joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Viitayökkönen

Viitayökkönen (Colobochyla salicalis) on pienehkö, erittäin helposti tunnistettava perhoslaji.

Koko ja ulkonäkö 
Varsin poikkeuksellisen näköinen, pienehkö ja hentorakenteinen yökkönen. Etusiipien pohjaväri on siniharmaa ja sen siiven poikki kulkee vinottain kolme selkeää ruskeaa viirua. Kunkin viirun molemmila puolilla on nähtävissä hieman kellertävää väriä. Uloin viiruista päättyy siiven kärkeen. Takasiivet ovat tasaisen ruskeat ja niitä reunusta ohut ja katkonainen tumma viiru. Siipiväli 23–29 mm.

Levinneisyys ja lentoaika 
Viitayökkösen levinneisyys yltää Euroopasta Lähi-itään, Siperiaan ja Japaniin saakka. Laji on Suomessa verraten tuore tulokas, sillä se tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 1908. Nykyisin laji on melko yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa. Lisäksi se on 2000-luvulla levinnyt pohjoisemmaksi, ja havaintoja on jo Kajaanin korkeudelta. Lento alkaa kesäkuun alussa ja jatkuu heinäkuun puoliväliin saakka.

Elinympäristö ja elintavat 
Perhoset elävät kosteilla niityillä, pensaikoissa, lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset ovat aktiivisia öisin ja tulevat sekä valolle että syötille. Ne myös lähtevät häirittyinä helposti lentoon päivälläkin. Toukka elää yhteenkehräämiensä lehtien välissä. Kotelo talvehtii.

Ravintokasvi 
Toukka elää pajuilla (Salix)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen perhostutkijain seura
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 

Ritariyökköset
Travkovo

Travkovo () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Novgorodin alueen Borovitšin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Borovitšin lounaispuolella 15 kilometrin päässä kaupungista. Taajamassa on reilut 300 ja kunnassa noin 1 150 asukasta (vuonna 2011).

Travkovon kunnan pinta-ala on 220,5 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Borovitšin piirin Sušilovon sekä idässä ja kaakossa Železkovon kuntiin ja muissa ilmansuunnissa Okulovkan piiriin. Pinta-alasta 65,9 % on metsää ja 31,4 % maatalousmaata. Kunnan alueella virtavat Mstan sivujoet Šegrinka, Kruppa, Sivelba ja Kamenka. Suurin järvi on Kamenskoje. Seudulla sijaitsee Abrosimovski borin luonnonmuistomerkki.

Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu samanniminen rautatieasema, Moltšanovkan, Nikitinon ja Želomljan asutukset sekä 28 kylää: Abrosimovka, Bolšoje Fofankovo, Denesino, Gogoliny, Goruška, Jerjuhino, Kamennoje, Klementjevo, Kotelnikovo, Kozlovo, Lazarevo, Maloje Fofankovo, Mnjovo, Nikitino, Novinka, Perhovo, Petrovskoje, Ploskovo, Sutoko-Rjadok, Sytšovo, Talitsy, Travkovo, Ukrojevo, Ušakovo, Veresimovka, Zabolotje, Zagorje ja Žavoronkovo. Travkovon lisäksi toinen suurempi asutuskeskus on vajaan 300 asukkaan Želomlja. Kahdessa kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.

Travkovon kautta kulkee Borovitšin ja Uglovkan välinen rautatie ja maantie. Taajamasta on paikallisjuna- ja linja-autoyhteydet molemmille paikkakunnille. Seudun pääelinkeinot ovat maatalous ja puunjalostus. Kunnan alueella toimii kaksi  karjanhoitoon erikoistunutta maatalousyritystä, kymmenkunta yksityistä maatilaa sekä pieni puunjalostuslaitos. Huomattava osa työvoimasta saa elantonsa palstaviljelimistään.

Kunnan keskustaajama koostuu puutarhapalstojen ympröimistä omakotitaloista sekä kahdeksasta kaksikerroksisesta kunnallisesta asuintalosta. Sen palveluja ovat lastentarha ja alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäsema ja posti. Vähittäiskaupasta vastaa Borovitšin piirin kulutusosuuskunnan myymälä. Seudun nähtävyyksiin kuuluu Petrovskojen kylän kartanoalue.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Travkovon kunnan sivusto 
 Travkovon kunta Borovitšin piirin sivustolla 

Borovitšin piirin kunnat
Hakasvirnayökkönen

Hakasvirnayökkönen (Lygephila pastinum) on Etelä- ja Keski-Suomessa yleinen, keskikokoinen yöperhoslaji. Se on sukunsa kolmesta Suomessa tavattavasta lajista selvästi yleisin.

Koko ja ulkonäkö 

Keskikokoinen mutta hentorakenteinen, vaalean ruskeanharmaa yökkönen. Etusiivet ovat melko tasaväriset, ulkoreunastaan tummemman ruskeat. Siipisuonet eivät erotu. Sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat ruskeat ja himmeät. Sekä munuaistäplä että rengastäplä ovat pienet, yksivärisen suklaanruskeat ja munuaistäplän sisänurkan vierellä on yhdestä kahteen pientä suklaanruskeaa pistettä. Rengastäplä saattaa olla surkastunut pistemäiseksi. Takasiivet ovat ruskeanharmaat, ulospäin hieman tummenevat. Keskiruumis on heti pään takaa silmiinpistävän tumman suklaanruskea. Siipiväli 35–44 mm.

Lajin voi sekoittaa lähinnä kahteen harvinaisempaan virnayökköslajiin. Niiden etusiipien siipisuonet erottuvat kuitenkin selvästi ja munuaistäplä on jakaantunut useampaan osaan.

Levinneisyys ja lentoaika 
Laji elää Euroopasta Japaniin saakka ulottuvalla alueella. Suomessa levinneisyys rajoittuu Vaasa-Lieksa-linjan eteläpuolelle. Keski-Euroopassa lajilla on kaksi sukupolvea, mutta pohjoisessa vain yksi. Lento Suomessa alkaa kesä-heinäkuun vaihteessa ja jatkuu elokuun alkuun.

Elinympäristö ja elintavat 
Hakasvirnayökkönen viihtyy etenkin kosteilla niityillä, tienpientareilla ja metsien reunuksilla. Se on lajina varsin yleinen. Perhoset lentävät hämärän tullen ja tulevat hyvin valolle ja melko hyvin syötille. Toukka on yöaktiivinen ja oleskelee lehtien alapinnoilla ja talvehtii. Täysikasvuisena se koteloituu löyhän kotelokopan sisään maahan.

Ravintokasvi 
Toukka syö hiirenvirnaa (Vicia cracca).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen perhostutkijain seura
 Bestimmungshilfe des Lepiforums  
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 

Ritariyökköset
Gustav Ränk

Gustav Ränk (18. helmikuuta 1902 Saarenmaa, Viro – 5. huhtikuuta 1998 Tukholma, Ruotsi) oli virolainen kansatieteilijä. Hän oli Tarton yliopiston professori 1939–1944 ja Tukholman yliopistossa dosenttina vuodesta 1955.

Suomennetut teokset
 Vatjalaiset, Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1960. (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 267)
 Vanha Viro. Kansa ja kulttuuri, Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1955

Lähteet

Aiheesta muualla
Eesti biograafiline andebaas

Virolaiset professorit
Ruotsalaiset professorit
Tarton yliopiston professorit
Kansatieteilijät
Vuonna 1902 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Toni Piispanen

Toni Piispanen (s. 24. heinäkuuta 1976) on suomalainen paraurheilija.

Piispanen halvaantui vuonna 1993 karate-esitykseen kuuluneen voltin epäonnistuttua Lahdessa pidetyssä kamppailulajien näytöksessä. Karate oli ennen tapaturmaa hänen päälajinsa, minkä lisäksi hän harrasti jalkapalloa ja lumilautailua. Vuonna 1995, kaksi vuotta halvaantumisensa jälkeen, hän alkoi harrastaa pyörätuolirugbya, jossa nousi Suomen maajoukkueen kapteeniksi. Hän harjoitti lajia lyhyen aikaa myös puoliammattilaisena Yhdysvalloissa.   

