Gilgameš

Gilgameš tai Gilgamesh on akkadin kielellä kirjoitettu maailman vanhin eepos, joka kertoo historialliseen henkilöön pohjautuvan kuningas Gilgamešin sankariteoista ja hänen matkastaan etsimään ikuista elämää. Eepoksen alkuperäinen muinaisbabylonialainen nimi on sen ensimmäisten sanojen mukaan Shutur eli sharri, "Muita kuninkaita suurempi", mutta ns. standardiversio tunnetaan nimellä Sha naqba imuru, "Hän, joka syvyydet näki", jälleen ensimmäisten sanojensa mukaan. Standardiversio jakautuu kahteentoista osaan, "tauluun", joista viimeinen on muita myöhempi lisäys eikä ole kaikilta osiltaan yhteneväinen muun eepoksen kanssa. Täydellisenä koko eepos on käsittänyt hieman yli 3 000 säettä.

Gilgamešin uskotaan muotoutuneen sumerien suullisten tarinoiden pohjalta noin 2000–1600 eaa, ja sitä on ajoittain muokattu myöhemminkin. Myöhäisbabylonialaisella kaudella eepos sai suhteellisen vakiintuneen muodon manaajapappi Sin-leqi-unninnin työstämänä. Akkadin eri murteiden lisäksi eepos tunnetaan kahdella muullakin muinaisen Lähi-idän sivistyskielellä, heetiksi ja hurriksi.

Eepoksen nimihenkilö Gilgameš oli jumalten muovaama täydellinen ihminen, jossa oli kaksi kolmasosaa jumalaa ja yksi kolmasosa ihmistä. Hän oli jumalatar Ninsunin poika, ja vuorenjumala Enlil oli säätänyt hänen kohtalonsa etukäteen. Hänen isänsä ei kuitenkaan ollut Lugalbanda, Ninsunin puoliso, vaan Kullabin ylipappi, jolta hän sitten peri kuolevaisuutensa. Toverinsa Enkidun kuoltua Gilgameš pelästyy kuolemaa ja lähtee etsimään ikuista elämää, mutta ymmärtää eepoksen lopussa ihmisen osan ja tyytyy siihen.

Tausta 
Eepoksen sankari on Gilgameš, jonka taustalla on todellinen henkilö, joskus vuosien 2800 ja 2600 eaa välillä Urukin kaupunkia hallinnut sumerilainen kuningas. Sumerilaisen kuningasluettelon mukaan Gilgameš oli Urukin ensimmäisen dynastian viides hallitsija, ja häntä voidaan pitää historiallisena henkilönä. Gilgameš teki suuren vaikutuksen aikalaisiinsa, ja pari vuosisataa myöhemmin häntä jo palvottiin jumalana. Gilgamešista kerrottiin useita tarinoita, jotka esiintyivät alun perin suullisessa muodossa. Varhaisimmat kertomukset sepitettiin huonosti tunnetulla sumerin kielellä. Ensimmäiset kirjalliset tarinat on ajoitettu vuosien 2100–2000 eaa välille, mutta varsinainen Gilgameš-eepos muotoutui vasta myöhemmin.

Muinaisbabylonialaisella kaudella 2000–1600 eaa. erillisistä sumerinkielisistä tarinoista muokattiin yhtenäinen akkadinkielinen runoelma, ja näin alun perin sumerilaisesta kuninkaasta tuli myyttinen hahmo akkadinkieliseen kirjallisuuteen. Eepoksen viimeistä taulua, joka on muita myöhempi lisäys ja lähes suora käännös sumerilaisen Gilgamesh, Enkidu ja manala -kertomuksen jälkiosasta, lukuun ottamatta yhtään kertomusta ei kuitenkaan käännetty suoraan akkadiksi, vaan kaikki eepoksen muinaisbabylonialaiset osat ovat hyvin vapaita mukaelmia, joiden työstämisessä on mahdollisesti hyödynnetty myös suullista perimätietoa. Kuudennen ja 11. taulun kuulumisesta muinaisbabylonialaiseen versioon ei ole täyttä varmuutta.

