joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Robert Frank

Robert Frank (9. marraskuuta 1924 Zürich, Sveitsi – 9. syyskuuta 2019 Inverness, Kanada) oli sveitsiläissyntyinen, Yhdysvalloissa uransa luonut valokuvaaja ja elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan parhaiten valokuvakirjastaan The Americans (1958). Hänen ohjaamiaan elokuvia ovat muun muassa beat-elokuva Pull My Daisy (1958) ja Rolling Stones -kiertuedokumentti Cocksucker Blues (1972), joista jälkimmäinen on tullut pahamaineiseksi Mick Jaggerin yritettyä oikeusteitse estää elokuvan esittämisen.

Vuonna 1996 Frankille myönnettiin kansainvälinen Hasselblad-palkinto.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 http://www.yale.edu/amstud/r66/fr1.html
 http://www.lib.berkeley.edu/MRC/avantbib.html#frank
 http://www-rohan.sdsu.edu/dept/english/textmex/RobertFrank/frankworking.html
 http://jnocook.net/frank/frank.htm
 http://www.tamperefilmfestival.fi/2001/fin/beat.shtml
 Robert Frankin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Yhdysvaltalaiset valokuvaajat
Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Titus Labienus

Titus Labienus (noin 100 eaa. – 17. maaliskuuta 45 eaa.) oli roomalainen sotilas joka oli yksi Julius Caesarin tärkeimmistä avustajista. 

Vuonna 63 eaa. Labienus toimiessaan kansantribuunina teki mahdolliseksi sen että Caesar tuli valituksi pontifex maximus -papiksi. Labienus toimi Caesarin legaattina koko Gallian sodan aikana. Hän toimi Caesarin sijaisena aina kun tämä joutui poistumaan Galliasta. Gallian sodan aikana Labienus saavutuksiin kuului vuonna 54 eaa. treviri-heimon lyöminen ja Lutetian (nykyinen Pariisi) vastainen sotaretki. Vaikka Labienus olikin Caesarin ystävä ja tämän tärkeimpiä avustajia loikkasi hän kuitenkin Caesarin vastustajien puolelle heti kansalaissodan alettua vuonna 49 eaa. 

Pompeiuksen puolelle Labienus toi 3 700 galli- ja germaaniratsuväkeä. Hän taisteli Caesaria vastaan Farsaloksen taistelussa, jonka jälkeen hän pakeni Kerkyraan ja sieltä Afrikkaan. Siellä hän taisteli Caesaria vastaan Ruspinan ja Thapsuksen taisteluissa. Sen jälkeen kun Caesar oli kukistanut vastustajansa Afrikassa Labienus pakeni Espanjaan jossa Pompeiuksen pojat yrittivät vielä tehdä vastarintaa. Labienus kuoli Mundan taistelussa.

Roomalaiset sotilaat
100-luvulla eaa. syntyneet
Vuonna 45 eaa. kuolleet
Theremin

Theremin () on elektroninen soitin, jonka kehitti venäläinen Léon Theremin (Lev Termen) vuonna 1919. Soitin koostuu laatikosta, jossa on kaksi antennia, ja sitä soitetaan liikuttelemalla käsiä antennien läheisyydessä. Theremin on yksi harvoista soittimista, joita soitetaan ilman fyysistä kosketusta.

Theremin tunnetaan vanhemmassa suomalaisessa kirjallisuudessa myös nimellä eterofoni.

Toimintaperiaate

Thereminissä on yleensä soittajasta katsoen vasemmalla silmukan muotoinen voimakkuusantenni, ja thereministä lähtevä ääni on sitä voimakkaampi mitä kauempana vasen käsi on tästä antennista. Oikealla on suora taajuusantenni, ja ääni on sitä korkeampi mitä lähempänä oikea käsi on oikeanpuoleista antennia.

Theremin synnyttää äänen kahdella korkeataajuisella oskillaattorilla, joiden erotussignaali on ihmisen kuuloalueella. Antennin ja soittajan käden välinen kapasitanssi aiheuttaa oskillaattorin taajuuteen muutoksia, jotka voidaan kuulla muutoksina erotussignaalissa.

Thereminiä pidetään yhtenä vaikeimmista soittimista. Soittotavasta johtuen thereminille on tunnusomaista glissando eli liukuma säveltasosta toiseen, joskin taitava soittaja voi muodostaa myös staccato-nuotteja. Tyypillisiä tyylikeinoja ovat myös vibrato ja tremolo, jotka saadaan aikaan pienemmillä kädenliikkeillä.

Thereminin käyttäjiä

Taidemusiikissa
Taidemusiikin säveltäjistä thereminiä ovat käyttäneet muiden muassa Dmitri Šostakovitš, Bohuslav Martinů, Percy Grainger, Christian Wolff ja Lera Auerbach. Suomessa Kalevi Aho on säveltänyt konserton thereminille ja kamariorkesterille.

Elokuvamusiikissa
Soittimesta tuli suositumpi elokuvamusiikissa kuin konserttisaleissa. Thereminin avulla on luotu aavemaista tunnelmaa. Varhaisista esimerkeistä voidaan mainita Miklós Rózsan musiikki elokuvaan Noiduttu (1945) ja Bernard Herrmannin musiikki tieteiselokuvaan Uhkavaatimus Maalle (1951).

Theremin on melodiasoittimena myös televisiosarjan Midsomerin murhat tunnussävelmässä.

Rock-musiikissa
Rock-musiikissa thereminiä on käyttänyt mm. Led Zeppelinin Jimmy Page kappaleen ”Whole Lotta Love” live-esityksissä, kuten myös Green Carnation kappaleessa ”Maybe?” Elektronisessa musiikissa thereminiä on hyödyntänyt mm. Jean-Michel Jarre sekä levyillään että konserteissaan.

Pop-musiikissa
Ensimmäistä kertaa popmusiikissa thereminiä käytti The Beach Boys albumillaan Pet Sounds. Vastoin yleistä käsitystä Pet Soundsin kappaleessa ”I Just Wasn't Made for These Times” tai ”Good Vibrationsissa” ei kuitenkaan soiteta oikeaa thereminiä vaan Electro-Theremin-nimistä soitinta, jonka kehitti Paul Tanner 1950-luvun lopulla havaittuaan, kuinka vaikeaa oikean thereminin soittaminen on. Electro-Theremin muistuttaa soinniltaan thereminiä, mutta antennien sijasta sitä ohjataan mekaanisilla säätimillä.

Thereminin soittajia

Lähteet

Aiheesta muualla

Thereminiltä kuulostavan soittimen rakennussarjan kokoamisohje (ei oikea theremin-soitin)

Sähköiset soittimet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ko e fasi ʻoe tuʻi ʻo e ʻOtu Tonga

Ko e fasi ʻoe tuʻi ʻo e ʻOtu Tonga () on Tongan kansallislaulu. Laulun tongankieliset sanoitukset kirjoitti prinssi Uelingatoni Ngū Tupoumalohi (1854–1885) ja musiikin sävelsi saksalainen Karl Gustavus Schmitt (1834–1900). Laulua käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1874.

Sanoitukset 
ʻE ʻotua māfimafi 
ko homau ʻeiki koe 
ko koe ko e falalaʻanga 
mo e ʻofa ki Tonga. 
ʻAfio hifo ʻemau lotu 
ʻaia ʻoku mau faí ni 
mo ke tali homau loto 
ʻo maluʻi ʻa Tupou.

Lähteet

Kansallislaulut
Tonga
Oseanian kansallislaulut
Bugzilla

Bugzilla on yleiskäyttöinen ohjelmointivirheiden ("bugien") raportointi- ja seurantatyökalu, jonka on kehittänyt ja jota käyttää Mozilla Foundation.
Bugzilla on selainpohjainen avoimen lähdekoodinohjelma.

