joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Herkko Kivekäs

Herkko Johannes Kivekäs (23. lokakuuta 1910 Maaninka – 29. lokakuuta 2010 Vantaa) oli suomalainen rovasti, virsirunoilija ja uskonnollinen kirjailija.

Kivekkään vanhemmat olivat rovasti Toivo Manasse Kivekäs ja Alma Josefina Kaukovuori (ent. Nyberg). Rovasti ja kirjailija Mikko Kivekäs oli Herkko Kivekkään nuorempi veli. Herkko Kivekäs pääsi ylioppilaaksi Lappeenrannan yhteislyseosta 1931 ja suoritti teologian erotutkinnon Helsingin yliopistossa 1935.

Kivekäs toimi Lappeenrannan seurakunnassa ensin kappalaisena ja sitten kirkkoherrana 1946–1976. Hän vastasi Siionin virsien uudistamisesta 1971 yhdessä Jaakko Haavion kanssa. Kivekäs on kirjoittanut sanat Siionin virsien lähetysvirteen 206 Pyhään nimeen Herran ja virsikirjan virteen 530 Herrani, minut tänne loit.

Kivekkään kirjalliseen tuotantoon kuuluu muistelmateoksia, pakinakokoelmia ja runokokoelma. Kivekäs kuoli vain 6 päivää sen jälkeen kun oli täyttänyt 100 vuotta.

Teoksia

Lähteet 
 
 Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografia: Herkko Kivekäs
 Evl.fi: Taustakuvaus virrestä 530

Aiheesta muualla
 Herkko Kivekkään muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomen_evankelis-luterilaisen_kirkon_papit
Suomalaiset kirjailijat
Yli satavuotiaiksi eläneet suomalaiset
Vuonna 1910 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Lechuguilla

Lechuguilla on suuri luolasto Carlsbad Cavernsin kansallispuistossa Yhdysvalloissa. Suurin osa luolasta löydettiin 1986, jota ennen siitä
tunnettiin vain pieni osa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virtuaalimatka Lechuguillan luolastoon 

Luolat
New Mexicon maantiede
Eleonora Duse

Eleonora Duse (3. lokakuuta 1858 – 21. huhtikuuta 1924) oli italialainen näyttelijä. 

Duse aloitti näyttelemisen jo lapsena. Hänen isänsä ja isoisänsä olivat myös näyttelijöitä, ja neljän ikäisenä hänestäkin tuli näyttelijä. Duse matkusteli jo lapsena paljon. Hän saavutti suosion ensimmäisenä Euroopassa, Etelä-Amerikassa, Yhdysvalloissa ja Venäjällä. Duse oli maailman ensimmäinen nainen, joka pääsi Time-lehden kanteen. 

Duse kuoli keuhkokuumeeseen 65-vuotiaana Pittsburghissa Pennsylvaniassa.

Aiheesta muualla 

Italialaiset näyttelijät
Vuonna 1858 syntyneet
Vuonna 1924 kuolleet
Möttönen (Perho)

Möttönen on noin 400 asukkaan kylä Perhon kunnassa Keski-Pohjanmaalla, noin 6 kilometriä Perhon kirkonkylältä valtatietä 13 etelään. Möttönen on Keski-Pohjanmaan eteläisimpiä kyliä.

Kylän maisemalle tyypillistä ovat vuorottelevat metsät ja viljelysmaat. Oman leimansa kyläkuvalle antavat useat lammet ja Perhonjoki.

Tärkeimmät työllistäjät Möttösessä ovat maanviljely ja talotuotanto. Myös monipuolinen yritystoiminta työllistää kylällä. Kylältä käydään myös töissä lähipaikkakunnilla kuten Kyyjärvellä. Kylällä on oma ala-aste. Möttösessä sijaitsee Perhon Talouskauppa,  Jet-Puu, Jetta-Talo  ja huoltoasema Teboil.

Lähteet 

 Kaustisen seutukunta - Möttönen 

Perhon kylät
Keski-Pohjanmaan maakunnan taajamat
EMP 44

EMP 44 (tunnetaan myös nimellä Erma EMP 44) on saksalainen toisen maailmansodan aikainen sarjatulta ampuva ja 9×19 mm Parabellum -kaliiperinen konepistooli. Aseen suunnitteli MP-40-konepistoolin valmistajana tunnettu Erma Werke vuonna 1943. EMP 44:n oli tarkoitus korvata tuotantokustannuksiltaan kalliimpi MP-40 Saksan armeijan kalustossa. 

EMP 44 läpäisi Saksan asevoimien testit mutta tästä huolimatta Wehrmacht ei ottanut asetta varsinaiseen palvelukäyttöön. Syynä aseen hylkäämiselle oli se, että kehittyneempi Sturmgewehr 44 oli jo tuotannossa, ja tarvetta EMP 44:lle ei näin ollen ollut.

Konepistoolit
Liikenteessä kuolleiden lasten muistomerkki

Liikenteessä kuolleiden lasten muistomerkki sijaitsee Vaasassa Inkerinpuistossa. Muistomerkin ovat suunnitelleet Tea Helenelund ja Tauno Manninen. Se paljastettiin 11. toukokuuta 1955.

Lähteet 

   
Vaasan patsaat ja veistokset
Suomen muistomerkit
Aili

Aili on alkujaan saamelainen naisen etunimi. Saamelaisilla sen tiedetään esiintyneen jo 1600-luvulla, ja suomalaisten keskuudessa se yleistyi 1800-luvun lopulla. Nykyään nimi on yleinen myös Virossa. Saamelaisilla nimi esiintyy myös muodossa Áile, ja muuallekin on levinnyt myös nimen inarinsaamelainen muunnelma Aila. 

Nimi Aili oli vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 32 653 naiselle, joista suurin osa on syntynyt 1900-luvun alkupuoliskolla. Almanakassa nimi on ollut vuodesta 1908 lähtien, ja nimipäivä on 17. syyskuuta.

Tunnettuja Aileja 
 Aili-Salli Ahde-Kjäldman, arkkitehti ja muotisuunnittelija
 Aili Elfsbacka, taidemaalari
 Aili Havas, lähetystyöntekijä
 Aili Hildén, näyttelijä
 Aili Ikonen, jazzlaulaja, säveltäjä ja sanoittaja
 Aili Jokelainen, professori ja kodin teknologian tutkija
 Aili Jokelin, teatteripukusuunnittelija
 Aili Kari, elokuva-alalla työskennellyt toimistopäällikkö, tuotantosihteeri ja elokuvanäyttelijä
 Aili Keskitalo, Norjan Saamelaiskäräjien ent. puheenjohtaja
 Aili Konttinen, lasten- ja nuortenkirjailija
 Aili Laitinen, lääkäri, kansanedustaja (LKP)
 Aili Moberg-Gidlund, opettaja ja runoilija
 Aili Montonen, näyttelijä, ohjaaja ja pedagogi
 Aili Mäkinen, poliitikko (SKDL, SKP), Kansan uutisten ent. varapäätoimittaja
 Aili Nenola, folkloristiikan tutkija, kriittisen naistutkimuksen uranuurtaja
 Aili Nilsson, näytelmäkirjailija
 Aili Nordgren, ruotsinkielinen kirjailija
 Aili Nurminen, ilmailumeteorologi
 Aili Palmén, kustannustoimittaja, kirjailija ja kääntäjä
 Aili Pulkka, arkkitehti
 Aili Purtonen Junttila, oopperalaulaja (altto) ja laulunopettaja
 Aili Rantasalo, taidemaalari
 Aili Reiko, pikajuoksija ja pituushyppääjä
 Aili Runne, säveltäjä ja sanoittaja
 Aili Siiskonen, kansanedustaja (SDP, TPSL)
 Aili Simojoki, muistelmakirjailija
 Aili Siniluoto, lastenkirjailija
 Aili Sirola, kansakoulunopettaja ja runoilija
 Aili Somersalmi, näyttelijä
 Aili Somersalo, kirjailija (nimimerkkeinä Aune Sarkanen ja Eileen Summers)
 Aili Virkkunen, opettajaseminaarin lehtori

Kuvitteellisia Aileja 
 Aili, Matti Kurikan samannimisen näytelmän päähenkilö
 Aili, Maila Talvion samannimisen romaanin päähenkilö

Lähteet 

Etunimet
Joenrantarock

JoenRantarock on vuodesta 2007 järjestetty musiikkifestivaali Kouvolassa. 

