joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Bob the Robot

Bob the Robot on vuonna 2013 perustettu helsinkiläinen mainostoimisto. Maaliskuusta 2022 asti se on ollut osa The North Alliancen luovien toimistojen verkostoa. Bob the Robotin toimitilat ovat Helsingin Sörnäisissä.

Bob the Robotilla on noin 70 työntekijää. Yrityksen toimitusjohtaja on Miska Rajasuo.

Historia 
Bob Helsingin perustivat vuonna 2002 Kari Eilola, Jon Granström, Anu Igoni, Jukka Kurttila, Marko Parkkinen ja Petri Pesonen. Vuonna 2013 Bob Helsingin ja Robot Creative Agencyn yhdistymisestä syntyi Bob the Robot.

Art director Granström palkittiin vuonna 2005, copywriter Pesonen vuonna 2008, art director Igoni vuonna 2012 ja Kari Eilola vuonna 2019 Grafian Vuoden huiput -kilpailun korkeimmalla palkinnolla, platinahuipulla. 

Vuonna 2014 perustettiin Bob the Robotin sisaryhtiö Pictures Helsinki, joka keskittyi videosisältöjen tuotantoon ja suunnitteluun.

Bob the Robot voitti ensimmäisen koskaan jaetun Vuoden toimisto -palkinnon isojen toimistojen sarjassa vuonna 2017  ja uudelleen seuraavana vuonna 2018. 

Maaliskuussa 2022 Bob the Robot liittyi osaksi The North Alliancen luovien toimistojen verkostoa.

Tunnetuimmat työt

Bob Helsinki 

 2003 Korkeasaaren paviaanien pelastamista vaativa kampanja 
 2003 YO-pipo 
 2005 Äitien tekemää ruokaa (Saarioinen) 
 2005 Asuntolaina tunnissa (Sampo pankki)
 2006 Sauli Niinistön presidentinvaalikampanja
 2006 Headplayer – Päänsoittaja (Leiras) 
 2007 Kännissä olet ääliö (Panimo- ja virvoitusjuomateollisuusliitto)
 2012 Rikkaat ja järjettömät (Saunalahti)

Bob the Robot 

 2015 Hintasaarnaajat (Elisa) 
 2015 Herra Tokmanni (Tokmanni) 
 2015 An Elephant in the Porcelaine Shop (ABB) 
 2017 Pidetään yhtä. Pidetään yhteyttä. (Elisa) 
 2017 #IAMTOMOFFINLAND 
 2018 Vuoden harmain päivä (Hartwall Original Long Drink) 
 2019 Kyllä klassikon tunnistaa (Saarioinen) 
 2020 Climate Action Vodka (Koskenkorva) 
 2021 Virtuaalivaikuttaja Myrsky (MIELI ry)

Palkintoja 

 Grand Effie 2017, 2019, 2021 
 Eurobest 2019 
 Epica Awards 2019
 Bob the Robot on lisäksi palkittu muun muassa seuraavassa kilpailuissa: Goodadvertising Awards, Evento Awards, Effie Awards, Vuoden huiput, New York Festivals Advertising Awards, Young Lions ja Voitto.

Lähteet

Aiheesta muualla
Yrityksen verkkosivut

Suomalaiset mainostoimistot
Torbjörn Lassenius

Lars Torbjörn Lassenius (s. 4. elokuuta 1931 Helsinki) on suomalainen lääkäri ja entinen kymmenottelija.

Henkilöhistoria
Lasseniuksen vanhemmat olivat Lars Ragnar Lassenius ja Beda Lovisa Norrgran. Hän avioitui vuonna 1958 Ilmi Maria Uiton kanssa. Lassenius tuli ylioppilaaksi 1950 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1961. Valmistuttuaan Lassenius toimi lääkärinä muun muassa Volvon palveluksessa Ruotsissa kymmenen vuotta. Hänen Ruotsissa syntyneet kolme tytärtään jäivät sinne asumaan, hän itse asuu Porvoossa.

Urheilu-ura
Lassenius voitti EM-hopeaa kymmenottelussa Bernissä 1954 tuloksella 6 424. Vuonna 1956 Melbournen olympialaisissa hän oli seitsemäs (tulos 6 565). Lassenius edusti Porvoon Akillesta ja HIFK:ta. Hän pelasi myös koripalloa Helsingin Arsenalin joukkueessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Lassenius Kymmenottelu.net-sivustolla (arkistoitu versio)
 

Suomalaiset yleisurheilun moniottelijat
Suomalaiset lääkärit
Vuonna 1931 syntyneet
Elävät henkilöt
MotoGP-kausi 2006

MotoGP-kausi 2006 oli historian 58. MotoGP-kausi. Mestareiksi ajoivat Alvaro Bautista (125cc), Jorge Lorenzo (250cc) ja Nicky Hayden (MotoGP). Suomen Mika Kallio oli 125cc- luokassa toinen.

500cc

Kilpailut

Pisteet

250cc

Kilpailut

Loppupisteet

125cc

Kilpailut

Loppupisteet

 

MotoGP-kaudet
Vuoden 2006 moottoriurheilu
Luirojärvi

Luirojärvi on järvi Saariselän etelälaidalla tuntureiden välissä. Se on lähde Kemijoen mutkaiselle latvahaaralle, Luirolle. Luirojärven mainittavimpana naapurina kohoaa itäpuolella Saariselän korkein tunturi, 718 metrin korkeuteen kohoava Sokosti, ja pohjoispuolella 620-metrinen Lupukkapää. Järven etelärannalla on matkailukäyttöön pari lukittavaa varaustupaa ja vapaakäyttöinen autiotupa, niin kutsuttu 'Luirojärven Hilton'. Luirojärvellä on myös ohikulkijoiden käytössä oleva rantasauna. Järven etelärannalla on myös niin ikään autiotupana toimiva vanha rajakämppä ja koillisrannalla pieni kammi. Luirojärvi kuuluu Saariselän matkailualueeseen ja samalla Urho Kekkosen kansallispuistoon.

Järvestä lähtevä Luirojoki laskee aluksi Lokan tekojärveen ja jatkaa siitä sitten Kemijokeen.

Lähteet

Sodankylän järvet
Luiron valuma-alue
Soini Nikkinen

Soini Mikael Nikkinen (29. heinäkuuta 1923 Kiuruvesi – 2. kesäkuuta 2012 Nastola) oli suomalainen keihäänheittäjä.

Nikkinen saavutti keihäänheiton EM-pronssia Bernissä 1954 tuloksella 73,38 metriä. Olympiakisoissa hän sijoittui Lontoossa 1948 kahdenneksitoista (58,05 m) ja Helsingissä 1952 kahdeksanneksi (68,80 m.) Vuosina 1951–1956 Nikkinen oli kauden maailmantilastossa aina toisena tai kolmantena. Suomen mestaruuden hän voitti vuonna 1952. SM-hopeaa hän saavutti vuosina 1951, 1954, 1956 ja 1957, pronssille hän pääsi vuosina 1953, 1955 ja 1958.

Nikkinen teki Kuhmoisissa 24. kesäkuuta 1956 keihäänheiton maailmanennätyksen 83,56 m. Tulos kesti ennätyksenä vain kuusi päivää: 30. kesäkuuta puolalainen Janusz Sidło heitti Milanossa 83,66 m. Suomen ennätyksiä Nikkinen teki lisäksi kaksi: 79,60 m vuonna 1954 ja 79,64 m vuonna 1956.

Seuratasolla Nikkinen edusti uransa aikana Kiuruveden Terästä, Lahden Kalevaa, Lahden Sampoa ja Vuoksenniskan Vesaa.

Lähteet

Kirjallisuus
 
 http://trackfield.brinkster.net/
 Kilpakenttien sankarit, s. 168–169. Tammi 1992.
 Soini Nikkinen Biography and Olympic Results.  Olympics at Sports-Reference.com

Viitteet 

Suomalaiset keihäänheittäjät
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Nancy Reagan

Nancy Davis Reagan (alun perin Anne Frances Robbins, ) oli yhdys­valtalainen elo­kuva­näyttelijä, joka toimi Yhdys­valtain ensimmäisenä naisena vuosina 1981–1989. Hän oli presidentti Ronald Reaganin puoliso.

