joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Fiona Graham

Fiona Caroline Graham, taiteilijanimeltään Sayuki (s. 15. syyskuuta 1961 Melbourne, Australia) on antropologi ja ensimmäinen perinteisen geishakoulutuksen läpikäynyt länsimaalainen geisha. Graham väitteli sosiaaliantropologian tohtoriksi Oxfordin yliopistossa, ja hän erikoistuu japanilaiseen yhteiskuntaan. Hän on viettänyt puolet elämästään Japanissa ja muun muassa valmistunut Keion yliopistosta.

Geisha-ura
Graham debytoi geishana joulukuussa 2007 nimellä Sayuki. Hän on esiintynyt haastatteluissa "ensimmäisenä valkoihoisena geishana", mikä ei pidä paikkaansa, koska Liza Dalby työskenteli geishana ennen Grahamia. Dalby ei kuitenkaan käynyt läpi perinteistä koulutusta, debytoinut muodollisesti tai työskennellyt geishajärjestön alaisena kuten Graham.

Graham työskentelee geishana Asakusassa, joka on yksi Tokion kuudesta geisha-alueesta. Helmikuusta 2011 lähtien Graham ei ole ollut enää Asakusan geishajärjestön hyväksymä, joskin hän on jatkanut työskentelyään geishana.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sayukin virallinen sivusto

Antropologit
Australialaiset elokuvaohjaajat
Australialaiset tieteilijät
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Australialaiset taiteilijat
Vigilante (sarjakuvahahmo)

Vigilante on DC Comicsin kustantama sarjakuvahahmo ja supersankari, jonka loivat  Mort Weisinger ja Mort Meskin. Alkuperäinen Vigilante esiintyi Action Comics -sarjakuvassa vuonna 1941. DC-universumissa on useampia samannimisiä hahmoja jotka ovat kantaneet Vigilanten roolia; Greg Saunders (1941), Adrian Chase (1983), Alan Welles (1985), Dave Winston (1986), Patricia Trayce (1992) ja Justin Powell (2005).

Vigilante muissa medioissa

Elokuva

Vuonna 1947 Columbia Pictures julkaisi 15 tarinaa sisältävän elokuvan The Vigilante: Fighting Hero of the West, joka perustui löyhästi nimikkosarjakuvaansa. Hahmo toimi elokuvassa villinlännen aikaisen hallituksen naamioituneena salaisena agenttina, joka tutki katoamisia ja ryöstöjä. Vigilantea näytteli Ralph Byrd.

Animaatio
Alkuperäinen Vigilante esiintyi animaatiosarjassa Justice League Unlimited vuonna 2005. Sen asukokonaisuus oli samanlainen kuin sarjakuvissa. Hahmo nähtiin usein Shining Knightin kanssa vapaa-ajalla ja taistelujen aikana.

Videopelit
Vigilante esiintyy vuonna 2010 videopelissä DC Universe Online, jossa se ei ole pelattavana hahmona.

Hahmoa näytelleet

Lähteet

DC-universumin supersankarit
DC-universumin sankarit ilman yli-inhimillisiä kykyjä
Kuvitteelliset westernhahmot
Flight of the Conchords (televisiosarja)

Flight of the Conchords on komediasarja, joka seuraa uusiseelantilaisen Flight of the Conchords -musiikkiduon seikkailuja sen pyrkiessä menestykseen ja maineeseen New Yorkissa. Sarjan kaksi päänäyttelijää Jemaine Clement ja Bret McKenzie esittävät fiktiivisiä versioita itsestään. Muissa keskeisissä rooleissa näyttelevät Rhys Darby, Kristen Schaal ja Arj Barker, minkä lisäksi sarjassa on monia vierailevia tähtiä.

Sarjan ovat luoneet James Bobin, Jemaine Clement ja Bret McKenzie. Bobin on pääkäsikirjoittaja ja ohjaaja. Ensimmäinen jakso esitettiin HBO-kanavalla 17. kesäkuuta 2007. Sarjan toinen tuotantokausi alkoi 18. tammikuuta 2009.

Sarjan ensimmäinen tuotantokausi esitettiin Suomessa Yle TV2:lla syksyllä 2008.

Juoni
Sarja seuraa kahden entisen paimenen Jemainen ja Bretin (Jemaine Clement ja Bret McKenzie) päivittäistä elämää New Yorkissa, jonne he ovat muuttaneet Uudesta-Seelannista musiikillisen menestyksen toivossa. Duon managerina toimii Murray (Rhys Darby), jonka "sivutyö" on Uuden-Seelannin konsulaatissa. Yhtyeellä on yksi fani Mel (Kristen Schaal), jolla on lähinnä pakkomielle yhtyettä kohtaan. Duolla on myös yksi ystävä Dave (Arj Barker),  joka omistaa paikallisen panttilainaamon.

Seikkailuja rytmittävät kaksikon esittämät laulut, jotka kertovat niin ankeasta suurkaupunkielämästä kuin lukuisista ihmissuhdesotkuistakin. Musiikin tyylilaji karkaa välillä folkista aina bossa novaan tai hip hopiin (miesten rap-pseudonyymit ovat Hip-Hopopotamus ja Rhymenoceros).

Lähteet

Aiheesta muualla
 Flight of the Conchordsin virallinen sivusto
 HBO:n sivusto

Yhdysvaltalaiset komediasarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
HBO:n televisio-ohjelmat
The Hoosiers

The Hoosiers (aiemmin The Hoosier Complex) on britannialainen vuonna 2003 perustettu pop rock -yhtye. Se muodostuu brittiläisistä Irwin Sparkesista ja Alphonso "Alan" Sharlandista.

Yhtyeen ensimmäinen single "Worried About Ray" sijoittui viidenneksi Britannian singlelistalla heinäkuussa 2007. Yhtyeen debyyttialbumi The Trick to Life saavutti ensimmäisen sijan Britannian albumilistalla lokakuussa 2007 ja myi lopulta tuplaplatinaa.

Yhtyeen pitkäaikainen basisti ja kitaristi, ruotsalainen Martin Skarendahl erosi yhtyeestä heinäkuussa 2015.

Diskografia

Albumit

2007: The Trick To Life
2010: The Illusion Of Safety
2014: The News from Nowhere
2015: The Secret Service
2019: Greatest Hit(s)

Singlet
2007: Worried About Ray
2007: Goodbye Mr. A
2008: Worst Case Scenario
2008: Cops and Robbers
2008: Run Rabbit Run
2010: Choices
2011: Bumpy Ride
2014: Somewhere in the Distance

Musiikkivideot
2007: Worried About Ray
2007: Goodbye Mr. A
2008: Worst Case Scenario
2008: Cops and Robbers
2010: Choices
2010: Unlikely Hero (I Like Everybody)
2011: Bumpy Ride

Lähteet

Aiheesta muualla
 Yhtyeen viralliset kotisivut

Brittiläiset pop rock -yhtyeet
Brittiläiset indie rock -yhtyeet
Brittiläiset indie pop -yhtyeet
2000-vuosikymmenen yhtyeet ja sooloartistit
Lintuopas – Euroopan ja Välimeren alueen linnut

Lintuopas – Euroopan ja Välimeren alueen linnut (ruotsinkielinen alkuteos Fågelguiden – Europas och Medelhavsområdets fåglar i fält) on lintujen tunnistamiseen tarkoitettu tietokirja. Sen ovat kirjoittaneet ruotsalainen Lars Svensson ja englantilainen Peter J. Grant, sekä kuvittaneet irlantilainen Killian Mullarney ja ruotsalainen Dan Zetterström. Yhdysvaltalainen Larry McQueen on maalannut sivujen 362–365 amerikkalaiset lajit.

Kirja esittelee kaikki Euroopan, Välimeren alueen ja Pohjois-Afrikan linnut sekä lajit, joita tavataan suurimmassa osassa Lähi-itää. Kirja esittelee yhteensä 850 lintulajia joista 750 seikkaperäisesti. Linnut esitetään kaikissa puvuissa (sukupuoli, ikä, vuodenaika ja elinympäristö). Kirja on pehmeäkantinen maasto-opas ja siitä on myös tehty isompi kovakantinen versio Suuri Lintukirja – Euroopan ja Välimeren alueen linnut.