Musiikkifestivaalin ajatuksena oli kokoperheen, ikärajattoman, pääsymaksuttoman tapahtuman luominen. Tapahtuma toteutettiin ensimmäisenä vuotenaan täysin talkoovoimin, tekniikkaa ja artisteja myöten.

JoenRantarock 2007
Ensimmäiset festivaalit pidettiin Hotelli Sommelossa Kuusankoskella Kymijokipäivänä 4.8.2007. 

Esiintyjät:
 La Flowa
 Cheerleaders United
 Macon Dead
 Ansa
 Lunar Path
 Dead Revolution
 Kivimetsän Druidi
 Jane Insane
 Telescope
 Cantawierre

JoenRantarock 2008
JoenRantarock 2008 koostui kahdesta tapahtumasta 1.-2.8.2008, jotka järjesti syksyllä 2007 perustettu Kuntaseiskan Alueen Musiikkiyhdistys ry.

Ensimmäistä kertaa järjestetty JoenRantarock klubi oli House of Rockissa 1.8.2008.
Esiintyjät:
 The Terror Twin
 Havana Black

JoenRantarock järjestettiin 2.8.2008 Hotelli Sommelossa Kuusankoskella.

Esiintyjät:
 Pikku Kukka
 Malpractice
 Panadoll
 The Souls (ex Sister Morphine)
 Rymäkkä
 Robin Cosmos
 Five Minutes For Myself
 Battlelore
 PSG

JoenRantarock 2009
JoenRantarock 2009 koostui kolmesta tapahtumasta aikavälillä 31.7.-2.8.2009.

JoenRantarock klubin järjesti Kuntaseiskan Alueen Musiikkiyhdistys ry Kuusankoskitalon Voikkaasalissa 31.7.2009.
Esiintyjät:
 Maritta Kuula ja Laura Sippola duo
 Jenni Ylätalo ja Noora Sahamies duo

Kuntaseiskan Alueen Musiikkiyhdistys ry järjesti kolmannen JoenRantarockin kaupungin tontilla, Hotelli Sommelon välittömässä läheisyydessä ulkoilmafestivaalina Kymijokipäivänä 1.8.2009.
Esiintyjät:
 Define
 Sara & Susiraja
 Turning Page
 The Barefoot Brothers
 Puppa J
 Vaara
 The Basement Blues Band
 Passionworks
 Tears of Magdalena
 Laulu- ja Säestysyhtye Kuitunen ja Piippo

Seitsemäs RiverBlues järjestettiin Cafe&Pub Wanhan Valkealan pihalle 31.7.2009. Järjestelyistä vastasi Saarento-Jokelan kyläyhdistys ry.
Esiintyjät:
 Trio Myllynpeikko
 Scortch
 StillBlues
 The Creeping Unknown
 Rocking Rolling Living Loving Band
 Jo`Buddy

JoenRantarock 2010 
Järjestyksessään neljäs ja toistaiseksi viimeinen tapahtuma Hotelli Sommelon välittömässä läheisyydessä Kuusankoskella.

Aiheesta muualla 
 http://www.joenrantarock.net 
 http://www.myspace.com/joenrantarock

Rockfestivaalit Suomessa
Kouvolan tapahtumat
Anni Turunen

Anni Turunen (s. 1983) on suomalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten televisiosarjasta Kotikatu, jossa hän näytteli Danny Pennasta vuosina 2002–2010. Hän juonsi Missä vika? -visailuohjelmaa vuonna 2004. Lisäksi hän on näytellyt minisarjassa Juulian totuudet sekä lyhytelokuvassa Suurin ja kaunein.

Vuosina 2010–2015 hän toimi MTV3:n kanavaäänenä. Hän on myös laulanut taiteilijanimellä Aava Ruusuvirta sekä maalannut tauluja. Nykyään (2021) Turunen tekee radioon mainosspiikkejä, käsikirjoittaa ja näyttelee.

Elokuvat ja televisiosarjat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Suomalaiset televisionäyttelijät
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
LinkedIn

LinkedIn on Microsoftin omistama verkkoyhteisöpalvelu ja verkostoitumisväline. Käyttäjät voivat ladata palveluun ansioluettelonsa, harrastuksensa ja kiinnostuksen kohteensa sekä saada suosituksia entisiltä esimiehiltä ja työkavereilta sekä suositella muita. LinkedIn ei varsinaisesti ole työnhakusivusto, vaan sitä voidaan pitää keinona laajentaa omaa verkostoa ja saada sitä kautta mahdollisia työtarjouksia sekä löytää hakemiaan työntekijöitä.

Historia 
Palvelun perustivat Reid Hoffman, Allen Blue, Konstantin Guericke, Eric Ly ja Jean-Luc Vaillant vuonna 2002. LinkedIn-sivuston lanseeraus tapahtui virallisesti 5. toukokuuta 2003.

LinkedIn-palvelua ylläpitävä yritys (LinkedIn Corporation) listautui toukokuussa 2011 ensimmäisenä merkittävänä Internetin sosiaalisena verkostopalveluyrityksenä New Yorkin pörssiin. Osakkeet tarjottiin myyntiin 45 dollarin hintaan, ja ensimmäisenä kaupankäyntipäivänä ne nousivat korkeimmillaan 108 dollariin. Sadan dollarin hinnalla LinkedIn Corporationin arvoksi muodostuisi noin 10 miljardia dollaria. Vuonna 2010 yhtiön liikevaihto oli 243 miljoonaa dollaria ja tulos 15,4 miljoonaa. Yritys saa tulonsa mainoksista, maksullisista lisäpalveluista ja rekrytointipalveluista.

Microsoft ilmoitti kesäkuussa 2016 ostavansa LinkedInin 26,2 miljardilla dollarilla. Kauppa oli Microsoftin historian suurin yritysosto. Microsoftin mukaan LinkedIn kuitenkin säilyttää sekä brändinsä että itsenäisyytensä. LinkedInin johto suositteli osakkeenomistajille yrityskaupan hyväksymistä, ja kaupan arvioitiin toteutuvan vuoden 2016 loppuun mennessä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 LinkedIn

Microsoft
Virtuaaliyhteisöt
Yhdysvaltalaiset verkkosivustot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Nakajima Ki-84 Hayate

Nakajima Ki-84 Hayate () oli keisarillisen Japanin armeijan toisessa maailmansodassa käyttämä hävittäjä. Liittoutuneiden kutsumanimi sille oli Frank.

Ki-84 oli yksi parhaista keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjistä toisessa maailmansodassa. Muista tehokkaista japanilaisista koneista poiketen, niitä oli tarpeeksi saatavilla. Hayatet eivät kärsineet pienistä teknisistä viosta, kuten esimerkiksi moottoriin liittyvistä niin kutsutuista "lastentaudeista" eli kehitys- ja toimintavaikeuksista.
Ki-84 kehitettiin Ki-43:n seuraajaksi. Sillä oli hyvät perusominaisuudet ja se voitti P-51D:n kaarto- ja nousunopeudessa sekä käsittelyn helppoudessa. Vuoden 1944 alkupuolella käyttöön otettuja Ki-84 -hävittäjiä tehtiin 3 512 kappaletta. Päämallit olivat Ki-84-1, Ki-84-2. Viimeinen muunnos oli Ki-116, jonka moottori oli kevyempi Mitsubishi Ha-33.

Konetyypistä tunnettiin variantteja, joissa oli joko neljä 20 mm tykkiaseistus(1b), taikka kaksi 20 mm ja kaksi 30 mm suoraan eteenpäin, kiinteästi ampuvat siipitykit (1c).

