joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
IRINS Makran

IRINS Makran on Iranin laivaston tammikuussa 2021 käyttöön otettu kelluva tukikohta. Se on rakennettu entisen öljytankkerin pohjalle.

Piirteet

IRINS Makran on entinen öljytankkeri, jota on muutettu kelluvaksi tukikohdaksi. Mahdollisesti entinen alus oli öljytankkeri Persian Gulf.

Makran on Iranin laivaston suurin alus. Iranilaisen median mukaan Makranin uppouma on 121 000 tonnia ja sen pituus on 228 metriä. Sen kannella on suuri konttien päälle rakennettu laskeutumisalusta. Tiettävästi sille mahtuu kerrallaan seitsemän kevyttä ja raskasta helikopteria. Aluksella on myös nosturi, jolla alukselta voidaan nostaa vesille pieniä hyökkäysveneitä. Satelliittikuvissa veneitä on nähty aluksella ainakin seitsemän. 

Aluksen omaan aseistukseen kuuluu kuusi 20mm ja 23mm ilmatorjuntatykkiä, sekä 12,7mm raskaat konekiväärit sen molemmin puolin. Aluksella saattaa olla myös alun perin maalle tarkoitettuja meritorjuntaohjuksia. Aluksen ominaisuuksia on verrattu Yhdysvaltain laivaston Expeditionary Sea Base-aluksiin (ESB) ja sen käyttötarkoitus on mahdollisesti saman kaltainen. Se saattaa toimia esimerkiksi sukellusveneiden torjunnassa tai miinojen raivauksessa, mutta tarkkaa käyttötarkoitusta ei tunneta.

Palvelus
Makran laskettiin vesille tiettävästi loppuvuodesta 2020 ja koekäyttö vesillä alkoi luultavasti saman vuoden joulukuussa. Se tuli laivaston käyttöön 13. tammikuuta 2021. 28. huhtikuuta IRINS Makran lähti satamastaan Iranissa merelle. Yhdysvaltojen mukaan sen mahdollinen kohde oli Venezuela Etelä-Amerikassa. Mukana oli fregatti IRINS Sahand. Alukset kiersivät Afrikan itärannikkoa pitkin Atlantille, josta ne eivät lopulta kääntynetkään kohti Etelä-Amerikkaa, vaan pohjoiseen kohti Eurooppaa. Yhdysvaltojen mukaan Venezuela oli lopulta luopunut ajatuksesta alusten vastaanottamisesta Yhdysvaltojen painostuksen takia. Heinäkuun jälkipuoliskolla 2021 alukset olivat saapuneet Itämerelle ja 25. heinäkuuta ne osallistuivat Venäjän laivaston 325-vuotisjuhlien laivastoparaatiin Pietarissa.

Lähteet

Iranin asevoimat
Sotalaivat
John Peabody Harrington

John Peabody Harrington (29. huhtikuuta 1884 Waltham, Massachusetts – 21. lokakuuta 1961 San Diego, Kalifornia) oli amerikkalainen kielitieteilijä ja etnologi, joka 40-vuotisen uransa aikana dokumentoi ja kuvasi noin sata eri intiaanikieltä pääasiassa Yhdysvalloista. Ainoa kuvaus monista nykyään kuolleista kielistä on peräisin Harringtonilta. Suurin osa Harringtonin tutkimuksista on julkaisemattomia; niiden koko Yhdysvaltain antropologisessa arkistossa kattaa noin 200 hyllymetriä.

Yhdysvaltalaiset kielitieteilijät
Yhdysvaltalaiset kansatieteilijät
Vuonna 1884 syntyneet
Vuonna 1961 kuolleet
Owen Power

Owen Power (s. 22. marraskuuta 2002 Mississauga, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Buffalo Sabresin organisaatiossa. Buffalo Sabres varasi hänet ensimmäisenä vuoden 2021 NHL:n varaustilaisuudessa. Power on pelipaikaltaan puolustaja ja häntä pidetään yhtenä ikäluokkansa lupaavimmista pelaajista

Ura

Alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 
Vuoden 2022 jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa Powerista tuli ensimmäinen kanadalainen puolustaja, joka on tehnyt kolme maalia yhdessä ottelussa nuorten maailmanmestaruuskisoissa, kun Kanada voitti Tšekin maalein 6–3 alkusarjan ottelussa.

NHL-ura 
Huhtikuussa 2022 Power teki kolmevuotisen NHL-tulokassopimuksen hänet varanneen Buffalo Sabresin kanssa.

Lähteet

Viitteet

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Buffalo Sabresin varaamat pelaajat
Vuonna 2002 syntyneet
Elävät henkilöt
Cayden Primeau

Cayden Primeau on yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti joka pelaa NHL:n Montreal Canadiensin organisaatiossa.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset jääkiekkomaalivahdit
Montreal Canadiensin pelaajat
Vuonna 1999 syntyneet
Elävät henkilöt
Matti Vuento

Matti Vuento (s. 1947 Kemi) on Jyväskylän yliopiston biokemian emeritusprofessori ja tietokirjailija. Hänelle myönnettiin vuonna 2008 Jyväskylän yliopistosäätiön innovaatiopalkinto. Hänen teoksensa Virukset oli ehdokkaana Vuoden tiedekirja -palkinnon saajaksi vuonna 2016.

Julkaisut

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kalle Haatanen: Virusten maailma. Haastattelu. Yle areena. 2016
 Kalle Haatanen: Myrkkyjen maailma. Haastattelu. Yle areena. 2017

Suomalaiset biokemistit
Jyväskylän yliopiston professorit
Suomalaiset professorit
Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Anna Kiesenhofer

Anna Kiesenhofer (s. 14. helmikuuta 1991) on itävaltalainen maantiepyöräilijä. Hän voitti olympiakultaa maantieajossa Tokiossa 2021. Hän sijoittui Tour de l'Ardèchessa toiseksi vuonna 2016 (ja voitti kolmannen etapin) ja kolmanneksi vuonna 2020. Hän kilpaili Lotto Soudal -ammattilaistallissa kauden 2017 mutta ei ole sen jälkeen osallistunut aktiivisesti ammattilaiskiertueelle.

Tokion olympialaisten maantieajossa Kiesenhofer lähti muutaman muun pyöräilijän kanssa karkumatkalle jo kilpailun alussa, ja etumatka pääjoukkoon oli parhaimmillaan yli kymmenen minuuttia. Hän pudotti vauhdistaan kaksi muuta kärkipyöräilijää, Israelin Omer Shapiran ja Puolan Anna Plichtan 41 kilometriä ennen maalia ja voitti lopulta yli minuutilla hopealle pyöräilleen Alankomaiden Annemiek van Vleutenin.

Kiesenhofer on voittanut Itävallan-mestaruuden aika-ajossa 2019, 2020 ja 2021 sekä maantieajossa 2019. EM-kilpailujen aika-ajossa hän on ollut viides 2019 ja 2022 sekä seitsemäs 2021. MM-kilpailujen aika-ajossa hän oli kymmenes 2022.

Kiesenhofer valmistui maisteriksi Cambridgen yliopistosta vuonna 2012 ja väitteli matematiikan tohtoriksi vuonna 2016. Hän toimii tutkijana Lausannen yliopistossa.

Lähteet 

Itävaltalaiset maantiepyöräilijät
Itävaltalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1991 syntyneet
Elävät henkilöt
Wilfred Owen

Wilfred Owen (1893 Oswestry, Shropshire, Britannia – 1918 Ranska) oli brittiläinen runoilija. Hän kuoli ensimmäisessä maailmansodassa käydyssä taistelussa Ranskassa.

Owen meni vapaaehtoisena 1915 armeijaan ja kaatui viikko ennen sodan päättymistä. Hän ystävystyi Siegfried Sassoonin kanssa, sai tältä vaikutteita ja kirjoitti sodan julmasta todellisuudesta runoissaan ja kirjeissään.