Rugby takasi vahvan pohjan sprinttikelaukseen. Rugbyn ansiosta Piispasen oli mahdollista nousta huipulle nopeammin kuin tavallisesti. Vuonna 2010 Piispanen aloitti kilpailemisen pyörätuolikelauksessa. Seuraavan vuoden tammikuussa hän voitti T51-luokan MM-hopeaa 100 metrillä sekä MM-pronssia 200 metrillä ja myöhemmin vuoden aikana hänestä tuli vammaluokkansa maailmanennätyksen haltija 100 metrillä. Hän oli yksi kolmesta ehdokkaasta vuoden läpimurto -palkinnon saajaksi vuoden 2012 alussa järjestetyssä Suomen urheilugaalassa. Syyskuussa 2012 Piispanen voitti 100 metrin kultaa Lontoon paralympialaisissa ajalla 21,72 sekuntia.  Heinäkuussa 2013 Piispanen voitti MM-kultaa vesisateessa käydyssä 100 metrillä ajalla 22,59 sekuntia sekä MM-hopeaa 200 metrillä ajalla 40,90 sekuntia. 

Vuoden 2017 MM-kisoissa Lontoossa hän voitti hopeaa 100 metrillä ajalla 21,54. Vuoden 2018 EM-kisoissa Berliinissä hän voitti hopeaa 100 metrillä ajalla 23,44. Vuoden 2019 MM-kisoissa Dubaissa Piispanen voitti 100 metrillä uransa toisen MM-kullan Suomen ennätysajalla 20,33, ja 200 metrillä hopeaa.  

Vuoden 2020 paralympialaisissa Tokiossa Piispanen voitti kultaa 200 metrillä ajalla 36,81 sekuntia, joka on uusi paralympialaisten ennätys.

Piispanen kelasi 200m voimassa olevan maailmanennätyksen elokuussa 2021 Jyväskylässä aikaan 36,35s. Sadan metrin ennätys Piispasella on vuodelta 2021 Sveitsin Notwillissa kelattu 19,86s.

Hänen saavuttamiaan tunnustuksia ovat Tahko Pihkala -seuran Vuoden Rehti Urheilija (2012), Suomen Urheilugaalan Periksi ei anneta Uuno -palkinto (2013) ja Vuoden helsinkiläisurheilija (2013 ja 2020). Vuosina 2019 ja 2021 Suomen Urheiluliitto valitsi Piispasen Vuoden yleisurheilijaksi.

Piispanen on koulutukseltaan liikuntatieteiden maisteri, joksi valmistui Jyväskylän yliopistosta. Hän on työskennellyt muun muassa Liikuntatieteellisen Seuran koordinaattorina Helsingissä. Nykyisin hän työskentelee opetus- ja kulttuuriministeriössä, valtion liikuntaneuvostossa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Toni Piispasen kotisivut

Suomalaiset paralympiavoittajat
Suomalaiset pyörätuolikelaajat
Suomalaiset alaraajahalvaantuneet henkilöt
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Juhani Myllyoja

Juhani Myllyoja (s. 13. lokakuuta 1949 Kemi) on suomalainen entinen jalkapalloilija, jääpalloilija ja jalkapallovalmentaja.

Jalkapallossa Myllyoja edusti pelaajana muun muassa Kemin Palloseuraa, jonka riveissä hän pelasi I- ja II-divisioonaa 1970- ja 1980-luvuilla. SM-sarjassa ja Veikkausliigassa Myllykoski valmensi Kemin Palloseuran lisäksi Oulun Työväen Palloilijoita. Vuonna 1985 hän saavutti KePS:n valmentajana SM-pronssia. Seuraavalla kaudella hänet erotettiin päävalmentajan paikalta kesäkuun alussa kahdeksan ottelun jälkeen.

Jääpalloa Myllyoja pelasi Veitsiluodon Vastuksessa, jossa hän voitti Suomen mestaruuden vuonna 1969. 

Nuorten maajoukkueissa Myllyoja on esiintynyt molemmissa lajeissa. 

Lopetettuaan valmennustehtävät 1990-luvun alussa Myllyoja toimi muutaman vuoden Veikkaaja-lehden kolumnistina. Sen lisäksi hän on kirjoittanut kolumneja myös Urheilulehteen.

Lähteet
Veikkausliigan tilastot
Kemin Palloseura/Edustusjoukkueen pelaajat 1932-1999

Suomalaiset jalkapalloilijat
Suomalaiset jalkapallovalmentajat
Suomalaiset jääpalloilijat
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Elannon pääkonttori

Elannon pääkonttori on vuonna 1928 valmistunut arkkitehti Väinö Vähäkallion suunnittelema toimistorakennus Helsingin Sörnäisissä. Rakennus sijaitsee Elannon korttelissa osoitteessa Hämeentie 11 A ja se toimi Osuusliike Elannon pääkonttorina vuosina 1928–1995. Pääkonttori myytiin vuonna 2005 amerikkalaisille yrityksille J. P. Morgan Real Estate ja Genesta Property:lle arvioilta noin 16 miljoonalla eurolla. Vuosina 1996–2016 talossa toimi vuokralla Helsingin opetusvirasto, joka muutti pois joulukuussa 2016. Nykyään talossa on toimistoja, ravintoloita ja tapahtumatila.

Tilat 
Rakennuksen tiloihin rakennettiin alun perin niin hallinto-, toimi- kuin asuinkerroksiakin. Tiloja ovat muun muassa säästökassasali ja juhlasali, jonka tiloissa toimi Elannon Näyttämö -niminen harrastajateatteri lähes 80 vuoden ajan. Rakennuksen viidennessä kerroksessa tiedetään sijainneen Elannon luojan ja toimitusjohtaja Väinö Tannerin virka-asunto ja kuudennessa kahvila. Tilat ovat laajuudeltaan noin 11 000 neliömetriä. Nykyään osa tiloista suojeltu rakennustaiteellisesti arvokkaina. Rakennuksessa on myös paternosterhissi.

Arkkitehtuuri 
Rakennus on tyyliltään 1920-luvun klassisismia ja yksi osa Elannon korttelin "punatiilistä osuusliikearkkitehtuuria". Julkisivun koristemuuraus on niukkaa. Rakennuksen vertikaalisuutta koristaa voimakas ja sen maamerkinomainen kahdeksankerroksinen kulmatorni, jonka ylimmässä kerroksen kohdalla on kello. Kaiku­kadun kautta sisäpihalle kuljettavan sisäänajoportin graniittipylväissä ja julkisivun erkkereissä voidaan nähdä vaikutteita ruotsalaisen Ragnar Östbergin Tukholman kaupungintalosta.

Muuta
Rakennuksen edessä, Kaikukadun vastakkaisella puolella paljastettiin 1985 Elannon pääjohtajana toimineen Väinö Tannerin muistomerkki, kuvanveistäjä Kari Juvan suunnittelema Tannerin portti. Viereinen Väinö Tannerin kenttä (ent. Haapaniemen kenttä) on myös nimetty hänen mukaansa.

Rakennuksessa on kaksi Väinö Tannerin mukaan nimettyä ravintolaa, jotka molemmat avattiin vuonna 2018, Kaikukadun kulmassa toimiva Tanner ja kolmannessa kerroksessa oleva Väinö Kallio.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Elanto
Helsingin suojellut rakennukset
Sörnäinen
Väinö Vähäkallion suunnittelemat rakennukset
Toimistorakennukset
Hasan Cetinkaya

Hasan Cetinkaya (s. 27. tammikuuta 1977 Göteborg, Ruotsi) on ruotsalainen pelaaja-agentti ja entinen jalkapalloilija.