Tekniset tiedot

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
http://www.aircraftaces.com/nakajima-ki-84.htm
http://www.aviastar.org/air/japan/nakajima_ki-84.php
http://www.century-of-flight.net/Aviation%20history/photo_albums/timeline/ww2/Nakajima%20Ki%2084%20Frank.htm 
http://www.angelfire.com/fm/compass/Hayate.htm
http://www.j-aircraft.com/faq/ki84_pt2.htm
http://hsfeatures.com/features04/ki8432jl_1.htm (paremminkin pienoismallien rakentajia palveleva sivusto)
http://aircraft.wikia.com/wiki/Nakajima_Ki-84_Hayate_%22Frank%22

Ki-084 Hayate
Japanilaiset hävittäjälentokoneet
1940-luvun hävittäjälentokoneet
William Mason

William Mason (1724 Hull – 1797) oli englantilainen runoilija, toimittaja ja puutarhuri.

Mason kävi koulua Hull Grammar Schoolissa ja jatkoi sen jälkeen Cambridgessa St John's Collegessa. Hän sai pappisvihkimyksen 1754 ja toimi useissa kirkon viroissa.

Hänen runonsa "Musaeus, a Monody on the Death of Mr. Pope" ilmestyi 1747 ja sai niin suuren suosion, että siitä otettiin useita painoksia. William Lyon Phelps kirjoittaa:

 

Hänen muita teoksiaan ovat historialliset murhenäytelmät Elfrida (1752) ja Caractacus (1759) (joita kumpaakin on käytetty käännöksinä 1700-luvun oopperoissa: Elfridaa ovat käyttäneet Giovanni Paisiello ja Jean-Baptiste Moyne, Caractacusta Antonio Sacchini (Arvire et Evelina )), sekä puutarhanhoidosta pitkä runo The English Garden (kolme osaa, 1772–1782). Hän on suunnitellut puutarhan muun muassa George Harcourtille. Hän julkaisi 1775 omaan työhönsä vaikuttaneen ystävänsä Thomas Grayn runoja teoksen Poems of Mr Gray. William Pitt nuorempi valitsi hänet 1785 William Whiteheadin seuraajaksi poet laureateksi, mutta hän kieltäytyi kunniasta.

Lähteet

Aiheesta muualla

Englantilaiset runoilijat
Englantilaiset toimittajat
Puutarhurit
Brittiläiset papit
Vuonna 1724 syntyneet
Vuonna 1797 kuolleet
Pietarin ja Paavalin katedraali (Brno)

Pietarin ja Paavalin katedraali () on kirkkorakennus Brnossa Tšekissä.

Paikalle rakennettiin ensin romaanista tyyliä edustanut basilika vuonna 1180 samalle paikalle, jossa oli sijainnut  Brnon linna. Tämän rakennuksen krypta on nykyisin uudemman rakennuksen osana. Kirkko rakennettiin uudelleen goottiseen tyyliin 1200-luvun lopulla. Kirkko laajennettiin kolmilaivaiseksi 1300-luvulla. Kirkkoa muokattiin edelleen barokkityyliseksi 1700-luvulla ja nykyisen uusgoottisen ulkoasunsa se sai 1900-luvun alussa. Vuodesta 1777 katedraali on ollut Brnon hiippakunnan keskuskirkko.

Katedraalin alttari on 11 metriä korkea, ja siihen on kaiverrettu apostolien Pietarin ja Paavalin kuvat.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Katedraalin kotisivut 

Tšekin kirkot
Katedraalit
Brno
Kivikirkot
Anthony Roux

Anthony Roux (s. 18. huhtikuuta 1987 Verdun, Ranska) on ranskalainen maantiepyöräilijä, joka on menestynyt etupäässä yhden päivän kilpailuissa.

Roux on edustanut vuonna 2008 alkaneen ammattilaisuransa ajan Française des Jeux / FDJ / Groupama-FDJ -tallia. Hän voitti Espanjan ympäriajossa 2009 17. etapin kuuluttuaan viiden ajajan kärkiryhmään, josta irtosi lopulta etappivoittoon. Hän voitti maantieajon Ranskan-mestaruuden 2018.

Saavutuksia 

Lähde: Cycling Archives
2007
Alle 23-vuotiaiden Liège–Bastogne–Liège, toinen
2009
Espanjan ympäriajo, etapin 17 voitto
Circuit de la Sarthe, etapin 4 voitto
GP Ouest-France, neljäs
2010
Circuit de Lorraine, etapin 5 voitto
Tour du Poitou-Charentes et de la Vienne, etapin 1 voitto
2011
Circuit de la Sarthe, kokonaiskilpailun ja 4. etapin voitto
Circuit de Lorraine, etappien 1 ja 4 voitto
Tour de la Somme, voitto
2013
Étoile de Bessèges, etapin 5b (aika-ajo) voitto
Vuelta a Burgos, pistekilpailun ja etapin 4 voitto
2015
Circuit de la Sarthe, 2. etapin voitto
GP Ouest-France,kuudes
2016
Grand Prix Cycliste de Québec, kolmas
2018
La Route d'Occitanie, 4. etapin voitto
Maantieajon Ranskan-mestaruus
Clásica de San Sebastián, kolmas
Tour du Limousin, 1. etapin voitto

Lähteet 

Ranskalaiset maantiepyöräilijät
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
Hans Aanrud

Hans Aanrud (1863 Gausdal, Norja – 1953 Oslo, Norja) oli norjalainen kirjailija ja kriitikko. Hän kuvasi tuotannossaan maaseudun ihmisiä ja luontoa. Tuotanto on luoteeltaan idyllisrealistista. Hän kirjoitti myös lastenkirjoja, näytelmiä ja esseitä.

Suomennetut teokset
 Kertomuksia, suom. V. Tarkiainen, Porvoo: WSOY 1905
 Amundin uudet sukset
 Jonin ja Johanneksen kalaretki
 Kuinka Herrajumala sai heinänsä takaisin Asmund Bergemellem'iltä
 Vanhan Sidselin iltarukous
 Varas joulukynttilässä
 Ylätuvan Pekka

 Sidsel Pitkäpaita ja muita kertomuksia, suom. suomentanut K. W. Silfverberg, Helsinki: Kansanvalistusseura 1910, Sarja: Kansanvalistusseuran nuorisonkirjoja, 6
 Sidsel Pitkäpaita
 Pikku Martta 
 Loppiais-Katri
 Knuutinpäivä-Katri

 Aikamiehiä: kertomuksia pienille ja suurille, suom. Heikki Laurinmäki, Jyväskylä: Gummerus 1920
 Aleksanteri ja Bukefalos
 Ensimmäinen rakkaus
 Ensimmäinen työpäivä
 Kanaa vahtimassa
 Kvinstölin pojat
 Lakki, joka oli pilvissä kultaa hakemassa
 Olavi Pedersen, metsänlukija
 Reppuri ja Karvatassu
 Ruotupoika
 Simen-nikkari ja sinikettu

Lähteet

Aiheesta muualla

Norjalaiset kirjailijat
Norjalaiset kriitikot
Vuonna 1863 syntyneet
Vuonna 1953 kuolleet
Tka2

Tka2 on Valtionrautateiden antama sarjamerkintä Sisun vuonna 1963 valmistamille JA-6SV -tyyppisille ratakuorma-autoille.

Historia

Kun 1950-luvulla valmistuneet Trr-raidetraktorit osoittautuivat liian heikkotehoisiksi niille asemille, joiden piti hoitaa usean liikennepaikan vaihtotyöt, päätti Valtionrautatiet 1960-luvun alussa tilata Suomen Autoteollisuudelta kymmenen ratakuorma-autoa, jotka olivat valmistajan mallia JA-6SV. Vaihtotyöratakuorma-autoiksi kutsutut veturit toimitettiin tammi–maaliskuussa 1963. Niitä oli kehitetty ratakuorma-autoista paremmin vaihtotöihin sopiviksi.

Numerointi

Veturit saivat aluksi sarjamerkinnän Tka-Lko ja numerot 1–10. Vuonna 1978, kun Tka-sarjan veturit jaettiin sarjoihin Tka1–Tka7, saivat Tka 251–260 sarjamerkin Tka2 numeroiden pysyessä ennallaan. Uutta sarjamerkkiä ei kuitenkaan maalattu vetureihin.

