joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jokipiin Pellava

Jokipiin Pellava valmistaa suomalaisia pellavatekstiilejä saunaan, kylpyhuoneeseen ja kodin sisustukseen sekä liikelahjoiksi. Se sijaitsee Jokipiin kylässä Kurikan kaupungin Jalasjärvellä. Jokipiin Pellava Oy on perustettu vuonna 1920.

Historiaa
Yritys sai alkunsa Asser Laurilan vuonna 1920 perustamasta Pystylänkosken sahasta. Yksiraaminen saha ja jauhomylly valmistuivat keväällä 1921. Tukkeja uitettiin sahalle Jalasjokea pitkin vuoteen 1948 saakka. Sahatavara vietiin pääosin ulkomaille, etenkin Britanniaan. Se kuljetettiin hevoskärryillä tai reellä Kurikan rautatieasemalle vietäväksi junalla satamaan.

Tulipalot tuhosivat sahan ja myllyn maan tasalle ensin 1927 ja toisen kerran 1937, tiilirakenteista konehuonetta lukuun ottamatta. Ne rakennettiin aina uudelleen ja toimivat myös läpi sotavuosien, jolloin valmistettiin muun muassa ratapölkkyjä saksalaisten kenttäratoihin Lapissa ja Kainuussa.

1930-luvulla tuli mukaan myös kotimaisen villan kehruu ja sotien jälkeen kotimainen pellava. Tietoa ja koneita pellavan käsittelyyn haettiin Tanskasta. 1950-luvulla Asserin pojat Juhani ja Risto Laurila aloittivat pellavalangan kutomisen kankaiksi ja päättivät keskittyä siihen lopettamalla sahatoiminnan sekä villan ja pellavan kehruun. Vuonna 1962 tulivat yritykseen ensimmäiset automaattikutomakoneet ja seuraavana vuonna ensimmäiset jacquard-koneet, joilla voitiin kutoa kankaisiin reunatekstejä. Nimipyyheliinoista tulikin yksi pääartikkeleista, ja niitä myytiin muun muassa Valtionrautateille ja sairaaloille.

1960-luvulla perustettiin ompelimo tekemään pellavakankaista valmiita tuotteita. Yrityksen oma tuotekehitys tuotti tuloksena pellavafroteen, josta alettiin valmistaa saunatekstiilejä 1973. Ensimmäiset froteekoneet rakennettiin itse tavallisista kutomakoneista, mutta 1980-luvun alussa hankittiin froteekone Belgiasta.

Vuonna 1989 yrityksen nimi muuttui Jokipiin Villa- ja Pellavakehräämöstä Jokipiin Pellavaksi. Nykyisin yrityksen johdossa on Laurilan suvun kolmas polvi.

Yritys tänään

Yrityksen käyttämät pellavalangat tulevat nykyisin Länsi-Euroopan maista, joissa pellava on myös kasvatettu. Kankaiden kutominen ja tuotteiden valmistus on yhä keskittynyt Suomeen ja Jokipiin kylään. Tuotteet täyttävät Öko-Tex standardin eli niiden valmistuksessa ei käytetä haitallisia kemikaaleja.

Yrityksen tuotteita ovat suunnitelleet muun muassa Raija Jokinen, Henna Mantere, Ristomatti Ratia, Jukka Rintala ja Anu Saari. Jokipiin Pellavan tuotannosta menee vientiin noin 10 prosenttia, lähinnä Saksaan, Japaniin ja Yhdysvaltoihin. Suomessa valtaosa yrityksen tuotteista myydään liikelahjoina. Yrityksellä on oman jälleenmyyjäverkoston lisäksi myös oma verkkokauppa ja tehtaanmyymälä.

Lähteet

Kirjallisuutta 
Käkelä, Matti: Pystylänkosken rannalla : puusta pellavaan. Jalasjärvi: Jokipiin Pellava 1994.

Aiheesta muualla 
 Jokipiin Pellava 1920–2020, satavuotishistoriikki verkossa (PDF)

Jalasjärvi
Tekstiilivalmistajat
Suomalaiset teollisuusyritykset
Suomalaiset vaatetusalan yritykset
Vuoden laatulehti -palkinto

Vuoden laatulehti -palkinto on kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liitto Kultti ry:n sekä Akateemisen kirjakaupan myöntämä palkinto. Palkintoa on jaettu vuodesta 2006.

Palkinnon voittajat
 2006 – Tulva
 2007 – Libero
 2008 – Kaltio
 2009 – Basso
 2010 – Nuori Voima
 2011 – Suomen Luonto
 2012 – Ulkopolitiikka ja Basso
 2013 – Huili
 2014 – Kantele
 2015 – Astra
 2016 – Raw View
 2018 – niin & näin
 2018 – Tuli&Savu
 2019 – Musiikintekijä
 2020 – Animalia
 2021 – niin & näin

Lähteet 

Journalismipalkinnot
Suomalaiset taide- ja kulttuuripalkinnot
Nils Strömbäck

Nils Strömbäck (8. toukokuuta 1751 Vaasan seutu? – 1790?) oli suomalainen urkuri ja urkujenrakentaja. Hän oli urkuri Henric Kahelinin oppilaana 1774.
Strömbäck käytti ensimmäisenä Suomessa itsestään nimitystä "urkujenrakentaja". Strömbäck esitti vuonna 1775 Kristiinankaupungin maistraatille tarjouksen, että hän rakentaisi Ulrika Eleonoran kirkkoon urut ja jäisi urkuriksi. Tarjous hyväksyttiin, ja urut valmistuivat 1776. Erimielisyyksien vuoksi Strömbäck siirtyi 1782 Raumalle, minne hän rakensi 1784 valmistuneet urut. Hän työskenteli Raumalla vuoteen 1787, jolloin hän lähti kohti itää. Hän haki vuonna 1788 Turun tuomiokirkon urkurinvirkaa, jota ei kuitenkaan saanut. Hänen arvellaan kuolleen 1790.

Lähteet 

Suomalaiset urkurit
Urkujen valmistajat
Suomalaiset soitinrakentajat
Vuonna 1751 syntyneet
Vuonna 1790 kuolleet
Toivo V. Lipponen

Toivo V. Lipponen oli suomalainen sotakirjailija.

Lipposen romaani Kersanttina Kannaksen kamppailussa perustui hänen omiin sotakokemuksiinsa talvisodan Summan rintamalla.

Teoksia 
 Kersanttina Kannaksen kamppailussa : romaani.   Karisto 1940, 4. painos 1940 (ilmestyi Ruotsissa nimellä Med pansarvärnskanon i "Mannerheimlinjen" : krigsminnen, Fahlcrantz & Gumaelius, Stockholm 1940) 

Suomalaiset sotakirjailijat
Syntymävuosi puuttuu
Mahdollisesti elävät henkilöt
Vehviläinen

Vehviläinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

 Aarno Vehviläinen (s. 1944), kenraalimajuri
 Anu Vehviläinen (s. 1963), kansanedustaja ja ministeri (Keskusta) ja eduskunnan puhemies 2020–
 Arvo Vehviläinen (1901–1964), muusikko ja säveltäjä
 Jukka Vehviläinen (1981−2021), lentopalloilija ja lentopallovalmentaja
 Jussi Vehviläinen (s. 1977), motocross-ajaja
 Katri Vehviläinen-Julkunen (s. 1957), hoitotieteen professori, Kuopion yliopiston ent. vararehtori
 Kerttu Vehviläinen (1896–1927), näyttelijä
 Kimmo Vehviläinen (s. 1972), radiojuontaja, Aarno Vehviläisen poika
 Marja Vehviläinen, tekniikan tutkija
 Mika Vehviläinen (s. 1961), Cargotecin toimitusjohtaja
 Mikko Vehviläinen (s. 1979), tietokirjailija ja vapaa toimittaja
 Olli-Pekka Vehviläinen (s. 1933), historiantutkija
 Pekka Vehviläinen (s. 1959), painija
 Pertti Vehviläinen (s. 1957), painituomari
 Simo Vehviläinen (s. 1983), jääkiekkomaalivahti
 Sini Vehviläinen (s. 1990), jalkapalloilija
 Veikko Vehviläinen (1920–1988), Mannerheim-ristin ritari
 Veini Vehviläinen (s. 1997), jääkiekkomaalivahti
 Ville Vehviläinen (s. 1983), rumpali.
Vladimir Antonov-Ovsejenko

Vladimir Aleksandrovitš Antonov-Ovsejenko (, oikea sukunimi Ovsejenko, puoluenimi Štyk, Штык, kirjallinen salanimi A. Galski, А. Гальский; 21. maaliskuuta (J: 9. maaliskuuta) 1883 Tšernigov – 10. helmikuuta 1939) oli ukrainalaissyntyinen bolševikki, sotilas, neuvostoliittolainen poliitikko ja diplomaatti.

