joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Petolinnut

Petolinnut tai päiväpetolinnut (Accipitriformes) on lintujen lahko. Siihen kuuluvista heimoista ei ole yksimielisyyttä, esimerkiksi jalohaukat luokitellaan nykyisin erilliseen jalohaukkalintujen (Falconiformes) lahkoon. Sääksi ja sihteeri luetaan toisinaan haukkojen heimoon, vaikka ne yleensä muodostivat omat Pandionidae- ja Sagittariidae-heimonsa. Päiväpetolinnut ovat kehittyneet papukaijalinnuista. Monilla lajeilla sukupuolet ovat samannäköiset. Naaras on koirasta kookkaampi. Petolinnuille ominaisia piirteitä ovat voimakas, koukkupäinen nokka ja pitkät, terävät kynnet.

Eräissä vanhoissa lähteissä on kaikki päivällä saalistavat petolinnut sisältävän lahkon nimenä ollut "petolinnut Falconiformes".

Katso myös 
 Luettelo päiväpetolinnuista
 Luettelo Suomen päiväpetolinnuista
 Haukkametsästys

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Dick Forsman: Petolinnut. Otava. 2007. ISBN 978-951-1-21147-1
 Dick Forsman: The Raptors Of Europe And The Middle East. A & C Black Publishers Ltd. 2007. ISBN 0713688211
 Klaus Malling Olsen – Carl Christian Tofte. Petolintuopas. Otava 2009.
 Antti Leinonen, Pertti Koskimies. Kotkamailla. Otava 2009.
 Kerstin Viering, Roland Dr. Knauer: Päiväpetolinnut ja pöllölinnut – Lajit, elinympäristöt, käyttäytyminen. Naumann & Göbel 2011.
 Dag Peterson, Juhani Lokki. Pohjolan petolinnut ja pöllöt. Kustannus-Mäkelä 2002.
 Benny Génsbøl, Pertti Koskimies. Suomen ja Euroopan päiväpetolinnut. WSOY 1995.
 Dick Forsman. Suomen haukat ja kotkat. Kirjayhtymä 1993.
 Teuvo Suominen. Lintujemme katoava aateli. WSOY 1967.
 Dick Forsman. Suomen päiväpetolinnut : haukkojen ja kotkien määritysopas. Lintutieto 1980.
 Kontkanen, Harri. Petolinnut ja metsätalous. Pohjois-Karjalan lintutieteellinen yhdistys 2002.

Seulonnan keskeiset artikkelit
Kanalinnut

Kanalinnut (Galliformes) on lintujen lahko, johon kuuluu noin 250 lajia eri puolilla maailmaa. Ne ovat vartaloltaan tukevia lintuja, joilla on vahva kaula ja lyhyt, paksu nokka. Pienikokoisimpia kanalintuja ovat viiriäiset, suurimpia kalkkunat. Monia lajeja on kesytetty ja tarhataan joko lihan tai munien takia. Suomessa esiintyy kahdeksaa eri kanalintulajia.

Osassa uusimpia luokituksia hokot ja isojalkakanat on sijoitettu erilliseen Craciformes-lahkoon, vaikka perinteisesti niitä on pidetty kanalintuina.

Aitokanat (Phasianidae) 
Fasaanit – Phasianus
Kalkkunat – Meleagris
Kanat – Gallus
Peltopyyt – Perdix
Riikinkukot – Pavo
Viiriäiset – Coturnix

Metsäkanat (Tetraoninae) 
Kiiruna – Lagopus muta
Metso – Tetrao urogallus
Pyy – Tetrastes bonasia
Riekko – Lagopus lagopus
Teeri – Tetrao tetrix
Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen sekä Metsästäjäin Keskusjärjestön mukaan metsäkanalintujen tiheys oli vuonna 2008 alhaisin 20 vuoteen. Metsot olivat harventuneet viidenneksen, ja teeret ja pyyt noin 30 % vuodesta 2007. Riistaviranomaisten arvioiden mukaan kanalintukannat kääntyivät kuitenkin kesällä 2011 selvään nousuun.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Teppo Lampio. Linnustus. Weilin+Göös 1987.
 Lindén, Harto 1981: Changes in the Finnish tetraonid populations and some factors influencing mortality. - Finnish Game Res. 39:1-11. 
 Marjakangas, Arto 1980: Metsäkanalintujen lumikiepit. - Memoranda Soc. Fauna Flora Fennica 56:65-70.
 Pulliainen, Erkki 1982: Kanalinturisteytymien ravinnosta. - Ornis Fennica 59:170-174.
 Räty, Matti 1979: Maantieliikenteen vaikutus metsäkanalintujen kantoihin. - Ornis Fennica 56:169-170.
 Watson, A. & Moss, R. 1979: Metsäkanojen jaksoittainen kannanvaihtelu. - Ornis Fennica 56:87-105.
 Väisänen, Risto A. 1982: Raportti metsäkanalintututkimuksemme pitkältä marssilta. Harto Lindénin väitöskirjan esittely. - Lintumies 2.1982 s. 93–94. LYL.

Seulonnan keskeiset artikkelit
Rantalinnut

Rantalinnut eli kahlaajalinnut (Charadriiformes) ovat laaja ja monipuolinen lahko lintujen luokassa. Ne ovat enimmäkseen rannoilla ja vedessä eläviä lintuja, mutta joukkoon mahtuu myös sisämaassa, jopa aavikolla eläviä sukulaisia. Niitä elää kaikilla mantereilla ja myös napaseuduilla. Rantalinnut pesivät tyypillisesti maassa tai kallioilla, usein yhdyskuntina. Niiden pesyeet ovat verraten pieniä, yleensä 1–4 poikasen suuruisia. Poikaset ovat lajista riippuen joko pesäviipyisiä tai pesäjättöisiä. Monet lajit ovat hyviä lentäjiä. Ne käyttävät ravinnokseen selkärangattomia ja pieniä selkärankaisia eläimiä. Rantalinnut ovat vanhahko lintulahko ja alalahkot ovat erilaistuneet. Rantalintujen taksonomia on epäselvä ja alalahkojen sisäiset sukulaisuussuhteet ovat intensiivisen tutkimuksen kohteena.

Alalahkot 
Rantalinnut on perinteisesti jaettu kolmeen alalahkoon:

 Kahlaajat (Charadrii) kävelevät matalassa vedessä ja kaivelevat syötävää lietteen keskeltä.
 Lokit (Laroidea) sukulaisineen jotka sieppaavat uivaa ruokaa vedestä, mutta saattavat viettää pitkiäkin aikoja maalla ja syövät myös maalla (esimerkiksi kynnöspelloilla) elävää ruokaa. 
 Ruokit (Alcae) sukulaisineen pesivät rantakallioilla ja sukeltavat pitkiä matkoja kokonaan veden alla.

Katso myös 
Luettelo Suomen rantalinnuista

Lähteet 

Rantalinnut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jalohaukat

Jalohaukat (Falconidae) on pieniä ja keskikokoisia jalohaukkalintuja sisältävä heimo. Niiden siivet ovat melko teräväkärkiset ja ne ovat nopeita ja taidokkaita lentäjiä. Suurin osa lajeista nappaa saaliinsa ilmasta. Nokassa on tylppä ”hammas” ylänokan sivuilla saaliiden tappamista ja raatelemista varten. Ne eivät yleensä rakenna varsinaista pesää, vaan pesivät muiden lintulajien pesissä, koloissa tai kalliojyrkänteiden ulkonemilla. Ravintonaan ne käyttävät lintuja, hyönteisiä, liskoja ja muita matelijoita sekä pikkujyrsijöitä ja muita pieniä nisäkkäitä.

Luokittelu 
Jalohaukkien jako alaheimoihin, tribuksiin ja sukuihin:

 Heimo: Jalohaukat (Falconidae)
 Alaheimo: Jalohaukat (Falconinae)
 Tribus: Falconini
 Suku: Jalohaukat (Falco)
 Suku: Aasianhaukkaset (Microhierax)
 Suku: Kääpiöhaukat (Polihierax)
 Tribus: Polyborini
 Suku: Töyhtökarakarat (Caracara)
 Suku: Daptrius
 Suku: Ibycter
 Suku: Milvago
 Suku: Etelänkarakarat (Phalcoboenus)
 Suku: Spiziapteryx
 Alaheimo: Metsäjalohaukat (Herpetotherinae)
 Suku: Herpetotheres
 Suku: Amerikanhaukkaset (Micrastur)

Katso myös 
 Karakarat

Lähteet
Auran Sinappi

Auran Sinappi on suomalaisen Oy Lunden Ab:n sinappi-tuotemerkki.