Suomennetut runot
Simo Liikasen suomentamia runoja on teoksessa Kirjat jotka muuttivat maailmaa. Helsinki: Ajatus Kirjat, 2010 ISBN 978-951-20-8144-8 (Runot on kirjoitettu 1917 ja julkaistu teoksessa Poems, 1920)
 Dulce et decorum est
 Outo tapaaminen: katkelma

Lähteet

Aiheesta muualla

Brittiläiset runoilijat
Vuonna 1893 syntyneet
Vuonna 1918 kuolleet
Punkstoo

Punkstoo on heinäkuussa 2021 alkanut kampanja ja Instagram-tili, joka paljasti punk-piireissä tapahtuvaa seksuaalista ahdistelua, häirintää ja väkivaltaa. Pian syntyi muitakin tilejä, kuten Hippiestoo, Metaltoo ja Suomirapstoo. 

Tilin nimi tulee Hanna Rädyn #punkstoo-artikkelista (2018), joka liittyi #metoo-kampanjaan. 

Tilillä jaetaan naisten kokemuksia punk-artistien harjoittamasta ahdistelusta, raiskauksista, nöyryyttämisestä, pedofiliasta, rajuista uhkailuista, väkivallasta, huumaamisista, painostamisesta ja kourimisista. Myös miehet ovat kertoneet kampanjan kautta kokemuksistaan. Punk-skenen kerrotaan olevan täynnä homofobiaa, naisvihaa, transfobiaa ja rasismia. Ongelmaa on auttanut ylläpitämään punk-piirien kielteinen suhtautuminen viranomaisiin ja poliisille paljastamiseen. Ilmiantajia on uhkailtu ja peloteltu hiljaisiksi.

Punk-muusikko Maija Kivelä kertoi, että musiikkiteollisuus on täynnä misogyniaa ja nuoria naisia ei oteta vakavasti. Veteraanipunkkareilla on "machokerho", joka puolustaa toisiaan ja hyssyttelee huonoa käytöstä, ja joka pitäisi cäncelöidä. Erään kirjoittajan mukaan "saanks kouria sua vitusta?" oli punk-skenen "kovien jätkien" mielestä hauska vitsi.
 
Pää Kii -yhtyeen keulahahmo Teemu Bergman yhdistettiin moniin Punkstoo-väitteisiin. Bergman pyysi anteeksi huonoa käytöstään mutta kiisti rikokset. Riistetyt- ja Akupunktio-yhtyeissä toiminut Severi Helle pyysi anteeksi, sanoi oppineensa "myrkylliset" tapansa alan vanhemmilta toimijoilta ja väistävänsä jatkossa niitä, jotka kokevat hänen läsnäolonsa ahdistavaksi. Myös Litku Klemetin basisti Juho Kalliolahti erotettiin yhtyeestä ilmiön jälkiseurauksena.

Katso myös 

 Me too

Viitteet

 Seksuaalipolitiikka Internet-ilmiöt
Niko Moilanen

Niko Vilhelm Moilanen (s. 17. tammikuuta 1995 Kokkola) on Blind Channelin laulaja ja lauluntekijä. Moilanen on kuulunut bändiin vuodesta 2013 asti.

Ura ja muu elämä 
Niko Moilanen syntyi Kokkolassa 17. tammikuuta 1995. Moilanen muutti jo pienenä perheineen Ouluun. 

Hän kävi Madetojan musiikkilukion ja valmistui ylioppilaaksi vuonna 2014. Madetojan musiikkilukiosta Blind Channelkin sai alkunsa. Lukioon mennessä Moilanen kuunteli omien sanojensa mukaan enemmän rap-musiikkia, kunnes tapasi Blind Channelin muut jäsenet Joel Hokan, Joonas Porkon, Olli Matelan ja Tommi Lallin. Moilanen päätyi Blind Channeliin eräiden kotibileiden kautta. Bileissä tavatessaan bändin muut jäsenet pyysivät Moilasta mukaan seuraavan päivän bänditreeneihinsä. Moilanen meni treeneihin ja liittyi Blind Channeliin. Moilanen opiskeli ennen Oulun yliopistossa musiikkikasvatusta bändin ohella.

Blind Channelin lisäksi Moilanen kuului ennen oululaiseen Counting Lifeboats -pop-yhtyeeseen.

Lähteet 
Kokkolasta lähtöisin oleva Blind Channelin laulaja Niko Moilanen valmistautuu Euroviisuihin – Opiskeluille ei ole juurikaan aikaa: "Äidille olen luvannut valmistua näiden viisuhässäköiden jälkeen"
”Musiikki ja kirjoittaminen ovat mulle elintärkeitä pakokeinoja” – Blind Channel -yhtyeen Niko Moilanen lähtee Euroviisuihin pelkäämättä
Tältä Blind Channelin vihainen solisti näytti muutama vuosi sitten – lauloi rusetti kaulassa Mammanpojat-yhtyeessä
Twitter
Blind Channelin suuri vuosi meni pilalle – sitten kitaristilla välähti
Blind Channel ponnistaa maailmalle Madetojan musiikkilukion opein
Tällainen on Blind Channelin uskomaton tarina oululaisilta pikku­klubeilta maailman suurimmille lavoille – yllättävä kohtaaminen kosteissa koti­bileissä muutti kaiken

Viitteet 

Suomalaiset laulajat
Suomalaiset lauluntekijät
Vuonna 1995 syntyneet
Elävät henkilöt
Sherlock Jakki

Sherlock Jakki on ranskalainen animaatiosarja, joka perustuu Michel Amelinin kirjoihin. Sarjan loivat tuotantoyhtiöt Mondo TV ja MoonScoop Group. Sarjassa on yksi tuotantokausi, jossa on 52 jaksoa. Yksi jakso kestää 13 minuuttia. Sarjan julkaiseminen alkoi 4. toukokuuta 2011 ja jatkuu vielä.

Sarjassa katsojakin voi yrittää ratkoa rikoksen. Kun Sherlock tietää syyllisen, hän kertaa tapahtuneen ja epäillyt. Sen jälkeen katsojalla on hetki aikaa miettiä syyllistä ennen kuin Sherlock paljastaa hänet.

Juoni 

Sherlock Jakki on nimestäänkin päätellen etsivä ja sen lisäksi eläintarhan johtaja. Tässä eläintarhassa tapahtuu paljon rikoksia, jotka Sherlock ratkaisee yhdessä "Watson-tyyppisen" kaverinsa Hertan kanssa. Sherlock kuulustelee kaikkia epäiltyjä kerran ja sitten tietääkin kuka on syyllinen. Epäiltyjä on ainakin kolme, joista yksi voi joskus olla "joku muu", joka voi myöskin olla neljäntenä vaihtoehtona syylliseksi. "Joku muu" on aina syyllinen, kun on vaihtoehtona. Se tarkoittaa yllättävää tekijää – esim. kerran kun Chef Pandan ravintola tuhottiin, syyllinen oli "joku muu" ja tämä "joku muu" oli odottamattomasti Chef Pandan vaimo rouva Panda. Syyllisiä voi myös olla useampi. Joka jaksossa Sherlock muistelee mestarinsa Totuuden torven opetuksia, kun oli munkkiluostarissa opettelemassa. Sherlockin muistelemat opetukset päättyvät tämän epäonnistumisiin.

Hahmot

Päähahmot 

 Sherlock Jakki on eläintarhan etsivä ja johtaja. Hän saa selvitettyä kaikki tapaukset ystävänsä Hertan avulla. Sherlock pitää säkkipillin soittamisesta, jota muut eivät voi sietää.
 Hertta on nuori naiskärppä. Hän on Sherlockin "Watson-tyyppinen" apuri. Sherlockin mukaan Hertta on hänen parhaan ystävänsä tytär.

Totuuden Torven oppitunnit 

 Totuuden Torvi oli Sherlockin mestarina munkkiluostarissa. Hän on hyvin vanha korppikotka. Hän esiintyy joka jaksossa Sherlockin muistellessa oppituntejaan. Yhdessä jaksossa hän vieraili Sherlockin luona eläintarhassa.