Kurditaustainen Cetinkaya pelasi urallaan Ruotsin sarjojen lisäksi yhden kauden Veikkausliigassa FC Jazzin joukkueessa. Keskikentällä pelannut Cetinkaya oli vuonna 1999 kuudella maalillaan Jazzin paras maalintekijä yhdessä Marco Pogiolin kanssa.

Ruotsin pääsarjassa Allsvenskanissa hän pelasi yhdeksän kauden aikana IFK Norrköpingin, Landskronan, Assyriskan ja Trelleborgin joukkueissa yhteensä 131 ottelua ja teki niissä kahdeksan maalia. Cetinkaya on edustanut myös Ruotsin alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta.

Vuodesta 2008 lähtien Cetinkaya on toiminut kansainvälisenä pelaaja-agenttina. Hän asuu Espanjassa, mutta hänellä on toimistot myös Ruotsissa ja Turkin Antalyassa. Cetinkaya toimii agenttina ruotsalaisten pelaajien lisäksi myös useille italialaisille, espanjalaisille ja turkkilaisille jalkapalloilijoille. Ruotsalaisista huippupelaajista Cetinkayan edustamia ovat muun muassa Rasmus Bengtsson (FC Twente), Jimmy Dixon (Manisaspor), Jones Kusi-Asare, Mervan Celik (Pescara), Marcus Olsson (Blackburn) ja Linus Hallenius (Padova).

Lähteet
Veikkausliiga/Tilastohistoria

Ruotsalaiset jalkapalloilijat
Kurdit
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Pelaaja-agentti

Pelaaja-agentti on henkilö, joka neuvottelee tai hankkii palkkiota vastaan joukkuepelien urheilijalle pelaajasopimuksen urheiluseuran kanssa.

Pelaaja-agenttien toiminta on tarkkaan valvottua. Agenttina on yleensä oikeutettu toimimaan ainoastaan rekisteröity agentti, jolla on lajiliiton myöntämä lisenssi toiminnalleen. Pelaajalle agentin käyttäminen ei ole pakollista, vaan hän voi neuvotella sopimuksen myös itse, tai käyttää neuvottelijana jotakin perheenjäsentään.

Pelaaja-agentit eroavat yksilöurheilijoiden käyttämistä managereista muun muassa siinä, että he edustavat asiakkaitaan ainoastaan pelaajasopimusten tekemisessä. He eivät managerien tavoin hoida esimerkiksi mainossopimuksia.

Pelaaja-agentit jalkapallossa
Kansainvälinen jalkapalloliitto FIFA luopui agenttien lisenssijärjestelmästään vuonna 2001. Nykyään agenttien lisensseistä ja rekisteröinnistä vastaa kunkin FIFA:n jäsenmaan oma jalkapalloliitto. Lisensioituja pelaaja-agentteja kansainvälisen jalkapalloliiton jäsenmaissa on yhteensä noin 6 700. Eniten agentteja on Italiassa, jossa heitä on yli 900. Englannissa, Espanjassa ja Saksassa on kussakin noin 500 pelaaja-agenttia.

Pelaaja-agentit jääkiekossa
Suomen jääkiekkoilussa agenttien rekisteröintiä ja valvontaa hoitaa erityinen agenttitoiminnan arviointilautakunta, jossa ovat edustettuna Suomen Jääkiekkoilijat ry, Suomen Jääkiekkoliitto, Jääkiekon SM-liiga ja rekisteröidyt pelaaja-agentit.

Lähteet
Suomen Palloliiton pelaaja-agenttimääräykset
Suomen jääkiekkoilijat ry/Agenttien rekisteröintijärjestelmä

Aiheesta muualla
Maailman lisensioidut jalkapalloagentit FIFA:n sivuilla 

Joukkuepelit
Saarioinen (hallintopitäjä)

Saarioinen oli hallintopitäjä Hämeessä. Siitä on ensimmäiset maininnat vuodelta 1390. Siihen kuuluivat Sääksmäestä se osa Vanajaveden ja Rauttunselän lounaispuolta, jota sanotaan Saarioispuoleksi. Lisäksi siihen kuuluivat Akaa, Kylmäkoski, osa Urjalaa ja Humppila sekä niiden eräalueita.

Lähteet

Hallintopitäjät
Sääksmäki
Toijala
Viiala
Kylmäkoski
Urjala
Humppila
Pirkanmaan historia
Kanta-Hämeen historia
Onni Saastamoinen

Onni Herman Saastamoinen (20. kesäkuuta 1895 Kuopio – 1. syyskuuta 1966  Kuopio) oli Saastamoinen Oy:n ja Saastamoisen Faneri Oy:n toimitusjohtaja vuosina 1949–1960. Hän sai vuorineuvoksen arvonimen 1949.

Isänsä Herman Saastamoisen kuoltua O. H. Saastamoinen nousi yrityksen johtoon veljensä Yrjö Saastamoisen kanssa. Saastamoisen toinen veli oli suurlähettiläs Armas Saastamoinen. Hänen jälkeensä yhtiön johtoon tuli hänen vävynsä Osmo P. Karttunen.

Lähteet

Suomalaiset yritysjohtajat
Vuorineuvokset
Vuonna 1895 syntyneet
Vuonna 1966 kuolleet
Särmämaksaruoho

Särmämaksaruoho (Sedum sexangulare) on monivuotinen maksaruoholaji.

Ulkonäkö ja koko 
Särmämaksaruoho kasvaa löyhästi mätästävänä 3–8 senttimetriä korkeaksi. Laji muistuttaa erityisesti keltamaksaruohoa, mutta sen lehdet sijaitsevat varsinkin kukattomissa varsissa hyvin tiheästi kuutena rivinä. Särmämaksaruoho alkaa kukkia pari viikkoa keltamaksaruohoa myöhemmin. Kukinto on 1–3 kukkainen viuhko. Viuhkokukinnossa on yhdestä kolmeen kukkaa, terälehdet ovat kirkkaankeltaisia. Kukkii kesäkuussa. Hedelmä on monisiemeninen tuppilo.

Levinneisyys 
Särmämaksaruoho kasvaa Suomessa vain Ahvenanmaan pääsaarella ja harvinaisena Uudellamaalla. Ahvenanmaalla on lauhkea meri-ilmasto ja kalkkipitoinen ravinteikas kallioperä.

Kasvupaikka ja elinympäristö
Särmämaksaruoho on muiden maksaruohojen tavoin soputunut kuivuuteen ja paahteeseen sopeutunut ja kasvaa aurinkoisilla kallioilla, kedoilla, mäenrinteillä.

Käyttö 
Särmämaksaruohoa käytetään jonkin verran koristekasvina.

Kuvia

Kasvustoja

Lähikuvia

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Puutarha.net: Särmämaksaruoho Sedum sexangulare

Maksaruohot
Valkomaksaruoho

Valkomaksaruoho on monivuotinen ruoho. Se on talvivihanta ja muodostaa löyhiä mättäitä ja laajoja kasvustoja.

Ulkonäkö ja koko 
Valkomaksaruoho (Sedum album) on monivuotinen maksaruoholaji. Se kasvaa 7–18 cm korkeaksi. Lehdet ovat liereitä, meheviä ja tavallisesti punavärisiä. Viuhkokukinto on melko tiheä ja sarjamainen. Teriö on valkoinen tai joskus vaaleanpunainen. Kukkii heinä-elokuussa.

Levinneisyys 
Valkomaksaruohoa tavataan yleisesti Ahvenanmaalla, Etelä-Suomessa harvinaisena, pääasiassa rannikoilla. Harvinainen uustulokas muulla Suomessa.