Vladimir Antonov-Ovsejenko syntyi upseerin perheeseen. Hän valmistui Voronežin kadettikoulusta vuonna 1901 ja Vladimirin jalkaväkikoulusta Pietarissa vuonna 1904. Hän osallistui vallankumousliikkeeseen vuodesta 1901 lähtien ja liittyi vuonna 1903 Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen.

Vuosina 1905–1906 Antonov-Ovsejenko osallistui sotilaskapinoiden järjestämiseen Puolassa ja Sevastopolissa. Vuonna 1906 hän sai kuolemantuomion, joka muutettiin 20 vuoden vankeudeksi. Hän pakeni vankilasta ja asui vuodesta 1910 lähtien ulkomailla, missä hän aluksi liittyi menševikkeihin.

Toukokuussa 1917 Antonov-Ovsejenko palasi Venäjälle, liittyi bolševikkeihin ja työskenteli jonkin aikaa Helsingissä. Lokakuun vallankumouksen aikana hän johti Talvipalatsin valtausta ja väliaikaisen hallituksen pidätystä. Hän kuului kansankomissaarien neuvostoon ja johti Pietarin puolustusta. Venäjän kansalaissodan aikana Antonov-Ovsejenko komensi puna-armeijan joukkoja Etelä-Venäjällä ja Ukrainassa, toimi puolueen keskuskomitean valtuutettuna Vitebskin ja Tambovin lääneissä sekä työskenteli eri kansankomissariaateissa. Vuonna 1921 hän johti talonpoikaiskapinoiden tukahduttamista Tambovin läänissä ja oli puna-armeijan poliittisen hallinnon päällikkönä vuosina 1922–1924.

Vuonna 1924 Antonov-Ovsejenko erotettiin kaikista viroistaan trotskilaisena. Sen jälkeen hän työskenteli Neuvostoliiton lähettiläänä Kiinassa, Tšekkoslovakiassa, Liettuassa ja Puolassa. Vuosina 1934–1936 hän toimi Venäjän SFNT:n prokuraattorina, vuosina 1936–1937 Neuvostoliiton pääkonsulina Barcelonassa ja Venäjän SFNT:n oikeusasiain kansankomissaarina. Antonov-Ovsejenko pidätettiin lokakuussa 1937 ja ammuttiin Moskovan lähellä Kommunarkan teloituspaikalla syytettynä vastavallankumoukselliseen terroristijärjestöön kuulumisesta. Hänen maineensa puhdistettiin vuonna 1956.

Antonov-Ovsejenko on kirjoittanut joukon Venäjän vallankumousta ja kansalaissotaa käsitteleviä muistelmateoksia: Pod vympelom Oktjabrja (”Lokakuun viirin alla”, 1923), Zapiski o graždanskoi voine (”Muistiinpanoja kansalaissodasta”, 1924–1933, V semnadtsatom godu (”Vuonna 1917”, 1933), V revoljutsii (”Vallankumouksen aikana”, 1957).

Lähteet

Bolševikit
Neuvostoliittolaiset diplomaatit
Neuvostoliittolaiset poliitikot
Stalinin vainoissa kuolleet
Vuonna 1883 syntyneet
Vuonna 1939 kuolleet
Lindén

Lindén tai Linden on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Aki Lindén (s. 1953), erikoislääkäri ja sosiaalidemokraattinen poliitikko ja kansanedustaja
 Andy Linden (1922–1987), yhdysvaltalainen autourheilija
 Arvo Lindén, myöh. Arvo Linko (1887–1941), suomalainen painija ja uimahyppääjä
 Dolf van der Linden (1915–1999), alankomaalainen kapellimestari
 Eeva Lindén (1896–1992), suomalainen kielitieteilijä
 Erkki Lindén (1921–1942), koripalloilija
 Gurli Lindén (s. 1940), suomenruotsalainen kirjailija
 Heidi Lindén, suomalainen näyttelijä, tuottaja, ohjaaja ja muusikko
 Jenny Lindén Urnes (s. 1971), ruotsalainen yritysjohtaja
 Johan Axel Lindén (1853–1932), suomenruotsalainen runoilija
 Kaj Lindén (1931–2013), suomalainen televisiotoimittaja, Kymmenen uutisten uutisankkuri
 Kalle Linden (1872–1918), suomalainen punakaartilaispäällikkö
 Lena Ringbom Lindén (1914–1965), suomenruotsalainen kirjailija
 Maria Lindén (o.s. Annala; s. 1980), suomalainen politiikan tutkija, toimittaja ja tietokirjailija
 Mariella Lindén (s. 1950), suomalainen kulttuurityöntekijä ja kirjailija
 Miisa Lindén (s. 1957), suomalainen ohjaaja, dramaturgi, käsikirjoittaja ja näyttelijä
 Mikael Lindén (1853–1929), suomalainen opettaja, pankinjohtaja ja valtiopäivämies
 Olavi Lindén (s. 1946), suomalainen insinööri ja muotoilija
 Raija Lindén (s. 1939), suomalainen näytelmäkirjailija
 Raimo Linden (s. 1943), suomalainen moukarinheittäjä
 Suvi Lindén (s. 1962), suomalainen kansanedustaja ja ministeri
 Trevor Linden (s. 1970), kanadalainen jääkiekkoilija
 Tuija Lindén, Pelit-lehden päätoimittaja
 Vilho Lindén (1897–1970), suomalainen jääkärieverstiluutnantti
 Väinö Lindén (1889–1987), suomalainen lääkäri, sotaväen ylilääkäri
 Zinaida Lindén (s. 1963), suomenruotsalainen kirjailija

Laiva 
 Linden, ahvenanmaalainen 1992 valmistunut kuunari

Paikkakuntia 
 Linden, kaupunki Hessenissä Saksassa
 Linden-Limmer, kaupungin osa-alue Hannoverissa Saksassa
 Linden, kaupunki Alabamassa Yhdysvalloissa
 Linden, kaupunki New Jerseyssä Yhdysvalloissa
 Linden, kaupunki Texasissa Yhdysvalloissa
 Linden, kaupunki Guyanassa

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Will H. Hays

William Harrison Hays, Sr. (5. marraskuuta 1879 Sullivan, Indiana, Yhdysvallat – 7. maaliskuuta 1954 Sullivan, Indiana, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen poliitikko, joka oli Republican National Committeen puheenjohtajana 1918–1921 ja Yhdysvaltain ylipostimestarina 1921–1922. Lisäksi Hays oli Motion Picture Producers and Distributors of American ensimmäinen johtaja 1922–1945. Hän tuli tunnetuksi luomastaan Haysin ohjeistosta, jonka elokuvatuottajien liitto omaksui ja joka määritti pitkään yhdysvaltalaisen elokuvatuotannon itsesensuurin.