Uhrit ja epäillyt 

 Boa
 Chef Panda
 Chihuahua
 Dromedaari
 Gaselli
 Gepardi
 Gorilla
 Haikara
 Herra Laiskiainen
 Herra Virtahepo (ei yhdessä rouva Virtahevon kanssa)
 Hyeena
 Hylje
 Ilves
 Kameleontti
 Karhu
 Kenguru
 Kilpikonna
 Kirahvi
 Koala
 Kojootti

 Kottarainen
 Krokotiili
 Kurki (Jalohaikara jaksossa Kuka maalasi Strutsin?)
 Leijona
 Maki
 Marabu
 Marsut
 Mustekala
 Mölyapina
 Nopsa Pesukarhu
 Norsu
 Okapi
 Oranki
 Pahkasika
 Papukaija
 Paratiisilintu
 Paviaani
 Pelikaani
 Piikkisika
 Piraija

 Postimies Flamingo
 Pyhä Lehmä
 Riikinkukko
 Rouva Kettu
 Rouva Laiskiainen
 Rouva Marsu
 Rouva Panda
 Rouva Pingviini
 Rouva Virtahepo (ei yhdessä herra Virtahevon kanssa)
 Seepra
 Skunkki
 Strutsi
 Tapiiri
 Tarhakäärme
 Tiikeri
 Tohtori Nokka
 Töyhtöpingviini
 Vampyyrilepakko
 Vanha Polle

Äänirooleissa

Suomenkieliset

Suomenkielinen toteutus 
 käännös: Mari Riikonen
 tuotanto: Uptempo Oy

Ranskalaiset animaatiosarjat
2010-luvun piirrossarjat
Tietokoneanimaatiosarjat
J. Paul Getty Museum

J. Paul Getty Museum on Los Angelesissa, Kalifornian osavaltiossa, Yhdysvalloissa, sijaitseva taidemuseo. Se koostuu kahdesta eri osamuseosta, Getty Centeristä ja Getty Villasta. 

Museoilla on erilaiset kokoelmat: Getty Villa esittelee etruskien, antiikin Rooman ja Kreikan taidetta.  Getty Center taas esittelee eurooppalaista ennen 1900-lukua tehtyä taidetta. Sen kokoelmissa on maalauksia, veistoksia ja käsikirjoituksia. Lisäksi sillä on laaja valokuvakokoelma alkaen vuodesta 1839.  

Ensimmäinen J. Paul Getty Museum avattiin maatilalla Pacific Palisadesissa vuonna 1954. Koska kokoelmat jatkoivat kasvuaan J. Paul Getty avasi vuonna 1974 Getty Villan museon. Se on kopio Herculaneumissa olevasta Papyrusten huvilasta. Vuonna 1982 siitä tuli maailman rikkain museo, kun se peri 1,2 miljardia dollaria perustajansa varoja.   

Museo sai huonoa julkisuutta kun paljastui, museon kuraattori, Jiří Frei, oli tehnyt veropetoksen, jolla kertyneillä varoilla hän oli karttanut museon kokoelmia. Lisäksi paljastui, että osa hankinnoista oli väärennöksiä. Frei hyllytettiin vuonna 1984 ja hän erosi lopulta vuonna 1986. Myös seuraava kuraattori, joutui huonoon valoon, kun Italian viranomaiset syyttivät häntä vuonna 2005 antiikkiesineiden salakuljetuksesta.    

Museon toinen rakennus, Getty Center, avattiin joulukuussa vuonna 1997.  Museorakennus tunnetaan arkkitehtuuristaan, puutarhoistaan ja hyvistä näköaloista Los Angelesiin. Rakennus on kukkulan huipulla, sen pysäköintialue on sen juurella ja museovieraat kuljetetaan museoon omalla raitiovaunulla. Rakennuksen suunnitteli yhdysvaltalainen arkkitehti Richard Meier vuonna 1984 ja sen rakentaminen alkoi elokuussa vuonna 1989. Projektin monimutkaisuuden vuoksi valmistuminen pitkittyi.  

Getty Centerissä on myös Getty tutkimusinstituutti, jonka tehtävänä on lisätä taiteen ymmärtämistä. Lisäksi siellä on entisöintiin keskittynyt Getty Conservation institute.

Valikoituja museoesineitä

Lähteet

Aiheesta muualla 
 http://www.getty.edu/museum
 http://www.theartnewspaper.com/j-paul-getty-museum

Yhdysvaltain taidemuseot
Los Angelesin museot
XXX-syndrooma

XXX-syndrooma on tila, jossa naisella on ylimääräinen X-kromosomi. Hänen sukupuolikromosomistonsa on XXX. Kromosomipoikkeaman kantajilla voi useammin ilmetä erilaisina fyysisiä poikkeavuuksia kuten klinodaktylia, pitkäkasvuisuus sekä erilaiset virtsa- ja sukupuolielinten kehityshäiriöt sekä psyykkisiä ongelmia kuten erilaiset tarkkaavaisuus- ja sopeutumishäiriöt, mielialan vaihtelut.

Lähteet 

Sukupuolikromosomipoikkeavuudet
Nikolai Pavlov

Nikolai Filippovitš Pavlov (, 19. syyskuuta 1803 Moskova – 10. huhtikuuta 1864 Moskova) oli venäläinen kirjailija.

Nikolai Pavlovin isä oli maaorja tai mahdollisesti tämän isäntä. Hänen äitinsä oli tuotu Persian sotaretkeltä vuonna 1796. Pavlov sai hyvän kotikoulutuksen ja pääsi vapaaksi vuonna 1811. Hän valmistui näyttelijäksi keisarillisesta teatterikoulusta, mutta siirtyi sitten Moskovan yliopiston kielen ja kirjallisuuden osastolle, josta hän valmistui vuonna 1825. Pavlov työskenteli virkamiehenä ja meni vuonna 1837 naimisiin runoilija Karolina Pavlovan kanssa, joka toi mukanaan rikkaat myötäjäiset.

Pavlov aloitti kirjailijanuransa kääntäjänä ja runoilijana. Vuonna 1835 ilmestyi kolmen pienoisromaanin kokoelma Tri povesti, joka herätti suurta huomiota yhteiskuntakriittisellä kuvauksellaan. Vuonna 1839 ilmestynyttä psykologissävyisempää toista kokoelmaa Novyje povesti pidettiin vähemmän onnistuneena. Pavlov vetäytyi sittemmin kirjallisuuselämästä, mutta julkaisi vuonna 1847 joukon kriittisiä kirjeitä Nikolai Gogolille.

Perheensä omaisuuden uhkapelissä menettänyt Pavlov karkotettiin appensa aloitteesta Permiin vuonna 1853. Hän pääsi pian palaamaan Moskovaan, jossa hän toimi Mihail Katkovin Russki vestnik -lehden kirjallisuuskriitikkona. Vuosina 1860–1863 Pavlov julkaisi virallista ”konservatiivis-liberaalia” linjaa edustanutta Naše vremja -sanomalehteä ja vuonna 1863 hän perusti uuden lehden Russkije vedomosti.

Pavlovin ensimmäiseen kokoelmaan sisältyvä pienoisromaani Imeniny (”Nimipäivä”) julkaistiin Suomessa ruotsinnoksena vuonna 1846. Sen aiheena on alhaisesta asemastaan Pavlovin itsensä tapaan kärsivä lahjakas maaorja. Käännöksen on nähty kuvastavan varhaista kiinnostusta venäläistä yhteiskuntakriittistä kirjallisuutta kohtaan.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Nikolai Pavlovin teoksia Lib.ru-sivustolla

Venäläiset kirjailijat
Vuonna 1803 syntyneet
Vuonna 1864 kuolleet
Ariarne Titmus

Ariarne Titmus (s. 7. syyskuuta 2000) on australialainen uimari, joka on menestynyt parhaiten ratauinnin pidemmillä vapaauintimatkoilla. Hän on kaksinkertainen olympiavoittaja ja nelinkertainen maailmanmestari. Hän on pituudeltaan 176-senttimetrinen.