Lintuopas – Euroopan ja Välimeren alueen linnut -kirjaa pidetään yleisesti yhtenä parhaista lintukirjoista nimenomaan sen yksityiskohtaisesti tehtyjen kuvataulujen ansiosta.

Kirjan teko 
Svensson, joka oli jo vuonna 1965 lähettänyt luonnoskuvia englantilaiselle kustantamolle ja tullut hylätyksi, tapasi Grantin ja Mullarneyn vuonna 1982 Ruotsissa ja sai heidät mukaan tekemään kirjaa. Alusta alkaen hankkeessa oli mukana ruotsalainen kirjakustantamo Bonnier ja englantilainen HarperCollins. Peter Grant ehti vain luonnostella kuikkien-lokkilintujen lajikuvaukset ennen kuolemaansa vuonna 1990. Myöhemmin kirjan tekoon tuli mukaan Zetterstöm, joka maalasi kuvatauluja. Alun perin kirjan piti valmistua 3–4 vuodessa, mutta koska tekijät tavoittelivat täydellisyyttä se veikin aikaa lähes 15 vuotta.

Suomalainen laitos 
Kirjan ovat suomentaneet ja Suomen oloihin mukauttaneet Hannu Jännes ja Pekka J. Nikander. Käännöstyössä on seurattu tarkasti alkuperäistä tekstiä, mutta tilanpuutteen vuoksi osa siitä on jouduttu karsimaan, kuitenkaan kirjan käyttökelpoisuutta määritysoppaana vähentämättä. Lajikuvausten esiintymistunnukset on vaihdettu Suomen oloon sopiviksi. Ne perustuvat Suomen pesimälinnuston osalta teokseen Muuttuva pesimälinnusto ja harvinaisuuksien osalta BirdLife Suomen ja Suomen Lintutieteellisen Yhdistyksen ylläpitämään rariteettikomitean julkaisemiin havaintoihin sekä Suomen Linnusto -kirjaan. Myös elinympäristökuvauksia on täydennetty Suomen oloihin sopivimmiksi.

Vuonna 2010 kirjasta ilmestyi uusi korjattu laitos. Uudessa versiossa on vanhaan verrattuna muun muassa lähes neljännes uusia kuvia ja tekstejä. Lisäksi monet lajit on jaettu omiksi lajeikseen. Uuden laitoksen ISBN on 978-951-1-21351-2.

Vuonna 2015 kirjasta ilmestyi uusi päivitetty painos. Tietoja on tarkistettu, levinneisyyskarttoja päivitetty ja lajien tieteellisiä nimiä on ajantasaistettu. Joitain alalajeja on jaettu omiksi lajeikseen viimeisimpien taksonomisten tulkintojen mukaan. Sivumäärä 440. Päivitetyn painoksen ISBN on 978-951-1-29509-9.

Katso myös
Luettelo lintukirjoista

Lähteet 

Kirjat linnuista
Vuoden 1999 kirjat
Consumed by Your Poison



Consumed by Your Poison kanadalaisen deathcore-yhtye Despised Iconin esikoisalbumi, joka julkaistiin 2. lokakuuta 2002. Albumi uudelleenjulkaistiin 4. huhtikuuta 2006 levymerkillä Century Media Records.

Kappaleet

Uudelleenjulkaisun uudelleenäänitetyt bonusraidat

Kokoonpano 
 Marie-Hélène Landry – laulu
 Steve Marois – laulu
 Eric Jarrin – kitara
 Yannick St-Amand – kitara
 Sebastien Piché – basso
 Alexandre Erian – rummut

Lähteet 

Vuoden 2002 esikoisalbumit
Despised Iconin albumit
Gesterbyn koulu

Gesterbyn koulu on Kirkkonummella Gesterbyn kunnanosassa sijaitseva peruskoulu. Koulussa annetaan opetusta luokka-asteille 1–6. Oppilaita koulussa on noin 450 ja opettajia noin 25. Koulussa on kielikylpyopetusta. Rehtorina toimii Raija Vahasalo.

Aiheesta muualla 
 Gesterbyn koulun omat sivut
 Koulu Kirkkonummen kunnan sivuilla

Kirkkonummen peruskoulut
Anni Ihamäki

Anni Ihamäki (o.s. Henttu, ent. Hautala, s. 17. huhtikuuta 1982) on suomalainen radio- ja tv-juontaja.

Hän on juontanut Radio Suomipopilla Aamulypsy-ohjelmaa vuosina 2006–2009 sekä uudelleen vuodesta 2013 alkaen.

Ihamäki toimi Aamulypsyn ensimmäisenä juontajana yhdessä Jaajo Linnonmaan kanssa ennen jäämistään äitiyslomalle heinäkuussa 2009. Hän palasi radioaalloille vuoden 2011 alussa Arttu Harkin kanssa Radio Suomipopin Valtakunnan viralliseen iltapäivään.

Vuosina 2011 ja 2012 Ihamäki oli The Voicen Heräämön aamujuontajana yhdessä Niko Kivelän, Teemu Vesterisen, Sami Hedbergin, Suvi Hartlinin ja Juha Västin kanssa. Tammikuussa 2013 Ihamäki palasi Radio Suomipopin Aamulypsyn juontajaksi yhdessä Jaajo Linnonmaan, Juha Perälän ja Juha Vuorisen kanssa. Vuonna 2019 Juha Perälän jäätyä pois ohjelmasta Ihamäen ja Linnonmaan kollegaksi tuli Tuukka Ritokoski. Anni Ihamäki jäi äitiyslomalle Aamulypsystä syyskuussa 2020. 

Ihamäki on juontanut Nelosella Kielletty rakkaus-, Kadonneen jäljillä- ja Kaikki vastaan 1 -televisio-ohjelmia. Syksyllä 2017 hän juonsi Juuso Mäkilähteen kanssa Idolsin kahdeksatta kautta. Vuonna 2019 hän juonsi ohjelmaa Mitä lapsesi tekisi.

Lisäksi Anni Ihamäki toimi ääninäyttelijänä sivuroolissa Angry Birds -elokuvassa sekä näyttelijänä elokuvassa Luokkakokous 2 – Polttarit.

Vuonna 2018 Otava julkaisi Annin ruokakirja -nimisen reseptikirjan. Kirjan toinen osa julkaistiin vuonna 2019 ja kolmas osa julkaistaan vuonna 2021.

Ihamäki on suunnitellut oman farkkumalliston suomalaiselle Very Nice -brändille.

Huhtikuussa 2021 Suplassa julkaistiin Ihamäen ja Tuija Pehkosen juontama Hautala & Pehkonen -podcast.

Ihamäki juonsi vuoden 2021 Big Brother Suomi VIP -ohjelmaa yhdessä Tinni Wikströmin ja Kimmo Vehviläisen kanssa.

Ihamäki juontaa vuoden 2022 Big Brother Suomi -ohjelmaa.

Filmografia

Televisiosarjat

Yksityiselämä 
Ihamäki oli kihloissa stand-up koomikko Niko Kivelän kanssa vuosina 2018–2019. Ihamäellä on aiemmasta suhteestaan vuonna 2009 syntynyt poika.

Anni Ihamäki avioitui elokuussa 2022 muusikko Ilkka Ihamäen (Hovimuusikko Ilkka) kanssa. Heillä on lokakuussa 2020 ja maaliskuussa 2022 syntyneet lapset.

Lähteet 

Suomalaiset juontajat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Karakalpakit

Karakalpakit (karakalpakiksi qaraqalpaqlar) ovat Uzbekistaniin kuuluvassa Karakalpakiassa asuva turkkilaista karakalpakin kieltä puhuva kansa.

Karakalpakian lisäksi karakalpakkeja asuu Uzbekistanin Ferganan ja Horezmin alueilla, Turkmenistanissa, Kazakstanissa ja Afganistanissa. Vuonna 1989 Neuvostoliitossa oli 423 500 karakalpakkia, joista 389 100 asui Karakalpakiassa. Afganistanissa karakalpakkeja arvioidaan olevan noin 5 000 henkeä. Karakalpakin lisäksi he puhuvat uzbekkia, venäjää ja Afganistanissa daria. Perinteinen uskonto on sunnalainen islam.

