joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Haarahaukka

Haarahaukka (Milvus migrans) on laajalle levinnyt haukkalaji. Lajin nimesi Pieter Boddaert vuonna 1783.

Koko ja ulkonäkö 

Haarahaukan pituus on noin 55–60 cm ja sen siipien kärkiväli on 135–155 cm ja Naaras painaa noin 850 grammaa ja koiras 807 g. Lajin ääni muistuttaa lokkien kirkunaa, myös värisevää ”kui-i-i-i” ja joskus naukuvia ääniä.

Aikuiset ovat yleissävyltään tummanruskeita. Pää on muuta ruumista vaaleampi. Pyrstö on matalasti lovipäinen. Siiven yläpinnalla näkyy vaalea lautuma. Haarahaukat ovat pitkäsiipisiä ja lentävät laiskasti hieman mehiläishaukkaa muistuttavasti. Nuoret linnut ovat täplikkäitä ja vaaleampia kuin aikuiset. Poikaset ovat aluksi vaalean kellanruskeita, myöhemmin tummempia. Naaras on koirasta kookkaampi.

Levinneisyys 
Haarahaukka on levinnyt monina alalajeina miltei koko Vanhaan maailmaan ja on monin paikoin Euroopassa erittäin yleinen. Se on yksi maailman runsaslukuisimmista petolinnuista. Suomessa se on erittäin harvalukuinen pesimälaji pääosin Itä- ja Kaakkois-Suomessa, Venäjän Karjalassa kanta vahvempi. Keväisin ja syksyisin nähdään joitain kymmeniä harhailijoita. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa Saharan eteläpuolella. Eurooppalaiset haarahaukat muuttavat Afrikkaan pääasiassa Gibraltarin ja Sisilian kautta, harvemmin Bosporin salmen kautta.

Elinympäristö 
Elää puoliavoimilla, metsäisillä mailla, usein järvien ja jokien läheisyydessä.

Lisääntyminen 
Soidinmenot ovat hyvin samanlaiset kuin muillakin suurilla petolinnuilla. Pesii touko–heinäkuussa itärajan tuntumassa kapealla vyöhykkeellä erämaaseuduilla. Pesä havupuussa, melko samanlainen kuin hiirihaukalla. Emot tuovat pesänvuorausaineksiksi kaikenlaisia jätteitä. Munia on 1–3. Ne ovat valkoisia, harvakseltaan ruskeapilkkuisia. Haudonta-aika vaihtelee suuresti ollen 26–38 päivää, keskimäärin noin kuukauden. Naaras hautoo enimmän ajan, koiras vain toisinaan. Naaras lämmittää poikasia niiden ensimmäisen elinviikon ajan ja koiras tuo niille ruokaa, jonka naaras pilkkoo ja jakaa poikasille. Viikon kuluttua myös naaras ryhtyy saalistamaan. Poikaset alkavat itse repiä saalista ja syödä oma-aloitteisesti 30–35 päivää vanhoina. Ne oppivat lentämään noin 42 päivän ikäisinä ja itsenäistyvät 6–7 viikon päästä.

Haarahaukka risteytyy toisinaan isohaarahaukan (Milvus milvus) kanssa.

Ravinto 
Kalat, pikkueläimet, hyönteiset ja usein haaskat ja jätteet.

Ravinnon hankintaan liittyy todistettavaa älykkyyttä ja johdonmukaisuutta. Australiassa esiintyvän alalajin M. m. affinis eli aboriginaalien ”tulilinnun” (karrkanj) on huomattu metsäpalojen aikaan kuljettavan palavia oksia levittäen maastopaloa. Tulipalon tarkoituksena on saada saaliseläimet juoksemaan tulta pakoon. Samalla se auttaa ihmistä kaskeamisessa. Lintua on pidetty pyhänä jo uniajalta.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1980: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. II. – Oxford University Press. Hongkong.

Aiheesta muualla 

LuontoPortti: Haarahaukka (Milvus migrans)
ITIS: Milvus migrans 

Haukat
Kiljukotka

Kiljukotka (Clanga clanga, syn. Aquila clanga) on suuri petolintu. Se on noin 65 cm pitkä ja sen siipienväli on 160 cm. Vanha lintu on kokonaan lähes musta tai hyvin tummanruskea. Nuoret linnut ovat useimmiten myös hyvin tummia ja siiven peitinhöyhenissä on suuret valkoiset pisaratäplät. Kiljukotka muistuttaa hyvin paljon muita kotkia, erityisesti pikkukiljukotkaa.

Vanhin suomalainen rengastettu kiljukotka on ollut vähintään yhden vuoden ja 11 kuukautta vanha.

Levinneisyys 
Kiljukotka on levittäytynyt pohjoisesta Euroopasta aina Aasiaan saakka, talvehtii Kaakkois-Euroopassa, Keski-idässä ja Etelä-Aasiassa. Koko Siperian taigan halki yltävän levinneisyysalueensa ja vähäisen parimääränsä (maailmanlaajuiseksi kannaksi arvioidaan noin 3 000 paria) takia kiljukotka on maailmanlaajuisesti uhanalainen. Kiljukotka on kadonnut Suomen vakituisesta pesimälajistosta, ja se luokitellaan maasta hävinneeksi lajiksi. Muutamia harhailijoita tavataan Suomessa kuitenkin vuosittain, ja satunnaispesintöjä on todettu 2000-luvulla. Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo; kiljukotkan ohjeellinen arvo on 6 728 euroa.

Elinympäristö 
Lintu elää kosteikko-, metsä- ja suoalueilla, joilta se metsästää pieniä nisäkkäitä, lintuja, matelijoita, sammakoita sekä kaloja.

Lisääntyminen  
Kiljukotkalla on suuri pesä puussa, johon se munii 1–2 munaa. Poikasista jää käytännöllisesti katsoen aina eloon ainoastaan vahvempi poikasten keskinäisen kilpailun takia.

Nimi 
Tieteellinen nimi Aquila (lat.) tarkoittaa kotkaa ja tulee mahdollisesti sanasta aquilus ("tummanvärinen").  Lajinimi clanga tulee kreikan sanasta klange ("meteli", "kalke").

Lähteet

Viitteet 

Haukat
Uhanalaiset linnut
Tuulihaukka

Tuulihaukka (Falco tinnunculus) on jalohaukkojen heimoon kuuluva pieni petolintu.

Koko ja ulkonäkö 

Tuulihaukka on pienikokoinen haukka, jolla on pitkät siivet ja pitkä pyrstö. Pituus on 32–35 cm ja siipiväli 70–80 cm. Selkäpuoli on punaruskea ja vatsapuoli vaalea tihein tummin täplin. Koiraan pää on harmaa, naaraan vaalea. Nuori lintu muistuttaa naarasta. Tuulihaukan soidinääni on kimittävä kii-kii-kii...

Vanhin suomalainen rengastettu tuulihaukka on ollut 11 vuotta 2 kuukautta vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen 16 vuotta 5 kuukautta vanha yksilö.

Levinneisyys 

Levinneisyysalue on hyvin laaja, käsittäen lähes koko Euraasian. Euroopan kanta on 250 000–350 000 paria, joista Britteinsaarilla 60 000. Parimäärä Suomessa on 1 000–2 500. Tuulihaukka muuttaa Keski- ja Etelä-Eurooppaan ja Pohjois-Afrikkaan. Joitakin yksilöitä jää Suomeen talvehtimaan hyville myyräapajille. Lajista on tehty havaintoja Alaskassa ja Brittiläisessä Kolumbiassa. Tuulihaukka esiintyy lähes koko Suomessa. 

Kanta taantui suuresti ympäristömyrkkyjen takia 1950-luvulta alkaen. Lajin kannan elpymiselle on ollut elintärkeää pöntötys. Laji onkin nykyään elpymässä ja on jopa Suomen tavallisin viljelysalueiden haukkalaji. Nykyisen kannan kooksi arvioidaan 5 000–7 000 paria.  Laji on poistettu uhanalaisten lajien listalta.