Titmus aloitti arvokilpailu-uransa lyhyen radan MM-kilpailuissa 2016 sijoittumalla neljänneksi 800 metrin ja kuudenneksi 400 metrin vapaauinnissa. Pitkän radan MM-kilpailuissa 2017 hän saavutti pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja sijoittui neljänneksi 400 metrin vapaauinnissa. Vuonna 2018 hän voitti Kansainyhteisön kisoissa kolme kultaa, joista kaksi henkilökohtaisilla matkoilla, ja Tyynenmeren-mestaruuskilpailuissa yhden. Samana vuonna hän voitti lyhyen radan MM-kilpailuissa kultaa 200 metrin ja 400 metrin vapaauinnissa, jälkimmäisen maailmanennätyksellä 3.53,92. Lisäksi hän sai pronssia 4 × 200 metrin ja 4 × 50 metrin vapaauintiviestissä, joista jälkimmäisessä hän ui vain alkuerissä.

Titmus voitti pitkän radan MM-kilpailuissa 2019 kultaa 400 metrin vapaauinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Hän sai hopeaa 200 metrin ja pronssia 800 metrin vapaauinnissa. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän voitti olympiakultaa 400 metrin vapaauinnissa 0,67 sekunnin erolla moninkertaiseen arvokisavoittajaan Katie Ledeckyyn ja kaksi päivää myöhemmin 200 metrin vapaauinnissa 0,42 sekunnin erolla Siobhan Haugheyyn. Lisäksi hän saavutti hopeaa 800 metrin vapaauinnissa ja pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Birminghamin Kansainyhteisön kisoissa 2022 hän saavutti kultaa 200, 400 ja 800 metrin vapaauinneissa sekä 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä

Titmusin pitkän radan ennätys 200 metrin vapaauinnissa on kesäkuussa 2021 uitu 1.53,09, 400 metrin vapaauinnissa toukokuussa 2022 uitu 3.56,40 ja 800 metrin vapaauinnissa Kansainyhteisön kisoissa 2022 uitu 8.13,59. Lyhyellä radalla hänen vastaavat ennätyksensä ovat 1.51,38 ja 3.53,92 MM-kilpailuista 2018 sekä 8.13,41 vuodelta 2018.

Titmus edustaa brisbanelaista St. Peters Western -seuraa. Hänen valmentajansa on Dean Boxall.

Lähteet 

Australialaiset uimarit
Australialaiset olympiavoittajat
Vuonna 2000 syntyneet
Elävät henkilöt
Uta Abe

Uta Abe (, s. 14. heinäkuuta 2000 Kōbe, Japani) on japanilainen judoka ja olympiavoittaja. Abe voitti kultaa Tokion olympialaisissa 2020 alle 52 kg sarjassa. 

Abe saavutti ensimmäisen mitalisijoituksensa aikuisten kilpailuissa joulukuussa 2016, kun hän oli toinen Tokion Grand Slam -turnauksessa. Vuonna 2017 hän voitti nuorten maailmanmestaruuden alle 52 kg sarjassa ja joukkuekilpailussa. Lisäksi hän teki samana vuonna historiaa, kun hän voitti Düsseldorfin Grand Prix -turnauksen nuorimpana ottelijana. Hän oli voittaessaan 16-vuotias. Lisäksi hän voitti Tokion Grand Slam -turnauksen vuonna 2017. Vuonna 2018 Abe voitti uransa ensimmäiset aikuisten MM-kullat, kun hän voitti Bakun MM-kilpailuissa alle 52 kg sarjan ja joukkuekilpailun. Lisäksi hän voitti kolme Grand Slam tai Grand Prix -kilpailua. Abe uusi alle 52 kg sarjan ja joukkuekilpailun MM-kullan vuoden 2019 MM-kilpailuissa. Lisäksi hän voitti Hohhotin Grand Prixän 2019. 2020 Abe voitti Düsseldorfin Grand Slam -turnauksen. Vuonna 2021 hän voitti Kazanin ja Taškentin Grand Slam -turnaukset.

Tokion olympialaisissa 2020 Abe kilpaili alle 52 kg sarjassa. Hänen ei tarvinnut kilpailla ensimmäisellä kierroksella. Tosiella kierroksella hän voitti brasilialaisen Larissa Pimentan ja puolivälierissä brittiläisen Chelsie Gilesin. Välierissä Abe voitti italialaisen Odette Giuffridan Uchi-matalla. Loppuottelussa Abe kohtasi ranskalaisen Amandine Buchardin. Hän voitti Buchardin Kuzure-Kesa-Gatamella. Abe oli lisäksi mukana Japanin judojoukkueessa, joka voitti sekajoukkuekilpailun hopeaa. Seuraavana vuonna hän voitti 52 kg:n painoluokan maailmanmestaruuden Taškentissa sekä Zagrebin Grand Prix -kilpailun.

Lähteet

Japanilaiset judokat
Japanilaiset olympiavoittajat
Vuonna 2000 syntyneet
Elävät henkilöt
Lahdensillan taistelun muistomerkki

Lahdensillan taistelun muistomerkki eli Lahdenvaaran taistelun muistomerkki on Venäjän ja Ruotsin välisessä Suomen sodassa Tohmajärvellä 26. elokuuta 1808 käydyn taistelun muistoksi pystytetty monumentti. Sen luonnosteli helsinkiläinen arkkitehti Yrjö Laine-Juva (vuoteen 1955 Laine) ja toteutti tohmajärveläinen muurarimestari Oskari Mölsä. Neljä metriä korkea ja 2,5 metriä leveä teos on koottu betonilla muuratuista luonnonkivistä. Muistomerkki paljastettiin 2. syyskuuta 1928.

Aloite muistomerkin tekemiseen tuli Esi-isäin muisto Pohjois-Karjalassa -rahastolta, mutta tarvittavat varat kerättiin kokonaan Tohmajärveltä. Kuntalaiset lahjoittivat rahaa ja osallistuivat talkoisiin. Suurimmat keräystä tukeneet ja työtä avustaneet yritykset olivat Tohmajärven Tehdasosuuskunta ja osuusliike Yhteishyvä. Muistomerkin hinnaksi tuli 4 000 markkaa. Rakennustoimikuntaan kuuluivat johtaja Antti Zimmermann, tohtori J. Rauma ja työnjohtaja Arvi Määttä.

Muistomerkki on rakennettu sille paikalle, johon suomalaiset vuonna 1808 rakensivat maavalleja estääkseen venäläisten joukkojen etenemisen Joensuuhun. Venäläisten kierrettyä puolustuslinjan suomalaiset joutuivat perääntymään. Muistomerkkiin kiinnitettyihin graniittilaattoihin on kirjoitettu ”Lahdensilta. Tässä kaatui 10 Pohjois-Karjalan talonpoikaa puolustaessaan kotimaataan 26 päivänä elokuuta 1808.”

Lähteet

Suomen muistomerkit
Suomen sota
Tohmajärvi
Rautalammin kirkonkylä

Rautalammin kirkonkylä on Rautalammin kunnan keskustaajama, joka sijaitsee Pohjois-Savon lounaisosassa. Kirkonkylä sijaitsee Äijäveden ja Hankaveden Pitkälahden välisellä kannaksella. Kookas Rautalammin puukirkko sijaitsee kannaksen Äijäveden puoleisella rannalla. Kirkkoa vastapäätä sijaitseva Rautalammin museo (aik. Peuran museo) on puolestaan lähempänä Hankavettä. Myös Rautalammin työväentalo sijaitsee kirkonkylässä.

Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan Rautalammin kirkonkylän pinta-ala oli 4,71 neliökilometriä, ja väkiluku oli 1 488 vuoden 2019 lopussa. Tilastollinen taajamarajaus voi poiketa kunnan omasta, virallisesta kunnan tai kunnanosien rajauksesta.