Vuonna 1951 silloinen Nancy Davis tapasi Ronald Reaganin, joka tuolloin toimi näyttelijöiden ammatti­järjestön puheen­johtajana. Nancy Davisia huoletti tuolloin työn­saanti, sillä toinen saman­niminen näyttelijä oli ilmaantunut Hollywoodin mustalle listalle, ja Davisia kehotettiin ottamaan yhteyttä puheen­johtaja Reaganiin. Ronald ja Nancy Reagan avioituivat 4. maalis­kuuta 1952 Los Angelesissa. Parin tytär Patricia Ann Reagan (Patty Davis) syntyi vuonna 1952 ja poika Ron Reagan vuonna 1958.

Ronald Reaganin ollessa Kalifornian kuvernöörinä vuosina 1967–1975 ja Yhdys­valtain presidenttinä vuosina 1981–1989 Nancy Reagania syytettiin usein turha­maisuudesta ja snobismista. Hänet muistetaan huumeiden vastaisen kampanjan luotsaamisesta, astrologian kannattamisesta ja rinta­syövästään.

Nancy Reagan kuoli sydämen vajaatoimintaan 94-vuotiaana 6. maalis­kuuta 2016 Los Angelesissa. Hänet haudattiin miehensä viereen Ronald Reaganin muisto­kirjaston maille Simi Valleyyn Kaliforniaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Nancy Reagan Valkoinen talo
 

Yhdysvaltain presidenttien puolisot
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Presidential Medal of Freedom
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 2016 kuolleet
Ronald Reagan
Yhdysvaltain ensimmäiset naiset
Eero von Boehm

Eero Johannes von Boehm (14. elokuuta 1949 Helsinki – 9. syyskuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Eero von Boehm valmistui  Suomen Taideakatemiasta vuonna 1975 taidemaalariksi. Hän oli Taidemaalariliiton jäsen ja piti 1980-luvulta alkaen yksityisnäyttelyitä. Eero von Boehm tunnetaan ehkä parhaiten juuri värikkäistä hedelmäasetelmista, mutta myös muotokuva- ja maisemateoksistaan, joissa hän käytti monia eri maalaustekniikoita ja materiaaleja teoksissa mm. voimakkaita väriyhdistelmiä tasapainoisesti yhdistellen, rehellisen tyylinsä mukaisesti sommitellen. Eero harrasti nuorena valokuvausta lintuharrastuksen siivittämänä ja myös joitakin hänen valokuvateoksiaan on ollut näyttelyissä. Eeron elämänuran tuotoksia ovat lukuisat öljyväriasetelmat ja loppukauden akryylimaalaukset sekä vesivärityöt.
Eero von Boehm on maalannut muun muassa Helsingin rantamaisemia ja hänen teoksensa nostetaan usein esille merkittävänä osana paikallishistoriaamme.

Eero von Boehmin isä Tuomas von Boehm ja tämän äiti Aino von Boehm olivat taidemaalareita, samoin on hänen veljensä professori Juhani von Boehm.

Lähteet

Aiheesta muualla
Eero von Boehm galleriat.netissä.

Suomalaiset taidemaalarit
Vuonna 1949 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Suomalaiset aateliset
Teuvo Saavalainen

Teuvo Saavalainen (22. heinäkuuta 1927 Kotka – 1. helmikuuta 2002 Virrat) oli suomalainen kirjailija ja lukion äidinkielen opettaja. 

Saavalainen syntyi Kotkassa ja teki elämäntyönsä Virroilla. Hän toimi kirjailijana opettajan työnsä ohella. Saavalaiselta ilmestyi 1970-luvun alussa teokset Yksilön ylösnousemus ja Tänä yönä. Saavalaisen pääteoksena voitaneen pitää kirjaa Ja poika vaikenee, joka oli aikoinaan Finlandia-palkintoehdokkaana. Kirjan pääteemaksi kohoaa pohdinta siitä, missä määrin ihminen on vastuussa lähiomaisten tekemistä äärimmäisistä ratkaisuista, kuten itsemurhasta. 

Saavalaisen kirjat ammentavat realismista, vaikka ne ovatkin fiktiivisiä. Kirjoittajan omien sanojen mukaan lukiessaan kirjaa ihminen lukee viime kädessä tarinaa itsestään. Tästä syystä kirjat on kirjoitettu yksikön ensimmäisessä persoonassa eli minä-muodossa.

Teuvo Saavalainen kirjoitti vuonna 1952 estetiikan ja nykykansain kirjallisuuden alaan kuuluvan pro gradu -tutkielman Leo Tolstoi jumalanetsijänä.

Saavalainen sai 22. maaliskuuta 1981 Suomen kunnallisliiton hopeisen ansiomerkin työstään lehtorina.

Teokset

Palkinnot 
 Väinö Linnan rahasto 1979
 Kirjakerhon tunnustuspalkinto 1981
 Hämeen läänin taidepalkinto 1983
 Valtionpalkinto 1983
 Gummeruksen Kaarlen päivän palkinto 1985
 Suomen kulttuurirahaston Kaarlen päivän palkinto 1991
 Suomen kirjailijaliiton tunnustuspalkinto 2001

Lähteet 
 Tampereen kaupunginkirjaston sivu Teuvo Saavalaisesta
 Kymenlaakson kirjailijat: Teuvo Saavalainen

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2002 kuolleet
Dimorphodon

Dimorphodon oli keskikokoinen, jurakaudella elänyt pterosaurus, jonka paleontologi Richard Owen nimesi vuonna 1859. Nimi tulee kreikan sanoista di eli kaksi, morphe eli muoto ja odon eli hammas. Se tarkoittaa siis ”kahdenmuotoisia hampaita”. Nimi onkin kuvaava, sillä dimorphodoneilla oli leuoissaan kahdenlaisia hampaita. Dimorphodonit olivat noin metrin pitkiä, niiden siipien kärkiväli oli 1,4 metriä ja ne söivät todennäköisesti kalaa.

Kuvaus 
Dimorphodonin oli hyvin pienet aivot ja hyvin lyhyet siivet. Dimorphodinlla oli kaksi terävää kynttä. Kaula oli lyhyt, mutta voimakas ja joustava. Dimorphodonin aikuisen luuragon pituus oli 1 metri ja siipien kärkiväli oli 1,4 metriä. Dimorphodonin häntä oli pitkä ja se koostui kolmestakymmenestä nikamasta. Ensimmäiset viisi tai kuusi nikamaa olivat lyhyitä ja joustavia, mutta loput vähitellen kasvoivat pituudeltaan.

Viitteet 

Lentoliskot
Ensio

Ensio on suomalainen miehen etunimi.

Ensio on ymmärretty käännökseksi latinankielisestä nimestä Primus, joka tarkoittaa ’ensimmäistä’. Todellisuudessa se saattaa olla muunnelma italialaisesta nimestä Enzio, jota suomenruotsalaiset ovat käyttäneet 1860-luvulta alkaen.

Ensio-nimi esiintyi Kansanvalistusseuran kalenterissa vuonna 1888, ja Suomen almanakassa se on ollut vuodesta 1908.

Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Ensio-nimen on saanut 53 156 miestä ja vajaat 30 naista.