Bugzilla vaatii toimiakseen toimivan web-palvelimen (esimerkiksi Apachen) sekä tietokantapalvelimen (yleensä MySQL). Kuka tahansa voi raportoida järjestelmään virheitä jotka voidaan raportoinnin jälkeen antaa tehtäväksi tietylle kehittäjälle. Jokaiselle virheelle voidaan tehdä useita tilapäivityksiä, jonka lisäksi virheen tietoihin voidaan liittää käyttäjien huomautuksia sekä esimerkkejä tilanteista, joissa virhe näkyy.

Bugzillaa käytetään myös muuhun kuin varsinaisten virheiden raportointiin; esimerkiksi mozilla.org käyttää sitä myös ominaisuuspyyntöjen keräämiseen.

Aiheesta muualla 

 Bugzilla-ohjelmistoprojektin Web-sivu
 Mozilla.orgin Bugzilla
 dmoz.org-hakemisto virheiden raportointityökaluja

Vapaat ohjelmistot
Bugiseurantaohjelmat
Mozilla
Hakkapeliitta

Hakkapeliitta tarkoittaa seuraavia asioita:

hakkapeliitat, nimitys kolmikymmenvuotisessa sodassa taistelleille suomalaisille sotilaille
Hakkapeliitta, suojeluskuntien lehti 
Hakkapeliitta, Nokian Renkaiden valmistama rengastyyppi.
Haarukkamaki

Haarukkamaki eli valuvi (Phaner furcifer) on pikkumakien heimoon kuuluva puoliapinalaji. Sillä on päälaella mustia juovia, jotka yhtyvät takana selkäjuovaan ja edessä silmänympärysjuoviin.

Lähteet 

Pikkumakit
Uhanalaiset nisäkkäät
Yad Vashem

Yad Vashem () on Israelin virallinen muistopaikka holokaustin juutalaisille uhreille. Se perustettiin vuonna 1953, ja se sijaitsee Jerusalemissa. Museoalue sisältää holokaustin historiaa käsittelevän museon, Lasten muistomerkin, Muistohallin, vanhurskaille kansakuntien joukossa omistetun puutarhan, arkiston, kirjaston ja The International School for Holocaust Studies -koulutuskeskuksen.

Museon nimi viittaa Jesajan kirjan 56. luvun 5. jakeeseen:

Heillekin minä luon muistomerkin,
poikia ja tyttäriä kestävämmän,
annan nimen, joka ei koskaan katoa. 

Hepreaksi:

ve-natati lahem ba-beiti ve-b’xomotai jad va-šem 
tov mi-banim ve-mi-banot
šem `olam ´eten-lo ´ašer lo jikaret.

Sanat jad va-šem () tarkoittavat kirjaimellisesti ”käsi ja nimi”.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Yad Vashemin kotisivut.
 Yad Vashem museo.

Jerusalemin museot
Holokausti
Historialliset museot
Berserkki

Berserkit olivat skandinaavisia sotureita, jotka menivät taisteluun kiihkeän raivotilan vallassa. Tiedot berserkeistä ovat ensi sijassa peräisin islantilaisista saagoista. Skandinaavisessa ja germaanisessa kansanperinteessä berserkit olivat varhaiskeskiajan ja keskiajan villejä sotureita, jotka palvoivat Odinia. Berserkit toimivat ylimystön henkivartijoina ja iskujoukkoina. Erään saagan mukaan Norjan ensimmäisen kuninkaan Harald Kaunotukan henkivartijat olivat berserkkejä.

Berserkkejä pidettiin pelottavina vastustajina, joilla usein uskottiin olevan yliluonnollisia voimia. Islantilaisen Grágás-lakikokoelman mukaan berserkkitilaan meneminen oli rauhan aikana kielletty lainsuojattomuuden uhalla. Sana berserkki tulee mahdollisesti muinaisskandinaavisesta sanasta berserkr, joka tarkoittaa ”karhunnahkaista paitaa”. Tällä tarkoitetaan karhuntaljan käyttöä vaatteena ja siitä saatavaa raivoa ja voimaa. Jotkut berserkit myös ottivat nimen björn tai biorn eli karhu. Toisen tulkinnan mukaan ber tulisi sanasta berr (paljas), jolloin berserk tarkoittaisi paljasihoista eli alastomana tai ilman varusteita taistelevaa miestä. Myös kuvakudokset ja muut vanhat kuvalähteet esittävät heidät kummallakin tavoin. Berserkkien raivokas taistelutapa ja pukeutuminen eläinten nahkoihin saattoivat vaikuttaa ihmissusitarinoiden syntyyn Euroopassa. 

Siitä, millainen sotilasryhmä berserkit tarkalleen ottaen olivat, on kiistelty. Usein heidät kuvataan vaeltavina miesryhminä, jotka haastoivat talonpoikia taistelemaan naistensa tai satonsa puolesta. Saagoissa kuvataan tosin yksinäisiäkin berserkkejä.  Berserkit saattoivat raiskata ja murhata mielensä mukaan omankin väen keskuudessa, ja heidät kuvataan usein saagoissa pahantekijöinä ja roistoina. 

Nykyisin oletetaan, että berserkit saavuttivat raivotilan samankaltaisilla tekniikoilla kuin šamaanit transsitilan; kyse oli siis jonkinlaisesta itsesuggestiosta. Myös tajunnantilaan vaikuttavia aineita on voitu käyttää. Erään teorian mukaan berserkkitila oli alun perin tahaton seuraus suopursulla tai suomyrtillä humalien sijaan maustetun oluen juomisesta. Berserkkien kerrotaan muun muassa karjuneen eläinten lailla ja purreen kilpiään ennen taistelua. Berserkkien väitetään joissain tarinoissa olleen haavoittumattomia, ja mahdollisesti he ainakin itse uskoivat näin mennessään taisteluun. Mahdollisesti heidän hypnoosia muistuttava tilansa poisti heiltä kivun ja uupumuksen tunteen.

Berserkkien kykyä on verrattu myöhempien aikojen suomalaisten tietäjien kykyyn. Intomiehiksi eli myrrysmiehiksi kutsuttiin tietäjiä, jotka taistelivat yliluonnollisia olentoja, kuten taudinaiheuttajia vastaan silmittömän raivotilan vallassa. He saattoivat karjua mielipuolisesti, hakata esineitä yhteen, huitoa asein näkymätöntä vastustajaa, viiltää itseään tai nostaa paljain käsin kiukaalta kuumia kiviä.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Taisteluraivoiset soturit – katsaus berserkkien tutkimushistoriaan Uskonnontutkija 1-2/2012.

Germaaninen mytologia
Viikinkiaika
Skandinaavinen mytologia
Historialliset joukkotyypit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Huhu (elokuva)

Huhu on William Wylerin ohjaama draamaelokuva vuodelta 1961. Se pohjautuu Lillian Hellmanin näytelmään vuodelta 1934, ja sen pääosissa näyttelevät Audrey Hepburn ja Shirley MacLaine. Huhu käsittelee valehtelua, syrjintää ja näiden vaikutusta ihmissuhteisiin sekä myös ihmisten käytöstä yleisemmin pienessä yhteisössä. Tapahtumien keskipisteessä on Wrightin ja Dobien johtama tyttökoulu, jonka yksi oppilas eräänä päivänä syyttää opettajia sopimattomasta käytöksestä.

Elokuva on mustavalkoinen.

Huhu on uusintaversio William Wylerin vuonna 1936 ohjaamasta elokuvasta Nämä kolme (These Three). Siinä Miriam Hopkins esitti Martha Dobieta.