Kasvupaikka ja elinympäristö 
Valkomaksaruoho viihtyy emäksisellä, runsaskalkkisella alustalla. Valkomaksaruohoa käytetään melko paljon koristekasvina.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Valkomaksaruohon (Sedum album) levinneisyys Suomessa.
 Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Valkomaksaruoho (Sedum album)
Luopioisten kasvisto: Valkomaksaruoho (Sedum album)

Maksaruohot
Espanjanmaksaruoho

Espanjanmaksaruoho (Sedum hispanicum) on tavallisesti yksivuotinen maksaruoholaji. Espanjanmaksaruoho on kotoisin Kaakkois-Euroopasta. Se muistuttaa valkomaksaruohoa.

Ulkonäkö ja koko 
Espanjanmaksaruoho kasvaa 7–15 senttimetriä korkeaksi ja haaroo runsaasti tyveltä alkaen. Lehdet ovat melko litteitä ja sinivihreitä. Espanjanmaksaruoho kukkii kesä–heinäkuussa. Kukinnon viuhko on toispuolinen ja runsaskukkainen. Teriöt ovat valkoisia ja kuusilehtisiä.

Kasvupaikka, elinympäristö ja levinneisyys 
Espanjanmaksaruohoa sietää paahtavaa auringonpaistetta ja kestää kuivuutta. Sitä käytetään koristekasvina ja tavataan viljelykarkulaisena Etelä-Suomessa.

Kuvia

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 

Maksaruohot
Kolmisädetyräkki

Kolmisädetyräkki (Euphorbia peplus) on yksivuotinen myrkyllinen tyräkkilaji. Se kasvaa 10-20 cm korkeaksi. Melko hento varsi haaroo usein tyvestä. Varsilehdet ovat ruodillisia ja lehtilavat leveän vastapuikeita, ehyitä, tylppäkärkisiä ja tummanvihreitä. Latvakukinto on kolmisäteinen kerrannaissarja, joka usein haaroo moneen kertaan pienemmiksi osakukinnoiksi. Hedelmäkodassa on kolme kapean siipipalteista lohkoa.

Tyräkkikasveja on käytetty hoitona esimerkiksi aktiinikeratoosiin, koska niiden mehu estää nopeasti jakautuvia soluja lisääntymästä.

Lähteet 
 Hämet-Ahti, Leena, Suominen, Juha, Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti (toim.) 1998: Retkeilykasvio, 4. uudistettu painos, 656 s. Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvimuseo. Helsinki.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Kolmisädetyräkin (Euphorbia peplus) levinneisyys Suomessa.
 Luontoportti: Kolmisädetyräkki (Euphorbia peplus) 
 ITIS: Euphorbia peplus 

Tyräkit
Mustakoiranköynnös

Mustakoiranköynnös (Bryonia alba) on monivuotinen, myrkyllinen koiranköynnöslaji, jota viljellään koristekasvina. Sitä esiintyy Euroopassa. Kasvin kaikki osat ovat vahvasti myrkyllisiä, etenkin mukulamainen tyvi ja marjat.

Mustakoiranköynnöksen varsi kasvaa kahdesta kolmeen metriä pitkäksi ja on karheakarvainen, köynneliäs, haarova. Kukintona on lehtihankainen röyhy. Vihertävät teriöt ovat kooltaan alle yhden senttimetrin. Hedelmät ovat mustia marjoja.

Lähteet 
 Hämet-Ahti, Leena, Suominen, Juha, Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti (toim.) 1998: Retkeilykasvio, 4. uudistettu painos, 656 s. Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvimuseo. Helsinki.

Aiheesta muualla 
Suomen Lajitietokeskus: Mustakoiranköynnös (Bryonia alba)
Luontoportti: Mustakoiranköynnös (Bryonia alba)
 Eliaksen yrittitarha (Internet Archive)
Puutarha.net: Mustakoiranköynnös (Bryonia alba)
Den virtuella floran: Mustakoiranköynnös (Bryonia alba) 
ITIS: Bryonia alba 
United States Department of Agriculture (USDA): Bryonia alba 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Bryonia alba 

Kurkkukasvit
Myrkylliset kasvit
Kirjokärsäpalko

Kirjokärsäpalko eli kirjonivelvirna (Securigera varia) on monivuotinen hernekasvilaji, jota esiintyy Euroopassa. Sen rento varsi kasvaa 40:stä sataan senttimetriä pitkäksi. Lehdissä on viidestä kymmeneen paria soikeita lehdyköitä. Kukinto on 5–20 kukasta koostuva pallomainen sarja. Teriöt ovat kirjavia, terälehdistä purje on tavallisesti vaaleanpunainen, venho ja siivet valkoisia ja venhon kärki tummanvioletti. Palko on kolmesta viiteen senttimetriä, nelisärmäinen ja katkeilee nivelkohdista.

Lähteet 
 Hämet-Ahti, Leena, Suominen, Juha, Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti (toim.) 1998: Retkeilykasvio, 4. uudistettu painos, 656 s. Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvimuseo. Helsinki.

Aiheesta muualla 
 Luontoportti: Kirjonivelvirna (Securigera varia)
 Den virtuella floran: Rosenkronill (Securigera varia) 
 ITIS: Securigera varia 
 United States Department of Agriculture (USDA): Securigera varia 
 Food and Agriculture Organization of the United Nations (FAO): Securigera varia 

Hernekasvit
Myrkylliset kasvit
Peltonätkelmä

Peltonätkelmä (Lathyrus sativus) on yksivuotinen Suomessa myrkylliseksi luokiteltu hernekasvi nätkelmien suvussa. Sitä esiintyy Etelä- ja Itä-Euroopassa kuten myös Afrikassa ja Aasiassa. Suomessa peltonätkelmä esiintyy maan eteläosissa, mutta on hyvin harvinainen.

Ulkonäkö ja koko 
Peltonätkelmän rento ja kalju varsi kasvaa 20:stä 80:een senttimetriä pitkäksi. Lehdissä on yksi pari kapeansuikeita lehdyköitä ja kärhellinen kärki. Terttukukinto koostuu tavallisesti yhdestä kukasta, jonka väri vaihtelee valkoisesta vaalean sinipurtavaan. Palot ovat ruskeita 2–4 senttimetriä pitkiä.

Levinneisyys 
Peltonätkelmää on viljelty vuosituhansien ajan, eikä sen tarkkaa alkukotia tunneta. Se kasvaa ilmeisen luonnonvaraisena Kaakkois-Euroopassa (Bulgariassa ja entisen Jugoslavian alueella). Se on levinnyt ihmisen mukana suureen osaan Eurooppaa, Pohjois- ja Itä-Afrikkaan, Australian koillisosaan ja Aasiassa etenkin Lähi-Idän ja Intian alueille.

Käyttö ja myrkyllisyys 
Peltonätkelmää kasvatetaan viherrehuksi ja siementensä takia. Se on typensitojakasvi, jota kasvatetaan vuoroviljelyssä riisin, kikherneen, linssin tai ohran kanssa.

Lajia käytetään ainakin Aasiassa ja Itä-Afrikassa yleisenä ravinto- ja rehukasvina. Sen proteiinirikkaat siemenet sisältävät neurotoksiinia (oksalyylidiaminopropionihappo, ODAP), joka laajamittaisessa altistuksessa, erityisesti yhdistettynä aliravitsemukseen, aiheuttaa alaraajojen halvaantumista. Käyttöä pidetään turvallisena, jos ruokavaliosta alle 30% perustuu nätkelmänsiemeniin. ODAPin määrää voidaan vähentää liottamalla ja keittämällä, varsinkin jos liotus- ja keitinvettä vaihdetaan välillä, mutta käsittely huonontaa siementen ravintoarvoa.

Peltonätkelmästä tehtyä jauhoa käytetään nykyisinkin joissakin perinteisissä ruuissa osissa Italiaa ja Espanjaa.

Peltonätkelmän jalostettuja lajikkeita (var. azureus) kasvatetaan koristekasvina. Se muistuttaa ulkomuodoltaan hajuherneenä tunnettua tuoksunätkelmää, mutta on likimain tuoksuton.