Keskibabylonialaiselta kaudelta eepoksen historia tunnetaan huonommin, mutta eepoksen tiedetään levinneen tuona aikana myös Mesopotamian ulkopuolelle. Eepoksen hurrinkielinen käännös ja heettiläinen lyhennelmä ovat peräisin tuolta ajalta, samoin akkadinkielinen fragmentti Palestiinan Megiddosta, mikä osoittaa, että eepos tunnettiin jo varhain myös Raamatun synnyinseuduilla. Voidaan siis olettaa, että Gilgameš ja muu mesopotamialainen kirjallisuus vaikuttivat Raamatun kirjojen muotoutumiseen. Gilgamešin materiaalille löytyy vastine muun muassa Raamatun vedenpaisumuskertomuksesta.

Muinais- ja keskibabylonialaisella kaudella eepoksen tarkka muoto ei ollut vielä vakiintunut. Niin sanottu standardiversio, jonka tekijäksi mainitaan eräässä kirjastoluettelossa manaajapappi Sin-leqi-unninni, tunnetaan parhaiten Assyrian kuningas Assurbanipalin (668–627 eaa) Ninivessä sijainneesta kirjastosta löytyneistä savitauluista. Hänen kirjastoonsa hankittiin paljon vanhoja alkuperäisiä tekstejä ja sinne teetettiin myös kopioita alkuperäiskappaleista, joita ei voitu saada kirjastoon. Gilgameš-eepoksen standardiversio on luultavasti alun perin peräisin keskibabylonialaiselta kaudelta, noin vuodelta 1250 eaa., mutta sen katkelmat ovat peräisin vuosien 800 ja 130 eaa. väliltä. Standardiversioon on lisätty uusi esipuhe ja epilogiksi XII taulu, ja eepoksen painopiste on vaihtunut sankaritarinoista viisauden saavuttamiseen. Lisäksi XI tauluun on lisätty vedenpaisumuskertomus, joka esiintyy alkuperäismuodossaan Atrahasis-eepoksessa.

Standardiversio säilyi eepoksen päämuotona lähes ajanlaskun alkuun saakka ja kesti siten huomattavasti pidempään kuin Assyrian ja Babylonian valtiomahdit. Kaikkiaan standardiversiosta on löydetty peräti 73 tekstikatkelmaa. Lopulta eepos kuitenkin painui unohduksiin, kun nuolenpääkirjoitus jäi pois käytöstä ja akkadin kieli unohdettiin. Viimeinen maininta Gilgamešin hahmosta on peräisin nestoriolaiselta kirjoittajalta Theodor bar Qonilta 700-luvulta nimellä Gmigmos tai Gligmos.

Sisältö

Ensimmäinen taulu 
Eepoksen standardiversio alkaa esipuheella, jossa esitellään eepoksen päähenkilö, kaikkitietävä ja viisas Gilgameš. Hän on suuri rakentaja ja ylivertainen ihmisten joukossa, ”kaksi osaa jumalaa, ihmistä yksi”. Esipuheessa viitataan myös useaan kertaan eepoksen esoteeriseen ulottuvuuteen sekä Gilgamešin kohtaloon: ”Hän kulki kauas, uupui, sai rauhan, / kirjoitti kiveen kaikki työnsä.” Muinaisbabylonialaisen kauden jälkeen lisätyn uudemman esipuheen jälkeen tulee vanhempi esipuhe, joka keskittyy ylistämään Gilgamešia ja hänen urotekojaan.

Urukin kuningas Gilgameš on pöyhkeä ja hänen hallintonsa ankaraa, ja ihmiset valittavat siitä jumalille. Jumalat Anu ja Aruru luovat yhtä voimakkaan miehen, Enkidun. Tarkoitus on, että Gilgameš ja Enkidu mittelisivät voimiaan keskenään ja Urukin kansa saisi olla rauhassa. Eräs metsämies pelästyy tasangolla villinä asuvaa Enkidua ja kertoo hänestä Gilgamešille. Gilgameš lähettää metsämiehen mukaan ilotyttö Šamhatin, jotta tämä viettelisi Enkidun. Näin tapahtuukin. Sen jälkeen Šamhat houkuttelee Enkidun kanssaan Urukiin tapaamaan Gilgamešia ja kertoo Gilgamešin näkemän unen Enkidulle.