Pääosat
 Audrey Hepburn – Karen Wright
 Shirley MacLaine – Martha Dobie
 James Garner – Joe Cardin
 Miriam Hopkins – Rva. Lily Mortar
 Fay Bainter – Rva. Amelia Tilford
 Karen Balkin – Mary Tilford
 Veronica Cartwright – Rosalie Wells

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Vuoden 1961 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
William Wylerin ohjaamat elokuvat
Yhdysvaltalaiset uudelleenfilmatisoinnit
Metro-Goldwyn-Mayerin elokuvat
Arto Koivisto

Arto Ilmari Koivisto (s. 7. joulukuuta 1947 Isojoki) on suomalainen kilpauransa päättänyt kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja. 

Innsbruckin 1976 talviolympialaisissa Koivisto voitti kultaa 4 × 10 kilometrin viestissä Suomen joukkueen ankkurina. Henkilökohtaisen pronssimitalin hän saavutti 15 kilometrillä ja lisäksi hän sijoittui 30 kilometrillä kahdeksanneksi ja 50 kilometrillä kymmenenneksi.

Falunin MM-kilpailuissa 1974 Koivisto sijoittui 15 kilometrillä 20:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän oli 30 kilometrillä 29:s ja Oslon MM-kilpailuissa 1982 15 kilometrillä 27:s.

Seuratasolla Koivisto on edustanut muun muassa IF Länkeniä ja Isojoen Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden 50 kilometrillä vuonna 1974 ja 15 kilometrillä vuonna 1982. Hän voitti Holmenkollenilla 15 kilometrin kilpailun vuonna 1976. 

Vuoden 1981 SM-kisoissa Kajaanissa Koivisto sijoittui 15 ja 50 kilometrin kilpailuissa alun perin kolmanneksi, mutta hänen doping-näytteestään löytyi merkkejä efedriinin käytöstä ja suoritukset hylättiin. Koivisto kertoi käryn johtuneen lääkärin määräämästä yskänlääkkeestä. Hänet määrättiin väliaikaiseen kilpailukieltoon, jonka pituudeksi myöhemmin vahvistettiin vain yksi kuukausi. Vuonna 2001 julkaisemassaan kirjassa Elämäni ladulla Koivisto myönsi hyödyntäneensä uransa aikana tuolloin vielä sallittua veritankkausta sekä pieniä määriä hormoneja.

Saavutuksia 
 Olympiakultaa Innsbruck 1976 (maastohiihto, 4 × 10 km viesti)
 Olympiapronssia Innsbruck 1976 (15 km)

Muuta 
Urheilu-uransa loppuvaiheessa Koivisto kouluttautui hierojaksi ja on toiminut hierojana uransa päättymisestä lähtien. Lisäksi Koivisto toimi Kaskisissa Lounasravintola Sininen Hetki Oy:n toimitusjohtajana. Aiemmin hän toimi samassa ravintolassa yksityisenä elinkeinon harjoittajana. Koivisto myi yrityksen toukokuussa 2018.

Opetusministeriö myönsi Koivistolle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2007.

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 

Dopingrikkomuksesta tuomitut suomalaiset
Dopingrikkomuksesta tuomitut hiihtäjät
Suomalaiset maastohiihtäjät
Suomalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Liekki

Liekki tarkoittaa seuraavia:

 liekki, tulen näkyvä muoto, palavasta aineesta irtautuvassa kaasussa syntyvä lämpö- ja valoilmiö
 Liekki, Ihmenelosiin kuuluva sarjakuvahahmo
 Liekki, suomalainen yhtye
 Liekki, Mariska & Pahat Sudet -yhtyeen single
 Liekki, nanoteknologiayritys
 Rakel Liekki, suomalainen kuvataiteilija ja entinen pornonäyttelijä
 Liekki, Alvar Aallon suunnittelema veistos Suomussalmella
 Liekki, lakkautettu kommunistinen lehti
 Liekki, vuosina 1935–1974 ilmestynyt kanadansuomalainen kaunokirjallinen viikkolehti
 Liekki-patsas, Oskari Jauhiaisen veistämä patsas Pyhäjoella
 Liekki, ruotsinsuomalainen kulttuurilehti
 Liekki-sonni, kesällä 1997 karkumatkallaan julkisuuteen päässyt suomalainen sonni
Hispania

Hispania oli roomalaisten nimitys Iberian niemimaalle eli nykyisten Espanjan ja Portugalin alueelle.

Historia

Roomalainen kausi 

Hannibal värväsi Hispaniasta sotilaita toisessa puunilaissodassa. Hispanian ensimmäiset alueet tulivat Rooman tasavallan alaisuuteen sodan myötä. Näistä alueista tehtiin Hispania Citeriorin ja Hispania Ulteriorin provinssit vuonna 197 eaa.

Karthagolaisvallan vaihtuminen alueella roomalaisvallaksi sai aikaan paljon kapinoita paikallisen iberialaisen väestön keskuudessa. Ajan kuluessa Hispanian kummankin provinssin alue laajeni, ja lopulta Rooma sai koko Hispanian alueen valtaansa Augustuksen aikana 20-luvulla eaa. Tämän jälkeen Hispania Ulterior jaettiin kahteen provinssiin, jotka olivat Hispania Baetica ja Lusitania. Hispania Citeriorin nimeksi tuli puolestaan Hispania Tarraconensis. Myöhäisroomalaisella kaudella alue jaettiin useampaan provinssiin, jotka kuuluivat Hispanian diokeesiin.

Näin provinssijaossa tapahtui Hispaniassa ajan kuluessa seuraavat muutokset:

Lähteet

Aiheesta muualla
Hispania Citerior

Hispania Citerior () oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Hispaniassa nykyisen Espanjan alueella.

Maantiede 

Hispania Citeriorin provinssi eli ”Läheisempi Hispania” käsitti alun perin Katalonian ja Valencian rannikon Kaakkois- ja Itä-Espanjassa sekä Baleaarien saaret. Sen lounaispuolella nykyisen Etelä-Espanjan alueella sijaitsi Hispania Ulteriorin provinssi eli ”Kaukaisempi Hispania". Myöhemmässä vaiheessa provinssi käsitti koko Hispanian itäpuolen, siinä missä Hispania Ulterior käsitti eteläosan ja länsipuolen. Provinssin hallinnollinen keskus oli Tarraco, joka oli Rooman varhaisin tukikohta Hispaniassa.

Historia 

Hispania tuli roomalaisten valtaan toisen puunilaissodan myötä. Hispania Citeriorin provinssi perustettiin vuonna 197 eaa. samaan aikaan Hispania Ulteriorin provinssin kanssa. Ne olivat Rooman ensimmäiset provinssit, jotka perustettiin kauemmaksi Italiasta, mikä on merkittävä vaihe Rooman kehittymisessä alueellisesta tekijästä välimerelliseksi imperiumiksi.

Karthagolaisvallan vaihtuminen alueella roomalaisvallaksi sai aikaan paljon kapinoita paikallisen iberialaisen väestön keskuudessa. Ajan kuluessa provinssin alue laajeni, ja lopulta Rooma sai koko Hispanian alueen valtaansa Augustuksen aikana 20-luvulla eaa. Hispania Citeriorin provinssi nimettiin tämän jälkeen uudelleen Hispania Tarraconensiksen provinssiksi.

Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:

Lähteet 

Hispania
Rooman provinssit
Hispania Ulterior

Hispania Ulterior () oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Hispaniassa nykyisen Etelä-Espanjan alueella.

Maantiede 

Hispania Ulteriorin provinssi eli ”Kaukaisempi Hispania” sijaitsi alun perin Hispanian eli Iberian (Pyreneiden) niemimaan eteläosissa, ja käsitti suunnilleen nykyisen Andalusian alueen. Sen koillispuolella nykyisen Koillis- ja Itä-Espanjan alueella sijaitsi Hispania Citeriorin provinssi eli ”Läheisempi Hispania". Myöhemmässä vaiheessa provinssi käsitti koko Hispanian länsi- ja eteläosan, mukaan lukien nykyisen Portugalin alueen, siinä missä Hispania Citerior käsitti itäosan. Provinssin hallinnollinen keskus oli Corduba.