Elinympäristö ja elintavat 

Tuulihaukka on viljelysmaiden lintu. Suomessa osa kannasta pesii avosoilla, hakkuuaukoissa, tuntureilla ja saaristossa.

Tuulihaukka saalistaa avomaiden yllä ja jää usein lekuttelemaan paikoilleen ilmaan kuin tiira. Lekuttelussa auttaakseen se kääntyy usein vähäistäkin tuulta kohden, mistä lajin suomenkielinen nimikin on peräisin.

Lisääntyminen 

Tuulihaukka pesii onttoon keloon, vanhaan variksen pesään tai erikoisvalmisteiseen pönttöön. Tuulihaukka saa vain yhden pesueen vuodessa. Se munii huhti–toukokuussa 3–7 punamustatäpläistä munaa. Niitä naaras hautoo 26–30 vrk, kun koiras pitää huolen ruokahuollosta. Poikaset viipyvät pesässään 27–33 vrk, jonka jälkeen poikue emoineen pysyy koossa vielä noin kuukauden ajan.

Ravinto 

Tuulihaukan pääravintoa ovat myyrät ja muut pienet jyrsijät. Myyräkatovuosina ravinto voi kuitenkin koostua suurelta osin sammakkoeläimistä, pikkulinnuista, madoista ja isoista hyönteisistä.

Kuvagalleria

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Hellstén, Hannu & Lindroos, Seppo 1976: Tuulihaukan Falco tinnunculus pönttöpesinnät Riihimäellä 1971-73. - Lintumies 4.1976 s. 124. SLY.
 Korpimäki, Erkki 1983: Tuulihaukkapönttökokeilun tuloksia. - Lintumies 3.1983 s. 132-137. LYL.
 Korpimäki, Erkki, Haapoja, Reima & Ikola, Sakari 1979: Kaksi tuulihaukan Falco tinnunculus lähekkäistä pesää. - Lintumies 1.1979 s. 35. LYL.
 Korpimäki, Erkki, Ikola, Sakari & Haapoja, Reima 1979: Tuulihaukan Falco tinnunculus ravinnontarpeesta ja pesäpoikasten painonkehityksestä. - Lintumies 2.1979 s. 49-53. LYL.
 Kuusela, Seppo 1989: Noin tunti tuulihaukan perhe-elämää. - Lintumies 3.1989 s. 134. LYL.
 Rikberg, Ralf 1979: Tornfalk Falco tinnunculus häckande i holk. - Lintumies 2.1979 s. 83. LYL.

Jalohaukat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Malaijin kieli

Malaijin kieli (omakielinen nimi: Bahasa Melayu) on länsi-malaiji-polynesialaiseen kieliryhmään kuuluva austronesialainen kieli, jota puhutaan Malaijan niemimaan lähettyvillä Kaakkois-Aasiassa.

Mikäli indonesia lasketaan täysin omaksi kielekseen malaijilla on hieman yli 19 miljoonaa puhujaa, mikä tekee siitä maailman 67. puhutuimman kielen.

Koska malaiji on toiminut pitkään Kaakkois-Aasian lingua francana, kielestä on kehittynyt monia siihen pohjautuvia pidgin- ja kreolikieliä. Esimerkkejä näistä ovat mm. basaarimalaiji ja baba malaiji.

Asema ja lainsäädäntö 
Malaiji on ainoa virallinen kieli Malesiassa ja Bruneissa. Malesiassa malaiji tunnetaan myös nimellä Bahasa Malaysia eli Malesian kieli, tarkoituksen ollen korostaa kyseessä olevan kaikkien malesialaisten yhteinen (eikä siis yksinomaan etnisten malaijien) kieli.

Singaporessa malaiji on yksi neljästä virallisesta kielestä mutta ainoa kansallinen kieli, ja muun muassa Singaporen kansallislaulu Majulah Singapura on malaijia. Käytännössä lingua francana käytetään kuitenkin englantia ja siitä johdettua singlishia.

Itä-Timorissa malaiji on perustuslaillinen työkieli, muttei virallinen kieli.

Malaiji ja indonesia 

Malaiji on erittäin läheistä sukua indonesian kielelle, mutta eroaa hieman lausumiseltaan ja melko paljon lainasanastoltaan. Malaijissa näkyy vahvana siirtomaa-ajoilta peräisin oleva englannin vaikutus, kun taas indonesiasta löytyy vastaavasti enemmän hollannin lainoja. Esimerkiksi sana "pyyhe" on lainattu eri kielistä: tuala (englannin sanasta towel) vs. handuk (hollannin sanasta handdoek).

Kirjakielessä on samasta syystä ollut pieniä eroja, mutta vuonna 1972 toteutetun oikeinkirjoitusreformin jälkeen erot malaijiin ovat kaventuneet.

Fonologia

Vokaalit 

Lähde:

Konsonantit 

Lähde:

Kirjakieli 

Malaijia kirjoitettiin aikaisemmin arabian aakkostolla eli malaijiksi jawi-kirjoituksella. Sekä Malesiassa että Indonesiassa on siirrytty lähes täysin latinalaiseen aakkostoon, mutta Bruneissa opetetaan edelleen jawia koulussa, ja epävirallisissa yhteyksissä jawia näkee edelleen erityisesti Malesian vanhoillisissa pohjoisosissa.

Suurin osa malaijinkielisestä kirjallisuudesta on peräisin 1400- ja 1500-luvuilta lähtien, kun islam saapui Kaakkois-Aasiaan. Tätä vanhempia kirjoituksia on säilynyt erittäin vähän. Nykymalaiji alkoi kehittyä 1920-luvulla ja korvasi islamin saapumisen jälkeen kehittyneen klassisen malaijin.

Kielioppi 
Malaiji ei tunne olla-verbiä (kopulaa). Esimerkiksi lause: "Nama saya Pekka." kääntyy suoraan: "Nimi minä Pekka."

Substantiivien monikko ilmaistaan toistamalla sana. Esimerkiksi: lapsi - anak, lapset - anak anak.

Koska malaiji on saanut latinalaisen kieliasunsa melko hiljan, on sen lausunta foneettista eli sanat lausutaan kuten ne kirjoitetaan.

Kielinäyte

Katso myös 

 Indonesian kieli

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Lounais-Afrikka

Lounais-Afrikka (, , , ) oli nykyisen Namibian nimi, kun Etelä-Afrikka hallitsi sitä vuosina 1915–1990.

Alue oli ollut Saksan siirtomaa Saksan Lounais-Afrikka vuodesta 1884. Saksa joutui luopumaan kaikista siirtomaistaan ensimmäisen maailmansodan tappion jälkeen. Lounais-Afrikka luovutettiin sodan jälkeen brittien hallinnoimaan Etelä-Afrikan unioniin Kansainliiton mandaattialueena. Yhdistyneet kansakunnat lakkautti kaikki mandaattialueet vuonna 1966, mutta Etelä-Afrikka luopui Namibiasta vasta vuonna 1990. Etelä-Afrikalle jäi Walvis Bay ja Pingviinisaaret, jotka luovutettiin Namibialle vuonna 1994.

Bantustanit 
Apartheidin aikana Etelä-Afrikan viranomaiset perustivat kymmenen bantustania Lounais-Afrikkaan. Nämä bantustanit korvattiin erillisillä etnisyyteen perustuvilla hallituksilla vuonna 1980.

Lähteet

Namibian historia
Kansainliiton mandaattialueet
Amiraali

Amiraali (lyhenne amir. tai sotilaskäytössä amir) on korkea sotilasarvo, jota käytetään korkeimpana arvona eri maiden merivoimissa. Se vastaa yleensä maavoimien täyttä kenraalia. Kenraalin tavoin sana amiraali voi viitata paitsi täyden amiraalin arvoon, myös alempiin amiraalin arvoihin. Sana amiraali tulee arabian kielen termistä أمير البحر ’amīr-al-baḥr (merten komentaja). Ristiretkeilijät oppivat termin, ja sitä alettiin käyttää Euroopassa jo 1000-luvulla.

