joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kymenlaakson keskussairaala

Kymenlaakson keskussairaala on sairaala Kotkassa Hovinsaaren ja Metsolan kaupunginosien välissä Valtatien 15 läheisyydessä. Alkuperäisen vuonna 1967 valmistuneen rakennuksen suunnittelivat arkkitehtiveljekset Jaakko Paatela ja Veli PaatelaSairaala on sittemmin laajentunut huomattavasti ja uusin laajennusosa valmistui kesällä 2020. Keskussairaalaa hallinnoi Kymenlaakson sairaanhoito- ja sosiaalipalvelujen kuntayhtymä.

Historia

Sairaalan rakentaminen liittyy vuonna 1950 hyväksyttyyn lakiin, jossa Kotka määrättiin yhdeksi keskussairaalapaikkakunnaksi. Sairaalaa suunniteltiin aluksi Kotkansaarelle Kotkansaaren sairaalan paikalle, mutta vaihtoehto törmäsi ahtaisiin laajenemismahdollisuuksiin. Sairaalan tontiksi valittiin Kotkan sisääntulotien varrella sijainnut Kolera-kalliona tunnettu paikka, joka on saanut nimensä paikalla sijainneen venäläisen kulkutautisairaalan mukaan. Rakennustyöt alkoivat lokakuussa 1964 ja sairaalaosa valmistui kolmessa vuodessa. Potilaiden hoito alkoi joulukuussa 1967. Sairaalan läheisyyteen rakennettiin asuintalot vuosina 1966–1967.

Sairaala-alueelle sijoitettiin sairaalarakennuksen lisäksi kolme kerrostaloa, kolme rivitaloa, autotalleja ja sauna. Rakennusten sijoittelussa näkyy ajalle tyypillinen ”metsäkaupunkiajattelu”, jossa maasto toimii keskeisenä määrittäjänä suunnittelussa. Rakennusten välille pyrittiin saamaan tiiviimmän ja väljemmän rakentamisen vuorottelua ympäristöä mukaillen ja säilyttäen kallioiset maastonmuodot sekä männyt. Jaakko ja Veli Paatela kuuluivat sairaalasuunnittelun kärkeen. Jaakko Paatela vastasi sairaalarakennuksen ja talouskeskuksen suunnittelusta ja Veli Paatela vastasi asuinrakennusten ja saunan suunnittelusta.

Sairaala-alueen rakentaminen toteutettiin kahdessa vaiheessa. Vuosina 1964-67 rakennettiin sairaalarakennus sekä talouskeskus ja vuosina 1966-67 asuinrakennukset ja autotallit. Sairaalassa oli valmistuessaan yhteensä 389 sairaalapaikkaa. Vuodeosastojen lisäksi rakennettiin poliklinikat, lastentautien poliklinikat, synnytyssaliosasto, röntgendiagnostinen osasto, sädehoito-osasto, kliininen laboratorio, isotooppilaboratorio, patologinen laboratorio, fysikaalinen osasto, anestesia-heräämisosasto, leikkausosasto ja teho-keinomunuaisosasto. Lisäksi sairaalassa sijaitsi henkilökunnan tiloja. Talouskeskuksessa sijaitsi mm. taloteknisiä tiloja, keittiö, ruokala, keskuspesula, toimistoja, kappeli, puutyö- ja maalaustilat, ompelimo sekä eläintallit.

Henkilökunnan asuntojen rakentaminen sairaaloiden yhteyteen oli yleistä 1960-luvun lopulle saakka. Asunnoilla houkuteltiin työntekijöitä ja lisäksi sotien jälkeen monessa kaupungissa oli pulaa asunnoista. Henkilökunnalle rakennetuissa kerrostaloissa (A, B ja C) sekä rivitaloissa (D, E1 ja E2) oli yhteensä 229 vuokra-asuntoa.

Katso myös 

 Luettelo Suomen sairaaloista

Lähteet

Kotkan sairaalat
Suomen terveysasemat, terveyskeskukset ja terveyskeskuspäivystykset
Miles Hoop-1a

Miles Hoop-1a oli brittiyhtiö Milesin toisen maailmansodan aikainen, itsenäinen suunnitelma miehittämättömästä lentokoneesta, joka kuljettaisi pommeja. Kokonaisuus oli suunniteltu kuorman ympärille siten, että laite olisi ollut käytännössä lentävä pommi.