Historia 

Hispania tuli roomalaisten valtaan toisen puunilaissodan myötä. Hispania Ulteriorin provinssi perustettiin vuonna 197 eaa. samaan aikaan Hispania Citeriorin provinssin kanssa. Ne olivat Rooman ensimmäiset provinssit, jotka perustettiin kauemmaksi Italiasta, mikä on merkittävä vaihe Rooman kehittymisessä alueellisesta tekijästä välimerelliseksi imperiumiksi.

Karthagolaisvallan vaihtuminen alueella roomalaisvallaksi sai aikaan paljon kapinoita paikallisen iberialaisen väestön keskuudessa. Ajan kuluessa provinssin alue laajeni, ja lopulta Rooma sai koko Hispanian alueen valtaansa Augustuksen aikana 20-luvulla eaa. Hispania Ulteriorin provinssi lakkautettiin viimeistään vuoteen 27 eaa. mennessä, jolloin se oli jaettuna kahdeksi provinssiksi. Nämä olivat Hispania Baetica, joka käsitti suurin piirtein alkuperäisen Hispania Ulteriorin alueen, sekä Hispania Lusitania.

Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:

Lähteet 

Hispania
Rooman provinssit
Hispania Baetica

Hispania Baetica tai vain Baetica () oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Hispaniassa ja käsitti suunnilleen nykyisen Espanjan Andalusian.

Maantiede 

Hispania Baetican provinssi käsitti Hispanian eli Iberian (Pyreneiden) niemimaan eteläosan. Sen koillispuolella sijaitsi Hispania Tarraconensis ja luoteispuolella Lusitania. Alueella virtasi sille nimen antanut Baetis-joki (nyk. Guadalquivir).

Kaupunkeja 

Hispania Baetican roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:

 Acinipo
 Arae Hesperi
 Arsa
 Asido
 Astigi Vetus
 Augusta Firma
 Aurgi
 Bardo
 Carteia
 Corduba
 Esuris
 Gades
 Hispalis
 Illiturgis
 Italica
 Julia Joza
 Maenoba
 Magnus Portus
 Malaca
 Mirobriga
 Munda
 Nabrissa
 Osset
 Praesidium
 Regiana
 Sala
 Segovia
 Serpa
 Sexi
 Suel
 Tucci
 Ucubis
 Ulia
 Urium

Historia 

Hispania Baetican alue oli aiemmin osa Hispania Ulteriorin provinssia, joka jaettiin vuonna 27 eaa. kahdeksi provinssiksi, jotka olivat Hispania Baetica ja Lusitania. Augustuksen ajan provinssien jaossa Baetica luettiin senaatin provinsseihin. Provinssi säilyi olemassa Rooman valtakunnan loppuun saakka, ja näin se oli olemassa esimerkiksi keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan.

Vuodesta 293 provinssi kuului Hispanian diokeesiin. 300-luvulta lähtien se oli osa Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin.

Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:

Lähteet

Aiheesta muualla 

Hispania
Rooman provinssit
Hispania Tarraconensis

Hispania Tarraconensis tai vain Tarraconensis () oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Hispaniassa ja käsitti alueen nykyisessä Espanjassa ja Portugalissa.

Maantiede 

Hispania Tarraconensiksen provinssi käsitti alun perin Hispanian eli Iberian (Pyreneiden) niemimaan pohjois-, koillis- ja kaakkoisosan. Nykyisin sen alue vastaa pääosin Espanjaa Andalusiaa lukuun ottamatta, jossa sijaitsi Hispania Baetican provinssi. Siihen kuuluivat myös Baleaarien saaret (lat. Baleares) sekä osa nykyisestä Pohjois-Portugalista. Hispania Tarraconensiksen länsipuolella sijaitsi Lusitanian provinssi ja pohjoispuolella Gallia Aquitania ja Gallia Narbonensis. Myöhemmässä vaiheessa vuodesta 293 lähtien Hispania Tarraconensis käsitti vain nykyisen Espanjan pohjoisosan.

Kaupunkeja 

Hispania Tarraconensiksen roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat provinssin ollessa laajimmillaan muun muassa:

 Acci
 Acontia
 Acra Leuce
 Albucella
 Aquae Bilbitanorum
 Araducta
 Ascua
 Asturica Augusta
 Augustobriga
 Baetulo
 Barcino
 Bracara Augusta
 Brigantium
 Caesaraugusta
 Cale
 Carthago Nova
 Castulo
 Celsa
 Cinium 
 Clunia
 Complega
 Compleutica
 Complutum
 Dertosa
 Emporiae
 Flaviobriga
 Geminae
 Gerunda
 Grandimirum
 Ilerda
 Ilici
 Iluro
 Jamno 
 Julia Libyca
 Juliobriga
 Laminium
 Lancia
 Legio
 Libisosa
 Limia
 Lucentum
 Lucus Augusti
 Mago 
 Marciae
 Merva
 Mirobriga
 Munda
 Noega
 Numantia
 Ocelum
 Olina
 Palma 
 Petavonium
 Pintia
 Pollentia 
 Pompelo
 Pons Nartiae
 Portus Victoriae Juliobrigensium
 Praesidium
 Praetorium
 Roboretum
 Saetabis
 Saguntum
 Salacia
 Salaniana
 Salaria
 Sanisera 
 Segisama
 Segisamo
 Segovia
 Sentice
 Sucron
 Talamina
 Tarraco
 Toletum
 Trigundum
 Tude
 Tuntobriga
 Turoqua
 Turuptiana
 Udura
 Urbiaca
 Uttaris
 Valentia
 Valeponga
 Valeria
 Velia
 Vellica
 Veniatia
 Victoriae Portus
 Volobriga

Historia 

Hispania Tarraconensiksen edeltäjä oli Hispania Citeriorin provinssi. Hispania Tarraconensis perustettiin vuonna 27 eaa. Augustuksen ajan provinssien jaossa se luettiin keisarin provinsseihin. Provinssi oli olemassa muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan.

Vuonna 293 Hispania Tarraconensiksen provinssista erotettiin provinssit Carthaginiensis ja Gallaecia. Tämän jälkeen jäljelle jäänyt pienempi Tarraconensiksen provinssi kuului Hispanian diokeesiin. 300-luvulta lähtien se oli osa Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin. Samoihin aikoihin, viimeistään vuonna 398, Insulae Baleares erotettiin omaksi provinssikseen Tarraconensiksen provinssista.

Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:

Lähteet

Aiheesta muualla 

Hispania
Rooman provinssit
Kammiovärinä

Kammiovärinä on sydämen rytmihäiriö, jossa sydämen kammiot värisevät 300–500 kertaa minuutissa. Kammiovärinän aikana veri ei pumppaudu sydämestä eteenpäin. Tavallisin syy kammiovärinään on sydäninfarkti.

Kammiovärinä johtaa muutamassa sekunnissa tajuttomuuteen ja 4–6 minuutissa aivojen vaurioitumiseen verenkierron ja hapenpuutteen takia. Kuolema seuraa alle puolessa tunnissa, ellei sydämen toimintaa saada palautettua riittävän hyväksi elvytystoimilla.