Tunnettuja Ensioita 
Ensio Alhopuro, insinööri, yritysjohtaja ja teollisuusneuvos
Ensio Groundstroem, jääkärikapteeni
Ensio Helaniemi, diplomaatti
Ensio Helimäki, koripallovalmentaja
Ensio Hiitonen, oikeustieteen tohtori
Ensio Honkaranta, metsänhoitaja, yritysjohtaja ja metsäneuvos
Ensio Hyytiä, mäkihyppääjä
Ensio Häyrinen, kaupunginjohtaja ja pesäpalloilija
Ensio Itkonen, liikenneohjelmien toimittaja
Ensio Jouko, näyttelijä ja ohjaaja
Ensio Kauppila, valokuvaaja
Ensio Kivikoski, matematiikan professori
Ensio Koivunen, rikollinen
Ensio Kosta (Sten Carl Ducander), säveltäjä ja Sävelradion pitkäaikainen toimittaja
Ensio Kurki-Suonio, lääkäri ja runoilija
Ensio Kytömaa, asianajaja ja Edistyspuolueen kansanedustaja 1945–1948
Ensio Laine, poliitikko
Ensio Lamberg, kuvataiteilija 
Ensio Lehtonen, helluntailiikkeen saarnaaja, kustantaja, toimittaja ja kirjailija
Ensio Lumes, elokuvaäänittäjä
Ensio Miettinen, teollisuusmies
Ensio Mäkinen, sotakirjailija
Ensio Nieminen, ratapyöräilijä
Ensio Pailemo, pikajuoksija
Ensio Partanen, kansanedustaja (SDP)
Ensio Pihkala, pastori ja SS-divisioona Wikingin kenttäpappi
Ensio Porio, pappi ja kirjailija
Ensio Rislakki, kirjailija
Ensio Salmenkallio, diplomi-insinööri, toimitusjohtaja ja vuorineuvos
Ensio Seppänen, kuvanveistäjä ja professori
Enzio Sevón, urheilutoimittaja
Ensio Siilasvuo, kenraali
Ensio Suominen, lavastaja ja professori
Ensio Surma-aho, teologi ja kirjailija
Ensio Tiira, haaksirikkoutunut muukalaislegioonalainen
Ensio Tuppurainen, kansantaiteilija, kuvanveistäjä ja taidemaalari
Ensio Uoti, poliitikko ja Suomalaissosialistisen Työväen Puolueen johtaja
Ensio Vuorinen, pesäpalloilija

Kuvitteellisia Ensioita
Ensio Haavisto, hahmo televisiosarjassa Uusi Päivä
Ensio Kettu, Ketunleivän kirjaston omistaja pelissä Kirjatti Kirjastokissa seikkailee
Ensio Ripatti, yksityisetsivä lastenohjelmissa Älyälyä ja Ensio Ripatti

Lähteet 

Etunimet
Rolf Back

Rolf Erik Vilhelm Back (13. toukokuuta 1928 Helsinki – 6. elokuuta 2009 Porvoo) oli suomalainen pikajuoksija. Backin päämatka oli 400 metriä.

Back voitti EM-pronssia 4 × 400 metrin viestijuoksussa Bernissä 1954. Back osallistui samoissa kisoissa 400 metrille, mutta ei selviytynyt finaaliin. Helsingin olympialaisissa 1952 hän karsiutui 400 metrin toisissa alkuerissä ajalla 51,1. Hän juoksi myös Suomen joukkueessa pitkässä viestissä, mutta joukkue karsiutui alkuerissä ajalla 3.16,4. Suomen mestaruuden Back voitti vuosina 1950, 1951, 1952 ja 1954.

Ennätyksensä 47,7, joka samalla oli Suomen ennätys, Back juoksi Helsingissä 15. syyskuuta 1951. Back lopetti uransa jo 26-vuotiaana.

Back edusti seuratasolla HIFK:ta ja ÅIFK:ta. Koulutukseltaan Back oli diplomiekonomi. Hänen poikansa Tomas Back oli myös pikajuoksija.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 http://www.kolumbus.fi/geodun/legbac.htm
 
 YLE Elävä arkisto – Rolf Back Suomi-Ruotsi maaottelussa 1954 (videolla kohdassa 5:16 – 6:10)

Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2009 kuolleet
Aprilia

Aprilia on italialainen moottoripyörämerkki. Aprilian omistaa nykyisin Piaggio. Merkki on menestynyt hyvin muun muassa MotoGP-luokassa ja Superbike-luokassa.

Historia 
Aprilian perusti toisen maailmansodan jälkeen italialainen IPI, joka oli Aprilian lisäksi perustamassa Moto Guzzia ja Laverdaa. Alberto Beggion pojan Ivanon noustua firman johtoon, tehdas alkoi toimittaa pyöriä Road Racingin MM-sarjan 50 cc:iin. 1970-luvun lopussa 50 cc:sten lisäksi Aprilian pyöriä alkoi näkyä myös 125 cc:ssa. Vuonna 1998 yhtiö astui laajemmin superpyörien markkinoille RSV Mille mallillaan. Mallisto laajentui pian Mille R -supersport-pyörällä, Falcolla ja Futuralla. Vuonna 2002 seurasi kaksi riisuttuas mallia: Tuono Fighter ja Tuono R. Aprilia jatkoi RSV:n ja Tuonon kehitystä muutaman vuoden ajan ja merkittävämpänä aikaansaannoksena oli vuoden 2003 RSV1000R-malli, joka oli uudelleenmuotoiltu ja nopeampi versio supersport-luokkaan. Aprilian kasvu jatkui sen hankittua kaksi kilpailijaansa Moto Guzzin ja Laverdan.

Yhtiön johtajalla, Ivano Beggiolla, oli kuitenkin tavoitteet liian korkealla, minkä seurauksena Aprilia velkaantui pahoin ja oikeudet luovutettiin Piaggiolle, jolla olisi varaa uuteen mallistoon.

Road Racing 
Aprilia on tunnettu viime aikoina kovana pyöränä etenkin 500 cc- ja 750 cc -luokassa. Jälkimmäisessä se onkin tällä hetkellä luokan ainoa niin sanottu supertiimi Hondan ohella.

Mallisto 
 
Aprilia valmistaa moottoripyöriä, mopoja ja skoottereita.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Viralliset sivut
Suomenkieliset sivut
Mervi

Mervi on suomalainen naisen etunimi.

Nimi Mervi tuli käyttöön 1900-luvun alkuvuosina. Nimi on peräisin paikannimistä. Yksi ensimmäisistä Mervi-nimisistä, Mervi Ahla (s. 1917), sai tämän nimen Hattulan Mervessä sijaitsevan Merven kartanon mukaan.

Nimi pääsi Suomen almanakkaan vuonna 1950, jolloin sen nimipäivä oli 6. tammikuuta. Vuodesta 1952 lähtien se on ollut nykyisellä päivällään, 21. syyskuuta.

Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Mervi-nimen on vuoden 2019 loppuun mennessä saanut 10 621 naista ja ainakin yksi mies. Suurin osa heistä on syntynyt vuosien 1940 ja 2000 välisenä aikana.

Tunnettuja Mervejä 
Mervi on seuraavien tunnettujen henkilöiden nimi:

 Mervi Ahla, rehtori ja yliopistonlehtori
 Mervi Airaksinen, teknologia-alan yritysjohtaja
 Mervi Enqvist, Inderjit Kaur Khalsa (ent. Mervi Rannikko), elokuvaohjaaja ja joogaopettaja
 Mervi Heikkilä, kirjailija, runoilija ja kirjastonjohtaja
 Mervi Helkkula, ranskan kielen professori
 Mervi Junkkonen, elokuvaohjaaja 
 Mervi Järventaus, näyttelijä ja lausuntataiteilija
 Mervi Kaarninen, Suomen historian dosentti
 Mervi Kallio, urheilutoimittaja
 Mervi Kantokorpi, opettaja, kirjallisuuskriitikko ja vapaa kirjoittaja
 Mervi Kianto, pianisti ja pianopedagogi
 Mervi Koistinen, pesäpalloilija 
 Mervi Koponen, laulaja, vuoden 2011 tangokuningatar
 Mervi Koski, kirjailija ja informaatikko
 Mervi Laaksonen, biologi
 Mervi Markkanen, ampumahiihtäjä
 Mervi Multamäki (ent. Hiltunen), laulaja
 Mervi Niskanen, rahoituksen professori
 Mervi Pakkanen, psykologi ja kirjailija
 Mervi Paulasto-Kröckel, elektroniikan integroinnin ja luotettavuuden professori
 Mervi Pesu (o.s. Väisänen), hiihto- ja pyöräsuunnistaja
 Mervi Pohjanheimo, tv-tuottaja ja ohjaaja
 Mervi Simoska, Juvan kunnanjohtaja
 Mervi Takatalo, näyttelijä
 Mervi Tapola, mäkihyppääjä Matti Nykäsen puoliso 2001–2003 ja 2004–2010

Lähteet

Viitteet

Etunimet
Widukind

Widukind tai Wittekind (noin 755 – 7. tammikuuta 810) oli saksipäällikkö ja saksien itsenäisyyden ja pakanallisen uskon puolustaja.