Karakalpakkien varhaisimpia esi-isiä ovat Araljärven eteläpuolella 600–100-luvuilla eaa. asuneet sakat, joihin 500–700-luvuilla sekoittui turkkilaisia heimoja. Kansan muodostumiseen osallistuivat 700–900-luvuilla petšenegit ja oguusit, myöhemmin kiptšakit ja 1300–1400-luvuilla nogait. Karakalpakit mainitaan keskiaasialaisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1500-luvun lopussa. 1700-luvun puoliväliin saakka he asuivat Syrdarjan keski- ja alajuoksulla. Myöhemmin suurin osa siirtyi Syrdarjan läntisen laskujoen Žanadarjan varrelle. Vuonna 1811 karakalpakit liitettiin Hivan kaanikuntaan ja heidät siirrettiin Amudarjan suistoon. Vuodesta 1873 lähtien Amudarjan länsipuolinen alue kuului Venäjään. Yhteiskuntajärjestys perustui feodalismiin sekä patriarkaalisiin heimo- ja sukuyhteisöihin. Vuonna 1925 perustettiin Karakalpakian autonominen alue, josta vuonna 1932 tuli Uzbekistaniin kuuluva autonominen tasavalta.

Perinteisiä elinkeinoja ovat puolipaimentolaisuuteen perustuva karjanhoito, keinokasteluviljely ja kalastus. Asumuksina toimivat jurtta ja savitiilitalot. Miehet pitivät mustia lammaslakkeja, joihin kansan nimitys pohjautuu. Ruokavalion perustana olivat jauhot ja suurimot, maitotuotteet ja paistettu kala. Rikas suullinen kansanperinne käsittää eeppisiä sankarirunoja, lyyrisiä ja riittilauluja, satuja ja legendoja.

Katso myös
 Karakalpakia
 Karakalpakin kieli

Lähteet

Aiheesta muualla

Turkkilaiset kansat
Uzbekistanin etniset ryhmät
The Healing Process


The Healing Process on kanadalaisen deathcoreyhtye Despised Iconin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 5. huhtikuuta 2005.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Marie-Hélène Landry – laulu
 Steve Marois – laulu
 Eric Jarrin – kitara
 Yannick St-Amand – kitara
 Sebastien Piché – basso
 Alexandre Erian – rummut

Arvostelut 
 AllMusic:

Lähteet 

Despised Iconin albumit
Vuoden 2005 albumit
Harmaapäälokki

Harmaapäälokki (Larus cirrocephalus) on eteläisen pallonpuoliskon lokkilintu.

Koko ja ulkonäkö 
Linnun pituus on 39–42 cm, siipien kärkiväli 100–115 cm ja paino 255–360 g. Se on hieman naurulokkia kookkaampi mutta kalalokkia pienempi, ja on olemukseltaan suuresti kaitanokkalokkia muistuttava. Aikuisen linnun pää on vaaleanharmaa, koivet ja nokka tummanpunaiset, selkäpuoli harmaa ja vatsapuoli, pyrstö sekä niska valkoiset. Siipisulat ovat mustat valkoisin kärkitäplin. Sukupuolet ovat saman näköisiä.

Esiintyminen 

Harmaapäälokki elää kahdella mantereella: nimialalaji cirrocephalus Etelä-Amerikassa Argentiinan, Brasilian, Paraguayn ja Perun kosteikoissa, alalaji poiocephalus laikuittain Afrikassa muun muassa Mauritaniassa, Tshadjärvellä, Keniassa, Sambiassa ja Etelä-Afrikassa. Maailmanlaajuisesti lajin elinympäristön ala on arvioitu 1–10 miljoonaksi neliökilometriksi ja populaatiokoko 240 000–440 000 yksilöksi. Pesimäajan ulkopuolella harmaapäälokit vaeltelevat laajalti.

Elinympäristö 
Harmaapäälokit elävät lisääntymisaikana monenlaisilla kosteikoilla niin järvien, jokien kuin meren rannoilla saarissa, lahdekkeissa, lammikoissa ja niemissä.

Lisääntyminen 
Pesä on joko avoimesti maassa tai kelluvien kasvien varassa. Munia on tavallisesti kaksi tai kolme. Pesii vain kerran kesän aikana. Molemmat emot huolehtivat poikasista.

Ravinto 
Lajin dieetti käsittää kaloja ja pieniä vedessä tai mudassa eläviä selkärangattomia. Syö myös kuolleita kaloja.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. – Oxford University Press. Hongkong.

Viitteet 

Lokit
Ivar Malmikoski

Ivar (Iivari) Mikael Malmikoski (2. toukokuuta 1927 Turku – 25. tammikuuta 2010) oli suomalainen nyrkkeilijä.

Malmikoski edusti Suomea  Helsingin 1952 olympialaisissa. Hän hävisi 67-kiloisten sarjan ensimmäisellä kierroksella Tanskan Victor Jørgensenille tuomariäänin 1–2. Vuonna 1955 hän saavutti Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hopeaa 75 kilogramman sarjassa.

Seuratasolla Malmikoski edusti Turun Urheiluliittoa ja Turun Jyryä. Hän voitti Suomen mestaruuden 67 kilogramman sarjassa vuosina 1951 ja 1952. Hän voitti Nyrkkeilyliiton mestaruuden vuonna 1954 sekä TUL:n mestaruuden vuosina 1952–1954.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset nyrkkeilijät
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Valle Resko

Valle Aleksander Resko (alk. Valfrid Aleksander Resch, 3. kesäkuuta 1910 Uusikirkko – 2. elokuuta 1988 Lahti) oli suomalainen nyrkkeilijä, pesäpalloilija ja urheilujohtaja.

Urheilu-ura
Valle Resko edusti Suomea kaksissa olympialaisissa.Amsterdamissa 1928 hän hävisi 61,2-kiloisten sarjassa ensimmäisellä kierroksella argentiinalaiselle Pascual Buonfigliolle pistein 0–3  ja Lontoossa 1948 73-kiloisten sarjassa ensimmäisellä kierroksella unkarilaiselle László Pappille tyrmäyksellä toisessa erässä; Papp voitti lopulta kultaa. Budapestin EM-kilpailuissa 1930 Resko, silloiselta nimeltään Resch, hävisi ensimmäisessä ottelussaan sittemmin kultaa voittaneelle Saksan Josef Besselmannille teknillisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.

Resko voitti neljä Suomen mestaruutta: kääpiösarjassa 16-vuotiaana vuonna 1927, kevyessä sarjassa vuosina 1929 ja 1934 sekä keskisarjassa vuonna 1937. Hän edusti seuratasolla Viipurin Voimailijoita ja Viipurin Nyrkkeilijöitä, joista jälkimmäistä hän oli perustamassa. 

Resko pelasi myös pesäpalloa ja saavutti SM-hopeaa vuonna 1933 Lahden Mailaveikkojen riveissä. Hän edusti myös Viipurin Pallonlyöjiä ja Havin Kiriä.

Ura valmennus- ja urheilujohtotehtävissä
Resko toimi valmentajana jo vuosina 1929–1937. Nyrkkeilytuomarina ja juryn jäsenenä hän toimi vuosina 1934–1971 ja osallistui tässä toimessa vuosien 1952, 1960 ja 1964 olympialaisiin. Hän kehitti niin sanotut valkorystyskäsineet, jotka otettiin olympiatasolla käyttöön vuonna 1972. Hän oli Suomen Nyrkkeilyliiton varapuheenjohtaja vuosina 1939–1956 ja puheenjohtaja vuosina 1957–1971. Hän kuului kansainvälisen nyrkkeilyliiton (AIBA) hallitukseen vuosina 1957–1966. Suomen Valtakunnan Urheiluliiton hallituksessa hän istui 1949–1972.