Elvytys ja seuraukset 
Elvytyksessä käytetään sähköistä defibrillaattoria, jolla sydämen rytmiä yritetään muuttaa depolarisoimalla kaikki sydänlihassolut samanaikaisesti. Tämän jälkeen sinussolmuke saattaa palauttaa normaalin rytmin. Sydäntä ei varsinaisesti siis käynnistetä sähköllä, vaan sillä lopetetaan sydämessä kaoottisesti kiertävä sähkövirta ja annetaan näin normaalirytmille tilaisuus palautua. Elvytyksellä on sitä suurempi mahdollisuus onnistua, mitä lyhyempi aika ehtii kulua ongelman alusta. 

Kun sydän saadaan toimimaan, elvytetyn potilaan ennuste riippuu useimmiten siitä, kuinka hän toipuu syntyneestä aivovauriosta. Tämä riippuu monista tekijöistä, muun muassa hapenpuutteen ja elvytyksen kestosta, verenkierron tehosta toipumisvaiheessa, sydämeen ja verenkiertoon vaikuttavista sairauksista, muiden peruselintoimintojen häiriöistä ja aivojen kunnosta ennen sydämenpysähdystä. Terveet lapset ja nuoret aikuiset saattavat toipua hyvin vaikeasta aivovauriosta, kun taas aikaisemmat aivovauriot ja aivoja rappeuttavat sairaudet saattavat vaikeuttaa toipumista pienestäkin lisävauriosta. 

Jos rytmihäiriön alku on nähty, tehokas elvytys kammiovärinärytmistä alkaa viiveettä ja sydämen toiminta käynnistyy nopeasti uudelleen, saattaa puolet näistä potilaista selvitä hengissä sairaalaan asti, 10–25 % olla elossa kuukauden kohdalla ja 5–15 % toipua aivovauriosta pitkällä tähtäimellä omatoimisiksi, rytmihäiriötä edeltäneeseen kuntoon tai lähelle sitä. Selvästi parempia tuloksia saavutetaan, jos hoito alkaa ajoissa jo ennakoivien oireiden perusteella ennen kuin tilanne pahenee kammiovärinään ja sydänpysähdykseen asti.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sydän.fi: Anna-Mari Hekkala, Kammiovärinä, 14.12.2020
 Tiainen M, Hästbacka J, Takkunen O, Roine RO. Viilennyshoito parantaa kammiovärinästä elvytetyn potilaan ennustetta. Duodecim 2006;122: 295–304
 Mayo Clinic: Ventricular fibrillation 
 Johns Hopkins Medicine: Ventricular Fibrillation 
  Cardiac arrest

Sydän- ja verisuonitaudit
Rytmihäiriöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
The Berzerker


The Berzerker on australialainen industrial death metal/grindcore-yhtye, joka perustettiin noin vuonna 1995, jolloin yhtye oli vain yhden miehen projekti, joka soitti gabbaa ja speedcorea eli eräänlaisia elektronisen musiikin muotoja. Täydellä kokoonpanolla yhtye aloitti soittamaan ennen debyyttiä The Berzerker (2000), jolloin musiikki vaihtui niin sanotusti metallisempaan muotoon. Bändin keulahahmo Luke Kenny on ilmoittanut bändin musiikkityyliksi industrial deathmetal.
The Berzerkerin jäsenet olivat ennen nimettömiä, mutta nykyään he ovat paljastaneet nimensä kuuntelijoilleen. Live-esiintymissä yhtye käytti myös ennen maskeja, mutta ei enää. Bändin levyillä The Berzerker, World of Lies ja Animosity rummut ovat koneistettuja.

Yhtyeen musiikkivideot Forever ja Reality ovat esityskiellossa. Syynä on Realityn kohdalla se, että videolla näytetään ruumiiden ja ruuminosien kuvia ja Foreverin syynä on se, että musiikkivideo välkkyi epileptikoita häiritsevällä tavalla.

Jäsenet

Yhtye 
 Luke Kenny – laulu
 Todd Hansen – rummut
 Damien Palmer – basso
 Ed Lacey – kitara
 Martin Bermheden – kitara

Entiset jäsenet 
 Sam Bean – basso
 David Gray – rummut
 Matt Wilcock – kitara
 Gary Thomas – rummut
 Filip Rutherfurd – rummut

Studiojäsenet 
 Luke Kenny – laulu, ohjelmointi
 Jason V – kitara, basso  (The Berzerker, World of Lies ja Animosity)
 Sam Bean – kitara, basso <small>(Dissimulate ja World of Lies)</small>
 Ed Lacey – kitara, basso (The Berzerker, World of Lies ja The Reawakening)
 Toby (Sam) – muu laulu (The Berzerker)
 Adrian – kitara, basso (World of Lies)
 Matt Wilcock – kitara (Dissimulate)
 Gary Thomas – rummut (Dissimulate)

 Diskografia 
 Studioalbumit 
 
 
 
 
 

 Livealbumit 
 
 

 EP:t 
 
 
 
 
 
 

 DVD:t 
 The Principles and Practices of The Berzerker (2004) (sisältää mm. making of -dokumentteja, haastatteluja, livetaltiointeja Dissimulate-kiertueelta ja ensimmäiset julkiset kuvat bändin jäsenistä ilman naamareita.)

Aiheesta muualla 
 Yhtyeen viralliset sivut
 Levy-yhtiö Earachen kotisivut
 Imperiumi.netin The Berzerker-haastattelu

Berzerker, The
Berzerker, The
Robosaurus

Robosaurus on yhdysvaltalaisen keksijän Doug Malewickin vuonna 1988 keksimä ja vuonna 1989 rakentama 12 metriä korkea ja 30 tonnia painava viihderobotti, jonka nykyään omistaa Monster Robots, Inc. Se esiintyy Yhdysvalloissa erilaisissa moottoriurheilutapahtumissa, varsinkin monster truck -kisoissa ja ilmailutapahtumissa "syöden" ja polttaen autoja ja pienlentokoneita - usein vieläpä kutsumattomana vieraana.  

Tyrannosaurus rexin mukaan muotoiltu Robosaurus pystyy nostamaan kahden tonnin painon viidennen kerroksen korkeudelle, sen hampaissa on 10 tonnin puristusvoima ja se puhaltaa 5-metrisiä tulenlieskoja kaasuliekinheittimillään. Kuljetustaan varten se muuttuu kuljetusvaunuksi.

Robosauruksella on ollut pikkuroolit elokuvissa The Recycler, Space Jam ja Waking Up in Reno. Päätähtenä se esiintyi NBC:n televisio-elokuvassa Steel Justice.

Robosauruksen rakentaminen maksoi 2,2 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Vuonna 2008 se vaihtoi omistajaa huutokaupassa 575 000 dollarilla.

Aiheesta muualla 
Virallinen kotisivu
Tietoa Robosauruksesta
 Google-kuvia Robosauruksesta
Robosauruksen huutokaupasta

Robotit
Pantelleria

Pantelleria, Isola di Pantelleria, on Italialle kuuluva saari Välimeressä Sisiliasta lounaaseen. Sen pinta-ala on 85 neliökilometriä ja väkiluku 7 701 asukasta (31.12.2015). Pantelleria on myös Trapanin maakuntaan kuuluva kunta.

Saari on tuliperäinen ja sen korkein kohta on 836 metriä merenpinnan yläpuolella. Viimeisin tulivuorenpurkaus tapahtui vuonna 1891. Pääelinkeinot ovat viinin tuotanto ja kalastus.

Saari oli toisessa maailmansodassa Italian sotilastukikohtana. Liittoutuneet valtasivat sen 11. kesäkuuta 1943 tukikohdaksi Sisiliaan tehtävää maihinnousua varten.

Lähteet

Aiheesta muualla

 http://www.pantelleria.co.uk/

Italian saaret
Välimeren saaret
Trapanin maakunnan kunnat
Flavonoidit

Flavonoidit ovat kasveissa esiintyviä orgaanisia yhdisteitä, jotka eivät ole proteiineja tai niissä esiintyviä aminohappoja. Flavonoidit vaikuttavat elintarvikkeiden makuun, väriin, koostumukseen ja säilyvyyteen sekä toimivat antioksidantteina. Nykyään flavonoideja tunnetaan yli 4 000 erilaista.