Käyttö ja hylkäys

Tka2-ratakuorma-autoja käytettiin useilla kevyeen vaihtotyöhön. Ne korvasivat pienitehoisia Trr-raidetraktoreita, mutta junapainojen kasvaessa niidenkin teho jäi alhaiseksi. Ne olivat myös niin kevyitä, että ne löivät helposti ympäri varsinkin liukkaalla kelillä. Vetureiden suurehkon nopeuden ansiosta niitä käytettiin jonkin verran myös linja-ajossa. Tka2-sarjan veturit hylättiin 1980- ja 1990-luvuilla. Yhtäkään yksilöä ei säästynyt museoitavaksi vaan kaikki romutettiin.

Tekniset tiedot

Tka2-sarja oli monilta ominaisuuksiltaan yhtenevä seuraajansa Tka3:n kanssa. Tka2-sarjan ratakuorma-autoissa oli keskiohjaamo, ja sen molemmin puolin konesuojat. Takimmainen konesuoja oli selvästi lyhyempi kuin etummainen; Tka3-vetureissa molemmat olivat yhtä pitkiä. Ohjaamossa oli ajopöydät molempiin suuntiin. Käynti ohjaamoon tapahtui konesuojien sivuilla olleilta leveiltä käyntisilloilta. Toisin kuin Tka3-sarjassa, Tka2-vetureiden ohjaamoiden etuikkunoita ei oltu kallistettu.

Moottorina oli Leylandin 6-sylinterinen, nelitahtinen dieselmoottori. Vaihteistosta voima välitettiin turbiinityyppiseen momentinmuuntajaan josta edelleen suunnanvaihtolaatikon kautta akseleille. Vaihteita oli viisi molempiin suuntiin. Vetureissa oli kaikkiin pyöriin vaikuttava paineilmajarru sekä junajarrun venttiili.

Valmistusvuodet (nrot)
Tka 251 (Tka-Lko 1)     Sisu   14256/1963
Tka 252 (Tka-Lko 2)     Sisu   14257/1963
Tka 253 (Tka-Lko 3)     Sisu   14259/1963
Tka 254 (Tka-Lko 4)     Sisu   14260/1963
Tka 255 (Tka-Lko 5)     Sisu   14261/1963
Tka 256 (Tka-Lko 6)     Sisu   14262/1963
Tka 257 (Tka-Lko 7)     Sisu   14263/1963
Tka 258 (Tka-Lko 8)     Sisu   14265/1963
Tka 259 (Tka-Lko 9)     Sisu   14264/1963
Tka 260 (Tka-Lko 10)   Sisu   14266/1963

Moottori ja voimansiirto

Päämoottori:
Leyland 0.400 (130 hv / 2 400 r/min)
6-sylinterinen, 4-tahtinen dieselmoottori
Sylinterin halkaisija 107,2 mm, iskun pituus 120,7 mm
Polttoainetila: 200 litraa
Vaihteisto
Sisu AVK-JKA, hydraulismekaaninen
Vaihteistossa viisi vaihdetta molempiin suuntiin
Voima välittyi turbiinityyppisen momentinmuuntajan ja suunnanvaihtolaatikon kautta akseleille

Lähteet

Aiheesta muualla
Kuvia vaunut.orgissa

Sisu
Suomalainen rautatiekalusto
Revolutionary United Front

Revolutionary United Front (RUF) oli kapinallisarmeija, joka taisteli epäonnistuneesti Sierra Leonen sisällissodassa vuodesta 1991 vuoteen 2002. Järjestön johdossa oli pitkään muun muassa kokaiinilla terästettyjen lapsisotilaiden käytöstä tunnettu Foday Sankoh. Järjestöstä muodostui myöhemmin puolue, joka lakkautettiin vuonna 2007. Tällöin ainakin osa puolueesta liitettiin valtapuolue All People’s Congressin (APC) yhteyteen. Kolme järjestön johtajaa, Issa Sesay, Morris Kallon ja Augustine Gbao tuomittiin helmikuussa 2009 sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan.

Lähteet

Sierra Leonen historia
Sierra Leonen sisällissota
Sierraleonelaiset puolueet
Alikasvos

Alikasvos on metsänhoidollinen nimitys, joka käytännössä tarkoittaa taimikkovaiheen ohittaneen metsikön pääpuustoa selvästi nuorempia puuyksilöitä ja pensaskerrosta. Alikasvos voidaan laajemmin käsittää sekä pensas- että kenttäkerroksen muodostamaksi, ja siihen kuuluu pensaita (esimerkiksi kataja, pajut, taikinamarja, paatsama), puiden taimia, saniaisia, varpuja ja korkeita ruohovartisia kasveja.

Alikasvos on usein toista puulajia kuin päämetsä. Jotta puut selviytyisivät alikasvoksena, täytyy niiden kestää vallitsevan puuston varjostus. Suomessa kuusi on hyvin varjostusta kestävä puulaji. Siksi kuusialikasvos on yleinen mänty- ja koivumetsissä. Riittävän tiheä alikasvos kelpaa uudeksi puusukupolveksi, kun vanha puusto kaadetaan.

Alikasvoksessa elävät muun muassa monet lintulajit, sillä se tarjoaa näkösuojaa pedoilta ja suojaisia pesäpaikkoja.

Lähteet 
 Metsätieteen aikakauskirja 1/2000
 Kuvatoimisto Cartina (kuvia alikasvoksesta)

Viitteet

Metsätyyppioppi
Climateprediction.net

Climateprediction.net (CPDN) on hajautetun laskennan projekti BOINC-alustalla. Projekti on aloitettu Oxfordin yliopistossa Englannissa. Projektissa pyritään mallintamaan ilmastonmuutosta vuoteen 2080 asti. Projekti on saanut enemmän laskentatehoa osakseen kuin yksikään toinen ilmastonmuutosta tutkiva projekti.

Lähteet

Ohjelmistot
Hajautetut järjestelmät
Ilmastonmuutos
Rymättylän vaakuna

Rymättylän vaakuna oli Rymättylän kunnan tunnus, jonka silakat viittaavat vanhan saaristolais- ja kalastuspitäjän tärkeimpään elinkeinoon. Tähdet edustavat kunnan yhdeksää saarta, joissa on vanhastaan ollut pitäjän pysyvä asutus.

Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 14. joulukuuta 1953. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kaksi hopeista silakkaa hirsittäin alatusten, joiden saatteena yhdeksän viisisakaraista kultatähteä ryhmitettyinä 3+3+3”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Rymättylän kunta liittyi osaksi Naantalia yhdessä Merimaskun ja Velkuan kanssa.

Lähteet 
 

Suomen entisten kuntien vaakunat
Gustaf von Numersin suunnittelemat kunnanvaakunat
Rymättylä
Birgitta Ara

Birgitta Majlis Ara (oik. Juslin-Ara; s. 7. elokuuta 1934 Helsinki) on suomalainen kuvanveistäjä.

Ara opiskeli koristemaalausta Taideteollisessa oppilaitoksessa 1952–1955. Opintojen jälkeen hän muutti Pariisiin ja ryhtyi malliksi. Ara opiskeli jonkin aikaa ranskalaisnäyttelijä René Simonin yksityisessä teatterikoulussa ja sai joitakin elokuvarooleja. Myöhemmin hän työskenteli hotellinpitäjänä Doverissa ennen paluutaan kuvataiteen pariin.

Vuonna 1970 Ara piti ensimmäisen virallisen taidenäyttelynsä Pariisissa. Hän opiskeli vuosina 1972–1974 kuvanveistoa Pariisissa École Nationale Superieure des Arts Appliqués et des Métiers d’Artsissa. Aran veistoksia on ollut esillä eri puolilla maailmaa, muun muassa Lontoossa, New Yorkissa ja Kuwaitissa. Suomessa hän piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä vuonna 1983. Ara asui pääasiassa ulkomailla ennen paluutaan Suomeen vuonna 1991. Hän on käyttänyt materiaaleinaan kuparia, marmoria ja pronssia.