Suomen merivoimissa on neljä amiraalin arvoa, ylimmästä alimpaan amiraali, vara-amiraali, kontra-amiraali ja lippueamiraali. Suomen puolustusvoimissa aktiivipalveluksessa voi olla kerrallaan vain yksi täyden amiraalin tai kenraalin arvoinen upseeri, joka toimii puolustusvoimien komentajana. Koska puolustusvoimien komentaja on useimmiten tullut maavoimista, on itsenäisessä Suomessa ollut toistaiseksi vain kaksi täyttä amiraalia: Jan Klenberg ja Juhani Kaskeala. Merivoimien komentaja Suomessa on yleensä joko kontra-amiraali tai vara-amiraali.

Monien maiden laivastossa on vielä amiraalia ylempi, maavoimien marsalkkaa vastaava sotilasarvo, joka Saksassa on ollut nimeltään suuramiraali ja useissa muissa maissa laivastoamiraali. Lisäksi jotkin historialliset laivastot ovat käyttäneet amiraalia korkeampaa kenraaliamiraalin arvoa; Saksan laivastossa se oli suuramiraalia alempi ja maavoimien kenraalieverstiä vastaava arvo. Alankomaissa taas korkein amiraalin arvo on luutnanttiamiraali, mikäli puolustusvoimien komentaja on merivoimista, sillä amiraali-arvo on Orania-Nassaun suvun käytössä. Itsenäisessä Suomessa amiraalia korkeampaa merivoimien sotilasarvoa ei ole koskaan ollut.

Tunnettuja amiraaleja 
 Carl Olof Cronstedt, Ruotsi/Suomi
 Francois Darlan, Ranska (laivastoamiraali)
 Karl Dönitz, natsi-Saksa (suuramiraali)
 Juhani Kaskeala, Suomi
 Jan Klenberg, Suomi
 Günther Lütjens, natsi-Saksa
 Horatio Nelson, Englanti (vara-amiraali)
 Chester W. Nimitz, Yhdysvallat
 Erich Raeder, natsi-Saksa (suuramiraali)
 Alfred von Tirpitz, Saksa (suuramiraali)
 Heihachirō Tōgō, Japani (laivastoamiraali)
 Isoroku Yamamoto, Japani (laivastoamiraali)

Muuta

Unkarin valtionhoitajana oli maailmansotien välisenä aikana amiraali Miklós Horthy, vaikkei Unkarilla sisämaavaltiona ollut laivastoa tai merivoimia. Horthyn sotilasarvo johtui siitä, että hän oli palvellut aikaisemmin Itävalta-Unkarin laivastossa.

Katso myös
 Valtakunnanamiraali

Lähteet

Aiheesta muualla 

Sotilasarvot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Suokukko

Suokukko (Calidris pugnax, aiemmin Philomachus pugnax) on keskikokoinen kurppien heimoon kuuluva kahlaaja, joka herättää huomiota etenkin soidintanssillaan. Laji on Suomessa erittäin uhanalainen.

Aiemmin linnun suomenkielinen nimi on ollut myös suokulainen (Machetes Pugnax), jota käytetään edelleen meänkielessä.

Ulkonäkö ja koko 
Hyvin vaihteleva. Koiras ja naaras hyvin erikokoisia. Soidinasussa koiras harmaa tai ruskea mustalla ja valkoisella kuvioinnilla, kuviot vaihtelevat paljon. Kaulan ympärillä tuuhea kaulus, jonka väri vaihtelee mustasta ruskean kautta kokovalkoiseen. Naaras ja nuori ovat ruskeansävyisiä. Musta nappisilmä, suora nokka, selässä ja niskassa tummaa kuviointia. Tummalla siivellä heikko vaalea siipijuova, yläperän sivuilla räikeät valkoiset soikiot. Talvipukuiset linnut ovat harmaampia.

Koiraan pituus on 31–34 senttiä ja paino 168–242 grammaa. Naaraan pituus on 25–26 senttiä ja paino 85–126 grammaa. Suokukko on vaitelias. Ainoat äänet ovat hiljaisia kurahduksia. Soidintanssikin on äänetön tapahtuma.

Vanhin suomalainen rengastettu suokukko on ollut 13 vuotta 10 kuukautta 18 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin suokukko.

Levinneisyys 
Suokukko pesii Pohjois-Euroopassa ja Venäjällä. Se talvehtii Etelä- ja Länsi-Euroopassa, Afrikassa ja Intiassa. Talvehtimisalueillaan ne muodostavat jopa miljoonan yksilön parvia. Muuttolintu, joka palaa Suomeen huhti–toukokuussa. Toukokuun alussa voi parhailla levähdyspaikoilla, kuten Mietoistenlahdella, tavata satojen yksilöiden parvia. Syysmuutto alkaa jo kesäkuussa koiraiden ja pesinnässään epäonnistuneiden naaraiden muutolla. Nuoret linnut muuttavat elo–syyskuussa.

Euroopassa pesii noin 100 000–140 000 paria. Suomessa pesimäkannaksi on arvioitu noin 5 000–8 000 paria ja laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Suokukko pesii koko Suomessa, mutta on Etelä-Suomessa hyvin vähälukuinen ja yleinen Pohjois-Suomen suoalueilla. Venäjän Euroopan puoleisessa osassa arvioidaan pesivän yli miljoona paria. Koko maailman populaatioksi esitetään kuitenkin vain 2 miljoonaa yksilöä.

Elinympäristö 
Suot ja kosteat niityt, missä ruoho on tarpeeksi lyhyttä.

Lisääntyminen 
Pesinnästä huolehtii yksin naaras. Pesä kätketään maahan ja siihen tehdään 4 munaa. Haudonta-aika on noin 3 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja oppivat lentokykyisiksi 3 viikon iässä. Soidintanssissa urokset pörhistävät kaulassa olevan ”leijonanharjan”, nousevat pystyyn ja poseeraavat ja tanssivat erikoisissa asennoissa.

Ravinto 
Suokukot syövät hyönteisiä ja matoja sekä muita selkärangattomia. Myös sammakot ja pikkukalat kuuluvat ruokavalioon. Niitä voi nähdä kyntöpellolla nyppimässä esillenousseita kastematoja.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Saurola, Pertti 1977: Suokukon muutosta rengaslöytöjemme valossa. – Lintumies 1.1977 s. 14–22. LYL.
 
 ITIS: Philomachus pugnax 

Kurpat
Suosirri

Suosirri (Calidris alpina) on ruskeahko, mustavatsainen kahlaaja.

Koko ja ulkonäkö 
Pituus 16–20 cm
siipien kärkiväli 35–40 cm
paino 30–85 g

Juhlapukuinen suosirri on helppo tuntea mustasta vatsasta ja ruskeasta selästä. Suomessa pesivällä schinzii-alalajilla vatsa on mustan ja valkean kirjava. Nokka on tumma, hieman päätä pitempi ja hiukan alaspäin käyrä. Nuoret linnut ja talvipukuiset yksilöt ovat harmahtavia tai ruskehtavia, siivellä näkyy lennossa kapea valkoinen siipijuova. Ääni on suriseva, lentävästä parvesta kuuluu pientä viserrystä.

Vanhin suomalainen rengastettu suosirri on ollut 18 vuotta 8 kuukautta 14 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen sirri, 28 vuotta 10 kuukautta.

Levinneisyys 
Pesii Pohjois-Amerikan, Euroopan ja Aasian pohjoisosissa. Suomessa pesii nimialalaji alpina Pohjois-Lapissa noin 400 parin voimin. Etelänsuosirri schinzii pesii paikoin Pohjanlahden ja Saaristomeren rannikolla ja saarissa, ja pesimäkanta on noin 100 paria. Euroopassa arvioidaan pesivän noin 300,000 paria, joista Britteinsaarilla noin 9,200. Maailman populaation kooksi arvioidaan 4,2–6,4 miljoonaa yksilöä.

Muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa ja Kaakkois-Aasiassa. Etelänsuosirrit palaavat Suomeen jo huhtikuussa. Jäämeren linnut muuttavat Suomen yli toukokuun loppupuolella ja kesäkuun alkupäivinä. Syysmuutto alkaa heinäkuussa vanhojen lintujen poismuutolla. Nuoret linnut lähtevät elo-syyskuussa.

Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Etelänsuosirrin ohjeellinen arvo on 2355€.

Elinympäristö 
Lapin suosirrit asustavat tunturisoilla, etelänsuosirrit alavilla maankohoamisrannoilla. Laidunnuksen loputtua matalakasvuiset ruohostomaat ovat kasvaneet umpeen, ja etelänsuosirrimme ovat käyneet uhanalaisiksi. Muuttoaikoina ja talvehtimisalueilla laji viihtyy merenrannoilla.

Lisääntyminen 
Naaras munii ruohojen sekaan matalaan kuoppaan 4, joskus 3, kellanruskeata, tummatäpläistä munaa, joita emot hautovat yhdessä 21–22 vrk. Myös poikasia emot huoltavat aluksi yhdessä, kunnes naaras jättää isojen poikasten hoidon koiraalle. Poikaset tulevat lentokykyisiksi noin kolmen viikon iässä.

Ravinto 
Pesimämaisemissa vaaksiaiset, surviaissääsket, paljakkakilpiäiset ja hyönteiset. Muuttomatkalla nilviäiset, madot ja muut rantojen pikkueläimet.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Byrkjedal, I. & Kålås, J.A. 1983: Suosirrin ja kapustarinnan yhteiselo: suosirri pikemminkin loinen kuin apuri. - Ornis Fennica 60:10-14.
 Perttula, Heli 1990: Etelänsuosirrin pesimäalueet ja niiden kunnostus Suomessa. - Lintumies 1.1990 s. 11–15. LYL.
 Soikkeli, Martti 1967: Breeding cycle and population dynamics in the Dunlin (Calidris alpina). - Ann. Zool. Fennici 4:158-198.

Sirrit
Pulmussirri

Pulmussirri (Calidris alba) on pieni kahlaaja.

Koko ja ulkonäkö 
Vaalea pieni sirri. Kesäpuvussa pää, selkä ja rinta ovat ruskean ja harmaan kirjavat, ja vatsa valkoinen. Talvipuvussa se on hyvin vaalea, alapuoli on kokonaan valkoinen ja selkäpuoli vaaleanharmaa. Koivet ovat mustat ja lyhyehkö nokka on tukeva. Lentoääni on kirkas ’pit’. Käytökseltään vilkas ja nopealiikkeinen. Linnun pituus on 18–21 cm, paino 35–110 g ja siipien kärkiväli 35–40 cm.

Vanhin suomalainen muuttomatkalla rengastettu pulmussirri on ollut 3 vuotta 2 kuukautta 20 päivää vanha. Suomessa on rengastettu vain vähän toista sataa pulmussirriä. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen vähintään 18 vuoden 6 kuukauden ikäinen yksilö.

Levinneisyys 
Pulmussirri talvehtii kaukana Etelä-Afrikassa, Etelä-Amerikassa ja Australiassa, ja kesäisin asuu pohjoisella napa-alueella Kanadassa, Grönlannissa ja Venäjällä. Euroopan puoleisella Venäjällä pesii vähintään 17 000 paria. Muuttolintu, joka keväällä touko–kesäkuussa on Suomessa harvinainen vieras, mutta syysmuutolla heinä–elokuussa tavataan säännöllisesti rannikollamme yksinäisiä lintuja tai pieniä parvia.

Elinympäristö 
Pesii tundralla avoimessa ympäristössä lähellä vesistöä. Muuttoaikoina tavataan lähinnä hiekkarannoilla.

Lisääntyminen 
Pulmussirri pesii Huippuvuorilla, Siperiassa ja Grönlannissa. Pesä on maassa. Munia on 4, joita molemmat puolisot hautovat vuorollaan noin 4 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia. Usein 2 pesuetta.

Ravinto 
Äyriäiset, madot, nilviäiset ja muut rannan pikkueläimet.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
LuontoPortti: Pulmussirri (Calidris alba)
ITIS: Calidris alba 

Sirrit
Rantasipi

Rantasipi (Actitis hypoleucos) on yleensä noin 20 senttimetriä pitkä, vesistöjen liepeillä pesivä kurppien heimoon kuuluva kahlaaja.

Koko ja ulkonäkö 
Sen siipiväli on 35–40 cm, pituus 18–20 cm ja paino 35–85 g. Päältä ja rinnasta lintu on ruskea, alapuolelta valkoinen. Lennossa näkyy valkoinen siipijuova. Ääni on kimakka ’tii-tii-tii’. Laulu on jatkuvaa tiititystä, jolloin lintu lentää matalalla veden yllä väräjävin siivin.

Vanhin suomalainen rengastettu rantasipi on ollut 10 vuotta, 11 kuukautta ja 15 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 14 vuoden ja 6 kuukauden ikäinen yksilö.

Levinneisyys 
Rantasipi pesii lähes koko Euroopassa ja suuressa osassa Aasiaa Japaniin saakka. Suomessa se pesii yleisenä koko maassa kaikenlaisissa vesistöissä. Puuttuu pesivänä ulkosaaristosta. Pesimäkanta Suomessa on noin 250 000 paria, ja sipi on liron ohella maan runsain kahlaaja. EU:n alueella arvioidaan pesivän 500 000–660 000 paria. Maailman populaatioksi arvioidaan 2,5–4 miljoonaa yksilöä. Muuttolintu, joka saapuu huhtikuun loppupuolelta alkaen. Syysmuutto on huomaamaton tapahtuma, sillä sipit eivät muodosta isompia parvia. Viimeiset sipit tavataan yleensä syyskuussa.

Elinympäristö 

Karujen vesistöjen kallioiset tai kivikkoiset rannat, niin järvien, lampien kuin jokien sekä merensaariston.

Lisääntyminen 

Pesä on maassa ruohokasvillisuuden tai varpujen kätkössä. Tavallisesti se on 10–20 m vesirajasta, mutta voi joskus olla usean sadankin metrin päässä rannasta. Munia on 4, joita molemmat emot hautovat noin 3 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia ja emot hoitavat niitä yhdessä. Ne oppivat lentämään noin 3 viikon ikäisinä. Sukukypsä 1-vuotiaana.

Ravinto 
Rantasipi syö maassa ja vedessä eläviä selkärangattomia, toisinaan myös pikkukaloja ja pikkusammakoita.

Rantasipiä tavataan Suomessa yleisenä kesävieraana. Talveksi se muuttaa Afrikkaan, Kaakkois-Aasiaan tai Australaasiaan. Sen käytös on vilkasta ja se keikuttaa pyrstöään lähes jatkuvasti. Hautoessaan rantasipi ei jätä muniaan ennen kuin on juuri joutumassa tallatuksi, ja tämän jälkeen se yrittää karkottaa häiritsijän kävellen pesältä poispäin loukkaantuneen oloisesti. Kun lintu on näin johdattanut häiriötekijän riittävän kauas pesästä, se lentää nopeasti pakoon ja myöhemmin takaisin pesälleen.

Lähteet 
Kotimaan luonto-opas, WSOY, 1999
Suomen ja Euroopan linnut, Gummerus, 2001

Viitteet

Aiheesta muualla 

LuontoPortti: Rantasipi (Actitis hypoleucos)
ITIS: Actitis hypoleucos 

Kurpat
Punakuiri

Punakuiri (Limosa lapponica) on isokokoinen rantalintu. Se on muuttolintu, joka saapuu Suomeen toukokuussa ja lähtee syyskuun loppupuolella. Lajin nimesi Carl von Linné vuonna 1758.