Tuotteen historiaa
Auran Sinappia ryhdyttiin valmistamaan maaliskuussa 2003, kun Turun Sinapin valmistus siirtyi Ruotsin Uppsalaan. Oy Lunden Ab, joka oli aiemmin valmistanut Turun Sinappia Unileverin sopimusvalmistajana, halusi jatkaa liiketoimintaansa omalla merkillään.

Lunden Oy:n uusi sinappi sai nimekseen Auran Sinappi. Turussa valmistettavan sinapin säilyttämisen puolesta kehiteltiin kansanliike Pro Sinappi. AC Nielsenin myyntitilastojen perusteella sinapin markkinaosuus vuonna 2006 oli 20 prosenttia. 

Auran sinappi valmistetaan Turun sinappitehtaassa kivimyllytekniikalla.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Auran sinapin kotisivut 
 Juhani Kostet: Kahta en vaihda, teoksessa 

Sinapit (mausteet)
Suomalaiset elintarvikealan tuotemerkit
Public domain -ohjelmisto

Public domain -ohjelmisto on tietokoneohjelmisto, joka on public domainia. Joidenkin maiden lainsäädäntö ei salli tekijän luopuvan kaikista oikeuksistaan, mutta ainakin ohjelman levittämisen ja muokkaamisen on oltava täysin vapaata, jotta ohjelma olisi public domainia. Esimerkiksi ohjelman ja sen muokatun version myymisen pitää olla sallittua.

Katso myös 
 Vapaa ohjelmisto
 Ilmaisohjelma

Ohjelmistot
Komentotulkki

Komentotulkki () on tietokoneohjelma, jolla ohjataan käyttöjärjestelmää. Komentotulkissa ohjelmien käynnistys ja muut komennot suoritetaan kirjoittamalla ne komentoriville. Komentotulkit sisältävät myös rajoitetun ohjelmointimahdollisuuden ymmärtämällään komentosarjakielellä.

Historia 
Sanalla shell () viitataan usein komentotulkkeihin, vaikka sen varsinainen merkitys tarkoittaa laajemmin erilaisia käyttöliittymiä. Tuo sana on peräisin Multics-projektista.

Ken Thompson kirjoitti ensimmäisen Thompson shell -komentotulkin Unixille.
Unixissa komentotulkki on käyttäjän prosessi joka voidaan vaihtaa.
Thompsonin tulkkia laajennettiin, siihen lisättiin ohjelmointikieli ja sille julkaistiin useita vaihtoehtoja.

Esimerkkejä 
Esimerkkejä komentotulkeista: 
 CLI/Amiga Shell (AmigaOS)
 cmd.exe – (Windows NT/2000/XP/Vista)
 Command.com – (DOS/Win 9x)
 CCP – (CP/M)
 DCL – (VMS/OpenVMS)
 FreeCOM – (FreeDOS)
 JCL – (OS/360, z/OS)
 rc Shell – (Plan 9)
 Unixin ja Unixin kaltaisten POSIX-standardissa määritelty Bourne shell (sh) ja sen kanssa yhteensopivat komentotulkit, kuten:
 Bash (Bourne-Again SHell)
 ash (Almquist shell), dash (Debian Almquist shell)
 csh (C shell)
 tcsh (TENEX C shell)
 zsh (Z shell) 
 ksh (Korn shell)
 Windows PowerShell – (Windows XP, Windows Server 2003, Windows Vista, Microsoft Exchange Server 2007)
 Windows Recovery Console – (Windows 2000, Windows XP)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Evolution of shells in Linux 

pl:Powłoka systemowa
Jiang Zemin

Jiang Zemin (, s. 17. elokuuta 1926) on Kiinan kansantasavallan "kolmannen sukupolven" merkittävimpiä poliittisia johtajia. Jiang toimi Kiinan kommunistipuolueen pääsihteerinä vuosina 1989–2002, Kiinan keskussotilaskomitean puheenjohtajana vuosina 1990–2004 ja Kiinan kansantasavallan presidenttinä vuosina 1993–2003. Häntä pidetään kommunistipuolueen "kolmannen sukupolven johtajien ytimenä"; hänen teoriansa "kolmesta edustuksesta" on omaksuttu puolueen ja valtion perustuslakeihin. Hänen hallintonsa aikana Kiina koki uudistusten ansiosta ällistyttävän taloudellisen kasvun ja paransi suhteitaan ulkomaailmaan, samalla kun kommunistipuolue säilytti tiukan otteensa valtiosta.

Tausta
Vuonna 1943, valmistuttuaan Yangzhoun lukiosta, hän alkoi käydä yliopistoa Nanjingissa. Vuonna 1946 hän vaihtoi Shanghain Jiao Tong -yliopistoon ja valmistui sieltä vuonna 1947. Jiangista tuli maanalaisen kommunistiopiskelijaliikkeen jäsen osallistuttuaan maanlaajuiseen yliopistoliikehdintään; puolueen jäsen hänestä tuli vuonna 1946. Jiang sai koulutuksensa koneinsinööriksi moskovalaisessa Stalinin autotehtaassa vuonna 1950. Jiang toimi Romanian suurlähettiläänä ja Shanghain pormestarina, ja puhuu siten sujuvaa venäjää ja romaniaa, ja on kykenevä vastaanottamaan ulkomaalaisia merkkihenkilöitä pohjatiedoillaan japanista, ranskasta ja englannista sekä kirjallisuudesta.

Valtaannousu
Jiang oli Deng Xiaopingin, Li Pengin, Chen Yunin ja eläkkeelle siirtyneiden puoluevanhimpien 27. maaliskuuta 1993 valitsema kompromissiehdokas korvaamaan liberaalimpi Zhao Ziyang, jota arveltiin liian lempeäksi opiskelijamielenosoittajia kohtaan. Vaikkei Jiang ollut suoranaisesti sekaantunut välienselvittelyyn, hän kohosi puolueen keskeisiin asemiin vuoden 1989 Tiananmenin aukion mielenosoitusten jälkeen roolistaan vastaavanlaisten mielenosoitusten ehkäisemisessä Shanghaissa. Jiang käynnisti vuonna 1999 Falun Gong -menetelmän harjoittajiin kohdistuvan vainokampanjan, ja sekä espanjalainen että argentiinalainen tuomioistuin ovat haastaneet hänet kansainvälisen rikoslain nojalla oikeuteen kansanmurhasta ja rikoksista ihmisyyttä vastaan.

Jiang sai kiinalaisten keskuudessa suosiota, kun hänen kaudellaan onnistuttiin Macaon palauttamisessa 1999, maailman kauppajärjestöön liittymisessä 2002 ja vuoden 2008 olympiakisojen saamisessa Pekingiin. 76-vuotias Jiang valittiin uudelleen Kiinan keskussotilaskomitean puheenjohtajaksi 16. puoluekokouksessa vuonna 2002, jolloin Hu Jintao otti Jiangin paikan puolueen johtajana, nousten uudeksi kommunistipuolueen pääsihteeriksi. Maaliskuussa 2003 Hu seurasi Jiangia Kiinan kansantasavallan presidenttinä. Jiang luopui 19. syyskuuta 2004 kommunistipuolueen keskuskomitean korkean tason kokouksen yhteydessä Kiinan keskussotilaskomitean puheenjohtajuudesta.

Käytännössä Jiang on luopunut kaikista tärkeistä viroistaan, mutta hänellä on silti vaikutusvaltaa Kiinan politiikassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kiinan kansantasavallan johtajat
Vuonna 1926 syntyneet
Elävät henkilöt
Naisten Pukutehdas

Naisten Pukutehdas Oy on suomalainen  perheyritys, joka valmistaa naisten vaatteita. Yrityksen pääkonttori on Hollolassa. Suurin osa tuotannosta tapahtuu nykyään Virossa. Vaatteita myytiin vuonna 2007 ainakin Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa.