Lähteet 
 Hämet-Ahti, Leena, Suominen, Juha, Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti (toim.) 1998: Retkeilykasvio, 4. uudistettu painos, 656 s. Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvimuseo. Helsinki.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Peltonätkelmä (Lathyrus sativus)
ITIS: Lathyrus sativus 
United States Department of Agriculture (USDA): Lathyrus sativus 
Flora of China: Lathyrus sativus 
Canadian Biodiversity Information Facility (CBIF): Lathyrus sativus 

Nätkelmät
Rooney Mara

Patricia Rooney Mara (s. 17. huhtikuuta 1985 Bedford, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Uransa alussa hän esiintyi televisiosarjoissa ja indie-elokuvissa, joihin lukeutuu muun muassa vuoden 2009 kasvudraama Tanner Hall. Vuonna 2010 Mara sai enemmän huomiota sivuroolistaan David Fincherin elämäkertaelokuvassa The Social Network.

Mara teki läpimurtonsa vuonna 2011, kun hän esitti Lisbeth Salanderia Fincherin jännityselokuvassa The Girl with the Dragon Tattoo. Hän sai Salanderin roolista parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden. Myöhempinä vuosina hän tähditti muun muassa elokuvia Side Effects (2013), Her (2013) ja Carol (2015). Viimeisimmästä hän sai parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden sekä Cannesin elokuvajuhlien parhaan naisnäyttelijän palkinnon. Sittemmin hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Lion (2016), A Ghost Story (2017), Song to Song (2017), Maria Magdaleena (2018) ja Nightmare Alley (2021).

Mara tunnetaan myös hyväntekeväisyydestään. Hän on yksi vegaaisen vaatebrändi Hiraeth Collectiven perustajista.

Vuodesta 2016 Mara on ollut parisuhteessa näyttelijä Joaquin Phoenixin kanssa. He menivät kihloihin vuonna 2019. Syyskuussa 2020 he saivat poikalapsen, joka nimettiin Riveriksi Phoenixin edesmenneen isoveljen, River Phoenixin mukaan.

Näyttelijä Kate Mara on Rooney Maran sisko.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 
  Rooney Mara NNDB:ssä

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Yhdysvaltalaiset muotisuunnittelijat
Vuonna 1985 syntyneet
Amerikanenglantilaiset
Amerikansaksalaiset
Amerikanirlantilaiset
Amerikanitalialaiset
Elävät henkilöt
Resch

Resch on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Alexander Resch (s. 1979), saksalainen ohjaskelkkailija
 Erwin Resch (s. 1957), itävaltalainen alppihiihtäjä
 Glenn Allan ”Chico” Resch (s. 1948), kanadalais-yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti
 Nicole Resch, Kansainvälisen ampumahiihtoliiton ent. pääsihteeri 
 Riitta Resch (s. 1954), suomalainen diplomaatti
 Stephanie Resch (s. 1995), itävaltalainen alppihiihtäjä
 Valfrid Aleksander Resch eli Valle Resko (1910–1988), suomalainen nyrkkeilijä, pesäpalloilija, nyrkkeilyvalmentaja ja -tuomari ja urheilujohtaja.
Saastamoinen

Saastamoinen voi tarkoittaa seuraavia:

 Saastamoinen Oy, etupäässä Kuopiossa toiminut monialayritys.

Sukunimi
Aatu Saastamoinen (s. 2001), pesäpalloilija
Anni Saastamoinen (s. 1986), toimittaja ja kirjailija
Armas Saastamoinen (1886–1932), liikemies, kansanedustaja ja diplomaatti
Eino Saastamoinen (1887–1946), voimistelija ja olympiamitalisti
Erkki ”Seppä” Saastamoinen (1911–1989), kyläseppä ja kansanpelimanni
Herman Saastamoinen (1850–1920), suuryrittäjä ja kauppaneuvos, Saastamoinen Oy:n perustaja
Ilpo Saastamoinen (s. 1942), säveltäjä, kitaristi, kapellimestari ja basisti
Jarkko Saastamoinen (s. 1983), virolainen salibandyn pelaaja
Jarmo Saastamoinen (s. 1967), jalkapalloilija
Matti Saastamoinen (1923–2009), kaupunkineuvos, Iisalmen kaupunginjohtaja
Mikko Saastamoinen (s. 1974), yritysjohtaja
Mira Saastamoinen (s. 1972), kilpakävelijä
Onni Saastamoinen (1895–1966), toimitusjohtaja ja vuorineuvos
Pauli Saastamoinen, äänilevyjen masteroija
Riitta Saastamoinen (s. 1940), poliitikko
Robert Saastamoinen (1870–1948), kauppias, yrittäjä, kauppaneuvos
Robin Saastamoinen (s. 1993), jalkapalloilija
Seppo Saastamoinen (s. 1960), liikemies
Thelma Saastamoinen (1922–2015), näyttelijä
Tyyne Saastamoinen (1924–1998), kirjailija
Yrjö Saastamoinen (1888–1966), diplomaatti ja toimitusjohtaja.

Entinen nimi
Aarne Tarkas, vuoteen 1947 Saastamoinen (1923–1976), elokuvaohjaaja
Sylva Rossi, o.s. Saastamoinen (1908–1992), näyttelijä.

Fiktiivisiä Saastamoisia
Saastamoinen, koirahahmo lasten animaatiosarjassa Kolme ässää

 Jorma Saastamoinen, esiintyy kirjassa: Risto Räppääjä ja kauhea makkara.

Sukunimet
Adolf Aminoff

Adolf Aminoff voi tarkoittaa jotain seuraavista Aminoff-sukuisista henkilöistä:

Adolf Aminoff (1733–1800), ruotsalainen kenraalimajuri
Adolf Aminoff (1806–1884), suomalainen jalkaväenkenraali
Adolf Aminoff (1856–1938), suomalainen kenraalimajuri
Adolf Aminoff (1860–1914), suomalainen juristi, pormestari, virka- ja valtiopäivämies
Adolf Esaias Aminoff (1890–1949), suomalainen kauppaneuvos.
Vaaleakeltayökkönen

Vaaleakeltayökkönen (Xanthia icteritia) on hyvin yleinen loppukesän ja alkusyksyn yöperhonen.

Koko ja ulkonäkö 
Pohjaväriltään vaaleankeltainen, keskikokoinen ja teräväsiipinen yökkönen, josta on kolme erilaista värimuotoa. Värimuodolla f. flavescens ainoana etusiipien kuviointina erottuu tummana osa munuaistäplää sekä rivi tummia pisteitä aaltoviirun kohdalla lähellä siiven kärkeä. Myös yleisemmällä värimuodolla etusiiven munuaistäplä ja pisterivi erottuvat tummina, mutta lisäksi ulomman poikkiviirun kohdalla on leveä, kellanruskea varjostuma ja siiven etureunassa kolme kellanruskeaa laikkua. Kuvioinnin voimakkuus vaihtelee yksilöittäin. Kolmas värimuoto on ruosteenruskea f. aurantia. Takasiivet ovat yksivärisen valkoiset. Siipiväli 32–40 mm.

Vuonna 1988 Helsingin seudulta pyydystetyistä 963 vaaleakeltayökkösestä oli pyydystyspaikasta riippuen 20–40 % värimuotoa f. flavescens. Muotoa f. aurantia tavattiin vain yksi yksilö. Vaalean muodon osuus oli suunnilleen sama myös Perämeren pohjukassa, jossa vastaavasti 777 yksilöstä viisi oli muotoa f. aurantia.

Levinneisyys ja lentoaika 
Lajin levinneisyys kattaa suurimman osan Eurooppaa pois lukien eteläisimmät alueet. Idässä sitä tavataan aina Kiinaan ja Koreaan saakka. Suomessa vaaleakeltayökkönen elää lähes koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena elokuun alkupuolelta syyskuun loppuun huipun ollessa elokuun lopulla.