Koko ja ulkonäkö 
Aikuisilla yksilöillä on siniharmaat jalat ja todella pitkä hieman ylöspäin kaareutuva nokka, jonka kärjessä on vaaleanpunaista. Kurkku, rinta ja maha ovat tiilenpunaiset lisääntymispuvussa ja valkoiset talvella. Selkä on harmaatäpläinen. Siivet ovat tummat ilman valkeaa juovaa. Yläperä on valkoinen ulottuen kiilamaisena kuviona pitkälle selkään. Nuori lintu on rinnasta hieman kellertävä. Ääni on kuovimainen ’kuvi’, Luontoportin kuvauksen mukaan nenäsointinen, naurava kve-ke-ke-ke <luontoportti.com>. Soidinlennossa laulaa yksitoikkoisen jankuttavaa säettä.

Vanhin eurooppalainen rengastettu punakuiri on ollut brittiläinen vähintään 31 vuoden 4 kuukauden ikäinen yksilö. Suomessa oli rengastettu 87 punakuiria vuoden 2004 loppuun mennessä.

Levinneisyys 
Punakuirin pesimäalueet sijaitsevat Pohjois-Fennoskandiassa, Pohjois-Venäjällä, arktisessa Aasiassa ja Alaskassa. Suomen pohjoisimmassa Lapissa pesii noin 300 paria, Norjassa noin 1000 ja Ruotsissa 5–25 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 1,1 miljoonaa yksilöä. Linnut muuttavat parvissa talveksi Länsi-Euroopan rannikolle, Afrikkaan, Etelä-Aasiaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin.

Elinympäristö 
Taigan suot ja tundra. Muuttoaikoina lieterannoilla.

Lisääntyminen 

Naaras munii mättään tai matalan varvikon pesäsyvennykseen neljä kellanrusehtavaa munaa, joissa epäselviä tummia täpliä. Molemmat emot hautovat noin 21–24 vrk. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja ne ovat lentokykyisiä noin 4 viikon ikäisinä.

Ravinto 
Punakuiri syö pääasiassa hyönteisiä, äyriäisiä ja muita selkärangattomia, mutta myös osia vesikasveista.

Lentoennätykset 
Punakuirilla on hallussaan pisimmän tauottoman muuttomatkan ennätys. Naaraat ovat isompia ja kestävämpiä lentäjiä. Yhtämittaiset matkat vaihtelivat 8 100 – 11 700 km ja aikaa kuluu 6–9 päivää. Koirailla puolestaan 6 000 – 7 000 km ja 5 – 6,6 päivää. Keskimääräinen lentonopeus on 16,7 metriä sekunnissa (60,12 km/h), 2 – 5 km:n korkeudella. Meren ylitys kulkee kapeassa n. 1 800 km käytävässä. Linnut lentävät ajankohtaan sopivien myötätuulten saattamana talvea pakoon kohti etelää. Ennätys 10 200 km ilman myötätuulia on Uuden Seelannin pohjoissaarelta Kiinan pohjoisosaan, Keltaisen meren pohjoisrannalle Yalu Jiangiin. Aikaa ennätykseen kului yhdeksän vuorokautta.
Uusin GPS-paikantimella todettu lentoennätys on 12 854 km Alaskasta Uuteen-Seelantiin. Merkittävää on myös matkojen suorittamisessa energiankulutus. Tutkijat pitävät todennäköisenä linnun selvytyvän matkoistaan ilman ruokaa, juomaa ja lepoa. Laskennoissaan he päätyivät aikatauluun, jossa linnun olisi pitänyt pysähtyä Tyynenmeren atolleille enintään minuuteiksi. Linnut oli varustettu seurantalaitteilla, mutta virran säästämiseksi ne olivat välillä kytkettyinä päältä.

Lähteet 
 Punakuiri lensi uuden ennätyksen
 Punakuirin maailmanennätys

Viitteet

Aiheesta muualla 

LuontoPortti: Punakuiri (Limosa lapponica)
ITIS: Limosa lapponica 

Kurpat
Mustapyrstökuiri

Mustapyrstökuiri (Limosa limosa) on kurppien heimoon kuuluva kahlaaja. Lajin nimesi Carl von Linné 1758.

Koko ja ulkonäkö 
Noin 36–44 cm pitkä ja siivenväli noin 62–70 cm. Linnun paino on 160–500 g. Huomattavan pitkä- jalkainen ja -nokkainen lintu. Juhlapuvussa rinta, kaula ja niska ovat kirkkaan punaruskeat, vatsa vaalea tummin viiruin ja selkäpuoli harmaan ja ruskean kirjava. Talvipuvussa vanha lintu on harmaa. Nuoren linnun rinta ja kaula ovat kellertävät. Kaikissa puvuissa hyviä lajituntomerkkejä ovat siipien leveät valkoiset juovat, mustakärkinen pyrstö ja valkoinen yläperä. Kutsuääni on joko korkea huutosarja tai hyyppämäinen naukaisu. Soidinlennossa laulaa lystikkään äänekästä luritusta, joka hiukan muistuttaa karikukon kitinää.

Vanhin suomalainen rengastettu mustapyrstökuiri on ollut 1 vuotta 3 kuukautta 6 päivää vanha. Suomessa oli rengastettu vain 88 yksilöä vuoden 2014 loppuun mennessä. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen vähintään 23 vuoden 6 kuukauden ikäinen yksilö.

Levinneisyys 
Lajin pesimäalue ulottuu Keski-Euroopasta Keski-Aasiaan. Suomessa se pesii säännöllisesti Liminganlahdella ja Ahvenanmaalla. Suomen kanta on vain noin 30 paria. Maailman populaation koko on 634 000–805 000 yksilöä. Maailmanlaajuisesti mustapyrstökuiri on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Vaikka sen levinneisyysalue on laaja, ja populaatio edelleen suuri, on laji vähentynyt nopeasti levinneisyysalueensa joissain osissa. Mustapyrstökuiri on muuttolintu, joka talvehtii Välimeren maissa ja Afrikassa. Saapuu keväällä toukokuussa, syksyllä lähtee heinä–elokuussa.

Elinympäristö 
Pesimäaikana laajoilla rantaniityillä, laitumilla ja viljelysmailla. Muuttoaikoina myös lieterannoilla.

Lisääntyminen 

Naaras munii heinien suojiin piilotettuun pesäkuoppaan 4 rusehtavaa tai vihertävää, tummatäpläistä munaa. Niitä emot hautovat 22–24 vrk ja huoltavat yhdessä poikasia, jotka lentävät 25–30 vrk:n iässä. Sukukypsä 1-vuotiaana.

Ravinto 
Hyönteiset, nilviäiset, lierot ja muut pikkueläimet.

Lähteet

Aiheesta muualla

LuontoPortti: Mustapyrstökuiri (Limosa limosa)
ITIS: Limosa limosa 

Kurpat
Heinäkurppa

Heinäkurppa (Gallinago media) on taivaanvuohta muistuttava kahlaajalaji. Lajin nimesi John Latham vuonna 1787.

Ulkonäkö ja koko 
Heinäkurpan höyhenpeite on oiva maastoväri, joka kätkee sen ruoikkoon tai niitylle. Se on ruskeapilkkuinen, vatsapuolen pilkut pienempiä kuin selkäpuolen. Taivaanvuohesta sen erottaa tanakamman ruumiinrakenteen perusteella. Kooltaan se on taivaanvuohen ja lehtokurpan väliltä: pituus 26–30 cm, siipien kärkiväli 45–50 cm ja paino 140–250 g. Kutsuääni on kyllästynyt gäääh. Soidinääni omituinen poukkoileva suhina.

Vanhin suomalainen rengastettu heinäkurppa on ollut 2 vuotta 11 kuukautta 8 päivää vanha. Suomessa oli rengastettu vain 49 heinäkurppaa vuoden 2004 loppuun mennessä.