Resko kirjoitti nyrkkeilyoppaat Nyrkkeilytaito (1931) ja Nyrkkeily – reilu peli (1947). Aaro Laine kirjoitti hänestä teoksen Valle Resko, kappale Suomen nyrkkeilyn historiaa (1944). Resko esiintyi vuoden 1952 olympialaisten kunniaksi ideoidussa elokuvassa Jees, olympialaiset, sanoi Ryhmy.

Valle Reskon poika Anssi Resko oli 1960-luvulla Suomen parhaita ratamoottoripyöräilijöitä.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset nyrkkeilijät
Suomalaiset pesäpalloilijat
Suomalaiset urheiluvaikuttajat
Suomalaiset nyrkkeilyvalmentajat
Suomalaiset nyrkkeilytuomarit
Vuonna 1910 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet
Tatra 12

Tatra 12 oli tšekkoslovakialaisen Tatran vuosina 1922–1933 valmistama henkilöauto. Auto oli parannettu versio edeltäjästään T11:stä. T12:n seuraajamalli oli T57.

Teknisesti uudenlainen Tatra 11 oli osoittanut toimivuutensa; erittäin kevyt mutta vääntöjäykkä keskusputkirunkorakenne sekä ilmajäähdytteinen moottori olivat kilpailevien valmistajien mustamaalaamiskampanjoista huolimatta saaneet ostavan yleisön vakuuttuneeksi auton luotettavuudesta. Epäilyksiä hälvensivät erityisesti hyvät tulokset vaativissa ralleissa, joista merkittävin oli 5 300 kilometrin mittainen Moskova – Tbilisi – Moskova.

Merkittävin parannus T12:ssa oli etuakselin jarrut, jotka puuttuivat edeltäjämallista. Myös moottorin tehoa oli kasvatettu.

Teknisiä tietoja

Moottori 

T12:n voimanlähteenä oli kaksisylinterinen, ilmajäähdytteinen bokserimoottori. Moottorin takana olleessa vauhtipyörässä oli tuuletin, jonka ympärillä oli ilmavirtaa ohjaava kokoojapelti. Sylinterien jäähdytysrivotus oli muotoiltu ilmavirran suunnan mukaisesti. Moottorin lohko oli valmistettu duralumiinista. Kampiakseli oli vierintälaakeroitu. Polttoaineensyötöstä vastasi Zenith 26 ABC -kaasutin. Moottorin teho oli noin 9 kW.

Moottorin öljynkulutus oli 2,5 dl /100 km ja sen ulkopuolelle oli sijoitettu tankki, josta valui öljyä moottoriin. Autossa oli Boschin magneettosytytys. Auto oli varustettu sähköisellä käynnistysmoottorilla. Sähköjärjestelmä oli 6-volttinen.

Runkorakenne ja voimansiirto 

Moottorin takana oli kuiva nelilevyinen kytkin, joka välitti voiman neliportaiseen vaihteistoon, jossa oli alumiinirunko. Vaihteisto oli kiinnitetty takapäästään keskusputkirunkoon, jonka sisällä kulki voimansiirtoakseli. Runkoputken takapäässä oli vetopyörästö, johon oli rakennettu heilurityyppinen erillisjousitus. Taka-akseli oli jousitettu poikittain asennetun, puolielliptisen lehtijousen avulla, joka oli kiinnitetty keskeltä vetopyörästön runkoon ja päistään jarrukilpiin. Auton moottori makasi jäykällä etuakselilla olleen poikittaisen lehtijousen päällä. Erillisiä iskunvaimentimia ei ollut, vaan jousilehtien välinen kitka vaimensi joustoliikettä.

Kullakin pyörällä oli mekaanisella välityksellä toimivat rumpujarrut. Takajarrurummuissa oli kaksi paria jarrukenkiä, joista toinen pari oli seisontajarrua varten.

Korimallit 

T12:sta oli useita korimalleja, muun muassa avo- ja umpikoriset, kaksioviset henkilöautot sekä tavarankuljetukseen tarkoitettuja muunnelmia.

Unkarilainen Unitás kokosi T12:ia vuosina 1928-1933. Autoja valmistui 500 kappaletta, joista kolme on säilynyt. Yksi niistä on Budapestin liikennemuseossa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kuvia T12:n korimalleista

T12
1920-luvun autot
Exsurge Domine

Exsurge Domine () on paavi Leo X:n asettama bulla, joka julkaistiin 15. kesäkuuta 1520 vastauksena Martti Lutherin opetuksiin, teeseihin ja niiden jälkeisiin kirjoituksiin, jotka asettuivat paavin näkemystä vastaan. 

Vaikka bullassa ei suoranaisesti tuomittu kaikkia Lutherin oppeja, siinä vaadittiin häntä korjaamaan 41 kohtaa. Osa korjattaviksi vaadituista kohdista on Lutherin 95 teesissä, osa muissa kirjoituksissa ja hänen nimiinsä pannuissa puheissa. Bullassa asetettiin myös aikaraja. Lutherin tuli alistua bullan vaatimuksiin 60 päivän kuluessa siitä, kun bulla oli julkaistu. Takarajana oli 10. joulukuuta 1520, mutta tuona päivänä Luther poltti kaanonin lain ja myös oman kappaleensa Exsurge Dominesta. Lutherin vastaus bullaan oli samalla reaktio katolisuuden puolustajan Johann Eckin toimiin. Eck oli eri puolilla Saksaa polttanut Lutherin kirjoituksia. Koska Luther ei noudattanut bullaa, paavi julkaisi pannabullan Decet Romanum Pontificem, jolla Luther asetettiin ekskommunikaatioon. 

Vatikaanin kappale asiakirjasta on edelleen Vatikaanin kirjastossa.

Paavi Leo X:n Medici-suku oli firenzeläinen mahtisuku 1200-luvulta 1700-luvulle. Sukuun kuuluu muun muassa kolme paavia, useita Firenzen ja Toscanan hallitsijoita sekä myöhemmin Ranskan kuningashuoneen jäseniä.  Medici-suvun jäsenet vaurastuivat kaupankäynnillä, erityisesti kangaskaupalla ja pankkitoiminnalla. Medicien pankki oli Euroopan arvostetuimpia ja menestyneimpiä. Pankkiiritoimintaa Mediceillä oli Italiassa, Genevessä, Lontoossa ja Flanderin Bruggessa. 

Paavi Leo X:n suosi aneiden myyntiä ja aloitti niiden järjestelmällisen myynnin kaikissa yhteiskuntaluokissa.

Luterilaiset kirkot
Paavin bullat
1520
Erik Nikkinen

Kaarle Erich Nikkinen (s. 10. helmikuuta 1944 Oulu) on entinen suomalainen nyrkkeilijä.

"Engi" Nikkinen edusti Suomea Méxicon 1968 olympialaisten kevyessä sarjassa (alle 60 kg). Hän hävisi avausottelussaan romanialaiselle Calistrat Cuţoville tuomariäänin 0–5 ja karsiutui jatkosta.

Seuratasolla Nikkinen edusti Oulun Tarmoa. Hän voitti Suomen mestaruuden 60-kiloisten sarjassa vuonna 1968 sekä saavutti SM-hopeaa 63,5-kiloisissa vuonna 1965. Hän voitti TUL:n mestaruuden vuosina 1965 ja 1966.

Erik Nikkinen otteli vuosina 1969–1976 ammattilaisena 21 ottelua, joista hän voitti 18. Hänen poikansa Petri Nikkinen oli maaottelunyrkkeilijä ja SM-mitalisti 1990-luvulla.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset nyrkkeilijät
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Kirkkopuiston tenniskentät

Kirkkopuiston tenniskentät ovat Naantalin vanhassakaupungissa sijaitsevat kaksi massakenttää. Kentällä pelattiin vuoden 2009 Davis Cupin Suomi–Monaco maaottelu 10.–12. heinäkuuta, jota varten kentän ympärille rakennettiin 1 500 hengen katsomot. 

Kirkkopuiston kentät ovat Turun alueen korkeatasoisimmat ulkokentät ja ainoat joissa voidaan pelata kansainvälisiä otteluita kuten Davis Cupia.