William Hays syntyi Sullivanissa, Indianan osavaltiossa 5. marraskuuta 1879. Hänen vanhempansa olivat John T. ja Mary Cain Hays. Hän teki uraa poliitikkona 1910-luvulla. Hays kohosi nopeasti Indianan republikaanisessa puolueessa, ja hänet nimitettiin helmikuussa 1918 republikaanien kansalliskomitean puheenjohtajaksi. Hays oli paikaltaan auttamassa Warren G. Hardingia nousemaan Yhdysvaltain presidentiksi presidentinvaalissa 1920. Harding nimitti Haysin Yhdysvaltain postilaitoksen johtoon maaliskuussa 1921.

Haysin ohjeisto

Yhdysvaltain elokuvatuotanto taisteli 1920-luvun alussa huonoa julkisuuskuvaansa vastaan. Monissa kaupungeissa ja osavaltioissa oli säädetty lakeja, joiden tavoitteena oli elokuvien ennakkosensurointi. Kongressissakin suunniteltiin liittovaltion lakia, joka säätelisi elokuvien sisältöä. Elokuvatuottajat perustivat Motion Picture Producers and Distributors of American -järjestön (MPDDA) ja lupasivat tuoda moraalin elokuviin. Hays palkattiin järjestön ensimmäiseksi johtajaksi. Absolutistina ja presbyteeriseurakunnan vanhimpana tunnettu Hays nähtiin sopivana ulkopuolisena, joka pystyisi tuomaan yhteiskunnan luottamuksen elokuvateollisuuden moraaliin.

Haysin toimisto julkaisi pian mustan listan näyttelijöistä ja muista elokuva-alan työntekijöistä, joita ei tulisi palkata, lisäsi näyttelijöiden sopimuksiin moraalisia lisäehtoja ja julkaisi tuottajille epävirallisen ohjeistuksen elokuvien sisällöstä. Tämän seurauksena monen kovasti juhlivan näyttelijän ura hiipui, mutta elokuvien moraalittomuudet keräsivät edelleen valituksia. Vuonna 1930 Haysin toimisto kehitti tuotantosäännöstön, joka tunnettiin Haysin koodina. Sillä ei kuitenkaan edelleen ollut minkäänlaista pakottamismekanismia, vaan se perustui elokuva-alan itsesäätelyyn. National Legion of Decency -järjestö uhkasi vuonna 1934 elokuvatuottajia maanlaajuisella boikotilla, jos elokuvien moraali ei kehittyisi. Hays määräsi samana vuonna uuden säädöstön, johon tuli sakkorangaistuksia ja jonka mukaan jokainen elokuva olisi tarkistettava Haysin toimistolla. Lisäksi yksikään elokuva ei pääsisi laajaan teatterilevitykseen, jos siltä puuttuisi Haysin toimiston hyväksyntä. Haysin koodi määräsi noin kolmenkymmenen vuoden ajan elokuvien sisällöstä etenkin seksin ja väkivallan suhteen.

Hays oli MPDDA:n johdossa vuoteen 1945, ja hän kuoli vuonna 1954.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot
Hollywood Walk of Fame
Yhdysvaltain elokuva
Vuonna 1879 syntyneet
Vuonna 1954 kuolleet
Hyperkorrekti muoto

Hyperkorrekti muoto on ainakin alun perin virheellinen sananmuoto, joka on syntynyt liiallisesta virheiden pelosta ja yleiskielen (standardikielen) tiettämättömyydestä. Suomen kielessä hyperkorrekteja muotoja esiintyy varsinkin yrityksistä välttää oman murteen muotoja mutta myös lainasanojen ääntämisessä ja kirjoittamisessa, joissa usein luullaan olevan enemmän suomelle vieraita konsonantteja kuin niissä oikeasti on. Jos virheellinen muoto on laajassa käytössä, siitä tulee hyväksytty vaihtoehtoinen tai jopa ainoa käytössä oleva muoto. Esimerkiksi suuret ja pyyhe voivat tulla suudet ja pyyhde tai  pedagogiikasta ja probleemasta voivat tulla bedagogiikka ja brobleema ja englanninkielestä sanasta piece on tullut ilmaisu biisi, kun vieraiden konsonanttien unohtamista pelkäävä puhuja käyttää niitä liikaa. Kotimaisten kielten keskuksen nettisivuilla on jopa esiintynyt leikkimielistä trollaamista aiheesta.

Esimerkkejä 
 suomen kielessä *pieno (po. piano), joka syntyy pyrkimyksestä välttää murteelliseksi koettua ia-yhdistelmää (vrt. eräissä murteissa hieno > hiano)
 suomen kielessä esiintyvä tapa lisätä vieraskielisiin sanoihin liikaa soinnillisia konsonantteja (*psygologia)
 englannin kielessä virheelliset vierasperäisten sanojen monikot (*virii po. viruses)

Lähteet

Viitteet

Kielitiede
Diego Pozo

Diego Raúl Pozo (s. 16. helmikuuta 1978 Mendoza, Argentiina) on argentiinalainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa tällä hetkellä Argentiinan pääsarjassa pelaavaa Colónia.

Ura

Seurajoukkue
Pozo aloitti ammattilaisuransa vuonna 1995 Godoy Cruzista, jonka jälkeen hän on edustanut Huracánia, Talleresia ja Institutoa ennen siirtymistään vuonna 2008 Colóniin.

Maajoukkue
Pozo teki ensiesiintymisensä Argentiinan maajoukkueessa 20. toukokuuta 2009 ystävyysottelussa Panamaa vastaan. Joukkue otteluun oli koottu kotimaan pääsarjasta. Maajoukkueenpäävalmentaja Diego Maradona valitsi hänet 23-henkiseen miehistöön vuoden 2010 MM-kilpailuihin.

Aiheesta muualla 
 Esittely Colónin virallisella kotisivustolla  

Argentiinalaiset jalkapallomaalivahdit
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Vesa Varonen

Vesa Varonen (s. 1. joulukuuta 1967 Tohmajärvi, Suomi) on entinen suomalainen pesäpalloilija ja nykyinen pelinjohtaja. Varonen toimii kaudella 2010 Kiteen Pallon pelinjohtajana.

Peliura ja pelinjohtohistoria 
Varonen on toiminut pelinjohtajana kuusi kautta. Ennen kautta 2010 Varonen johti peliä edellisen kerran kaudella 2008, jolloin hänet korvasi kesken kauden Raimo Bragge, jonka tilalle Varonen palasi kaudeksi 2010.

Pelaajaurallaan Varonen on pelannut yli 450 Superpesiksen ottelua ja voittanut kuusi mitalia, joista kaksi kultaisia.

Saavutukset

Pelaajana 
 2 SM-kultaa: 1990, 2000
 3 SM-hopeaa: 1993, 1997, 2001
 1 SM-pronssi: 1998
 2 Itä-Länsi-ottelua: 1991, 1992

Pelinjohtajana 
 1 SM-hopea: 2004

Lähteet 

Suomalaiset pesäpalloilijat
Pesäpallon pelinjohtajat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Työpaikkahakemus

Työpaikkahakemus on työnantajalle tarkoitettu kokoelma työnhakijaa kuvaavia dokumentteja. Se koostuu tavallisesti hakemuskirjeestä ja ansioluettelosta. Työhakemukseen laitetaan vain pyydettäessä mukaan työ- ja koulutodistukset sekä muut vastaavat paperit. Työhakemuksen suositeltu pituus on kolme sivua, josta CV vie kaksi. 

Työhakemuksen perusteella yleensä valitaan ne henkilöt, jotka edes pääsevät työhaastatteluun. Työhakemuksella työnhakija yrittää siis myydä itsensä hakemaansa yritykseen. Ansioluettelon tehtäväksi jää vain antaa työnantajalle tarkempaa tietoa hakijasta.

Työnantajat antavat arvoa koulutukselle, mutta usein käytännön työkokemus alalta nousee työhakemuksissa arvostetummaksi.

Avoin hakemus
Monet yritykset mahdollistavat avointen työpaikkahakemusten jättämisen myös rekrytoinnin ulkopuolella. Tällöin hakijan jättämä hakemus säilyy yrityksessä tietyn ajan ja hakijaan voidaan ottaa yhteyttä, mikäli sopiva työpaikka löytyy.

