nyrkeilijöinä, ottivat osaa järjestelytehtäviin. Viimein viisuliput saatiin myyntiin, mutta ne kävivät heikosti kaupaksi. Myös toinen juontajista, Ruslana, vaihdettiin viime hetkellä Marija Jefrosininaan.

Kilpailun voitti Kreikan Helena Paparizou kappaleellaan "My Number One". Palkinnon ojensi Ruslana ja Ukrainan uusi presidentti Viktor Juštšenko.

Osallistujat

Semifinaali (19. toukokuuta) 

X = Ei osallistunut

Finaali (21. toukokuuta 2005)

Pistetaulukko

Semifinaali
Finaaliin päässeet maat on merkitty vaaleanvihreällä taustavärillä. Sekä semifinaalissa että finaalissa käytettiin puhelin- ja tekstiviestiäänestystä lähes kaikissa maissa. Vähäisten puhelinäänten vuoksi tuomaristoa käytettiin semifinaalissa Andorrassa, Moldovassa ja Monacossa sekä finaalissa Albaniassa, Andorrassa ja Monacossa.

Finaali
Tummanvihreällä on merkitty kilpailun voittaja Kreikka. Se on myös lihavoitu sekä kilpailun muu kärkikymmenikkö (pois lukien ensi vuoden kisasta vetäytynyt Serbia ja Montenegro) kursivoitu, koska ne pääsivät ensi vuonna automaattisesti finaaliin. Euroviisujen neljä suurinta rahoittajamaata on merkitty vaaleanvihreällä sekä automaattisesti tämän vuoden finaalissa olleet edellisvuoden 10 parasta maata suurten rahoittajamaiden ulkopuolelta (pois lukien voittajamaa Kreikka) keltaisella.

Katso myös 
Suomen euroviisukarsinta 2005

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Eurovision laulukilpailu 2005
Antti Loikkanen

Antti Olavi Loikkanen (s. 15. huhtikuuta 1955 Enonkoski) on suomalainen keski- ja kestävyysmatkojen juoksija. Loikkanen oli 1970-luvun lopulla ja 1980-alkupuoliskolla Suomen menestyneimpiä 800 ja 1 500 metrin juoksijoita. Suurimmat arvokisasaavutuksensa hän juoksi hallikisoissa.

Loikkanen voitti Suomen mestaruuden 800 metrillä vuonna 1979 ja 1 500 metrillä vuonna 1980 . Hallissa hän voitti 1978 1 500 metriä, 1981 800 metriä ja 1985 jälleen 1 500 metriä. Ulkoratojen arvokisoissa hänen paras sijoituksensa oli Prahan EM-kisoissa 1978 1 500 metrillä juostu viides tila. Sisäratojen EM-kilpailuissa Milanossa 1978 hän voitti kultaa Suomen ennätysajalla 3.38,16. Samalla matkalla hän oli pronssilla 1982 ja 1983, sekä neljäs 1979 ja 1984 ja vielä kuudes 1985. Loikkanen osallistui myös Montrealin 1976, Moskovan 1980 ja Los Angelesin 1984 olympialaisiin sekä Helsingin MM-kisoihin 1983. 

1 500 metrillä Loikkanen juoksi 16. kesäkuuta 1980 Imatralla ajan 3.36,3, joka käsin otettuna aikana on edelleen voimassa oleva Suomen ennätys. Pekka Vasalan aikaan 3.36,33 Münchenin olympialaisissa 1972 on vaikea verrata, koska se juostiin sähköisen eli tarkemman ajanoton aikana. 800 metrillä Loikkasen ennätys oli 1.47,1, jonka hän juoksi 12. kesäkuuta 1979 Imatralla.  3 000 metrillä Loikkanen juoksi Tampereella 21. kesäkuuta 1982 ajan 7.46,87, joka on kaikkien aikojen viidenneksi nopein suomalaisaika matkalla .

Urheilu-uransa jälkeen Loikkanen toimi palomiehenä ja urheiluhierojana. Seuratasolla hän edusti Enonkosken Pyrintöä, Vuoksenniskan Vesaa ja Savonlinnan Viestiä.