Kun Kaarle Suuri oli alistanut saksit vuonna 777, Widukind pakeni tanskalaisten luo. Widukind palasi kotiseuduilleen sen jälkeen, kun Kaarle Suuri oli lähtenyt Espanjaan. Widukind nostatti saksit kapinaan, ja saksit alkoivat tehdä ryöstöretkiä frankkien hallitsemille alueille. Myös vendit ja friisit yhtyivät kapinointiin.

Saksien ja frankkien taistelu laantui vasta kun Kaarle Suuri sai Widukindin kääntymään kristityksi. Widukind ja suuri joukko hänen seuraajiaan kastettiin vuonna 785. Kasteen jälkeen hän joutui ilmeisesti viettämään loppuelämänsä vankina luostarissa Tarinoiden mukaan hän kuitenkin rakennutti kääntymisensä jälkeen useita kirkkoja. Toisten legendojen mukaan Widukind ratsasti ennen kastettaan mustalla hevosella ja sen jälkeen valkealla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vuonna 755 syntyneet
Vuonna 810 kuolleet
Germaanien heimopäälliköt
Ruukku (lehti)

Ruukku oli taustaltaan esikoislestadiolaisten henkilöiden julkaisema lehti, jolla ei ollut esikoislestadiolaisessa liikkeessä tunnustettua asemaa. Lehden perustivat vuonna 1998 liikkeen virallista kantaa liberaalimmat nuoret aikuiset.

Ruukku-lehden tarkoitus oli toimia kristillisen uskon ja siihen läheisesti liittyvien asioiden avoimena keskustelukanava sekä tiedottaa erilaisista tapahtumista ja ilmiöistä.

Ruukku-lehden Internet-sivusto oli Nettiruukku. Nettiruukku perustettiin kesällä 2000. Sivut palvelivat Ruukun tilaajia ja muita kävijöitä; sivuilla voi mm. osallistua nettikeskusteluun ja tilata Ruukku-lehden.

Ruukun toimituksessa, Nettiruukku mukaan lukien, työskenteli vapaaehtoisena noin 20 julkaisualan ammattilaista ja harrastajaa kirjoitus-, valokuvaus-, kuvitus-, taitto-, web-suunnittelu-, tuotanto-, markkinointi- ja muissa julkaisunvalmistustehtävissä.

Lehteä julkaisi Fonticulus ry, joka on perustettu vuonna 2001. Alkuvuosina lehteä julkaisi Kunnon Seura ry. Paperilehti ja sen nettiversio ovat sittemmin lakanneet ilmestymästä.

Aiheesta muualla
Nettiruukku, Ruukun kotisivut

Esikoislestadiolaisuus
Suomalaiset kristilliset aikakauslehdet
Kalmar FF

Kalmar Fotbollförening on jalkapalloseura Kalmarista, Ruotsista. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa. Seura on perustettu 1. lokakuuta vuonna 1910. Se on voittanut kahdesti Ruotsin Cupin.

Ennätyksiä
 Eniten otteluita: Johny Erlandsson, 753
 Eniten maaleja: Sten-Åke Johansson, 351
 Kotiottelun yleisöennätys: 15 093 katsojaa Malmö FF:a vastaan vuonna 1949

Saavutuksia
 Ruotsin Cupin voitto 1981, 1987, 2007
 Allsvenskanin mestaruus: 2008
 Allsvenskanin kakkossija 1985

Entisiä päävalmentajia

  Nanne Bergstrand (1998–1999, 2003–2013, 2017–2018, 2020)
  Bo Johansson (1973, 1977–1978, 1982–1983)
  Conny Karlsson (2000–2002)
  Peter Swärdh (2015–2017)
  Magnus Pehrsson (2019)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Virallinen sivu
 Röda Bröder, kannattajien sivu

Kalmarin kunta
Ruotsalaiset jalkapalloseurat
Pentti Eskola (yleisurheilija)

Pentti Kalervo Eskola (s. 16. heinäkuuta 1938 Vesilahti) on suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli pituushyppy, jossa hän ylitti ensimmäisenä suomalaisena kahdeksan metriä.

Eskola saavutti pituushypyssä EM-pronssia Belgradissa 1962 tuloksella 785. Budapestin EM-kisoissa 1966 Eskola oli seitsemäs (tulos 751), mutta Tokion olympialaisissa 1964 hän ei selviytynyt finaaliin, koska hänellä oli jalkavaivoja. Suomen mestaruuden Eskola voitti vuonna 1963.

Eskola hyppäsi ennätyksensä 804 Helsingissä 4. heinäkuuta 1963. Tuloksella hän oli kauden maailmantilaston kolmonen. Vähän aiemmin Eskola hyppäsi Kauhavan juhannuskisoissa 815 voimakkaaseen (+3,9 m/s) myötätuuleen, joten tulosta ei hyväksytty. Eskola paransi pituushypyn Suomen ennätystä viisi kertaa ja oli ensimmäinen suomalainen kahdeksan metrin ylittäjä.

Seuratasolla Eskola edusti Tampereen Poliisiurheilijoita. Hänet valittiin Suomessa vuoden 1963 parhaaksi urheilijaksi ja Viikkosanomien vuoden 1963 suosituimmaksi suomalaiseksi.

Lähteet 
 Unkuri, Juhana: Pituushyppääjä Pentti Eskola voitti menestyskautenaan lähes jokaisen – Poliisin työssään hän meni punttisalille kun muut menivät lounaalle Aamulehti.fi 14.7.2018
 
 http://trackfield.brinkster.net/
 http://www.gbrathletics.com/nc/fin.htm

Viitteet 

Suomalaiset pituushyppääjät
Suomalaiset poliisit
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Jarno

Jarno on suomalainen miehen etunimi. Se on muunnos nimestä Jarmo, joka on muunnos nimestä Jorma, joka taas on muunnos kreikkalaisperäisestä nimestä Jeremias, joka tarkoittaa 'Jahve kohottaa'.

Nimi tuli käyttöön 1900-luvun alussa, ja Jarno on ollut almanakassa vuodesta 1973 lähtien. Ensimmäinen viralliselta etunimeltään Jarno oli kirjailija Jarno Pennanen. Jarno oli suosittu nimi 1970- ja 1980-luvuilla.

Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan noin 8 386 miestä on saanut nimekseen Jarno.

Italialainen entinen F1-kuljettaja Jarno Trulli sai etunimensä isältään, joka ihaili suomalaista moottoripyöräilijää Jarno Saarista.

Tunnettuja Jarnoja 
Luettelon henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.

