Pohjansiilikäs

Pohjansiilikäs (Acerbia alpina), aikaisimmilta nimeltään pohjan siilikehrääjä tai tunturisiilikehrääjä, on siilikkäisiin (Arctiidae) kuuluva perhoslaji. Lajin kuvasi ensimmäisenä italialainen tukimusmatkailija Giuseppe Acerbi vuonna 1799 kun Enontekiön alueella matkatessaan hänelle tuotiin lajin yksilö nähtäväksi. Tuosta yksilöstä hän kirjoitti matkakirjassaan kuvauksen ja maalauksen. Varsinaisen tieteellisen lajinkuvauksen laati ruotsalainen perhostieteilijä Conrad Quensel vuonna 1802 ja antoi lajille nimen Bombyx alpina. Vuonna 1963 Olavi Sotavalta antoi suvulle Acerbin mukaan uuden nimen Acerbia.

Koko ja ulkonäkö 
Pohjansiilikkäällä on monien muiden siilikkäiden tapaan värikäs ja kirjava ulkonäkö. Etusiivet ovat mustanharmaat ja niissä on vaaleankeltaisiä täpliä. Takasiivet ovat hieman vaaleammat ja niiden täplät ovat vaihtelevissa määrin oranssinpunaiset. Ruumis on tumma ja karvainen. Keskiruumiin etuosa ja takaruumiin kärki ovat keltaiset. Siipien kärkiväli on 42–50 mm, naaraat ovat hieman kookkaampia.

Toukka on karvainen, täysikasvuisena 50–55 mm pitkä. Kotelo 20–25 mm pitkä ja huomattavasti sitä suuremman, päärynänmuotoisen kotelokopan ympäröimä.

Levinneisyys ja lentoaika 
Lajilla on arktinen levinneisyys. Suomessa sitä on tavattu ainoastaan Enontekiön tuntureilla, pääasiassa Kilpisjärven alueella. Myöhemmin lajia on löydetty muualtakin, Pohjois-Ruotsin lisäksi Pohjois-Venäjältä, Itä-Siperiasta, Altaivuorilta sekä Pohjois-Amerikan arktisilta alueilta. Pohjois-Norjassa laji on tavattu kuitenkin vain kolme kertaa. Pohjansiilikäs lentää yhtenä sukupolvena kesäkuun puolivälistä heinäkuun alkuun. Se on runsaslukuisempi parillisina vuosina.

Elinympäristö ja elintavat 
Pohjansiilikäs on harvalukuinen laji, jonka koiraat lentävät nopeasti lähellä maanpintaa ja ainoastaan aurinkoisina iltapäivinä. Naaras istuu aurinkoisilla kivillä ja lentää harvoin. Elinympäristössä tulee olla runsaasti laakeaa kivikkoa.

Naaras munii 150–330 munaa kivien alapinnoille. Toukkakehitys kestää vähintään kaksi vuotta, mutta epäsuotuina vuosina se voi kestää pitempäänkin. Toukkia löydetään usein piilottelemasta kivien alta. Viimeisen talvehtimisen jälkeen toukka kiipeää heti lumen sulettua kiven päälle, kehrää kotelokopan ja koteloituu.

Vuoden 1799 jälkeen perhosesta ei tehty havaintoja koko maailmassa, ennen kuin vuonna 1962 Olavi Sotavalta sai haaviinsa elävän yksilön Saanan laelta. Sen jälkeen lajia ja etenkin sen kotelokoppia on löydetty alueelta useamminkin. Kun lajia Sotavallan tutkimusten ansiosta opittiin etsimään, sitä on löytynyt laajalti koko arktiselta alueelta. Erikoisena piirteenä pohjansiilikäs voi vaipua diapaussiin elinvaiheesta riippumatta, kun yleensä diapaussi on mahdollinen vain tietyssä vaiheessa.

Ruotsin kansallisessa uhanalaisarvioinnissa pohjansiilikäs on arvioitu erittäin uhanalaiseksi, Suomessa se on silmälläpidettävä (NT).

Ravintokasvi 
Toukka on polyfagi ja syö mm. raitaa (Salix caprea), verkkolehtipajua (Salix reticulata) sekä vaivaispajua (Salix herbacea), mutta on kasvatuksessa suosinut voikukkaa (Taraxacum) ja ratamoita (Plantago).

Lähteet 
 Acerbi, Giuseppe: Matka Lapissa v. 1799 (suom. Kaarle Hirvonen). WSOY. 1984. ISBN 951-0-12058-8

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Perhostutkijain Seura: Acerbia alpina
 Suomen perhoset (Markku Savela): Acerbia alpina
 Kimmo Silvonen: Larvae of North-European Lepidoptera: Acerbina alpina: toukka
 Ympäristöministeriö: Alueellisesti uhanalaiset perhoset
 Travels through Sweden, Finland and Lapland to the North Cape digitoituna Oulun Arkki -sivuilla
 Lapinkävijät: Giuseppe Acerbin matka Lapissa v. 1799
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 

Siilikkäät