joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Bolšoje Ostrijo

Bolšoje Ostrijo tai Bolšoi Ostrov ( ) on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä. Novosokolnikin piirin vastainen raja seuraa järven itärantoja niin, että vesialueet Pustoškan ja ranta-alueet Novosokolnikin piiriin. Järvi sijaitsee Bežanitsyn ylängön tunnetulla järvialueella.

Maantietoa 
Järvi on 3,0 kilometriä pitkä, 1,6 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 2,71 neliökilometriä eli 271 hehtaaria. Järven eteläpuoliskossa on laaja järvenselkä, mutta pohjoisosassa sen rikkoo saaristo. Eteläosan rantaviiva on pohjoisosaa rikkomaisempi, sillä siinä on enemmän lahtia ja niemiä. Keskisyvyys on 7 metriä ja syvänteessä on 20 metriä vettä. Järvellä on 7 saarta, joiden yhteispinta-ala on 10 hehtaaria. Kaksi saarta vaikuttaa ilmakuvista katsoen muodostuvan järven pohjassa kulkevasta harjujaksosta, jonka vedenpinnan yläpuolelle pilkistävästä selänteestä muodostuu 450 ja 120 meträ pitkä saaret. Näiden pohjoispuolella on toinen harjujakso, josta muodostuu kaksi lyhyttä saarta ja matalikko. Järven kaksi muuta saarta ovat pyöreitä ja halkaisijaltaan 150 ja 220 metriä. Järven ympäristö on metsämaata, mutta järven koillis- ja lounaispäässä on peltoalueita. Koillis- ja pohjoispäässä sijaitsevat kylät Ostrov () ja  Zaretšje () ja lounaispäässä kylät Juškovo () ja Andreikovo (). Järven pohjoispuolelta kulkee Nasvasta () alkava tie kohti länttä.

Luontoarvoja 
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, lahna, muikku, seipi, turpa, säyne, phoxinus, suutari, made, kiiski, karppi, rantanuoliainen, allikkosalakka, mutakala, törö, salakka, pasuri, salakka, ruutana, nieriä, simppu ja kymmenpiikki, sekä joitakin Rutilus-suvun kaloja ja jokirapua niukasti. Kivikkoisen järven pohja on hiekkaa ja savea.

Vesistösuhteita 
Bolšoje Ostrijo sijaitsee Velikajan valuma-alueella. Velikaja on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen.

Järven lähellä sijaitsee lähes 20 järveä tai lampea. Niiden laskuoja laskee Velikajaan tai Bolšoje Ostrijoon. Järven pohjoisrantaan virtaa pohjoisesta Demenetsin () järven kautta kolmen muun lammen vedet. Myös Ostrovin takaa laskee järveen lampi Platitšenek (). Järvi on Velikajan läpivirtausjärvi, joka tuo siihen suuren osan sen kautta kulkevasta vedestä. Velikaja laskee tänne viereisen järven Maloje Ostrijen () kautta Verhnejeestä. Malojeen laskevat myös Tšorno () ja Sejatoje (). Bolšoje Ostrijon valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 140  tai 110,6 neliökilometriä . Velikaja poistuu järven länsipään lahdesta Juškovon kylän läpi virraten ensin pienen Tšeressan () läpi ja sitten, kääntyen samalla etelän suuntaan, laskien suureen Hvoinoon.

Huomautuksia

Lähteet 

Pihkovan alueen järvet
Velikajan valuma-alue
Pustoškan piiri
Hvoino (järvi)

Hvoino  () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä. Järvi sijaitsee Bežanitsyn ylängön tunnetulla järvialueella.

Maantietoa 
Järvi on 2,8 kilometriä pitkä, 1,3 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 2,01 neliökilometriä eli 201 hehtaaria. Sen luoteisosa muodostaa erillisen lahden, jonka yhdistää sen pääaltaaseen jokimaisen kapea salmi. Järvi on kapea ja rikkonainen siten, että vain järven kaakkoispäässä aukenee lähes parikilometrinen järvenselkä. Muualla yhtenäisyyttä rikkoo 4 saarta, joiden yhteispinta-ala on 7,3 hehtaaria. Suurin saari on 450 metriä pitkä ja toiseksi suurin on pyöreä ja halkaisijaltaan 150 metriä. Saarien kohdalla on järvessä niemiä ja lahtia niin, että siellä on vaikutelma sokkeloinen. Keskisyvyys on 5 metriä ja syvänteessä on 18 metriä vettä. Järven lähellä ei ole asutusta tai sitä on vain vähän. Länsipuolella sijaitsevasta Mihejevon () kylästä on järvelle matkaa kilometri eikä sen pellot ylety järvelle. Samoin on Harino-Borin () kylän tapauksessa. Se sijaitsee järven itäpuolella kahden kilometrin päässä.

Luontoarvoja 
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, lahna, muikku, seipi, turpa, säyne, phoxinus, suutari, made, kiiski, karppi, rantanuoliainen, allikkosalakka, mutakala, törö, salakka, pasuri, salakka, ruutana, nieriä, simppu ja kymmenpiikki, sekä joitakin Rutilus-suvun kaloja ja jokirapua niukasti. Kivikkoisenkin järven pohja on hiekkaa ja savea.

Vesistösuhteita 
Hvoino sijaitsee Velikajan valuma-alueella. Velikaja on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen.

Hvoinon lähellä sijaitsee 13 järveä tai lampea. Pohjoispuolella sijaitseva Glazino () laskee lyhyttä ojaa myöten järveen ja samoin tekee Harino (), joka sijaitsee Harino-Borin kylässä, ja jonka laskuojan varrella on neljä muuta lampea. Velikaja lähtee Bolšoje Ostrijosta ja virtaa Juškovon kylässä sijaitsevan Tšeressan () kautta ennen kuin se kääntyy etelän suuntaan ja laskee Hvoinoon. Järven valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 217  tai 803 neliökilometriä . Velikaja jatkaa järven eteläpäästä kohti etelää ja laskee muutaman sadan metrin päästä Tšenojeeseen. Hvoino on siten Velikajan läpivirtausjärvi.

Huomautuksia

Lähteet 

Pihkovan alueen järvet
Velikajan valuma-alue
Pustoškan piiri
Ida Lähde

Ida Lähde on Turussa syntynyt suomalainen pesäpalloilija. Hänen seuransa on naisten Superpesistä pelaava Manse PP. Kaudella 2016 alkaneella urallaan Superpesiksessä Lähde on saavuttanut SM-kullan kaudella 2017 ja SM-hopean kaudella 2018 ja 2020. Lähde pelaa sisäpelissä etenijänä ja ulkopelissä etukentällä tai polttolinjassa. Hänen kasvattajaseuransa on Turku-Pesis. Lähde on pelannut urallaan ennen kauden 2020 alkua 88 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän on lyönyt viisi kunnaria ja 28 tavallista juoksua, tuonut 79 juoksua ja kerännyt 271 kärkilyöntiä. Lisäksi hän on pelannut 34 Superpesiksen pudotuspeliottelua. Näissä hän on lyönyt yhden kunnarin ja 15 tavallista juoksua, tuonut 17 juoksua ja kerännyt 121 kärkilyöntiä.

Saavutukset 
 Superpesiksen vuoden tulokas: 2016

Lähteet
 https://www.mansepp.fi/naisten-pelaajakortti/?pelaaja=ida-lähde 
 https://www.pesis.fi/pesis-info/historia/mitalistit/
 http://www.pesiksenmaailma.fi/index.php/pelaajakortit?pelaajaid=5477&view=pelaajakortti

Suomalaiset pesäpalloilijat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Leini

Leini  on kunta Italiassa Piemonten alueella sijaitsevassa Torinon metropolikaupungissa. 
Vuoden 2021 alussa kunnassa oli 16 303 asukasta.