Suunnitelman perustana oli C.R. Tennantin kirjoitus vuodelta 1940, jossa hän totesi RAF:n pommittajien heikon tarkkuuden sekä suunnistuksessa että varsinaisen maalin löytämisessä tarkkuuspommitusten suorittamiseksi yöllä. Hän ennusti tarpeen siirtyä aluepommituksiin.
Miles - yhtiö tarjosi radikaalia vaihtoehtoa esittelemällä suunnitelman pienikokoisesta miehittämättömästä lentokoneesta, joka olisi halpa valmistaa ja jota varastoitaisiin suuria määriä.
Hanke ei edennyt pidemmälle laimean kiinnostuksen vuoksi, sillä vielä vuonna 1940 epäröinti kaupunkien pommittamisesta oli vahvaa. Suunnitelmaa ei myöskään toteutettu aluepommituksiin siirtymisen jälkeen ja hanke päättyi 1943.

Tekniset tiedot

 Ehdotettu voimanlähde on voinut olla myös Gipsy Major

Katso myös
 V1-ohjus

Lähteet

Viitteet

Risteilyohjukset
Damian Lillard

Damian Lamonte Ollie Lillard (s. 15. heinäkuuta 1990 Oakland, Kalifornia) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan pelintekijä. Hän on edustanut vuodesta 2012 NBA-liigan Portland Trail Blazersia.

Urheilu-ura 

Lillard oli NBA:n vuoden 2012 varaustilaisuuden kuudes varaus. Ennen ammattilaisuraa hän pelasi yliopistokoripalloa Utahin osavaltiossa sijaitsevassa Weberin osavaltionyliopistossa. Huhtikuussa 2017 Lillard teki uuden Portland Trail Blazersin seuraennätyksen heittämällä 59 pistettä yksittäisessä ottelussa. Hänet valittiin vuonna 2013 NBA:n vuoden tulokkaaksi. Hänet valittiin vuonna 2018 NBA:n ykköstähdistökentälliseen, minkä lisäksi hän on ollut kakkostähdistössä vuosina 2016 ja 2019 sekä kolmostähdistössä vuonna 2014. Hän on pelannut NBA:n tähdistöottelussa vuosina 2014, 2015, 2018 ja 2019. Kauden 2018–2019 loppuun mennessä hän oli pelannut NBA:ssa 549 runkosarjaottelua ja 51 pudotuspeliä, kaikki avauskokoonpanossa.

Lillard valittiin Yhdysvaltain miesten maajoukkueen kokoonpanoon Tokion kesäolympialaisiin 2020. Yhdysvallat voitti Tokiossa olympiakultaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset koripalloilijat
Yhdysvaltalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1990 syntyneet
Elävät henkilöt
Valentina Vargas

Valentina Vargas (s. 31. joulukuuta 1964 Santiago, Chile) on Ranskassa kasvanut ja asuva näyttelijä.

Osittainen filmografia 
 Ruusun nimi (Der Name der Rose, 1986)
 Suuri sininen (1988) - Bonita
 The Shipwrecked (1994) - Isol
 Hellraiser – Veriviiva (Hellraiser: Bloodline, 1996) - Angelique / Kenobiitti Angelique
 Bloody Mallory (2002) - Lady Valentine

Aiheesta muualla 
 

Vargas, Valentina
Vargas, Valentina
Vargas, Valentina
Ghosts of Devotion


Ghosts of Devotion on suomalaisen doom metal -yhtyeen Depressed Moden ensimmäinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2007 levymerkillä Firedoom Music.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Ossy Salonen, ellei toisin mainittu.

Kokoonpano

Yhtye 
 Ossy Salonen – laulu, syntetisaattori, tuottaja, äänittäjä
 Natalie Koskinen – laulu
 Tomppa Turpeinen – kitara, basso

Vierailevat muusikot 
 Marissa Marjamäki – taustalaulu
 Marko Tommila – rummut
 Jarno Salomaa – laulu kappaleessa "Cold"

Tuotanto 
 Jori Haukio – tuottaja, miksaaja, masteroija, sello
 www.death-illustrated.net – kansitaide, layout

Arvostelut 
 Imperiumi.net:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2007 esikoisalbumit
Depressed Moden albumit
Esmeralda (1883)

Esmeralda oli Chilen laivaston kesäkuussa 1883 vesillelaskettu panssarikansiristeilijä. Alus myytiin vuonna 1894 Japanille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Izumi. Aluksen palveltua Venäjän–Japanin sodassa se romutettiin vuonna 1912.