Toinen taulu 
Šamhat tuo Enkidun paimenten leiriin, jossa Enkidu oppii syömään ihmisten ruokaa ja juomaa, leipää ja olutta. Enkidu myös peseytyy. Leirin ohi kulkee mies, joka kertoo olevansa matkalla häihin, jossa Urukin kuningas Gilgameš aikoo käyttää ensiyön oikeuttaan. Enkidu suuttuu tästä ja ryntää Urukiin ja haastaa Gilgamešin taisteluun. Gilgameš ja Enkidu painivat häätalon edessä. Lopulta Enkidu tunnustaa Gilgamešin ylemmyyden ja heistä tulee ystäviä. Sitten Gilgameš ehdottaa retkeä kaukaiseen Seetrimetsään, jossa asuu hirviö Humbaba. Enkidu varoittaa Gilgamešia Humbabasta, ja myös vanhinten neuvosto yrittää estää heitä lähtemästä, mutta Gilgamešin mieli ei muutu.

Kolmas taulu 
Vanhimmat siunaavat Gilgamešin ja antavat hänelle neuvoja matkaa varten. Sitten Gilgameš ja Enkidu menevät jumalatar Ninsunin, Gilgamešin äidin, luo. Ninsun uhraa auringon jumala Šamašille ja pyytää tältä apua taistelussa Humbabaa vastaan. Sen jälkeen Ninsun hyväksyy Enkidun ottopojakseen.

Neljäs taulu 
Gilgameš ja Enkidu lähtevät matkaan ja saapuvat lopulta Libanonin vuoristoon. He tekevät säännöllisesti leirin vuorille ja toistavat aina saman rituaalin. He kaivavat kaivon ja täyttävät siitä vesileilinsä, Gilgameš uhraa jauhoja kukkulalle ja pyytää Šamašilta hyvää unta. Enkidu tekee Gilgamešille majan ja laittaa Gilgamešin makaamaan ympyrän keskelle ja menee itse vartioimaan ovea. Öisin Gilgameš näkee sekavia enneunia, herää ja kertoo unensa toverilleen Enkidulle. Enkidu selittää unet aina hyviksi enteiksi. Sitten he tulevat Seetrimetsään ja rohkaisevat toisiaan astumaan sinne yhdessä.

Viides taulu 
Gilgameš ja Enkidu seisahtuvat Seetrimetsään reunaan ja näkevät metsän vartijan Humbaban jäljistä syntyneen polun. Sitten Humbaba tulee ja alkaa solvata heitä ja uhkaa repivänsä Gilgamešilta kaulan irti ja syöttävänsä hänen lihansa korpeille ja kotkille. Gilgameš on peloissaan, mutta Enkidu valaa häneen rohkeutta ja neuvoo olemaan perääntymättä. He alkavat taistella, ja silloin Šamaš lähettää Humbabaa vastaan kolmetoista tuulta. Humbaba ei pysty enää liikkumaan ja Gilgamešin aseet haavoittavat hirviötä. Humbaba anoo armoa. Enkidu pyytää kuitenkin Gilgamešia olemaan kuuntelematta Humbaban rukouksia ja kehottaa surmaamaan tämän. Humbaba pyytää vielä Enkidua puhumaan Gilgamešille puolestaan, mutta Enkidu vaatii yhä Gilgamešia surmaamaan pedon. Silloin Humbaba kiroaa heidät ja ennustaa, ettei kumpikaan elä vanhaksi. Enkidu neuvoo vielä kerran tappamaan hirviön, ja lopulta Gilgameš kaivaa kirveensä esiin ja katkaisee Humbaban kaulan. Sitten he kaatavat metsästä puita, ja Enkidu ilmoittaa tekevänsä niistä suurimmasta oven Enlilin temppeliin. He rakentavat lautan ja ottavat mukaan sekä jättiläismäisen puun että Humbaban irtileikatun pään ja lähtevät purjehtimaan Eufrat-virtaa pitkin takaisin kotiin.

