Palestiinan pakolaisuus

Palestiinan pakolaisuudella al-Hijra al-Filasteeniya tarkoitetaan niiden henkilöiden asemaa, jotka menettivät kotinsa ja toimeentulonsa Palestiinassa Israelin itsenäisyyssodan ja sitä edeltäneen sisällissodan aikana vuosina 1946–1948. Pakolaisia oli aluksi YK:n arvion mukaan 0,7 miljoonaa. Vuoteen 2021 mennessä heidän määränsä on kasvanut 5,7 miljoonaan, sillä UNRWA on laajentanut pakolaismääritelmäänsä myös pakolaismiesten omiin tai adoptoituihin lapsiin ja näiden jälkeläisiin. 

Pakolaisongelma muuttui pysyväksi, kun Israel kesäkuun 16. päivänä 1948 ilmoitti, ettei se salli pakolaisten paluuta Israelin valtion alueelle ainakaan ennen konfliktin päättymistä. Silti kymmenet tuhannet ihmiset onnistuivat palaamaan ja saamaan myös Israelin kansalaisuuden. Arviolta vain 10 % Israelin haltuunsa ottamien alueiden arabeista oli jäänyt asuinsijoilleen. Osa pakeni sotatapahtumia itse, osa karkotettiin. Näiden ryhmien suhteellisista osuuksista väitellään yhä.

YK:n pakolaisjärjestö Palestiinan pakolaisille (UNRWA) määrittelee Palestiinan pakolaiseksi ”henkilön, jonka normaali asuinpaikka oli Palestiina aikavälillä 1. kesäkuuta 1946 – 15. toukokuuta 1948 ja joka menetti kotinsa ja toimeentulonsa vuoden 1948 konfliktin jälkeen.” Määritelmää on täydennetty siten, että myös Palestiinan miespuolisten pakolaisten jälkeläiset, adoptiot mukaan lukien, ovat pakolaisia.  Alun perin YK:n arvio Palestiinan pakolaisten määrästä oli noin 711 000, kun taas Israelin arvio oli 500 000. UNRWA arvioi, että palestiinalaispakolaisia oli vuonna 2021 noin 5,7 miljoonaa, ja määrä kasvaa.

Historia

Israelin itsenäisyyssodan vaikutukset 
Palestiinan pakolaisuudessa on puhuttanut erityisesti se, tapahtuiko pako vapaaehtoisesti vai liittyikö siihen karkotuksia. Todellisuudessa tapahtui molempia.  

Propagandataistelu paon syistä alkoi heti sodan jälkeen. Arabitulkinnan mukaan kaikki Palestiinan arabit karkotettiin sionistien alkuperäissuunnitelman mukaisesti. Näyttöä ei kuitenkaan ole siitä, että karkotukset olisivat perustuneet poliittisiin päätöksiin. Israelin mukaan taas ihmiset lähtivät kodeistaan arabijohtajien ja arabimaiden kehotuksesta. Monet paikalliset johtajat todella kehottivat arabeja mieluummin lähtemään kuin jäämään juutalaisten alaisuuteen.  Egyptiläisen sanomalehden mukaan Jerusalemin suurmufti olisi heti Israelin itsenäisyysjulistuksen jälkeen 15.5.1948 kehottanut arabeja lähtemään Palestiinasta antaakseen arabiarmeijalle tilaa taistella.      

Ensimmäinen pakolaisaalto alkoi sodan alettua vuonna 1947. Pakenijat olivat Israelin haltuun kaavailtujen kaupunkien koulutettua arabiväestöä ja arabiyhteisön johtajia. Ensimmäisen selvän karkotuksen teki Hagana helmikuussa 1948 Caesareassa. 

Varsinainen massapako alkoi huhtikuussa 1948, kun Yishuv muutti sodankäyntinsä hyökkääväksi. Sitä seurasi arabien vastarinnan nopea romahdus. Suurin yksittäinen massapakoon vaikuttanut tapahtuma oli huhtikuussa Deir Yassinin kylässä lähellä Jerusalemia tapahtunut arabien joukkomurha. Arabit  käyttivät tapausta propaganda-aseena, mutta uutisointi herätti siviiliväestössä pelkoa ja lisäsi arabien spontaania pakoa sota-alueilla olevista kylistä.