Jarno Aaltonen, jalkapalloilija
Jarno Auremaa, jalkapalloilija
Jarno Elg, murhaaja, saatananpalvoja
Jarno Heikkinen, jääkiekkoerotuomari
Jarno Heinikangas, jalkapalloilija
Jarno Hiilloskorpi, näyttelijä
Jarno Hyökyvaara, näyttelijä ja entinen jalkapalloilija
Jarno Ihme, salibandymaalivahti
Jarno Jokihaara, aitajuoksija
Jarno Jokinen, näyttelijä
Jarno Kaksonen, pesäpalloilija
Jarno Kallijärvi, jalkapalloilija
Jarno T. Karjalainen, basisti
Jarno Kauhanen, jalkapallomaalivahti
Jarno Kivioja, seiväshyppääjä
Jarno Koivunen, seiväshyppääjä ja valmentaja
Jarno Kokko, laulaja, vuoden 2018 tangokuningas
Jarno Koskiranta, jääkiekkoilija
Jarno Kultanen, jääkiekkoilija
Jarno Kärki, jääkiekkoilija
Jarno Laasala, eräs Extreme Duudsonien jäsen
Jarno Laitinen, jääkiekkoilija
Jarno Lappalainen, Suomen ylioppilaskuntien liiton ent. puheenjohtaja
Jarno Laur, virolainen poliitikko
Jarno Leppälä, myös eräs Extreme Duudsonien jäsen
Jarno Levonen, jääkiekkotuomari
Jarno Limnéll, kyberturvallisuuden professori
Jarno Lippojoki, jääkiekkoilija
Jarno Liski, toimittaja ja tietokirjailija
Jarno Majamaa, futsalpelaaja
Jarno Malinen, näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja
Jarno Mattila, jalkapalloilija
Jarno Mattila, maalipalloilija
Jarno Mensonen, jääkiekkoilija
Jarno Mäkelä, koripalloilija
Jarno Mäkinen, kapteeniluutnantti, sotilastarkkailija
Jarno Mällinen, kirjailija, lauluntekijä ja kitaristi
Jarno Nikula, koripalloilija
Jarno Nissinen, koripalloilija
Jarno Paalasmaa, opettaja ja tietokirjailija
Jarno Parikka, jalkapalloilija
Jarno Pavén, jääkiekkoilija
Jarno Peltonen, taideasiantuntija ja museonjohtaja
Jarno Peltonen, jääkiekkoilija
Jarno Pennanen, kirjailija, toimittaja
Jarno Pihlava, uimari
Jarno Pikkarainen, jääkiekkoilija ja valmentaja
Jarno Pirinen, pesäpalloilija
Jarno Poskela, kolmiloikkaaja
Jarno Rosberg, nyrkkeilijä
Jarno Rova, jalkapalloilija
Jarno Saarinen, ratamoottoripyöräilijä
Jarno Sarjanen, laulaja, säveltäjä ja sanoittaja
Jarno Sarkula, sopraanosaksofonisti ja klarinetisti
Jarno Sinisalo, kapellimestari
Jarno Strengell, Han Moo Do -urheilija ja kunnallispoliitikko
Jarno Tenkula, jalkapalloilija
Jarno Trulli, italialainen F1-kuljettaja
Jarno Tuunainen, jalkapalloilija
Jarno Vesala, kuvanveistäjä ja kuvataiteilija
Jarno Virkki, jääkiekkoilija
Jarno Väkiparta, jääpalloilija

Kuvitteellisia Jarnoja
Jarno Ahma, televisiosarjassa Team Ahma
Jarno, hahmo sarjassa Kyllä isä osaa.

Lähteet

Viitteet

Etunimet
Eliteserien (jalkapallo)

Eliteserien on Norjan miesten jalkapallon pääsarja. 

Tippeligaen-nimi otettiin käyttöön vuonna 1991 Norsk Tippingin tultua liigan sponsoriksi. Sitä ennen sarja tunnettiin 1. divisioonana. Norsk Tippingin sponsorisopimus päättyi kauteen 2016. Kaudesta 2017 alkaen liigaa on kutsuttu nimellä Eliteserien. Jalkapallon pääsarja nauttii Norjassa nykyisin suurta suosiota. Sarjan katsojakeskiarvo kaudella 2006 oli 9 097, kun se vielä vuonna 1997 oli 4 735.

Pelisysteemi 
Sarjassa pelaa 16 joukkuetta, jotka pelaavat keskenään kaksinkertaisen sarjan. Kausi kestää huhtikuusta lokakuuhun. Kauden päätteeksi kaksi vähiten pisteitä kerännyttä joukkuetta putoavat toiseksi korkeimmalle sarjatasolle OBOS-ligaeniin, jonka kaksi parasta joukkuetta nousevat tilalle. Kolmanneksi viimeinen joukkue karsii putoamisesta OBOS-ligaenin joukkueiden kanssa.

Joukkueet kaudella 2022

Mestarit

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tippeligaen Norjan jalkapalloliiton sivuilla 

Norjan jalkapallosarjat
Ludovico Ariosto

Ludovico Ariosto (1474 Reggio – 1533) oli italialainen renessanssirunoilija, joka tunnetaan eeppisestä runoelmastaan Raivoisa Roland, Orlando furioso. Häntä pidetään Danten jälkeen Italian toiseksi suurimpana runoilijana.

Elämä ja teokset 
Ariosto syntyi Reggiossa Emilian maakunnassa. Hän oli kiinnostunut runoudesta jo nuorena, mutta isänsä käskystä hän meni lukemaan lakia. 

Isänsä kuoleman jälkeen Ariosto joutui elättämään sisaruksiaan sekalaisilla töillä ja kirjoitteli siinä sivussa pieniä tarinoita. Vuonna 1518 hän pääsi Ferraraan herttua Alfonso I d´Esten palvelukseen. Hänen tehtävänään oli hoitaa ruhtinaan kirjeenvaihtoa ja kirjoittaa runoja, jotka ylistävät ruhtinasta. Alfonso I oli tunnettu häikäilemättömänä ja julmana hallitsijana, mutta hän tuki mielellään kuvataiteilijoita ja runoilijoita.

Arioston näytelmä Cassaria ilmestyi 1508. Runoilijana Ariosto oli mestarillinen. Hänen onnistui runoillaan kuvata renessanssin ajan värikästä elämää ja käyttää siinä kaunista, mielikuvituksekasta kieltä. Hän kirjoitti myös huvinäytelmiä ja satiireja. Vuonna 1518 ilmestyi hänen pääteoksensa, Raivoisan Rolandin ensimmäinen versio, ja teos teki kirjoittajastaan heti tunnetun. Ariosto käytti teoksen muotoiluun loppuelämänsä, ja sen viimeinen versio ilmestyi vuonna 1532, jolloin teos käsitti lähes 40 000 säettä.

Raivoisa Roland 
Raivoisan Rolandin päähenkilö on vaelteleva ritari, joka on onnettomasti rakastunut saraseenien kuninkaan kauniiseen tyttäreen Angelicaan. Roland eli Orlando kokee monia seikkailuja etsiessään lempensä kohdetta. Teos käsittää taistelukohtauksia, lemmenidyllejä ja huvittavia sattumuksia. Kaiken yllä käyttää taikasauvaansa haltijatar nimeltä Sattuma. Runoilija käyttää estoitta mielikuvitustaan, ja teos kuvaa mahtavaa haavemaailmaa.

Suomennettu tuotanto
Arioston tuotantoa on julkaistu suomeksi seuraavasti:
 Raivoisa Roland, Laulu XXIII: 102–136, suom. Yrjö Jylhä, antologiassa Italian kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Tyyni Tuulio, Helsinki: WSOY 1945
 Rauhallisen elämän ohjelma: katkelma (Satakieli ei viihdy suojassa häkin), suom. Aale Tynni, teoksessa: Sydänpäivä: juhlakirja Aarne Anttilan täyttäessä 60 vuotta 24.4.1952, SKS 1952
 Satakieli ei viihdy suojassa häkin (Satire: Satira 3), Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8 (Käännös on ote satiirista, sen alkurivi on rivi 37.)

Lähteet  
 Grimberg, C.: Kansojen historia, osa 12, Tieteen ja taiteen vuosisata. Helsinki: WSOY 1982 ISBN 951-0-09740-3

Viitteet

Aiheesta muualla 
 http://www.letturaitaliana.net/autori/ludovico_ariosto.html

Italialaiset kirjailijat
Vuonna 1474 syntyneet
Vuonna 1533 kuolleet
Markku Taskinen

Markku Aulis Taskinen (s. 25. helmikuuta 1952 Kuusamo) on suomalainen entinen pika- ja keskimatkojen juoksija. 