Aran isä oli oopperalaulaja Ture Ara ja äiti kansakoulunopettaja Elsie Juslin. Vanhemmat erosivat Aran ollessa alle 2-vuotias. Kirjailija Agneta Ara on hänen sisarensa Ture Aran myöhemmästä avioliitosta Birgit Kronströmin kanssa.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Linquist, Mardy: En välsignad nyfikenhet. 2009.

Aiheesta muualla
 Birgitta Ara Studio55:n haastattelussa. 24.9.2009.
 

Suomalaiset kuvanveistäjät
Suomalaiset mallit
Vuonna 1934 syntyneet
Elävät henkilöt
Marjo Rein

Marjo Rein on suomalainen Yleisradion uutisankkuri. Rein siirrettiin Ylen marraskuussa 2014 päättyneissä yt-neuvotteluissa lähetystoimittajaksi. Lähetystoimittaja on esiintyvä toimittaja, joka auttaa televisiolähetyksen rakentamisessa ja tekee tarvittaessa studion muita suoria osuuksia, sekä tekee tarvittaessa uutisjuontajavuoroja. Hän juonsi myös vuonna 2009 Yle Uutiset 50 vuotta -juhlatilaisuutta Vanhalla ylioppilastalolla Helsingissä yhdessä Jussi-Pekka Rantasen kanssa. Rein oli vuosina 2004–2014 naimisissa pianisti, kapellimestari Olli Ahvenlahden kanssa.

Lähteet

Suomalaiset uutisankkurit
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Ylen toimittajat
Hospital

Hospital voi tarkoittaa:

Sairaalat

 Pennsylvania Hospital, Philadelphian kaupungissa Pennsylvaniassa, Yhdysvaltojen vanhin sairaala
 Massachusetts General Hospital, Bostonissa sijaitseva Harvard Medical Schoolin opetussairaala ja biolääketieteellisen tutkimuksen laitos

Henkilöitä 
 Janette Turner Hospital (s. 1942), australialais-yhdysvaltalainen kirjailija

Viihde

 Theme Hospital, Bullfrogin ja Electronic Artsin julkaisema tietokonepeli
 Hospital Hallucinations Take One, Airdashin julkaisema musiikkialbumi

Matematiikka

 l'Hospitalin sääntö, Guillaume de l'Hôpitalin mukaan nimetty menetelmä, jossa raja-arvo lasketaan derivoimisen avulla
Alppilentäjät

Alppilentäjät tarkoittaa Glarusin Alppien yllä Sveitsissä lentoveneiden siirtolennolla 7. syyskuuta 1920 surmansa saaneita Suomen ilmavoimien lentäjiä. Koneet oli ilmavoimille lahjoittanut tupakkatehtailija A. K. Christides.

7. syyskuuta 1920 järjestettiin kahden Savoia-lentoveneen siirtolento Italiasta Suomeen. Koneet olivat yksimoottorisia ja kaksitasoisia ja ne oli tarkoitettu tiedustelu- ja pommitustehtäviin. Aamulla kello 6 Maggiorejärveltä startanneet koneet ylittivät Italian ja Sveitsin rajan muodostelmassa lentäen, mutta eksyivät pian tämän jälkeen toisistaan. Vänrikki Carl-Erik Leijerin ohjaama kone, matkustajana italialainen mekaanikko Carlo Riva, laskeutui kello 8 Reiniin oikean reitin tarkistamista varten. Lentoonlähdön jälkeen seuraava havainto koneesta tehtiin Zollikonin kylän yläpuolella kello 9.35, jolloin siitä nähtiin irtoavan osia, jonka jälkeen kone syöksyi Zürichjärveen. Molemmat koneessa olleet saivat surmansa. Majuri Väinö Mikkolan ohjaama toinen kone katosi ja sen jäännökset sekä koneessa olleiden Mikkolan ja luutnantti Äly Durchmanin ruumiit löydettiin viisi viikkoa myöhemmin Glims-jäätiköltä, noin 50 km:n päästä Zürichistä. Koneen korkeusmittari näytti löydettäessä lukemaa 4 400 metriä sekä kello aikaa 8.47. Koneen osia löydettiin lisää vielä vuonna 1958.

Onnettomuuksien syitä ei saatu koskaan tarkasti selvitettyä. Tutkimusten mukaan koneiden potkurit olivat voineet liimauksistaan auetessa rikkoutua, joko valmistusvirheen tai sabotaasin takia ja rikkoa koneiden ohjausvaijerit. Myös nousevan turbulenssin aiheuttamaa koneiden rikkoutumista pidettiin mahdollisena. 

Tapahtumien muistoksi ilmavoimien vainajien muistopäivää vietetään vuosittain syyskuun seitsemäntenä. Alppilentäjien ruumiit tuhkattiin Sveitsin Zürichissä. Tuhkauurnat tuotiin Suomeen ja haudattiin 18. marraskuuta 1920 yhteishautaan Helsingin Hietaniemen hautausmaan uudelle alueelle. Hautajaisiin osallistuivat muun muassa sotaministeri Bruno Jalander, sotaväen päällikkö K. F. Wilkama ja ilmavoimien komentaja  Arne Somersalo.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
Ilmatorjuntaupseeri-lehti 4/2000
Vielä lentäjiemme tuhosta Alpeilla, Suomen Kuvalehti, 04.12.1920, nro 48, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomen ilmavoimien historia
1920
Lento-onnettomuudet
Lento-onnettomuudessa kuolleet
Ylinen

Ylinen voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:

 Ylinen Oy, insinööritoimisto DA-Designin entinen nimi
 Alue Ylöjärvellä, keskustasta Kuruun päin

Sukunimenä 

 Anne Ylinen (s. 1963), pesäpalloilija
 Armas Ylinen (1894–1946), jääkärimajuri
 Arvo Ylinen (1902–1975), lentotekniikan ja rakennusstatiikan professori
 Esko Ylinen (s. 1947), HalpaHallin hallituksen puheenjohtaja
 Harri Ylinen (s. 1964), aitajuoksija
 Heikki Ylinen (1818–1887), maanviljelijä ja valtiopäivämies
 Jaakko Ylinen (s. 1936), arkkitehti
 Johanna Ylinen (s. 1984), judoka
 Juhana Ylinen, diplomi-insinööri
 Jukka Ylinen (s. 1961), pituushyppääjä
 Niko Ylinen (s. 1994), voimanostaja
 Raimo Ylinen (s. 1952), toimituspäällikkö ja eräkirjailija
 Saima Tigerstedt-Ylinen (1878–1978), taidemaalari
 Simo Ylinen (1765–1829), maanviljelijä ja valtiopäivämies
 Tiina Ylinen (s. 1989), painija
 Vihtori Ylinen (1879–1953), taidemaalari
 Ville Ylinen (s. 1984), jalkapalloilija.

Järviä 
 Ylinen, järvi Joensuussa (01.034.1.001)
 Ylinen, järvi Ruokolahdella (04.197.1.020)
Asipovitšy

Asipovitšy () eli Osipovitši () on pienehkö kaupunki ja hallintopiiri Valko-Venäjän Mahiljoun maakunnassa, pääkaupunki Minskin ja maan toiseksi suurimman kaupungin Homelin (Gomel) välisen junanradan varrella. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2009 väestönlaskennassa 32 543. Asipovitšyn hallintopiiri (52 447 as.) pitää kaupungin ja ympäröivän maaseudun ohella sisällään myös kaksi pientä kaupunkimaista taajamaa: Tatarka (771 as.) ja lasitehdaspaikkakunta Jelizava (2 672 as.).

Asukasluvun kehitys 

Asipovitšy on tärkeä rautateiden solmukohta; tätä heijastelee kaupungin vaakunakin. Rautatieasema rakennettiin jo 1872. Minskistä Gomeliin johtavan radan ohella kaupunkiin saapuvat kiskot maan itäosista Mahiljousta (Mogilev) ja toiset raiteet vievät länteen Slutskiin ja eteenpäin. Asipovitšy on Minskin lähiliikenteen junien kakkoisen reitin pääteasema; taajamajunat pysähtyvät useilla piirin asemilla ja seisakkeilla. Kaupungista on maanteitse  noin 50 kilometriä kaakossa sijaitsevaan Babruiskiin ja noin 105 kilometriä Minskiin.