Benny Morrisin mukaan siviilien pako johtui sekä karkotusmääräyksistä että pelosta joutua keskelle barbaarisia sotatoimia. Siihen vaikutti myös arabijohdon kyvyttömyys hoitaa hallintoa brittien poistuttua maasta. Maasta poistui oma-aloitteisesti etenkin koulutettujen palestiinalaisten eliitti, joka oli ollut Britannian romahtaneen mandaattihallinnon palveluksessa. Arabijohdon ei tiedetä antaneen yleisluontoisia kehotuksia pakoon, mutta paikallisesti sitä tapahtui.  Kun Hagana aloitti huhtikuun 22. päivä hyökkäyksen Haifaan, paikallinen arabijohto kehotti arabiväestöä pakenemaan. Niitä jotka jäisivät juutalaisten alaisuuteen kohdeltaisiin uskostaan luopuneina. Kansainvälisen reaktion pelossa juutalaisviranomaiset yrittivät aluksi jopa estellä arabien lähtöä, kuitenkin ilman tulosta. Ennen sotaa Haifassa asui 65 000 arabia, mutta toukokuussa 1948 enää 6 500. Israelin tiedustelupalvelun raportin mukaan arabijohdon määräyksillä ei kokonaisuudessaan ollut suurta merkitystä arabiväestön pakoon, vaikka naisia ja lapsia kehotettiinkin väistymään taistelujen tieltä.   

Vuoden 1948 huhti-toukokuusta lähtien pakoon lähtijät olivat pääasiassa arabikylistä. Suurin yksittäinen karkotus tapahtui Lyddan ja Ramlen kaupungeista, mistä häädettiin 60 000 asukasta. Israelin komentaja Moshe Karmel antoi lokakuussa 1948 Pohjois-Galilean tyhjennysmääräyksen. 

Kesäkuun 16. päivänä 1948 Israelin hallitus ilmoitti, ettei se salli pakolaisten paluuta Israelin valtion alueelle ainakaan ennen konfliktin päättymistä. Israel pyrki myös tekemään paluuta mahdottomaksi aloittamalla tyhjentyneiden arabikylien ja viljelysten hävittämisen. Eri väestöryhmiä kohdeltiin eri tavoin siten, että druusikylillä oli parempi mahdollisuus säilyä kuin arabikylillä.

Kansainväliset vaatimukset pakolaisten paluusta muotoiltiin 11. joulukuuta 1948 YK:n päätöslausumassa nro. 194. Sen  mukaan paluuoikeus tulee antaa niille pakolaisille, jotka haluavat ”elää rauhassa naapureidensa kanssa”. 

Itsenäisyyssota päättyi 20. heinäkuuta 1949. Kesällä 1949 Israel oli valmis ottamaan vastaan 70 000 pakolaista. Sionistiselle liikkeelle arabiväestön siirtäminen oli kuitenkin tärkeää juutalaisenemmistöisen valtion luomiseksi. Muuten uhkana olisi ollut maan sisäinen laaja juutalaisille vihamielinen arabiväestö. Laajat väestönsiirrot olivat Euroopassa olleet myös tavallisia ja poliittisesti hyväksyttyjä vielä toisen maailmansodan jälkinäytöksissäkin. Esimerkiksi 12–14 miljoonaa saksalaista karkotettiin Itä-Euroopasta suurvaltojen vahvistaessa siirrot.

Kuuden päivän sodan vaikutukset 
Kuuden päivän sodassa vuonna 1967 Israelia vastassa olivat Egypti, Jordania, Syyria ja Irak. Sota päättyi Israelin nopeaan voittoon, missä Israel valtasi Gazan, Siinain niemimaan, Länsirannan ja Golanin kukkulat. Samalla Israelin miehityksen alaisuuteen jäi toista miljoonaa arabia. Arviolta 200 000 tai 250 000 arabia Gazasta, Länsirannalta, Itä-Jerusalemista ja Golanilta pakeni sodan aikana arabimaihin. Heistä tuntematon osa lähti Israelin karkottamana. Sodan jälkeen Israel hyväksyi 17 000 henkilön paluun (paluuhakemuksia oli 120 000). Miehitetyillä alueilla olleet palestiinalaiset jäivät Israelin sotilashallinnon alaisuuteen. Miehitetyn ja periaatteessa Israeliin liitetyn Itä-Jerusalemin asukkaat saivat ”pysyvän asukkaan” statuksen, mikä oikeutti heidät äänestämään kunnallisvaaleissa mutta ei valtiollisissa vaaleissa.