Taskinen voitti EM-pronssia 800 metrin juoksussa Roomassa 1974 tuloksella 1.45,89. Milanossa 1978 hän voitti sisäratojen Euroopan mestaruuden 800 metrillä ajalla 1.47,36 (SE). 

Taskinen voitti Suomen mestaruuden 400 metrillä vuonna 1973 ja 800 metrillä viidesti vuosina 1973, 1974, 1975, 1976 ja 1978. Monipuolinen Taskinen edusti Suomea Ruotsi-ottelussa vuonna 1979 myös 400 metrin aidoissa, joissa teki tuloksen 51,92.

Seuratasolla Taskinen edusti Viipurin Urheilijoita. Hänen valmentajanaan toimi mm. Pertti Helin.

Lähteet 

 
 http://www.gbrathletics.com/nc/fin.htm

Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Amirantit

Amirantit on korallisaariryhmä Afrikan itärannikolla, leveyspiirillä 5 S. Se on  osa Seychellejä. 

Saaria ovat muun muassa Rémire, D'Arros, Desroches, Etoile, Saint Joseph, Marie Louise ja Desnoeufs. Niistä Desroches on suurin. Se on varsinainen paratiisisaari: valkoista hienoa hiekkaa ja kookospalmuja. Saari on viisi kilometriä pitkä ja vain 500 m leveä, ja siellä asuu noin 40 henkeä yhdessä kylässä. Saari on erityisesti sukellusturistien suosiossa, sillä saarta ympäröivät upeat ja lajirikkaat koralliriutat.

Lähteet 

Saaristot
Seychellien maantiede
Arezzo

Arezzo on kaupunki Italian Toscanassa, noin 80 kilometriä Firenzestä kaakkoon. Se on Arezzon maakunnan pääkaupunki. Arezzossa on arviolta 99 543 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 384,53 neliökilometriä. 

Kaupunki sijaitsee 296 metriä merenpinnan yläpuolella. Se oli aikoinaan etruskien tärkeä kaupunki nimeltään Arretium. Napoleon valloitti sen aikoinaan, ja toinen maailmansota tuhosi monia kaupungin historiallisista rakennuksista. 

Etruskien taiteen hieno esimerkki, Arezzon hirviö, on löytynyt Arezzosta. Roomalaisaikaan kaupunki oli tärkeä keramiikan tuotannon keskus. Siellä tuotettu terra sigillata oli arvostettua, ja sitä vietiin ympäri valtakunnan. Tuotanto alkoi kaupungissa n. 40 eaa. ja jatkui aina toisen vuosisadan puoliväliin asti.

Nähtävyydet 
Arezzon kuuluisin nähtävyys on San Fransescon kirkossa oleva freskosarja. Sen on tehnyt Piero della Francesca 1400-luvun puolivälissä. Freskot kertovat Todellisen ristin legendan.

Piazza Grande on kaupungin pääaukio. Sitä ympäröivät vaakunoin koristellut talot. Aukion lähellä oleva kirkko, La Pieve di Santa Maria, toimii hyvin maamerkkinä.

Aukion takana, mäen päällä, on suuri puisto. Sen itäreunalla on Medicien rakennuttama linna, Fortezza Medicea. Puiston vastakkaisella puolella on tuomiokirkko.

Arezzossa järjestetään vuosittain yksi Italian suurimmista rockfestivaaleista, Arezzo Wave. Se on ilmainen tapahtuma heinäkuun ensimmäisellä viikolla ja kerää noin 150 konserttiin yleisöä lähes 250 000. Suomalaisista siellä on esiintynyt Leningrad Cowboys.

Lähteet 
 Firenze ja Toscana, Tammi 2007
 Castrén, Paavo ja Pietilä-Castrén, Leena: Antiikin käsikirja. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin internetsivut 

Toscanan kaupungit
Arezzon maakunnan kunnat
Etruskien kaupungit
Arretium

Arretium (etruskiksi Aritim), nykyinen Arezzo, oli etruskien kaupunki lähellä Arnon yläjuoksua. Arretium lienee syntynyt vasta 500-luvulla eaa., mutta se kehittyi ja vaurastui hyvin nopeasti. Se toimitti suuren määrän aseita ja viljaa Rooman armeijan ja laivaston tarpeisiin toisen puunilaissodan aikana. Arretiumin alun perin 400-luvulla eaa. rakennettua kaupunginmuuria korjattiin 200-luvulla eaa., jolloin siitä tehtiin harvinainen umpitiilimuuri. Kaupungissa kehitettiin punasävyinen keramiikka, josta tuli Rooman keisariajan suosituin ja laajalle levinnein keramiikkalaji

Lähteet
Castrén, Paavo ja Pietilä-Castrén, Leena: Antiikin käsikirja. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

Viitteet 

Etruskien kaupungit
Leikkaus

Leikkaus voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

 leikkaus, geometriassa kahden suoran, käyrän, tason tai muun kuvion yhteinen piste tms.
 leikkaus, joukko-opissa joukko, johon kuuluvat annettujen joukkojen yhteiset alkiot
 leikkaus, saksilla suoritettava toiminta
 leikkaus, puuvartisten kasvien hoitotoimenpide
 leikkaus, kirurginen toimenpide
 leikkaus, elokuvan valmistuksen työvaihe
 leikkaus, kemikaalin leikkaus, ohennus tai jatkaminen.
Murheellisten laulujen maa

Murheellisten laulujen maa on suomalaisen Eppu Normaalin vuonna 1982 julkaistu single ja samanniminen kappale. Kappale julkaistiin vuonna 1982 albumilla Tie vie.

Kappale oli yhtyeen ensimmäinen menestyskappale, jota ei voi pitää punkkina tai uutena aaltona vaan se on lähempänä perinteistä suomirockia. Se oli alun perin tarkoitettu suomalaisen alakuloisen iskelmämusiikin parodiaksi. Se nousi singlelistalle sijalle 3 ja jukebox-listalle sijalle 2.

Kappaleen taustasta
Martti Syrjä kertoi televisio-ohjelmassa Lähikuvassa: Eppu Normaali (1983) kappaleen taustasta seuraavaa:

Myöhemmin, vuonna 2017 Syrjä kertoi seuraavaa:

Suosio äänestyksissä
”Murheellisten laulujen maa” on Eppu Normaalin tunnetuimpia lauluja ja tavallisesti kärkipäässä äänestyksissä, joissa valitaan kaikkien aikojen suomalaista (rock-)kappaletta. Se valittiin esimerkiksi Suosikki-nuortenlehden parhaaksi suomalaiseksi rock-kappaleeksi vuonna 1982. Kappale pärjäsi hyvin myös Helsingin Sanomien järjestämässä äänestyksessä, jossa etsittiin Suomen synkintä laulua. Äänestyksen perusteella koottiin albumi Synkkien laulujen maa, jolla kappale on mukana.

Julkaisut

Singlet 
 7" single julkaistu 05/1982
 A-puoli: ”Murheellisten laulujen maa”, B-puoli: ”Pink Panther theme” (säv. Henry Mancini)

7"-singleversio julkaistiin myös osana Singlet 1978–1991 -boksia (2003), joka koostui 20 CD-singlestä.

Albumeilla 
 Tie vie (1982)
 Pop pop pop (kokoelma, 1982)
 Poko-klassikot (mini-LP, 1987)
 Lyömättömät (1989)
 Onko vielä pitkä matka jonnekin? (live, 1994)
 Repullinen hittejä (1996)
 Elävänä stadionilla (DVD, 2005)

Muiden esittämänä 
 Anna Eriksson - Synkkien laulujen maa (2006)
 Paleface - Albumilla Eput rautaa (2014)
 J.M.K.E - Albumilla Jasonit ei huvita (2011)

Lähteet

Eppu Normaalin kappaleet
Vuoden 1982 kappaleet
Johnny Hartman

John Maurice "Johnny" Hartman  (23. heinäkuuta 1923 Chicago - 15. syyskuuta 1983) oli yhdysvaltalainen jazzlaulaja, joka parhaiten tunnettiin jazzballadien tulkitsijana. Hartmanin parhaimpana levynä pidetään hänen vuonna 1963 tekemäänsä John Coltrane and Johnny Hartman -albumiaan, joka sisältää muun muassa jazzstandardin "Lush Life" ja joka pääsi Grammy Hall of Fameen vuonna 2000.  Hartman on levyttänyt myös Earl Hinesin ja Dizzy Gillespien kanssa sekä lukuisia levyjä omalla nimellään eri levy-yhtiöille.  Hartmanin lauluja on kuultu Clint Eastwoodin elokuvan Hiljaiset sillat soundtrackillä.