Kuudes taulu 
Gilgameš peseytyy ja pukeutuu parhaimpiinsa, jolloin jumalatar Ištar luo silmänsä Gilgamešin komeuteen ja ehdottaa, että Gilgameš tulisi hänen miehekseen. Gilgameš torjuu jumalattaren lähentelyn ja muistuttaa, että tämä on kohdellut julmasti entisiä rakastajiaan, kuten Dumuzia. Ištar raivostuu ja nousee taivaaseen valittaakseen Gilgamešista isälleen Anulle. Ištar vaatii Anulta Gugalannaa, Taivaan Sonnia, jotta voisi surmata Gilgamešin. Jos Ištar ei saa Taivaan Sonnia, hän uhkaa nostattaa kuolleet ylös eläviä syömään. Anu taipuu uhkauksen edessä ja antaa tyttärelleen Taivaan Sonnin talutusnuoran. Saavuttuaan Urukin tarhaan Sonni kuivattaa maan ja saa joen pinnan laskemaan seitsemän kyynärää. Kun Sonni korskahtaa, sata Urukin miestä tippuu kuiluun. Kun se korskahtaa toisen kerran kaksisataa Urukin miestä sortuu. Sonni korskahtaa kolmannen kerran ja avautuu kuilu, johon Enkidu on pudota. Mutta Enkidu loikkaa ja tarttuu Sonnia sarvista. Sitten Enkidu ja Gilgameš tappavat Taivaan Sonnin yhdessä ja uhraavat sen sydämen Šamašille. Ištar valittaa Sonnin surmaa ja huutaa, että Gilgameš on tahrannut hänet. Enkidu heittää Sonnin lavan kohti Ištaria ja Urukin palatsissa alkavat juhlat. Yöllä Enkidu näkee unen ja ryhtyy kertomaan siitä Gilgamešille.

Seitsemäs taulu 
Enkidu kertoo Gilgameshille näkemästään unesta. Jumalat ovat päättäneet, että joko Gilgameshin tai Enkidun on kuoltava rangaistukseksi siitä, että he ovat surmanneet Humbaban. Enlil vaatii, että Gilgamesh säästetään ja Enkidu saisi kuolla. Enlil ja Shamash syyttelevät toisiaan osallisuudesta Humbaban ja Taivaan Sonnin surmiin. Herättyään Enkidu itkee kohtaloaan. Enkidu katsoo ovea, jonka on tehnyt Enlilin temppelille Seetripuun korkeasta seetristä ja kiroaa tekoaan. Sitten hän kiroaa myös metsämiehen ja ilotyttö Shamhatin. Shamash kuulee taivaassa Enkidun kiroukset ja kertoo, että Gilgamesh hautaa Enkidun komein menoin ja suree ystävänsä kuolemaa vaeltamalla erämaahan. Enkidun katkeruus laantuu, hän peruuttaa kirouksensa ja siunaa Shamhatia. Sitten Enkidu kertoo toverilleen toisen näkemänsä unen. Unessa synkkä myrskylintu vie Enkidun Irkallan majaan, manalaan, josta kukaan ei palaa. Manala on tomun talo, jossa Enkidu näkee muinaisia kuninkaita sekä manalan kuningattaren Ereshkigalin ja manalan kirjurin Belet-Serin. Unen jälkeen Enkidun voimat ehtyvät. Hän makaa sairaana kaksitoista päivää, ja hänen tilansa pahenee koko ajan. Enkidu kutsuu Gilgameshia ja valittaa, ettei koe sankarikuolemaa taistelussa. Sitten hän kuolee.