Flavonoidit ovat usein värillisiä, ja fytokemikaaleihin kuuluvia fenoliyhdisteitä, jotka antavat kasveille, niiden kukille, hedelmille, siemenille ja myös puun kaarnalle niiden värin sekä suojelevat kasveja ultraviolettisäteilyn haitoilta. Flavonoideihin kuuluvat antosyanidit aiheuttavat monien kasvien silmujen ja nuorten versojen sekä syyslehtien punaisen värin.

Flavonoideille ei ole voitu osoittaa selvää tehtävää kasvien fysiologiassa, mutta on arveltu, että ne liittyvät viestintään eläinten kanssa: kukkien väri houkuttelee pölyttäjiä ja marjojen väri eläimiä, jotka levittävät kasvin siemeniä.

Flavonoidit ravinnossa 
Ihminen saa flavonoideja keskimäärin 0,5–1,0 grammaa vuorokaudessa. Flavonoidien päälähteet suomalaisessa ruokavaliossa ovat sipuli, marjat, tee ja omenat.

Flavonoideja on usein kasvisten ja hedelmien kuoriosissa. Ryhmään kuuluu monia yhdisteitä joiden pitoisuuden selvittäminen on vaikeaa, joten suositukset parhaista flavonoidien lähteistä vaihtelevat. Flavonoideja on muun muassa marjoissa, hedelmissä, vihanneksissa ja teessä. Hedelmistä omenassa, kirsikassa, luumussa, aprikooseissa, viinirypäleissä ja sitrus-hedelmissä on runsaasti flavonoideja, marjoista viinimarjoissa, mustikoissa ja karpaloissa. 

Flavonoidit tunnettiin 1930-luvun puolivälistä 1950-luvun alkuun nimellä P-vitamiini, mahdollisesti niiden verisuonten permiabiliteettiin aikaansaaman vaikutuksen johdosta. P-vitamiini nimitys on sittemmin jäänyt pois käytöstä.

Mahdolliset terveysvaikutukset 
Vuonna 2019  julkaistussa kansainvälisessä tutkimuksessa havaittiin, että henkilöt, jotka söivät tavanomaisen määrän paljon flavonoideja sisältäviä ruokia kuolevat syöpään tai sydän- ja verisuonitauteihin epätodennäköisemmin kuin ne, jotka syövät vähän tai paljon flavonoideja. Yhteys oli vahvin tupakoijilla ja henkilöillä, jotka käyttävät runsaasti alkoholia. Tavanomainen flavonoidien saanti oli 500 milligrammaa päivässä.

Luokittelu 
Flavonoidit luokitellaan usein kemiallisen rakenteensa mukaan seuraaviin alaryhmiin:
 Flavonolit
 Flavonit
 Flavanonit
 Flavanolit
 Isoflavonoidit
 Antosyanidiinit

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kardioskooppi: Flavonoidit suojaavat sydäntaudeilta ? (pdf)
USDA Database for the Flavonoid Content of Selected Foods, Release 3.3, March 2018  (pdf)
Oregon State University, Linus Pauling Institute: Flavonoids 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Pannonia

Pannonia oli antiikin aikainen alue, joka sijaitsi nykyisten Itävallan, Kroatian, Unkarin, Serbian, Slovenian sekä Bosnia ja Hertsegovinan alueilla. Sen rajoina olivat pohjoisessa ja idässä Tonava.

Historia 

Pannonian alkuperäiset asukkaat olivat pannonialaisia, jotka olivat illyrialainen heimo. Kelttiläiset heimot valloittivat alueen 400-luvulla eaa. Roomalaiset puolestaan valloittivat Pannonian 9 eaa. Rooman valtakunnan osana Pannonia kuului alun perin Illyricumin provinssiin ja sitten Illyricum Inferiuksen provinssiin. Ensimmäisellä vuosisadalla siitä tehtiin oma Pannonian provinssinsa. Rooma joutui käymään ankaran sodan kapinoivia pannonialaisia vastaan keisari Tiberiuksen valtakaudella.

Trajanus jakoi Pannonian provinssin kahteen osaan, jotka olivat Pannonia Superior eli Ylä-Pannonia (länsiosa) ja Pannonia Inferior eli Ala-Pannonia (itäosa). Edellisen pääkaupunki oli Carnuntum ja jälkimmäisen Aquincum. Diocletianus jakoi myöhemmin Pannonian neljään osaan, jotka olivat Pannonia Prima (luoteisosa), Pannonia Valeria (koillisosa), Pannonia Savia (lounaisosa) ja Pannonia Secunda (kaakkoisosa).

300-luvulla Pannoniaan asettuivat gootit, jotka olivat alun perin asuneet Mustanmeren ympäristössä, mutta joutuivat pakenemaan idästä tulleita hunneja. Gootit pyysivät keisari Valensilta lupaa muuttaa Tonavan eteläpuolelle. Vuoteen 380 mennessä ostrogootit olivat asettuneet Pannoniaan keisari Gratianuksen liittolaisina, mutta olivat ilmeisesti myös hunnien alistamia. Ostrogootit pakenivat sittemmin hunnien tieltä läntiseen Eurooppaan.

Eurooppaan työntyneet hunnit asettuivat Pannoniaan 400-luvulla. Heidän viimeisen hallitsijansa Attilan kuoltua Pannonia on ollut useiden eri kansojen ja heimojen asuinsija. Unkarilaiset saapuivat alueelle 900-luvun lopussa.

Katso myös 
 Karpaattien allas

Lähteet

Aiheesta muualla
Mario Bros.

Mario Bros. () on Nintendon kehittämä ja alun perin 1983 julkaisema kolikkopeli. Peli on julkaistu myös eräille kotitietokoneille ja pelikonsoleille kuten Nintendon omalle Nintendo Entertainment System -konsolille. Peli on julkaistu myös eräänlaisena varhaisena minipelinä Super Mario Bros. 3:ssa. Kyseessä oli ensimmäinen Mario-peli, jossa Marion nimi esiintyi (tätä aiemmin viiksekäs hahmo oli tunnettu nimellä Jumpman). Tämän lisäksi peli esitteli Marion veljen, Luigin, ensimmäistä kertaa. Kyseessä on myös klassisen Mario-vihollisen, Koopa Troopa -kilpikonnan ensiesiintyminen.

Peli on varhaisten Mario-hallipelien tapaan yksinkertainen, tasoloikkahenkinen peli. Pelissä pelaajien on puhdistettava kenttä vihollisista iskemällä niiden alapuolella olevaa tiiltä, minkä seurauksesta vihollinen kääntyy väärin päin ja voidaan täten potkaista ruudulta. Vihollisia on aina tietty määrä, ja kun vihollisia on enää yksi jäljellä, tämä vihollinen vaihtaa väriä ja alkaa liikkua aiempaa nopeammin. Vihollinen vaihtaa väriä myös, jos se nousee takaisin jaloilleen, kun sitä ei ehdi potkaisemaan riittävän nopeasti pois ruudulta (aikaa potkaisemiseen on suunnilleen 10 sekuntia). Kentän pohjakerroksen yläpuolella sijaitsee myös POW-laatikko, jota lyömällä kaikki ruudulla olevat viholliset kääntyvät väärin päin. POW-laatikkoa voi lyödä useamman kerran, mutta lopulta se katoaa. Kaksinpelissä voi voittaa kun toinen kuolee, tai keräämällä tarvittavan määrän kolikoita.