Elinympäristö ja elintavat 
Erittäin yleinen pensaikoissa sekä lehti- ja sekametsissä elävä laji. Perhoset lentävät pimeän tullen ja tulevat helposti syötille, huonommin valolle. Toukka elää aluksi pajilla, mutta siirtyy myöhemmin ruohovartiseen kasvillisuuteen. Kotelo on löyhässä kotelokopassa maassa. Muna talvehtii.

Ravintokasvi 
Toukan ravintokasveja ovat aluksi pajut (Salix), myöhemmin erilaiset ruohovartiset kasvit. Lisäksi se syö mustikkaa (Vaccinium myrtillus).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 

Tarhayökköset
Inga-Lill Nyqvist

Inga-Lill Susanna Härkälä (o.s. Nyqvist, 25. heinäkuuta 1931 Urjala – 2022 Hämeenlinna) oli suomalainen pika- ja keskimatkojen juoksija. 

Nyqvist voitti 800 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuosina 1951 ja 1954–1955 sekä 400 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1957. Hän voitti lisäksi 800 metrillä hopeaa vuosina 1952 ja 1953 sekä pronssia 1959.

Nyqvist juoksi 400 metrillä Suomen ennätyksen 60,7 Tampereella vuonna 1957 ja 800 metrin Suomen ennätyksen 2.15,3 Tampereella SM-kisoissa 15. elokuuta 1954.

Nyqvist edusti Suomea EM-kilpailuissa Bernissä 1954. Hän juoksi 800 metrin alkuerissä ajan 2.17,2. Nyqvist oli ensimmäinen suomalainen nainen, joka kilpaili arvokisoissa naisten 800 metrillä.

Seuratasolla Nyqvist edusti urallaan Kalvolan Keihästä ja Hämeenlinnan Tarmoa. Hänellä oli myös maaotteluedustuksia.

Lähteet 

Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Natalil Lintala

Natalil Lintala (s. 1987 Seinäjoki) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Syksyllä 2013 hänet palkittiin Vuoden musiikkiteatteritulokkaana Helsingin Kaupunginteatterin Ensi Linja -palkinnolla. Hän näytteli Marian roolia Lahden kaupunginteatterin West Side Storyssa 2013–2014.

Musiikkineuvos Lasse Lintalan ja laulupedagogi Helena Porkka-Lintalan tytär Natalil valmistui Teatterikorkeakoulusta keväällä 2012. Jo ennen teatteriopintoja hän näytteli useissa Seinäjoen kaupunginteatterin produktioissa, kuten Viulunsoittaja katolla (2004), Saituri (2004) ja Meno Mäntsälään (2005). Ilmajoen Musiikkijuhlilla hän esiintyi vuosina 2002–2004 Pohjanmaan kautta -oopperassa sekä Suomalaisen Kamarioopperan tuotannossa Sevillan parturi.

Lintalalla oli kiinnitys Tampereen Teatteriin syksystä 2010 kevääseen 2012, jolloin hän siirtyi freelance-näyttelijäksi Helsinkiin. Tampereella Lintala esitti Pollyn roolin Kolmen pennin oopperassa, jonka ensi-ilta oli syksyllä 2010, ja esiintyi myös näytelmissä Särkelä itte, Pesulan likat, Hämähäkkimiehen kosto, Onnen maa ja I love you, because.

Vuonna 2012 Lintala alkoi esiintyä Kristal-nimisenä laulajana, jonka Rähinä Recordsin kanssa tuotettu single ”Rahaa palaa” nousi internet-ilmiöksi. Vähitellen selvisi, että kyseessä oli Saunalahti-puhelinoperaattorin mainoskampanja, johon Lintala oli palkattu esittämään uutta artistia. Vuonna 2013 Lintala jatkoi Kristalin hahmossa yhteistyössä Majurin ja Stigin kanssa kappaleessa ”Kultaa”. Saman vuoden marraskuussa hän lauloi kappaleen ”Vihdoin vapaa” yhdessä Mikael Gabrielin kanssa.

Lokakuusta 2012 alkaen Lintala oli mukana Marco Bjurströmin ohjaamassa musikaalissa Rent Helsingin Aleksanterinteatterissa,, ja syksyllä 2013 hän teki Marian roolin Lahden kaupunginteatterin musikaalissa West Side Story.

Myöhemmin Lintala on näytellyt useissa musikaaleissa kuten Annie mestariampuja ja Housut pois. Hänen pääinstrumenttinsa laulun lisäksi on viulu

Natalil Lintala on puhunut julkisuudessa alkoholismistaan ja siitä toipumisesta Minnesota-hoidon avulla.

Lähteet

Aiheesta muualla
Lintalan oma verkkosivusto

Suomalaiset näyttelijät
Tenavatähti
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
Vyšeišaja liga

Vyšeišaja liga () on Valko-Venäjän jääkiekon toiseksi korkein sarjataso. Sarjaa on pelattu vuodesta 2002 lähtien ja siihen osallistuvat lähinnä ylemmän sarjatason kakkosjoukkueet. Kaudella 2018–2019 sarjaan osallistuu 15 joukkuetta, joista yksi on Liettuasta ja yksi Armeniasta.

Joukkueet 2018–2019

  Ararat Jerevan
  BFSO Dinamo Minsk
  Energija Elektrenai
  HK Bobruisk
  Himik-SKA Novopolotsk-2
  HK Brest-2
  H’K Homel-2
  HK Junior Minsk

  HK Vitebsk-2
  Lokomotiv Orša
  Metallurg Žlobin-2
  Neman Grodno-2
  Šahtjor Soligorsk-2
  Valko-Venäjän U18
  Valko-Venäjän U17

Mestarit

2018: H’K Homel-2
2017: HK Junior Minsk
2016: Šahtjor Soligorsk-2
2015: HK Junior Minsk
2014: HK Junior Minsk
2013: Metallurg Žlobin-2
2012: HK Junior Minsk
2011: HK Junior Minsk
2010: Dinamo-Šinnik Bobruisk

2009: HK Junior Minsk
2008: HK Keramin Minsk-2
2007: HK Junior Minsk
2006: H’K Homel-2
2005: H’K Homel-2
2004: Himvolokno Mogiljov-2
2003: H’K Homel-2
2002: H’K Homel-2

Lähteet
Высшая лига Valko-Venäjän jääkiekkoliitto 
Vysshaya Liga eurohockey.com
Belarusian High League Elite Prospects

Valko-Venäjän jääkiekkosarjat
Pedigree

Pedigree tai Pedigree Petfoods on vuonna 1957 perustettu Mars-yrityksen tytäryhtiö, jonka liiketoimintana ovat eläinruoat. Yhtiön tehtaat sijaitsevat Iso-Britannian Melton Mowbrayssä, Peterboroughissa ja Birstallissa, Leedsissä.

Yhtiö valmistaa Pedigree-koiranruokien lisäksi myös Whiskasin ja Kitekatin kissanruoat sekä Pal-koiranruoat. Pedigree Petfoodsilla on myös "Pedigree Foundation" -niminen hyväntekeväisyysorganisaatio, joka auttaa koiria löytämään niille hyvän kodin. Vuonna 1997 toimintansa aloittanut organisaatio myöntää apurahoja koirien turvakodeille, rotupelastusjärjestöille sekä vapaaehtoiseen koirien adoptoimiseen ryhtymiseen.

Pedigreen ja Whiskasin lisäksi Mars-elintarvikejätin kolmas Suomessa myytävä eläinruokamerkki on Royal Canin.

Lähteet

Yhdysvaltalaiset yritykset
Eläinruoka
Marsin tuotemerkit
Rajasuo (Hamina)

Rajasuo on Natura 2000 -alueisiin kuuluva suo Haminassa lähellä Virolahden rajaa. Alue kuuluu soidensuojeluohjelmaan ja on osittain suojeltu. Rajasuota on tarkoitus ennallistaa syksystä 2012 alkaen osana Metsähallituksen Suoverkosto-LIFE -hanketta. Ennallistamisen päämääränä on saada suon vedenpinnan taso luonnolliselle korkeudelle patoamalla ja kaivamalla ojia umpeen.