Lähteet

Aiheesta muualla

Torinon metropolikaupungin kunnat
Jousiammunnan maailmanmestaruuskilpailut

Jousiammunnan maailmanmestaruuskilpailut ovat kansainvälisen jousiammuntaliiton (World Archery Federation, vuoteen 2011 saakka Fédération Internationale de Tir à l'Arc) säännöllisesti järjestämiä jousiammunnan maaillmanmestaruuskilpailuja. Ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin tauluammunnassa vuonna 1931. Myöhemmin omia MM-kilpailuja on alettu järjestää myös muun muassa maastoammunnassa ja halliammunnassa.

Kilpailupaikat

Tauluammunta

Halliammunta

Maastoammunta

Lähteet
Osno

Osno tai Asno () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä. Järvi sijaitsee Bežanitsyn ylängön tunnetulla järvialueella.

Maantietoa 
Järvi on 1,4 kilometriä pitkä, 0,7 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 55 hehtaaria. Järvellä on avoin järvenselkä ja sen ainoa luotomainen saari sijaitsee sen pohjoisrannan tuntumassa. Saaren pinta-ala on 0,1 hehtaaria. Sen ympärillä on ilmakuvissa näkyvä laajan matalikon alueella kasvava vesikasvillisuusvyöhyke. Järven keskisyvyys on 4,5 metriä ja syvänteessä on 8,3 metriä vettä. Järven ympäristössä on niittyjä ja peltomaata sekä paikoin suomaata. Järven eteläpäässä sijaitsee kylä Petšurki (), josta lähtevä tie kiertää lähes järven ympäri.

Luontoarvoja 
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, säyne, suutari, made, karppi, rantanuoliainen, allikkosalakka, mutakala ja ruutana, sekä joitakin Rutilus-suvun kaloja ja jokirapua niukasto. Sillä on mutapohja ja sen kivikkoiset rannat ovat silttiä tai savea.

Vesistösuhteita 
Osno sijaitsee Velikajan valuma-alueella. Asnjanka on Velikajan sivujoki ja kuuluu luonnollisesti Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. 

Järveä esittävissä kartoissa on siihen liitetty neljä ojaa, joista kaksi ovat järveen tulevia metsäojia. Kaksi muuta ovat kartan mukaan laskuojia, joten järvi on tämän mukaan bifurkaatiojärvi. Järven valuma-alueen koko on 10,44 neliökilometriä . Järven varsinaiseksi laskujoeksi on mainittu Asnjanka (), joka lähtee järven eteläpäästä kylän kohdalta ja virtaa kohti etelää ja laskee siellä ensin Bereznoon, sitten Losnoon ja lopulta Zavolotskojessa Velikajaan . Toinen laskuoja voi luontaisen oloisena olla aito laskuoja, mutta toinen vaihtoehto on bifurkaatio-oja, jonka lähde on sen keskellä sijaitseva lampi. Karttoihin ei ole merkitty virtaussuuntia, joten tietoon tulee suhtautua varauksella. Jos oja laskee aidosti kohti pohjoista, yhtyy se Velikajaan hieman Hvoinon yläpuolella.

Huomautuksia

Lähteet 

Pihkovan alueen järvet
Velikajan valuma-alue
Pustoškan piiri
Viktor Jansson (ratsastaja)

Viktor Emanuel Jansson (31. joulukuuta 1919 Viipuri – 25. syyskuuta 2006 Seinäjoki) oli suomalainen esteratsastaja.

"Janne" Jansson edusti Suomea esteratsastuksessa Helsingin olympialaisissa 1952. Hän kilpaili Jessa-hevosella, ja hänen suorituksensa hylättiin. Lontoon vuoden 1948 olympialaisiin hänet valittiin varamieheksi. Tukholmassa järjestetyissä vuoden 1956 olympialaisten ratsastuskilpailuissa hän toimi Suomen valmentajana.

Jansson sijoittui pohjoismaisissa kisoissa esteratsastuksessa toiseksi vuonna 1949 ja edusti Suomea myös vuosina 1947, 1951, 1953 ja 1959. Hän voitti esteratsastuksessa Suomen-mestaruuden vuonna 1958.

Jansson toimi Suomen Ratsastajainliiton hallituksessa yli 30 vuotta, muun muassa puheenjohtajana vuosina 1975–1979. Hän oli liiton sihteeri ja toiminnanjohtaja vuosina 1947–1961 ja myöhemmin kunniapuheenjohtaja. Hän oli Tampereen Ratsastusseuran puheenjohtaja vuosina 1964–1969.

Lähteet 

Suomalaiset esteratsastajat
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Epic Games Store

Epic Games Store on Epic Gamesin kehittämä videopelien jakelu-, moninpeli- ja viestintäalusta. Epic Games Store on saanut paljon kritiikkiä aggressiivisesta kilpailusta sekä pelien julkaisemisesta yksinoikeudella ainoastaan Epic Games Storessa. Esimerkiksi Epic Games Store haastoi Steamin käyttäessään 12 prosentin tulojakaumaa Steamin 30 prosentin sijasta.

Alustalla tarjotaan joka viikko ilmaisia pelejä, jotta uusia käyttäjiä saataisiin lisää. Tammikuussa 2020 Epic Games Storella on 108 miljoonaa rekisteröitynyttä käyttäjää.

Lähteet

Digitaalinen jakelu
Mac OS -ohjelmat
Windows-ohjelmat
Žanna Aguzarova

Žanna Aguzarova (ven. Жа́нна Агуза́рова, s. 7. heinäkuuta 1962 Turtas, Tjumenin alue, Neuvostoliitto) on venäläinen laulaja, joka sai suuren suosion rock and roll -tyylisen Bravo-yhtyeen solistina, minkä jälkeen aloitti oman uransa. Aguzarova on tunnettu hänen omanlaatuisesta ja eksentrisestä tyylistään.

Elämä ja ura 
Aguzarova pyrkii pitämään elämänsä yksityiskohtia salassa, joten hänen syntymävuosi ja asuinpaikat voivat vaihdella eri lähteissä. Todennäköisimpänä Aguzarovan syntymäpaikkana kuitenkin pidetään Tjumenin aluetta.  Kun Aguzarova oli vielä lapsi, hänen perheensä muutti Kolyvan (ven. Колыва́нь) nimiseen kylään Novosibirskin alueella. Siellä Aguzarova kävi koulua, josta valmistui vuonna 1977. Vuonna 1982 hän muutti Moskovaan, missä opiskeli maalariksi samalla kun yritti päästä Venäjän teatteritaiteen akatemiaan (ven. Государственный институт театрального искусства — ГИТИС) sekä Gnesin-musiikkiakatemiaan (ven. Музыкальное училище имени Гнесиных). Kumpaakaan haluamansa opiskelupaikkaan Aguzarova ei kuitenkaan päässyt, mutta vuonna 1983 hänestä tuli Evgenij Havtanin perustaman Bravo-yhtyeen solisti.

Vuonna 1984 Aguzarova pidätettiin passin väärennöksestä (hän käytti väärennettyä passia nimellä Ivana Anders), ja hän joutui puolentoista vuoden pakkotyöhön Tjumenin alueeseen. Vuonna 1985 hän kuitenkin palasi Moskovaan ja jatkoi työskentelyä Bravo-yhtyeen kanssa. Vuonna 1988 Aguzarova jättäi yhtyeen ja ryhtyi itsenäiseksi laulajaksi. Saatuaan korkeakoulututkinnon vuonna 1990 GMPI:ssä (Valtion musiikkipedagoginen instituutti — ven. Государственный музыкально-педагогический институт имени М. М. Ипполитова-Иванова) hän äänitti ensimmäisen albuminsa.