Kentillä on pelattu Finnish Satellite Circuitin Masters-turnaukset vuosina 1993, 1994 ja 1997.

Lähteet 
 
 
 
 
 

Suomen urheilukentät
Naantalin urheilupaikat
Suomen tennis
Pentti Saarman

Pentti Aarne Saarman (28. heinäkuuta 1941 Vanaja – 23. kesäkuuta 2021) oli suomalainen nyrkkeilijä.

Saarman edusti Suomea Münchenin 1972 olympialaisten kevyessä välisarjassa (alle 63,5 kg). Hän hävisi ensimmäisellä kierroksella kuubalaiselle Andrés Molinalle kehätuomarin keskeytyksellä kolmannessa erässä. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa Saarman saavutti hopeaa vuonna 1970.

Seuratasolla Saarman edusti Hämeenlinnan Kisaa, Hämeenlinnan Ahmoja ja Hämeenlinnan Iskua. Hän voitti Suomen mestaruuden vuonna 1970 sekä saavutti SM-hopeaa vuonna 1968. Hän voitti TUL:n mestaruuden vuosina 1970 ja 1972. Aktiiviuransa jälkeen hän toimi nyrkkeilyvalmentajana.

Pentti Saarmanin veljentyttäret Niina Saarman-Bartholdi ja Sanna Saarman ovat yleisurheilun Suomen-mestareita ja maaotteluedustajia.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet 

Suomalaiset nyrkkeilijät
Vuonna 1941 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Across the Dark


Across the Dark on Insomniumin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 9. syyskuuta 2009 levy-yhtiö Candlelight Recordsin kautta. Albumilla vierailevat Jules Näveri laulajana Profane Omen- ja Enemy of the Sun -yhtyeestä ja Aleksi Munter kosketinsoittajana Swallow the Sun -yhtyeestä. Se valittiin saksalaisen Metal 1 -verkkosivuston kuukauden albumiksi syyskuussa 2009. Across the Dark oli ensimmäinen levy, jolla Insomnium käytti puhdasta laulua ja koskettimia laajemmin.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Niilo Sevänen − laulu, basso
 Ville Friman − kitara
 Ville Vänni − kitara
 Marcus Hirvonen − rummut

Vierailevat muusikot 
 Jules Näveri (Profane Omen, Enemy of the Sun) − puhdas laulu
 Aleksi Munter (Swallow the Sun) − koskettimet

Arvostelut 
 AllMusic: 
 Imperiumi.net: 9+/10
 Soundi: 
 Sputnikmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2009 albumit
Insomniumin albumit
Miesten Superpesiksen kausi 2009

Miesten Superpesiksen kausi 2009 oli Superpesiksen 20. kausi. Sarjaan osallistui 11 joukkuetta. Joukkuemäärä putosi 11:een Seinäjoen Maila-Jussien luovuttua sarjapaikastaan taloudellisiin syihin vedoten. Kausi alkoi 12. toukokuuta, ja Suomen mestarit olivat selvillä 19. syyskuuta. Hallitsevana mestareina kauteen lähti Pattijoen Urheilijat Raahesta. Vuoden 2009 Suomen mestariksi kruunattiin Sotkamon Jymy, joka voitti loppuottelusarjassa Kouvolan Pallonlyöjät otteluvoitoin 3–1. SM-pronssia voitti Vimpelin Veto.

Itä–Länsi-tapahtuma järjestettiin 26.–28. kesäkuuta Kuopiossa Puijonlaakson pesäpallostadionilla.

Sarjajärjestelmä
Runkosarjassa pisteitä jaetaan seuraavasti: 2–0-voitosta saa kolme pistettä ja 1–0-voitosta kaksi. Jos ottelu on kahden jakson jälkeen tasan (0–0 tai 1–1), molemmat joukkueet saavat yhden pisteen. Tällöin ottelun voittaja ja ylimääräisen (siis toisen) sarjapisteen saava joukkue ratkaistaan supervuorossa tai tämän jälkeen kotiutuslyöntikilpailulla.

Runkosarjassa tasapisteissä olevien joukkueiden keskinäisen paremmuuden ratkaisee kolmen pisteen voittojen (eli 2–0-voittojen) määrä, niiden ollessa tasan kaikkien voittojen määrä ja tämän jälkeen tehtyjen ja annettujen juoksujen ero. Jos edelleen ollaan tasatilanteessa ratkaisee keskinäisten ottelujen voitot, tämän jälkeen keskinäisten ottelujen pisteet ja lopulta keskinäisten ottelujen juoksuero.

Runkosarja pelattiin kaksinkertaisena sarjana. Tämän lisäksi pelattiin maantieteellisesti muodostetut paikallislohkot seuraavasti: Oulu–Pattijoki–Sotkamo, Kuopio–Joensuu–Kitee ja Koskenkorva–Vimpeli–Nurmo, jotka pelataan kaksinkertaisena sarjana, sekä Kouvola–Hyvinkää, joka pelattiin nelinkertaisena.
 
Runkosarjan päätyttyä kahdeksan parasta joukkuetta pääsivät pudotuspeleihin. Puolivälierät (1–8, 2–7, 3–6 ja 4–5) pelattiin paras seitsemästä -järjestelmällä, välierät ja loppuottelut paras viidestä ja pronssiottelut paras kolmesta. Joka kierroksella runkosarjassa parhaiten sijoittunut joukkue kohtsi heikoimmin sijoittuneen.

Runkosarjan kaksi viimeistä joukkuetta pelasivat karsintaottelut putoamisesta Ykköspesikseen kaudelle 2010. Karsintaottelut pelattiin paras viidestä -järjestelmällä. Ykköspesiksen kaksi parasta joukkuetta nousivat suoraan Superpesikseen kaudelle 2010, jolloin joukkuemäärä nousi takaisin 12:een.

Sarjataulukko

Tilastot

Runkosarjan lyöjätilasto

Runkosarjan etenijätilasto

Runkosarjan kärkilyöntitilasto

Pudotuspelit

Puolivälierät (paras seitsemästä)

Välierät (paras viidestä)

Pronssiottelu (paras kolmesta)

Loppuottelu (paras viidestä)

Putoamiskarsinta
Pelattiin paras viidestä -järjestelmällä. Hävinnyt joukkue, Puijon Pesis, putosi kaudeksi 2010 Ykköspesikseen.

Lopulliset sijoitukset

Katso myös
Miesten Superpesis
Itä–Länsi-ottelu 2009
Pesäpallo

Aiheesta muualla 
 Superpesiksen sivut
 Pesäpalloliiton sivut

Pesäpallon SM-sarjakaudet
Vuoden 2009 pesäpallo
Eddie Sachs

Edward Julius Sachs, Jr lempinimeltään Eddie (28. toukokuuta 1927 Allentown, Pennsylvania – 30. toukokuuta 1964 Speedway, Indianapolis) oli yhdysvaltalainen Indianapolis 500 ja Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui Indianapolis 500 -kilpailuun 8 kertaa kausilla 1957–1964 (Formula 1 -sarjaan kuuluivat 1950-1960). Hän ajoi kahdesti paalulle vuosina 1960 ja 1961. Hän oli toinen vuoden 1961 kilpailussa ja kolmas seuraavana vuonna. Hänen MM-tuloksiinsa on laskettu mukaan vain yksi paalupaikka, muttei yhtään pistettä.

Sachs kuoli vuoden 1964 kilpailussa traagisella tavalla. Kilpailun toisella kierroksella Dave MacDonald pyörähti nelosmutkassa radan yli ja osui seinään aiheuttaen bensatankin hajoamisen ja massiivisen tulipalon. Auto luisui takaisin radalle aiheuttaen 7 auton kolarin, jossa muun muassa Ronnie Dumanin auto osui häneen, pyörähti liekkeihin ja osui varikkoseinään palaen, mutta Duman selvisi. Sachsin auto osui MacDonaldin autoon aiheuttaen räjähdyksen, mikä tappoi molemmat. Kolariin joutuivat osallisiksi myös Bobby Unser, Johnny Rutherford, Chuck Stevenson ja Norm Hall.