Kahdeksas taulu 
Gilgamesh laulaa valituslaulun kuolleelle ystävälleen ja pyytää teiden, puiden, eläinten, jokien ja kaikkien Urukin ihmisten itkeä Enkidun tähden. Gilgamesh kertaa kahden toveruksen urotyöt ja raastaa hiuksiaan. Sitten hän pystyttää lasuurista ja kullasta tehdyn patsaan Enkidulle ja antaa aarrekammiostaan kallisarvoisia uhrilahjoja manalan jumalille.

Yhdeksäs taulu 
Gilgamesh juoksee surun murtamana tasangolla. Hän suree Enkidua ja on myös kauhuissaan siitä, että hän itsekin kuolee jonakin päivänä. Omaa kuolemaansa peläten Gilgamesh päättää etsiä käsiinsä Utnapishtimin, joka tuntee elämän ja kuoleman salat. Matkallaan Gilgamesh kohtaa leijonalauman. Hän rukoilee apua Kuun jumala Siniltä ja tappaa leijonat. Sitten Gilgamesh saapuu maailman äärille, Mashu-vuorille. Vuorten porttia vartioivat kauheat skorpionimiehet. He tunnistavat, että Gilgamesh on osin jumalallista syntyperää ja kysyvät minne hän on matkalla. Gilgamesh kertoo olevansa matkalla tapaamaan Utnapishtimia. Vartijat antavat hänen mennä vuorten portista pimeään tunneliin. Gilgamesh kulkee yksitoista virstaa täydessä pimeydessä ja saapuu lopulta jumalten puutarhaan, jossa puilla on jalokivien kaltaiset hedelmät.

Kymmenes taulu 
Gilgamesh kohtaa meren rannalla asuvan kapakanvaimo Sidurin. Siduri näkee jo kaukaa eläinten taljoihin pukeutuneen ja ruokkoamattoman Gilgameshin. Siduri sulkee portin ja nousee katolle. Gilgamesh kysyy, miksi portti on kiinni ja kertoo urotöistään, Humbaban ja Sonnin surmasta ja leijonalauman tappamisesta. Kapakanvaimo tunnistaa hänet Gilgameshiksi ja kummeksuu hänen synkkää ja resuista ulkomuotoaan. Gilgamesh kertoo olevansa järkyttynyt Enkidun poismenosta ja pelkäävänsä kuolemaa. Hän kysyy tietä Utnapishtimin luo. Siduri sanoo aluksi, että yksin Shamash voi ylittää meren, mutta neuvoo sitten menemään lautturi Urshanabin luo, jolla on seuranaan ”kiviset”, jonkinlaiset taikakivet tai kivioliot. Gilgamesh juoksee raivon vallassa Urshanabin luo ja rikkoo kiviset. Urshanabi utelee, miksi murhe kalvaa Gilgameshia ja miksi hänen muotonsa on musta. Gilgamesh toistaa Urshanabille samat asiat kuin Sidurille ja vaatii päästä meren yli ja Utnapishtimin luo. Urshanabi sanoo, että meren yli ei pääse, koska Gilgamesh rikkoi kiviset ja heitti ne virtaan. Urshanabi käskee Gilgameshia katkomaan metsästä viiden seipään mittaisia sauvoimia ja panemaan niihin levyt. Gilgamesh tekee niin, ja sitten Gilgamesh ja Urshanabi nousevat laivaan ja lähtevät matkaan. He matkaavat kolme päivää ja saapuvat kuoleman vesille. Gilgamesh pääsee rannalle sauvointen avulla. Utnapishtim kysyy Gilgameshilta samat kysymykset kuin Siduri ja Urshanabi ja Gilgamesh vastaa samalla tavalla kuin heillekin. Utnapishtim kertoo sitten, että jumalat säätivät kuoleman ihmisen kohtaloksi ja sitä vastaan taisteleminen on turhaa.