Neuvostoliiton romahduksen yhteydessä Aguzarova muutti Yhdysvaltoihin, missä asuu ja työskentelee musiikin parissa edelleen.

Albumit 
Bravo-yhtyeen kanssa:

 1987 — "BRAVO"
 1987 — "Ансамбль Браво"
 1987 — "Группа Браво"
 1993 — "Жанна Агузарова и «Браво» 1983—1988"
 1994 — "Live in Moscow"
 1995 — "Песни разных лет"
 1998 — "Хиты про любовь"

Viralliset sooloalbumit:

 1990 — «Русский альбом» (1. julkaisu, jossa osittain rikottiin Aguzarovan tekijäoikeuksia.)
 1993 — «Nineteen ninetee's»
 1999 — «The Best»
 2000 — «Русский альбом» (2. julkaisu, jossa Aguzarova itse valvoi koko prosessia. Albumi sisältää myös bonus-kappaleita.)
 2003 — «Back2Future»

Lähteet

Elävät henkilöt
Venäläiset laulajat
Neuvostoliittolaiset laulajat
Vuonna 1962 syntyneet
Tšenoje (järvi)

Tšenoje , Tšonoje   tai Utšenoje  () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä. Järvi sijaitsee Bežanitsyn ylängön tunnetulla järvialueella.

Maantietoa 
Järvi on 2,8 kilometriä pitkä, 0,86 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,34 neliökilometriä eli 134 hehtaaria. Se on suurin järvi lähialueen kahdeksasta järvestä tai lammesta. Järvi on saareton ja sen keskisyvyys on 8 metriä. Syvänteessä on 25 metriä vettä. Järven kumpikin pää on kapeneva lahti ja esimerkiksi kaakkoispään luusuassa on kalankasvatusaltaita kahdessa ryppäässä. Järven ympäristö on metsämaata ja vain luusuan ympärillä on asutusta kylässä Ozornaja (). Järven ympärillä ei ole yleisiä teitä.

Luontoarvoja 
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, särki, lahna, muikku, peledsiika, seipi, turpa, säyne, mutu, suutari, made, kiiski, sorva, rantanuoliainen, allikkosalakka, mutakala, törö, salakka, pasuri, punasalakka, ruutana, nieriä ja simppu, sekä jokirapua niukasti. Järven kivinen pohja on hiekkaa ja mutaa.

Vesistösuhteita 
Tšenoje sijaitsee Velikajan valuma-alueella. Velikaja on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. 

Järven kaakkoispäähän luusuaan laske pieni lampi Tšinovetšek () lyhyttä ojaa myöten. Beloje on ympäristön suurin järvi, mutta kartoista eikä ilmakuvista selviä minne se laskee. Järven valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 234  tai 874 neliökilometriä . Tärkein vettä tuova joki on Velikaja, joka myös vie veden eteenpäin. Tšenoje on siten Velikajan läpivirtausjärvi, jonka pääuoman edellinen järvi on Hvoino ja seuraavat ovat Lukoje () ja Verjato.

Huomautuksia

Lähteet 

Pihkovan alueen järvet
Velikajan valuma-alue
Pustoškan piiri
Beloje (järvi Štšukinon pitäjässä Pustoškan piirissä)

Beloje () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä. Järvi sijaitsee Bežanitsyn ylängön tunnetulla järvialueella. Järven nimen alkuosa () tarkoittaa valkoista ja Beloje on järven nimenä melko yleinen. Sen voisi vapaasti suomentaa Valkijärvi tai Valkojärvi. Suomessa tämän nimisellä järvellä on usein kirkas ja väritön vesi vastakohtana tummalle humuspitoiselle järvelle.

Maantietoa 
Järvi on 2,6 kilometriä pitkä, 1,6 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 65 hehtaaria. Siinä on kolme selvää lahtea, jotka työntyvät eri ilmansuuntiin. Saaria ei esiinny, järven keskisyvyys on 3,4 metriä ja sen syvänteessä on 12,5 metriä syvää. Järven ympäristö on metsämaata, jota rikkoo lounaisrannan metsittyvä niitty ja kaakkoispuolella sijaitseva soistuva metsäalue. Viereinen suurempi järvi Tšenoje sijaitsee 200 metrin kannaksen takana. Seutu on lähes autiota lukuun ottamatta kahta pientä kylää Kamenka () ja Šatalovo () kauempana järvestä.

Luontoarvoja 
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, särki, lahna, peledsiika, suutari, made, kiiski, sorva, allikkosalakka, mutakala, pasuri, ruutana ja karppi, sekä jokirapua on niukasti. Järven rannat ovat metsäisiä hiekkarantoja ja järven pohja on hiekkaa ja siltiä.

Vesistösuhteita 
Beloje sijaitsee Velikajan valuma-alueella. Velikaja on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. 

Karttojen perusteella järvellä ei olisi ollenkaan ojia vaikka sen lähiympäristössä onkin muutama lampi ja suurempi Tšenoje, joka on lisäksi Velikajan läpivirtausjärvi. Järven valuma-alueeksi onkin ilmoitettu 2,0 neliökilometriä . Pieni valuma-alue, suoalue, järven nimi ja sijainti järvirikkaalla ja hiekkapohjaisella alueella viittaavat suppamaiseen järveen. Järvelle ei ole myöskään merkitty laskuojaa.

Katso myös 
 Beloje

Huomautuksia

Lähteet 

Pihkovan alueen järvet
Velikajan valuma-alue
Pustoškan piiri
Hendrix (täsmennyssivu)

Hendrix voi tarkoittaa seuraavia:

Henkilöitä
 Brunhilde Hendrix (1938–1995), saksalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti
 Elaine Hendrix (s. 1970), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Jimi Hendrix (1942–1970), yhdysvaltalainen kitaristi ja laulaja-lauluntekijä
 Hendrix Lapierre (s. 2002), kanadalainen jääkiekkoilija

Muita merkityksiä
 ”Hendrix”, rap-artisti Lukas Leonin kappale

Sukunimet
Piikkikarhiainen

Piikkikarhiainen (Carduus acanthoides) on asterikasvien (Asteraceae) heimoon, karhiaisten (Carduus) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on kaksivuotinen ruohovartinen ja piikkinen kasvi.

Piikkikarhiainen voi kasvaa noin metrin korkuiseksi. Sen varret ovat vaaleanvihreitä, villakarvaisia ja siipipalteisia. Lisäksi varsissa on pitkiä sekä pistäviä piikkejä. Lehdet ovat lähes kaljuja sekä liuskoittuneita ja niissäkin on varsien tavoin pitkiä piikkejä. Piikkikarhiaisen kukinnot ovat melko suuria ja aniliininpunaisia mykerökukintoja. Mykeröt ovat halkaisijaltaan noin kolme senttimetriä, ja kukat ovat väriltään vaaleanpunavioletteja. Kehtosuomut ovat kapeita, ulospäin siirottavia sekä piikkisiä. Piikkikarhiainen kukkii heinäkuusta syyskuulle.