Lähteet 

Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Suomalaiset kestävyysjuoksijat
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Projektiorganisaatio


Projektiorganisaatio voidaan käsitteellisesti ymmärtää kahdella eri tavalla. Sillä voidaan tarkoittaa
 organisaatiota, joka toimii yksinomaan projektityöskentelyn periaatteiden mukaan eikä pysyviä rakenteita juuri ole (puhdas projektiorganisaatio)
 perusorganisaatiota täydentävää järjestelmää, jolla tuetaan pysyvien rakenteiden toimintaa. 

Jälkimmäisessä järjestelyssä (kertakäyttöinen projektiorganisaatio) projektiryhmät vastaavat uuden menetelmän, palvelun, tuotteen tai järjestelmän kehittämistyöstä, minkä jälkeen lopputulos siirtyy perusorganisaation käyttöön ja vastuulle. Samalla projektiryhmän toiminta päättyy. Kun kyseessä on puhdas projektiorganisaatio, kaikki toiminta tapahtuu erikseen kootuissa projektiryhmissä ilman pysyviä organisaatioyksiköitä. Toiminnan edellytetään tällöin koostuvan kokonaan erillisinä toteutettavista projektitehtävistä (asiakasprojekteista), jotka eivät toistu samanlaisina.

Kertakäyttöinen projektiorganisaatio 
Kertakäyttöinen projektiorganisaatio puretaan kun tehtävä on suoritettu ja projekti päättyy. Projektiorganisaation koko voi vaihdella paljonkin projektin laajuudesta riippuen. Projektiorganisaation laajuus voi myös vaihdella huomattavasti sen mukaan, missä vaiheessa projekti kulloinkin on. Henkilöt (=resurssit) tulevat suorittamaan projektiin määrättyjä tehtäviä, jonka jälkeen he siirtyvät toiseen tehtävään joko organisaation toisessa projektissa tai sen ulkopuolella. 

Projektiorganisaation kokoonpano voi koostua projektiryhmän ja ohjausryhmän lisäksi myös projektikohtaisista asiantuntijoista tai muista tukiryhmistä (esimerkiksi tekninen tukiryhmä). Projektiorganisaation toimivuus edellyttää osaavaa projektin ohjausta, josta yleensä vastaa projektipäällikkö. Projektin vastuut, valtuudet ja riittävät resurssit määritellään mahdollisimman tarkasti.

Puhdas projektiorganisaatio 
Organisaation toiminta voi koostua kokonaan erillisistä itsenäisistä osista, joista kukin on erillinen projekti. Periaatteessa projektipäälliköillä on täysi päätösvalta kaikissa projektiin liittyvissä asioissa, mutta jotkut asiat, (esimerkiksi henkilöstöhallinta ja taloushallinto) voidaan organisaatiossa hoitaa keskitetysti.

Toimivan projektiorganisaation vahvuuksia ovatkin vahva kontrolli, selvä vastuullisuus ja selkeä kommunikointi organisaatiosta ulospäin. Riskitekijöinä voidaan pitää projektin suunnittelun puutteellisuudesta johtuvaa toiminnan läpinäkymättömyyttä sekä henkilöstön epätasaista työkuormaa.

Katso myös 
 Projekti
 Projektinhallinta
 PSA-järjestelmä

Lähteet 

Projektinhallinta
Organisaatiomallit
Vari (mittayksikkö)

Vari (tunnus var) on SI-järjestelmään perustuva loistehon yksikkö sähkötekniikassa. 1 var on myös V·A, mutta sitä ei pidä sekoittaa wattiin (tehon yksikkö) tai volttiampeeriin (näennäistehon yksikkö).

Tehon yksiköt
SI-järjestelmän johdannaisyksiköt
Esko Parpala

Esko Parpala (s. 2. heinäkuuta 1965 Rovaniemi) on suomalainen entinen keskimatkojen juoksija. Hänen päämatkansa oli 800 metrin juoksu.

Parpala voitti 800 metrin Suomen mestaruuden Tampereella vuonna 1996 ajalla 1.52,89 . Hopealla hän oli viidesti: 1987, 1990, 1991, 1994 ja 1997, vuonna 1995 tuli pronssia. Tavallisesti voiton esteenä oli Ari Suhonen, joka voitti Suomen mestaruuden peräti yhdeksän kertaa peräkkäin vuosina 1985–1993. Parpala oli mukana 800 metrillä Helsingin EM-kisoissa 1994 ja Tokion MM-kisoissa 1991, joissa molemmissa jäi alkueriin. 