Naisten Pukutehtaan malliston suunnittelusta vastaavat Marjukka Mutka ja Tuula Rossi. Suomalaisesta yrityksestä on kasvanut vahvasti ulkomaille vievä yritys, sillä viennin osuus myynnistä on yli 70 prosenttia. Yrityksen hallituksen puheenjohtajana on toiminut vuodesta 1969 lähtien U. Olavi Rosendahl ja toimitusjohtajana vuodesta 1985 Risto Rosendahl.

Tuotemerkkejä yrityksellä ovat olleet muun muassa Nina & Pii, NP-design, NP+Collection sekä NoProblem.
Nykyisin tuotteita markkinoidaan NP ja NP Pants -merkeillä.

Historia 
Aino Rosendahl perusti toukokuussa 1919 ompelimon, joka valmisti naisten takkeja, turkkeja ja kävelypukuja. Ompelimo muutti Lahden Hämeenkadulle vuonna 1926, ja vuonna 1938 tehtaan nimeksi muuttui Naisten Pukutehdas Oy. Tällöin työntekijöitä oli jo yli 200. Eri aikoina ompelimo on valmistanut erityyppisiä vaatteita. Sodan aikana tuettiin Puolustusvoimia, ja sodan jälkeen 1950-luvulla valmistettiin muun muassa naisten ja lasten vaatteita. Hollolassa yritys aloitti 1965, ja kokonaan sinne siirryttiin 1973.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yrityksen kotisivut

Suomalaiset vaatetusalan yritykset
Suomalaiset teollisuusyritykset
Suomalaiset perheyritykset
Lahtelaiset yritykset
Mitali


Mitali on esimerkiksi muistoksi tai palkinnoksi tehty kolikkoa muistuttava metallilaatta. Mitali voidaan antaa kunnianosoituksena urheilukilpailuista ja myös muista siviiliansioista tai sotilasansioista tai henkilön tai tapahtuman muistoksi. Jotkin mitalikunniamerkit ovat osoitus kunniamerkkiin liittyvän ritarikunnan jäsenyydestä. Mitali on usein pyöreä, mutta muitakin muotoja esiintyy. Nelikulmaista mitalia kutsutaan monesti plaketiksi.

Urheilukilpailuissa jaetaan palkinnoiksi kulta-, hopea- tai pronssimitaleja. Näiden ei tarvitse olla tästä metallista tehtyjä, vaan mitalien aidonkaltainen väri on voitu saada aikaan pintakäsittelyllä. Ainakin talviolympialaisissa on jaettu kristallisia mitaleja. Joskus jaetaan myös platinamitaleita, jotka voidaan saada vain tiettyjä tehtäviä suorittamalla.

Mitalitaide on oma taiteenalansa. Monet kuvanveistäjät tekevät mitaleita, jotka voivat olla luonteeltaan puhtaasti taide-esineitä.

Mitaleita, kunniamerkkejä ja rahoja tutkii numismatiikka eli rahatiede. Mitalit ovat myös numismaattisen keräilyn kohteita.

Katso myös 
 Kunniamerkki
 Pokaali

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Suomen Mitalitaiteen Kilta 
 Mitä on numismatiikka?

Kirjallisuutta 
 

Palkinnot
Kuvanveiston alalajit
Seulonnan keskeiset artikkelit
112 (luku)

112 (satakaksitoista) on luonnollinen luku, joka tulee 111:n jälkeen ja ennen 113:a.

Matematiikassa 
 112 on seitsenkulmioluku.
 112 voidaan ilmaista kahden peräkkäisen alkuluvun summana: .
 112 voidaan ilmaista kuuden peräkkäisen alkuluvun summana: .
 112 on palindromi kolmikantaisena: .

Muualla 
 Alkuaineiden jaksollisessa järjestelmässä 112 on kopernikiumin järjestysluku.
 112 on Euroopan unionin yhteinen hätänumero.
 Seututie 112 kulkee Inkoon ja Lohjan välillä.
 Vanhimmaksi elänyt suomalainen, Lempi Rothovius, eli 112-vuotiaaksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Luonnolliset luvut
Herttua

Herttua on maskuliininen, yleensä periytyvä aatelisarvo. Se voi viitata itsenäisen herttuakunnan hallitsijaan Manner-Euroopassa, korkeaan aatelisarvoon tai Britannian päärinarvoon (, ). Herttuan vaimo tai naispuolinen herttuakunnan hallitsija on herttuatar (engl. duchess, saks. Herzogin, ransk. duchesse).

Useimmissa germaanisissa kielissä ja suomessa herttuaa vastaava sana tulee gootin kielen sanasta harjatuga, joka tarkoittaa sotajoukon johtajaa. Englannissa ja useimmissa romaanisissa kielissä herttuaa tarkoittava sana tulee latinan johtajaa tarkoittavasta dux-sanasta. Historiallisesti herttua on usein ollut korkein maallinen arvo kuninkaan jälkeen.

Ruotsissa kuninkaan lapsille on ollut tapana myöntää herttuan tai herttuattaren arvonimiä. Tapa on lähtöisin jo Kustaa Vaasan ajalta ja on jatkunut näihin päiviin saakka, esimerkiksi kruununprinsessa Victoria on Länsi-Götanmaan herttuatar ja Ruotsin prinsessa Madeleine on Hälsinglandin ja Gästriklandin herttuatar. Myös Ruotsin kruununprinsessa Victorian tytär Estelle on herttuatar. 

Vastaava vanha tapa on myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Herttuan arvoon ei kuitenkaan nykyään liity mitään historiallisia erioikeuksia, vaan se on kuninkaan ja kuningattaren tavoin nimellinen aatelisarvo, joka käytännössä kertoo vain kantajansa luonnollisesta tai juridisesta lähisukulaisuudesta monarkkiin (nykyiseen, aiempaan tai tulevaan). Esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan kuningas Yrjö VI oli Yorkin herttua ennen valtaistuimelle nousuaan, veljensä kuningas Edvard VIII kruunusta luopumisen seurauksena. Jos perimysjärjestyksessä ensimmäinen on miespuolinen hän on paitsi Walesin prinssi myös Cornwallin herttua. Naispuolinen kruununperijä ei kuitenkaan saa Cornwallin herttuattaren arvonimeä.

Lähteet 

Aateli
Seulonnan keskeiset artikkelit
Van der Waalsin voima

Van der Waalsin voimat eli dispersiovoimat tai London-voimat ovat molekyylien välisiä heikkoja voimia, jotka ilmentyvät, kun molekyylit ovat korkeintaan 0,3–0,4 nanometrin (3–4 · 10−10 m) etäisyydellä toisistaan. Yleisimmän selityksen mukaan Van der Waalsin voimat johtuvat molekyylien polarisaatiosta dipoleiksi, erityisesti Londonin voimista, jotka johtuvat satunnaisesta elektronitiheyden vaihteluista. Voima on nimetty Johannes Diderik van der Waalsin mukaan. Van der Waalsin voimia kutsutaan myös dispersiovoimiksi. Alun perin termiä (myös "Van der Waalsin sidos") on käytetty kaikista molekyylien välisistä voimista.

Van der Waalsin voimia esiintyy kaikilla aineilla, mutta ne ovat heikkoja. Jalokaasujen koheesio selittyy van der Waalsin voimalla. Jalokaasujen matalat sulamis-, ja kiehumispisteet osoittavat miten heikkoja van der Waalsin voimat yksinään ovat: helium esimerkiksi sulaa vain neljä astetta absoluuttisen nollapisteen (-273,15 °C / 0 °K) yläpuolella eikä kiteydy lainkaan normaalipaineessa.

Atomien ja molekyylien sisäinen elektronitiheys ei ole vakaa, vaan ”lainehtii” satunnaisesti puolelta toiselle. Näin syntyy spontaaneja sähködipoleja, jotka indusoivat vastakkaisen kentän viereisiin molekyyleihin aiheuttaen vetovoiman. Satunnaisuuden takia kaikilla aineilla on van der Waalsin voimia, joten mikään aine ei voi olla todellinen ideaalikaasu. Van der Waalsin voimat muun muassa pitävät nesteheliumin kasassa, ja öljyjen märkyys ja alkaanimuovien kiinteys johtuvat nimenomaan näistä voimista. Perinteistä hetkellisiin dipoleihin perustuvaa selitystä on kuitenkin sittemmin myös kritisoitu.