Suomessa piikkikarhiaista on tavattu 1900-luvulla satunnaisesti siellä täällä eri puolilla maata.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Piikkikarhiainen (Carduus acanthoides)
 Luontoportti: Piikkikarhiainen (Carduus acanthoides)
 ITIS: Carduus acanthoides 
 United States Department of Agriculture (USDA): Carduus acanthoides 
 Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Carduus acanthoides (Welted thistle) 
 Flora of China: Carduus acanthoides 

Karhiaiset
Wilhelm Hauff

Wilhelm Hauff (1802–1827) oli saksalainen kirjailija. Hän pilkkasi teoksessa Der Mann im Monde kuutamorunoilija Heinrich Claurenin imelähkönrivoja romaaneja. Uskonpuhdistussodista on peräisin aihe teokseen Lichtenstein, joka on ensimmäisiä Walter Scottin esikuvan mukaan kirjoitettuja saksalaisia romaaneja. Tunnetuimpia Hauffin tuotannosta ovat kuitenkin Sadut, joista on yhä otettu uusia painoksia ja käännetty monille kielille, suomeksi kokoelmat Itämaisia satuja ja Hauffin sadut. Phantasien im Bremer Ratskeller todistaa sukkelaa leikillisyyttä ja mielikuvituksen herkkyyttä.

Suomennetut teokset
 Karavaani: tarinoita itämailta, suom. Emmi Wallin, Porvoo: Werner Söderström 1903
 Aleksandrian sheikki ja hänen orjansa, suom. Emmi Wallin, Porvoo: WSOY 1904
 Kylmä sydän (Das kalte Herz), suom. Meri Sulju, Karisto 1909 Kirjallisia pikkuhelmiä: 17
 Kylmä sydän (Das kalte Herz), Otava 1910 Sarja: Mailta ja meriltä n:o 4., toim. Teuvo Pakkala (Verkossa)
 Kerjäläistyttö (Die Bettlerin vom Pont des Arts), suomentanut Hemminki Karjalainen, Hämeenlinna: Karisto 1916 Sarja: Kariston 50 p:n romaaneja n:o 69.
 Juutalainen rahaministeri (Jud Süss) suom. H. Tiihonen, Hämeenlinna: Karisto 1921. Sarja: Kolmen markan romaaneja, 7.
 Itämaisia satuja, suom. Martta Schmidt; kuvitus Risto Mäkinen, Helsinki : Valistus 1926 – 2. p., suomennoksen tarkastanut Hannes Teppo. Valistus 1955
Aleksandrian seikki ja hänen orjansa
Almansorin tarina
Fatmen pelastus
Haikarakalifi
Juutalainen Abner
Kummituslaiva
Pikku Mukin vaiheet
Poikkihakattu käsi
Saidin kohtalot
Valeprinssi
 Pikku taikuri (Der kleine Muck), kuvakirja, suom. Eeva Salo, kuvittaja Vladimir Machaj, Helsinki: Weilin+Göös 1969
 Hauffin sadut, suom. Kaarina Helakisa, kuvittaja: Janusz Grabiański. Porvoo: WSOY 1973. ISBN 951-0-05920-X
Almansorin tarina
Kivisydän
Kääpiö nimeltä Nenä
Majatalo Spessartissa
Pikku Muck
Tarina kalifi Haikarasta
 Haikarakalifi, suomeksi kertonut Laila Niukkanen Östersundom: Kirjalito 1979 ISBN 951-28-0419-0
 Tarina Kalifi haikarasta, suom. Meri Starck, kuvittaja Paqui. Julk. Kirjakerho Lasten kirjapaketti. Helsinki: Mestarikustannus 1981. ISBN 951-9189-25-4

Lähteet

Aiheesta muualla

Saksalaiset kirjailijat
Vuonna 1802 syntyneet
Vuonna 1827 kuolleet
Māyā

Māyā, myös Mahāmāyā (Suuri Māyā), oli Gautama Buddhan äiti ja radža Śuddhodanan vaimo. Śuddhodana oli Kapilavastua pääkaupunkinaan pitäneen Śākyan klaanin päämies.

Elämäkerta 
Māyā oli kuningas Anjanan ja tämän vaimon Yasodharan tytär. Buddhan valaistumisen jälkeen tämä vieraili taivaassa äitinsä luona ja opetti tälle dharmaa..

Māyān, jonka nimi tarkoittaa "visiota", kerrotaan olleen älykäs ja harras.

Buddhan syntymä 
Buddhalaisen legendan mukaan Māyā näki unta valkoisesta norsusta, jolla oli kuusi syöksyhammasta. Unessa norsu tunkeutui hänen kohtuunsa oikean kyljen kautta, minkä tulkittiin tarkoittavan, että hän synnyttäisi maailmaan hallitsijan tai buddhan. Kymmenen kuukautta myöhemmin hän tunsi, että synnytyksen aika oli lähellä, ja meni Lumbinin lehtoon Kapilavastun lähistöllä. Siellä hän synnytti lapsen oikeasta kainalostaan salpuuhun nojaten.

Kuten kaikkien buddhien äidit, Māyā kuoli seitsemän päivän kuluttua lapsensa syntymästä ja syntyi uudelleen Trāyastriṃśassa, 33 jumalan taivaassa. Tämän jälkeen Gautama Buddhan otti kasvatikseen Māyān sisko Mahāpajāpatī.

Ikonografia 
Gautama Buddhan sikiäminen ja syntyminen ovat yleinen aihe buddhalaisessa taiteessa.

Mahamāyā kuvataan usein nelikasvoiseksi ja nelikätiseksi hahmoksi, jolla on sininen iho. Joissain kuvauksissa iho voi olla myös punainen. Kädessään Mahamāyā pitää yleensä jousta ja nuolta sekä sauvaa..

Lähteet 

Buddhalaisuus
Pasi ja Anssi

Pasi ja Anssi on suomalainen vuonna 2017 YouTube-palvelussa toimintansa aloittanut yhtye.

Pasi ja Anssin ensimmäinen kappale oli ”Kakkuu Järvellä”, joka julkaistiin vuonna 2017. Kappale on myynyt tuplaplatinaa suoratoistopalvelu Spotifyssä. Samana vuonna julkaistiin niin ikään tuplaplatinaa myynyt kappale "Tää On Se Maa". Vuonna 2018 julkaistiin platinaa myynyt kappale "Mahtava peräsin ja pulleat purjeet". Samana vuonna julkaistiin myös kultaa myynyt "iPanema". Vuonna 2019 julkaistiin platinasingle "Tilttiin". Vuonna 2020 kokoonpano julkaisi Ilkka Vainion ja Levi-Äijän kanssa kappaleen nimeltään Pohjolan pidot, joka on uudelleen tehty versio Ilkka Vainion isän, Juha Vainion samannimisestä kappaleesta.

Diskografia

Singlet 
 ”Kakkuu Järvellä” (feat. Portion Boys) (2017)
 ”Tää On Se Maa” (2017)
 ”AaPee” (2018)
 ”Mahtava peräsin ja pulleat purjeet” (feat. Jaakko Laitinen) (2018)
 ”iPanema” (2018)
 ”Kyntömies” (feat. STIG) (2018)
 ”Kontti kunnossa” (feat KARU) (2019)
 ”Tilttiin” (2019)
 ”Raketti-Paketti” (2019)
 ”Pohjolan pidot” (feat. Ilkka Vainio ja Levi-Äijä) (2020)
 ”Jasmin” (2020)
 ”Maailman onnellisin maa” (2020)
 ”Peter Pohjoinen” (2020)
 ”Hölkälle” (HesaÄijä & Pasi ja Anssi) (2021)
 ”Komiat pärjää aina” (2021)
 "Bambina (WTF)" (2022)
 "Lippu salkoon" (2022)
 "Marraskuu" (2022)

Vierailut
 ”YsäriBoi” – DJ Oku Luukkainen Feat. Portion Boys (2018)
 ”Päivit Tua Menee” – Portion Boys (2019)
 ”Kesälahti” – DJ Oku Luukkainen Feat. Portion Boys (2020)
 ”Noin vuorokauden mittainen taivas” – Faija (2020)

Aiheesta muualla 
 Pasi ja Anssi -yhtyeen YouTube kanava

Viitteet 

Pasi ja Anssi
Bystroje (järvi)

Bystroje tai Maslovo () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä. Järvi sijaitsee Bežanitsyn ylängön tunnetulla järvialueella. Bystroje tarkoittaa nopeasti virtaava.

