Miinafregatti Ladoga

Minin () oli Venäjän keisarikunnan laivaston panssarifregatti.

Valmistus 
Aluksen hankintasopimus allekirjoitettiin 20. elokuuta 1862. Köli laskettiin Itämeren telakalla Pietarissa. Alus laskettiin vesille 12. syyskuuta 1967 ja valmistui 1878. 

Sotalaivojen kehitys purje­laivoista yksinomaan konevoimaisiksi oli juuri tätä alusta aloitettaessa voimakkaassa murrosvaiheessa. Uudisrakenteen takiloinnin suunnitellut englantilainen insinöörikommodori Cowper Phipps Coles () vaati, että aluksissa oli oltava täysi takilointi.

Rakennussuunnitelma muuttui moneen kertaan. Töiden aloitusvaiheessa pituutta ja kantavuutta päätettiin lisätä. Myöhemmin korvetti kasvoi fregatiksi ja päätettiin, että se muutetaan kasemattialuksesta tornialukseksi. Perusteena olivat Kronstadtissa maailmanympärimatkansa aikana vierailleen Yhdysvaltain laivaston monitori USS Miantonomohin ja Englannissa Italian kuningaskunnan laivastolle rakennetun korvetti RN Affondatoren hyviksi todetut meri- ja taisteluominaisuudet.

Konetehoa nostettiin 3 000 indikoituun hevosvoimaan ja aseistukseksi asennettiin alkuperäistä suuremmat 381 mm tykit. Panssarilevyjen vahvuutta tosin pienennettiin ennen asentamista, koska huolellinenkaan valvonta ei estänyt liikapainoa.

Alus rakennettiin lopulta vesillelaskukuntoon seuraavan suunnitelman mukaan: höyrykoneen  lisäksi kolme pyöröpuumastoa, keulapuu ja täysi fregattitakila. Aluksen höyrykattilat olivat tuliputkityyppisiä ja niille rakennettiin kaksi leveää ja suhteellisen matalaa savupiippua. Pääaseina oli kuusi 381 mm tykkiä, joista kaksi oli alkuperäisen suunnitelman mukaan keulan panssaritraverssin takana ja loput neljä kahdessa panssaroidussa tykkitornissa. Kevyiden alusten hyökkäyksiä vastaan asennettiin vahva kevyempi, etupäässä 87 ja 64 mm tykkejä sekä neljä konekivääriä käsittänyt aseistus. Alus oli vesirajan yläpuolelta kauttaaltaan panssaroitu, vain komento­sillalla oli avoimet etu- ja sivusillat.

Aluksen valmistumisvaiheessa Englannissa tapahtunut onnettomuus vaikutti merkittävästi aluksen rakentamiseen. HMS Captain kaatui ja upposi myrskyssä 7. syyskuuta 1870. Onnettomuudessa hukkui myös aluksen suunnittelija insinöörikommodori C. P. Coles, jonka piirtämä myös Mininin takilointi oli. Vaikka tuhoutunut Captain oli varalaidaltaan alle puolet pienempi kuin Minin ja siinä oli korkeammat ja järeämmät tornit, miltei kaksi kertaa raskaammat 406 mm tykit sekä korkeammat ja painavammat mastot, jolloin sen vakavuusdiagrammi oli huomattavasti huonompi, silti venäläiset päättivät varmuuden vuoksi muuttaa Mininin toisenlaiseksi. Mastottomana alus olisi jäänyt muista jälkeen, rannikkopanssarilaivaksi siinä oli aivan liian kevyt panssarointi. Lopulta pitkien neuvottelujen jälkeen päädyttiin alkuperäistäkin kevyempään varustukseen. 

Aluksesta poistettiin isot tykit, tornit ja lähes koko panssarointi. Vain vesilinjaan jäi ns. panssarivyö. Tykeiksi asennettiin kasematteihin neljä 203 mm tykkiä ja erillisille alustoille kaksitoista 152 mm tykkiä. Kevyitä aluksia vastaan asennettiin neljä 87 mm tykkiä ja hiukan myöhemmin kevyttä aseistusta lisättiin kahdella Baranovskin järjestelmän 64 mm tykillä sekä Hotchkissin valmistamilla kahdella 47 mm ja neljällä 37 mm revolveritykillä.

Alus otettiin palvelukseen vuonna 1878, jolloin sen uppoama oli 5 940 tonnia, toimintasäde 800 tonnin hiilivarastoilla 2 000 merimailia. Merikokeissa mitattu suurin nopeus oli 14 solmua.

Palvelus 

Seuraavina vuosina Minin oli Välimerellä, Karibian­merellä, Intian valta­merellä ja Kauko­idän vesillä. Vuonna 1887 asensivat Franko-Belgen tehtaan asentajat alukseen uudentyyppiset vesiputkikattilat vanhojen tuliputkikattiloiden tilalle.

Vuonna 1891 fregatti vieraili Brestissä, Ranskassa. Seuraavana vuonna alus teki viimeisen kaukopurjehduksensa eikä enää sen jälkeen poistunut Itä­mereltä. Alukseen vaihdettiin 4 000 hv kaksoispaisuntakone ja kevyemmät mastot entisten pyöröpuisten tilalle. Aluksesta tehtiin ensin erikoiskoululaiva ja sitten 1900 tykistökoululaiva.

Tykistöä modifioitiin. Kasematit poistettiin ja niiden paikalle rakennettiin kansitasolle hiukan kyljestä ulkonevat tykkilavat, joille alkuperäiset neljä 203 mm 30-kaliiperista tykkiä asennettiin  kääntyville jalustoille. Tällöin kaksi 64 mm tykkiä jäivät paikoilleen, mutta muut vaihdettiin kuuteen 152 mm/45 ja kuuteen 75 mm/50 tykkiin, kahdeksaan 47 mm ja neljään 37 mm yksiputkiseen tykkiin ja neljään konekivääriin. Vuonna 1904 alus riisuttiin aseista ja telakoitiin.