Van der Waalsin voimat ovat heikoimpia molekyylien välisistä voimista. Ne eivät pysty murtamaan vahvempia voimia, kuten esimerkiksi veden pintajännitystä. Van der Waals -koheesiovoimalla sitoutunut aine ei siis sekoitu veteen, koska veden koheesiovoima (vetysidosvoima) on vahvempi. Tästä johtuu se, miten vesi pisaroituu vahatulla pinnalla: veden oma pintajännitys on vahvempi kuin vahan van der Waals -voima. Pelkästään van der Waals -voimilla koossapysyvä aine tuntuu öljymäiseltä tai vahamaiselta ja on pehmeää.

Lainehtiminen itse johtuu epäsäännöllisen muodon entropiasta: täydellisiä pallojakaumia on vähemmän kuin epäsäännöllisiä jakaumia. Siksi on yksinkertaisesti todennäköisempää, että atomin elektronijakauma jollain hetkellä on jokin epäsäännöllisistä eikä pallomaisista mahdollisuuksista. Keskimäärin pallomainen atomi viettää suurimman osan ajasta ovaalin muotoisena, koska ovaalin päät voivat osoittaa mihin tahansa. Ovaali voi olla ovaalimainen kiertyneenä rajattoman moneen suuntaan, kun taas pallo voi olla pallomainen vain yhdellä tavalla. Van der Waalsin voimat eivät siis varsinaisesti johdu mistään muusta kuin siitä, että olisi äärimmäisen epätodennäköistä, ettei niitä olisi. Esimerkiksi alkaanimuovien (kuten polyeteeni) tapauksissa mikrotason entropiasta seuraa makrotasolla se entropian vastaiselta vaikuttava ominaisuus, että alkaanimuovit pysyvät muodossaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kemiallinen sitoutuminen
Seulonnan keskeiset artikkelit
Voimat
IDL (ohjelmointikieli)

IDL (interaktiivinen datakieli, ) on 1970-luvun loppupuolella syntynyt ohjelmointikieli, jota on käytetty erityisesti luonnontieteissä kerätyn tiedon analysointiin ja visualisointiin. IDL:n kehittäjä on yhdysvaltalainen yhtiö ITT Visual Information Solutions (entinen Research Systems, Inc.).

Yleistä 
IDL on vektorien käsittelyyn suuntautunut numeerinen vuorovaikutteiseen työskentelyyn sopiva kieli. Monet sen piirteet muistuttavat Fortrania. Sitä käytetään suurten tietoaineistojen vuorovaikutteiseen käsittelyyn, esimerkiksi kuvankäsittelyyn.

IDL:n toteutus 1980-luvulla pohjautui Fortraniin VAX/VMS-ympäristössä. Tämä näkyy yhä IDL:n syntaksissa:
 x = findgen(100)/10
 y = sin(x)/x
 plot,x,y
Huomaa, että toisen rivin laskutoimitus kohdistuu koko 100-alkioiseen ensimmäisellä rivillä luotuun ja alustettuun taulukkoon. Tämä muistuttaa yleiskäyttöisten vektoriohjelmointikielten (kuten APL tai J) ilmaisutapaa.

Kuten useimmilla muilla vektorien käsittelyyn suuntautuneilla ohjelmointikielillä, IDL:llä voi suorittaa vektorien laskutoimituksia hyvin nopeasti (joskus nopeammin kuin vastaavalla Fortran- tai C-kielisellä toteutuksella), mutta alkioiden käsittely yksitellen on hidasta. Siten osa IDL-ohjelmointitaitoa on käyttää raskaissa numeerisissa laskutoimituksissa kieleen sisäänrakennettuja vektorioperaatioita.

Ominaisuuksia 
 dynaaminen tyypitys
 yksi yhteinen nimiavaruus
 yksisäikeinen ohjelman suoritus
 yleensä funktioiden argumentit välitetään viittauksena
 muuttujia ei tarvitse määritellä
 globaaleja muuttujia voi jakaa aliohjelmien välillä vain COMMON-alueiden välityksellä
 tuki yksinkertaiselle oliopohjaiselle ohjelmoinnille
 ohjelmat käännetään tulkittavaksi välikoodiksi, samaan tapaan kuin Javan virtuaalikoneessa
 yksinkertainen ja tehokas indeksointi, jolla taulukosta voidaan poimia osia
 eri kokonaislukutyyppejä, yksin- ja kaksinkertaisen tarkkuuden liukuluvut reaali- ja kompleksiluvuille
 yhdistettyjä tietotyyppejä (merkkijonot, yhtä alkiotyyppiä sisältävät taulukot, yksinkertaiset (ei-hierarkkiset) eri tietotyyppejä yhdistävät struktuurit)

Vaikeuksia 
Jotkin ominaisuuksista, jotka tekevät IDL:stä helpon vuorovaikutteisessa käytössä, vaikeuttavat laajojen ohjelmistojen kirjoittamista. Yhteinen nimiavaruus hankaloittaa mm. eri lähteistä olevien ohjelmien yhdistämistä. IDL:ssä ei ole tyhjiä taulukoita, muuttuvankokoisia dynaamisia taulukoita eikä mahdollisuutta sisäkkäisiin taulukoihin. Kielen olio-ominaisuudet jättävät muistinhallinnan ohjelmoijan vastuulle.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 ITT Visual Information Solutions: IDL 

Ohjelmointikielet
X

X (x) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 24. kirjain. X-kirjaimen nimi on suomen kielessä äks (aiemmin myös eks) ja äännearvo . X-kirjaimella on kuitenkin eri kielissä useita erilaisia ääntämistapoja. Foneettisessa kirjoituksessa x-kirjaimella merkitään niin sanottua ach-äännettä. 

Latinalaista X-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain khii (Χ, χ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen Х (х), joilla on samankaltainen ulkonäkö ja alkuperä. Ääntämykseltään ne muistuttavat h:n tai kh:n tapaisia äänteitä tai äännettä . Yhdennäköisyydestään huolimatta eri X-kirjaimet ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä. Äännearvoa  vastaava kreikkalainen kirjain on ksii (Ξ, ξ).

Historiaa 

X-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta khii (Χ). Khiin äännearvo itäkreikassa oli kh, mutta latinassa siitä tuli ks Etelä-Italiassa asuneiden kreikkalaisten mallin mukaisesti.

X suomen kielessä 

Nykysuomessa x-kirjainta käytetään vain vierasperäisissä erisnimissä ja sitaattilainoissa. Se ääntyy tavallisesti .

X-kirjain on aiemmin ollut suomen kirjakielessä yleinen ks-äänneyhtymän merkki. Mikael Agricola käytti ks:n merkkinä aina x-kirjainta. X-kirjain korvattiin ks-merkinnällä 1810–40-lukujen kuluessa.

X muissa kielissä 

X:n äännearvo on eurooppalaisissa kielissä enimmäkseen ks. Useissa eurooppalaisissa kielissä x-kirjainta käytetään vain rajoitetusti vieraskielisissä sanoissa tai sitä ei käytetä ollenkaan. Ranskassa x voi ääntyä gz, s tai z; monessa sanassa se on "mykkä".

Muita esitystapoja

X-kirjaimen merkityksiä 

 x merkitsee jotain tuntematonta, esimerkiksi henkilöä.
 Matematiikassa:
 x on (ensimmäinen) tuntematon muuttuja.
 x on koordinaatiston vaaka-akselin muuttuja.
 x-kirjainta käytetään joskus teknisistä syistä kertolaskun merkkinä rivinkeskisen ×-merkin korvikkeena.
 X on roomalainen numero kymmenen.
 X on fysiikassa reaktanssin tunnus.
 X on ksenonin entinen kemiallinen merkki.
 X on perinnöllisyystieteessä X-kromosomi.
 X on angloarabi-hevosrodun tunnus.
 X voi tarkoittaa myös yhtyettä, albumia tai musiikkikappaletta, katso X (täsmennyssivu).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomen kielen kirjaimet
U

U (u) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 21. kirjain. U-kirjaimen nimi on suomen kielessä uu ja äännearvo .