Maantietoa 
Järvi on 4,0 kilometriä pitkä, 0,85 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,68 neliökilometriä eli 168 hehtaaria. Järvestä erottuu kolme yhtenäistä vesiallasta, joista läntisin on 1,8 kilometriä pitkä ja sen yhdistää keskimmäiseen järvialtaaseen alle 150 metriä leveä salmi. Keskimmäinen järviallas on 1,4 kilometriä pitkä ja siinä olevan saaren taakse jää kolmas järviallas, joka on 1,5 kilometriä pitkä ja muodoltaan sokkeloinen osa. Itäinen osa on kuin muodostunut kolmesta lammesta, joiden läpi itäpäähän laskeva Velikaja virtaa läpi. Virtaus päättyy keskimmäisen järvenosan itäpäähän, josta Velikaja jatkaa matkaansa. Järven läntisten osien vedet eivät sekoitu Velikajan vedestä kovinkaan tehokkaasti. Järvellä on neljä saarta, joiden yhteispinta-ala on kaksi hehtaaria. Suurin saari sijaitsee läntisen osan länsiosassa siellä olevan lahden suulla. Se on 150 metriä pitkä. Muut saaret ovat luotoja tai pikkusaaria. Järven keskisyvyys on kuusi metriä ja syvänteessä on 14 metriä syvää. Järven etelärannat ovat metsämaata ja pohjoisrannoille asti ulottuvat niityt ja peltomaat. Järven asutus on harvaa ja ainoastaan Velikajan joenvarressa sijaitsevissa Maslovon ja Vysotskojen () kylissä näkyy ilmakuvissa muutamia taloja. Niille tulee tie Vasilkin () kylästä, joka sijaitsee Kolylokin () kylästä ja jatkaa Vasilkista pohjoiseen.

Luontoarvoja 
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, särki, lahna, muikku, seipi, turpa, säyne, mutu, suutari, made, sorva, rantanuoliainen, allikkosalakka, mutakala, törö, salakka, pasuri, punasalakka, ruutana, nieriä, simppu ja kymmenpiikki, sekä jokirapua, jota on niukasti. Järven kivinen pohja on silttiä ja hiekkaa ja niiden päälle laskeutunutta mutaa. Rannatkin, jotka ovat paikoin kiviset, on silttiä ja hiekkaa.

Vesistösuhteita 
Bystroje sijaitsee Velikajan valuma-alueella. Velikaja on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. 

Järven lähialue ei ole valuma-alueena kovin suuri, koska kartoissa ei siihen johda ojia. Järven valuma-alueeseen luetaan koko Velikajan yläpuolinen valuma-alue, jonka pinta-ala on lähteestä riippuen 591  tai 1 400 neliökilometriä . Velikaaja ei varsinaisesti virtaa järven läpi, vaan se vaikutus on suurimmillaan järven itäosassa. Velikajan uoman edelliset järvet ovat Verjato ja Zavolotskoje ja seuraavat järvet ovat Jasskoje ja Zverino.

Huomautuksia

Lähteet 

Pihkovan alueen järvet
Velikajan valuma-alue
Pustoškan piiri
Varsinais-Suomen pelastuslaitos

Varsinais-Suomen pelastuslaitos on yksi Suomen 22:sta aluepelastuslaitoksesta. Se vastaa palo- ja pelastustoimesta Varsinais-Suomen maakunnan kaikissa 27:ssä kunnassa sekä ensihoidosta viiden kunnan alueella. Se perustettiin vuonna 2004 yhdistämällä kunnalliset palolaitokset ja sen ylin päätöksentekoelin on aluepelastuslautakunta.

Lähteet
Varsinais-Suomen pelastuslaitoksen vuosikertomus 2018

Aiheesta muualla
Varsinais-Suomen pelastuslaitoksen kotisivut

Suomen pelastuslaitokset
Varsinais-Suomi
Alexander Gideon Adalbert Gadd

Alexander Gideon Adalbert Gadd (25.  helmikuuta 1875 Kronstadt, Pietarin kuvernementti Venäjä – 26. joulukuuta 1960) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali. 

Gaddin vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Otto Viktorinus Gadd ja Natalie Sjöman ja puoliso vuodesta 1910 Xenia Irtegoff. Myös hänen veljestään Georg Ture Engelbert Gaddista tuli kontra-amiraali, setä Georg Ludvig Gadd oli puolestaan vara-amiraali.

Gadd tuli oppilaaksi Pietarin merikadettikouluun 1890 ja yleni koulun aikana 1893 gardemariniksi ja 1895 midshipsmaniksi. Koulusta 1896  valmistuttuaan hän palveli aluksi risteilijä Admiral Nahimovilla ja vuodesta 1898 vahtiupseerina risteilijä Admiral Kornilovilla. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1899 ja määrättiin Itämeren laivaston vastavalmistuneiden alusten esikunnan vanhemmaksi lippu-upseeriksi 1900. Gadd toimi Itämeren laivaston miinaharjoitusosaston vanhempana lippu-upseerina 1901–1902, suoritti sukeltajakurssin ja sai sukeltajaupseerin arvon. Lokakuussa 1902 hänet siirrettiin osastopäälliköksi Itämeren laivaston majoitusmestarin harjoitusosastoon, toukokuussa 1903 nimitettiin torpedovene 129:n päälliköksi ja heinäkuussa 1903 ja torpedovene 121:n päälliköksi.

Gadd valmistui myös miinaupseeriksi suoritettuaan Itämeren laivaston miinakurssin. Hän palveli sukellusveneiden Osjotrin ja Sigin päällikkönä 1904–1907, sukellusvene Makreljin päälliköksi hän tuli 1907 ja sen jälkeen sukellusvene Krokodilin päälliköksi 1907, jolloin hänet ylennettiin kapteeniluutnantiksi. Gadd siirrettiin sukellusvene Komjanin päälliköksi 1908 ja nimitettiin Venäjän merivoimien sukellusvenerakentamisen päälliköksi Pietarissa 1909 ja sitten 2. sukellusvenelaivueen komentajaksi 1910, jolloin hänet ylennettiin 2. luokan kapteeniksi. Gadd  toimi vuoden 1910 aikana sukellusveneiden vastaanottokomitean puheenjohtajana sekä Kaiman-tyypin sukellusveneiden rakentamiskomitean puheenjohtajana. Hänet siirrettiin Mustanmeren laivaston sukellusvenedivisioonan komentajaksi marraskuussa 1910 ja hän johti kesästä 1912 alkaen tykkivene Donetsin Välimeren risteilyä. Gadd nimitettiin tykkivene Kubanetšin päälliköksi 1913 ja määrättiin Mustanmeren laivaston uudisrakentamisen valvontakomitean jäseneksi 1914.