Mario Bros. on julkaistu monesti osana suurempaa pelijulkaisua. Peli sisällytettiin Super Mario Bros. 3:een minipelinä (myös pelin All-Stars-versiossa). Se oli myös pelattavana Super Mario Advance -uudelleenjulkaisusarjan kaikissa neljässä osassa. Super Mario Advance -sarja sisältää seuraavat pelit: Super Mario Bros. 2, Super Mario World, Yoshi's Island ja Super Mario Bros. 3. Myös Mario & Luigi: Superstar Saga -pelissä on sama paranneltu versio Mario Bros:ista. Marion nykyinen asu poikkeaa pelin puvusta. Peli oli myös yksi marraskuussa 2016 julkaistun Nintendo Classic Mini -pelikonsolin peleistä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Mario-tasohyppelyt
Vuoden 1983 videopelit
Kolikkopelit
Nintendo Entertainment System -pelit
Amstrad CPC -pelit
Apple II -pelit
Atarin 8-bittisten kotitietokoneiden pelit
Atari 2600 -pelit
Atari 5200 -pelit
Atari 7800 -pelit
Commodore 64 -pelit
NEC PC-8801 -pelit
FM-7-pelit
ZX Spectrum -pelit
Game Boy Advance -pelit
Virtual Console -pelit
Nintendon julkaisemat videopelit
Lotus Cars

Lotus Cars on vuonna 1952 perustettu brittiläinen urheilu- ja kilpa-autovalmistaja, jonka autot ovat tunnettuja erityisesti keveydestään ja ohjattavuudestaan. Vuosina 1958–1994 Lotus osallistui Formula 1 -sarjaan. Kausina 2010 ja 2011 sarjaan osallistuneella Lotuksella (Lotus Racing (2010) ja Team Lotus (2011)) ei nimestä huolimatta ole yhteyttä alkuperäiseen Team Lotukseen. Sen sijaan silloinen Lotus Car:n omistaja Proton oli antanut luvan käyttää Lotus-nimeä. Nimestä syntyi kuitenkin erimielisyyttä ja talli osti kaudelle 2011 oikeuden käyttää Team Lotus -nimeä.

Lotuksen logo, jossa ovat kirjaimet A, B sekä kaksi C:tä, muodostuvat Lotuksen perustajan Colin Chapmanin koko nimestä Anthony Colin Bruce Chapman. Hänen ensimmäinen kilpa-autonsa 1950-luvulla oli parikymmentä vuotta vanhasta Austin Sevenistä rakennettu erikoisauto. (Tätä autoa ei vielä kutsuttu nimellä Lotus).

Mallit

Entiset 
 Lotus Elan (1962–1975 ja 1989–1995)
 Lotus Elise (1996–2021)
 Lotus Elite (1957–1962)
 Lotus Esprit (1976–2004)
 Lotus Europa (1966–1975)
 Lotus Evora (2008–2021)
 Lotus Excel (1982–1992)
 Lotus Exige (2000–2021)
 Lotus Seven

Nykyiset 

Lotus on myös tehnyt yhteistyötä Fordin ja Opelin kanssa. Mainekkaimpana näistä ovat 1990-luvulla Opelin kanssa syntynyt Lotus Omega ja 2000-luvun Opel Speedster.

Sekä Lotus Elise että Lotus Exige tulivat myyntiin Suomessa syksyllä 2008. Vuonna 2009 valikoima kasvoi vielä Lotus Evora -mallilla.
 Lotus Emira (2022–)

Formula 1 -historia

Team Lotus kilpaili Formula 1 -sarjassa vuodesta 1958 vuoteen 1994. Sinä aikana talli otti osaa 490 osakilpailuun ja saavutti kaikkiaan 79 voittoa, 107 paalupaikkaa, 71 nopeinta kierrosta, 1352 pistettä, seitsemän valmistajien mestaruutta (1963, 1965, 1968, 1970, 1972, 1973, 1978) sekä kuusi kuljettajien mestaruutta (1963, 1965, 1968, 1970, 1972, 1978). 

Tallin menestyksekkäin kuljettaja on Jim Clark, joka voitti maailmanmestaruudet 1963 ja 1965. 

Muita merkittäviä kuljettajia ovat vuoden 1968 maailmanmestari Graham Hill, Jochen Rindt (maailmanmestari Lotuksella 1970) ja Emerson Fittipaldi (1972), ja yhdysvaltalainen Mario Andretti, joka voitti maailmanmestaruuden 1978. Ayrton Senna ajoi Lotuksella ennen siirtymistään McLarenille.

Kaudesta 2010 toiminut Team Lotus ei ole sidoksissa alkuperäisen tallin kanssa.

Lähteet 
 Hayes, Russell (2007). Lotus: The Creative Edge (Haynes Classic Makes).

Viitteet

Aiheesta muualla
Lotus Carsin kotisivu 
Lotus Carsin Suomen nettisivusto
Erkko Kivikoski

Erkko Johannes Kivikoski (2. heinäkuuta 1936 Iisalmi – 11. elokuuta 2005 Turku) oli suomalainen elokuvaohjaaja. Hän teki ohjaajana joukon lyhytelokuvia ja kuusi pitkää elokuvaa, joista hän sai kuusi kotimaista Jussi-palkintoa ja useita ulkomaisia festivaalipalkintoja.

Elämäkerta 

Kivikoski oli arkeologi Ella Kivikosken sisaruksenpoika. Hän oli varttuessaan taitava trumpetisti. Hänen perheensä mielestä hän keskittyi Helsingissä liiaksikin musiikkiin eikä tarpeeksi koulunkäyntiinsä, ja hänet lähetettiin Etelä-Pohjanmaalle Ilmajoelle. Siellä hän jatkoi soittamista, mutta hänen kiinnostuksensa alkoi siirtyä enemmän elokuvaa kohtaan. Hän valmistui Ilmajoella ylioppilaaksi. Vuonna 1957 hän valmistui merkonomiksi ja hakeutui sen jälkeen alan töihin, mutta suurinta vetoa hän tunsi kuitenkin elokuvantekoon. Elokuvauran rinnalla hänellä oli Solna-ravintola Helsingin Munkkiniemessä.

Kivikoski aloitti vuonna 1959 Fennada-Filmissä kamera-assistenttina, kuvaajana ja lyhytelokuvaohjaajana ja vuodesta 1962 Anelma Vuorion johtamassa Elokuva Oy:ssä, jossa hän teki lyhytelokuvan Tori, joka sai Jussi-palkinnon ja Berliinin elokuvajuhlilla Hopeisen karhun. Kasvanut maine mahdollisti sen, että hän saattoi tehdä kokoillanelokuvan Kesällä kello 5. Elokuva sai Jussi-palkintoja ja vuoden suurimman valtionpalkinnon; teos oli myös yleisö- ja arvostelumenestys. Seuraava pitkä elokuva oli Käyntikorttini..., joka sai tuoreeltaan kehnot arvostelut mutta jota on myöhemmin arvostettu.

Elokuvat Kuuma kissa? ja Kesyttömät veljekset valmistuivat Kivikosken ohjaamina 1960-luvulla. Molemmat sisälsivät entistä vakavampia kannanottoja yhteiskunnallisiin kysymyksiin. Vuonna 1973 valmistunut Laukaus tehtaalla on kantaa ottava elokuva, joka kertoi pienestä ihmisestä voiton maksimoinnin pelissä. Elokuva herättivät aikanaan poliittista polemiikkia.

Kivikosken viimeiseksi elokuvaksi jäi 1980-luvun alkupuolella valmistunut Yö meren rannalla, jossa hän teki paluun yksilöteemoihin. Rakkaus ja melankolia olivat jälleen esillä.