Äänneasultaan latinalaista U-kirjainta vastaa kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen У (у), joka on u-äänteen merkki.

Historiaa 

U-kirjain ei kuulunut antiikin latinan aakkosiin. V-kirjaimella merkittiin sekä u- että v-äänteitä.

Keskiajalla latinassa käytettiin sekä u- että v-kirjainta merkitsemään u- ja v-äänteitä ilman erotusta. Isoa V-kirjainta vastasi pieni u-kirjain, ts. uetus ja VETVS merkitsivät samaa sanaa.

U:n ja V:n erottamista ehdotti Petrus Ramus (k. 1572). Kuitenkin vasta 1600-luvulla vakiintui latinaan nykyinen käytäntö, jonka mukaan u-kirjain jäi v-äänteen merkiksi vain erikoistapauksissa. U:lla merkitään latinassa edelleen v-äännettä silloin, kun sitä edeltää joko ng tai s ja sitä seuraa samaan tavuun kuuluva vokaali (kuten sanassa lingua "lingva").

U suomen kielessä 

U-kirjaimella merkitään nykysuomessa labiaalista suppeaa takavokaalia .

Vanhassa kirjasuomessa u-kirjaimella oli useita käyttötapoja, sillä oikeinkirjoitus oli vakiintumatonta. Mikael Agricola käytti kirjaimia w, v ja u merkitsemään sekä v- että u-äännettä. Myös wu tai o saattoivat merkitä u-äännettä. Vaikka v-äänteen kirjoitustavaksi vakiintui w-kirjain vuoden 1642 Bibliassa, vielä myöhemminkin käytettiin u-äänteen merkkinä sekä u- että v-kirjainta.

U muissa kielissä 

Ruotsin kielessä u-kirjaimella merkitään lähinnä labiaalista suppeaa keskivokaalia , joka on :n ja :n välimuoto.

Muita esitystapoja

U-kirjaimen merkityksiä 

 u on massan yksikkönä atomimassayksikkö.
 U on fysiikassa jännitteen tunnus.
 U on uraanin kemiallinen merkki.
 U on perinnöllisyystieteessä RNA:n rakenneosan urasiilin lyhenne.
 U on räkkilaitteiden korkeutta ilmaiseva yksikkö (44,45 mm).
 U on taloustieteessä hyödyn () symboli.
 U-arvo on rakennustekniikassa lämmönläpäisykertoimen toinen nimi

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomen kielen kirjaimet
Seulonnan keskeiset artikkelit
OAO

OAO eli Otkrytoje Aktsionernoje Obštšestvo (Открытое Акционерное Oбщество) on Venäjän siviilikoodeksin mukainen avoimen tyypin osakeyhtiöstä kehittynyt tavanomainen osakeyhtiömuoto, jossa osakkeita voidaan vapaasti ostaa ja myydä. Tämä vastaa lähinnä suomalaista Oyj:tä.

Julkisesti pörssissä noteeratulle osakeyhtiölle (Oyj) on Venäjällä tullut käyttöön myös oma lyhenteensä PAO (), jota esimerkiksi virallista nimeään elokuussa 2015 muuttanut valtionyhtiö ja Venäjän suurin pankkiryhmittymä PAO Sberbank (, epävirall. suom. Sberbank Oyj) on sittemmin käyttänyt venäjänkielisessä nimilyhenteessään.

Toinen osakeyhtiötyyppi on ZAO (Zakrytoje Aktsionernoje Obštšestvo) eli (suljettu) osakeyhtiö. Sen osuuksien ostaminen ja myyminen ei ole yhtä helppoa kuin avoimen osakeyhtiön osakkeiden ja osakkaiden enimmäismäärä on 50 (Venäjä). Lähin suomalainen vastine on Oy. Venäjän yksityistämisprosessissa samassa omistuksessa säilytettävät yhtiöt rekisteröitiin suljetuiksi osakeyhtiöiksi.
 
Suosittu yhtiötyyppi on OOO (Obštšestvo s Ogranitsjonnoi Otvesvennosti) eli rajoitetun vastuun yhteisö.

Katso myös 
ZAO
OOO

Lähteet

Yhtiömuodot Venäjällä
Birkenau

Birkenau oli saksalainen tuhoamisleiri toisen maailmansodan aikana. Se tunnettiin nimellä KL Auschwitz II ja myöhemmin KZ Auschwitz II.

Birkenaun tuhoamisleiri rakennettiin noin kolmen kilometrin päähän Auschwitzin pääleiristä, Brzezinkan kylään. Se levittäytyi 175 hehtaarin alueelle ja siellä oli yli 300 rakennusta. Yhdessä rakennuksessa asui kerralla jopa 1 000 vankia. Näistä 45 tiilistä ja 22 puista rakennusta on säilynyt lähes alkuperäisessä kunnossa. 

Birkenaun leiri oli ensisijaisesti tuhoamisleiri, kun Auschwitzin muut leirit olivat ennen kaikkea työleirejä. Sinne tuotiin junalasteittain juutalaisia ympäri Eurooppaa tuhottaviksi ja poltettaviksi. Esimerkiksi kevät-kesällä 1944 leirillä surmattiin arviolta jopa 400 000 Unkarin juutalaista. Tuhoaminen oli osa Adolf Eichmannin suunnittelemaa lopullista ratkaisua. Leirin uhrien joukossa oli myös muun muassa romaneja ja puolalaisia. Leirin väkiluku elokuussa 1944 oli noin 100 000. Kaikkiaan Auschwitz-Birkenaun leirien läpi kulki arviolta 1,5 miljoonaa vankia. 

Vangit tuotiin Birkenauhun junalla. Purkulaiturilla lääkärit tarkastivat heidät välittömästi, jonka jälkeen työkyvyttömäksi todetut jatkoivat matkaansa raiteen päässä oleville kaasukammioille tapettaviksi. Tavallisesti vauvat, lapset ja vanhukset kuolivat nopeasti tulonsa jälkeen, elleivät joutuneet Josef Mengelen kaltaisten lääkäreiden tutkimuskohteiksi.

Tammikuussa 1945 noin 58 000 Birkenaun vankia pakotettiin kuolemanmarsseille kohti länttä, koska puna-armeija lähestyi aluetta. Useimmat kuolivat matkalla. Ajanpuutteen vuoksi SS-miehet eivät ehtineet tuhota kaikkia rakennuksia, kuten he tekivät Bełżecissä, Sobibórissa ja Treblinkassa. 

Puna-armeija saapui Auschwitziin 27. tammikuuta 1945 ja vapautti 7 650 siellä vielä ollutta vankia.

Krematorion III ja IV välissä paljastettiin huhtikuussa 1967 Kansainvälinen Auschwitzin uhrien muistomerkki.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Auschwitz II-Birkenau Państwowe Muzeum Auschwitz-Birkenau.

Tuhoamisleirit
Puolan rakennukset ja rakennelmat
Seulonnan keskeiset artikkelit
O

O (o) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 15. kirjain. O-kirjaimen nimi suomen kielessä on oo ja äännearvo .

Latinalaista O-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain omikron (O, o), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen О. Yhdennäköisyydestään huolimatta ne ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.

O suomen kielessä 
O-kirjaimella merkitään suomen kielessä labiaalista puolisuppeaa takavokaalia .

O muissa kielissä 
Ruotsissa o-kirjain ääntyy tavallisesti labiaalisena suppeana takavokaalina . Suomen tapaista o-äännettä merkitään ruotsissa å-kirjaimella ja toisinaan myös o-kirjaimella.

Muita esitystapoja

O-kirjaimen merkityksiä 
 O on hapen kemiallinen merkki.
 O:lla merkitään tietojenkäsittelytieteessä asymptoottista käyttäytymistä.
 O on lääketieteessä yksi ihmisen veriryhmä.