Levinneisyys 
Heinäkurppa pesii Koillis-Euroopassa ja Luoteis-Venäjällä, ja talvehtii Afrikan sadekauden jälkeisillä ruohostomailla. Euroopan pesimäkannaksi arvioidaan 21 000–34 000 paria. Se on vähentynyt viime vuosina rajusti. Suomessa se on äärimmäisen uhanalainen. Pesintöjä ei havaita läheskään joka vuosi, mutta joitain soidintelevia yksilöitä havaitaan joka kevät. Syksyisin yleisempi, säännöllinen vieras erityisesti etelärannikon pitkäheinäisillä niityillä, pelloilla, lentokentillä ym. Maailman populaation kooksi arvioidaan 118 000–1 050 000 yksilöä. Sen kanta on maailmanlaajuisesti silmälläpidettävä.

Elinympäristö 
Rantaniityt ja muut kosteikot. Viihtyy niityn kuivemmassa osassa toisin kuin taivaanvuohi, joka mieluummin kahlaa vetisimmässä osassa.

Lisääntyminen 

Koiraat kokoontuvat ryhmäsoitimelle, ne käyvät kevätaamuina merkillistä soidintanssia, jossa ne pullistavat rintansa, levittävät pyrstönsä viuhkaksi ja tanssahtelevat hypähdellen välillä ilmaan. Samalla ne päästelevät erilaisia ääniä: puuskutusta ja kiljahteluja. 

Ei pesi yhdyskuntina. Naaras huolehtii sekä pesän rakentamisesta, muninnasta, haudonnasta että poikasten hoidosta. Munia tulee 4, joskus 3 tai 5, maahan ruohikon sekaan kätkettyyn pesään. Haudonta-aika on 22–24 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia ja ne ovat lentokykyisiä 3–4 viikon iässä.

Ravinto 
Heinäkurppa syö kastematoja ja hyönteisiä, joita se kaivelee mudasta ja ruohonjuuritasolta.

Suojelu 
Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1096/96) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Heinäkurpan ohjeellinen arvo on 4373 euroa.

Lähteet 
 von Haartman, L.; Hildén, O.; Linkola, P.; Suomalainen, P. & Tenovuo, R. 1967: Pohjolan linnut värikuvin. - Otava. Helsinki.
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Palmgren, Jörgen 1983: Heinäkurpan määrittäminen maastossa ja lajin esiintyminen Suomessa vuosina 1970–1981. - Lintumies 2.1983 s. 58–66. LYL.
 Saarnisuo, Niilo 1977: Heinäkurppa Capella media* pesivänä Rautalammilla 1976. - Lintumies 1.1977 s. 26. LYL.
LuontoPortti: Heinäkurppa (Gallinago media)

Kurpat
Taivaanvuohi

Taivaanvuohi (Gallinago gallinago) on rantaniittyjen yllä ääntelevä lintu, joka tunnetaan paremmin äänensä kuin ulkonäkönsä perusteella. Tunnetuin ääni syntyy linnun pyrstösulista, kun taivaanvuohi soidinlennollaan syöksyy maata kohti korkealla pellon yläpuolella.

Ulkonäkö ja koko 
Taivaanvuohi on 23–28 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 39–45 senttimetriä. Sillä on pitkä, noin 7 senttimetrin pituinen nokka. Taivaanvuohella on lyhyet jalat ja se on ruumiinmuodoltaan pullea. Taivaanvuohi on yleisväritykseltään ruskeankirjava. Selässä sillä on vaaleita pitkittäisjuovia. Eroina heinäkurppaan taivaanvuohella on valkoinen vatsa sekä leveä ja vaalea siiven takareuna. Päässä on vaalea keskijuova erona jänkäkurppaan verrattuna.

Soidinlennossa taivaanvuohen jäykät uloimmat pyrstösulat värisevät linnun syöksyessä alas synnyttäen ilmanvastuksen voimasta mäkättävän ”mähähähä...” -äänen. Toinen soidinääni on pitkä ”tik-kot-tik-kot...” -sarja. Paetessa taivaanvuohi päästää voimakkaan ”ätsh”-äänen.

Taivaanvuohesta tunnetaan 2 alalajia: nimialalaji G. g. gallinago ja läntinen G. g. faroensis.

Levinneisyys 
Taivaanvuohia pesii Kanadassa, Yhdysvaltojen pohjoisosissa, Islannissa ja muualla Pohjois-Euroopassa sekä Venäjällä. Taivaanvuohi on muuttolintu, joka talvehtii etelässä, Euroopan linnut Etelä-Euroopassa ja Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Taivaanvuohet saapuvat maaliskuun lopulla ja huhtikuussa, ja lähtevät syysmuutolle heinäkuussa. Vetisillä rantaniityillä voi parhaaseen muuttoaikaan elokuussa tavata kymmenien yksilöiden hajanaisia parvia. Syysmuutto päättyy vähitellen loka–marraskuun aikana, ja muutamia yksilöitä voi jäädä yrittämään talvehtimista sulana pysyviin ojiin ja viemärien suistoihin.

Euroopan unionin alueella pesii lähes miljoona paria, joista koko Suomessa noin 100 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 5,4–7,5 miljoonaa paria.

Taivaanvuohta metsästettiin paljon 1800-luvulla, muun muassa Carl Michael Bellmanin laulussa nautitaan eväsretkellä ”Nyss skjuten beckasin”.

Elinympäristö 
Taivaanvuohi pesii kosteikoilla, soilla ja järvien luhtaniityillä.

Lisääntyminen 

Naaras munii huhti-toukokuussa, ja joskus toisen kerran kesä-heinäkuussa, 4 munaa, joita se hautoo 18–21 vuorokautta. Molemmat emot osallistuvat poikasten hoitoon.

Ravinto 
Taivaanvuohi syö lieroja, nilviäisiä ja muita pikkueläimiä, sekä myös kasvinosia ja siemeniä.

Nimi 
Linnun nimi gallinago  on latinaa ja tarkoittaa "kanaa muistuttavaa" (gallina = kana, -ago = kaltainen). K.E. Kivirikon mukaan linnulla oli 1900-luvun alussa runsaasti kansanomaisia nimiä: taivaanjaara, taivaanlammas, taivahanoinas, taivahanpässi, taivaanmököttäjä, taivaanmäkärä, mäkärä, vanhapiika, ukonlammas, ukonoinas, möyttäjä, hönäkkä, kitkuttaja, nevaketka ja paljon muita.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
LuontoPortti: Taivaanvuohi (Gallinago gallinago)
ITIS: Gallinago gallinago 

Kurpat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kapustarinta

Kapustarinta (Pluvialis apricaria) on kahlaajiin kuuluva ruskeanvärinen lintulaji.

Koko ja ulkonäkö 
Selkä, siivet ja päälaki ovat kullanruskea-mustapilkulliset, kasvot, kaula ja rinta mustat ja värialueiden rajaa kiertää valkea raita. Jalat ovat harmaat. Nuori lintu ja talvipukuinen vanha lintu ovat hyvin samannäköisiä: vatsapuoli valkoinen, rinta ja yläpuoli ruskehtavan pilkulliset. Lennossa näkyvät valkoiset kainalot ja siiven yläpinnalla kapea valkoinen raita.

Ääni on haikea, mollissa soiva "tjyyh".

Pituus 25–30 cm 
siipien kärkiväli 55–75 cm
paino 155–310 g.

Vanhin suomalainen rengastettu kapustarinta on ollut 9 vuotta 11 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut hollantilainen vähintään 12 vuoden 9 kuukauden ikäinen yksilö.

Levinneisyys 
Kapustarinta pesii Euroopan pohjoisimmissa osissa muun muassa Lapissa ja Pohjois-Venäjällä sekä Grönlannissa ja Länsi-Aasian pohjoisosissa. Se talvehtii Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Amerikassa on lähisukulaisia. Suomessa pesii 60 000-70 000 paria lähes koko maassa, painopisteen ollessa pohjoisen soilla. Euroopassa pesii noin ½ miljoonaa paria. Muuttolintu, joka saapuu keväällä huhtikuussa ja lähtee heinä–syyskuussa. Arktiset kapustarinnat muuttavat Suomen kautta toukokuun alkupuolella.

Elinympäristö 
Kapustarinta on tunturinummien tyyppilintu, mutta se viihtyy harvalukuisena myös avosoilla etelässä.