Yhdestoista taulu 
Gilgamesh toteaa, että Utnapishtim ja hän ovat samanlaiset ja kysyy, miten Utnapishtim sai ikuisen elämän. Utnapishtim lausuu kertovansa Gilgameshille tarkoin varjellun tarun ja jumalten salaisuuden. Jumalat asuivat muinoin Shuruppakin kaupungissa ja päättivät kauan sitten lähettää suuren tulvan maan päälle. Jumalten kokouksessa olivat läsnä kaikki, Anu, Enlil, Ninurta ja muut. Myös Nishsiku Ea oli mukana ja toisti heidän sanansa ruokomajan luona, varoittaen siten Utnapishtimia. Ea neuvoi Utnapishtimia hajottamaan talonsa ja rakentamaan laivan, jonka pituus ja leveys ovat yhtä suuret. Laiva tuli peittää katolla ja viedä kaikkien elävien siemen laivaan. Utnapishtim kokosi väkensä ja alkoi rakentaa laivaa. Laiva tiivistettiin piellä ja tervalla, ja sen reunat olivat kymmenen seivästä korkeat ja katto kymmenen seipään levyinen. Utnapishtim lastasi laivaan kaiken omaisuutensa ja kaikkien elävien siemenen. Sitten hän johdatti laivaan sukunsa ja perheensä, tasangon karjan ja työmiehet. Pian sen jälkeen nousi niin valtava myrsky, että jumalat itsekin säikähtivät ja vetäytyivät Anun taivaaseen. Jumalat alkoivat jo katua käynnistämäänsä hävitystä. Myrsky raivoaa kuusi päivää ja seitsemän yötä, ja tulva peittää maan. Seitsemäntenä päivänä myrsky laantui. Koko ihmiskunta oli tuhoutunut, ”tullut saveksi jälleen”, ja Utnapishtim itki nähdessään tuhon. Utnapishtim lähetti kyyhkysen etsimään maata, mutta se palasi laivaan. Hän lähetti pääskysen, mutta sekin palasi. Sitten hän laski korpin lentoon. Se näki väistyvät vedet, eikä enää palannut. Silloin Utnapishtim uhrasi joka ilmansuunnalle. Jumalat tunsivat suitsukkeen tuoksun ja kokoontuivat paikalla. Enlil raivostui, sillä kenenkään ei pitänyt jäädä henkiin. Ninurta sanoi, että ovela Ea oli saattanut paljastaa tulvan Utnapishtimille. Ea syyttää Enliliä harkitsemattomaksi, koska tämä lähetti tulvan, joka tuhoaisi koko ihmiskunnan. Sen sijaan olisi voitu lähettää petoja tai nälänhätä, jotta ihmisten lukumäärä olisi vähentynyt. Ea sanoo, ettei paljastanut jumalten salaisuutta vaan antoi vain Atrahasisin (eepoksessa mainitaan alkuperäisessä vedenpaisumuskertomuksessa tulvasta pelastuneen sankarin nimi) nähdä unta, jossa suunnitelma paljastui. Ea kehottaa Enliliä päättämään, mitä Utnapishtimille tehdään. Enlil astuu laivaan, koskettaa Utnapishtimin ja hänen vaimonsa otsaa ja julistaa, että heistä tulee jumalten kaltaisia ja heidän tulee asettua asumaan kauas joen suuhun.

Kun kertomus päättyy, Utnapishtim kysyy, kuka voisi koota jumalat, jotta Gilgamesh saisi ikuisen elämän. Hän haastaa Gilgameshin valvomaan edes kuusi päivää ja seitsemän yötä. Gilgamesh kuitenkin nukahtaa välittömästi. Nukuttuaan kuusi päivää ja seitsemän yötä Gilgamesh herää ja valittaa yhä kuolemanpelkoaan. Utnapishtim käskee Urshanabia pesemään ja pukemaan Gilgameshin, sitten he ovat lähdössä takaisin vastarannalle. Utnapishtimin vaimo pyytää Utnapishtimia antamaan jäähyväislahjan paljon vaivaa nähneelle Gilgameshille. Utnapishtim paljastaa silloin Gilgameshille, että meren pohjassa on kasvi, jonka juuri on kuin piikkipensaan ja oka kuin ohdakkeen. Kasvi antaa ikuisen nuoruuden. Gilgamesh sitoo punnukset jalkoihinsa ja vajoaa syvyyksiin. Hän löytää kasvin ja se pistää häntä. Sitten hän irrottaa punnukset ja kohoaa pintaan. Gilgamesh aikoo viedä kasvin Urukin tarhaan ja antaa vanhusten maistaa sitä. Mutta kun hän on tehnyt leirin matkattuaan jonkin aikaa, hän kylpee lammessa, ja sillä aikaa käärme vie kasvin. Pois madellessaan se luo nahan yltään. Gilgamesh itkee menetystä. Sitten he matkaavat Urshanabin kanssa Urukiin, jossa Gilgamesh ylistää kaupungin mahtavia muureja.