Katso myös 

O ja pituusmerkki (Ō ō)
Ruotsalainen o (Å å)
Ö
Ø, eräissä pohjoismaisissa kielissä esiintyvä kirjain
Õ, mm. virossa esiintyvä kirjain
omikron (Ο ο), kreikkalainen kirjain
oomega (Ω ω), kreikkalainen kirjain
О (О о), kyrillinen kirjain
O (kana) (japanin tavumerkit お, オ, ぉ ja ォ)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomen kielen kirjaimet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Westerbork

Westerbork on taajama Alankomaiden koillisosassa Drenthen provinssissa, Midden-Drenthen kunnassa. Paikkakunta tunnetaan erityisesti 10 km sen pohjoispuolella sijainneesta natsien keskitysleiristä Kamp Westerbork.

Kamp Westerborkin historia 

Alankomaiden hallitus perusti Westerborkin leirin lokakuussa 1939 juutalaisia pakolaisia varten. Pakolaiset tulivat pääasiassa Saksasta, mutta heitä saapui myös Itävallasta, Tšekkoslovakiasta ja Puolasta paettuaan kansallissosialistien harjoittamaa juutalaisvainoa. Saksan miehitettyä maan keväällä 1940 paikka toimi vuodet 1942–1944 hollanninjuutalaisten kokoamisleirinä, josta heidät lähetettiin tavarajunilla eteenpäin itään tuhoamisleireille kuten Auschwitz, Bergen-Belsen, Sobibor ja Theresienstadt. Kaikkiaan saksalaiset kuljettivat leiriltä 97 776 juutalaista (toisten lähteiden mukaan 107 000) 93:lla tavarajunalla. Leirille joutuneista vain 5 000:n kerrotaan jääneen henkiin. Leirille tuotiin myös 400 romania sekä sodan loppuvaiheissa 400 vastarintaliikkeessä toiminutta naista. Leirin päällikkönä toimi Erich Deppner.

Anne Frank perheineen kuljetettiin ensimmäisessä kolmesta viimeisestä junasta Auschwitziin 2. syyskuuta, 1944. Sinne he saapuivat kolme päivää myöhemmin.

Kanadalaiset joukot vapauttivat Westerborkin leirin viimeiset 876 asukasta 12. huhtikuuta 1945.

Sodan päätyttyä leirillä pidettiin vankeina henkilöitä, joita syytettiin myötämielisyydestä natseille. Tämän jälkeen leirille majoitettiin Alankomaiden Itä-Intiasta (nykyisestä Indonesiasta) paenneita hollantilaisia. Myöhemmin leirille annettiin nimeksi Kamp Schattenberg ja sinne majoitettiin Molukeilta saapuneita pakolaisia.

Vuonna 1969] alueelle asennettiin Westerbork Synthesis Radio Telescope (WSRT). Varsinainen leiri hävitettiin 1971. Nykyään leirin alueella on museo (perustettu 1983) ja muistomerkkejä sodanaikaisten tapahtumien ja uhrien muistoksi.

Aiheesta muualla 

 Herinneringscentrum Kamp Westerbork (Memorial Center Camp Westerbork). 
 A visit to Kamp Westerbork . 
 Westerbork:portal of Auschwitz. 
 Jewish Virtual Library/Westerbork. 
 Westerbork Transit Camp. 
 Dutch institute for war documentation. 

Saksalaiset keskitysleirit toisen maailmansodan aikana
Drenthe
Monowitz

Monowitz oli natsien työleiri lähellä Oświęcimiä Monowicen kylässä. Se oli Auschwitzin alaleiri ja tunnettiin myös nimellä KL Auschwitz III. Leirin tarkoituksena oli toimia tukikohtana viereisen IG Farbenin nitriilikumitehtaan työntekijöille. Tehtaan nimi oli Buna Werke. Keskitysleirivangit olivat rakentaneet tehtaan.

Leiri avattiin 31. toukokuuta 1942 ja siihen liitettiin myöhemmin useita alaleirejä (Althammer, Blechhammer, Budy, Fuerstengrube, Gleiwitz, Rajsko ja Tschechowitz), joita oli laajalla alueella ympäristössä. Monowitzin leiri toimi aina tammikuuhun 1945, jolloin puna-armeija vapautti leirin, jonka saksalaiset olivat vetäytyessään suurimmaksi osaksi tyhjentäneet. Leiriin oli jätetty vain harvoja sairaita tai liian heikkoja vankeja, joita ei ollut otettu mukaan kuolemanmarssiin. Yksi vapautetuista ja hengissä selvinneistä vangeista oli kirjailija Primo Levi.

Saksalaiset keskitysleirit toisen maailmansodan aikana
Puolan rakennukset ja rakennelmat
Microsoft Word

Microsoft Word on Microsoftin kehittämä maailmanlaajuisessa käytössä oleva tekstinkäsittelyohjelma, joka on saatavina useina erikielisinä versioina.

Sitä käytetään monilla työpaikoilla ja koulutuksessa. Sitä voi nykyään kokeilla ilmaiseksi, mutta maksaa sen jälkeen. Se sisältyy Office 365-pakettiin.

Ohjelman uusimmat versiot on julkaistu osana Microsoft Office -ohjelmistoa Windows 2000-, XP- ja OS X -käyttöjärjestelmille. 

Wordin kanssa samoista markkinoista kilpailevat mm. Adobe FrameMaker, Corel WordPerfect, Apache OpenOffice, LibreOffice ja Google Docs.

Versiohistoria

MS-DOS
1983 Word 1
1985 Word 2
1986 Word 3
1987 Word 4 eli Microsoft Word 4.0 for the PC
1989 Word 5
1991 Word 5.5

Mac OS, OS X, macOS 
1985 Word 1 for the Macintosh
1987 Word 3
1989 Word 4
1991 Word 5
1993 Word 6
1998 Word 98
2000 Word 2001, viimeinen Mac OS 9:n kanssa yhteensopiva versio
2001 Word v.X, ensimmäinen pelkästään Mac OS X:lle suunnattu versio
2004 Word 2004
2008 Word 2008
2010 Word 2011

Microsoft Windows
1989 Word for Windows
1991 Word 2 for Windows
1993 Word 6 for Windows (nimettiin "6":ksi, jotta Windows-version numerointi noudattaisi MS-DOS-, Macintosh-versioiden ja kilpailevan ohjelmiston WordPerfectin vastaavaa).
1995 Word 95, tunnetaan myös nimellä Word 7
1997 Word 97, tunnetaan myös nimellä Word 8
1999 Word 2000, tunnetaan myös nimellä Word 9
2001 Word XP, tunnetaan myös nimellä Word 2002 tai Word 10
2003 Word 2003, tunnetaan myös nimellä Word 11, mutta sen virallinen nimi on Microsoft Office Word 2003
2007 Word 2007
2010 Word 2010
2013 Word 2013

SCO UNIX
 Microsoft Word for UNIX Systems Release 5.1

Patenttiriita vuodesta 2009

Elokuussa 2009 uutisoitiin Wordin rikkovan kanadalaisen i4i-yhtiön patenttia. Patenttirikkomus koskee Microsoftin koodausta, jota käytetään tekstin muokkausten esittämisessä ja koodaamisessa. Patenttirikkomuksen johdosta Word saattaa joutua myyntikieltoon Yhdysvalloissa, ja Microsoftille määrättiin tapauksen johdosta 290 miljoonan dollarin sakot.  Riidan odotetaan ratkeavan korkeimmassa oikeudessa vuonna 2011.  Lopulta Microsoft tuomittiin maksamaan korvauksia lähes 300 miljoonaa dollaria.

Katso myös 
LibreOffice
Microsoft Office
WYSIWYG
DOC

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Microsoft Office Online Home Page

Tekstinkäsittelyohjelmat
Mac OS -ohjelmat
Windows-ohjelmat
Word
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kymen lääni

Kymen lääni () oli vuosina 1945–1997 toiminut Suomen lääni, joka käsitti nykyisten Kymenlaakson ja Etelä-Karjalan maakuntien alueet. Läänin pääkaupunki oli Kouvola, sitä ennen väliaikaisesti Kotka, joka oli myös läänin suurin kaupunki.