Luonto

Rajasuo on pääosin puuton, korkeiden kallioiden rajaama melko karu suoalue, joka käsittää suoyhdistymätyypeiltään keidassuon nuoruusvaiheita ja eteläisiä aapasoita. Alueesta on avosuota lähes 90 % ja puustoista hakattua rämettä sekä korpea noin 10 %. Suotyyppejä ovat rahkaräme (RR), isovarpuräme (IR), lyhytkorsineva (LkN), silmäkeneva (SiN), nevaräme (NR), kalvakkaneva (KN), saraneva (SN), rimpineva (RiN) ja nevakorpi eli sarakorpi (NK).

Kasviston valtalajeja ovat virpapaju (Salix aurita), vaivaiskoivu (Betula nana), tupasvilla (Eriophorum vaginatum), valkopiirtoheinä (Rhynchospora alba), raate (Menyanthes trifoliata), pullosara (Carex rostrata), mutasara (Carex limosa), jouhisara (Carex lasiocarpa) sekä rahkasammalet (Sphagnum).

Linnustoltaan Rajasuo on merkittävä kohde, jossa esiintyy lintudirektiivin I liitteen lajeista muun muassa huuhkaja, kapustarinta, kurki, liro, palokärki ja varpuspöllö.

Lähteet

Suomen suot
Suomen Natura-alueet
Haminan luonto
Kymenlaakson luonnonsuojelualueet
Bietigheim Steelers

Bietigheim Steelers on saksalainen jääkiekkojoukkue Bietigheim-Bissingenin kaupungista. Joukkue on perustettu vuonna 2003, ja se pelaa Saksan pääsarjassa DEL-liigassa.

Pelaajat kaudella 2022-2023

Joukkueenjohto
 Päävalmentaja: Daniel Naud 
 Apu- & Maalivahtivalmentaja: Fabian Dahlem 
 Fysiikkavalmentaja: Fabian Wolpert 
 Huoltopäällikkö: Marco Schwarzer 

Lähde: EliteProspects

Lähteet

Aiheesta muualla

Virallinen sivusto

Saksalaiset jääkiekkoseurat
Baden-Württembergin urheilu
Pimeänpirtin hävitys

Pimeänpirtin hävitys on Ilmari Unhon ohjaama elokuva vuodelta 1947. Se perustuu Maila Talvion romaaniin Pimeän pirtin hävitys (1901).

Juoni
Elokuvan tapahtumien ajankohta on 1800-luvun loppu ja tapahtumat lähtevät liikkeelle köyhän perheen torpasta, jonka torpparisopimus on katkolla. Pahin tapahtuu, kun nuori patruuna Otto repii sopimuksen. Torpan tyttö Hanni joutuu patruunan viettelyn kohteeksi, ja hänet syyllistetään. Ajan kuluessa Hanni päätyy kaupunkiin kurtisaaniksi. Otto tulee häntä kosimaan, mutta vanha vaari paljastaa epätoivoiselle hylätylle kosijalle, että Hanni on tämän tytär, jolloin Otto alkaa hautoa itsemurhaa mutta päätyy lopulta kuolemaan pudottuaan vahingossa sillalta. Vaari surmaa Hannin, sillä hänen mielestään vain kuolema voi sovittaa menneet tapahtumat.

Näyttelijät

Arviot
Aikalaisarvioissa Maila Talvion romaani muistettiin sen kauden teokseksi, jolloin Talvio vielä oli yhteiskunnallinen julistaja. Toini Aaltosen käsikirjoitusta kiitettiin siitä, että hän on keskittynyt tiivistämisessä tarinan kannalta olennaisiin aineksiin. Aiheen käsittelyä pidettiin kuitenkin liian voimakkaana, ja se olisi vaatinut miedontamista välttääkseeni kaavamaisen asetelmallisuuden. Irma Seikkulan niukkoja keinoja hyödyntävä tehokas roolityö Lenin ja Hannin kaksoisroolissa sai erityistä kiitosta.

Lähteet

Ilmari Unhon ohjaamat elokuvat
Suomalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1947 suomalaiset elokuvat
Salonius

Salonius on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

Aarne Salonius (1884–1930), suomalainen kreikan kirjallisuuden professori
Charly Salonius-Pasternak (s. 1974), suomalainen UPI:n tutkija
Georg Salonius (1705–1760), suomalainen juristi ja kustantaja
Helena Salonius (1930–2012), suomalainen näyttelijä ja oopperalaulaja
Juhani Salonius (s. 1944), suomalainen varatuomari ja entinen valtakunnansovittelija
Paavo Salonius (Paul Oskar Salonius, 1839–1885), suomalainen kielentutkija

Fiktiiviset henkilöt
Jeppe Salonius, hahmo televisiosarjasa Pasila
Salovaara

Salovaara on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

 Aarne Salovaara (1887–1945), voimistelija 
 Aleksis Salovaara (1866–1925), Maalaisliiton kansanedustaja
 Artturi Salovaara (1883–1908), salamurhaa yrittänyt ylioppilasaktivisti
 Barry Salovaara (s. 1948), kanadalainen jääkiekkoilija
 Eero Salovaara (1918–1996) OTK:n pääjohtaja
 Eila Salovaara, vaateliike Mic Macin perustaja ja omistaja
 Elina Salovaara (s. 1970), näyttelijä
 Elli Salovaara (s. 2000), koripalloilija
 Hannes Salovaara (1886–1935) rehtori, kirjailija
 Hannu Salovaara (s. 1950), viljateknologian professori
 Ilmari Salovaara (1892–1970), jääkäri
 Jaakko Salovaara (s. 1975), muusikko
 Juhani Salovaara (s. 1931), kilpapurjehtija
 Juhani Salovaara (s. 1943), teollinen muotoilija
 Juho Salovaara (1894–1937), opettaja ja sanomalehtimies
 Kaarlo Salovaara (1874–1956), kirkkoherra, IKL:n kansanedustaja
 Kauko Salovaara (1916–2003), opettaja ja koulun- ja järjestöjohtaja, maanviljelysneuvos
 Lauri Salovaara (s. 1978), radio- ja televisiotoimittaja
 Martti Salovaara (1916–1984), keskimatkojen juoksija
 Mikko Salovaara (s. 1979), muusikko
 Niilo Salovaara (1902–1977) juristi, professori
 Nita Salovaara, malli 1980-luvulla
 Paula Salovaara (s. 1964), toimittaja
 Pertti Salovaara (s. 1970), radiotoimittaja, kansanedustaja
 Petrik Salovaara (s. 1968), Jori Olkkonen, tietokone- ja videopelimuusikko
 Viktor Salovaara (s. 1887), painija
 Väinö Salovaara (1888–1964) kansanedustaja, ministeri.
Juri Samarin

Juri Fjodorovitš Samarin (; 3. toukokuuta (J: 21. huhtikuuta) 1819 Pietari – 31. maaliskuuta (J: 19. maaliskuuta) 1876 Berliini) oli venäläinen kirjailija ja slavofiili. Hänen saksalaisvastainen teoksensa Okrainy Rossii herätti runsaasti huomiota (1868). Hän toimi maaorjuuden poistamisen hyväksi.

Lähteet

Venäläiset kirjailijat
Vuonna 1819 syntyneet
Vuonna 1876 kuolleet
Banaanipotku

Banaanipotku eli kierrepotku on jalkapallossa potku, jossa pallo saa kaarevan, banaanin muotoisen lentoradan. Haluttaessa lentoradan kaartuvan oikealle tulee pallon pyöriä ylhäältä päin katsottuna myötäpäivään. Tällöin sekä ilmavirtauksen nopeus pallon oikealla puolella että paine pallon vasemmalla puolella pienenevät. Tätä ilmiötä kutsutaan Magnuksen ilmiöksi. Edellä kuvailtu potku voidaan toteuttaa potkaisemalla palloa joko oikean jalan ulko- tai vasemman jalan sisäsyrjällä. Vasemmalle puolelle kiertyvä potku toteutuu joko vasemman jalan ulko- tai oikean jalan sisäsyrjällä. Mitä suurempi pallon pyörimisnopeuteen lähtöhetkellä on, sen jyrkempi on sen lentoradan kaarre.