Lisääntyminen 
Pesä on vain kuoppa maassa. Muninta touko-kesäkuussa. Munia on 4, joita haudotaan noin 4 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia kuten kaikkien kahlaajien poikaset. Ne oppivat lentämään kuukauden vanhoina. Sukukypsä 2-vuotiaana.

Ravinto 
Hyönteisiä, matoja, äyriäisiä ja marjoja.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Byrkjedal, I. & Kålås, J.A. 1983: Suosirrin ja kapustarinnan yhteiselo: suosirri pikemminkin loinen kuin apuri. - Ornis Fennica 60:10-14.

LuontoPortti: Kapustarinta (Pluvialis apricaria)
ITIS: Pluvialis apricaria 

Kahlaajat
Keräkurmitsa

Keräkurmitsa (Eudromias morinellus) on pienikokoinen kahlaajalintu. Lajin nimesi ja kuvaili Carl von Linné 1758.

Koko ja ulkonäkö 
Keräkurmitsan rinta ja kylki ovat kuparinruskeita, selkäpuoli suklaanruskea. Leuan alla on selvä valkea nauha, alaperä on valkoinen. Mahanalus on musta. Jalat ovat keltaiset ja lyhyt nokka musta. Pituus on 20–26 senttimetriä, siipien kärkiväli 45–65 senttimetriä ja paino 85–140 grammaa.

Vanhin Suomesta löydetty rengastettu keräkurmitsa on ollut yli 8 vuotta vanha.

Levinneisyys 
Keräkurmitsa pesii tuntureilla Pohjois-Norjasta Itä-Siperiaan ulottuvalla vyöhykkeellä sekä vuoristoalueilla, kuten Alpeilla ja Skotlannin ylämaalla. Muualla Suomessa sitä tavataan muuttomatkoillaan. Suomessa pesii tuntureilla noin 2 000 paria. Euroopassa pesimäkanta on 18 000 – 40 000 paria. Maailman populaation suuruus on 49 000 – 210 000 yksilöä. Talvehtii Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä Marokosta Iraniin.

Elinympäristö 
Pesimäaikana keräkurmitsat pysyvät avotuntureissa, muuttomatkoillaan ne viihtyvät ruohikkoisilla mailla kuten niityillä, laitumilla ja viljapelloilla, talvehtimisalueet ovat arolla.

Lisääntyminen 
 
Keräkurmitsa tekee pesänsä painanteeseen paljaalle maalle, ja munii siihen 3 munaa. Kumpikin puoliso hautoo noin 3½ viikkoa, koiras aktiivisemmin. Poikaset ovat pesäpakoisia. Koiras yksin huolehtii niistä, ja ne ovat lentokykyisiä 4 viikon ikäisinä.

Hautovaa keräkurmitsaa on vaikeata havaita, sillä sen suojaväritys on tehokas ja pakoetäisyys minimaalinen: Se lähtee pakoon usein vasta jalan alta. Hautovaa lintua on usein mahdollista jopa kosketella sen siitä erityisesti häiriintymättä.

Ravinto 
Keräkurmitsat syövät hyönteisiä ja pieniä selkärangattomia.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Erkki Pulliainen, Lennart Saari, Paavo S. Tunkkari. Keräkurmitsa : Värriötunturin lintu. Oulun yliopisto 1992.
 Wilkie, A. O. M. 1981: Keräkurmitsan hautomisrytmistä ja käyttäytymisestä Norjassa. – Ornis Fennica 58:11–20.

LuontoPortti: Keräkurmitsa (Charadrius morinellus)
ITIS: Charadrius morinellus 

Kurmitsat
Pikkutylli

Pikkutylli (Charadrius dubius) on kaupunkioloihin nopeasti sopeutumassa oleva pieni kahlaajalintu.

Koko ja ulkonäkö 
Pikkutyllillä on harmaanruskea selkä, valkea vatsa ja mustan ja valkean kirjava pää. Jalat ovat pitkät, nokka melko lyhyt ja kokonaan tumma. Silmän ympärillä on keltainen rengas. Lennossa siivellä ei erotu selvää valkoista juovaa. Pituus 15–18 cm, siipien kärkiväli 34–48 cm, paino 25–55 g. Tavallinen ääni on lyhyt 'piy'. Soidinlennossa lentää hitain siiveniskuin laajaa ympyrää ja ääntelee.

Vanhin suomalainen rengastettu pikkutylli on ollut vähintään 13 vuotta vanha. Se on samalla Euroopan vanhin pikkutylli.

Levinneisyys 
Pesii sopivilla alueilla makean veden äärellä Euraasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Euroopassa pesii vähintään 66,000 paria, joista Suomessa noin 5000 paria. Muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa. Saapuu keväällä huhti–toukokuussa, lähtee syksyllä elokuussa.

Elinympäristö 
Alun perin jokivarsilla, nykyisin myös sorakuopissa, raviradoilla, vetisillä laitumilla, varasto- ja satama-alueilla.

Lisääntyminen 

Pikkutylli munii paljaalle soramaalle yleensä neljä munaa, haudonta 22-28 päivää, molemmat emot hautovat. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja lentävät 3–4 viikon ikäisinä.

Ravinto 
Pikkutylli syö matoja ja hyönteisiä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

LuontoPortti: Pikkutylli (Charadrius dubius)
BirdLife Suomi: Pikkutylli, vuoden lintulaji 2017
ITIS: Charadrius dubius 

Tyllit
Rupikonna

Rupikonna (Bufo bufo), arkikielessä joskus rupisammakko, on konnalaji, jota tavataan lähes koko Euroopassa, Irlantia, Pohjois-Skandinaviaa ja joitakin Välimeren saaria lukuun ottamatta. Rupikonna esiintyy yleisenä Etelä- ja Keski-Suomessa, pohjoisessa harvalukuisempana. Rupikonna on Euroopan yleisimpiä sammakkoeläimiä ja se hyväksyy asuinpaikakseen hyvin monenlaiset ympäristöt metsistä puutarhoihin ja niittyihin. Rupikonna on Suomessa rauhoitettu laji.

Kuvailu 

Rupikonnan kuivassa ihossa on runsaasti nystyröitä, sen korvallisrauhaset ovat selvästi ulkonevat ja olemus on hyvin tanakka. Rupikonna liikkuu pääasiassa kävellen, koska sen takajalat ovat lyhyemmät kuin sammakolla. Selkäpuoli on väritykseltään yksisävyisen ruskea, vatsa taas on joko vaalea tai harmaaseen vivahtava.

Elintavat 

Rupikonna liikkuu lähinnä hämärän ja pimeän aikaan. Rupikonnalle tyypillistä on myös paikkauskollisuus. Päivät rupikonna viettää tietyssä vakiokolossaan, ja öisin se kiertää vakiopolkuaan ruokaa etsimässä. Häirittynä konna laskee päänsä alas ja nostaa takaruumiinsa ylös, jolloin se näyttää paljon todellista suuremmalta. Samalla se saattaa erittää iholleen maitomaista limaa.

Rupikonnan lisääntymiskausi alkaa heti horroksen jälkeen, jolloin konnat matkaavat yleensä samalle paikalle, jossa ovat itse syntyneet. Munat lasketaan 3–6 metriä pitkäksi ”kaksiriviseksi helminauhaksi”. Nauhat naaras munii vesikasvien ympärille. Poikaset kuoriutuvat 8–12 vuorokauden kuluttua. Koiras on sukukypsä kolmivuotiaana ja naaras vuotta myöhemmin. Rupikonna saattaa elää jopa 40-vuotiaaksi.

Rupikonnan horros alkaa syys–lokakuussa ja päättyy huhti–toukokuussa. Se talvehtii sekä maalla että vedessä. Sen ruumiinlämpö voi laskea alle nollan asteen. Eläimen hengitys on erittäin vähäistä ja elintoiminnat miltei pysähtyvät talven ajaksi.

Ravinto ja saalistajat 

Rupikonnan nuijapäät syövät leviä ja kasvinosia. Aikuiset rupikonnat syövät hyönteisiä, etenkin muurahaisia, sekä matoja ja toukkia. Iso rupikonna voi syödä jopa pieniä nisäkkäitä.