Sachs valittiin vuoden 1999 National Sprint Car Hall of Fameen.

Lähteet

Moottoriurheilussa surmansa saaneet kuljettajat
Yhdysvaltalaiset Formula 1 -kuljettajat
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 1964 kuolleet
Vanessa

Vanessa on naisen etunimi. Nimen on muodostanut irlantilainen kirjailija Jonathan Swift naisystävänsä Esther Vanhomrighin nimen pohjalta siten, että alkuosa Van saatiin sukunimestä, kun taas loppuosa -essa on muunnos nimestä Ester..  

Vanessa on myös amiraaliperhosen suku.

Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi on annettu Suomessa vuoden 2019 loppuun mennessä noin 2 800 henkilölle, jotka melkein kaikki ovat syntyneet vuoden 1960 jälkeen, noin puolet 2010-luvulla. Vanessan nimipäivä on vuodesta 2010 lähtien suomen­ruotsalaisen ja vuodesta 2015 lähtien myös suomen­kielisen kalenterin mukaan 25. helmikuuta.

Tunnettuja Vanessoja 

 Vanessa Bayer, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Vanessa Boslak, ranskalainen seiväshyppääjä
 Vanessa Brown, itävaltalais-yhdysvaltalainen näyttelijä
 Vanessa Carlton, yhdysvaltalainen pop-laulaja ja pianisti
 Vanessa D'Ambrosio, San Marinon ent. kapteenivaltionhoitaja
 Vanessa Ferlito, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Vanessa Fernandes, portugalilainen triathlonisti
 Vanessa Ferrari, italialainen telinevoimistelija
 Vanessa Harwood, kanadalainen balettitanssija, koreografi, taiteellinen johtaja, pedagogi ja näyttelijä
 Vanessa Hehir, englantilainen näyttelijä ja tuottaja
 Vanessa Hinz, saksalainen ampumahiihtäjä
 Vanessa Hudgens, yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja
 Vanessa James, kanadalainen taitoluistelija
 Vanessa Jung, saksalainen näyttelijä
 Vanessa Kirby, englantilainen näyttelijä
 Vanessa Kurri (o.s. Forsman), suomalainen malli, Miss Suomi 1999
 Vanessa Lane, yhdysvaltalainen pornonäyttelijä
 Vanessa Lengies, kanadalainen elokuva- ja televisionäyttelijä, tanssija ja laulaja
 Vanessa Marano, yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä
 Vanessa Marcil, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Vanessa Marquez, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Vanessa Marshall, yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, malli ja stand up-koomikko
 Vanessa Morgan, kanadalainen näyttelijä
 Vanessa Nakate, ugandalainen ilmastoaktivisti
 Vanessa-Mae Nicholson (Vanessa-Mae), brittiläinen viulisti
 Vanessa Olivarez, yhdysvaltalainen laulaja
 Vanessa Paradis, ranskalainen laulaja ja näyttelijä
 Vanessa Petruo, saksalainen poplaulaja
 Vanessa Philipp (oik. Vanessa Fuller), suomalainen laulaja ja säveltäjä
 Vanessa Quai, vanuatulainen gospellaulaja
 Vanessa Ray, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Vanessa Redgrave, englantilainen näyttelijä
 Vanessa Rousso, yhdysvaltalainen pokeriammattilainen
 Vanessa Selbst, yhdysvaltalainen pokeriammattilainen
 Vanessa Vandy, suomalainen seiväshyppääjä
 Vanessa Varjolampi, suomalainen korkeushyppääjä
 Vanessa L. Williams, yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja näyttelijä

Kuvitteellisia Vanessoja 
 Vanessa Fisk, hahmo Marvel Comicsin sarjakuvissa

Lähteet

Aiheesta muualla 

Etunimet

ja:ヴァネッサ
Andienhirvet

Andienhirvet (Hippocamelus) on hirvieläinten heimoon kuuluva sorkkaeläinsuku. Niitä tavataan vain Etelä-Amerikassa, ja sukuun kuuluu vain kaksi nykyisin elävää lajia, andienhirvi eli guemuli (Hippocamelus antisensis) ja chilenhirvi (H. bisulcus). Niillä on tukevahko vartalo ja verrattain lyhyet jalat. Ne elävät kesällä korkealla vuoristossa, mutta laskeutuvat syksyisin alemmas ja viettävät talvet suojaisissa metsäisissä laaksoissa. Tavallisesti ne laiduntavat pienissä, 3–14 yksilön ryhmissä. Andienhirvi esiintyy Perussa ja Boliviassa, chilenhirvi taas Chilessä ja Argentiinassa. Märehtijöinä ne ovat kasvinsyöjiä, joiden ravinto koostuu pääosin ruohovartisista kasveista ja pensaiden lehdistä, silmuista ja versoista sekä jäkälästä. 

Andienhirvi luetaan nykyisin uhanalaisuusluokituksessa vaarantuneeksi ja chilenhirvi erittäin uhanalaiseksi.

Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus suvun uudeksi suomenkieliseksi nimeksi oli ”hemulit” (), mutta suomen kielen lautakunnan mielestä tällainen sana muistuttaa lempi- tai jopa pilkkanimeä eikä herätä mielikuvaa nisäkkäännimestä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 ARKive – Kuvia ja videoita chilenhirvestä (''Hippocamelus bisulcus) 
 Animal Info - South Andean Deer
 Kuva andienhirvestä (Hippocamelus antisensis)
 Runsaasti Hippocamelus-julkaisuja
 Paljon tietoa chilenhirvistä (Ultimateungulate.com)

Hirvieläimet
Parsinavetta

Parsinavetta on toinen navetan kahdesta päätyypistä. Parsinavetassa naudat on kiinnitetty parteen, jossa ne seisovat tai makaavat mutta eivät kykene kääntymään ympäri. Lypsylehmät on pääsääntöisesti päästettävä laitumelle kahden kuukauden ajan vuodesta. Toisen tyypin muodostaa pihatto, jossa eläimet liikkuvat vapaasti rakennuksen lattialla tai sen ulkopuolella mutta eivät välttämättä pääse laitumelle.

Parsinavetoiden käyttö on Euroopassa melko harvinaista. Suomessa lypsylehmistä 41 % pidettiin parsinavetoissa vuonna 2016.

Eläinsuojelun kannalta 
Parsinavetat ovat maailmalla pääsääntöisesti laillisia. Ne on kielletty Alankomaissa, Itävallassa, Norjassa (vanhat navetat 30 vuoden siirtymäajalla) ja Tanskassa. Ruotsissa uusien parsinavetoiden rakentaminen on ollut kiellettyä vuodesta 2007.  

Suomessa parsinavetat ovat eläinsuojelulain mukaan laillisia. Lain mukaan kaikkien parsinavetassa elävien lehmien on päästävä kesäisin ulos vähintään 60 päiväksi, mutta lakia rikotaan yleisesti. Eläinsuojelujärjestöt ovat vaatineet parsinavetoiden kieltämistä, jotta lehmät voisivat paremmin kyetessään liikkua.  Sipilän hallituksen jouluna 2017 julkaistussa lakiluonnoksessa ei kuitenkaan kielletä parsinavettoja. Uuden lain on tarkoitus tulla voimaan vuoden 2019 alussa. Maa- ja metsätalousministeriö ei aio enää myöntää investointitukea uusien parsinavettojen rakentamiseen tai vanhojen laajentamiseen.

Katso myös 
 Pihattonavetta

Lähteet 

Eläinsuojat
Nautakarjatalous
The Ills of Modern Man


The Ills of Modern Man on kanadalaisen deathcoreyhtye Despised Iconin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 22. toukokuuta 2007. Albumi myi ensimmäisellä viikollaan 2000 kappaletta, ja pääsi Billboard Top Heatseekers -listalla sijalle 28.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Alexandre Erian – laulu
 Steve Marois – laulu
 Eric Jarrin – kitara
 Al Glassman – kitara
 Sebastien Piché – basso
 Alexandre Pelletier – rummut

Arvostelut 
 About.com: 
 AllMusic: 
 Blabbermouth:

Lähteet 

Despised Iconin albumit
Vuoden 2007 albumit
Újpest FC

Újpest FC on unkarilainen jalkapalloseura Budapestista, Újpestin kaupunginosasta. Joukkue on tunnettu myös nimellä Újpesti Dózsa, ja se on osa vuonna 1885 perustettua urheiluseura Újpesti Torna Egyletiä (UTE), jonka lajeihin kuuluvat myös jääkiekko, vesipallo, lentopallo, yleisurheilu, uinti, paini, nyrkkeily, judo, karate, melonta, nykyaikainen viisiottelu, triathlon, ammunta, voimistelu ja miekkailu.