Ensimmäisen maailmansodan alussa Gadd taisteli eskaaderitorpedovene Derzkij'n päällikkönä keskusvaltojen laivasto-osastoja vastaan Mustallamerellä. Hän muun muassa valtasi 1915–1917 viisi höyrylaivaa ja kymmenkunta purjealusta ja taisteli risteilijöiden Goebenin ja Breslaun kanssa. Hänet ylennettiin 1. luokan kapteeniksi 1915 ja hän palveli 1916 ensin torpedovenedivisioonista muodostetun osaston päällikkönä Mustallamerellä ja sitten risteilijä Pamjat Merkurijan päällikkönä syyskuusta 1916 alkaen. Brest-Litovskin rauhan jälkeen Gadd ylennettiin kontra-amiraaliksi ja määrättiin 1918 Kiovan laivastoesikunnan päälliköksi. Bolševikkien otettua vallan hän siirtyi Sevastopoliin, toimi höyrylaiva Vladimirin päällikkönä ja evakuoitui 1920 ensin Varnan ja sitten 1921 Pariisiin kautta, päätyen vuonna 1925 Helsinkiin.

Lähteet

Venäjän keisarikunnan laivaston amiraalit
Suomalaiset amiraalit
Vuonna 1875 syntyneet
Vuonna 1960 kuolleet
Georg Ture Engelbert Gadd

Georg Ture Engelbert Gadd (26. tammikuuta 1873 Kronstadt, Pietarin kuvernementti, Venäjä – 30. kesäkuuta 1952 Kööpenhamina, Tanska) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali.

Gaddin vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Otto Viktorinus Gadd ja Natalie Sjöman ja puoliso vuodesta 1903 Ellen Nielssen. Myös hänen veljestään Alexander Gideon Adalbert Gaddista tuli kontra-amiraali, setä Georg Ludvig Gadd oli puolestaan vara-amiraali.

Gadd valmistui Pietarin merikadettikoulusta 1894, jolloin hänet ylennettiin midshipsmaniksi ja määrättiin palvelukseen Mustanmeren laivastoon. Seuraavan vuoden lokakuussa hän siirtyi Itämeren laivastoon, toimien 1895–1896 torpedovene Viborgin vahtipäällikkönä. Syksyllä 1896 hän palveli panssarilaiva Alexander II:n vahtiupseerina Välimeren risteilyllä ja vuoden lopusta alkaen vahtiupseerina Admiral Nahimoville ja risteilijä Rurikilla Tyynellämerellä. Hänet ylennettiin luutnantiksi huhtikuussa 1899, kesällä hän palasi Kronstadtiin aluksi kadettialus Afrikan vahtiupseeriksi ja sitten torpedovene 122:n päälliköksi. Vuonna 1902 hänet määrättiin risteilijä Bojarin rakennuttamisen taloudenhoitajaksi Kööpenhaminaan. Seuraavana vuonna hän osallistui aluksen Kaukoidän matkaan ja palveli sen jälkeen vuoden 1904 alkuun saakka torpedoveneiden Bditeljnyi ja Siljnyi päällikkönä.

Venäjän–Japanin sodan alussa Gadd toimi Siljnyin päällikkönä, alus tuhoutui taistelussa japanilaisia vastaan. Gadd haavoittui vaikeasti, mutta toipui sodan loppuun mennessä ja määrättiin torpedovene Bojkin päälliköksi. Japanilaiset upottivat myös Bojkin ja Gadd haavoittui uudelleen. Kesällä 1905 hänet siirrettiin Viaporin merikomppanian ja höyrylaiva Katajanokan päälliköksi, kapteeniluutnantiksi hän yleni 1907. Vuosina 1908–1914 Gadd toimi torpedovene Protshnyin päällikkönä, tykkivene Korejetsin vanhempana upseerina, torpedovene Razjaštšin päällikkönä, kuljetusalus Habarovskin päällikkönä ja eskaaderitorpedovene Sibirskij'n päällikkönä. Hänet ylennettiin 2. luokan kapteeniksi joulukuussa 1909. Gadd komensi mainittuja aluksia ensimmäisen maailmansodan alussa 1914–1915, yleten 1. luokan kapteeniksi joulukuussa 1914. Hän oli 1915–1917 ensin torpedovenedivisioonista muodostetun osaston päällikkö, sitten linjalaiva Andrei Pervozvannyin päällikkö ja vuoden 1917 alussa kahdesta taistelulaivaprikaatista muodostetun osaston päällikkö. Gadd ylennettiin kontra-amiraaliksi huhtikuussa 1917.

Venäjän vallankumouksen jälkeen Gadd erosi laivaston palveluksesta ja siirtyi Helsinkiin. Suomen sisällissodan aikana hän osallistui Tallinnasta tuodun sotamateriaalin kätkemiseen. Hän muutti heti sodan jälkeen pysyvästi Kööpenhaminaan.

Lähteet

Venäjän keisarikunnan laivaston amiraalit
Suomalaiset amiraalit
Vuonna 1873 syntyneet
Vuonna 1952 kuolleet
José Martín muistomerkki

José Martín muistomerkki on Havannassa sijaitseva Kuuban kansallissankarin José Martín kunniaksi pystytetty muistomerkki Plaza de la Revolución -aukion laidalla. Se on korkeudeltaan 109-metrinen eli maailman korkein kirjailijalle omistettu monumentti. Torni, jonka juurella Martín patsas sijaitsee, on viisisakaraisen tähden muotoinen ja päällystetty kuubalaisella marmorilla Isla de la Juventudin saarelta. Patsas on kuvanveistäjä Juan José Sicren tekemä.

Muistomerkin rakennustyöt aloitettiin Martín syntymän satavuotisjuhlavuonna 1953, mutta projektin suunnittelu oli aloitettu jo ennen Fulgencio Batistan vuonna 1952 tekemää vallankaappausta. Muistomerkin ja aukion tieltä purettiin La Pelusan slummialue, jonka asukkaat vaativat korvausta valtiolta nuoren asianajajan Fidel Castron avustamina. Rakennustyöt valmistuivat vuonna 1958 Batistan diktatuurin viimeisinä päivinä.

José Martín muistomerkin ylimmässä kerroksessa on näköalatasanne, jonne pääsee hissillä. Pohjakerroksessa on esillä muun muassa José Martín kirjeitä, kirjoituksia sekä muistoesineitä hänen elämänsä varrelta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kuuban rakennukset ja rakennelmat
Havanna
Muistomerkit
Näkötornit
Museot
Napuen taistelun muistomerkki

Napuen taistelun muistomerkki on suomalaisen arkkitehti ja kuvataiteilija Matti Visannin (joka tuolloin käytti vielä sukunimeä Björklund) suunnittelema Napuen taistelun muistoksi tehty monumentaaliteos Isonkyrön Napuen kylässä. Muistomerkki on paljastettu 10. heinäkuuta 1920.

Muistomerkki 
Muistomerkin ja sen ympäristön suunnittelu alkoi vuonna 1917. Matti Visannin suunnitelma edustaa hänen suosimaansa monumentaalisuutta ja symmetriaa. Maantieltä muistomerkille nouseva kivipylväin ja ketjuin reunustettu pitkä käytävä ja kiviportaat sen päässä luovat perspektiivin, joka korostaa muistomerkin jyhkeyttä. 

Teoksen keskiö on kallio, joka oli toiminut taistelun muistopaikkana jo aikaisemmin. Visannin suunnittelemassa muistomerkissä kallion eteen on rakennettu lohkokivimuurin tukema hiekkapintainen pengerrys sinne johtavine portaineen. Kallioon on kiinnitetty Suomen vaakunaleijona. Kivimuuriin on upotettu kaksi kivistä tekstilaattaa.

Vasemmanpuoleiseen laattaan on hakattu Sakari Topeliuksen sanat:

Oikeanpuoleisessa  laatassa on Kyösti Wilkunan sanat:

Muistomerkin paljastustilaisuudessa heinäkuussa 1920 esitettiin ensi kerran kuoroversiona Heikki Klemetin isänmaallinen laulu ”Oi kallis Suomenmaa”, jota tilaisuudessa väitettiin perättömästi isonvihan ajalta peräisin olevaksi lauluksi.