Elokuvanteon ohella Erkko Kivikoski oli 1970-luvun alkupuolella perustamassa elokuvantekijäin ammattiliittoa. Vuosina 1978–1981 hän toimi Risto Jarvan kuoleman jälkeen Taideteollisen korkeakoulun elokuva- ja tv-linjan yliopettajana, mutta vastalauseena riittämättömille resursseille hän luopui virasta ja jatkoi sen jälkeen tuntiopettajana.

Filmografia

Pitkät elokuvat
 Kesällä kello 5 (1963)
 Käyntikorttini... (1964)
 Kuuma kissa? (1968)
 Kesyttömät veljekset (1969)
 Laukaus tehtaalla (1973)
 Yö meren rannalla (1981)

Lyhytelokuvia
 Maidon tarina (1961)
 EX-P-503 (1962)
 Tori (1963)
 Ensin säästö (1965)
 Ovi (1965)
 Tapiola (1967)
 Metsurit (1979)
 70 000 pientä kohtaloa (1984)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Erkko Kivikosken muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (tilaajille)

Suomalaiset elokuvaohjaajat
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Johannes (Suomen piispa)

Johannes oli varmuudella toinen Turun piispa tällä arvonimellä, jonka käytöstä ensimmäinen alkuperäislähdelähde on vuodelta 1270. Hän hoiti virkaa vuosina 1286–1290. Sitä ennen hän oli Sigtunan dominikaanien priori. Hänet valittiin sittemmin Uppsalan arkkipiispaksi. Paavi hyväksyi valinnan 8. heinäkuuta 1290, mutta matkalla Roomaan 1291 hakemaan arkkipiispan arvomerkkiä, palliumia, hän kuoli Ranskassa. Ruumis tuotiin Ruotsiin ja haudattiin Sigtunan dominikaanien kirkkoon. Johanneksesta on säilynyt alkuperäistä lähdemateriaalia. Kesällä ja syksyllä 1288 hän oli Ruotsissa, samoin syksyllä 1290, jolloin hänen nimensä ja sinettinsä ovat todennettavissa asiakirjoista. Hänen sinettinsä on säilynyt.

Lähteet
 Ari-Pekka Palola: Johannes, Turun piispa, Upsalan arkkipiispa, Suomen kansallisbiografia 4, 2004. Suomen varhaiskeskiajan lähteitä, 1989.

Aiheesta muualla
 

Suomen keskiaikaisen roomalaiskatolisen kirkon piispat
Ruotsin katoliset arkkipiispat
Syntymävuosi tuntematon
Vuonna 1291 kuolleet
Argus

Argus voi tarkoittaa seuraavia:

 Argus, saksalainen automerkki
 Argus Motoren, vuonna 1906 perustettu saksalainen lentokonemoottoritehdas
 Argus, englantilaisen Wishbone Ash -yhtyeen albumi vuodelta 1972
 Argus, planeetta Warcraft-pelisarjan kuvitteellisessa maailmassa
 Argus Voro, Tylypahkan vahtimestari Harry Potter -kirjasarjassa
 Argus-silmä, keinotekoinen silmä
 Nya Argus, suomenruotsalainen kulttuurilehti

Eliöt 
 arguskala (Scatophagus argus), eräs kalalaji
 arguskalat (Scatophagidae), eräs kalaheimo
 Terebra argus, eräs kotilolaji.
 Plebeius argus, kangassinisiiven tieteellinen nimi

Kuljetusvälineet
CP-107 Argus, Kanadan ilmavoimien lentokone
USS Argus (1803), Yhdysvaltain laivaston priki
Fairchild Argus, brittiläinen versio C-61 Forwarder -lentokoneesta
Britannian kuninkaallinen laivasto
HMS Argus (1799), 16-tykkinen sluuppi
HMS Argus (1813), 18-tykkinen Cruizer-luokan prikisluuppi
HMS Argus (1849), sluuppi
HMS Argus (1851), rannikkovartioalus
HMS Argus (1884), rannikkovartioalus
HMS Argus (1904), rannikkovartioalus
HMS Argus (I49), lentotukialus
RFA Argus, koulutusalus.

Katso myös 
Argos
Aavikkotylli

Aavikkotylli (Charadrius leschenaultii) on kurmitsoiden (Charadriidae) heimoon kuuluva pieni rantalintu. Se on nähty Suomessa ensimmäisen kerran 1964, 1970-luvulla kahdesti ja 1990-luvulla kahdesti. Vuosilta 2001 ja 2002 on jo kolme havaintoa. Lajin kuvaili ja nimesi René-Primevère Lesson 1826, ranskalaisen luonnontieteilijän Jean Baptiste Leschenault de la Tourin kunniaksi.
__toc__

Koko ja ulkonäkö 
Aavikkotyllillä on pitkät jalat ja ohut nokka. Se muistuttaa suuresti ylänkötylliä mutta on hieman suurempi ja raskastekoisempi ja seisoma-asennossa vartalo on enemmän vaakatasossa. Lajin pituus on noin 13–24 cm, siipien kärkiväli 45–60 cm ja paino 55–120 grammaa.

Levinneisyys 
Pesii Keski-Aasiassa ja paikoin Turkissa, Jordaniassa ja ehkä muuallakin Lähi-idässä. Maailman populaation koko on 190 000–360 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Pääosa kannasta muuttaa Australaasiaan ja Intian valtameren rannikoille. Pieni osa Turkmenian ja ilmeisesti myös Punaisen meren kannasta on paikkalintuja.

Elinympäristö 
Lisääntymisaikana laji on alavien aavikoiden ja puoliaavikoiden lintu. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla se viihtyy lähes pelkästään merenrannikoilla.

Lisääntyminen 
 
Pesä on maassa, joko avoimesti tai lyhytkortisen ruohikon suojassa. Munia on 2-4, yleensä 3. Haudonta-aika on vähintään 24 päivää, molemmat emot hautovat. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ovat pesäpakoisia.

Ravinto 
Aavikkotylli syö enimmäkseen hyönteisiä ja etenkin kovakuoriaisia, myös äyriäisiä ja matoja.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8

Viitteet 

Tyllit
De la Gardie

De la Gardie, joskus de la Gardie, on ruotsalainen ranskalaisperäinen aatelissuku. Suvun yksi haara muutti Ruotsiin, ja suvun jäseniä on ollut Ruotsissa huomattavina valtiomiehinä ja sotapäällikköinä.

Suvun jäseniä 
 Axel Julius De la Gardie (1637–1710), sotamarsalkka
 Hedvig Ulrika De la Gardie, (s. 1761), Carl Julius De la Gardien tytär, Gustaf Mauritz Armfeltin puoliso
 Jakob De la Gardie (1583–1652), sotapäällikkö, Pontus De la Gardien poika. Taitava soturi ja valtiomies, joka valloitti lyhyeksi aikaa Moskovan.
 Johan De la Gardie (1582–1640), käskynhaltija Turussa ja Hämeessä
 Magnus Gabriel De la Gardie (1622–1686), valtiomies ja kulttuurihenkilö, Jakob De la Gradien poika. Vuodesta 1652 Ruotsin valtiovarain hoitaja, vuodesta 1655 Liivinmaan kenraalikuvernööri ja vuodesta 1660 Ruotsin valtakunnankansleri. 
 Pontus De la Gardie (1520–1585), sotapäällikkö. Tanskan armeijassa palvellessaan hän joutui vuonna 1565 Ruotsin sotavangiksi ja siirtyi Ruotsin palvelukseen. Pitkän vihan aikana hän toimi vuosina 1580–1585 Ruotsin joukkojen ylipäällikkönä ja valtasi Käkisalmen.
 Jacob Gustaf De la Gardie (1768–1842), maamarsalkka 1834–1835

Lähteet

Aiheesta muualla

 

Ruotsin aateli
Ranskalaiset suvut