Rupikonnan iho ja silmän takana olevat korvallisrauhaset erittävät myrkkyä, jolla konna puolustautuu saalistajilta. Kaikilta saalistajilta myrkky ei suojaa: jotkin näätäeläimet ja varislinnut nylkevät ihon pois, eikä myrkyllä ole vaikutusta käärmeisiin.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 iNaturalist: Rupikonna (Bufo bufo)
 Sammakkolampi: Rupikonna (Bufo bufo)
 Rupikonnan ääninäytteitä
 ITIS: Bufo bufo 
 UniProt: Taxonomy - Bufo bufo 
 University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Bufo bufo 
 Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Bufo bufo 

Konnat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Honshū

Honshū (, "päämaa", ) on Japanin suurin saari ja yksi maan neljästä pääsaaresta: muut ovat Hokkaidō pohjoisessa Tsugarunsalmen takana, Shikoku etelässä Seton sisämeren toisella puolen ja Kyūshū lounaassa Kanmoninsalmen takana. Honshū on pinta-alaltaan maailman seitsemänneksi suurin saari Sumatran jälkeen ja väkiluvultaan toiseksi suurin Jaavan jälkeen. 

Honshūn itäpuolella avautuu Tyynimeri, ja länsipuolella saari rajautuu Japaninmereen. Honshū muodostaa noin 1 300 kilometrin pituisen kaaren koillisesta lounaaseen. Sen pinta-ala on noin 227 898 neliökilometriä. Rantaviivaa saarella on 10 084 kilometrin verran. Honshūlla tapahtuu toistuvasti maanjäristyksiä, ja saari on vuoristoinen ja vulkaaninen. Korkein huippu, Fujivuori on aktiivinen tulivuori ja yltää 3 776 metrin korkeuteen. Saarella on myös monia jokia, mukaan lukien Shinanojoki, joka on Japanin pisin joki. Saaren ilmasto vaihtelee pohjoisen viileästä etelän subtrooppiseen.

Honshūn väkiluku vuonna 2006 oli 103 420 000 henkeä, yli 80 prosenttia Japanin väkiluvusta. Väestö on keskittynyt alaville maille – noin 25 prosenttia väestöstä asuu Kantōn tasangolla Suur-Tokion alueella. Sen tärkeimpien keskusten Tokion ja Jokohaman lisäksi muita suuria ja tärkeitä kaupunkeja ovat Kioto, Osaka, Kōbe, Hiroshima, Sendai ja Nagoya. Saari jaetaan yleisesti viiteen alueeseen, jotka ovat lounaasta koilliseen Chūgoku, Kansai, Chūbu, Kantō ja Tōhoku. Hallinnollisesti saari jakautuu 34 prefektuuriin.

Honshūn Tyynenmeren puoleinen rannikko on Japanin tärkein talouskeskus, jonka ydinalueita ovat Tokion–Jokohaman ja Osakan–Kōben metropolialueet. Myös maan historian kannalta tärkeimmät kulttuurikeskukset Kioto, Nara ja Kamakura sijaitsevat saarella, ja suuri osa Japanin varhaishistorian tapahtumista keskittyi sen eteläosiin.

Saari sisältää myös tärkeitä maanviljelysalueita. Niigata on tärkeä riisinviljelysalue, Kantōn ja Nobin tasangot tuottavat riisiä ja vihanneksia, Yamanashissa kasvatetaan hedelmiä ja Aomori on kuuluisa omenoistaan. Saaren sisäosat ovat hyvin vuoristoisia, minkä vuoksi väestö on keskittynyt rannikoille ja tasangoille. Vuoristo yltää Honshūn läpi pohjoisesta etelään asti. Fujivuoren lisäksi Japanin Alpit ovat Honshūlla. Vuoristosta johtuen ilmasto on hyvin erilainen eri puolilla saarta.

Aluejako 
Honshūn alueet ja niiden prefektuurit ovat:

 Chūgoku – Hiroshima-ken, Okayama-ken, Shimane-ken, Tottori-ken, Yamaguchi-ken.
 Kansai – Hyōgo-ken, Kyōto-fu, Mie-ken, Nara-ken, Ōsaka-fu, Shiga-ken, Wakayama-ken.
 Chūbu – Aichi-ken, Fukui-ken, Gifu-ken, Ishikawa-ken, Nagano-ken, Niigata-ken, Toyama-ken, Shizuoka-ken, Yamanashi-ken. 
 Kantō – Chiba-ken, Gunma-ken, Ibaraki-ken, Kanagawa-ken, Saitama-ken, Tochigi-ken, Tōkyō-to. 
 Tōhoku – Akita-ken, Aomori-ken, Fukushima-ken, Iwate-ken, Miyagi-ken, Yamagata-ken.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Japanin alueet
Japanin saaret
Seulonnan keskeiset artikkelit
Satraappi

Satraappi (muinaispersian khshathrapāvā 'maakunnan suojelija'; ) oli muinaisen Persian maakunnan eli satraappikunnan käskynhaltija. Satraapit olivat yleensä kuninkaallista sukua, ja he vastasivat teoistaan vain Persian kuninkaalle. Satraappi vastasi verojen keräämisestä, järjestyksen ylläpitämisestä, oikeuden jakamisesta ja sotilaitten järjestämisestä kuninkaalliselle armeijalle. Satraappijärjestelmän loi Kyros II Suuri, mutta sen viimeisteli Dareios I.

Luettelo satraappikunnista 
Useita luetteloita Persian valtakunnan satraappikunnista on säilynyt nykypäivään. Yksi tunnettu luettelo löytyy kreikkalaisen historioitsijan Herodotoksen teoksesta. Luettelossaan Herodotos ilmoittaa kaksikymmentä aluetta, jotka maksavat veroa kuninkaalle. Herodotos kertoo Dareioksen luoneen tämä järjestelmän.

Satraappikunnat Dareios I:n ja Kserkses I:n aikana sekä Herodotoksen ja Arrianoksen mukaan.

Lähteet

Viitteet
Meiji-restauraatio

Meiji-restauraatiossa () Tokugawa-shōgunaatti syöstiin vallasta ja valta siirtyi Meiji-keisari Mutsuhitolle. Japani luopui kertaheitolla feodaalisesta yhteiskuntajärjestelmästä ja aloitti nopean modernisoinnin ja teollistumisen.

Restauraation jälkeen Japani ei eristäytynyt enää länsimaista, kuten Kiina, vaan omaksui länsimaiden parhaimpia puolia omaan yhteiskuntaansa. Maa sai perustuslain ja parlamentin. Koulutus uudistettiin ranskalaisen mallin mukaan ja oppivelvollisuus laajennettiin koskemaan kaikkia yhteiskuntaluokkia.  Japani omaksui muun muassa preussilaisen armeijan, brittiläisen laivaston, yhdysvaltalaisen pankkilaitoksen ja ranskalaisen aluehallinnon mallit.

Restauraation vuosiksi edeltävine sotineen lasketaan yleensä kausi vuodesta 1866 vuoteen 1869. Meiji-kausi alkoi virallisesti 3. helmikuuta 1867 viisitoistavuotiaan Mutsuhiton noustessa isänsä keisari Kōmein seuraajaksi valtaistuimelle ottaen nimekseen Meiji, mutta restauraation huipentumana pidetään 19. marraskuuta 1867, jolloin shōgun Tokugawa Yoshinobu luopui virallisesta asemastaan. Sota shōgunaatin kannattajien ja keisarillisten joukkojen välillä todellisesta vallasta kuitenkin jatkui vielä seuraavan vuoden ajan.

Keisari Meijin varmistettua asemansa Japanin pääkaupunki siirrettiin Kiotosta Tokioon syyskuussa 1868 ja feodaaliset luokkarajat, mukaan lukien samurai-soturit, lakkautettiin asteittain.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Japanin historia
Seulonnan keskeiset artikkelit