Seura on pitkän historiansa aikana voittanut Unkarin jalkapallomestaruuden 20 kertaa. Joukkueen kotikenttä on nimetty entisen huippupelaajan Ferenc Szuszan mukaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Újpest FC – Twitter 
 Viralliset kotisivut , 
 Újpest FC Online TV 
 On-Lila 
 Ultra Viola Bulldogs 
 Újpest FC UEFAn sivuilla 
 Újpest FC Forum 

Unkarilaiset jalkapalloseurat
Budapestin urheilu
Tohtori Kohtalo

Tohtori Kohtalo () on nimi neljälle eri DC Comicsin kustantamalle sarjakuvahahmolle. Gardner Foxin ja Howard Shermanin luoma velho teki ensi esiintymisensä More Fun Comics -sarjakuvan numerossa 55, vuonna 1940. Tohtori Kohtalo käyttää taikuutta ja mystiikkaa rikollisuutta vastaan.

Historia
Alkuperäinen Tohtori Kohtalo oli nimeltään Kent Nelson (More Fun Comics #55, 1940). Vuonna 1920 12-vuotias Kent oli isänsä, kuuluisan arkeologi Sven Nelsonin, kanssa Egyptissä etsimässä muinaisen egyptiläisen velhon, Nabun hautaa. Kentin avatessa haudan, sieltä vapautui myrkyllistä kaasua joka tappoi Svenin. Orvoksi jääneen Kentin otti huostaansa Nabu, joka kasvatti häntä kaksikymmentä vuotta ja opetti pojalle taikuutta. Hän antoi Kentille luomansa taikakypärän, -amuletin ja -viitan. Sittemmin DC Comicsin Crisis on Infinite Earths sarjakuvasarjan jälkeen Tohtori Kohtalon roolia ovat kantaneet useat hahmot lyhyen aikaa.

Tohtori Kohtalo muissa medioissa

Animaatio

Teräsmies
Tohtori Kohtalo esiteltiin ensi kerran televisiossa vuonna 1997 Teräsmies-animaatiosarjassa vierailevassa roolissa, jossa hahmo esiteltiin keski-ikäsenä sankarina, joka oli kyllästynyt taisteluun hyvän ja pahan välillä. Teräsmies pyysi häneltä apua yliluonnollista uhkaa Karkullia vastaan, johon Tohtori Kohtalo ei aluksi suostunut. Teräsmies sai kuitenkin suostuteltua hänet taistelemaan jälleen hyvyyden puolesta. Hahmon äänenä toimi George DelHoyo.

Justice League
Tohtori Kohtalo nähtiin seuraavan kerran vuonna 2003 Justice Leaguessa ja Justice League Unlimitedissa, joka sijoittui samaan universumiin Teräsmies-animaatiosarjan kanssa. Sarjassa hän oli aluksi Oikeuden Puolustajien liittolainen. Sittemmin toisessa sarjassa se liittyi heidän joukkioon, mutta pysyi silti omassa "tukikohdassaan". Hahmon äänenä toimi tällä kertaa Oded Fehr.

Batman – pelottomat
Vuonna 2009 Tohtori Kohtalo teki lyhyen cameon Batman – pelottomat animaatiosarjassa, joka pohjautui edellisten animaatioversioiden tavoin alkuperäiseen Kent Nelsoniin.

Videopelit
Tohtori Kohtalo esiintyy vuonna 2010 DC Universe Online -pelissä, jossa se ei ole pelattavana hahmona.

Hahmoa näytelleet

Lähteet

DC-universumin supersankarit
Oikeuden Puolustajat
Kuvitteelliset maagikot
James Van Praagh

James Van Praagh (s. 23. elokuuta 1958) on yhdysvaltalainen meedio. Van Praagh on julkaissut useita työhönsä liittyviä kirjoja.

Van Praagh syntyi New Yorkissa neljästä lapsesta nuorimpana. Hän sai katolisen kasvatuksen ja meni seminaariin 14-vuotiaana. Siellä hänen mielenkiintonsa katolista uskoa kohtaan kuitenkin loppui. Myöhemmin Van Praagh valmistui San Franciscon osavaltionyliopistosta. 

Van Praagh muutti valmistuttuaan Los Angelesiin, jossa hän alkoi väitetysti kommunikoida kuolleiden kanssa. Nykyisin hän on eräs huomattavimmista meedioista. Monet skeptikot ovat kuitenkin kritisoineet häntä. Esimerkiksi Michael Shermer katsoo Van Praaghin jääneen kiinni huijaamisesta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut . 

Yhdysvaltalaiset psyykikot
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Braslaun järvien kansallispuisto

Braslaun järvien kansallispuisto (, ) on Valko-Venäjän luoteisrajalla Vitsebskin alueella sijaitseva kansallispuisto. Puiston pohjoisraja sivuaa Valko-Venäjän ja Latvian rajaa. Braslaun järvien kansallispuisto on osa Valko-Venäjän pohjoista, viime jääkauden tuloksena muodostunutta järvialuetta, ja sijaitsee noin 130 m merenpinnan yläpuolella. Koko kansallispuisto kuuluu  Itämereen laskevan  Väinäjoen valuma-alueeseen.

Kansallispuisto on perustettu 1995 ja sen pinta-ala on 691 neliökilometriä. Kansallispuisto on monipuolisessa käytössä - pinta-alasta vain 4,9 % on tiukemman luonnonsuojelun piirissä. Puistoon kuuluu 60 järveä, jotka peittävät 17 % alueen kokonaispinta-alasta. Järvialue on suosittu ulkoilmaretkeily- ja kalastuskohde. 

Snudy (syvin kohta 17,8 m), Strusta (25,3 m), Dryvjaty (12,0 m) ja Boginskoje ovat kansallispuiston suurimmat järvet. Kansallispuiston hallinnollinen keskus on Braslaun kaupungissa, joka sijaitsee Dryvjatyn pohjoisrannalla. Puistossa on noin 25 telttailualuetta, joista yli puolet Strusta- ja Snudyjärviä erottavan niemen ja salmen lähistöllä. Järvien rannalla sijaitsee useita retkeilykeskuksia ja mökkikyliä lomailijoille ja retkeilijöille. 

Alueella esiintyy noin 800 kasvilajia, joista 20 on uhanalaisia. Kalalajeja on 30, lintuja 189 (85 % kaikista Valko-Venäjällä pesivistä lajeista), nisäkkäitä 45, sammakkoeläimiä 10 ja matelijoita 6.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Braslaun järvien kansallispuiston kotisivut 
 Kansallispuiston typistetyt kotisivut  
 Lyhyesti Braslaun järvien kansallispuistosta 
 Tiivis kuvaus turistille kansallispuistosta 
 Braslaun alueen ja piirin kuvausta  

Valko-Venäjän kansallispuistot
Vitsebskin alue
Lasse Heikkilä (muusikko)

Lasse Heikkilä (s. 1961 Sahalahti) on suomalainen säveltäjä. Hän on säveltänyt messuja ja musikaaleja sekä kirjoittanut lukuisien hengellisien ja yhteiskunta-aiheisien laulujen lisäksi kirjan.

Heikkilä toimii Tampereella kaupunginvaltuutettuna Kristillisdemokraattien valtuustoryhmässä, lasten ja nuorten palveluiden lautakunnan jäsenenä sekä käräjäoikeuden lautamiehenä.