Vuoden 1948 jälkeen eri maiden alaisuuteen jääneet Gazan, Länsirannan ja Israelin arabit olivat nyt yhden valtion alaisuudessa, mikä vahvisti palestiinalaista nationalismia. Siihen vaikutti myös pettymys muiden arabimaiden taholta saatuun tukeen ja niiden häviöön sodassa. Palestiinan arabien järjestö PLO nousi yleisesti hyväksytyksi palestiinalaisten etujen ajajaksi.

Palestiinan pakolaisten nykytilanne

UNRWA arvioi, että vuonna 2021 palestiinalaispakolaisia on 5,7 miljoonaa, ja määrä on edelleen kasvussa. Kolmannes asuu Länsirannalla ja Gazassa. Alle kolmannes asuu Jordaniassa; 17 % Syyriassa ja Libanonissa ja loput 15 % muissa arabimaissa tai lännessä. Noin miljoonalla Palestiinan pakolaisella ei ole muuta henkilöllisyyspaperia kuin YK:n Palestiinan pakolaisjärjestön myöntämä henkilökortti.

Uskonnollisuus ja suhde Israeliin 
Palestiinan arabit kutsuvat Israelin itsenäistymistä nimellä katastrofi (al-nakba). Sana tarkoittaa ”hävitystä”, ”katastrofia” tai ”tuhoa” ja viittaa arabien häviöön Israelin itsenäisyyssodassa. Palestiinalaisten kalenterissa Israelin itsenäisyyspäivän jälkeistä päivää (15. toukokuuta) vietetään Nakban muistopäivänä, arabiaksi: يوم النكبة Jawm an-Nakba. Israelissa sen vietto johtaa järjestäjien sakkotuomioon.

Palestiinan muslimit ovat kansainvälisen vertailututkimuksen mukaan hyvin uskonnollisia. Asennetutkimus vuonna 2012 osoitti, että he olivat kaikista muslimeista useimmin sitä mieltä, että šarian tulisi olla yleinen laki yhteiskunnassa (89 %). Kivittämällä toimeenpantu kuolemantuomio haureuden johdosta sai laajan kannatuksen (81 %). Terroriteot hyväksyttiin ”usein tai joskus” yleisimmin Palestiinassa (40 %). Palestiinan muslimeista vain kolmasosa tuomitsi terrorin käytön kaikissa tilanteissa.

YK:n Palestiinan pakolaisjärjestö UNRWA 
UNRWA:n mukaan Palestiinan pakolaiset elävät jatkuvan kriisin oloissa, jota luonnehtii köyhyys ruoan puutetta myöten. Nuorten työttömyys on erittäin korkea ja toimeentulon vaikeudet ovat sääntö. Pakolaisten uhkana ovat myös aseelliset konfliktit. UNRWA toimii kansainvälisen rahoituksen varassa, ja sen henkilökuntaan kuuluu lähes 28 000 henkilöä, joista valtaosa on Palestiinan pakolaisia. UNRWA:n kouluissa on yli puoli miljoonaa oppilasta, terveyspalveluissa on vuosittain 8,4 miljoonaa käyntikertaa,  sosiaalipalvelujen asiakkaita on lähes 300 000 vuosittain. UNRWA:n vuosibudjetti vuonna 2021 oli hieman yli miljardi dollaria.

Elokuvia 
 500 Dunam on the Moon: Rachel Leah Jonesin dokumentti kertoo Ayn Hawdin palestinalaisesta kylästä, jonka Israelin joukot valtasivat ja tyhjensivät vuoden 1948 sodassa.
 The Palestinian Catastrophe 1948: Benny Brunnerin ja Alexandra Janssen dokumentti, joka seuraa Palestinan pakolaisongelmaan liittyviä tapahtumia.

Katso myös 
 Israelin–Palestiinan konflikti
 Arabien–Israelin konflikti
 Diaspora
 Sionismi
 Palestiinan brittiläinen mandaatti

Lähteet

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sands of Sorrow – Film on refugees. Web Archive. 
 Save the Children: life in a refugee camp 
 United Nations Programme of Assistance to the Palestinian People  
 Ennen & nyt – Israelin synty (1948) uudessa tutkimuksessa

Israelin–Palestiinan konflikti