Galleria

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Rautalampi
Pohjois-Savon maakunnan taajamat
Suomen kirkonkylät
Suomen kuntakeskukset
Daniela Wilkman

Daniela Joanna Wilkman (s. 4. syyskuuta 2004 Vantaa) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Hämeenlinnan Pallokerhoa Suomessa Naisten Liigassa, jonka paidassa hän on pelannut 26 ottelua kaudella 2020–2021. Wilkman pelasi myös yhden kauden KJT:n pelipaidassa Naisten Mestiksessä.

Ura 
Jääkiekkouransa Wilkman aloitti Helsingin Red Wings nimisessä jääkiekkoseurassa.

Saavutukset 
Kaudella 2019–2020 Wilkman voitti U16-sarjan mestaruuden ja hän voitti myös pistepörssin puolustajan paikalta.

Muuta  
Daniela Wilkmanin isoveli poliitikko Nicholas Wilkman puhuu aktiivisesti sosiaalisessa mediassa autismin kirjosta ja ADHD:sta. Nicholas on pelannut myös itse pitkään jääkiekkoa. Laulaja Kari Vepsä, jalkapalloilija Nea Laitila, entinen jalkapalloilija Tommi Laitila ja poliitikko Osmo Vepsäläinen ovat sukua Wilkmanille. Wilkmanilla on Jyskyjärviltä vienankarjalaista sukujuurta.

Lähteet 
 Hämeen Sanomat 22.11.2020 Daniela Wilkman
 Vantaa Kanava 11.2.2019 Daniela Wilkman
 Elite Prospects Daniela Wilkman
 Jatkoaika Daniela Wilkman
 Vantaan Sanomat isoveli Nicholas 18.12.2021

Aiheesta muualla 
 Kiekkovantaa.fi  Tyttömaajoukkue
 Eliteprospects.com Tilastoja
 Leijonat.fi Mestaruus

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Vuonna 2004 syntyneet
Elävät henkilöt
Japanilainen viittomakieli

Japanilainen viittomakieli (japaniksi 日本手話, Nihon Shuwa) on japanin kuurojen yhteisön käyttämä viittomakieli.

Japanilainen viittomakieli on läheistä sukua korealaiselle ja taiwanilaiselle viittomakielelle. Syy tälle on se, että Japani miehitti Koreaa ja Taiwania vuosina 1895–1945. Näiden vuosien aikana Japani lähetti opettajia perustamaan kuurojen kouluja alueille. Taiwanilainen ja japanilainen viittomakieli ovat sanastollisesti 60-prosenttisesti yhteneväisiä..

Vuonna 2006 arvioitiin, että kielellä on 50 000 käyttäjää.

Vuonna 1862 Japani lähetti tarkkailijoita Eurooppaan oppiakseen kuurojen yhteisöstä. Euroopassa nämä tarkkailijat näkivät kuuroille tarkoitettuja kouluja sekä kuuroja tehdastyöntekijöitä käyttämässä viittomakieltä. Ensimmäiset kuurojen koulut avattiin sokeiden koulujen yhteyteen. Nämä erotettiin toisistaan Taishō-kaudella..

Lähteet 

Viittomakielet
Japanin kielet
Leo Pföderl

Leonhard Pföderl (s. 1. syyskuuta 1993 Bad Tölz) on saksalainen jääkiekkoilija sekä lajin olympiamitalisti, joka edustaa DEL-joukkue Eisbären Berliniä. Pföderl pelaa laitahyökkääjänä ja hänen kätisyytensä on right.

Ura 
Pföderl on SC Reichersbeuernin kasvatti. Pääsarjatasolla hän debytoi kotimaansa DEL-liigassa Nürnberg Ice Tigersin joukkueessa kaudella 2012-2013. Tulokaskaudellaan hän pelasi 23 ottelua tehoin 3+1=4. Osan kaudesta hän pelasi lainalla maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Oberligassa. Pföderl pelasi Ice Tigersissa vuoteen 2019 asti. Kaudella 2016-2017 hän sijoittui koko liigan pistepörssin neljännelle sijalle. Vuonna 2018 Pföderl pääsi edustamaan Saksan maajoukkuetta Pyeongchangin talviolympialaisissa. Turnauksen kolmessa pelaamassaan ottelussa hän teki yhden maalin.

Huhtikussa 2019 Pföderl siirtyi Eisbären Berliniin, jossa teki ensimmäisellä kaudellaan tehot 21+16=37. Seuraavalla kaudella, 2020-2021, Pföderl oli DEL-liigan maalipörssin jaetulla kolmannella sijalla tehtyään 34 ottelussa 20 maalia. Kauden päätteeksi hän edusti Saksaa maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa teki kymmenessä ottelussa tehot 2+3=5 sekä istui yhden kahden minuutin rangaistuksen.

Tilastot

Lähteet

Viitteet 

Saksalaiset jääkiekkoilijat
Saksalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Margaret Mac Neil

Margaret Mac Neil (s. 26. helmikuuta 2000 Jiujiang, Kiina) on kanadalainen uimari, joka on menestynyt parhaiten perhosuinnissa. Hän on olympiavoittaja ja maailmanmestari.

Mac Neil voitti Gwangjun MM-kilpailuissa 2019 kultaa 100 metrin perhosuinnissa sekä saavutti pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän voitti kultaa 100 metrin perhosuinnissa 0,05 sekunnin erolla kiinalaiseen Zhang Yufeihin sekä saavutti hopeaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja pronssia 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Saman vuoden Abu Dhabin lyhyen radan MM-kilpailuissa hän saavutti kultaa 50 metrin selkäuinnissa, 100 metrin perhosuinnissa, naisten 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja sekajoukkueiden 4 × 50 metrin vapaauintiviestissä sekä hopeaa naisten 4 × 100 metrin sekauintiviestissä.

Mac Neil saavutti Budapestin MM-kilpailuissa 2022 hopeaa naisten ja sekajoukkueiden 4 × 100 metrin vapaauintiviesteissä sekä pronssia naisten 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Saman vuoden Birminghamin Kansainyhteisön kisoissa hän saavutti kultaa 100 metrin perhosuinnissa ajalla 56,36 sekä sai viesteissä kaksi hopea- ja kaksi pronssimitalia.

Mac Neilin pitkän radan ennätys 100 metrin perhosuinnissa on 55,59 Tokion olympialaisista. Lyhyellä radalla hänen ennätyksensä samalla matkalla on 55,04 lyhyen radan MM-kilpailuista 2021.

Mac Neil adoptoitiin Kiinasta Kanadaan hänen ollessaan yhden vuoden ikäinen. Hän opiskelee Yhdysvalloissa Michiganin yliopistossa.

Lähteet 

Kanadalaiset uimarit
Kanadalaiset olympiavoittajat
Vuonna 2000 syntyneet
Elävät henkilöt
Zhang Yufei

Zhang Yufei (; s. 19. huhtikuuta 1998) on kiinalainen uimari, joka on menestynyt parhaiten perhosuinnissa. Hän on saavuttanut kaksi olympiakultaa sekä saavuttanut kaksi olympiahopeaa, yhden maailmanmestaruuden ja kaikkiaan kahdeksan MM-mitalia. Aasian kisoissa hän on voittanut kolme kultamitalia.

Zhang voitti Tokion olympialaisissa heinäkuussa 2021 kultaa 200 metrin perhosuinnissa ennätysajallaan ja olympiaennätyksellä 2.03,86, millä hän voitti hopeamitalisti Regan Smithin 1,44 sekunnilla, ja 4 × 200 metrin vapaauinnissa, jossa Zhang ui kolmannen osuuden ja Kiina teki maailmanennätyksen 7,40,33. Hän saavutti Tokiossa lisäksi hopeaa 100 metrin perhosuinnissa, jossa hän hävisi kultamitalin voittaneelle Margaret Mac Neilille 0,05 sekuntia, ja sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauinnissa, jossa hän ui kolmannen osuuden.