Aiheesta muualla 
NPR:n artikkeli 

Yhdysvaltalaiset jazzlaulajat
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinto

Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinto () on ruotsalainen 30 000 kruunun suuruinen kirjallisuuspalkinto, jonka Svenska Dagbladet jakaa vuosittain. Palkinto perustettiin vuonna 1944, kun lehti juhlisti 60-vuotista toimintaansa.

Palkitut
 1944 Harry Martinson, Lars Ahlin, Elly Jannes, Ole Torvalds
 1945 Sivar Arnér, Björn-Erik Höijer, Arne Nyman, Marianne Alopaeus, Nils Åke Malmström, Astrid Lindgren, Anna Lisa Lundkvist
 1946 Stig Dagerman, Tage Aurell, Bengt Anderberg
 1947 Erik Lindegren, Otto Karl-Oskarsson, Solveig von Schoultz, Hans Bergrahm
 1948 Stina Aronson, Vilgot Sjöman, Ragnar Bengtsson, Bengt V. Wall, Åke Holmberg
 1949 Werner Aspenström, Folke Dahlberg, Lars Göransson, Owe Husáhr
 1950 Gustaf Rune Eriks, Tore Zetterholm, Hans Erik Hjertén, Britt G. Hallqvist
 1951 Willy Kyrklund, Staffan Larsson, Per Anders Fogelström, Viveca Hollmerus
 1952 Ulla Isaksson, Bertil Schütt, Ragnar Thoursie, Sandro Key-Åberg, Tove Jansson
 1953 Sara Lidman, Oscar Parland
 1954 Lise Drougge, Birger Vikström, Folke Isaksson
 1955 Elsa Grave, Hans Peterson
 1956 Walter Ljungquist
 1957 Birgitta Trotzig, Erland Josephson
 1958 Lars Gyllensten, Åke Wassing
 1959 Bengt Söderbergh, Kurt Salomonson
 1960 Lars Gustafsson
 1961 Bo Carpelan
 1962 Gunnar E. Sandgren
 1963 Per Olof Sundman
 1964 Peder Sjögren
 1965 Per Wahlöö
 1966 P. O. Enquist
 1967 Sven Lindqvist
 1968 Stig Claesson
 1969 Per Gunnar Evander
 1970 Sven Delblanc
 1971 Gösta Friberg
 1972 Rita Tornborg
 1973 P. C. Jersild
 1974 Hans Granlid
 1975 Kjell Espmark
 1976 Göran Tunström
 1977 Gerda Antti
 1978 Tobias Berggren
 1979 Göran Sonnevi
 1980 Anna Westberg
 1981 Heidi von Born
 1982 Lars Andersson
 1983 Peeter Puide
 1984 Sun Axelsson
 1985 Peter Nilson
 1986 Christer Eriksson
 1987 Ernst Brunner
 1988 Konny Isgren
 1989 Kristina Lugn
 1990 Urban Andersson
 1991 Inger Edelfeldt
 1992 Sigrid Combüchen
 1993 Agneta Pleijel
 1994 Eva Runefelt
 1995 Gunnar Harding
 1996 Peter Kihlgård
 1997 Carola Hansson
 1998 Ellen Mattson
 1999 Per Odensten
 2000 Anne-Marie Berglund
 2001 Maja Lundgren
 2002 Stewe Claeson
 2003 Christine Falkenland
 2004 Birgitta Lillpers
 2005 Jesper Svenbro
 2006 Lars Jakobson
 2007 Arne Johnsson
 2008 Li Li
 2009 Johanna Holmström
 2010 Peter Törnqvist
 2011 Mara Lee
 2012 Johannes Anyuru
 2013 Lena Andersson
 2014 Kristina Sandberg
 2015 Ola Nilsson
 2016 Lina Wolff
 2017 Tove Folkesson
 2018 Linnea Axelsson
 2019 Amanda Svensson
 2020 Karin Smirnoff
 2021 Maxim Grigoriev

Lähde
 SvD:s Litteraturpristagare sedan 1944 (vuoteen 2006) Svenska Dagbladet 29.11.2004 (Arkistoitu lähde)
 

Ruotsalaiset kirjallisuuspalkinnot
Ralph Boston

Ralph Boston (s. 9. toukokuuta 1939 Laurel, Mississippi) on yhdysvaltalainen pituushyppääjä ja olympiavoittaja.

Olympialaisissa Boston ylsi mitaleille kolme kertaa. Roomasta 1960 hän voitti kultaa tuloksella 812, Tokiosta 1964 hopeaa tuloksella 803 sekä Méxicosta 1968 pronssia tuloksella 816. Boston voitti Yhdysvaltain kansallisen mestaruuden kuusi kertaa perätysten, vuosina 1961–1966. Pan American -kisoissa Boston voitti 1963 ja 1967.

Elokuun 21. päivänä 1960 Walnutissa Boston rikkoi legendaarisen Jesse Owensin 25 vuotta voimassa olleen maailmanennätyksen hyppäämällä 821. Boston paransi tai sivusi sen jälkeen ME:tä vielä viisi kertaa, paras tulos Modestossa vuonna 1965 hypätty 835. Hänelle kirjattiin tulos 850 (1964), mutta sitä ei hyväksytty ennätykseksi, koska kentältä puuttui tuulimittari. Boston lopetti uransa pian Méxicon olympialaisten jälkeen. Näissä kisoissa Bob Beamon vei Bostonilta maailmanennätyksen parantaen sitä yli puoli metriä lukemiin 890.

Ralph Boston syntyi kymmenlapsisen perheen kuopuksena ja aloitti urheiluharrastuksensa lukiossa. Hän oli lahjakas yleisurheilija ja saavutti lupaavia tuloksia muissakin lajeissa. Hän hyppäsi korkeutta 205 ja kolmiloikkaa 15,89 sekä juoksi 110 metrin aidat aikaan 13,7. 

Urheilu-uransa jälkeen Boston siirtyi liike-elämän palvelukseen. Hän toimi muun muassa telekommunikaatioyhtymä Ericssonin johtotehtävissä. Nykyään hän on eläkkeellä ja harrastaa innokkaasti golfia.

Ennätyshypyt 
 821 (ME, 1960)
 824 (ME, 1961)
 828 (ME, 1961)
 829 (USA:n ennätys, 1964)
 831 (jaettu ME, 1964)
 834 (ME, 1964)
 835 (ME, 1965)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 The African American Registry (englanniksi)
 Ralph Bostonin ura (englanniksi)
 PBS.org / Ralph Bostonin haastattelu (englanniksi)
 Athleticslinks.com / Bostonin haastattelu (englanniksi)

Yhdysvaltalaiset pituushyppääjät
Yhdysvaltalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1939 syntyneet
Elävät henkilöt
Norberto Fontana

Norberto Fontana, (s. 20. tammikuuta 1975 Arrecifes, Argentiina) on argentiinalainen kilpa-autoilija ja entinen Formula 1 -kuljettaja.

Fontana ajoi neljä F-ykkösten GP:tä Sauber-tallissa 1997, ja sijoittui kahdesti yhdeksänneksi (Britannian ja Saksan GP:ssä) ja kerran 14:nneksi. Yksi kisa päättyi keskeytykseen. Fontana ei saavuttanut MM-pisteitä.