Sähköinen työhakemus

Sähköinen työhakemus on aivan samanlainen kuin paperinenkin. Sen etuna on helppo ja nopea lähettäminen, mutta haittana helppo katoaminen. Sähköisestä työhakemuksesta työnantaja pääsee helpommin eroon kuin paperisesta, joka täytyy hävittää. Työn hakijat ovat tosin valittaneet, että he eivät usein saa yrityksiltä minkäänlaista vastausta sähköisiin hakemuksiinsa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Teekkarintyökirja 
 Ilmaisia vinkkejä työhakemuksen laatimiseen

Työ
Lepel

Lepel (, ) on pienehkö kaupunki ja hallintopiirin keskus Vitsebskin alueen keskiosissa Valko-Venäjän pohjoisosissa, linnuntietä 130 kilometriä pääkaupunki Minskin koillispuolella. Vuoden 2009 väestönlaskennan perusteella Lepelin kaupungin asukasluku oli 17 280 ja koko Lepelin piirin 35 367.

Lepelin kaupunki sijaitsee pienen Lepel-järven eteläpuolella; Lepelin piirissä sijaitsee kymmeniä pieniä järviä ja lampia. Berezinan biosfäärialueen toimisto sijaitsee kaupungissa; tämä osaksi Lepelin lounaisosissa sijaitseva suojelualue on rajoituksistaan huolimatta yksi seudun nähtävyyksiä.

Liikenneyhteydet 
Lepelin kaupunki sijaitsee aivan Minskistä pohjoiskoilliseen, Vitsebskiin vievän vievän M3-valtatien länsipuolella; Minskiin on matkaa 156 kilometriä. Muita tärkeitä maanteitä ovat kantatie P15 itäkaakkoon Oršaan (112 km) ja kantatie P46 pohjoiseen Polatskiin (77 km). Lepeliin päättyy Oršan suunnalta saapuva rautatie. Minskin lähiliikenteen junat liikennöivät Oršasta Lepeliin useasti päivittäin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Lyhyt kuvaus kaupungista  (BYcity.org)
 Kaupunkikuvaus   (garady.org)
 Lepel  (lib.vitebsk.net)
 Kaupunkikartta  (BYcity.org)
 Lepel - Lyhyt kuvaus  (belarustourism.by)
 WikiMapia karttalinkki, selitykset pääosin  tai 
 Neuvostoliiton aikaisia topografiakarttoja alueesta 
 Минское отделение Белорусской железной дороги - Выберите станцию -  Minskin lähijunien sivusto reitteineen ja aikatauluineen - Lepelin aseman aikataulut (Valko-Venäjän rautateiden Minskin osasto) 
 Kuvia kaupungista ,  tai  (razima.org)
 Kuvia piiristä ,  tai  (razima.org)
 Eräs Lepelin kaupunkiin ja piiriin keskittynyt portaali  (mylepel.info)
 
Vitsebskin alueen kaupungit
Ariel Garcé

Ariel Hernán Garcé (s. 14. heinäkuuta 1979 Tandil, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä Argentiinan pääsarjassa pelaavaa Colónia ja on pelipaikaltaan oikea laita- tai keskuspuolustaja.

Ura

Seurajoukkue
Garcé aloitti uransa River Platesta vuonna 1999. Hän voitti kaksi pääsarjamestaruutta vuosina 2000 ja 2002, ennen kuin siirtyi lainalle Monarcas Moreliaan. Seuraavaksi kaudeksi hän palasi kasvattajaseuraansa ja voitti lopulta kolmannen maan pääsarjamestaruutensa.

Vuonna 2004 Garcé siirtyi Colóniin, jossa hän pelasi kauden verran. Tämän jälkeen hän edusti vuodet 2005–2007 Olimpoa ja Rosario Centralia, kunnes palasi vuonna 2007 takaisin Colóniin. Olimpo-aikanaan hän sai kuuden kuukauden kilpailukiellon Argentiinan liitolta jäätyään kiinni kokaiinin käytöstä.

Maajoukkue
Garcé pelasi vuonna 2003 kaksi ystävyysottelua Argentiinan maajoukkueessa Marcelo Bielsan toimiessa tuolloin päävalmentajana. Kolmannen maaottelun hän sai tililleen ystävyysottelussa Haitia vastaan. 19. toukokuuta 2010 hän kuului päävalmentaja Diego Maradonan valitsemaan 23-henkiseen miehistöön vuoden 2010 MM-kilpailuihin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Garcén tilastot FútbolXXI -sivustolla 
 Garcén tilastot Irish Timesin sivustolla  

Argentiinalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Muistoristi

Muistoristi on toisen maailmansodan, Suomessa talvi- ja jatko- ja Lapin sodan (1939-1945) aikaisten ponnistusten luoman yhteishengen vaalimiseksi luotu muistomitali.

Joukko-osaston muistoristin on oikeutettu saamaan kyseiseen joukko-osastoon kuulunut henkilö. Törkeään sotilaskunniaa loukkaavaan tekoon syyllistynyt henkilö on oikeutettu muistoristiin vain, jos hän teon jälkeen on erittäin ansiokkaasti osallistunut sotatoimiin. 

Muistoristin myöntää Suomen sotien 1939-1945 muistoristitoimikunta, jona toimii Sotainvalidien Veljesliiton johtokunta. Ennen ristin myöntämistä toimikunta kuulee vähintään kahta kyseisessä joukko-osastossa palvelutta henkilöä tai heidän edustajaansa. Muistoristin mukana annetaan omistuskirja ja toimikunta pitää luetteloa henkilöistä, joille risti on myönnetty.

Talvisodan muistoristit 

Talvisodan muistoristejä ovat seuraavat eri rintamasuuntien ristit:

Kainuun risti
Keski-Kannaksen risti
Koiviston risti
Kollaan risti
Laatokan mitali
Lapin risti
Länsi-Kannaksen risti
Muolaan risti
Pitkärannan risti
Summan risti
Taipaleen risti
Tolvajärven risti

Jatko- ja Lapin sodan muistoristit 

Jatko- ja Lapin sodan muistoristit ovat armeijakuntien, divisioonien ja eräiden prikaatien ristejä seuraavasti:

1. divisioonan risti
4. divisioonan risti
6. divisioonan risti
10. divisioonan risti
12. divisioonan risti
15. prikaatin risti
18. divisioonan risti
19. divisioonan risti
Aunuksen risti (6. armeijakunnan joukot)
Ilvesdivisioonan (5. divisioonan) risti
Itä-Kannaksen risti (15. divisioona ja 19. prikaati)
Itä-Syvärin risti (5. armeijakunnan joukot)
Kalparisti (7. divisioona)
Kannaksen risti (4. armeijakunnan joukot)
Kiilan (11. divisioonan) risti
Kolmen kannaksen koukkaajien (8. divisioonan) risti
Lapin risti (yhteysesikunnan ja Lapin sotaan osallistuneet joukot)
Maaselän risti (2. armeijakunnan joukot)
Murtajadivisioonan (2. divisioonan) risti
Panssaridivisioonan risti
Pohjois-Vienan risti (3. armeijakunnan joukot)
Prikaati K:n (Kuussaaren prikaatin) risti 
Rukajärven risti (14. divisioona)
Ryhmä O:n risti (ratsuväkidivisioona)
Sinisen prikaatin risti (3. prikaati)
Tammidivisioonan (17. divisioonan) risti
Äänisen risti (7. armeijakunnan joukot)

Talvi-, jatko- ja Lapin sodan yhteiset muistoristit 

Talvi- ja jatkosodan yhteisiä muistoristejä ovat:

Ilmavoimien risti
Karjalan risti
Kotijoukkojen risti
Laivaston risti
Pioneeriristi
Päämajan risti
Rajajääkärijoukkojen risti
Rannikkojoukkojen risti
Sotarautatiemuodostelman risti

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Suomen sotien 1939–1945 muistoristien säännöt  veteraanienperinto.fi
 Talvisodan muistoristit  veteraanienperinto.fi
 Talvi- ja jatkosodan muistoristit 1  veteraanienperinto.fi
 Talvi- ja jatkosodan muistoristit 2  veteraanienperinto.fi

Suomen sotilasansiomitalit
Jan Kjærstad

Jan Kjærstad (s. 6. maaliskuuta 1953 Oslo, Norja) on norjalainen kirjailija.