Pitkän radan maailmanmestaruuskilpailuissa Zhang saavutti Kazanissa 2015 pronssia 200 metrin perhosuinnissa nuorten maailmanennätysajalla 2.06,51 ja 4 × 200 metrin vapaauinnissa. Kaksi vuotta myöhemmin Budapestin MM-kilpailuissa hän saavutti pronssia sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauinnissa. Budapestissa 2022 hän sai pronssia 50, 100 ja 200 metrin perhosuinneissa.

Lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailuissa Zhang saavutti Dohassa 2014 pronssia 400 metrin vapaauinnissa, Windsorissa 2016 pronssia 200 metrin perhosuinnissa, Hangzhoussa 2018 hopeaa 4 × 100 metrin sekauinnissa ja Abu Dhabissa 2021 kultaa 200 metrin perhosuinnissa ja pronssia 4 × 100 metrin sekauinnissa.

Aasian kisoissa Zhang voitti kultaa vuonna 2014 Incheonissa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä neljä vuotta myöhemmin Jakartassa 200 metrin perhosuinnissa ja sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauinnissa. Jakartassa hän saavutti lisäksi hopeaa 100 metrin perhosuinnissa. Aasian-mestaruuskilpailuissa Tokiossa 2016 Zhang saavutti hopeaa 200 metrin perhosuinnissa.

Lähteet 

Kiinalaiset uimarit
Kiinalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1998 syntyneet
Elävät henkilöt
Pjotr Pletnjov

Pjotr Aleksandrovitš Pletnjov (, 12. syyskuuta 1791 Tverin läänin Bežetskin kihlakunnan Teblešin kylä – 10. tammikuuta 1866 Pariisi) oli venäläinen kirjallisuuskriitikko, runoilija, lehtimies ja Pietarin yliopiston rehtori.

Pjotr Pletnjov syntyi maalaispapin perheeseen. Hän opiskeli Tverin hengellisessä seminaarissa ja valmistui Pietarin pedagogisesta instituutista vuonna 1814. Pletnjov työskenteli kirjallisuuden opettajana, Pietarin yliopiston kirjallisuuden professorina vuosina 1832–1849 ja yliopiston rehtorina vuosina 1840–1861. Hän oli Pietarin tiedeakatemian jäsen vuodesta 1841 ja sen venäjän kielen ja kirjallisuuden osaston puheenjohtaja vuosina 1859–1861. Vuodesta 1861 lähtien Pletnjov asui Ranskassa.

Pletnjov julkaisi ensimmäiset teoksensa vuonna 1818. Hän kuului Venäjän kirjallisuuden harrastajien seuraan ja oli 1820-luvulla Aleksandr Puškinin, Anton Delvigin, Wilhelm Küchelbeckerin ja Jevgeni Baratynskin runoilijapiirin jäsen. 1820- ja 1830-luvuilla Pletnjov oli Puškinin kirjailijapiirin johtava kriitikko. Hän avusti Literaturnaja gazetaa, toimitti Sovremennik-lehteä ja toimi vuosina 1838–1846 sen julkaisijana. Kriitikkona Pletnjov muistetaan varsinkin Puškinin, Baratynskin, Ivan Krylovin ja Vasili Žukovskin kirjallisista muotokuvista.

Pletnjov oli yksi varhaisista venäläisistä Suomi-harrastajista. Hänen aloitteestaan perustettiin Helsingin yliopiston venäjän kielen, kirjallisuuden ja historian professuuri, jonka hoitaja Jakov Grot oli läheisessä kirjeenvaihdossa hänen kanssaan. Pletnjov kävi Helsingin yliopiston 200-vuotisjuhlissa vuonna 1840 ja julkaisi vuonna 1842 ensimmäisen ja pitkään ainoan venäläis-suomalaisten kirjallisuussuhteiden kuvauksen Finljandija v russkoi poezii (ruotsiksi Finland i de ryska skaldernas sånger). Sen aiheena ovat Konstantin Batjuškovin, Baratynskin ja Puškinin Suomi-aiheiset teokset. Pletnjovin Sovremennikissa ilmestyi suomalaisten ja ruotsalaisten kirjailijoiden teoksia sekä heitä käsitteleviä artikkeleja.

Lähteet

Kirjallisuuskriitikot
Venäläiset runoilijat
Venäläiset toimittajat
Vuonna 1791 syntyneet
Vuonna 1866 kuolleet
Miika Koskela

Miika Koskela (s. 12. heinäkuuta 2003) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa puolustajana Veikkausliigan AC Oulussa. Koskela debytoi Veikkausliigassa kaudella 2021.

Seurajoukkueet 

Miika Koskelan pelaajaura aikuisten tasolla alkoi kaudella 2019, kun hän nousi ensin OLS:in edustusjoukkueeseen Kakkosessa ja sen jälkeen vain 16-vuotiaana Ykkösessä pelanneen AC Oulun kokoonpanoon. Koskela pelasi kausina 2019–2020 yhteensä 21 Ykkösen ottelua. AC Oulu voitti Ykkösen kaudella 2020 ja nousi Veikkausliigaan. Koskela debytoi Veikkausliigassa 3. toukokuuta 2021 ottelussa AC Oulu–Ilves.

Maajoukkue 

Miika Koskela debytoi ikäluokkansa (2003) maajoukkueessa 14-vuotiaana 17. huhtikuuta 2018 Modrankassa pelatussa ottelussa Unkari–Suomi. Hän on pelannut oman ikäluokkansa maajoukkueessa 17 ottelua.

Alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa Koskela debytoi 17-vuotiaana 3. kesäkuuta 2021 Falkenbergissa pelatussa ottelussa Ruotsi–Suomi. Koskela on pelanut kaksi nuorten maaottelua.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Miika Koskela Palloliiton sivuilla
 Miika Koskela Veikkausliigan sivuilla
 Miika Koskela Soccerwayn sivuilla

Suomalaiset jalkapalloilijat
AC Oulun pelaajat
Vuonna 2003 syntyneet
Elävät henkilöt
Sininen enkeli (televisiosarja)

Sininen enkeli on C More -suoratoistopalvelussa vuonna 2022 julkaistava suomalainen draamasarja, jonka pääosissa näyttelevät Heikki Ranta, Saga Sarkola, Wilhelm Enckell, Linnea Leino, Santeri Helinheimo Mäntylä ja Sonja Kuittinen. Sarjan on ohjannut Aleksi Mäkelä ja sen ovat käsikirjoittaneet Johanna Hartikainen, Veli-Pekka Hänninen ja Pete Suhonen. Sininen enkeli perustuu Jorma Sairasen ja Markus Selinin alkuperäisideaan.

Sarjan tapahtumat sijoittuvat nousukauteen 1980-luvun Helsingissä. Sarjan alussa pientilallisen poika Marko Hyyryläinen päättää lähteä opiskelemaan Helsingin yliopistoon. Väärinkäsityksen myötä hän pääsee nuorten menestyjien seurapiireihin ja rahamaailman bisneskuvioihin.

Sininen enkeli kuvattiin heinä-syyskuussa 2021. Sarjan julkaisu alkoi C Moressa 2. kesäkuuta 2022.