Norberto Fontana aloitti kilpa-autoiluharrastuksen kahdeksanvuotiaana. Vuonna 1989 hän sijoittui toiseksi ja seuraavana vuonna neljänneksi Buenos Airesin karting-sarjassa. Vuonna 1991 hän voitti sarjan, siirtyi Argentiinan Formula Renault -luokkaan 1992 ja Sveitsin Formula Ford -sarjaan 1993. Renaulteissa ei tullut menestystä, mutta Sveitsissä Fontana voitti 1600-sarjan ja sijoittui Euroopan Formula Ford 1800-sarjassa kakkoseksi.

Seuraava etappi oli Saksan Formula 3 -sarja, jossa Fontana kolmella osakilpailuvoitollaan otti kuudennen sijan kaudella 1994. Seuraava vuosi toi 10 osakilpailuvoittoa ja sarjan mestaruuden ennen Ralf Schumacheria, Jarno Trullia ja Alexander Wurzia. Vuonna 1996 Fontana sijoittui Formula Nippon -sarjassa kuudenneksi ja vuonna 1997 kolmanneksi.

Nämä saavutukset avasivat Fontanalle mahdollisuuden F1-uraan, joka kuitenkin jäi lyhyeksi. Hän ajoi neljä GP:tä Sauberilla tuuraten tallin vakinaista kuljettajaa Gianni Morbidellia, joka toipui törmäyksessä saamistaan vammoista. Sauber-pestin jälkeen Fontana testasi Minardi-autoa kaudella 1999.

Monien muiden entisten F1-kuljettajien tavoin Fontana osallistui Yhdysvaltain Cart-sarjaan vuonna 2000, mutta ilman menestystä. Vuonna 2002 hän voitti Argentiinassa ajetun vakioautosarjan, sijoittui samassa luokassa kolmanneksi 2003 ja viidenneksi 2004.

Lähteet

Aiheesta muualla
 F1-rejects / Fontana 

Argentiinalaiset Formula 1 -kuljettajat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Najd

Najd tai Nejd () on Arabian niemimaan historiallinen alue Saudi-Arabian keskiosassa. Najd on pääosin kivistä aavikkotasankoa, joka viettää itäänpäin länsiosan Hijazvuorilta.  Se rajoittuu hiekka-aavikkoon kolmessa ilmansuunnassa: pohjoisessa Nafudiin, idässä pitkään Dahnan käytävään (Al-Dahnāʾ), ja etelässä suureen Rub al Khaliin. Korkeus merenpinnasta vaihtelee 762 ja 1 525 metrin välillä.

Itäosassa Jabal Tuwayqin (vuoren) lähistöllä ja Al-ʿAramah tasangolla on keidasasutuksia, muualla alue on harvakseen asuttua. Keidasalueista  mainittakoon Al-Kharj, Al-Maḥmal, Al-Sudayr, Al-Washm, Al-ʿĀriḍ, Al-Qaṣīm ja Jabal Shammar.

Kuiva alue oli jakautunut poliittisesti kilpailevien heimojen kesken 1700-luvun puoliväliin saakka, jolloin siitä tuli wahhabiitien kannattajien keskus. Oppineen Muḥammad ibn ʿAbd al-Wahhābin ja Āl Saʿūdin suvun johdolla Najd yhdistettiin ja Mekka liitettiin alueeseen vuonna 1803. Osmanit vastustivat tätä laajenemispolitiikkaa, ja valtasivat maakuntakeskus Al-Dirʿiyyan. Saudin suku sai alueen nopeasti takaisin hallintaansa. Vuonna 1824 Najdin pääkaupungiksi tuli Riad, minkä jälkeen dynastia on hallinnut aluetta lukuun ottamatta lyhyttä jaksoa 1900-luvun taitteessa, jolloin Rashīd-dynastia piti valtaa. Abdul Aziz ibn Abdul Rahman ibn Saudin johdolla wahhabiitit ottivat alueen uudelleen haltuunsa. Vuonna 1921 alueelle perustettiin Nejdin sulttaanikunta. Vuonna  1932 Ibn Saud julisti Saudi-Arabian perustetuksi, jolloin Najdin keskuksesta Riadista tuli koko kuningaskunnan pääkaupunki.

Lähteet

Saudi-Arabian maantiede
Ylängöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Blended-viski

Blended-viskiksi tai sekoiteviskiksi kutsutaan viskiä, joka on useamman eri tislaamon viskien sekoite. Blended-viskiin voidaan käyttää sekä mallasviskiä että jyväviskiä. Lisäksi voidaan käyttää myös maissiviskiä.

Blended-viskeistä yritetään sekoittaa mahdollisimman tasapainoisen makuisia. Ne ovatkin yleensä yksinkertaisempia kuin moniulotteiset mallasviskit, tosin usein myös halvempia. Blended-viskejä tehdään ympäri maailmaa, ja ne kattavatkin yli 90 % koko maailman viskintuotannosta. Tunnetuimmat tulevat kuitenkin Skotlannista.

Tunnettuja sekoiteviskejä ovat muun muassa Cutty Sark, Johnnie Walker, Ballantine's, Chivas Regal, The Famous Grouse, Hankey Bannister Skotlannista sekä Jameson, Paddy ja Powers Irlannista.

Viskit
Aleksandr Rumjantsev

Aleksandr Jurjevitš Rumjantsev () (s. 26. heinäkuuta 1945 Kuška, Turkmenistanin sosialistinen neuvostotasavalta) on venäläinen fyysikko ja diplomaatti, entinen Venäjän Suomen-suurlähettiläs.

Rumjantsevin erikoisala on kokeellinen kiinteän olomuodon fysiikka. Hän valmistui vuonna 1969 ja työskenteli pitkään Kurtšatovin atomienergiainstituutissa, jonka johtajaksi hän eteni 1994. Hänestä tuli Venäjän tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen vuonna 1997 ja akateemikko eli täysjäsen 2000. Vuosina 2001–2004 Rumjantsev oli Venäjän atomienergiaministeri ja  sen jälkeen ministeriön tehtäviä jatkaneen Rosatomin johtaja 2004–2005.

Venäjän täysvaltainen Suomen suurlähettiläs Rumjantsev oli 2006–2017. Nykyisin hän on diplomaattikunnan vanhin.

Aiheesta muualla
Rumjantsevin profiili Venäjän tiedeakatemian sivulla 
Suurlähettiläs Aleksander Rumjantsevin haastattelu uusisuomi.fi:ssä , 11.10.2007
Venäjä aloittaa ydinpolttoaineen toimittamisen Iranille 

Venäjän federaation suurlähettiläät
Venäläiset fyysikot
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Moninon ilmailumuseo

Venäjän federaation ilmavoimien keskusmuseo sijaitsee Moninossa, minkä vuoksi se tunnetaan myös nimellä Moninon ilmailumuseo. Sen kokoelmat sisältävät neuvostoliittolaisia ja venäläisiä sotilaslentokoneita.

Museo sijaitsee 40 km:n päässä Moskovasta entisellä Moninon lentokentällä, joka oli toiminnassa vuosina 1932-1956. Museo perustettiin vuonna 1958 ja avattiin vuonna 1960. Pitkään näyttely ei ollut julkinen ainakaan ulkomaalaisille. Siellä oli esillä mm. eri suunnittelutoimistojen (OKB) salaisia prototyyppejä. Vuonna 2001 se tuli täysin julkiseksi. Venäjän lentokoneteollisuus tukee museon toimintaa.

Museossa on esillä venäläisen ilmailun kehityskaari. Kokoelmissa on noin 150 lentokonetta ja helikopteria.

Museon välittömässä läheisyydessä on Venäjän Ilmavoimien sotilasakatemia J. A. Gagarin.

Ulkomaalaisilta vierailijoilta vaaditaan etukäteen ilmoittautuminen (passitiedot).

Aiheesta muualla

Museon venäjänkielinen kotisivu
 http://home.wanadoo.nl/marcel32/monino1/index.html 
 http://aeroweb.lucia.it/~agretch/Monino/MoninoImages.html 
 http://www.samolet.co.uk/monino.html

Ilmailumuseot
Venäjän museot
Aselajimuseot