Parpalan ennätys 800 metrillä oli 1.45,24. Hän juoksi sen Zürichissa 16. elokuuta 1989 samana päivänä kuin Ari Suhonen teki uuden (ja edelleen voimassa olevan) Suomen ennätyksen 1.44,10. Parpala on ajallaan matkan kaikkien aikojen viidenneksi nopein suomalainen.  Iisalmessa 16. heinäkuuta 1994 joukkue Heikki Keskitalo, Esko Parpala, Jarmo Kokkola ja Mika Laaksonen juoksi 4×800 metrin viestissä matkan edelleen voimassa olevan Suomen ennätyksen 7.19,95. Harvinaisella 600 metrin matkalla Parpala juoksi Suomen ennätykset sekä ulkona (1.18,90 Rovaniemellä 20. heinäkuuta 1993) että hallissa (1.19,14 Rovaniemellä 12. helmikuuta 1994) .

Lähteet 

Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Pyrotekniikka

Pyrotekniikka tarkoittaa palavan ja palamalla räjähtävän materiaalin valmistusta ja käyttöä lähinnä viihdetarkoituksiin. Sana pyrotekniikka juontuu muinaiskreikan sanoista pyros ("tuli") ja tekhne ("taito", erityisesti "käsityötaito").

Pyrotekniikkaa käytetään esimerkiksi elokuvissa sekä teatteri- ja musiikkiesityksissä tunnelman tuojana, ja tietenkin varsinaisissa ilotulitteissa. Ruuti, jota räjähteissä usein osana käytetään, ja ilotulitteet yleisestikin, on keksitty Kiinassa (pīnyīn: ruuti = zhà[yào]; ilotulite = biānpào), missä niitä edelleen on tapana käyttää paitsi uudenvuoden aikaan, myös esimerkiksi perinteisiä häitä vietettäessä tai uutta liikeyritystä perustettaessa.

Tunnettuja pyrotekniikkaa käyttäviä musiikkiyhtyeitä ovat Lordi, Dimmu Borgir, Stratovarius, Nightwish, Rammstein ja KISS.

Käyttö Suomessa 
Suomessa pyrotekniikan käyttö tehosteisiin on tarkkaan laissa säädeltyä: 

Panostajalaki nro 219 
Valtioneuvoston asetus no 122/2002
Sosiaali- ja terveysministeriön asetus no 124/2002 
Valtioneuvoston päätös räjäytys- ja louhintatyön järjestysohjeista 29.5.1986/410
Räjähdeasetus nro 473
Laki 390/2005 
FINLEX Valtion säädöstietopankki

Katso myös 
 Pyrotekniset aineet

Aiheesta muualla 

Suomalaisia pyrotekniikan toimittajia:
Blast Wave Mikko Sarkkinen
Lohjan ilotulitus Oy
Oy Pyroman Finland Ltd
Flame Game Oy
Ilotulitus Oy
Suomen pyrotekniikka

Näyttämötekniikka
Tuli
Jouko Niskanen

Jouko Juhani Niskanen (s. 10. toukokuuta 1943 Sotkamo) on suomalainen entinen keskimatkojen juoksija.

Niskanen voitti 1 500 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1973 ajalla 3.48,0 . Hän oli toinen 800 metrillä vuonna 1975 ja 1 500 metrillä vuonna 1974. 800 ja 1 500 metrillä hän oli kolmas vuonna 1972.

Seuratasolla Niskanen edusti Sotkamon Jymyä.

Saavutukset

SM-mitalit
800 m
hopeaa   1.53,3 Seinäjoki 1975
pronssia 1.50,5 Joensuu   1972
pronssia 1.54,4 Turku     1973 (sisäratojen SM-kisat)

1500 m
kultaa   3.48,0 Hyvinkää     1973
hopeaa   3.50,4 Jyväskylä    1974
pronssia 3.51,2 Joensuu      1972

Maastojuoksu
pronssia Kalajoki 1974

Viestijuoksu
pronssia 4×800 Kuortane 1974

Maaotteluedustukset
1 500 m
6. 3.45,2  Helsinki      1972
6. 3.56,25 Tukholma SWE  1973
6. 3.45,5  Helsinki      1974
4. 3.41,38 Helsinki      1974
6. 3.46,6  Sotsi URS     1974

Suomen ennätykset
 35 v. 1 000 m: 2.23,5 Imatra 27.7.1978

Lähteet 

Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt