joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kokand

Kokand tai Quqon (, ) on kaupunki Ferganan alueella Uzbekistanin itäosassa lähellä Kirgisian rajaa Keski-Aasiassa. Kaupungista on matkaa pääkaupunkiin Taškentiin 228 kilometriä. Kaupungin asukasluku oli noin 203 500 vuonna 2005.

Kokand sijaitsee Ferganan laakson lounaisosassa kahden pääväylän risteyksessä ja on laakson tärkein liikennekeskus. Kaupungissa on tekstiili-, elintarvike- ja kemikaaliteollisuutta. Merkittävistä rakennuksista mainittakoon vuonna 1871 rakennettu kaani Khudayarin palatsi keskellä kaupunkia.

Historia

Kokand on ollut olemassa ainakin jo 900-luvulla, jolloin se tunnettiin nimellä Khavakend. Kaupungin kautta kulki tuolloin karavaanireitti Intiasta Kiinaan. Mongolit tuhosivat kaupungin 1200-luvulla. Kaupunki alkoi kehittyä uudelleen, kun sen paikalle perustettiin linnoitus 1732. Kokandista tuli Kokandin kaanikunnan pääkaupunki 1740, joka oli myös tärkeä uskonnollinen keskus. Kaupungissa oli parhaimmillaan yli 300 moskeijaa. Venäjän keisarikunta valloitti kaupungin 1876. Sittemmin alue liitettiin Neuvostoliittoon, jossa se tuli kuulumaan Uzbekistanin neuvostotasavaltaan vuodesta 1924.

Talous
Kokand on lannoitteiden, koneiden, puuvillan ja kemikaalien valmistuksen keskuspaikka. Viime vuosikymmeninä kaupunkiin on ilmestynyt uusia asuinalueita, kauppoja, kahviloita ja muita yksityisen sektorin juttuja. Kokand on myös koulutuskeskus, sillä siellä sijaitsee 2 instituuttia, 9 lukiota, 40 peruskoulua ja 5 musiikkikoulua ja 20 kirjastoa.

Nähtävyyksiä

 Khudayar Khanin palatsi – rakennettu 1863–1873, yksi keski-aasian suurimmista palatseista.
 Amin Beg Madrassah – rakennettu 1813
 Khamza Museo – omistettu Kokandilaiselle Hamza Hakimzoda Niyoziylle (1889–1929) joka oli bolševikkipropagandisti ja runoilija.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kaupungin viralliset sivut 

Uzbekistanin kaupungit
Qarši

Qarši () on kaupunki Qashqadaryon alueella Uzbekistanin eteläosassa Keski-Aasiassa. Kaupungista on matkaa Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin 520 km ja Afganistanin rajalle 335 km. Vuonna 2006 kaupungin asukasluku oli 217 400.

Qarši on tärkeä maakaasun tuottaja. Šurtan kaasukenttä ja suuri jalostuslaitos sijaitsevat kaupungin luoteispuolella. Qarshissa on suuri muovitehdas Termoplast, jossa tehdään polyetyleenistä vesi- ja kaasuputkia.

Kaupungin ympäristössä viljellään puuvillaa, minkä mahdollisti 1970-luvulla aloitettu suuri kanavien rakennusprojekti, joiden avulla Amudarjan vettä on johdettu alueelle. Kaupungista on ollut rautatieyhteys vuodesta 1970 maan pääkaupunkiin Taškentiin ja Kazakstanin puolelle Almatyyn. Kaupunki on kuuluisa kudotuista matoistaan. Kaupungissa toimivat teatteri-instituutti sekä musiikki- ja draamateatterit.

Historia
Vaikka tiedot ovatkin vähäiset, on kaupunki ainakin 1000 vuotta vanha. Se on syntynyt vanhan Samarkandista Buharan kautta Afganistaniin ja Intiaan kulkevan kauppareitin varrelle. Kaupungin nimenä oli 1300-luvulle Nakhsab, jolloin paikalle rakennettiin turkkilainen linnoitus, joka nimettiin Qaršiksi. Kaupungista on käytetty myös nimeä Bek-Budi. Qarši oli Tšagatain kaanikunnan pääkaupunki. Sittemmin Qarši tuli kuulumaan Buharan kaanikuntaan, josta vuonna 1920 muodostettiin vuonna 1924 lakkautettu Buharan sosialistinen kansantasavalta. Qarši kuului tämän jälkeen Uzbekistanin neuvostotasavaltaan.

Lähteet

Aiheesta muualla

Uzbekistanin kaupungit
Namangan

Namangan on kaupunki Uzbekistanin itäosassa Kirgisian rajan lähellä Keski-Aasiassa Ferganan laakson pohjoispuolella. Kaupungista on 200 kilometriä maan pääkaupunkiin Taškentiin. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2014 arvion mukaa 475 700. Namangan on Namanganin alueen pääkaupunki.

Namanga on tärkeä öljyntuotanto ja –jalostuskeskus. Kaupungin pääteollisuudenala on kuitenkin karjataloustuotteiden jalostus. Pohjois-Ferganan kanava kulkee Namangan läpi, tuoden kaupunkiin vettä Syrdarjasta. 

Namangan perustettiin 1400-luvun lopulla ja siitä tuli kaupunki 1610. Kaupunki kuului 1700-luvulla Quqonin kaanikuntaan ja oli yksi alueen tärkeimmistä kaupungeista. Tuona aikana rakennettiin monia merkittäviä rakennuksia muun muassa Hodjmna-Kaban mausoleumi. Ferganan laakso liitettiin Venäjään 1876. Sittemmin alue liitettiin Neuvostoliittoon, jossa se kuului vuodesta 1924 lähtien Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Kaupunki kärsi pahoin maanjäristyksessä 1926. Vuodesta 1991 lähtien osa itsenäistä Uzbekistania.

Lähteet

Aiheesta muualla

Uzbekistanin kaupungit
Mojnaq

Mojnaq on kaupunki Karakalpakian pohjoisosassa Uzbekistanissa Keski-Aasiassa. Se oli aikoinaan Araljärven satamakaupunki, mutta Araljärven kutistumisen myötä se on jäänyt sisämaahan. Kalastus ja kalanjalostus työllistivät aikoinaan 30 000 henkeä. Kaupungissa on nykyään enää noin 13 500 asukasta.

Mojnaq oli virkeä kalastuskeskus ja Uzbekistanin ainoa satamakaupunki, jossa oli kymmeniä tuhansia asukkaita. Nykyään kaupunki sijaitsee noin 150 kilometrin päästä Araljärven rannasta. Kaupungin ympäristö on pahasti saastunut puuvillaviljelmillä käytetyillä myrkyillä. Myrkylliset hiekkamyrskyt nostattavat saastunutta entistä merenpohjaa ilmaan ja aiheuttavat jäljelle jääneille asukkaille sairauksia.

Mojnaqin ympäristössä on lukuisia ruosteisia neuvostoaikaisia kalastusaluksia, jotka ovat jääneet sijoilleen järven kuivumisen jälkeen. Kaupungin keskustassa sijaitsee yksihuoneinen museo, joka on omistettu Mojnaqin perinnölle.

Lähteet

Aiheesta muualla

Uzbekistanin kaupungit
Ympäristökatastrofit
Hiva

Hiva () on kaupunki Horezmin alueella Uzbekistanin länsiosassa Kara Kumin aavikon pohjoisreunalla Keski-Aasiassa lähellä Turkmenistanin rajaa. Kaupungissa on useita historiallisia rakennuksia kuten moskeijoita ja mausoleumi. Hiva oli entisen Horezmin valtakunnan pääkaupunki, josta tuli 1500-luvulla Hivan kaanikunta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Uzbekistanin kaupungit
Fergana

Fergana on Ferganan alueen pääkaupunki Uzbekistanin itäosassa Ferganan laaksossa Keski-Aasian alueella. Kaupungin asukasluku on noin 265 000 asukasta. Kaupunkilaisten tulolähteitä ovat muun muassa puuvilla, riisi, silkki ja  hedelmät. Vuosina 1910–1924 kaupunki oli nimeltään Skobelev kenraali Mihail Skobelevin mukaan nimettynä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Uzbekistanin kaupungit
Buhara

Buhara (, , , ) on Buharan alueen pääkaupunki Zeravšan-joen varrella Uzbekistanin eteläosassa Keski-Aasiassa.  Vuoden 1989 laskennassa siellä oli 223 934 asukasta, arvio vuodelle 2014 oli 272 500. Enemmistö asukkaista on tadžikkeja. Lisäksi kaupungissa on huomattava juutalaisvähemmistö.

Kaupungissa valmistetaan tekstiilejä ja mattoja sekä käsitellään astrahanin ja karakullampaiden nahkoja. Buharassa on monia merkittäviä rakennuksia, joista osa on peräisin 800-luvulta. Muun muassa useita moskeijoita, Arkin linnoitus (museona) ja Ismail Samanin mausoleumi. Buharan vanhakaupunki on Unescon maailmanperintökohde. Kaupungissa toimii kasvatustieteellinen ammattikorkeakoulu.

Buhara on perustettu ensimmäisellä vuosisadalla ja siitä kehittyi nopeasti tärkeä kauppa ja kulttuurikeskus. Arabit valloittivat sen 700-luvulla. Buharasta tuli tämän jälkeen myös tärkeä islamilaisuuden keskus. Kaupunki kuului Persian Samanid dynastian hallintaan 800- ja 900-luvuilla. Sittemmin sen valloitti karakanidit ja Tšingis-kaani ryösti sen 1219. Vuonna 1555 siitä tuli Buharan kaanikunnan pääkaupunki, jota hallitsivat välillä mongolit, välillä turkkilaiset ja välillä uzbekit. Venäjän keisarikunta valloitti Buharan 1866 ja teki siitä vasallivaltion. Venäjän vallankumouksen jälkeen vuonna 1920 emiiri Mohammed Alim Khan syöstiin vallasta ja kaupungista tuli Buharan kansantasavallan pääkaupunki. Buharan kansantasavalta lakkautettiin 1924, jonka jälkeen Buharan kaupunki tuli kuulumaan Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Vuodesta 1991 Buhara on ollut osa itsenäistä Uzbekistania.

Tunnettuja buharalaisia 
800-luvulla julkaistiin Muhammedin sunnaa koskeva perimätiedon kokoelma Sahih al-Bukhari , joka Koraanin jälkeen on islamin arvostetuin pyhä kirja. Sen kokoajana pidetään imaami Muhammad al-Bukharia (810–879), jonka kerrotaan olleen kotoisin Buharasta.

Avicenna (980 tai 990–1037) oli persialainen lääkäri, filosofi ja tiedemies, jota pidetään yhtenä Islamin kultakauden merkittävimmistä oppineista. Hän oli kotoisin kylästä Buharan lähellä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Uzbekistanin kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Uzbekistanissa
Andižan

Andižan tai Andijan (aiemmin myös Andijon tai Andidžon, uzbekiksi Andijon, ) on Andižanin alueen pääkaupunki Uzbekistanin itäosassa Keski-Aasiassa Kirgisian rajan lähellä Ferganan laakson kaakkoisosassa. Kaupungista on matkaa maan pääkaupunkiin Taškentiin 250 km. Kaupungin asukasluku on noin 403 900 (2014).

Andižan on tärkeä teollisuuskaupunki, jossa on öljyntuotantoa ja -jalostusta sekä sähkötekniikan- ja elintarviketeollisuutta.

Kaupungissa on vuonna 1989 avattu Baburin kirjallisuusmuseo, joka on nimetty Baburin mukaan. Babur syntyi kaupungissa 1483 ja perusti Mogulin valtakunnan Pohjois-Intiaan. Kaupungissa toimii myös kasvatustieteellinen ja lääketieteellinen oppilaitos. 

Andižan on ollut olemassa ainakin 800-luvulta. Kaupungin kautta kulki tärkeä kauppareitti Länsi-Kiinaan. Andižan oli 1500-luvulla Ferganan laakson pääkaupunki, ja se kuului 1700- ja 1800-luvuilla Kokandin kaanikuntaan. Venäjän joukot valloittivat Andižanin 1876. Ferganan laakson viimeinen kapina Venäjän valtaa vastaan puhkesi Andižanissa 1898. Suurin osa vanhasta kaupungista tuhoutui maanjäristyksessä 1902, ja yli 4 000 ihmistä kuoli.  Se kuului Venäjän vallankumouksen jälkeen Neuvostoliittoon, ja 1924 siitä tuli osa Uzbekistanin neuvostotasavaltaa.

Vuonna 2005 kaupungissa puhkesi hallituksenvastaisia levottomuuksia. Ne kärjistyivät, kun aseistautuneet joukot vapauttivat 23 oikeudenkäyntiä odottanutta liikemiestä. Sotilaat ampuivat väkijoukkoihin. Mahdollisesti satoja kuoli ja satoja pakeni ulkomaille.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Uzbekistanin kaupungit
Strukturalismi

Strukturalismi on useissa – varsinkin humanistisissa ja yhteiskunnallisissa – tieteissä vaikuttanut lähestymistapa, joka korostaa rakenteen merkitystä kokonaisuuden ymmärtämisessä. Strukturalismissa huomio kiinnitetään peruselementteihin, joista korkeamman tason kielellisten, sosiaalisten tai kulttuuristen rakenteiden voidaan ajatella muodostuvan. 1900-luvun strukturalismin lähtökohtana pidetään monesti sveitsiläisen kielitieteilijän Ferdinand de Saussuren postuumissa, vuonna 1916 ilmestyneessä kirjassaan Yleisen kielitieteen kurssi esittämiä ajatuksia. Esimerkiksi psykologiassa strukturalistit yrittävät hajottaa psyykkiset prosessit joihinkin peruselementteihin, jotka sitten muodostavat monimutkaisempia mentaalisia rakenteita. Aikanaan psykologeja innosti tähän fyysikkojen ja kemistien menestys, kun nämä pystyivät erittelemään molekyylien atomirakennetta. Strukturalismi on vaikuttanut voimakkaasti myös kulttuuriantropologiassa, jossa suuntausta edustaa muun muassa Claude Lévi-Strauss. 

Kirjallisuudentutkimuksessa strukturalismi on tekstin rakennetta korostava tutkimussuunta. Arkkitehtuurissa strukturalismi tarkoitti sitä, että tukirakenteita tai esimerkiksi ilmastointia ei yritetty peittää vaan jätettiin ulkoasuun luomaan ilmettä. Taloustieteessä strukturalismi oli valtavirran ulkopuolella ollut suuntaus, joka oli lähestymistavaltaan valtavirtaa selvästi vähemmän matemaattinen, historiallisempi ja sosiologisempi, poliittisesti radikaalimpi, ja enemmän yhteiskunnan rakenteisiin keskittyvä.

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

Kriittinen teoria
Kulttuurisosiologia
Mannermaisen filosofian suuntaukset
Psykologia
Seulonnan keskeiset artikkelit
Antero Laine

Antero Laine (s. 10. toukokuuta 1935 Kotkassa) on toimittaja ja ammattiyhdistysjohtaja. Hän oli myös journalistiliiton puheenjohtaja vuosina 1974 – 1992 ja hän on työskennellyt myös Hymyn päätoimittajana, toimittajana Yleisradiossa ja Eteenpäin-lehdessä sekä myös UPOn tiedotuspäällikkönä. 

Laine on ollut kansainvälisen lehtimieskomitean jäsen sekä pohjoismaisen toimittajajärjestön NJS:n puheenjohtaja 1974 – 1979 ja 1985 – 1987.

Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1935 syntyneet
Elävät henkilöt
Jan Hammer

Jan Hammer (s. 17. huhtikuuta 1948) on tšekkiläinen jazzpianisti, kosketinsoittaja ja säveltäjä. 

Hammer loikkasi Tšekkoslovakiasta Amerikkaan 1960-luvulla. Hammer pääsi mukaan John McLaughlinin perustamaan Mahavishnu Orchestran ensimmäiseen kokoonpanoon. Hammer soittaa yhtyeen kahdella ensimmäisellä albumilla, joita pidetään rock-vaikutteisen fuusiojazzin klassikoina: The Inner Mounting Flame (1971) ja Birds of Fire (1972).

Mahavishnun jälkeen Hammer soitti rumpali Billy Cobhamin tunnetuimmalla levyllä Spectrum (1973) ja muun muassa Niemenin albumilla Mourner's Rhapsody (1974). Hammer teki 1970-luvulla myös soololevyjä, jotka julkaistiin CD-painoksina vasta 2000-luvulla. Yksi Hammerin tavaramerkeistä 1970-luvulla oli Moog-syntetisaattorin soittaminen särkijän läpi ja ääntä liu'uttaen. Lopputulos kuulosti sähkökitaralta, esimerkkinä Mahavishnu Orchestran kappale ”Birds of Fire”.

1980-luvulla Hammer sävelsi uransa tunnetuimmat kappaleet, TV-sarja Miami Vicen tunnuskappaleen ja sarjassa käytetyn ”Crockett’s Themen”. Miami Vicen tunnusmusiikista tuli ensimmäinen listaykköseksi noussut TV-sarjan kappale.

Jazzhistorioitsija Joachim-Ernst Berendt mainitsi 1980-luvun alussa Hammerin yhtenä tärkeimmistä fuusiojazzpianisteista.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Viralliset kotisivut

Tšekkiläiset jazzmuusikot
Tšekkiläiset kosketinsoittajat
Fuusiojazz
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Joe Pesci

Joseph Frank "Joe" Pesci [peʃi] (s. 9. helmikuuta 1943 Newark, New Jersey) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä ja koomikko. Hänet tunnetaan parhaiten mafioson rooleistaan Martin Scorsesen elokuvissa Mafiaveljet (1990), Casino (1995) ja The Irishman (2019) sekä murtovaras Harryn roolista Chris Columbuksen perhekomedioissa Yksin kotona (1990) ja Yksin kotona 2 – Eksynyt New Yorkissa (1992).

Ura
Newarkissa New Jerseyssä syntynyt amerikanitalialainen Pesci työskenteli ennen näyttelijänuraansa parturina. Hän julkaisi 1960-luvulla myös musiikkialbumin nimeltä Little Joe Sure Can Sing taiteilijanimellä Joseph Richie. Yksi levyllä esiintyneistä soittajista oli Frank Vincent, joka sittemmin loi Pescin tavoin näyttelijänuran ja on esiintynyt tämän kanssa monissa samoissa elokuvissa. 

Pesci teki ensimmäiset elokuvaesiintymisensä 1960-luvulla ilmestyneissä elokuvissa Twistin hurmaa (avustajana) ja Out of It ja ensimmäisen isomman roolinsa hän sai vuonna 1976 ilmestyneestä elokuvasta Kuoleman rahastaja. Läpimurtonsa suuren yleisön tietoisuuteen hän teki vuonna 1980 Robert De Niron vastanäyttelijänä elokuvassa Kuin raivo härkä. Hän sai Joey La Mottan roolistaan ehdokkuuden sekä Golden Globen että Oscarin saajaksi kategoriassa paras miessivuosa. Vuonna 1991 hän sai parhaan miessivuosan Oscarin ja oli ehdolla Golden Globen saajaksi roolistaan Tommy DeVitona elokuvassa Mafiaveljet, jonka pääosassa esiintyi niin ikään De Niro. De Niro ja Pesci ovat esiintyneet yhteensä seitsemässä samassa elokuvassa. 

Edellä mainittujen elokuvien lisäksi Pesci tunnetaan myös muun muassa kolmesta Tappava ase -elokuvasta ja kahdesta Yksin kotona -elokuvasta. Hän on näytellyt myös monissa muissakin arvostetuissa elokuvissa kuten Once Upon a Time in America (1984), JFK – avoin tapaus (1991) ja Casino (1995).  

Vuonna 1999 Pesci ilmoitti vetäytyvänsä eläkkeelle näyttelemisestä, minkä jälkeen hän on kuitenkin epäsäännöllisesti esiintynyt muutamassa elokuvassa. Vuonna 2006 hän teki kahdeksan vuoden tauon jälkeen paluun elokuvassa The Good Shepherd, jonka ohjasi Robert De Niro. 2010-luvulla hän esiintyi pienissä rooleissa elokuvissa Love Ranch (2010) ja A Warrior's Tail (2015) ja teki myös roolisuorituksen Martin Scorsesen elokuvassa The Irishman (2019), josta hän sai Oscar-palkinnon ehdokkuuden ja Bafta-palkinnon.

Yksityiselämä 
Pesci asuu nykyään Lavalettessa New Jerseyssä. Hän oli naimisissa vuosina 1988–1992 Claudia Harron kanssa, jonka kanssa hänellä on yksi yhteinen lapsi.

Valikoitu filmografia 

 Kuin raivo härkä (1980)
 Tappava ase 2 (1989)
 Mafiaveljet (1990)
 Yksin kotona (1990)
 Tappava ase 3 (1992)
 Yksin kotona 2 – Eksynyt New Yorkissa (1992)
 Casino (1995)
 Tappava ase 4 (1998)
 The Irishman (2019)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Yhdysvaltalaiset koomikot
Oscar-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
Amerikanitalialaiset
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jollas

Jollas () on Helsingin 49. kaupunginosaan eli Laajasaloon kuuluva noin 3 000 asukkaan merellinen osa-alue Kaakkois-Helsingissä.

Jollaksen historia alkaa Jollaksen kartanosta vuodelta 1798. Nykyinen kartanon päärakennus on vuodelta 1919 ja on Robert Tikkasen piirtämä. Kartanopuistossa kasvaa vanhoja saarnia, vaahteroita ja lehtikuusia. Veikko Leisténin suunnittelema Jollaksen kappeli purettiin vuonna 2005. Se oli rakennettu vuonna 1962.

Jollas oli pitkään väljää omakotialuetta vanhoine puuhuviloineen, mutta 1980-luvulta alkaen on alueelle rakennettu tiiviimmin.

Luonto 

Jollaksen luonto edustaa eteläsuomalaista sisäsaaristovyöhykettä kallio- ja hiekkarantoineen, kuivine kallioineen ja rehevine notkoineen. Tonttuvuorella on jääkauden jälkiä: kaksoishiidenkirnu ja siirtolohkare. Toinen hiidenkirnu on Furuvikin rannassa. Furuvikin lähellä on myös pieni kahden hehtaarin laajuinen luonnonsuojelualue nimeltä Jollaksen räme.

Liikenne ja palvelut 
Jollakseen pääsee Herttoniemen metroasemalta busseilla 85 ja 85B. Öisin ajaa bussi 85N Rautatientorilta. Jollaksen päätepysäkki sijaitsee Puuskaniementien itäisessä päässä. Bussilla on aamuyölähtöjä viikonloppuisin. Lisäksi Jollakseen kulkee lähibussi 802 maanantaista perjantaihin klo 7.45–16.30 ja sillä on kahdeksan vuoroa päivässä kumpaankin suuntaan.

Jollaksentie 89:ssä on vuonna 2018 avattu hotelli nimeltä Jollas89. Se sijaitsee S-ryhmän koulutuskeskuksen Jollas-instituutin entisissä tiloissa. Jollas-instituutti muutti Vallilaan vuonna 2016.

Jollaksessa sijaitsevat Poikkilaakson alakoulu ja Snellman-korkeakoulu.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Google Maps: Jollas satelliitista

Laajasalo
Seulonnan keskeiset artikkelit
Helsingin osa-alueet
Kivikko

Kivikko () on Mellunkylän kaupunginosan osa-alue Itä-Helsingissä, Kehä In kupeessa. Kontulan ja Kurkimäen länsipuolella sijaitsevalla alueella asuu noin 5 000 asukasta.

Kivikon asuinalue on 2,5 kilometriä pitkä ja 300 metriä leveä asuintalojen vyöhyke. Kivikkoa on rakennettu Kontulan ja Kurkimäen jatkeeksi vuodesta 1992 lähtien. Alueen palvelut on sijoitettu paljolti vanhan ja uuden kaupunkirakenteen saumaan. Kivikon etelä- ja itäosaa hallitsevat enimmäkseen kerrostalot, kun taas pohjoisempana on rivi- ja omakotitaloja.

Kivikossa asuu etenkin lapsiperheitä. Alueella on myös opiskelija-asuntoja. Ulkomaalaistaustaisia oli 34,2 prosenttia asukkaista vuoden 2018 lopussa; prosenttiluku on Helsingin suurimpia. Pienalueista eniten vieraskielisiä asuu Kivikossa, jossa joka kolmas asukas puhuu muuta kuin kotimaisia kieliä äidinkielenään. Kivikko on kuitenkin hiljaisempaa ja pientalovaltaisempaa kuin viereinen Kontula.

Alueella toimi ennen ampumarata (tunnettiin nimellä Malmin Ampumarata). Lahdenväylän (Lahden moottoritien) ja rakenteilla olevan Kivikon liikuntapuiston väliin rakennetaan työpaikka-alue.

Kivikko on nimetty alueella sijainneen, asiakirjoissa jo 1700-luvun alussa mainitun Stensbölen tilan mukaan. Alue kuului alun perin Helsingin maalaiskuntaan ja liitettiin Helsinkiin suuressa alueliitoksessa vuoden 1946 alussa.

Palveluja

Kivikossa sijaitsee muun muassa K-Market, pizzeria ja useita päiväkoteja. Lisäksi siellä on Keinutien ala-asteeseen kuuluva Nallin sivukoulu, Kivikon liikuntapuisto, jossa on hiihtohalli, sekä Kivikon palvelukeskus Kivitasku, jossa on Kivikon terveysasema ja nuorisotalo.

Liikenneyhteyksiä Kivikkoon 
 Busseja kulkee esim. 
  Kontulan metroasemalle (94A, 94B) 
 Vuosaaren metroasemalle
 Mellunmäkeen
 Malmille

Lähteet
 Helsinki alueittain (2005). Mellunkylän peruspiirin  tietoja. Kaupungin vuosittain julkaisema yhteenveto pdf-dokumenttina.
 Ilonen, Arvi: Helsinki, Espoo, Kauniainen, Vantaa - Arkkitehtuuriopas. Otava Helsinki 2000. 255 sivua. ISBN 9511167006. Kivikon rakennuskantaa käsitellään sivulla 172.
 http://www.helsinginuutiset.fi/artikkeli/81521-alueiden-eriytyminen-voimistuu-joissain-kortteleissa-jo-yli-puolet-vieraskielisia

Viitteet

Aiheesta muualla

Kivikko-seura
Kontula.net Kontulan seudun verkkosivusto 

Mellunkylä
Seulonnan keskeiset artikkelit
Helsingin osa-alueet
Mancala

Mancala on yksi maailman vanhimmista lautapeleistä ja etenkin Afrikan ja Aasian maissa suosittu lautapelityyppi, joka perustuu pikkukivien tai vastaavien pelimerkkien "kylvämiseen" pelilaudalla oleviin koloihin. Parhaiten länsimaissa tunnettuja ryhmän pelejä ovat oware, kalaha, omweso ja bao. Mancala-peleillä on monissa maissa samankaltainen asema kuin shakilla on länsimaissa, ja esimerkiksi omweso on Ugandan kansallispeli.

Suomessa on myyty Kolokolo-nimistä peliä, johon kuuluu mancala-pelien pelaamiseen soveltuva pelilauta ja pelimerkkejä. Pelin nimi on kuitenkin suomalaisten markkinoijien keksimä eikä vastaa afrikkalaisten tai aasialaisten pelien nimiä.

Pelaaminen 

Tyypillinen mancala on kaksinpeli, jossa pelilauta on jaettu kahtia: kummallakin pelaajalla on esimerkiksi kuusi koloa ja varastokolo eli mancala. Ennen pelin alkua kolot varastoa lukuun ottamatta täytetään pelimerkeillä, esimerkiksi kolme tai neljä kiveä kuhunkin koloon. Pelin siirto muodostuu yleensä siitä, että pelaaja poimii jostain oman puolensa kolosta kaikki pelimerkit ja "kylvää" ne yksitellen seuraaviin koloihin, tavallisesti pelilautaa vastapäivään kiertäen. Jos viimeinen jyvä sattuu ennestään oman puolen tyhjään koloon, pelaaja saa "kaapattua" vastapäätä olevasta toisen pelaajan kolosta kaikki pelimerkit omaan mancalaansa. Yksinkertaisimmissa peleissä voittaja on se, joka saa suuremman varaston.

Monet mancala-pelit ovat säännöiltään huomattavastikin tätä monimutkaisempia. Vaativimmissa mancala-peleissä pelitilanteiden monipuolisuus ja haastavuus voi vastata jopa shakin tai go:n kaltaisten pelien tasoa.

Nimistön ongelmista

Mancala-pelien tutkimukseen on tuonut ongelmia se, että pelien samoista versioista käytetään eri kulttuureissa eri nimityksiä. Itse asiassa nimi Mancala viittaa yhteen arabialaiseen versioon peleistä. Se ei ole sopiva pelien yleisnimeksi, vaikka sitä siinä tehtävässä käytetäänkin. Muutamat pelitutkijat suosittelevat peliperheen yleisnimeksi pelitekniikkaan liittyviä termejä "Count and Capture" eli "Laske ja ryöstä" tai Sowing games eli Kylvöpelit. Peli oli pelattavissa joissain Nokian puhelinmalleissa nimellä "Bantumi".

Aiheesta muualla 

Kalaha-pelin säännöt 
Mancala Snails - selaimessa toimiva Java-mancala
Kansainvälinen Oware-yhdistys
Englanninkielinen Mancalawiki Mancalaworld

Seulonnan keskeiset artikkelit
Viikinmäki

Viikinmäki () on asuinalue Koillis-Helsingin Viikissä, Pihlajiston vieressä. Sitä rajaavat Lahdentie, Vantaanjoki ja Herttoniemen teollisuusrata. Hallinnollisesti Viikinmäki lasketaan kaupunginosajaossa Viikin osa-alueeksi ja piirijaossa Latokartanon peruspiirin osa-alueeksi, vaikka se onkin toisella puolella moottoritietä kuin muu Viikki.

Viikinmäessä asuu 2 900 ihmistä (31.12.2020). Länsiosan asuntorakentaminen on vielä kesken. Valmiiseen Viikinmäkeen tulee 2020-luvulla noin 3 700 asukasta. Siellä on omistus-, vuokra-, hitas- ja asumisoikeusasuntoja.

Päiväkodin, starttiluokan, ala-asteen luokat 1–4 sekä kerhotiloja asukkaille tarjoava Viikinmäen korttelitalo valmistui lokakuussa 2014. Viikinmäen koillisosassa toimii jo päiväkoti Vikkeri. Muut palvelut hoidetaan muualla Viikissä ja Pihlajistossa.

Viikinmäellä sijaitsi ampumarata vuoteen 2005 asti. Maa-aineksen puhtautta seurataan tarkasti rakentamisen yhteydessä, mikä seikka on vaikuttanut asuinalueen valmistumisen aikatauluun.

Viikinmäessä sijaitsee myös maanalainen vuonna 1994 valmistunut jätevedenpuhdistamo. Puhdistamo käsittelee teollisuuden ja 800 000 ihmisen jätevedet Helsingin ja seitsemän naapurikunnan alueilta. Puhdistetut jätevedet johdetaan 16 kilometriä pitkää purkutunnelia pitkin avomerelle.

Historia

Viikinmäen alueella Kuninkaankartanonsaarella sijaitsi 1550-luvulta venäläisten hävitykseen vuonna 1571 asti Viikin kuninkaankartano.

Joukkoliikenne
Viikinmäen läpi Harjannetietä kulkee Rautatientorilta Malmille menevä bussilinja 71 sekä linja 506 Latokartanon suuntaan. Myöhäisilta- ja yöaikaan bussilinja 77N Malmin kautta Jakomäkeen. Lisäksi pienkalustolinja 701 kulkee Viikistä Malmin suuntaan Viikinmäen Hernepellontietä. Myös runkolinja 550 kulkee Viikinmäen kautta.

Lähteet
Helsinki alueittain (2005). Latokartanon peruspiiri. (pdf)

Viitteet

Aiheesta muualla 

Viikki
Helsingin osa-alueet
Vesala (Helsinki)

Vesala () on Mellunkylään kuuluva noin 7 000 asukkaan osa-alue itäisessä Helsingissä, Kontulan kupeessa. Alueen asuntokanta sisältää lähinnä pohjoisessa ja lännessä pientaloja 1950-luvulta, ja etelässä kerrostaloja 1980-luvulta. Alueen pientaloaluetta on viime vuosina täydennysrakennettu 1990-luvulta alkaen.

Vesalaa palvelevat Kontulan ja Mellunmäen metroasemat sekä useat Helsingin sisäiset bussilinjat.

Vesalassa on palveluista muun muassa päiväkoteja, nuorisotalo ja ravintoloita.

Kuvia

Lähteet 
 Helsinki alueittain (2005). Mellunkylän peruspiiri - tilastoja ja perustietoa (pdf)

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Kontulan alueportaali
 Lähiöprojekti - Kontula-Vesala-Kivikko 

Mellunkylä
Helsingin osa-alueet
AFC Ajax

Amsterdamsche Football Club Ajax (AFC Ajax) on alankomaalainen jalkapalloseura. Se on PSV Eindhovenin ja Feyenoordin ohella yksi maan mahtiseuroista. Erityisen tunnettu Ajax on juniorityöstään, jonka avulla se on luonut monia todellisia huippupelaajia.

Ajax on voittanut Mestarien liigan (mukaan lukien Euroopan cupin) neljä kertaa. 1970-luvun alussa joukkue voitti sen peräti kolme kertaa peräkkäin. Yksi tuon joukkueen kantavista voimista oli Johan Cruijff. Toinen suuri joukkue seuralla oli 1990-luvun puolivälissä. Se voittikin Mestarien liigan vuonna 1995. Tuolloin Alankomaiden maajoukkueen tärkeimmät pelaajat pelasivat kaikki Ajaxissa.

Ajaxin nykyinen logo on järjestyksessään neljäs. Se koostuu 11 viivasta, jotka symboloivat avauskokoonpanon pelaajia.

Akatemia 
Ajaxin menestyksen takana on sen junioriakatemia. Akatemialla on oma harjoituskeskus teko- ja nurmikenttineen sekä testikeskus. Akatemiassa on 50 ammattivalmentajaa ja 180 pelaajaa. 85 prosenttia akatemian pelaajista saa jalkapallosta itselleen ammatin.

Saavutukset 
 Eredivisien-mestaruus: (36) 1918, 1919, 1931, 1932, 1934, 1937, 1939, 1947, 1957, 1960, 1966, 1967, 1968, 1970, 1972, 1973, 1977, 1979, 1980, 1982, 1983, 1985, 1990, 1994, 1995, 1996, 1998, 2002, 2004, 2011, 2012, 2013, 2014, 2019, 2021, 2022
 Alankomaiden cupin voitto: (20) 1917, 1943, 1961, 1967, 1970, 1971, 1972, 1979, 1983, 1986, 1987, 1993, 1998, 1999, 2002, 2006, 2007, 2010, 2019, 2021
 Alankomaiden supercupin voitto: (9) 1993, 1994, 1995, 2002, 2005, 2006, 2007, 2013, 2019
 Euroopan cupin ja Mestarien liigan voitto: (4) 1971, 1972, 1973, 1995
 UEFA Cupin voitto: (1) 1992
 Cup-voittajien cupin voitto: (1) 1987
 UEFA Super Cupin voitto: (3) 1972, 1973, 1995
 Intercontinental Cupin voitto: (2) 1972, 1995

Joukkue 
Päivitetty 30. tammikuuta 2022.

Entisiä pelaajia

Valmentajat

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Joukkueen viralliset sivut
 FinalScoreForums / Eredivisie  (English)
 Ajax-esittely Urheiluviikosta 

Ajax, AFC
Amsterdamin urheilu
Vuonna 1900 perustetut urheiluseurat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pariisin katakombit

Pariisin katakombit () on Pariisissa sijaitseva laaja maanalainen huoneiden ja käytävien verkosto, jota on käytetty hautapaikkana.

Historia 

Alkujaan kalkkikivilouhoksina syntyneitä luolia alettiin käyttää hautoina 1700-luvulla, kun eräät Pariisin hautausmaat olivat muuttuneet terveysriskiksi. Silloin maanpäällisistä haudoista alettiin siirtää luita maanalaisiin käytäviin, joita samalla vahvistettiin uudella kiviaineksella. Luiden siirtäminen jatkui vuoteen 1814.

Katakombien seinät ovat täynnä piirroksia, joista vanhimmat ovat peräisin 1700-luvulta. 1800-luvulla käytävissä jopa asui ihmisiä. Victor Hugo on käyttänyt Pariisin katakombien tuntemustaan romaanissaan Kurjat. Toisen maailmansodan aikana katakombeja käyttivät vastarintaliikkeen jäsenet, ja maan alla 6. kaupunginosassa () sijaitsi myös saksalaisten bunkkeri.

Maanalaiset tunnelit ja kammiot ovat jo pitkään aiheuttaneet turvallisuusongelmia. Toisinaan käytäviä romahtaa, mikä aiheuttaa usein vahinkoa rakennuksille. Tämän estämiseksi hallitus perusti jo vuonna 1777 IGC:n (Inspection générale des Carrières) valvomaan jo olemassa olevia käytäviä ja estämään uusien kaivamisen. Valvonta ja tunnelien lujittaminen ovat jatkuneet tähän päivään saakka.

Katakombit nykyään 

Nykyään katakombit ovat turistikohde, jossa vierailija voi nauttia aavemaisesta retkestä pimeissä käytävissä miljoonien pariisilaisten jäännöksien lomitse. Vainajat on merkitty hautausvuoden mukaan. Sisäänkäynti opastetuille kierroksille on Denfert-Rochereaulla. Kierroksen pituus on noin 1,7 km ja se kestää vajaan tunnin. Turvallisuussyistä katakombeihin otetaan vain 200 henkilöä kerrallaan. Kierroksilla ei ole opastusta, mutta tärkeimmissä kohteissa on esittelytaulut myös englanniksi. 

Yleisölle avoinna olevat osat ovat vain pieni osa Pariisin alla kulkevista käytävistä. Yhteensä tunneleita on yli 300 kilometriä. Katakombeihin pääsee kuitenkin joistakin kohdin myös Pariisin viemäri- ja metroverkoston kautta. Myös räjähteitä tiedetään käytetyn, ja katakombit houkuttelevatkin huumekauppiaita, erikoisuudentavoittelijoita ja salaisten kokouksien pitäjiä. Innokkaimmat käytävien ystävät kutsuvat itseään katafiileiksi (cataphiles) ja saattavat viettää maan alla päiväkausia. Syyskuussa 2004 katakombeista löydettiin sinne piilotettu salainen elokuvateatteri. Katakombeissa käyminen on kuitenkin ollut laitonta jo vuodesta 1955 lähtien. Määräyksen rikkojia odottaa sadan euron sakko, ja katakombeissa seikkailevia vahtii erityinen tunnelipoliisi. Jotkut vaarallisimmista osuuksista on kokonaan suljettu. Valokuvatessa katakombeissa salamavalon käyttö on kielletty.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Official website   
Underground Paris – a virtual tour 
Urbanadventure – videoita ja kuvia 
Comperes exploration: catacombes exploration  

Katakombit
Katakombit
Katakombit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Sweet 75

Sweet 75 oli yhdysvaltalainen rock-yhtye. Yhtyeen perusti grunge-yhtye Nirvanan entinen basisti Krist Novoselic Nirvanan hajoamisen jälkeen vuonna 1995. Yhtye lopetti toimintansa vuonna 2000.

Historia
Sweet 75 sai alkunsa Novoselicin syntymäpäiväjuhlilla, missä hän tapasi laulaja Yva Las Vegasin joka oli hankittu juhliin esiintyjäksi. Las Vegasin laulua kuultuaan Novoselic suunnitteli aluksi tuottavansa Las Vegasille levyn, mutta paremmin tutustuttuaan kaksikko päättikin perustaa yhtyeen. Yhtyeessä Yva Las Vegas soitti laulamisen lisäksi bassoa. Novoselic soitti kitaraa, ja rumpalina toimi aluksi Bill Rieflin ja myöhemmin Adam Wade. Yhtyeen ensimmäinen kappale oli nimeltään Oral Health. Vuonna 1995 yhtye äänitti ensimmäisen levynsä, mutta sen julkaiseminen kesti erinäisistä viivytyksistä johtuen melkein kaksi vuotta. Tämä vähensi suuresti yleisön mielenkiintoa yhtyettä kohtaan.

Vuonna 1997 DGC Records viimein julkaisi yhtyeen debyyttilevyn Sweet 75. Levyltä julkaistiin myös yksi single Lay Me Down. Levy menestyi kaupallisesti huonosti, johtuen osittain siitä että levyn julkaisua viivyteltiin ja näin suuren yleisön mielenkiinto yhtyettä kohtaan väheni huomattavasti. Myös levyarvostelijat ja kriitikot antoivat levylle melko huonoja arvosteluita.

Yhtyeen heikosta menestyksestä johtuen Novoselic laittoi Sweet 75:n tauolle, ja liittyi No WTO Comboon yhdessä mm. Kim Thayilin kanssa.

Vuonna 2000 Novoselic ja Las Vegas palasivat yhteen jatkaakseen Sweet 75:n toimintaa. He tekivätkin muutamia kappaleita yhdessä, mutta päättivät kuitenkin lopulta erota vedoten musiikillisiin erimielisyyksiin.

Jäsenet

Krist Novoselic, kitara
Yva Las Vegas, basso ja laulu
Adam Wade, rummut
Bill Rieflin, rummut levyllä Sweet 75

Diskografia

Studiolevyt

Sweet 75 (1997)
Fetch
Lay Me Down
Bite My Hand
Red Dress
La Vida
Six Years
Take Another Stab
Poor Kitty
Ode To Dolly
Dogs
Cantos De Pilon
Nothing
Japan Trees
Oral Health

Kokonaispituus 49:26.

Singlet

Lay Me Down
Lay Me Down
La Vida
Soap Zone

Katso myös
Nirvana
Eyes Adrift

Lähteet

Yhdysvaltalaiset rockyhtyeet
Pepino

Pepino (Solanum muricatum) on kotoisin Perusta. Se on ainavihanta, noin metrin mittainen pensas.

Pepino on espanjaa ja tarkoittaa ”kurkkua”. Hedelmä muistuttaa suuresti melonia, vaikka se kuuluu samaan sukuun tomaatin ja perunan (Solanum tuberosum) kanssa. Pepino kasvaa Andien rinteiden välisissä laaksoissa 1,7-2,5 km korkeuksissa. Kerätään 30-90 cm korkeasta pensaasta. Kukat valkoisia, purppuranpilkullisia, purppuraisia ja syvän sinisiä. Hedelmä on pyöreä tai munanmuotoinen. Ohut kuori kermanvärinen, jossa lilanvärisiä raitoja. Hedelmäliha keltaista, mehukasta ja pehmeää. Maku päärynän ja melonin sekoitus, makea ja hapoton.

Huonekasvina 
Pepino voidaan kasvattaa Suomessa huonekasviksi. Kaupasta ostetut hedelmät ovat usein niin pitkälle jalostettuja, että niistä puuttuvat siemenet. Jos onnistuu saamaan siemeniä käsiinsä, kylvetään tuoreet siemenet maalis-huhtikuussa kylvömultaan mutta ei kovin syvälle. Kosteudesta on hyvä pitää huolta peittelemällä ruukku muovipussilla. Kylvös sijoitetaan valoisaan ja lämpimään paikkaan.

4-8 cm korkuiset taimet siirretään omiin ruukkuihinsa huonekasvimultaan, johon on sekoitettu kevytsoraa tai hiekkaa. Latvaversoa typistetään koko kasvukauden ajan. Pintamultaan sekoitetaan lannoitetta, kuten lehmänlantaa, tai kastellaan eläinperäisillä nestemäisillä kasvilannoitteilla. Pepino kasvaa kesällä isoksi kasvihuoneessa ja kukkii upeasti mutta viihtyy myös ikkunalaudalla. Se voidaan myös sijoittaa erittäin suojaisaan kasvimaahan. Saattaa tuottaa hedelmää jo ensimmäisenä vuonna.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Puutarha.net: Pepino (Solanum muricatum)
ITIS: Solanum muricatum 

Hedelmät
Koisot
Balkanabat

Balkanabat (entinen Nebitdag, myös Nebit-Dag) on Balkanin maakunnan pääkaupunki Turkmenistanin länsiosassa Keski-Aasiassa. Sen asukasluku oli vuonna 2004 arviolta 139 000.

Maantiede

Balkanabat sijaitsee Turkmenistanin länsiosassa Türkmenbaşyn ja Ašgabatin välillä noin 400 kilometriä Ašgabatista luoteeseen. Kaupungin pohjoispuolella sijaitsevat Uly Balkan -vuoret.

Historia
Nykyisen Balkanabatin paikalla oli vielä 1800-luvulla vain pieni rautatieasema. Paikasta kasvoi merkittävä rautatieliikenteen solmukohta Neuvostoliiton kaudella. 1930-luvulla sen lähistöltä löydettiin myös suuret esiintymät maaöljyä. Kaupungin vanha nimi Nebitdag tarkoittaakin öljyvuorta. Oman kaupungin asemansa Balkanabat sai vuonna 1946. 1980- ja 1990-luvuilla kaupunki kärsi huomattavasti taloudellisesta ahdingosta. Monet paikalliset ja etenkin koulutetut työläiset muuttivat muille paikkakunnille. 1990-luvun puoliväliltä lähtien valtio alkoi tehdä kuitenkin suuria investointeja esimerkiksi kaupungin infrastruktuuriin ja öljylaitoksiin.

Väestö
Balkanabatin asukasluku oli vuonna 2004 arviolta 139 000. Vuonna 1985 vastaava arvio oli noin 81 000. Kaupungin asukkaat ovat pääasiassa etnisiä turkmeeneja, venäläisiä ja kazakkeja.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Turkmenistanin kaupungit
Konrad Zuse

Konrad Zuse (22. kesäkuuta 1910 Berliini – 18. joulukuuta 1995 Hünfeld) oli saksalainen insinööri ja tietokonealan pioneeri. Vuosien 1936–1945 välillä hän rakensi useita tietokoneita sähkömagneettisista releistä. Hänen tietokoneensa Z4 oli vuonna 1950 maailman ensimmäinen kaupallisesti myyty tietokone ja myyntihetkellään myös manner-Euroopan ainoa toimiva tietokone. Zuse myi Z4:n ETH Zürich:lle, joka mahdollisti Zuse KG -yrityksen perustamisen.

Hänen maailman ensimmäisiin tietokoneisiin kuuluva automaattinen Z3-laskukoneensa valmistui vuonna 1941. Vuonna 1945 sota oli tuhonnut kaikki hänen edelliset mallinsa Z4-konetta lukuun ottamatta, jonka hän siirsi turvaan Baijeriin Hintersteinin kylään.

Zuse suunnitteli myös vuodesta 1943 alkaen väitöskirjaansa varten Plankalkülin, yhden ensimmäisistä korkean tason ohjelmointikielistä. Kielen kuvaus julkaistiin kuitenkin vasta 1972, eikä sitä toteutettu hänen elinaikanaan oikeassa tietokoneessa, joten sen historiallinen merkitys jäi vähäiseksi.

1960-luvun loppupuolella Konrad Zuse julkaisi kirjan Rechnender Raum (”laskeva avaruus”, englanninkielinen käännös Calculating Space), jossa esitetään ensimmäistä kertaa idea, että maailmankaikkeus on valtavan tietokoneen laskema malli samaan tapaan kuin soluautomaatit. Näin Zuse loi perustan myöhemmin digitaalifysiikaksi kutsutulle teoreettisen fysiikan haaralle.

Vuonna 1964 Zuse sai Werner-von-Siemens-Ring-palkinnon Z3-tietokoneestaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ensimmäinen tietokone 75 vuotta – Zusen Z sai alkunsa keittiössä - yle.fi
 Tietokonepioneeri Konrad Zuse kehitti ensimmäisen täysin digitaalisesti ohjelmoitavan tietokoneen 1941 – 2 000 relettä saatiin vanhoista puhelimista, Tekniikan Historia 3/2017, Tekniikka & talous 2.9.2018

Tietotekniikan kehittäjät
Saksalaiset insinöörit
Vuonna 1910 syntyneet
Vuonna 1995 kuolleet
Columbian yliopisto

Columbian yliopisto () on New Yorkissa sijaitseva yksityinen yliopisto. Se perustettiin vuonna 1754 Ison-Britannian kuninkaan Yrjö II:n myöntämällä erioikeudella, alkuun nimellä King's College. Yliopisto on New Yorkin osavaltion vanhin korkeakoulu ja koko Yhdysvaltojen viidenneksi vanhin. Columbia kuuluu itärannikon kahdeksan yksityisen huippukorkeakoulun verkostoon Ivy Leagueen, ja se sijoittuu säännöllisesti kärkitiloille maailman yliopistorankingeissa.

Suurin osa yliopiston rakennuksista sijaitsee Manhattanilla. Yliopisto työllistää yli 3 000 ihmistä, ja yliopiston kirjoilla on noin 22 000 opiskelijaa. Opiskelijoista noin kolmannes suorittaa alempaa korkeakoulututkintoa ja kaksi kolmannesta tätä ylemmätasoisia opintoja. Kansainvälisiä opiskelijoita on noin neljännes kaikista opiskelijoista.

Yliopiston tunnetuimpiin tiedekuntiin kuuluvat muun muassa lääketieteellinen, kauppatieteellinen, oikeustieteellinen ja kasvatustieteellinen. Yliopiston kirjastossa on yli yhdeksän miljoonaa kirjaa. Yliopiston sisäänpääsyprosentti on noin 10 prosenttia.

Yliopistossa on opiskellut tai opettanut 81 Nobel-palkinnon voittajaa, joista 39 on valmistunut Columbiasta.

Maailman viidensadan huippuyliopiston Shanghai-yliopistovertailussa Columbian yliopisto sai vuonna 2014 sijaluvun 8. Se luokiteltiin seitsemänneksi parhaaksi yhdysvaltalaiseksi yliopistoksi.

Yliopisto julkaisee Yhdysvaltain toiseksi vanhinta opiskelijalehteä, Columbia Daily Spectatoria.

Columbian yliopistossa on opiskellut monia julkisuuden henkilöitä, esimerkiksi Paul Robeson, Allen Ginsberg, Laurie Anderson, Theodore Roosevelt, Franklin D. Roosevelt, Boutros Boutros-Ghali, Madeleine Albright, Lou Gehrig, Ruth Bader Ginsburg, Monica Lewinsky, Lionel Trilling, Manuel Rivera-Ortiz ja Benjamin Spock. Suomalaisia Columbian yliopistossa opiskelleita ovat ainakin Aatos Erkko, arkkitehti Teemu Kurkela, Marko Ahtisaari, Michael Quarshie ja Kimmo Sasi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Columbia University

New Yorkin yliopistot ja korkeakoulut
Manhattanin koulutus
Upper Manhattan
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kuollutmeri

Kuollutmeri ( tai Bahru Luta ’Lootin meri’, , ’suolameri’) on Jordanian ja Israelin rajalla sijaitseva järvi. Sen pinta on 408 metriä Välimeren pinnan alapuolella ja on maan pinnan matalin paikka. Sen pituus on noin 76 kilometriä ja leveys 14–16 kilometriä, pinta-ala 1 049 neliökilometriä ja syvyys pohjoisosassa jopa 400 metriä. Kuollutmeri saa vetensä valtaosin Jordanvirrasta. Kuolleellamerellä ei ole laskujokea, vaan vesi poistuu siitä vain haihtumalla. Alueen ilmasto on kuiva ja vähäsateinen.

Suolapitoisuus 

Kuollutmeri koostuu kahdesta altaasta. Niihin valuva vesi haihtuu Jordaninlaakson voimakkaassa auringon paahteessa jättäen jälkeensä suola- ja mineraalikerrostumia. Kuolleenmeren suola- ja mineraalipitoisuus on korkeimmillaan 33 prosenttia. Tämä johtuu jokien kuljettamasta eroosion irrottamasta aineksesta, jossa on myös suola-aineita. Järven vesi on niin suolapitoista, että se kannattelee uimaria pinnalla. Sillä uskotaan olevan myös terveydelle myönteisiä vaikutuksia. Näistä syistä järvi on hyvin suosittu matkailukohde. Korkean suolapitoisuuden vuoksi järvessä ei ole muutamia harvalukuisia bakteerilajeja lukuun ottamatta mitään elävää. Kuolleenmeren suola sisältää erityisen paljon kivennäisaineita, joista tärkeimpiä ovat magnesium (yli 30 %), kalsium, kalium, natrium ja sinkki. Rannalla on teollisuutta, joka erottaa vedestä ruokasuolaa, kaliumia, magnesiumia ja bromia.

Synty 
Mioseenikaudella Arabian laatta törmäsi Euraasian laattaan, mikä aiheutti Kuolleenmeren hautavajoaman syntymisen. Sitä ennen Välimeri oli ulottunut alueelle asti. Syntynyt Kuollutmeri oli tuolloin suurin piirtein nykyisen kokoinen, mutta pleistoseenikaudella sen pinta nousi 200 metriä korkeammalle. Järvi ulottui pohjoisessa Hulanlaaksoon saakka ja etelässäkin noin 65 kilometriä nykyistä eteläreunaa etelämmäksi.

Kuolleeseenmereen 2,5 miljoonaa vuotta sitten alkanut runsas virtaus keräsi pohjalle paksun sedimenttikerroksen. Viimeisten 10 000 vuoden ajan haihtuminen on ollut sadantaa runsaampaa, minkä takia järvi on kutistunut nykyiseen muotoonsa. Samalla järveä ympäröivän laakson sedimenttikerros on paljastunut veden alta.

Nykytila 

Alueen kasvaneen vedenkulutuksen takia Jordanvirran tuoma vesimäärä on vähentynyt jatkuvasti, ja Kuollutmeri on supistunut vuosi vuodelta uhkaavasti. Tilanteen korjaamiseksi on suunniteltu Punaisestamerestä johdettua tunnelia, joka toisi Kuolleeseenmereen vuosittain 283 miljoonaa kuutiometriä vettä.

Katso myös 
 Kuolleen meren kääröt
 Sodoma ja Gomorra
 Merivesi

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suolajärvet
Israelin järvet
Jordanian järvet
Palestiinan järvet
Raamatun paikat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Syvängöt
Leo X

Paavi Leo X, oikealta nimeltään Giovanni di Lorenzo de’ Medici (11. joulukuuta 1475 Firenze, Firenzen tasavalta – 1. joulukuuta 1521, Rooma, Kirkkovaltio), oli paavina 11. maaliskuuta 1513 – 1. joulukuuta 1521. Leo X oli todellinen renessanssiruhtinas, nautinnonhaluinen ja laajasti sivistynyt. Hän yritti turhaan vastustaa Ranskan vaikutusvaltaa Italiassa.

Leo X muistetaan paavina, jonka aikana alkoi reformaatio eli uskonpuhdistus, jota hän ei onnistunut tukahduttamaan. Hänen väitetään käyttäneen Vatikaanin varoja kolmen paavinkauden edestä. Päästäkseen eroon tuhlailevan hovinsa aiheuttamista veloistaan hän suosi aneiden myyntiä ja aloitti niiden järjestelmällisen myynnin kaikissa yhteiskuntaluokissa. Aneiden myynti oli keskeinen seikka Martti Lutherin paavia vastaan esittämässä kritiikissä, mikä johti luterilaisen uskonpuhdistuksen syntyyn.

Lutherin julkaistua 95 teesiään Leo X lähetti Lutherille bullan Exsurge Domine (1520). 

Kardinaali Alfonso Petrucci ja firenzeläinen lääkäri Battista de Vercelli yrittivät vuonna 1517 surmata Leo X:n, mutta tämä pääsi salajuonesta selville. Salaliittolaisille kostettiin julmasti.

Katso myös 
Medici-suku

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Medicit
Paavit
Vuonna 1475 syntyneet
Vuonna 1521 kuolleet
Ruskeasuo

Ruskeasuo () on kaupunginosa Helsingin kantakaupungin luoteiskulmassa Mannerheimintien molemmin puolin. Peruspiirijaossa Ruskeasuo kuuluu yhdessä Laakson ja Meilahden kanssa Reijolan peruspiiriin. Ruskeasuon asukasluku on noin 6 900 (1.1.2008) ja työpaikkoja alueella on noin 6 100 (31.12.2005).

Ruskeasuolta etelään sijaitsevat Laakson ja Meilahden kaupunginosat. Lännessä Ruskeasuon ja Etelä-Haagan rajan muodostavat Pikku-Huopalahti ja siihen laskeva Haaganpuro. Idässä Ruskeasuo rajoittuu Keskuspuistoon, jonka toisella puolella on Länsi-Pasila.

Ruskeasuo jakautuu kahteen osa-alueeseen, jotka ovat Vanha Ruskeasuo Mannerheimintien itäpuolella ja Pikku Huopalahti sen länsipuolella. Pikku-Huopalahden osa-alueeseen kuuluu kuitenkin myös osia Meilahden ja Haagan kaupunginosista.

Vanhan Ruskeasuon alueella, Mannerheimintien itäpuolella, on siirtolapuutarha, linja-autovarikko, steinerkoulu (entinen Karjalan yhteiskoulu) ja Ruskeasuon koulu, joka on valtion erityiskoulu. Alueen kerrostalot on rakennettu enimmäkseen 1950-luvulla. Siellä sijaitsevat myös Invalidisäätiön sairaala, Folkhälsanin Senioritalo sekä Ruskeasuon ratsastushalli.

Ruskeasuon kaupunginosaan kuuluva osa Pikku Huopalahden aluetta on keskeisin osa samannimisen lahden rannoille 1980- ja 1990-luvuilla rakennettua asuntoaluetta. Siellä sijaitsee myös Tilkan entinen sotilassairaala.

Siirtolapuutarha on varattu vain ruotsinkielisten käyttöön.

Ruskeasuon nimestä
Ruskeasuon ruotsinkielisen nimen Brunakärr alkuosa bruna on murteellinen ja vastaa nykyruotsin sanaa brånad ja muinaisruotsin sanaa bruni, brone 'palo, kaski, kytö'. Nimi on tarkoittanut alun perin Pikku-Huopalahden kylän Korpaksen tilan maalla ollutta suoaluetta. Kun tälle alueelle alkoi 1890-luvulla syntyä esikaupunkiasutusta, oli paikannimi murteen mukaisesti Brunakärr, jonka suomenkieliseksi vastineeksi tuli erheellinen Ruskeasuo. Alue siirrettiin Helsingin maalaiskunnasta Helsingin kaupunkiin vuonna 1926, ja tällöin sen nimiksi ehdotettiin nykyisiä muotoja, jotka vahvistettiin vuonna 1928.

Luonnehdinta alueesta

Osa Ruskeasuon taloista on yhden porraskäytävän pistetaloja. Keskuspuisto tarjoaa ulkoilumahdollisuuksia. Raisiontien eteläpuolella on puisto.

Ruskeasuolla on huoltoasema Teboil. Keskuspuistossa palloiluhallin läheisyydessä on hevostalleja, muun muassa ratsupoliisien tallit sekä Keskustalli, Kilpatalli ja muita pieniä talleja.

Ruskeasuon kaduista useimmat ovat saaneet nimensä Varsinais-Suomen kuntien mukaan, esimerkiksi Raisiontie, Kiskontie, Maskuntie ja Nousiaistentie. Nämä nimet vahvistettiin vuonna 1948. Muutamaa vuotta aikaisemmin, sota-aikana alueen katujen nimiksi oli ehdotettu talvisodan taistelupaikkojen nimiä kuten Kannaksentie, Summantie, Kollaantie ja Tolvajärventie.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Ruskeasuo-Seura ry
 Helsinki alueittain (2005). Reijolan peruspiiri 
 Helsinginkartta.fi 
 Tilastokeskus/Helsinki -alueittain 2005/201 16:1

Kirjallisuutta
 Jyrki Erra & Pertti Pekkinen, Ruskeasuo: ajurikylästä kaupunginosaksi, Ruskeasuo-seura, 2001
Nostraattiset kielet

Nostraattiset kielet on toisilleen sukulaisiksi arveltujen kieliryhmien eli kieliperheiden ryhmä, joka on hypoteettinen ja kiistanalainen. Se on myös teorian mukaan lähin yläryhmä, joka yhdistää uralilaisia ja indoeurooppalaisia kieliä. Nostraattinen hypoteesi ei ole saanut kielitieteilijöiden keskuudessa laajaa kannatusta. 

Nostraattisiin kieliin kuuluvat kieliryhmät:

 Indoeurooppalaiset kielet
 Uralilaiset kielet 
 Altailaiset kielet 

Joidenkin oletusten mukaan myös:

 Afro-aasialais-seemiläiset kielet
 Dravidakielet

Yllä mainittuihin kieliin kuuluisivat muiden muassa heprea, ruotsi, italia ja suomi. 

Nostraattisia kieliä on esitetty yhdistävän useiden äännevastaavuuksilla perusteltujen kantasanojen, joita on puhuttu kantanostraatiksi kutsuttavassa kielessä ennen sen hajoamista ympäri maailmaa asettuneiksi tytärkieliksi ja kieliryhmiksi. Näitä sanoja olisi kaikissa nostraattisiin kieliin kuuluvissa kieliperheissä. Kantasanat eivät esiintyisi kaikissa yksittäisissä kielissä, mutta lähes kaikkiin ryhmän kieliin kuuluisi useita nostraattisia kantasanoja. Eräiden arvioiden mukaan nostraattisia kantasanoja olisi noin tuhat, näistä useita myös suomessa. Myös joitakin kieliopillisia päätteitä ja partikkeleita on esitetty nostraattisiksi, kuten uralilainen lokatiivi *-na (suomen essiivi) ja indoeurooppalainen prepositio *en (englannin in). 

Nostraattisten kielten hypoteesi on eräiden suomen sanojen alkuperää koskevien käsitysten kanssa ristiriidassa. Useiden suomen sanojen, jotka on esitelty mm. muinaisina indoeurooppalaisina lainasanoina, selitetään nostraattisen hypoteesin mukaan olevan alkujaan omaperäisiä.

(V=tuntematon vokaali)
(Huom. koska yllä oleva näyte on melko vanha, se saattaa sisältää vanhentuneita rekonstruktioita)

Katso myös
Indouralilaiset kielet
Uralilais-altailaiset kielet

Lähteet

Aiheesta muualla
 Mother Tongue, issue 31 – englanniksi, Useiden kielitieteilijöiden versioita nostraattisista kielistä  (Varoitus: isoja kuvatiedostoja.)
 Marek Stachowski, "Teoria nostratyczna i szkoła moskiewska".(pdf) – LingVaria 6/1 (2011): 241–274

Hypoteettiset kielikunnat