Historia 
Toisen maailmansodan jälkeen suurin osa vanhaa Viipurin lääniä jäi rajan taakse. Vuonna 1945 Viipurin läänin Suomen puolelle jääneestä osasta muodostettiin Kymen lääni, lukuun ottamatta Korpiselän Suomelle jäänyttä osaa ja Uukuniemeä, joka jatkoi itsenäisenä kuntana vaikka oli menettänyt selvän valtaosan alueestaan. Uukuniemi ja Korpiselän jäljellejäänyt osa liitettiin Kuopion lääniin ja mainittu Korpiselän osa Tuupovaaraan. Vuonna 1948 Uukuniemi siirrettiin Kuopion läänistä Kymen lääniin.

Vuonna 1949 Kymen lääniin siirrettiin Uudenmaan läänistä Anjalan, Elimäen, Iitin, Jaalan ja Kuusankosken kunnat. Kymen lääni lakkautettiin vuoden 1997 suuressa lääniuudistuksessa ja sen alue liitettiin kokonaisuudessaan Etelä-Suomen lääniin.

Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Kymen läänin tunnuskirjaimet olivat R ja G.

Kunnat 1997 (kaupungit lihavoitu)

 Anjalankoski
 Elimäki
 Hamina
 Iitti
 Imatra
 Jaala
 Joutseno

 Kotka
 Kouvola
 Kuusankoski
 Lappeenranta
 Lemi
 Luumäki
 Miehikkälä

 Parikkala
 Pyhtää
 Rautjärvi
 Ruokolahti
 Saari 
 Savitaipale
 Suomenniemi

 Taipalsaari
 Uukuniemi
 Valkeala
 Vehkalahti
 Virolahti
 Ylämaa

Kuntamuutokset

 Anjala (siirretty 1949 Uudenmaan läänistä ja liitetty 1975 Anjalankoskeen)
 Elimäki (siirretty 1949 Uudenmaan läänistä)
 Haapasaari (liitetty 1974 Kotkaan)
 Iitti (siirretty 1949 Uudenmaan läänistä)

 Jaala (siirretty 1949 Uudenmaan läänistä)
 Jääski (jäännös liitetty 1948 Imatraan, Joutsenoon ja Ruokolahteen)
 Karhula (liitetty 1977 Kotkaan)
 Kuusankoski (siirretty 1949 Uudenmaan läänistä)

 Kymi (liitetty 1977 Kotkaan)
 Lappee (liitetty 1967 Lappeenrantaan)
 Lauritsala (liitetty 1967 Lappeenrantaan)
 Nuijamaa (liitetty 1989 Lappeenrantaan)

 Simpele (liitetty 1973 Rautjärveen)
 Sippola (liitetty 1975 Anjalankoskeen)
 Säkkijärvi (jäännös liitetty 1946 Miehikkälään ja Ylämaahan)
 Vahviala (jäännös liitetty 1946 Lappeeseen ja Ylämaahan)

Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset

 Anjalankoski (liitetty 2009 Kouvolaan)
 Elimäki (liitetty 2009 Kouvolaan)
 Jaala (liitetty 2009 Kouvolaan)

 Joutseno (liitetty 2009 Lappeenrantaan)
 Kuusankoski (liitetty 2009 Kouvolaan)
 Saari (liitetty 2005 Parikkalaan)

 Suomenniemi (liitetty 2013 Mikkeliin entisessä Mikkelin läänissä)
 Uukuniemi (liitetty 2005 Parikkalaan)
 Valkeala (liitetty 2009 Kouvolaan)

 Vehkalahti (liitetty 2003 Haminaan)
 Ylämaa (liitetty 2010 Lappeenrantaan)

Maaherrat

 Arvo Manner 1945–1955
 Artturi Ranta 1955–1964
 Esko Peltonen 1965–1975
 Erkki Huurtamo 1975–1984
 Matti Jaatinen 1984–1993
 Mauri Miettinen 1993–1997

Katso myös

 Vanha Suomi
 Kaakkois-Suomi
 Kymen vaalipiiri

Lähteet
Keski-Suomen lääni

Keski-Suomen lääni () oli yksi niistä lääneistä, jotka lakkautettiin vuoden 1997 lääniuudistuksessa. Se käsitti Keski-Suomen maakunnan ja Kuhmoisen, jota ei tuolloin laskettu Keski-Suomen maakuntaan. Läänin pääkaupunki oli Jyväskylä. Keski-Suomen lääni aloitti toimintansa 1960. Aikaisemmin sen alue kuului Vaasan, Hämeen, Mikkelin ja Kuopion lääneihin. Läänin raja muuttui hieman vuonna 1974, kun Kuhmoisten kunta siirrettiin Hämeen läänistä Keski-Suomen lääniin. Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Keski-Suomen lääni liitettiin Turun ja Porin ja Vaasan läänien sekä Hämeen läänin pohjoisosien kanssa Länsi-Suomen lääniksi. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 30 kuntaa, joista kahdeksan oli kaupunkeja (Jyväskylä, Jämsä, Jämsänkoski, Keuruu, Saarijärvi, Suolahti, Viitasaari ja Äänekoski).

Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Keski-Suomen läänin tunnuskirjain oli X.

Kunnat 

Kun Keski-Suomen lääni perustettiin, siihen siirrettiin seuraavat kunnat:

 Hämeen läänistä:
Jämsä
Jämsänkoski
Korpilahti
Koskenpää
Muurame
Säynätsalo
 Mikkelin läänistä:
 Joutsa
 Luhanka
 Leivonmäki
 Kuopion läänistä:
 Hankasalmi
 Konnevesi
 Vaasan läänistä:
Jyväskylä
Jyväskylän maalaiskunta
Kannonkoski
Karstula
Keuruu
Kinnula
Kivijärvi
Konginkangas
Kyyjärvi
Laukaa
Multia
Petäjävesi
Pihtipudas
Pihlajavesi
Pylkönmäki
Saarijärvi
Sumiainen
Suolahti
Toivakka
Uurainen
Viitasaari
Äänekosken mlk
Äänekoski.

Näistä Jyväskylä oli kaupunki, Suolahti ja Äänekoski kauppaloita, muut maalaiskuntia.

Myöhemmät muutokset 

Läänin ollessa toiminnassa vuosina 1960–1997 tehtiin sen alueella seuraavat kuntaliitokset:
1969: 
 Pihlajavesi liitettiin Keuruuseen
 Äänekosken maalaiskunta liitettiin Äänekoskeen
1993:
 Konginkangas liitettiin Äänekoskeen
 Säynätsalo liitettiin Jyväskylään.

Kuhmoinen siirrettiin vuonna 1974 Hämeen läänistä Keski-Suomen lääniin.

Jämsä muutettiin vuonna 1969 kauppalaksi.  Kaupungeiksi muutettiin:
 1973: Äänekoski
 1977: Jämsä ja Suolahti
 1986: Jämsänkoski, Keuruu ja Saarijärvi
 1996: Viitasaari

Kunnat 1997 

Hankasalmi
Joutsa
Jyväskylä
Jyväskylän maalaiskunta
Jämsä
Jämsänkoski
Kannonkoski
Karstula
Keuruu
Kinnula

Kivijärvi
Konnevesi
Korpilahti
Kuhmoinen
Kyyjärvi
Laukaa
Leivonmäki
Luhanka
Multia
Muurame

Petäjävesi
Pihtipudas
Pylkönmäki
Saarijärvi
Sumiainen
Suolahti
Toivakka
Uurainen
Viitasaari
Äänekoski

Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset 

Läänin lakkauttamisen jälkeen sen entisellä alueella on tehty vielä seuraavat kuntaliitokset:

2001:
 vuoteen 1997 saakka Hämeen lääniin kuulunut Kuorevesi liitettiin Jämsään
2007:
 vuoteen 1977 saakka Hämeen lääniin kuulunut Längelmäki liitettiin Jämsään ja Oriveteen
 Sumiainen ja Suolahti liitettiin Äänekoskeen
2008:
 Leivonmäki liitettiin Joutsaan
2009:
 Jyväskylän mlk ja Korpilahti liitettiin Jyväskylään
 Jämsänkoski liitettiin Jämsään
 Pylkönmäki liitettiin Saarijärveen.