Kahdestoista taulu 
(Viimeinen taulu, alkujaan sumerinkielisen Gilgamesh, Enkidu ja manala -kertomuksen akkadiksi käännetty loppuosa, on myöhäinen lisäys eepokseen, eikä se ole kaikin osin yhteneväinen eepoksen muiden osien kanssa, Enkidu on esimerkiksi edelleen elossa.)

Gilgamesh valittaa Enkidulle, että hänen "pukkunsa" ja "mekkunsa", joiden on tulkittu tarkoittavan mm. palloa ja mailaa, vannetta ja keppiä tai rumpua ja rumpukapulaa, ovat pudonneet manalaan. Enkidu lupaa hakea ne takaisin. Gilgamesh antaa Enkidulle tarkat ohjeet siitä, miten manalassa tulee käyttäytyä, jotta ei joutuisi vaikeuksiin. Muun muassa ei tule pitää puhtaita vaatteita eikä pitää kenkiä, eikä voidella vartaloa tuoksuvin öljyin. Enkidu ei kuitenkaan noudata herransa neuvoa, ja aaveet tunnistavat hänet eläväksi ja kiusaavat häntä, eikä manala päästä Enkidua takaisin maan päälle. Gilgamesh rukoilee Enliliä päästämään Enkidun. Enlil ei vastaa, ja Gilgamesh anoo Siniä apuun. Sinkään ei vastaa. Gilgamesh puhuttelee vuorostaan Eaa. Ea pyytää manalan Nergalia päästämään Enkidun takaisin elävien pariin ja kertomaan Gilgameshille manalan järjestyksen, mihin tämä suostuu. Gilgamesh kyselee Enkidulta, mitä tämä on nähnyt manalassa ja Enkidu kertoo järkyttyneenä kokemistaan kauhuista.

Vedenpaisumuskertomus 
Vedenpaisumuskertomus on Gilgameš-eepoksen taulussa XI. Sen sankari oli Utnapištim. Arkki oli kertomuksen mukaan valtavan ison kuution muotoinen, jonka jokainen sivu oli 120 kyynärää ja joka oli jaettu yhdeksään osaan. Utnapištim lastasi arkkiin omaisuutensa. Alkoi etelämyrsky, joka paisutti vedet ja pimensi maan. Avara maa särkyi saviruukun tavoin. Jumalat säikähtivät itse aiheuttamaansa vedenpaisumusta. Kuuden päivän ja seitsemän yön jälkeen tyyntyi ja vesi laski niin, että korkein vuorenhuippu ilmestyi näkyviin. Maa oli muuttunut savimaaksi. Laiva oli ajautunut Nisirin vuorelle. Utnapištim odotti Nisirin vuorella ja laski lentoon ensin kyyhkysen, joka palasi, sitten pääskysen, joka palasi, ja lopulta korpin, joka ei palannut. Utnapištim uhrasi tämän jälkeen jumalalleen. Kukaan muu kuin Utnapištim vaimoineen ei pelastunut tulvasta.

Gilgamešin vedenpaisumuskertomus muistuttaa toista sumerilaista vedenpaisumuskertomusta Ziusudrasta ja on alkujaan itsenäinen teos, joka tunnetaan akkadinkielisessä kirjallisuudessa nimellä Atrahasis. Gilgameš-eepoksessa tarinaa ei Atrahasisista poiketen kerro kaikkitietävä kertoja, vaan kertojana on vedenpaisumuksesta selviytynyt Utnapištim itse. Saman vedenpaisumuskertomuksen vastine esiintyy myös muuttuneena Raamatun Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa, ja on syytä olettaa, että niin Gilgameš kuin muukin mesopotamialainen kirjallisuus on osaltaan vaikuttanut Raamatun kirjojen muotoutumiseen.