Kjærstadin esikoisteos on 1980 ilmestynyt novellikokoelma Kloden dreier stille rundt. Hän on suorittanut teologian kandidaatin tutkinnon. Vuonna 2001 Kjærstad sai Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon romaanista Upptäckaren, joka on tv-kasvo Jonas Wergelandista kertovan trilogian viimeinen osa. Dagens Nyheterin kriitikko toteaa arviossaan, että ”on olemassa hyvä kaunokirjailija, ja hänen nimensä on Jan Kjærstad ja hän on kotoisin Norjasta”.

Lähteet

Teokset 
{|
|
 Kloden dreier stille rundt – novelleja (1980)
 Speil –  romaani (1982)
 Homo Falsus eller det perfekte mord –  romaani (1984)
 Det store eventyret –  romaani (1987)
 Menneskets matrise –  esseitä (1989)
 Jakten på de skjulte vaffelhjertene –  kuvakirja (1989) (kuvitus Vivian Zahl Olsen)
 Rand –  romaani (1990)
 Antropologens konstruksjon –  esseitä (1992)
 Forføreren –  romaani (1993)
|
 Hos Sheherasad, fantasiens dronning –  kuvakirja (1995) (kuvitus  Judith Allan)
 Erobreren –  romaani (1996) kuvakirja
 Menneskets felt –  esseitä (1997)
 Oppdageren –  romaani (1999)
 Tegn til kjærlighet –  romaani (2002)
 Konspiratorisk skjønnhet –  esseitä (2003)
 Menneskets nett –  esseitä (2004)
 Kongen av Europa –  romaani (2005)
 Jeg er brødrene Walker –  romaani (2008)
|
|}

Suomennetut teokset 
 Homo Falsus, eli, Täydellinen murha, suomentanut Juhani Koskinen. WSOY, 1991 alkuteos: Homo Falsus, eller, Det perfekte mord 
 Rakkauden merkit, suomentanut Veijo Kiuru. WSOY, 2003. alkureos: Tegn til kjærlighet	 
 Viettelijä, suomentanut Veijo Kiuru. WSOY, 2007 alkuteos: Forføreren (trilogian ensimmäinen osa)

Palkinnot ja tunnustukset 
 Norjan kriitikkojen palkinto teoksesta Homo Falsus
 Aschehougpriset, 1993
 Henrik Steffens -palkinto 1998 
 Doblougska priset 2000
 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 2001 Oppdageren

Norjalaiset kirjailijat
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajat
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Vähä-Urtti

Vähä-Urtti  on Päijänteen saari Keski-Suomessa Jyväskylässä ja se sijaitsee Pohjois-Päijänteellä Vuoritsalon lounaispuolella.

Maantietoa 
Saari on 740 metriä pitkä, 480 metriä leveä ja sen pinta-ala on 23,1 hehtaaria  tai 22,4 hehtaaria . Se sijaitsee Murtoselän pohjoispuolella keskellä Poronselkää. Sen pohjoispuolella sijaitsee mantereella Nenäinniemi, länsipuolella Vuoritsalo ja lounaispuolella Iso-Urtin niemi. Saaren huippu sijaitsee keskellä saarta noin 110 metriä merenpinnan yläpuolella ja se kohoaa 32 metrin korkeuteen järven vedenpinnasta, joka on 78,3 metriä mpy. Saaren eteläosassa rinteet ovat jyrkät ja siellä on muutama jyrkänne. Pohjoisrannassa on kolme vapaa-ajan asuntoa, mutta saaren eteläosassa on ulkoilualue, jonka eteläpään niemessä on nuotiopaikka. Saaren kaikkia sivuja kiertävät veneväylät.

Luontoarvoja 
Saaren luoteisosan metsämaasto on lehtomaista kangasta, jonka puusto muodostuu pääosin koivusta ja kuusesta. Muu osa saaresta on karua, sillä sen maapohja on osin kivikkoa ja kalliota. Siellä kasvaa lähes yksinomaan mäntyä. Vanhimmat metsäalat muodostuvat iältään 130–140-vuotiaista puista. Saaren rannoilla on rehevämpää kasvillisuutta, jossa tavataan mustakonnanmarjaa, lehtokuusamaa, näsiää ja rauhoitettua valkolehdokkia. Saaren suojaisat rannat kasvavat järviruokoa, mutta aavan järvenselän puoleiset rannat ovat kivikkorantoja. Lintujen kannalta saari on hyvä pesimäsaari.

Historiaa 
Vuodelta 1884 olevassa Pohjois-Päijänteen purjehdusliikenteen vesistökartassa saaren karttanimi on Naattiansaari.

Huomautukset

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kuluneet 60-luvun nahkahousut: Vähä-Urtti: Uintiretki saareen, 11.6.2016

Päijänteen saaret
Jyväskylän saaret
Kraasnan virolaiset

Kraasnan virolaiset olivat Krasnogorodskojen kauppalan ja Opotskan kaupungin väliselle alueelle Venäjälle muuttaneita virolaisia. He käyttivät itsestään nimitystä Kraasna marahvas. Kraasna nimitys tuli Krasnogorodskojen vanhasta nimityksestä Krasnyi, joka kääntyi viron kielessä Kraasnaksi. Nykyisin Kraasnan virolaiset ovat sulautuneet ympäröivään venäläisväestöön.

Historia
Ensimmäiset tiedot virolaisten laajamittaisesta muutosta alueelle ovat 1500-luvulta. Heidän elämää ja oloja tutkineen Oskar Kallaksen mukaan he olivat moisionomistajien alueelle siirtämiä talonpoikia, tai tuolloin tyhjälle alueelle muuttaneita vapaita talonpoikia. Kallas teki tutkimusmatkan alueelle vuonna 1902 ja laski 32 kylää, joissa asui yhteensä 1977 virolaista. Heistä miehiä oli 999 ja naisia 978. Viroa osasi kuitenkin vain 85 miestä ja 14 naista. Pian tämän jälkeen viimeisetkin puhujat katosivat.

Lähteet

Virolaisten diaspora
Salainen puhe

Salainen puhe () eli virallisesti  ”Henkilökultista ja sen seurauksista” () oli puhe, jonka Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Nikita Hruštšov piti puolueen 20. puoluekokouksessa vuonna 1956. Puheessa Hruštšov tuomitsi Josif Stalinin teot ja tämän ympärille rakennetun henkilökultin (). 

Puhetta on kutsuttu ”salaiseksi”, koska se pidettiin puoluekokouksen suljetussa istunnossa, sitä ei julkaistu kokouksen virallisissa pöytäkirjoissa eikä siitä raportoitu neuvostolehdistössä. Myöhemmin puhe toimitettiin eri alueiden puoluejohtajille, joille annettiin tehtäväksi tiedottaa sen sisällöstä puolueen jäseniä. 

On kerrottu, että puheen vaikutus kuulijoihin oli niin traumaattinen, että jotkut kokousedustajat saivat sen aikana sydänkohtauksen ja toiset tekivät istunnon jälkeen itsemurhan.

Puheessa Hruštšov kertoi korkea-arvoisten puoluejäsenien perusteettomista pidätyksistä ja teloituksista Stalinin vainojen aikana ja paljasti maan varautumattomuuden natsi-Saksan hyökkäykseen vuonna 1941. Hruštšov luetteli myös Stalinin lukuiset sodan aikana tekemät virheet ja eri kansallisuuksien pakkosiirrot vuosien 1943 ja 1944 aikana. Näiden vakavien virheiden syyksi hän esitti Stalinin ympärille luodun henkilökultin mahdollistamia ”sosialistisen laillisuuden rikkeitä”.