Rooleissa

Jaksot

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sininen enkeli C More -suoratoistopalvelussa
 Putous-näyttelijä Heikki Ranta säväyttää puumalalaisena Markona, josta tulee ällöttävä pyrkyrijuppi Marko Goldstein | Ilta-Sanomat 2.6.2022
 1980-luvulle sijoittuva kotimainen draamasarja Sininen enkeli on pakattu täyteen ällistyttäviä juonenkäänteitä | Helsingin Sanomat 4.6.2022

2020-luvun televisiosarjat
C More -alkuperäissarjat
Suomalaiset draamasarjat
Oulun yliopiston eläintarha

Oulun yliopiston eläintarha oli Oulussa Linnanmaalla toiminut eläintarha. Se toimi silloisen Oulun yliopiston biologian laitoksen alaisuudessa, minkä nimi on myöhemmin muutettu ekologian ja genetiikan tutkimusyksiköksi. Vuonna 1986 perustettu eläintarha lakkautettiin vuonna 2010 korkeiden kustannusten vuoksi, ja samalla loppui myös yliopiston eläinyksikön toiminta. Eläintarhassa tutkittiin sen käyttöaikana muun muassa karhujen talviunta, poroja sekä hirvikärpäsiä. Eläintarhan rakennukset ja häkit olivat lakkauttamisen jälkeen hylättyinä, ja ne purettiin kesällä 2022 tilojen omistajan Suomen Yliopistokiinteistöt Oy:n toimesta. Paikalle on Linnanmaa-Kaijonharjun alustavissa suunnitelmissa vuonna 2019 kaavailtu asuinrakennuksia ja sen tilalle kasvavalle asuinalueelle saattaa tulla lisää 12 000 uutta asukasta ja yli 10 000 työpaikkaa. Nykyinen asukasmäärä on 5 400 ihmistä ja noin 7 000 työpaikkaa.

Lähteet 

Suomen eläintarhat
Linnanmaa
Kaijonharju
Villa Ensi

Villa Ensi on vuonna 1912 valmistunut, nykyisin palvelutalona toimiva jugend-tyylinen rakennus, joka sijaitsee Merikatu 23:ssa Helsingin Eiran kaupunginosassa. Se oli alun perin naistensairaala, jonka liikemies Uno Staudinger rakennutti ja nimesi tyttärensä Ensin mukaan. Idean asianmukaisen naistensairaalan rakentamiseen hän sai tyttärensä syntymän yhteydessä synnytyslaitoksella, jota kuopiolaiset Rytkösen siskokset ylläpitivät tavallisessa asuinrakennuksessa Kapteeninkadulla. Rakennuksen arkkitehtina toimi Selim A. Lindqvist, joka oli suunnitellut myös Staudingerin perheen asuintalon.

1930-luvun alussa sairaala lakkautettiin ja muutettiin yhdeksän huoneiston asuintaloksi, jossa myös Staudingerin tytär Ensi Karasuo asui perheensä kanssa. Hän myi talon vuonna 1987. Villa Ensi on sittemmin toiminut pääasiassa seniori-ikäisten henkilöiden asuintalona terveydenhoitopalveluineen. Rakennus on peruskorjattu ja sisältää nykyisin 16 huoneistoa. Palvelutalotoiminnan aloitti vuonna 1994 perustettu Villa Ensi Säätiö, joka on vuodesta 2007 toiminut vain apurahoja jakavana säätiönä.

Lähteet 

Eira
Helsingin rakennukset ja rakennelmat
Naohisa Takato

Naohisa Takato (, s. 30. toukokuuta 1993 Hasuda) on japanilainen judoka, olympiavoittaja ja maailmanmestari. Hän on kilpaillut koko kansainvälisen uransa alle 60 kg:n painoluokassa.

Takato voitti kadettien (eli alle 17-vuotiaiden) maailmanmestaruuden 2009. Ensimmäisissä aikuisten kilpailuissa Takato kilpaili vuonna 2011, jolloin hän osallistui Kodokan Cupin kilpailuun sekä kahteen muuhun turnaukseen. Lisäksi hän voitti samana vuonna junioreiden maailmanmestaruuden. Vuonna 2012 Takato saavutti uransa ensimmäiset turnausvoittonsa, kun hän voitti Taškentin World Cupin sekä Moskovan ja Tokion Grand Slam -turnaukset. Vuonna 2013 Takato saavutti useita turnausvoittoja: hän voitti Pariisin ja Tokion Grand Slam -turnaukset sekä Tjumenin Masters-turnauksen. Lisäksi hän saavutti uransa ensimmäisen aikuisten arvokisamitalin, kun hän voitti MM-kultaa 2013 60 kg sarjassa. Vuonna 2014 hän sai MM-pronssia ja voitti myös Japanin mestaruuden 60 kg sarjassa. Lisäksi hän voitti vuoden 2014 Budapestin Grand Prix'n. Vuonna 2015 Takato saavutti kolme turnausvoittoa: Tokion ja Pariisin Grand Prix -turnauksien sekä Rabatin Masters-turnauksen voitot. Ensimmäisiin olympialaisiinsa Takato osallistui Rion olympialaisissa, joissa hän kilpaili 60 kg sarjassa. Hän voitti toisella kierroksella monacolaisen Yann Siccardin ja kolmannella kierroksella Pavel Petřikovin. Puolivälierissä hän hävisi georgialaiselle Amiran Papinashvilille, mutta voitti keräilyerissä korealaisen Kim Won-Jinin. Pronssiottelussa Takato voitti azerbaidžanilaisen Orxan Səfərovin saavuttaen olympiapronssia.

Vuonna 2017 Takato voitti useita turnauksia. Hän voitti Pariisin ja Tokion Grand Slam -turnaukset. Lisäksi hän saavutti uransa ensimmäisen Aasian-mestaruuden sekä uransa toisen maailmanmestaruuden. Japanin mestaruuskilpailuissa hän oli 60 kg sarjan toinen. Vuonna 2018 Takato uusi 60 kg maailmanmestaruuden Bakun MM-kilpailuissa. Lisäksi hän saavutti joukkuemaailmanmestaruuden. Lisäksi hän voitti Zagrebin Grand Prix'n 2018 ja Prahan avoimen turnauksen. 2019 Takato voitti Osakan ja Pariisin Grand Slam -turnaukset ja Montrealin Grand Prix'n. Tokion MM-kilpailuissa hän jäi kuitenkin mitalien ulkopuolelle viidenneksi, mutta voitti jälleen joukkuemaailmanmestaruuden. Vuonna 2020 Takato voitti Düsseldorfin Grand Slamin. Takato voitti uransa toisen Aasian-mestaruuden vuonna 2021. Tokion olympialaisissa Takato kilpaili 60 kg sarjassa. Takato pääsi aloittamaan olympiaturnauksen suoraan toiselta kierrokselta, jolla voitti belgialaisen Jorre Verstraetenin. Puolivälierissä hän voitti georgialaisen Lukhumi Chkhvimianin. Välierissä Takato kohtasi kazakstanilaisen Jeldos Smetovin. Takato voitti Smetovin Sumi-otoshilla. Loppuottelussa hän voitti taiwanilaisen Yang Yung-wein Yangin saatua kolme varoitusta. Vipnna 2022 hän voitti maailmanmestaruuden Taŝkentissa ja oli Japanin-mestaruuskilpailuissa toinen.

Lähteet

Japanilaiset judokat
Japanilaiset olympiavoittajat
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
MM-rallikausi 2022

MM-rallikausi 2022 oli rallin maailmanmestaruussarjan 50. kausi. Se alkoi tammikuussa Monte Carlon rallilla ja päättyi marraskuussa Japanin ralliin.

Kaudella 2022 käytössä olivat uudet Rally1-luokan autot, jotka käyttivät hybridijärjestelmiä ja bioetanolia polttoaineena.

Kalle Rovanperä varmisti kauden 2022 kuljettajien maailmanmestaruuden voitettuaan Uuden-Seelannin rallin syys-lokakuun vaihteessa. Hänestä tuli kaikkien aikojen nuorin rallin maailmanmestari. Toyota varmisti valmistajien maailmanmestaruuden Katalonian rallissa lokakuussa.

WRC3-luokassa Enni Mälkönen voitti kartanlukijoiden mestaruuden ensimmäisenä naisena. Kaksi luokan kärkikuljettajaa (Lauri Joona ja Jan Černý) vaihtoivat kartanlukijaa kauden aikana kun taas Mälkönen jatkoi Sami Pajarin kartanlukijana koko kauden. Lauri Joona voitti WRC3-luokan kuljettajien mestaruuden. WRC2-luokassa mestaruuden voitti Emil Lindholm kartanlukijanaan Reeta Hämäläinen. Mauro Miele voitti yli 50-vuotiaiden WRC2 Masters Cup -mestaruuden.