Valmistus 
Alus tilattiin Armstrong Whitworthilta Elswickistä ja sen köli laskettiin 5. huhtikuuta 1881 telakkanumerolla 429. Alus laskettiin vesille 6. kesäkuuta 1883 ja se valmistui 15. heinäkuuta 1884.

Palvelus 
Pian palvelukseen oton jälkeen Esmeralda lähetettiin Panamaan, jossa oli alkanut kapina Kolumbian keskushallintoa vastaan, valvomaan Chilen etuja. Aluksen tarjoaman tuen avulla Chile miehitti Panama Cityn vastalauseena Yhdysvaltain Colonin miehitykselle. Chilen sisällissodassa vuonna 1891 alus kuului juntan alaisuuteen, ja se siirtyi tammikuussa taistelulaiva Blanco Encaladan kanssa pohjoiseen Tarapacaan hallituksen vastaisen kapinan järjestämiseksi. Alus tulitti helmikuussa Iquique’a, joka pysyi uskollisena istuvalle presidentille. Elokuussa alus osallistui Conconin taisteluun, jossa sen tykistö avusti viimeisten hallitukselle uskollisten joukkojen puolustuksen murtamisessa.

Maaliskuussa 1894 Chilen hallitus pyysi valmistajaa modernisoimaan aluksen, jolloin siihen piti asentaa uudet kattilat, uusia asejärjestelmä ja tehdä lukuisa joukko pienempiä muutoksia. Suunnitelman epäonnistuttua Chile tarjosi aluksen Japanille, mutta ollakseen rikkomatta ensimmäisen Kiinan ja Japanin sodan aiheuttamaa aseiden vientikieltoa, alus siirrettiin ensin Ecuadorille. Japani osti aluksen Ecuadorilta, ja se luovutettiin Galapagossaarilla. Aluksella ollut Ecuadorin lippu laskettiin vasta Japanissa.

Keisarillisen Japanin laivaston Izumi 
Pian Yokosukaan saapumisen jälkeen 5. helmikuuta 1895 alus nimettiin Izumiksi (). Ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan merkittävimmät meritaistelut oli jo käyty, ja alus määrättiin suojaamaan merireittejä Korean niemimaan ja Pohjois-Kiinan rannikoilla. Sodan päätyttyä alus luokiteltiin 31. maaliskuuta 1898 uudelleen 3. luokan panssarikansiristeilijäksi. Sen kuusituumaiset vaihdettiin vuosina 1899–1900 4,7 tuuman tykeiksi, ja kymmenentuumaiset 12 naulan 12 cwt -laivatykeiksi. Samassa yhteydessä aluksen kattilat korvattiin Niclausse-kattiloilla.

Boksarikapinan aikana alus suojasi joukkojen siirtoa Kiinaan. Venäjän–Japanin sodan alettua alus oli suojaamassa saattueita ja partiotehtävissä Japanin ja Korean välillä heikohkon panssarointinsa vuoksi. Tsushiman meritaistelussa alus kuului Japanin 3. laivastoon, ja se oli yksi ensimmäisistä japanilaisaluksista, joka havaitsi saapuvat Venäjän laivaston. Vaikka alus kävikin lyhyen tulitaistelun risteilijä Vladimir Monomakhin kanssa, se ei varsinaisesti osallistunut taisteluun.

Sodan päätyttyä alus oli lähinnä erilaisissa tukitehtävissä. Se poistettiin aktiivipalveluksesta vuonna 1907, ja alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1912.

Lähteet

Viitteet 

Chilen laivaston risteilijät
Armstrongin valmistamat alukset
Polttavat katukivet

Polttavat katukivet () on Roy Rowlandin ohjaama yhdysvaltalainen film noir -elokuva vuodelta 1954. Polttavien katukivien pääosissa ovat Robert Taylor, Janet Leigh ja George Raft. Metro-Goldwyn-Mayer toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja jakelijana.

Polttavat katukivet perustuu William P. McGivernin romaaniin, jonka pohjalta Sydney Boehm laati käsikirjoituksen. Polttavat katukivet sai ensi-iltansa kotimaassaan 17. syyskuuta vuonna 1954 New Yorkissa. Suomessa elokuva julkaistiin 13. huhtikuuta vuonna 1956.