Puheen vaikutus kommunistiseen maailmaan oli merkittävä ja johti levottomuuksiin muun muassa Tbilisissä, Puolassa ja oli vaikuttamassa Unkarin kansannousun käynnistymiseen vuonna 1956.

Lähteet 

Neuvostoliiton historia
Puheet
1956
Florida Everblades

Florida Everblades on yhdysvaltalainen jääkiekkojoukkue, joka pelaa ECHL-liigassa, sen Itäisen konferenssin Eteläisessä divisioonassa. Florida Everblades toimii NHL-seura Nashville Predatorsin sekä AHL-seura Milwaukee Admiralsin farmijoukkueena. Suomalaisista Riku Helenius ja Tommi Kivistö ovat edustaneet seuraa.

Menestys kausittain

O = ottelut, V = voitot, H = häviöt, JH = jatkoaikahäviöt, P = pisteet, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit

Joukkue kaudella 2022–2023 
(Tilanne 21. lokakuuta 2022)

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja & Jääkiekkotoiminnanjohtaja: Brad Ralph 
 Apuvalmentaja: Jesse Kallechy 
 Videovalmentaja: Evan Jones 
 Fysiikkavalmentaja: Dylan Dewey 
 Huoltopäällikkö: John Sellars 
 Toimitusjohtaja & Omistaja: Craig Brush 
 Omistaja: Peter Karmanos 

Lähde: EliteProspects

Lähteet

ECHL-seurat
Floridan urheilu
Vuonna 1998 perustetut urheiluseurat
Emil Öhmann

Emil Öhmann (25. tammikuuta 1894 Helsinki – 7. lokakuuta 1984 Helsinki) oli kansainvälisesti tunnettu suomalainen kielentutkija. Hän oli ensin Turun yliopiston, sitten Helsingin yliopiston germaanisen kielitieteen professori, mutta hänen tutkimuksensa käsittelivät myös suomen kieltä. Hän on kirjoittanut muun muassa kansantajuisen, kielitieteen perusasioita käsittelevän kirjan Kieli ja kulttuuri, jonka vuonna 1964 ilmestynyt laitos kuuluu Jokamiehen korkeakoulu -kirjasarjaan.


Teoksia 
 Studien über die französischen Worte im Deutschen im 12. und 13. Jh. Väitöskirja. Helsinki 1918
 Zur geschichte der adjektivabstrakta auf ida, -î und -heit im deutschen. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1921
 Der S-plural im Deutschen. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1924
 Zur Kindheit Jesu Konrads von Fussesbrunnen. Turun yliopisto, Turku 1929
 Heinrich Heine: Runoilijakohtalo. Karisto 1930
 Saksan kielioppi. Tekijät M. A. Jokobsson, Emil Öhmann. Otava 1938, 15. painos 1972
 Der italienische Einfluss auf die deutsche Sprache bis zum Ausgang des Mittelalters. Helsinki 1942
 Kieli ja kulttuuri: Kielitieteen peruskysymyksiä. Otava 1947, 3. painos 1964
 Die mittelhochdeutsche Lehnprägung nach altfranzösischm Vorbild. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1951
 Über hyperkorrekte Lautformen. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1960
 Zur Kenntnis der französichen Bestandteile in den rheinischen Mundarten. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1965
 Genusbeeinflussung von Substantiven durch eine fremde Sprache. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1968

Palkintoja 
 Emil Aaltosen säätiön kunniapalkinto 1955
 Grimmin veljesten palkinto 1961
 Kultainen Goethe-mitali

Lähteet

Kirjallisuus
 
 Öhmann, Emil: Kieli ja kulttuuri: Kielitieteen peruskysymyksiä. 1947.

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset kielitieteilijät
Helsingin yliopiston professorit
Turun yliopiston professorit
Vuonna 1894 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
Suomalaiset professorit
Stefan Kuntz

Stefan Kuntz on (s. 30. lokakuuta 1962) saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Ennen uraansa jalkapalloilijana hän työskenteli poliisina. Syyskuusta 2021 lähtien hän on toiminut Turkin maajoukkueen päävalmentajana.

Ura pelaajana 

Kuntz pelasi vuosina 1983–1999. Hän pelasi Bundesliigassa 499 ottelua ja teki 179 maalia. Kuntz oli kausina 1985–1986 ja 1993–1994 sarjan paras maalintekijä. Hän oli mukana vuonna 1996 voittamassa Saksalle EM-pronssia. Lisäksi hän pelasi vuoden 1994 MM-kisoissa. Kuntz pelasi maajoukkueessa 25 ottelua ja teki kuusi maalia.

Stefanin isä Günter Kuntz pelasi Borussia Neunkirchenissä vuosina 1964–1968, ja hänen serkkunsa Andy Kuntz on laulaja Vanden Plas -yhtyeessä.

Ura valmentajana ja managerina 

Kuntz toimi kasvattajaseuransa Borussia Neunkirchenin valmentaja vuosina 1999–2000. Karsruher SC:n valmentajana hän oli 2000–2002. Vuosina 2006–2008 hän toimi VfL Bochumin puheenjohtajana ja hallituksen jäsenenä. Vuosina 2008–2016 Kuntz työskenteli 1. FC Kaiserslauternin puheenjohtajana.

Elokuussa 2016 Kuntz palasi valmennustehtäviin, kun hänestä tuli Saksan alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja. Kuntz luotsasi Saksan nuoret Euroopan mestaruuteen 2017 ja 2021 sekä EM-hopealle 2019. Kuntz jätti tehtävänsä nuorten maajoukkuevalmentajana syyskuussa 2021 ja siirtyi Turkin A-maajoukkueen päävalmentajaksi.

Saavutukset

Pelaajana
 Saksan cupin voitto: 1990
 Vuoden saksalainen jalkapalloilija: 1991
 Saksan mestaruus: 1991
 EM-pronssia: 1996

Valmentajana
 U21 Euroopan mestaruus: 2017, 2021
 U21 EM-hopeaa: 2019

Lähteet 

Saksalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Jalkapallon Euroopan mestarit
Sinnemäki

Sinnemäki on seuraavien henkilöiden sukunimi;

 Anni Sinnemäki (s. 1973), runoilija, poliitikko ja ministeri
 Anssi Sinnemäki (s. 1947), kirjailija ja kustannustoimittaja
 Juho Sinnemäki (1866–1923), maanviljelijä, kunnallismies, herastuomari ja herännäisvaikuttaja
 Jussi Sinnemäki (1895–1958), pappi, kirjailija
 Maunu Sinnemäki (1928–2006), kirkkoherra, kirjailija
 Siiri Sinnemäki (s. 1990), oikeustieteen maisteri
Lehtomäki (täsmennyssivu)

Lehtomäki voi tarkoittaa seuraavia:

 Lehtomäki, Kouvolan kaupunginosa
 Lehtomäki, entinen kylä Soanlahdella Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella
 Lehtomäki, seuraavien henkilöiden sukunimi:
 Kalle Lehtomäki (1905–1999), taidemaalari
 Kari Lehtomäki (s. 1955), muusikko ja näyttelijä
 Kustaa Lehtomäki (k. 1918), punakaartilaispäällikkö
 Paula Lehtomäki (s. 1972), poliitikko ja ministeri
 Sini Lehtomäki (s. 1988), elokuva- ja televisiotyön tuottaja.

Sukunimet
Tiilikainen

Tiilikainen on suomalainen sukunimi.