Asipovitšyn kaupungin länsipuolella sijaitsee Valko-Venäjän armeijan ampuma-alue.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Lyhyt kuvaus kaupungista  (BYcity.org)
 Kaupunkikuvaus  (belarustourism.by)
 Asipovitšyn keskustan kartta  (BYcity.org)
 WikiMapia karttalinkki Asipovitšyn alueesta, kohteiden selitykset pääosin  tai 
 Neuvostoliittolaista topografiakarttaa 1:100 000 ja 1:200 000 alueesta 
  Минское отделение Белорусской железной дороги - Выберите станцию -  Minskin lähijunien sivusto reitteineen ja aikatauluineen - Asipovitšyn aseman aikataulut (Valko-Venäjän rautateiden Minskin osasto) 
 Valokuvia  tai  (Radzima.org)
 Valko-Venäjän juna-aikatauluja  

Mahiljoun alueen kaupungit
Kakskerran Koetus

Kakskerran Koetus oli alun perin Kakskerran kuntaan 1920-luvulla perustettu pesäpalloseura. Seura oli sekä SVUL:n että Pesäpalloliiton jäsen. Toiminta hiipui jäsenistön siirryttyä suojeluskuntatoimintaan. Seura perustettiin uudestaan vuonna 2005 Turun Kakskertaan. Seura järjesti säännönmukaisesti Kakskerranjärven ympärijuoksun. Kakskerran Koetus päätettiin purkaa 6. lokakuuta 2022.

Entiset pesäpalloseurat
Entiset yleisurheiluseurat
Fjodor Gladkov

Fjodor Vasiljevitš Gladkov (, 21. kesäkuuta (J: 9. kesäkuuta) 1883 Saratovin läänin Tšernavkan kylä – 20. joulukuuta 1958 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.

Fjodor Gladkov syntyi vanhauskoiseen talonpoikaisperheeseen. Hän työskenteli kansakoulun opettajana, osallistui vuodesta 1905 lähtien vallankumoukselliseen toimintaan ja oli karkotettuna Siperiassa. Venäjän kansalaissodan aikana hän liittyi bolševikkeihin, toimi sanomalehden toimittajana Novorossijskissa ja muutti vuonna 1921 Moskovaan, jossa hänestä vuonna 1923 tuli Kuznitsa-kirjailijajärjestön jäsen. Vuosina 1932–1940 Gladkov työskenteli Novyi mir -kirjallisuuslehden toimituskunnan jäsenenä, toisen maailmansodan aikana Pravdan ja Izvestijan kirjeenvaihtajana ja vuosina 1945–1948 Gorkille nimetyn kirjallisuusinstituutin johtajana. Hän toimi myös Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen jäsenenä ja VSFNT:n korkeimman neuvoston edustajana.

Gladkov alkoi kirjoittaa kertomuksia ja lehtiartikkeleita Maksim Gorkin vaikutuksesta 1900-luvun alussa. Hänen pääteoksensa on teollisuuden jälleenrakentamista kuvaava romaani ”Sementti” (Tsement, 1925), jota pidettiin yhtenä sosialistisen realismin merkkiteoksista. Gladkov muokkasi Sementtiä ja seuraavaa romaaniaan Energija (”Energia”, 1933) useaan kertaan kritiikin vaatimusten mukaiseksi. Hänet palkittiin kahdesti Stalin-palkinnolla omaelämänkerrallisesta trilogiasta Povest o detstve (”Lapsuuteni kertomus”, 1949), Volnitsa (”Vapaus”, 1950) ja Lihaja godina (”Se mainio vuosi”, 1954). Parhaana teoksenaan kirjailija piti romanttista pienoisromaania Berjozovaja roštša (”Koivikko”, 1941).

Suomennettuja teoksia
 Kommuuni ”Etujoukko”. Suom. Kaarlo Halme. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, s.a.
 Susia ym. kertomuksia. Suom. Kaarlo Halme. Leningrad: Kustannusosuuskunta Kirja, 1927.
 Sementti. Työväen kirjallisuuden edistämisyhdistys, 1928.
 Sementti. Suom. Herman Laukkanen. Astoria (Oreg.): Amerikan suomalaisten sosialististen kustannusliikkeiden liitto, 1928.
 Sementti: romaani. Suom. Elsie Resch. Helsinki: Smia, 1945.
 Vala. Suom. Anni Vuokko. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1947.
 Lapsuuteni kertomus. Suom. Leo Aalto. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1956.

Lähteet
 
 
 

Venäläiset kirjailijat
Vuonna 1883 syntyneet
Vuonna 1958 kuolleet
Case IH

Case IH on yksi maailman suurimmista maatalouskoneiden ja -laitteiden tuotemerkeistä. Case-koneiden tuotanto ja myynti on ollut vuodesta 2013 alkaen osa CNH Industrial -konsernin toimintaa.

Historia
Jerome Increase Case perusti J.I. Case Company:n vuonna 1844 ja se menestyi puimakoneiden, höyrytraktoreiden ja maatalouskoneiden ansiosta. Case ja International Harvester yhdistyivät vuonna 1984 tullakseen Case IH:ksi.

Case Corporation oli yhtiön brändi vuodesta 1968 vuoteen 1999 asti, jolloin erillinen haara nimeltään Case CE perustettiin rakennuskoneita varten. Vuodesta 2000 lähtien Case, International Harvester ja New Holland ovat kaikki yhdistyneet yhteen yhtiöön nimeltä CNH Global. CNH Global ja Fiat Industrial yhdistyivät syyskuussa 2013 CNH Industrial -yhtiöksi.

Case IH:n traktorimallisto

 Case IH 485-885 XL
 Case IH 495-995 XL
 Case IH 743-856 XL (1985-86)
 Case IH 745-856 XL Plus (1986-96)
 Case IH 956-1056 XL
 Case IH 1255-1455 XL
 Case IH MX 3210-4240
 Case IH Maxxum 5120-5150
 Case IH Maxxum Pro 5120-5150
 Case IH Magnum 7110-7140
 Case IH Magnum 7210-7250
 Case IH Magnum Pro 7210-7250
 Case IH 9110-9190
 Case IH 9210-9280
 Case IH 9310-9390 Steiger
 Case IH CX50-100
 Case IH Maxxum MX80C-100C
 Case IH Maxxum MX100-170
 Case IH Magnum MX180-270
 Case IH C 42-70
 Case IH CS 48-75
 Case IH CS 52-75
 Case IH CS 78-94
 Case IH CS 110-150
 Case IH CVX 120-170
 Case IH STX 275-500 Steiger
 Case IH JX1060C-1075C
 Case IH JX55-95 Maxxima
 Case IH JX70U-JX100U Maxxima
 Case IH JX1070U-1100U Maxxima
 Case IH MXU100-135 Maxxum
 Case IH MXU100-130 Maxxum X-Line
 Case IH MXM120-190 Maxxum
 Case IH CVX1135-1195
 Case IH MX210-285 Magnum
 Case IH ACV (robottitraktori)

Lähteet 

Traktorit
CNH Industrial
Hjalmar Neiglick

Georg Hjalmar Garibaldi Neiglick, nimimerkit Arius ja Hj.N, (28. kesäkuuta 1860 Pietari – 3. marraskuuta 1889 Helsinki) oli suomalainen kokeellisen psykologian ja empiirisen filosofian uranuurtaja sekä teatteri- ja kirjallisuuskriitikko.

Neiglickin vanhemmat olivat pankinkomissaari Alexander Johan Neiglick ja Olivia Wilhelmina Tennberg. Hän pääsi ylioppilaaksi Ruotsalaisesta normaalilyseosta 1879 ja opiskeli Helsingin yliopistossa, josta valmistui filosofian kandidaatiksi 1885 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1887. Hän opiskeli kokeellista psykologiaa Leipzigissä.

Neiglick toimi Helsingin yliopiston kokeellisen psykologian dosenttina 1887–1889 ja filosofian määräaikaisena professorina 1887–1889. Hän oli ylioppilaskunnan varapuheenjohtaja 1887–1888 ja Uusmaalaisen osakunnan kuraattori 1888–1889.

Neiglick oli myös teatteri- ja kirjallisuuskriitikko Finsk Tidskrift ja Nya Pressen -lehdissä. Hän käytti nimimerkkejä Arius ja Hj.N. Vuonna 1883 hän puolusti sananvapautta nimimerkillä Arius julkaisemassaan kirjoituksessa, kun ruotsalainen luennoitsija Carl von Bergen oli pitänyt Helsingissä esitelmän ”tulevaisuuden kristinuskosta” ja joutunut sen vuoksi joidenkin vanhoillisten yliopiston opettajien hyökkäyksen kohteeksi.

Neiglick oli naimisissa vuodesta 1888 Helena Kristina Lupanderin kanssa. Heidän tyttärensä oli taide- ja ikonimaalari Martha Neiglick-Platonoff (1889–1964).

Teoksia 
 Zur Psychophysik des Lichtsinns. Väitöskirja. Engelmann. 1887. 
 Nya teaterns repertoar under spelåret 1884–85, 1888–89. Helsingfors: 1891. 
 Valda uppsatser. Med en inledning af Werner Söderhjelm. Utgifna af Henning Söderhjelm. Helsingfors: Söderström. 1916.

Lähteet 
  (vanhentunut arkistoimaton linkki)
 Helsingin yliopiston opettaja- ja virkamiesmatrikkeli 1640–1917, osa H–O.
 Henkilögalleria: Hjalmar Neiglick . Filosofia.fi.

Aiheesta muualla 

 

Suomenruotsalaiset kirjailijat
Suomalaiset filosofit
Vuonna 1860 syntyneet
Vuonna 1889 kuolleet
Kustaa Hautamäki

Esaias Kustaa Hautamäki (sukunimi aik. Rukkila; 14. kesäkuuta 1869 Kauhava – 6. helmikuuta 1951 Oulu) oli suomalainen päätoimittaja ja Maalaisliiton puoluesihteeri.

Hautamäen vanhemmat olivat torppari Anders Gustaf Rukkila ja Vallborg Ekoluoma. Hän kävi kansakoulun ja toimi räätälinä vuoteen 1901 saakka. Sen jälkeen Hautamäki oli ompelukoneiden myyntiasiamiehenä 1901–1907. Hautamäki oli toiminut lehtien avustajana jo vuodesta 1896 ja hän oli sitten päätoimittajana ensin Keski-Pohjalainen-lehdessä 1907–1908 ja sitten Oulussa ilmestyneessä Liitto-lehdessä 1908–1933. Hautamäki oli Maalaisliiton puoluesihteerinä 1908–1917.

Hautamäki toimi Maalaisliiton kansanedustajana 1922–1924 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli myös Kauhavan kuntakokouksen puheenjohtajana. Hautamäki oli Maalaisliiton keskushallituksen ja Suomen sanomalehtimiesliiton hallituksen jäsen. Lisäksi hän oli muun muassa Pohjois-Suomen sanomalehtimiesyhdistyksen puheenjohtajana.

Kustaa Hautamäki oli naimisissa vuodesta 1904 Lydia Karoliina Helanderin kanssa.

Teoksia 
 Pöytäkirjain ja arkiston hoito nuorisoseuroissa. Suomen nuorison liiton esitelmiä n:o 5.   Kansanvalistusseura 1912
 Tulevat eduskuntavaalit ja puolueet.   Maalaisliiton Oulun läänin etel. piirin piiritoimikunta, Oulu 1919
 Omaa maata : 2-osainen näytelmä, kirj. H. M. K.; aiheen esittänyt Herman Kyhälä.  Maaseutunäyttämöjen kirjasto n:o 1.  Liitto, Oulu 1921
 Pohjanmaa : lyhyt esittely sen jakautumisesta : kotiseututiedon viitteitä ja lähtökohtia.  WSOY 1930
 Pohjois-Pohjanmaan nuorisoseuratyö.  Pohjois-Pohjanmaan nuorisoseura, Oulu 1945

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Kansanedustajat
Suomen Keskustan poliitikot
Maalaisliiton puoluesihteerit
Oulun läänin eteläinen vaalipiiri
Suomalaiset päätoimittajat
Vuonna 1869 syntyneet
Vuonna 1951 kuolleet
Diamantbollen

Diamantbollen on Sydsvenska Dagbladetin ja Ruotsin jalkapalloliiton jakama palkinto vuoden parhaalle naisjalkapalloilijalle. Palkintoa on jaettu vuodesta 1990 alkaen.

Voittajat 
1990 – Eva Zeikfalvy, Malmö FF
1991 – Elisabeth Leidinge, Jitex BK
1992 – Anneli Andelén, Öxabäck/Mark IF
1993 – Lena Videkull, Malmö FF
1994 – Kristin Bengtsson, Hammarby IF
1995 – Malin Andersson, Älvsjö AIK
1996 – Malin Swedberg, Älvsjö AIK
1997 – Ulrika Karlsson, Bälinge IF
1998 – Victoria Svensson, Älvsjö AIK 
1999 – Cecilia Sandell, Älvsjö AIK 
2000 – Tina Nordlund, Umeå IK 
2001 – Malin Moström, Umeå IK  
2002 – Hanna Ljungberg, Umeå IK 
2003 – Victoria Svensson, Djurgården/Älvsjö 
2004 – Kristin Bengtsson, Djurgården/Älvsjö 
2005 – Hanna Marklund, Sunnanå SK 
2006 – Lotta Schelin, Göteborgs FC 
2007 – Therese Sjögran, LdB FC Malmö
2008 – Frida Östberg, Umeå IK
2009 – Caroline Seger, Linköpings FC
2010 – Therese Sjögran, LdB FC Malmö
2011 – Lotta Schelin, Olympique Lyonnais 
2012 – Lotta Schelin, Olympique Lyonnais 
2013 – Lotta Schelin, Olympique Lyonnais 
2014 – Lotta Schelin, Olympique Lyonnais
2015 - Hedvig Lindahl, Chelsea Ladies FC
2016 - Hedvig Lindahl, Chelsea Ladies FC
2017 - Kosovare Asllani, Manchester City WCF/Linköpings FC
2018 – Nilla Fischer, VfL Wolfsburg
2019 – Caroline Seger, FC Rosengård
2020 – Magdalena Eriksson, Chelsea Ladies FC
2021 – Fridölina Rolfö, VfL Wolfsburg/FC Barcelona

Katso myös 
 Guldbollen

Lähteet

Viitteet 

Jalkapallopalkinnot
Ruotsin jalkapallo
Ruotsalaiset urheilupalkinnot
Nakajima Ki-49 Donryū

Nakajima Ki-49 Donryū (, , liittoutuneiden raportointinimi Helen) oli japanilaisen Nakajiman valmistama pommikone, jota käytettiin toisessa maailmansodassa. Tyyppi suunniteltiin vanhemman Mitsubishi Ki-21:n korvaajaksi, mutta se oli palveluskäytössä niin keskinkertainen, ettei se ikinä korvannut edeltäjäänsä. Tyyppejä käytettiin toistensa rinnalla. Ki-49:n prototyyppi teki ensilentonsa elokuussa 1939, mutta ensimmäinen sarjatuotanto päästiin käynnistämään vasta elokuussa 1941.

Historia 

Nakajima käynnisti Mitsubishi Ki-21:n korvaajaksi kaavaillun Ki-49:n kehittämisen vuonna 1938, ja prototyyppi lensi ensilentonsa seuraavan vuoden elokuussa. Tästä jatkettiin esisarjan arviointeihin, jotka veivät useita vuosia. Sarjatuotantoon päästiin etenemään vasta elokuussa 1941 esitellyn Ki-49-I-alkutuotantomallin myötä. Kahdella 1 250 hevosvoiman (932 kW) Nakajima Ha-41 -tähtimoottorilla varustettua mallia valmistettiin kaikkiaan 129 kappaletta. Alkutuotantomallia seurasi tehokkaammilla moottoreilla, paremmalla panssaroinnilla ja raskaammalla puolustusaseistuksella varustettu Ki-49-II-malli, jota valmistettiin kahtena alatyyppinä kaikkiaan 667 kappaletta. Näiden lisäksi rakennettiin kolme mallitunnuksen Ki-58 saanutta yöhävittäjän prototyyppiä, joissa pommikuorma oli korvattu viidellä vapaasti suunnattavalla 20 millimetrin tykillä ja kolmella 12,7 millimetrin konekiväärillä.