Elokuvan kuvaaja John F. Seitz sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta kuvauksesta vuonna 1955.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 
 

Vuoden 1954 yhdysvaltalaiset elokuvat
Film noir -elokuvat
Yhdysvaltalaiset rikosdraamaelokuvat
Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Metro-Goldwyn-Mayerin elokuvat
Deimos XIII

Deimos XIII on suomalaisen metalliyhtyeen Woods of Belialin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2003 levymerkillä Firedoom Music.

Albumi julkaistiin uudelleen vuonna 2009. Se sisältää yhtyeen varhaisen demon Baxabaxaxaxaxabaxaxaxaxa! 666 Yndstr Draconis kappaleet.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt Blood ja Horned Black sekä sanoittanut Wohi.

Vuoden 2009 painoksen bonuskappaleet

Kokoonpano 
 Blood – basso, kitara, kosketinsoitin
 Wohi – rummut, laulu, miksaaja
 Horned Black – musiikkiohjelmointi

Muut tekijät 
 Mika Jussila – masteroija
 Tuomo Lehtonen – layout

Aiheesta muualla 
 
 Deimos XIII discogs.com -sivustolla

Lähteet 

Vuoden 2003 albumit
Vuoden 2003 esikoisalbumit
Suomalaiset black metal -albumit
Suomalaiset doom metal -albumit
Punainen matto

Punainen matto on arvovieraille kuten valtionpäämiehille ja filmitähdille usein levitettävä matto, jolla korostetaan heidän saapumisensa arvoa.

Punainen ja purppura väri ovat jo antiikin ajoista asti olleet erityisen arvostettuja niiden harvinaisuuden vuoksi. Varhaisin viittaus punaiseen mattoon on kreikkalaisen Aiskhyloksen Agamemnon-tragediasta vuodelta 458 eaa. Näytelmässä Clytaemnestra rohkaisee miestään Agamemnonia kävelemään punaisen maton poikki sotasaavutustensa kunniaksi. Vaatimaton Agamemnon kieltäytyy aluksi, mutta kävelee lopulta kuitenkin maton poikki, tosin paljain jaloin ja jumalilta voiton kunniaa vieden. 

Vuonna 1821 laivalla matkustanutta Yhdysvaltain presidenttiä James Monroeta varten levitettiin punainen matto joentörmälle Etelä-Carolinassa. Vuonna 1902 newyorkilainen luksusjuna 20th Century Limited levitti punaisen maton kaikille Chicagon junaan nousseille matkustajilleen.

Vuonna 1922 punaista mattoa käytettiin ensi kertaa Hollywoodissa, Egyptian Theatren avajaisissa. Seitsemän vuotta myöhemmin perustetussa vuosittaisessa Oscar-gaalassa alettiin myös käyttää punaista mattoa, ja se toimii nykyisin tunnettuna filmitähtien näyttäytymistilaisuutena. Oscar-gaalan maton tarkka sävy on salaisuus, mutta se on hiukan purppuraan vivahtava punainen, joka näyttää televisiokuvassa todellista punaisemmalta. Maton levittämiseen menee 20 mieheltä kaksi päivää.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Matot
Junttu

Junttu on suomalainen sukunimi seuraavilla: 

 Juha Junttu (s. 1967), muusikko ja näyttelijä 
 Ture Junttu (1911–1981), näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Lapuan urheilutalo

Lapuan urheilutalo on Lapuan kaupungin omistama liikuntapaikka ja monitoimitalo. Se sijaitsee Lapuan keskustassa, koulujen, keskusurheilukentän sekä pesäpallostadionin välittömässä läheisyydessä. Urheilutalo toimii jäähallin ja paikallisen virkistysuimala Sateekaaren yhteydessä.
Salin pinta-ala on suurimmillaan 990 m2, ja tila on jaettavissa kolmeen osaan. Katsomoihin mahtuu enimmintään 800 henkeä. Mikäli näyttämöosa on laskettu alas,  saliin voidaan sijoittaa tuoleja noin 1 000 hengelle.

Urheilutalossa voidaan järjestää paitsi urheilutapahtumia, myös kokouksia, konsertteja, puhetilaisuuksia, messuja sekä näyttelyitä. Urheilulajeista muun muassa lentopallo, koripallo, salibandy, futsal, sulkapallo, squash ja pöytätennis ovat mahdollisia. Rakennuksessa on myös kuntosali ja painisali. Urheiluseuroista salia käyttäjiin kuuluvat esimerkiksi Korisliigassa pelaava Kobrat (jolloin salia kutsutaan Kobra-areenaksi) sekä Futsal Ykkösen joukkue Lapuan Ponnistus.