Kilpailukalenteri

Tallit ja kuljettajat

Tulokset

Pistelaskujärjestelmä 

Lisäksi Power Stage -erikoiskokeelta saa lisäpisteitä.

Osakilpailut

Kuljettajat 

 1 2 3 4 5 – sijoitus Power Stage -erikoiskokeella

Kartanlukijat 

 1 2 3 4 5 – sijoitus Power Stage -erikoiskokeella

Valmistajat 
Kunkin valmistajan kaksi parasta sijoitusta jokaisesta rallista ja Power Stage -erikoiskokeelta lasketaan mukaan valmistajien MM-pisteisiin.

 1 2 3 4 5 – sijoitus Power Stage -erikoiskokeella

Lähteet
Kaylee McKeown

Kaylee McKeown (s. 12. heinäkuuta 2001) on australialainen uimari, joka on erikoistunut selkäuintiin. Hän on olympiavoittaja ja maailmanmestari.

McKeown sijoittui pitkän radan MM-kilpailuissa 2017 neljänneksi 200 metrin selkäuinnissa ja saavutti hopeaa sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, jossa hän ui vain alkuerässä. Vuonna 2018 hän sijoittui Kansainyhteisön kisoissa neljänneksi niin sadan kuin 200 metrinkin selkäuinnissa ja oli Tyynenmeren-mestaruuskilpailuissa viides molemmilla matkoilla. Pitkän radan MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti hopeaa 200 metrin selkäuinnissa ja oli 50 metrillä neljäs sekä 100 metrillä viides. Naisten 4 × 100 metrin sekauintiviestissä hän saavutti hopeaa mutta jälleen vain alkuerässä uineena. Kesälle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän voitti kultaa 100 metrin selkäuinnissa olympiaennätyksellä 57,47, jolla hän jätti hopeamitalisti Kylie Massen 0,25 sekunnin päähän. Neljä päivää myöhemmin McKeown voitti kultaa 200 metrin perhosuinnissa ajalla 2.04,68 ja voitti Massen 0,74 sekunnilla. Kolmannen kultamitalinsa McKeown saavutti 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, jonka avausosuudella hän oli Massea niukasti hitaampi ajallaan 58,01. McKeown saavutti lisäksi pronssia sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauinnissa, jonka avausosuudella hän ui ajan 58,14.

McKeown saavutti Budapestin MM-kilpailuissa 2022 kultaa 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.05,08 sekä hopeaa 200 metrin sekauinnissa ja molemmissa 4 × 100 metrin sekauintiviesteissä. Saman vuoden Birminghamin Kansainyhteisön kisoissa hän sai kultaa 100 metrin selkäuinnissa ajalla 58,60, 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.05,60 ja molemmissa sekauintiviesteissä, hopeaa 200 metrin sekauinnissa ja pronssia 50 metrin selkäuinnissa.

McKeown ui kesäkuussa 2021 Adelaidessa 100 metrin selkäuinnissa pitkän radan maailmanennätyksen 57,45. Hänen ennätyksensä 200 metrillä on 2.04,28, sekin kesäkuulta 2021, ja 50 metrin ennätysaika on kuukautta aiemmin uitu 27,16. Lyhyellä radalla hän on uinut 200 metrin selkäuinnin maailmanennätyksen 1.58,94 marraskuussa 2020. Samoissa kilpailuissa hän ui ennätyksekseen 50 metrillä 26,00 ja 100 metrillä 55,68.

Kaylee McKeownin sisko Taylor McKeown on myös maajoukkueuimari.

Lähteet 

Australialaiset uimarit
Australialaiset olympiavoittajat
Vuonna 2001 syntyneet
Elävät henkilöt
Firenzen päärautatieasema

Firenzen päärautatieasema on Firenze Santa Maria Novella (Firenze SMN). Se on keskeinen asema TEN-verkon ratayhteydellä Berliini–Palermo, sillä suurnopeusjunaradat Bologna–Firenze ja Firenze–Rooma yhtyvät siellä.

Firenze Santa Maria Novella on Italian vilkkaimpia rautatieasemia, sen kautta kulkee noin 59 miljoonaa matkustajaa vuosittain.

Firenzessä oli jo 1800-luvun jälkipuoliskolla kolme rautatieasemaa: Stazione Leopolda (1848), Stazione del Campo di Marte (1896) ja Stazione Maria Antonia (1848), joka oli nykyisen päärautatieaseman edeltäjä. Sen terminaalia pidettiin 1920-luvulle tultaessa vanhanaikaisena, ja tilalle haluttiin moderni asema.

Giovanni Micheluccin johtama arkkitehtiryhmä Gruppo Toscani suunnitteli nykyisen asemarakennuksen 1930-luvulla, ja se on yksi italialaisen rationalismin merkkiteoksista. Asema sijaitsee Firenzen historiallisessa keskustassa Piazza della Stazionen laidalla. Asema on saanut nimensä viereiseltä Basilika Santa Maria Novellalta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Firenzen rakennukset ja rakennelmat
Italian rautatieliikennepaikat
Hifumi Abe

Hifumi Abe (, s. 9. elokuuta 1997) on japanilainen judoka, olympiavoittaja ja maailmanmestari.

Abe voitti alle 17-vuotiaiden Aasian-mestaruuden 60 kg:n painoluokassa 2012 ja saavutti saman ikäluokan MM-hopeaa 66-kiloisissa 2013. kilpaili ensimmäisen kerran aikuisten kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän voitti Kodokan Cupin ja Tokion Grand Slamin. Lisäksi hän oli samana vuonna junioreiden MM-kilpailuissa toinen henkilökohtaisessa ja voittaja joukkuekilpailuissa. Nuorten olympialaisissa hän saavutti kultaa henkilökohtaisessa ja pronssia joukkuekilpailussa. Vuonna 2015 Abe voitti Taškentin Grand Prix'n. Vuotta myöhemmin hän voitti kaksi Grand Slam -turnausta, kun hän oli paras Tokion ja Tjumenin kilpailuissa. Lisäksi hän voitti Japanin-mestaruuden. Vuonna 2017 Abe voitti uransa ensimmäisen aikuisten MM-kullan, kun hän oli ensimmäinen Budapestin MM-kilpailujen 66 kg sarjassa. Lisäksi hän voitti samana vuonna Tokion ja Pariisin Grand Slam -turnaukset ja Japanin-mestaruuden. Hän uusi MM-kullan seuraavana vuonna Bakun MM-kilpailuissa ja oli voittamassa myös joukkuekilpailua. Lisäksi hän voitti Jekaterinburgin Grand Slam -turnauksen vuonna 2018. Vuonna 2019 Abe voitti Osakan Grand Slamin. Tokion MM-kilpailuissa 2019 hän oli kolmas 66 kg sarjassa ja kultamitalisti joukkuekilpailussa. Vuonna 2020 hän voitti Düsseldorfin Grand Slam -turnauksen. Vuonna 2021 Abe voitti Antalyan Grand Slam -turnauksen.

Tokion olympialaisissa 2020 Abe kilpaili 66 kg sarjassa. Hän aloitti olympiaturnauksen suoraan toiselta kierrokselta, jolla voitti ranskalaisen Kilian Le Blouch'n. Puolivälierissä Abe voitti mongolialaisen Yondonperenlein Baskhüün. Välierissä Abe voitti brasilialaisen Daniel Cargninin seoi-nagella. Loppuottelussa Abe voitti georgialaisen Vazha Margvelashvilin o-soto-garilla. Abe oli lisäksi mukana Japanin judojoukkueessa, joka voitti sekajoukkuekilpailun hopeaa. Hän voitti seuraavana vuonna 66-kiloisten maailmanmestaruuden Taškentissa sekä Budapestin Grand Slamin ja Japanin-mestaruuden.

Lähteet

Japanilaiset judokat
Japanilaiset olympiavoittajat
Vuonna 1997 syntyneet
Elävät henkilöt