Ki-49 osoittautui palveluskäytössä varsin keskinkertaiseksi, eikä lopulta korvannut Mitsubishi Ki-21:tä, kuten oli alun perin suunniteltu. Konetyyppi siirrettiin sodan loppupuolella toissijaisiin tehtäviin.

Tekniset tiedot (Ki-49-IIa)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ki-049
Japanilaiset pommikoneet
1930-luvun pommikoneet
William Cavendish-Bentinck

William Henry Cavendish-Bentinck (), Portlandin herttua, oli brittiläinen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä kahteen kertaan: vuonna 1783 ja uudelleen 1807–1809.

Hän pääsi parlamentin ylähuoneeseen asemansa perusteella vuonna 1761, ja nousi whigien pääministeriksi vuonna 1783. Hallituksella oli huolia, kun Itä-Intian komppania sai sen mielestä liikaa valtaa. Kuningas ei hyväksynyt komppanian valtaa rajoittavaa lakialoitetta, ja hallitus joutui eroamaan. Toisella pääministerikaudellaan 20 vuotta myöhemmin hän oli jo vanha ja sairas, ja hallitus, varsinkin ministerit lordi Castlereagh ja George Canning tekivät melko lailla mitä halusivat.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 National Portrait Gallery Lontoo

Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerit
Brittiläiset herttuat
Vuonna 1738 syntyneet
Vuonna 1809 kuolleet
Jättipuupistiäinen

Jättipuupistiäinen (Urocerus gigas, syn. Sirex gigas) on puupistiäisten heimoon kuuluva hyönteinen. Sen pituus ilman munanasetinta on 12–40 mm. Jättipuupistiäinen vahingoittaa mänty- ja kuusipuutavaraa. Lajia esiintyy koko maassa. Jättipuupistiäisen naaras on ampiaismainen, takaruumiissa leveät keltaiset poikkijuovat, kaksi keltaista niskatäplää ja lähes takaruumiin mittainen munanasetin. Koiras on pienempi kuin naaras. Koiraalla on myös kaksi keltaista niskatäplää, mutta takaruumis sillä on punertavanruskea ja tummakärkinen. 

Jättipuupistiäinen ja sinipuupistiäinen (Sirex juvencus) ovat kaksi Suomen yleisintä havupuutavaraa vahingoittavaa puupistiäislajia.

Jättipuupistiäiset parveilevat heinäkuussa ja muninta jatkuu aina syyskuulle asti. Naaras tekee pitkällä neulanohuella munanasettimellaan puun kuoren läpi reiän syvälle puuhun, jonne se laskee munansa. Jättipuupistiäisen toukat syövät puuta 2–5 vuotta kaivertaen puuhun pitkiä jopa läpi rungon ulottuvia risteileviä käytäviä. Käytävät ovat täynnä hienojakoista, lähes pölymäistä, purua. Jättipuupistiäisen toukat ovat harmaanvalkeita ja niiden peräpäässä on lyhyt ruskea piikki.

Jättipuupistiäisen toukan ulkoloisena elää aitoporapistiäisen (Rhyssa persuasoria) toukka. Muita jättipuupistiäisen loisia ovat ainakin lapapistiäisten (Ibaliidae) heimoon kuuluvat Ibalia drewseni ja Ibalia leucospoides sekä ahmaspistiäisten (Ichneumonidae) heimoon kuuluva Rhyssa amoena. Jättipuupistiäisen saalistajia ovat ainakin käpytikka (Dendrocopos major) ja palokärki (Dryocopus martius). Jättipuupistiäisen lisääntymistä rajoittaa nykyisin myös nopea puun kierto.

Lähteet 
Metla: Jättipuupistiäinen (Urocerus gigas)
Luonnontieteellinen keskusmuseo: Jättipuupistiäinen (Urocerus gigas)
Lars-Henrik Olsen, Jakob Sunesen, Bente Vita Pedersen: Murkkuja ja mehiläisiä metsien pikkueläimiä, (Suomentanut Aino Ahonen), WSOY, 1997, ISBN 951-0-21393-4

Viitteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Jättipuupistiäinen (Urocerus gigas)
Ötökkätieto: Jättipuupistiäinen (Urocerus gigas)
Pherobase: Semiochemicals of Urocerus gigas, the Yellow-horned horntail 

Sahapistiäiset
Marina Horka

Marina Horka (, ) on pienehkö Valko-Venäjän kaupunki ja Puhavitskin piirin (, ) keskus. Kaupunki sijaitsee Minskin alueella, maanteitse runsas 60 kilometriä Minskin keskustasta kaakkoon.

Marina Horkassa asui vuoden 2009 väestönlaskennan aikaan 21 446 henkeä, Puhavitskin piirissä kaikkiaan 69 427. Piirin asukkaista kaupunkilaisiksi luetaan Marina Horkan kaupungin väestön lisäksi kolmen  kaupunkimaisen taajaman asukkaat: Praudzinski (2 408 as.), Rudzensk (2 806 as.) ja Svislatš (3 920 as.).

Minskistä Homeliin (Gomel) johtavan valtatien (M5 eli eurooppatie ) rinnalla samansuuntainen rautatie on kaupungin kantavia liikenneyhteyksiä. Minskin lähiliikenteen junat pysähtyvät useilla piirin asemilla ja seisakkeilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Pukhovitsin piirihallinnon sivu Marina Horkasta 
 Wikimapia satelliittikuva kaupungista, kohteiden selitys pääosin  tai 
 BYcity.org  - kaupungin lyhyt kuvaus 
 Минское отделение Белорусской железной дороги - Выберите станцию -  Minskin lähijunien sivusto reitteineen ja aikatauluineen - Marina Horkan pääaseman (Пуховичи, Puhovitši) aikataulut (Valko-Venäjän rautateiden Minskin osasto) 
 Valokuvia ja ajoitus joistain kaupungin rakennuksista 
 SOS-lapsikylähanke Marina Horkassa 

Minskin alueen kaupungit
Frederick North

Frederick North eli lordi North (13. huhtikuuta 1732 – 5. elokuuta 1792) oli brittiläinen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä 12 vuoden ajan 1770–1782. Northin hallituskaudella Britannia menetti siirtokuntansa Amerikassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Victorian Web

Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerit
Vuonna 1732 syntyneet
Vuonna 1792 kuolleet
Burjatian lippu

Burjatian lippu on Venäjään kuuluvan Burjatian tasavallan tunnus. Se otettiin käyttöön 29. lokakuuta 1992 ja sen mittasuhteet ovat 1:2.

Lipussa on kolme vaakaraitaa väreiltään sininen, valkoinen ja keltainen. Sininen raita on kaksi kertaa paksumpi kuin muut raidat. Lipun sininen väri on burjaattien kansallisväri ja se symboloi myös rehellisyyttä ja uskollisuutta (erään tulkinnan mukaan sininen symboloi taivasta ja Baikaljärveä). Valkoinen symboloi korkeaa moraalia, onnea, rauhaa, hyvinvointia, rauhallisuutta, yhtenäisyyttä ja eheyttä. Väriyhdistelmä sininen-valkoinen viittaa myös Venäjän lippuun. Keltainen symboloi vapautta ja vaurautta, kuten myös lamalaisuutta ja buddhalaisuutta. Sinisessä raidassa on soyombo-symboli, johon on kuvattu kolmiliekkinen tulen liekki, aurinko ja kuu. Tulenliekin kolme kielekettä symboloivat menneisyyttä, nykyisyyttä ja tulevaa. Aurinkoa pidetään elämän lähteenä ja kuu on burjaattien kunnioituksen kohde.

Burjatia
Venäjän tasavaltojen liput