Miinalaiva 
Lopulta vuonna 1908 alus muutettiin miinalaivaksi. Alukselle  asennettiin kaksi 47 mm tykkiä keskilaivaan, kaksi 75 mm tykkiä keulaan ja aivan keulaan kaksi konekivääriä. Perälle asennettiin miinakiskot ja entiseen kadettimessiin rakennettiin miinavarasto 800 miinalle. Keskimasto poistettiin ja kattiloiden tilalle asennettiin uudet, joilla alus pystyi kehittämään 12,2 solmun nopeuden. Tässä yhteydessä alkuperäiset kaksi savupiippua korvattiin yhdellä huomattavasti korkeammalla. Hiilivarasto supistui 365 tonniin, mutta toimintasäde 10 solmun nopeudella säilyi 1 520 merimailina.

Alus nimettiin uudelleen Ladogaksi. Vuonna 1914 ensimmäisen maailmansodan alkaessa se oli Venäjän keisarikunnan laivaston vanhin palveluksessa oleva alus. Miinalaivueen tukikohdaksi määrättiin Örö läntisellä Suomenlahdella. 

Elokuussa 1915 alus laski 540 kosketusmiinaa. Se oli palaamassa tukikohtaansa Örössä, kun alus ajoi Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvene SM UC 4:n laskemaan miinaan. Se onnistuttiin hinaamaan ennen uppoamistaan niin kauas merelle, ettei hylky haitannut tukikohdan käyttöä.

Hylky 
Hiittisläiset ammattisukeltajat löysivät hylyn 1920-luvulla ja nostivat kaksi 47 mm tykkiä, konekiväärit ja erinäisiä muita painavia metalliesineitä. Tykit kunnostettiin sotaväen asepajassa Kataja­nokalla. Toinen niistä tuhoutui vartiotykkivene VMV 17:n mukana jatkosodassa, toinen romutettiin Asekoulussa Kokkolassa 1970-luvun puolivälissä.

Syyskesällä 1975 urheilusukeltajat saivat ensimmäiset havainnot hylystä. Alkukesällä 1976 turkulainen sukelluskerho Marlin Club löysi hylyn ja naarasi kiinni mastoon. Hylkyä tutkinut sukeltaja kertoi, että se oli iso ja näytti sotalaivalta. Aluksen nimi varmistui jo ensimmäisillä sukelluksilla, kun perästä löydettiin pronssisin kirjaimin tehty nimikilpi. Hylystä nostettiin huomattava määrä tavaraa Sotamuseolle. 

Erikoisimpia olivat vanhat 78 kierroksen äänilevyt sekä täysin säilyneet umpioituihin lasipurkkeihin pakatut etikkavihannekset ja posliinikorkkisiin pulloihin pakatut virvoitusjuomat. Aluksen varsinaisista varusteista huomattavimpia ovat hyvin säilynyt sekstantti, konetelegrammi sekä yksi höyrypilleistä.

Aluksen molemmat mastot olivat vielä tuolloin pystyssä. Etumastossa oli märssykori, jonka yläpuolella erillisessä telineessä ollut kaarivalolla toiminut valonheitin oli jo löydettäessä niin huonossa kunnossa, että siihen ei voinut kajota. Kuvissa hyvin näkyvät etumaston kaksi raakapuuta ja perämaston puomi olivat jo irronneet, kun hylky löydettiin uudelleen. 

Hylyn läheltä löytyi myös höyrybarkassi, jota oli ilmeisesti käytetty apuna hinattaessa miinaan ajanutta alusta pois väylältä. Se osoittautui olevan liian huonossa kunnossa muuten kuin piirrettäväksi ja kuvattavaksi. Lisäksi se on huomattavasti syvemmällä eli 45 metrissä. Barkassin kuuluminen Ladogaan tuli heti selväksi, koska aluksen oikeassa kyljessä on kaksi suurta venekurkea eli taavettia, joiden sijoittelu ja koko vastaavat barkassin mittoja. Alemmat miehistökannet ovat edelleen tutkimatta, samoin konetilat.

Merivoimien sukeltajat nostivat aluksesta sen kompassikaapin, joka on museoitu, sekä kannelle kiinnitetyn varppiankkurin, jonka Sotamuseo lahjoitti Merivoimien sukeltaja­kurssille ja joka on sijoitettu Upinniemen varuskunnan Kuntotalon luokse. Lisäksi samalla aluksesta nostettiin toinen sen jäljellä olleista keulatykeistä. 

Hylky on ainoa säilynyt lajissaan eli ns. välikausialus, joka liikkui sekä purjeilla että koneilla. Hylky asetettiin sittemmin sukelluskieltoon siihen kohdistuneen ilkivallan takia. Vuonna 2006 sukelluslupia alettiin jälleen myöntää.

Lähteet

 Kari Jokinen: Sukeltajan tie. Keuruu: Otava, 1996. ISBN 9789511144465.
 Erkki Metsävuori: Suomalaisia aarrelaivoja; Suomen urheilusukeltajien liitto 1987
 Tellervo Rouhiainen: Kolme sukeltajaa Saaristomerellä; kuvat: Raimo Likitalo ja Erkki Metsävuori. Tammi 1978; ISBN 951-31-0328-5 (sid.)

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Глава 2. ПЕРЕХОД К МЕТАЛЛИЧЕСКОМУ КОРАБЛЕСТРОЕНИЮ 
 Морвед Броненосный фрегат «Минин» 

Venäjän keisarikunnan laivaston sotalaivat
Itämeren hylyt