Tunnettuja Tiilikaisia 
 Aatami Tiilikainen (1834–1899), maanviljelijä ja valtiopäivämies
 Anja Tiilikainen-Piimies (1934–2010), lääkäri, professori
 Anna-Lea Tiilikainen (1915–2003), kirjailija
 Elisa Tiilikainen (s. 1990), Elli Haloo -taiteilijanimellä tunnettu laulaja-lauluntekijä
 Heikki Tiilikainen (s. 1941), everstiluutnantti ja kirjailija, Ruotuväki-lehden päätoimittaja 1971–1976
 Heini Mäkelä, o.s. Tiilikainen (s. 1987), jalkapalloilija
 Hillevi Hedberg-Tiilikainen, Hillevi Lalla (1944–2018), muotoilija ja lasitaiteilija
 Ilkka Tiilikainen (k. 26.5.2015), hiihtovaikuttaja
 Jukka Tiilikainen (s. 1974), jääkiekkoilija
 Kim Tiilikainen (s. 1975), tennispelaaja
 Kimmo Tiilikainen (s. 1966), kansanedustaja ja ministeri (Keskusta)
 Matti Tiilikainen (s. 1987), jääkiekkovalmentaja
 Mauri Tiilikainen (1915–2008), rovasti ja Kansan Raamattuseuran perustajajäsen
 Paavo Tiilikainen (1923–2007), poliitikko (SDP)
 Pekka Tiilikainen (1911–1976), Yleisradion urheiluselostaja
 Pekka Tiilikainen, laulaja ja kitaristi
 Raimo Tiilikainen (s. 1939), kommodori ja poliitikko (RKP)
 Sauli Tiilikainen (s. 1952), oopperalaulaja
 Suvi Tiilikainen (s. 1980), Miss Suomi 2000
 Taneli Tiilikainen (s. 1978), salibandyn pelaaja
 Teija Tiilikainen (s. 1964), Ulkopoliittisen Instituutin johtaja
 Tino Tiilikainen (s. 1987), maastohiihtäjä
 Tommi Tiilikainen (s. 1987), lentopallovalmentaja
 Tuomas Tiilikainen (s. 1965), lippueamiraali
 Väinö Tiilikainen (s. 1935), autonasentaja ja kirjailija

Kuvitteellisia Tiilikaisia 

 Pipsa Tiilikainen, tv-sarjassa Salatut elämät

Lähteet 

Sukunimet
Varjojen valtakunta

Varjojen valtakunta () on vuonna 2003 julkaistu yhdysvaltalainen toiminnallinen kauhuelokuva. Sen ohjasi Len Wiseman, ja elokuva on Underworld-sarjan ensimmäinen osa. Varjojen valtakunnan pääosissa ovat Kate Beckinsale ja Scott Speedman. Elokuvassa nähdään myös Bill Nighy, sekä Michael Sheen.

Elokuvan päähenkilö (Selene), joka on vampyyri, on taistellut jo satoja vuosia ihmissusia (Lycan) vastaan, kunnes hän rakastuu ihmiseen (Michael), jota ihmissudet jahtaavat. Elokuvassa Michael muuttuu ihmissudeksi ja sota vampyyrien ja ihmissusien välillä päättyy. Tarina jatkuu seuraajassa Underworld: Evolution, joka jatkuu noin 30 minuuttia edeltäjänsä tapahtumien jälkeen.

Underworld-sarja

Arvioita 
Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä musiikkivideoita ja mainoselokuvia tehneen Len Wisemanin esikoispitkä on tasapaksusti junnaava toiminta- ja teurastusfantasia, jonka juoni on silkkaa sotkuista huttua ja kuvasto loppuunkaluttua. ”Pitkän teatterielokuvankin tarpeiksi kuvitellaan riittävän sen, että valkokankaalla piisaa kiivastahtista efektitykitystä, nopeaa leikkausta ja keskeytyksettä pauhaavaa musiikkiraitaa. Ja samojen vanhojen ideoiden ryöstöviljelyä.”

Lähteet 

 Wikia - Underworld
 Wikia - Underworld Evolution

Aiheesta muualla 
 Virallinen kotisivu 

Yhdysvaltalaiset toimintatrillerit
Yhdysvaltalaiset kauhuelokuvat
Vampyyrielokuvat
Ihmissusielokuvat
Vuoden 2003 yhdysvaltalaiset elokuvat
Katariinankatu

Katariinankatu () on 120 metriä pitkä katu Helsingin kantakaupungissa Kruununhaassa. Sen eteläinen päätepiste on Kauppatorin reunaa pitkin kulkeva Pohjoisesplanadi, pohjoisessa se päättyy Aleksanterinkadulle Senaatintorin kaakkoisnurkassa.  Sen suorana, mutta leveämpänä jatkeena pohjoiseen on Siltavuorelle saakka kulkeva Snellmaninkatu.

Katariinankadun länsipuolinen kortteli on nimeltään Leijona ja itäpuolinen Elefantti. Ympäröivä rakennuskanta on empiretyylistä ja kuuluu kaikista vanhimpaan Helsingissä. Katu onkin siitä Suomen oloissa harvinaislaatuinen, että sen kaikki rakennukset ovat joko 1800- tai 1700-luvulta. Rakennuksiin kuuluvat länsipuolella mm. Helsingin kaupungintalo (Carl Ludvig Engel, 1833) Kauppatoria vasten ja Bockin talo (1763) Senaatintoria vasten ja itäpuolella mm. entinen Kleinehin talo (Pehr Granstedt, 1815) Kauppatoria vasten ja Sederholmin talo (1757) Aleksanterinkadun kulmassa.

Katariinankatu on Helsingin keskustan useimpia muita katuja selvästi kapeampi. Se on yksisuuntainen etelästä pohjoiseen, ja sitä pitkin kulkee raitiolinja yhteen suuntaan. Liiketoimintaa kadun varrella ei juuri ole. Katu muuttui kävelykaduksi syyskuussa 2011, mutta raitiovaunut kulkevat sitä pitkin edelleen. Katariinankatu on osa Helsingin vanhan keskustan elävöittämishanketta.

Nimen alkuperä 
Katu oli olemassa jo 1600-luvulla, mutta tuolloin sillä ei ollut nimeä. Vuonna 1820 sille vahvistettiin nimi Catherine Gatan, myöhemmin se kirjoitus­asu vaihteli, kunnes muoto Katarine Gatan vakiintui 1800-luvun lopulla. Ei tiedetä varmuudella, kenen mukaan katu sai nimensä. Toden­näköisesti nimen aiheena oli Venäjän keisarinna Katariina II Suuri, mutta eräiden arvelujen mukaan kadun­nimiäkin antamassa olleen valtio­neuvos Johan Albrecht Ehrenströmin äiti Christina Catharina Sederholm tai puoliso Hedvig Catharina Lagerborg.

Suomenkielinen nimi Katriinan­katu vahvistettiin 1909 ja muutettiin Katariinan­kaduksi 1928.

Katso myös
 Sofiankatu
 Helenankatu

Lähteet

Aiheesta muualla 

Helsingin kadut
Kruununhaka
Australian pääministeri

Australian pääministeri on Australian hallituksen päämies, joka on usein edustajainhuoneen suurimman puolueen puheenjohtaja tai suurimman koalition johtaja. Pääministerin nimittää Australian kenraalikuvernööri. Nykyinen pääministeri on Australian työväenpuolueen Anthony Albanese. Pääministeri on Australiassa ylin todellinen vallankäyttäjä, vaikka muodollinen valtionpäämies on Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki, jolla on teoriassa laaja valta.

Monarkkia edustaa Australian kenraalikuvernööri, jonka hän nimittää käytännössä aina pääministerin ehdotuksen mukaisesti. Kenraalikuvernööri toimii lähes aina hallituksen ohjeiden mukaan. Kenraalikuvernöörillä on kuitenkin muutamia erityisoikeuksia poikkeustilanteiden varalta. Hän voi erottaa pääministerin, jos tämä toimii lakien vastaisesti tai ei nauti parlamentin luottamusta. Hän voi myös kieltäytyä hajoittamasta parlamenttia pääministerin vaatimuksesta huolimatta.

Katso myös
Luettelo Australian pääministereistä

Lähteet
Noita (vuoden 1922 elokuva)

Noita () on tanskalaisohjaaja Benjamin Christensenin ruotsalainen kauhuelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1922. Elokuva on osittain dokumentaarinen, ja se pohjautuu Christensenin tutkimuksiin noitavainoista.