Tulkintoja 
Sumerilaisen lähdemateriaalinsa tavoin Gilgameš on päällisin puolin nimihenkilön matkoista kertova seikkailukertomus, mutta eepoksella on myös filosofinen taso, kysymys ikuisen elämän ja viisauden etsimisestä. Eepoksen lopussa Gilgameš ymmärtää ihmisen osan ja tyytyy siihen. Osa eepokseen muinaisbabylonialaisella kaudella tehdyistä muutoksista on pyrkinyt nimenomaisesti tämän tason luomiseen: esimerkiksi sumerilaisissa tarinoissa Gilgamešin palvelijana esiintyvä Enkidu on muutettu Gilgamešin toveriksi ja "veljeksi", jotta Enkidun kuolemasta aiheutuvalle Gilgamešin surulle ja järkytykselle on saatu tehokkaampi motiivi.

Tarinallisen ja filosofisen tason lisäksi Gilgameš-eepoksella on nykytutkimuksen mukaan kolmaskin, esoteerinen taso, jonka on mahdollisesti luonut eepoksen standardiversion sommittelija Sin-leqi-unninni. Kielitieteilijä ja assyriologi Simo Parpola on tuonut julkaisuissaan esille sen, että eepoksen rakenne vastaa assyrialaisessa uskonnossa keskeistä elämänpuuta. Tällöin eepos kuvaisi päähenkilön henkistä kasvamista ja kehitystä kohti täydellisyyttä, ja yksittäiset taulut toista ja kolmatta lukuun ottamatta vastaavat elämänpuun kymmentä osaa. Viidennessä taulussa kaadettava jättiläismäinen seetri kuvaisi ensimmäisissä tauluissa pöyhkeänä ja ylimielisenä esiintyvän Gilgamešin minää, joka estää hänen tiensä kohti täydellistä ihmistä, ja elämänpuun latvusta vastaava kahdestoista taulu on eepoksen huipentuma, se viisaus, jonka Gilgameš saavutti. Myös päähenkilön nimi, joka kirjoitetaan eepoksessa yllättävästi muodossa d=GISH.GIN2.MASH, sisältää mahdollisesti esoteerisen salaisuuden, ja sen kirjoitusasun mietiskeleminen on voinut kuulua spirituaalisiin harjoituksiin. Esoteerisessa tulkinnassa eepoksen lopullinen merkitys olisi kulkenut eteenpäin suullisena ja huolellisesti varjeltuna, salaisena opetuksena. Eri tulkinnat eepoksen tarkoituksesta eivät sulje toisiaan pois.

Lähteet 
 Gilgameš. Armas Salonen, WSOY 1980. ISBN 951-0-06945-0.
 Jaakko Hämeen-Anttila (suom.): Gilgamesh: Kertomus ikuisen elämän etsimisestä. Helsinki: Basam Books, 2000. ISBN 952-9842-34-1

Viitteet

Kirjallisuutta 
 Armas Salonen (suom.): Gilgamesh-eepos. Maailman vanhin sankaritaru.  WSOY, Helsinki 1943. 
 Armas Salonen (suom.): Gilgameš. Maailman vanhin sankaritaru.  WSOY, Porvoo – Helsinki – Juva 1980. Uusi suomennos. 
 Jaakko Hämeen-Anttila (suom.): 
 Simo Parpola (toim.): The Standard Babylonian Epic pf Gilgamesh. State Archives of Assyria Cuneiform Texts 1, 1997.
 Andrew R. George: The Babylonian Gilgamesh Epic. Introduction, Critical Edition and Cuneiform texts. Vol. I−II. Oxford University Press 2003.

Aiheesta muualla

Mytologia
Seulonnan keskeiset artikkelit
Eepokset