Lasse Heikkilä on osallistunut valtakunnallisesti ja kansainvälisesti siltoja rakentaviin pioneerihankkeisiin, joita ovat isännöineet MESK, Fida, Vapaa Sisälähetys, Gospel Power ry. ja monet muut kristilliset järjestöt sekä herätysliikkeet. Hän on musiikin maisteri, joka säveltää, sanoittaa, sovittaa, johtaa, soittaa, laulaa, säestää, tuottaa, nuotintaa, äänittää ja julkaisee musiikkia.

Seth Heikkilä oli Lasse Heikkilän isoisän isä. Seth Heikkilän elämäntarina oli teemana vuonna 2018 ensiesityksen saaneessa musikaalissa Sovinto, jonka Lasse Heikkilä kirjoitti yhdessä Pekka Simojoen kanssa.

Lähteet 

Lasse Heikkilä säveltäjänä - Fono.fi
https://www.aamulehti.fi/a/201193881

Viitteet 

Suomalaiset muusikot
Suomalaiset säveltäjät
Suomen Kristillisdemokraattien poliitikot
Tampereen kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Kuningas (täsmennyssivu)

Kuningas voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

 kuningas, kuningaskunnan hallitsija
 kuningas, shakkipelin nappula
 kuningas, korttipakassa kunkin maan toiseksi arvokkain kortti, joka on merkitty K-kirjaimella
 Kuningas, Clifters-yhtyeen albumi vuodelta 1987
 Kuningas, jalkapalloilija Jari Litmasen lempinimi
 sukunimenä seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
 Henrik Kuningas (1951–2019), pörssimeklari ja sijoittaja
 Kristiina Kuningas (1958–2019), näyttelijä
 Martti Kuningas (1933–1980), näyttelijä
 Mikko Kuningas (s. 1997), jalkapalloilija
 Tapani Kuningas (1945–2009), kirjailija ja ufotutkija
 Turo Kuningas (s. 1974), kirjailija

Kuningas (2014), vampyyreista kertova kirja, kirjailijana J. R. Ward.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
No Said Date

No Said Date on yhdysvaltalaisen hip hop -ryhmä Wu-Tang Clanin jäsenen Masta Killan debyyttialbumi. Se julkaistiin 1. heinäkuuta 2004. Albumissa vierailevat kaikki Wu-Tang Clanin jäsenet, myös Ol' Dirty Bastard, jolle albumilla esiintyminen jäi hänen musiikillisen uransa viimeiseksi.

Kappaleet 
 "Born Chamber" – 1:16
 Samplet elokuvasta Five Deadly Venoms
 "Grab the Mic" – 2:59
 Tuottaja: Brock
 Samplet: Curtis Mayfield - "Big Mac" (from "Let's Do It Again")
 "No Said Date" – 2:44
 Tuottaja: RZA
 Samplet: Henry Mancini - Police Woman teema
 "Last Drink" – 4:03
 Samplet: Cheers theme, Enter the Dragon soundtrack
 Tuottaja: Mathematics
 Tuottaja: Dave West
 "The Future (skit)" – 1:28
 Ensimmäinen verse: Shamel
 Toinen verse: Kareem
 Kolmas verse: Jamel
 Tuottaja: Hakim Shabazz
 Samplet: Five Deadly Venoms
 "D.T.D" – 4:13
 Ensimmäinen verse: Raekwon
 Toinen verse: Masta Killa
 Kolmas verse: Ghostface Killah
 Samplet: Otis Redding - "Try A Little Tenderness" (from "Complete & Unbelievable : The Otis Redding Dictionary Of Soul")
 Tuottaja: Mathematics
 "Whatever" – 2:54
 Ensimmäinen verse: Streetlife
 Toinen verse: Prodigal Sunn
 Kolmas verse: Masta Killa
 Tuottaja: Mathematics
 "Secret Rivals" – 3:29
 Ensimmäinen verse: Killah Priest
 Toinen verse: Method Man
 Kolmas verse: Masta Killa
 Tuottaja: True Master
 "Skit" – 0:24
 "Digi Warfare" – 4:06
 Additional vocals: RZA, U-God
 Tuottaja: Choco
 "Old Man" – 2:46
 Ensimmäinen ja kolmas verse: Masta Killa
 Toinen verse: RZA
 Additional vocals: Ol' Dirty Bastard
 Samplet: Sanford and Son theme
 Tuottaja: RZA
 "Queen" – 3:40
 Samplet: Gladys Knight & The Pips - The Makings Of You (from "Claudine" soundtrack)
 Tuottaja: True Master
 "School" – 3:12
 Ensimmäinen ja kolmas verse: Masta Killa
 Toinen verse: RZA
 Samplet: Dialogue from Good Times
 Tuottaja: RZA
 "Silverbacks" – 3:26
 Ensimmäinen verse: Inspectah Deck
 Toinen verse: Masta Killa
 Kolmas verse: GZA
 Samplet: Albert King - "I'll Play The Blues For You Part 1" (from "I'll Play The Blues For You")
 Tuottaja: True Master
 "Masta Killa" – 2:51
 Tuottaja: Baby Dooks

Masta Killan albumit
Vuoden 2004 esikoisalbumit
We Came With Broken Teeth

We Came With Broken Teeth (alun perin nimellä Wecamewithbrokenteeth, usein lyhennetty WCWBT) on yhdysvaltalainen kokeellista death metalia soittava yhtye. Se perustettiin Kansasin Overland Parkissa vuonna 2005. Yhtye hajosi 14. maaliskuuta 2008, mutta jatkoi toimintaansa alkuvuodesta 2009. Yhtyeeltä on ilmestynyt tähän mennessä kolme täyspitkää albumia ja kaksi demoa.

We Came With Broken Teethin kappaleet ovat yleensä noin minuutin mittaisia ja niissä on käytetty rumpukonetta. Yhtyeen MySpace -sivun mukaan heillä olisi jo rumpali ja nimi julkistettaisiin pian.

Jäsenet

Nykyiset 
 Kelly - laulu
 Mike - kitara, ohjelmointi
 Bob - kitara

Entiset 
 Chris - kitara
 Kell - laulu
 Nikki - laulu

Diskografia

Albumit

Demot

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset death metal -yhtyeet
Amos (nimi)

Amos, suomessa myös Aamos, on alun perin heprealainen miehen etunimi. Nimen on tehnyt laajalti suosituksi Vanhan testamentin profeetta Aamos, Aamoksen kirjan kirjoittaja.

Suomessa nimi Amos on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 927 ja Aamos 1 023 miespuoliselle henkilölle, joista selvä enemmistö on vuoden 2000 jälkeen syntyneitä.  Vuodesta 2015 lähtien Amoksen nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 31. maaliskuuta. Ortodoksisessa kalenterissa Aamoksen nimipäivä on 15. kesäkuuta, joka on profeetta Aamoksen  muistolle pyhitetty päivä.

Tunnettuja Amos- ja Aamos -nimisiä 

 Aamos, Vanhan testamentin profeetta
 Amos Anderson, suomalainen liikemies, lehdenkustantaja, kansanedustaja ja mesenaatti, Konstsamfundetin perustaja
 Amos Biwott, kenialainen juoksija 
 Amos Brotherus, suomalainen näyttelijä
 Amos Burn, englantilainen shakinpelaaja ja shakkikirjailija
 Amos Deacon, yhdysvaltalainen maahockeypelaaja 
 Amos Ekhalie, kenialainen jalkapalloilija
 Amos Kipruto, kenialainen kestävyysjuoksija
 Amos Matteucci, italialainen keihäänheittäjä
 Amos Oz, israelilainen kirjailija ja kirjallisuuden professori
 Amos Pasternack, suomalainen lääketieteen professori
 Amos Sawyer, Liberian presidentti 1990–1994
 Amos Tutuola, nigerialainen kirjailija
 Amos Tversky, israelilainen psykologi
 Amos Whitney, yhdysvaltalainen mekaanikko ja tehtailija

Kuvitteellisia henkilöitä 

 Amos, yhdysvaltalaisessa komediasarjassa Amos ’n’ Andy
 Amos Diggory, Taikaministeriön virkailija Harry Potter -kirjasarjassa

Lähteet 

 Etunimet