Napuen taistelu 
Napuen taistelu oli Suuren Pohjan sodan viimeiseksi jäänyt iso kenttätaistelu, joka käytiin 19. helmikuuta 1714 Napuen ja sen naapurikylien alueilla. Suomalaisjoukot olivat joutuneet perääntymään 17. lokakuuta 1713 käydyssä Kostianvirran taistelussa. Venäläiset olivat etenemässä kohti Pohjanmaata, ja kenraali Armfelt päätti kohdata vihollisen Isossakyrössä. Venäläisjoukkojen vahvuus oli suomalaisiin verrattuna noin kaksinkertainen. Napuen taistelusta tuli sodan verisin, Armfeltin joukoista kaatui noin 3 000 miestä ja 500 joutui vangiksi.

Taistelun muut muistomerkit 
Myös Vähänkyrön kirkkomaalla on Napuen taistelun muistomerkki; se on paljastettu vuonna 1979. Laihian Napuen puistossa on taistelussa kaatuneiden muistomerkki, joka on paljastettu vuonna 1925. Napuen taistelussa kaatuneiden joukkohaudalle Isonkyrön vanhan kirkon hautausmaalle on paljastettu muistokivi vuonna 1984. Ylistaron sankarihautausmaalla on taistelun ylistarolaisten uhrien muistolaatta, joka paljastettiin vuonna 2015.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomen muistomerkit
Isonkyrön kulttuuri
Suuri Pohjan sota
Leopold Hägg

Leopold Gustaf Alexis Hägg (4. elokuuta 1885 Oulu – 18. tammikuuta 1974 Asikkala) oli suomalainen agronomi ja eläintentäyttäjä. Hän perusti Asikkalan Urajärvellä toimineen Häggin Eläintäyttämön.

Leopold Häggin vanhemmat olivat pankinjohtaja, konsuli Konrad Hjalmar Gustaf Hägg ja Anna Matilda Hägg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 Kemin yhteiskoulusta yksityistodistuksella.

Hägg aloitti eläintentäyttämisen jo 12-vuotiaana metsänhoitaja Petter Östringin (1843–1904) opastamana ja 15-vuotiaana hän sai palkinnon täyttämistään linnuista Oulun teollisuusnäyttelyssä. Hän muutti 1915 Asikkalan Urajärven kylään Korpinpohjan tilalle ja harjoitti siellä maanviljelystä ja maatalouskoneiden myyntiä. Hägg aloitti myös ammattimaisen eläintentäyttämisen ja hankki sitä varten kirjallista materiaalia amerikkalaiselta eläintentäyttämiskoululta The North Western School of Taxidermy. Vuonna 1932 Hägg siirsi työskentelytilansa uuteen, vuonna 1929 valmistuneeseen tilavaan kaksikerroksiseen ateljeerakennukseen. Hänen yrityksensä toimi nimillä Häggin Preparatorio, Lehtoranta sekä Korpinpohjan Eläintäyttämö. Häggiä avustivat työssä hänen vaimonsa Alma ja poikansa Pertti Hägg (1916–1983). Häggin eläintäyttämö toimi vilkkaasti aina 1960-luvulle saakka ja sieltä toimitettiin täytettyjä eläimiä muun muassa kouluille opetusvälineiksi. Leopold Häggin kuoltua Pertti Hägg jatkoi päätoimisena eläintentäyttäjänä aina vuoteen 1983 saakka. Myös Häggin pojanpojat Olavi (1938–2011) ja Markku (s.1941) ovat toimineet eläintentäyttäjinä. Nykyisin Asikkalan Urajärvellä toimii kesäisin avoinna oleva Häggin Eläintäyttämön museo, jota hoitaa Olavi Häggin poika Sakari Hägg.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Häggin Eläintäyttämön museo Facebookissa
 Häggin eläintäyttämön museossa voi hypätä menneisyyteen, Seutu4 16.7.2019
 Kuolleita mutta kuitenkin kuin eläviä, Seura, 28.04.1937, nro 17, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset käsityöläiset
Vuonna 1885 syntyneet
Vuonna 1974 kuolleet
Yhdystie 2560

Yhdystie 2560 on yhdystie joka kulkee Porin Noormarkusta saman kaupungin alueella sijaitsevalle Lavialle. Tien pituus on 46 kilometriä.

Tien osoitenimenä on Finpyyntie valtatien 23 kiertoliittymästä yhdystien 2555 kiertoliittymään, Laviantie vanhalle Porin ja Lavian kuntarajalle, Noormarkuntie Tuunajärventien risteykseen, ja Riihontie koko loppumatkan eli kantatien 44 risteykseen.

Lähteet

2560
Porin liikenne
Jasskoje

Jasskoje tai Jassy () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä. Järvi sijaitsee Bežanitsyn ylängön tunnetulla järvialueella.

Maantietoa 
Järvi on 5,9 kilometriä pitkä, 1,6 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 5,69 neliökilometriä eli 569 hehtaaria. Kaakko-luode-suuntaisella järvellä on paljon niemiä ja esimerkiksi luoteispäässä Zuin () kylässä sijaitsee 700 metriä pitkä asuttu niemi. Levein niemi on muodostunut Ustjen () kylässä Velikajan joensuun ympärille, sillä se on yli 500 metriä pitkä ja samalla yli 600 metriä leveä. Velikaja mutkittelee niemellä ennen kuin se laskee järveen. Siinä on seitsemän saarta, joiden yhteispinta-ala on 29 hehtaaria. Suurimmat kolme saarta sijaitsevat luoteispäässä järveä rantojen lähettyvillä. Järvenselällä ei ole saaria lainkaan. Järven keskisyvyys on 11,5 metriä ja syvänteessä on 24 metriä syvää. Luoteispäässä sijaitsevat pikkukylät Zui ja Drakunovo (). Ustjen vastarannalla sijaitsevat vierekkäin Simonovo () ja Jassy. Kylien ympärillä ympärillä levittäytyvät peltomaat ja niityt ulottuvat rannoille asti. Muualla on metsämaata. Pustoškan ja Opotškan välinen maantie E95 eli P-23 kulkee järven lounaispuolella alle kahden kilometrin päästä ohite.

Luontoarvoja 
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, särki, lahna, muikku, seipi, turpa, säyne, mutu, suutari, made, kiiski, sorva, rantanuoliainen, allikkosalakka, mutakala, törö, salakka, pasuri, punasalakka, ruutana, nieriä, simppu ja kymmenpiikki, sekä jokirapua on niukasti. Järven kivisellä pohjalla on hiekkaa ja silttiä.

Vesistösuhteita 
Jasskoje sijaitsee Velikajan valuma-alueella. Velikaja on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. 

Järven pohjoisosaan laskee pohjoisesta suo-oja, joka virtaa Jaškovon () kylän läpi. Itäisen kylän Gajevon () takaa suurelta Gajovkij Mohin () suolta lähtevät kaivetut ojat keräävät matkallaan peltolaueiden vesi ja johtavat ne järveen tulevan Veikajan uomaan ennen sen laskua järveen. Järven kaakkoispuolella sijaitsevan järven Golovinskoje () laskuojasta ei karttojen avulla voi päätellä mitään. Järven valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 730  tai 1 725 neliökilometriä . Suuri valuma-alue selittyy Velikajan valuma-alueella. Järvi on Velikajan läpivirtausjärvi, ja Velikaja jatkaa eteenpäin länsirannasta laskien kilometrin päässä Jezerištšeen. Uoman edellinen järvi on 10 kilometrin päässä sijaitseva Zavolotskoje.