Banaanipotku on erityinen haaste maalivahdille: kiertyvän lentoradan pysäyttämisen lisäksi haltuunotto vaatii myös oman akselinsa ympäri pyörivä liikkeen pysäyttämistä.

Lähteet 

 

Jalkapallotermit
Gustaf Zakris Sandman

Gustaf Zakris (t. Zachris) Sandman (1837–1922) oli suomalainen merikapteeni ja kollegiasessori. Hän oli Viipurin merikoulun vt.-johtaja vuodesta 1869, johtaja vuodesta 1872.

Julkaisut
Käytännöllinen oppikirja laivanrakennustaidossa, purjeitten piirustamisessa y. m., C. W. Wikander; suom. Gust. Z. Sandman ja Nikolai Tanttu. 1901. 
Lisäys oppikirjaan merikuluntieteessä: Keisarillisen Suomen senaatin käskystä toimitettu. 1904. 
Lyhykäinen käytännöllinen oppikirja alkeis-geometriassa ja kolmiomitannossa: merikoulujen tarpeeksi. 1884. 
Lyhykäinen käytännöllinen oppikirja alkeisgeometriassa ja kolmiomitannossa: merikoulujen tarpeeksi. 2. p. 1908. 
Meritaulut käytettäväksi merikuluntieteellisiä laskuja suoritettaessa: Keisarillisen Suomen senaatin käskystä toimitetut.1900. 
Oppikirja merikulun tieteessä, Bror Michael Ekelund ja Bror Hjalmar Ljunggren; suom. A. Cannelin; 2. painoksen tarkasteli ja korjaili Gust. Z. Sandman. 2. pain. 1892. 
Ruotsalais-suomalainen ja suomalais-ruotsalainen merisanakirja = Svensk-finsk och finsk-svensk nautisk ordbok. 1899. 
Suomenkieliset merisanat. 1901.

Lähteet

Suomalaiset merikapteenit
Vuonna 1837 syntyneet
Vuonna 1922 kuolleet
Suomen Kuitulevy

Suomen Kuitulevy Oy on Suomen suurin puukuitulevyn tuottaja ja valmistaja. Yhtiön tehtaat sijaitsevat Heinolassa ja Porin Pihlavassa ja niiden tuotantokapasiteetti on yli 140 000 m3 vuodessa. Yhtiön tuotteisiin kuuluu erilaisia Leijona-puukuitulevyjä, joiden pääkäyttökohteet ovat rakentamisen lisäksi ovi- ja kalusteteollisuus.

Historia
Suomen Kuitulevy Oy on perustettu vuonna 1984, kun Enso-Gutzeit Oy ja A.Ahlström Oy yhdistivät kuitulevyteollisuutensa yhteisesti omistetuksi yhtiöksi. Yhtiön toimiva johto osti vuonna 1998 MBO-kaupalla 83 % yhtiön osakkeista. Toiseksi osakkaaksi jäi tuolloin 17 % osuudella UPM-Kymmene Oyj. Vuonna 2009 osaomistajaksi tuli Versowood 19,5 % osuudella. Toimivalla johdolla on edelleen 66 % osuus ja UPM-Kymmene Oyj:llä 14,5 % osuus yhtiön osakkeista.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut

Suomalaiset rakennustuotevalmistajat
Suomalaiset yritykset
Ravitsemusterapeuttien yhdistys

Ravitsemusterapeuttien yhdistys ry (RTY) on vuonna 1970 perustettu akavalaisen Agronomiliiton jäsenyhdistys.   

RTY:llä on monialainen jäsenistö. Sen jäsenet työskentelevät laaja-alaisesti ravitsemuksen parissa, esimerkiksi tutkijoina yliopistoissa ja tutkimuslaitoksissa, ravitsemusasiantuntijoina järjestöissä ja elintarviketeollisuudessa, asiantuntijatehtävissä ruokapalvelualalla, suunnittelijoina valtion ja kuntien hallinnossa, yrittäjinä sekä ravitsemusterapeutteina terveydenhuollossa.  

Yhdistyksen jäsenillä on ylempi ravitsemustieteellinen yliopistotutkinto: terveystieteiden (TtM), elintarviketieteiden (ETM), maatalous- ja metsätieteiden (MMM) tai terveydenhuollon (THM) maisterin, lisensiaatin tai tohtorin tutkinto.  Yhdistyksessä on runsaat 800 jäsentä, joista osa on alan opiskelijoita.  

Ravitsemustieteellistä yliopistotutkintoa voi opiskella muun muassa Helsingin yliopistossa ja Itä-Suomen yliopistossa. Laillistetun ravitsemusterapeutin pätevyyden voi nykyisin saada vain Itä-Suomen yliopistossa suoritettujen ravitsemusterapialinjan maisteriopintojen jälkeen. Varsinaisen laillistuksen myöntää Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Valvira).  

RTY edistää hyvää ravitsemusta ja ravitsemushoitoa. Yhdistys toimii Agronomiliiton edunvalvonnan kumppanina. Yhdistys julkaisee neljästi vuodessa ilmestyvää Ravitsemusasiantuntija-lehteä. Lisäksi yhdistys tuottaa ja myy ravitsemusohjausmateriaalia ja järjestää vuosittain ammattilaisten täydennyskoulutustapahtuman, Valtakunnalliset Ravitsemuspäivät.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 RTY:n kotisivut
 Ravitsemusasiantuntija-lehti
 Agronomiliitto

Agronomiliitto
Jalavakeltayökkönen

Jalavakeltayökkönen (Xanthia gilvago) on Suomessa aivan eteläinen ja harvinainen syksyn yöperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö 
Keskikoinen yökkönen, jonka etusiipien pohjaväri vaihtelee vaaleankeltaisesta oranssinruskeaan. Kuviointi on harmaanruskeaa ja erottuu hyvin vaihtelevasti. Rengastäplä on siiven pohjavärin mukainen, samoin munuaistäplä, jonka sisänurkka on kuitenkin aina voimakkaasti tummentunut. Siiven keskiosa munuaistäplän ympärillä on vaihtelevissa määrin muuta siipeä tummempi ja usein voimakkaasti harmaanruskealla varjostunut. Siiven kärkiosassa, aaltoviirun kohdalla on tummine pisteiden rivi. Takasiivet ovat harmahtavan valkoiset. Siipiväli 30–42 mm.

Levinneisyys ja lentoaika 
Levinneisyysalue kattaa Pohjois-Afrikan sekä suurimman osan Eurooppaa. Idässä jalavakeltayökköstä tavataan Altaille, Turkmenistaniin ja Irakiin saakka. Laji tavattiin Suomesta ensimmäisen kerran vuonna 1980 ja sille on sittemmin muodostunut vakituinen kanta etelärannikon tuntumaan. Perhoset lentävät syyskuun alusta lokakuulle.

Elinympäristö ja elintavat 
Hyvin paikoittainen laji, joka on viime vuosikymmeninä voimakkaasti taantunut koko Euroopassa. Se elää jalavaa kasvavissa lehtimetsissä sekä puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät öisin, käyvät kukilla ja imemässä marjojen nesteitä. Ne tulevat myös sekä syötille että valolle. Toukka koteloituu maahan. Muna talvehtii.

Ruotsissa laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi. ja Norjassa vaarantuneeksi

Ravintokasvi 
Toukka elää vuorijalavalla (Ulmus glabra) sekä muilla jalavilla (Ulmus). Vanhempia toukkia on tavattu muillakin puilla ja ruohovartisilla kasveilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 

Tarhayökköset