Elokuvan taustatiedot olivat hyvin tärkeitä Christensenille, ja hän olikin toivonut, että joku tutkija kirjoittaisi elokuvan käsikirjoituksen. Kukaan tieteilijä ei ollut valmis kirjoittamaan käsikirjoitusta, sillä elokuvaa ei pidetty sopivana mediana vakavastiotettavaan tutkimukseen. Christensen tutki itse keskiaikaisia kuvia ja kirjoja, kuten kahden dominikaanimunkin kirjoittamaa noitaopasta Noitavasaraa. Christensen käytti asian tutkimiseen kaksi ja puoli vuotta.

Noidan kuvaukset alkoivat ruotsalaisen Svensk Filmindustrin rahoituksella 1921. Christensen kuvasi sitä vain öisin. Elokuva tuli lopulta maksamaan melkein kaksi miljoonaa kruunua, ja se oli kallein Skandinaviassa tehty mykkäelokuva.

Noita herätti heti ilmestymisensä jälkeen kohua. Ranskassa ja Italiassa katolinen kirkko vastusti voimakkaasti elokuvan esittämistä. Elokuva joutuikin monissa maissa sensuurin kohteeksi, Suomessa se kiellettiin vuonna 1923, eikä yleisö pitänyt siitä paljonkaan. Elokuvan tuottaneelle Svensk Filmindustrille Noidasta aiheutui suuri taloudellinen tappio.


Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Mykkäelokuvasivusto.

Ruotsalaiset kauhuelokuvat
Vuoden 1922 ruotsalaiset elokuvat
Ruotsalaiset mustavalkoelokuvat
Ruotsalaiset mykkäelokuvat
Kokonaan kielletyt elokuvat Suomessa
Vapauden ja suoran demokratian Eurooppa

Vapauden ja suoran demokratian Eurooppa (Europe of Freedom and Direct Democracy, EFDD) on EU-kriittinen europarlamenttiryhmä Euroopan parlamentissa. Se perustettiin vuoden 2009 europarlamenttivaalien jälkeen Itsenäisyys/demokratia-ryhmän ja Unioni kansakuntien Euroopan puolesta -ryhmän jatkajaksi. Ryhmän puheenjohtaja on UKIP:in entinen puheenjohtaja Nigel Farage.
Vuosina 2009–2014 ryhmän nimi oli Vapauden ja demokratian Eurooppa (Europe of Freedom and Democracy, EFD).

Jäsenpuolueet

2019–2024

Entisiä puolueita

Lähteet

Aiheesta muualla
 Vapaa ja demokraattinen Eurooppa -ryhmän viralliset Internet-sivut 
 http://europarl.europa.eu/meps/fi/search.html?politicalGroup=2960

Europarlamenttiryhmät
EU-kriittisyys
Hlybokaje

Hlybokaje () eli Glubokoje () on pieni kaupunki ja hallintopiirin keskus Valko-Venäjän pohjoisen Vitsebskin alueen länsiosissa. Kaupunki sijaitsee linnuntietä 137 kilometriä pääkaupunki Minskin pohjoispuolella. Vuoden 2009 väestönlaskennassa Hlybokajen asukasluku oli 18 082 ja koko piirin lähes 41 043; piiriin kuuluu myös pieni Padsvillen kaupunkimainen taajama (2 270 as.).

Liikenneyhteydet 
Hlybokajen kaupunki sijaitsee maanteitse 165 kilometriä Minskistä pohjoiseen. Nopein tieyhteys kulkee Minskistä ensin M3-valtatietä (106 km) ja lopuksi P3-kantatietä (Minsk–Lahoisk–Dokšytsy–Hlybokaje–Braslau) pitkin. Toinen keskeinen maantie on kantatie P45, joka saapuu koillisessa sijaitsevasta Polatskista (85 km) ja jatkaa Hlybokajen lounaispuolella Liettuan rajalle (142 km) ja edelleen Vilnaan (+33 km).

Hlybokajeen erkanee Valko-Venäjän rautateiden sivurata rataverkon keskeisemmästä Polatsk–Maladzetšna–Lida-radasta Dokšytsyn Kruljauštšynan kylässä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Lyhyt kuvaus kaupungista  (BYcity.org)
 Kaupunkikuvaus   (garady.org)
 Глубокский район - Lyhyet artikkelit hallintopiiristä ja sen taajamista  (dorogiby.info)
 Kaupunkikartta  (BYcity.org)
 Hlybokaje - Lyhyt kuvaus  (belarustourism.by)
 Glubokoje  (lib.vitebsk.net)
 Hlybokaje  (belarusguide.com)
 Khrapavitski, A.: Hlybokaje, Belarus - History and Today 
 WikiMapia karttalinkki, selitykset pääosin  tai 
 Neuvostoliiton aikaisia topografiakarttoja alueesta 
 Polkupyöräilyreittejä Vitsebskin alueella (Valko-Venäjällä)  (balticlakes.com)
 Kuvia kaupungista ,  tai  (razima.org)
 Kuvia piiristä ,  tai  (razima.org)
 Joitain valokuvia Flickristä: Hlybokaje, Valko-Venäjä (2009) 

Vitsebskin alueen kaupungit
Blockbuster (kappale)

”Blockbuster” on brittiläisen Sweet-yhtyeen tammikuussa 1973 julkaistu kappale ja single, joka siirsi yhtyeen tyylillisesti purukumipopista glam rockiin. Siitä muodostui yhtyeen ainoa Britanniassa listaykköseksi noussut hitti, ja se pysyi piikkipaikalla viisi viikkoa. Kappale ei sisälly millekään yhtyeen studioalbumille. Kuten Sweetin kaikkien RCA Recordsin julkaisemien singlejen kohdalla vuoteen 1974 asti, ”Blockbusterin” tekijät ovat Nicky Chinn ja Mike Chapman.

Tietyissä piireissä aiheutti paheksuntaa se seikka, että kappaleen kitarariffi oli lähes identtinen David Bowien samoihin aikoihin julkaistun kappaleen ja singlen ”The Jean Genie” kanssa. Molemmat kappaleet oli äänitetty samassa studiossa ja molemmat julkaisi RCA Records. Ironisesti kappaleet olivat eräässä vaiheessa Britannian singlelistalla peräkkäin; Sweet kärjessä, Bowie toisena.

Kappaleen alussa kuultava sireeni aiheutti eräässä tehtaassa radiossa soidessaan työntekijöiden poistumisen työpaikalta, koska ääni oli sama kuin työnlopetusmerkki. Toisen legendan mukaan ääntä luultiin palohälytykseksi.

Singlen b-puolella oli suoraviivainen hard rock -kappale ”Need a Lot of Lovin'”. Tuolloisen sopimuksen mukaan se oli yhtyeen itse kirjoittama. Yhdysvaltain-painoksessa b-puolella oli a-puolen tapaan ”Blockbuster”, mutta ilman alun sireeniä.

Karma-yhtye julkaisi kappaleen samana vuonna 1973 suomeksi nimellä ”Katujen uhka”. Sanoituksista vastasi Vexi Salmi.

Kappaleet
A-puoli

B-puoli

Blockbuster (ilman alussa kuultavaa sireeniä) (Yhdysvaltain-versio)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
Televisioesitys yhtyeen virallisella YouTube-kanavalla

Sweetin kappaleet
Vuoden 1973 kappaleet
Aamun kirja

Aamun kirja on Yleisradion aamu-tv:n ohjelmistoon kuuluva kulttuuriohjelma, jossa esitellään viikoittain yksi kirja ja keskustellaan kirjailijan kanssa. Tammikuusta 2018 alkaen Aamun kirjan toimittajina ovat toimineet Anna Tulusto ja Kaisa Pulakka. Aiemmin ohjelman toimittajina toimivat Seppo Puttonen ja Nadja Nowak.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Aamun kirja Yle Areenassa

Kirjallisuusohjelmat
Suomalaiset televisio-ohjelmat