Maaherrat

 Eino Palovesi 1960−1971
 Artturi Jämsén 1971−1976
 Kauko Sipponen 1976−1985
 Kalevi Kivistö 1985−1997

Lähteet
Pohjois-Karjalan lääni

Pohjois-Karjalan lääni () syntyi vuonna 1960 lääniuudistuksessa, kun Kuopion läänin itäosat erotettiin omaksi läänikseen. Läänin pääkaupunki oli Joensuu. 

Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Pohjois-Karjalan lääni sulautui yhdessä Kuopion läänin ja Mikkelin läänin pääosan kanssa uudeksi Itä-Suomen lääniksi. Pohjois-Karjalan maakunnan alue oli identtinen entisen Pohjois-Karjalan läänin kanssa vuoteen 2021 asti, kun Heinävesi siirtyi siihen Etelä-Savon maakunnasta. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 19 kuntaa, joista viisi oli kaupunkeja (Joensuu, Kitee, Lieksa, Nurmes ja Outokumpu). Pohjois-Karjalan lääni oli lakkautushetkellä väkiluvultaan Manner-Suomen pienin lääni.

Pohjoiskarjalalaisten autojen rekisterikilvet alkoivat aiemmin S-kirjaimella.

Kunnat 1997 (kaupungit lihavoitu)

Eno
Ilomantsi
Joensuu
Juuka
Kesälahti

Kiihtelysvaara
Kitee
Kontiolahti
Lieksa
Liperi

Nurmes
Outokumpu
Polvijärvi
Pyhäselkä
Rääkkylä

Tohmajärvi
Tuupovaara
Valtimo
Värtsilä

Kuntamuutokset

Kuusjärvi (nimeksi 1968 Outokumpu)
Nurmeksen mlk (liitetty 1973 Nurmekseen)
Pielisjärvi (liitetty 1973 Lieksaan)

Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset

Eno (liitetty 2009 Joensuuhun)
Kesälahti (liitetty 2013 Kiteeseen)
Kiihtelysvaara (liitetty 2005 Joensuuhun)
Pyhäselkä (liitetty 2009 Joensuuhun)
Tuupovaara (liitetty 2005 Joensuuhun)
Valtimo (liitetty 2020 Nurmekseen)
Värtsilä (liitetty 2005 Tohmajärveen)

Maaherrat

 Lauri Riikonen 1960−1967
 Esa Timonen 1967−1992
 Hannu Tenhiälä 1992−1997
Unkarin väestö



Väestön ikärakenne 

Muiden lännen teollistuneiden valtioiden tavoin Unkarin väestökin ikääntyy vähitellen. Alle 15-vuotiaita on väestöstä 15,9 %, 15–65-vuotiaita on 68,6 % ja yli 65-vuotiaita 15,5 %. Kokonaishedelmällisyysluku (lapsiluvun odote) on hyvin matala, 1,3 lasta jokaista naista kohden. Elinajan odote oli vuonna 2005 miespuolisilla unkarilaisilla 68,3 vuotta ja naispuolisilla 76,5 vuotta.

Unkarin väestön suurimman osan muodostavat unkarilaiset (89 %). Muita kansallisuuksia ovat romanit (5 %), saksalaiset (2,6 %), romanialaiset (2 %), serbit (1 %), slovakit (1 %), ruteenit (0,9 %) ja jenishit (0,5 %).

Unkarin väestöjakauma 1920–1980 (lähde: História 1991 / 2–3)

Uskonnot 

Enemmistö Unkarin väestöstä (54,5 %) kuuluu katoliseen kirkkoon; osa heistä on roomalaiskatolisia, osa idän katolisia. 15,9 % väestöstä on kalvinisteja ja 3 % luterilaisia. Juutalaisia elää Unkarissa nykyään 80 000, mutta ennen holokaustia heidän lukumääränsä oli 800 000. Uskontokuntiin kuulumattomia on väestöstä 14,5 %, mikä on seurausta ennen vuotta 1989 toimineen kommunistisen hallinnon kielteisestä suhtautumisesta uskontoihin.

Kieli 

Unkarin kieli kuuluu suomalais-ugrilaisten kielten ugrilaiseen haaraan, ja se on ainoa ei-indoeurooppalainen kieli, jota puhutaan laajemmalti Keski-Euroopassa. Unkari on saanut lainasanoina vaikutteita erityisesti turkkilaisista kielistä, slaavilaisista kielistä ja saksasta. Unkarissa puhuttavat unkarin murteet poikkeavat toisistaan hyvin vähän.

Kehitystavoitteet 
Vuonna 2007 arvioitiin, että Unkari saavuttaa todennäköisesti  YK:n vuosituhattavoitteista viisi. Sen sijaan nälän ja köyhyyden vähentämiseen liittyvä tavoite jäänee saavuttamatta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Väestö maittain
Finlandia-palkinto

Finlandia-palkinto on vuonna 1984 perustettu kirjallisuuspalkinto, jonka jakaa vuosittain Suomen Kirjasäätiö tunnustuksena ansiokkaan romaanin kirjoittajalle. Alun perin palkinto myönnettiin mille tahansa kaunokirjalliselle teokselle, mutta vuodesta 1993 sen on voinut saada vain romaani. Samana vuonna sääntöjä muutettiin siten, että lopullisen palkinnonsaajan valitsee kolmijäsenisen lautakunnan ehdolle nimeämistä 3–6 kirjasta yksi tuomari. Finlandia-palkinto on Suomen tunnetuin kirjallisuuspalkinto.

Aiemmin palkinto myönnettiin sääntöjen mukaan vain Suomen kansalaiselle, mutta sääntöjä muutettiin vuonna 2010 suomeksi kirjoittavan slovakialaisen Alexandra Salmelan noustua ehdokkaaksi. Uusien sääntöjen mukaan palkinto voidaan myöntää ansiokkaalle suomalaiselle romaanille riippumatta kirjoittajan kansalaisuudesta.

Palkinnon suuruus oli alun perin 100 000 markkaa. Sittemmin palkinnon arvo on ollut 26 000 euroa ja vuodesta 2008 alkaen 30 000 euroa.

Finlandia-palkinnon lisäksi vuodesta 1989 on jaettu vuosittain myös Tieto-Finlandia ansiokkaalle suomalaiselle tieto- tai oppikirjalle sekä vuodesta 1997 Finlandia Junior -palkinto suomalaiselle lasten- tai nuortenkirjailijalle. Molempien palkintojen arvo on 30 000 euroa kuten varsinaisen Finlandia-palkinnonkin.

Vuodesta 1984 lähtien on jaettu vuosittain myös Pikku-Finlandia, joka myönnetään abiturienteille ja muille keskiasteen oppilaitosten päättöluokkien oppilaille järjestetyn kirjallisuusesseiden kirjoituskilpailun voittajalle. Kilpailun järjestävät Äidinkielen opettajain liitto ja Svenska modersmållärarföreningen i Finland Suomen Kirjasäätiön tuella. Kilpailun voittaja palkitaan 800 eurolla ja Finlandia-palkinnon ehdokaskirjoilla.

Tilastoja
Joulukuussa 2013 Helsingin Sanomat profiloi Finlandia-voittajia vuodesta 1993 vuoteen 2012, eli siitä lähtien kun kilpailussa on palkittu ainoastaan romaaneja. 20 vuoden aikana ruotsinkielinen teos oli voittanut palkinnon neljä kertaa: Bo Carpelan kahdesti (1993 ja 2005), Kjell Westö vuonna 2006 ja Ulla-Lena Lundberg vuonna 2012. Kustantamoista eniten voittajia oli Otavalla ja WSOY:llä, kummallakin kahdeksan. Esikoisteoksia oli palkittu kaksi, Kristina Carlsonin Maan ääreen (1999) ja Johanna Sinisalon Ennen päivänlaskua ei voi (2000). Sukupuolella ei juuri todettu olleen merkitystä: nainen oli palkittu yhdeksän kertaa, mies 11. Nuorin palkittu on vuonna 2019 palkinnon saanut Pajtim Statovci 29-vuotiaana.

Finlandia-palkinto

Lähteet

Suomalaiset kirjallisuuspalkinnot
Seulonnan keskeiset artikkelit