Huomautuksia

Lähteet 

Pihkovan alueen järvet
Velikajan valuma-alue
Pustoškan piiri
Zverino (järvi)

Zverino () on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä. Järvi sijaitsee Bežanitsyn ylängön tunnetulla järvialueella.

Maantietoa 
Järvi on 2,1 kilometriä pitkä, 1,3 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,15 neliökilometriä eli 115 hehtaaria. Järven pohjoisosassa on lahtimainen järvenosa ja myös eteläpäässä järvi kapenee kuin lahti. Järvessä ei ole saaria. Sen keskisyvyys on 2,5 metriä ja syvänteessä on 6 metriä syvää. Järven länsirannassa sijaitsee asuinalue Holjuny (). Kaakkoispuolella järven luusuassa sijaitsee lomakeskus Alol , jonne pääsee Pustoškan ja Opotškan väliseltä maantieltä E95 eli P-23. Tie ohittaa järven sen eteläpäässä ja sen silta ylittää luusuassa Velikajan. Vastakkaiselle puolelle tietä jää pieni järvi Maloje Zverino (), jonka kautta Velikaja virtaa. Järvi on muutoin metsämaiden ympäröimä.

Luontoarvoja 
Järvessä elää ainakin hauki, ahven, särki, lahna, seipi, turpa, säyne, mutu, suutari, made, kiiski, sorva, rantanuoliainen, allikkosalakka, mutakala, törö, salakka, pasuri, punasalakka, ruutana, nieriä, simppu ja kymmenpiikki, sekä jokirapua, jota on niukasti. Järven pohja on hiekkaa, jonka päälle on laskeutunut mutaa. Järven ympäristössä on puolet metsämaata ja viljelymaata, josta osa pelloista on ilmakuvien perusteella pusikoitunutta. Rannat ovat hiekkarantoja.

Vesistösuhteita 
Zverino sijaitsee Velikajan valuma-alueella. Velikaja on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. 

Järven oma lähialue on pieni ja siihen sisältyy lampi Lomonosovskoje (), jonka laskuoja on johdettu järven pohjoispäähän. Järven valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 744  tai 1 800 neliökilometriä . Suuri valuma-alue johtuu Velikajasta, joka laskee järven läpi. Uoman edellinen järvi on Jasskoje ja seuraava on Jezerištšeen.

Huomautuksia

Lähteet 

Pihkovan alueen järvet
Velikajan valuma-alue
Pustoškan piiri
Latinalaisen Amerikan kirjallisuus

Latinalaisen Amerikan kirjallisuus on Latinalaisen Amerikan alueella kirjoitettua proosaa, runoutta ja näytelmiä.

Ennen siirtomaa-aikaa alueen kulttuureilla ei ollut käytössä kirjainmerkkejä, joten runous, virret, legendat ja näytelmät olivat suullista perinnettä. Siirtomaiden varakuninkailla oli eurooppalaistyyliset hovit, joissa runous ja kirjallisuus kukoisti. 1500-luvulla alueelle perustettiin yliopistoja.

Kolumbuksen, Hernán Cortésin ja muiden löytöretkeläisten ja valloittajien kirjeet levisivät Euroopassa ja levittivät tietoa Latinalaisesta Amerikasta. Kirjallisuus oli enimmäkseen sidoksissa eurooppalaisen kirjallisuuden kehitykseen, mutta vuosien varrella syntyi myös lähtökohdiltaan latinalaisamerikkalaisia suuntauksia kuten barokkiin liittyvä Barroco de Indias ja nicaragualaisen Rubén Daríon johtama modernismo.

1920-ja 1930-luvuilla eri maiden runoilijat muodostivat ryhmiä ja perustivat aikakauslehtiä. Kärkinimiin kuuluivat chileläinen Pablo Neruda (1904–1973), meksikolainen Octavio Paz (1914–1998) ja argentiinalainen Jorge Luis Borges. Samaan aikaan kun runous suuntautui kaupunkilaiseen avantgardeen, proosakirjallisuudessa kukoisti maaseudusta kertova sosiaalinen realismi. Myös ihmisen luontosuhde oli suosittu aihe. Brasiliassa Jorge Amado (1912–2001) kirjoitti kaakaontuotannosta.

Latinalaisen Amerikan kirjallisuudessa kultakausi eli “boom” ajoittuu noin vuosille 1946–1970. Kultakauden kirjailijoita olivat Gabriel García Márquez, Mario Vargas Llosa, Carlos Fuentes, José Donoso, ja Julio Cortázar joiden teokset levisivät Espanjaan ja sieltä espanjankielisen maailman ulkopuolelle. Gabriel García Márquezin pääteoksesta Sadan vuoden yksinäisyys (1967) tuli kultakauden keskeinen teos, jopa niin, että maaginen realismi, eli fantastisten aiheiden käyttäminen realistisessa kerronnassa, nähtiin ainoana oikeana latinalaisamerikkalaisena kirjallisuutena. Kultakauden kirjallisuudelle tyypillistä oli myös machokulttuurin korostaminen. 

Sotilasvallankaappausten jälkeen ja muulloinkin monet poliittisesti aktiiviset kirjailijat ja runoilijat lähtivät maanpakoon, ja tekivät samalla eteläamerikkalaista kirjallisuutta tunnetuksi muilla mantereilla. 2000-luvulla on noussut esille uusi sukupolvi, jolla ei ole omakohtaisia kokemuksia köyhästä lapsuudesta maaseudulla tai elämästä diktatuurin alla. Sen sijaan he kuvaavat elämää suurkaupungeissa ja enemmän tai vähemmän eksentristen päähenkilöidensä elämää. Tässä sukupolvessa on monia naiskirjailijoita.

Nobelin kirjallisuuspalkinto 
Nobelin kirjallisuuspalkinto on myönnetty kuudelle Latinalaisen Amerikan kirjailijalle ja kahdelle karibialaiselle:
 Gabriela Mistral, Chile (1945)
 Miguel Angel Asturias, Guatemala (1967)
 Pablo Neruda, Chile (1971)
 Gabriel García Márquez, Kolumbia (1982)
 Octavio Paz, Meksiko (1990)
 Derek Walcott Saint Lucia (19929
 V.S. Naipaul, Trinidad (2001)
 Mario Vargas Llosa, Peru (2010)

Lähteet 

Kirjallisuus maanosittain
Kirjallisuus
Seulonnan keskeiset artikkelit
Julia (kirja)

Julia on Peter Straubin kirjoittama romaani vuodelta 1975. Se on hänen kolmas kirjoittamansa romaani ja ensimmäinen kauhuromanttisella tyylillä kirjoitettu teos, jonka viitoittamalla tiellä Straub jatkoi. Se kertoo miehestään eron ottaneen ja tyttärensä menettäneen Julia Loftingin tarinan hänen ostettua Lontoosta uudeksi kodikseen talon, joka muuton myötä tulee paljastaneeksi hänelle salatun, kammottavan historiansa, johon Julia enemmässä tai vähemmässä määrin entuudestaan liittyy.

Kirjan pohjalta on tehty vuonna 1977 kanadalaisbrittiläinen elokuva Julian painajainen, jonka on ohjannut Richard Loncraine ja jossa näytteli pääosaa Mia Farrow ja Keir Dullea.

Aiheesta muualla 
 Julia Kirjasampo-sivustolla.
 Julia Risingshadow-sivustolla.

Lähteet

Yhdysvaltalaiset kauhuromaanit
Vuoden 1975 kirjat