Lapuan rakennukset ja rakennelmat
Appiukko vauhdissa

Appiukko vauhdissa () on vuonna 1953 ensi-iltansa saanut Edward Buzzellin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka pääosissa ovat Van Johnson ja Janet Leigh.

Appiukko vauhdissa on Metro-Goldwyn-Mayerin tuottama ja levittäjä. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 13. maaliskuuta vuonna 1953, ja Suomessa elokuva julkaistiin 24. elokuuta vuonna 1956.

Warner Bros. julkaisi elokuvan DVD:lle 5. helmikuuta vuonna 2013.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 
 

Vuoden 1953 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset komediaelokuvat
Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
Metro-Goldwyn-Mayerin elokuvat
Catilinan salaliitto

Catilinan salaliitto oli tasavallan ajan sisällissota antiikin Roomassa. Catilina johti vuonna 63 eaa. salaliittoa konsuli Marcus Tullius Ciceroa ja senaattia vastaan. Hän pyrki ensin konsuliksi julistamalla radikaalia ohjelmaa harvainvallan lopettamisesta ja velkojen mitätöinnistä. Kun yritys ei onnistunut, hän aloitti asellisen kapinan, jossa oli mukana useita korkeita tasavallan virkamiehiä. Myös monet Sullan köyhtyneet sotaveteraanit kannattivat sitä. Suunnitelmaan kuului korkeiden virkamiesten surmaaminen, tulipalojen sytyttäminen kaupungissa ja sodankäynti gallialaisen allobrogien heimon avulla. 

Konsuli Cicero sai suunnitelman tietoonsa ennen kapinan aloittamista. Catilina poistui kaupungista, ja Rooman joukot surmasivat hänet seuraavana vuonna. Kaupunkiin jääneet kapinallisten johtomiehet vangittiin ja tuomittiin kuolemaan. Kapina on tunnetaan Ciceron kirjoituksista ja historioitsija Sallustiuksen teoksesta Catilinan salaliitto.

Lähteet

Kirjallisuutta 

 Sallustius: Catilinan salaliitto. Teoksessa 

Ensimmäinen vuosisata eaa.
Rooman sodat
Salaliitot
Minotauri (albumi)


Minotauri on suomalaisen saman nimisen yhtyeen esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 2004 levymerkillä Black Widow Records.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Ari Honkonen – laulu, kitara
 Tommi Pakarinen – bassokitara, taustalaulu
 Viljami Kinnunen – rummut

Arvostelut 
 Noise.fi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2004 esikoisalbumit
Minotaurin albumit
Kenen on kosto

Kenen on kosto () on Fred Zinnemannin ohjaama yhdysvaltalainen film noir -tyylinen jännityselokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1948. Film noirin pääosissa ovat Van Heflin, Robert Ryan ja Janet Leigh. Kenen on kosto perustuu Collier Youngin tarinaan, jonka pohjalta Robert L. Richards sovitti käsikirjoituksen.

Juoni

Kenen on kosto kertoo kahdesta entisestä sotavangista, joiden ystävyys katkeaa, kun toinen heistä päättää toimia saksalaisten kätyrinä vankileirillä. Joe Parkson (Robert Ryan) lähtee kostamaan sodanajan veriteot itse.

Näyttelijät

Tuotanto
Kenen on kosto kuvattiin Kalifornian Los Angelesissa, Glendalessa, Santa Monicassa ja MGM:n studioilla Culver Cityssä.

Elokuvan musiikin sävelsi Bronisław Kaper, ja sen kuvasi Robert Surtees. William H. Wright tuotti elokuvan Metro-Goldwyn-Mayerille.

Julkaisu ja vastaanotto
Kenen on kosto sai ensi-iltansa kotimaassaan Yhdysvalloissa 21. joulukuuta vuonna 1948. Elokuva oli osallisena myös vuoden 1949 Cannesin elokuvajuhlilla. Suomessa elokuva julkaistiin 14. huhtikuuta vuonna 1950.

Kenen on kosto sai ilmestyessään hyvän vastaanoton kriitikoilta. Elokuvalla on Rotten Tomatoes -sivustolla 90 prosentin "tuore" arvosana, joka perustuu kymmeneen arvosteluun. Internet Movie Databasessa elokuvalla on 7,4 tähteä kymmenestä, joka pohjautuu yli tuhanteen tähteytykseen.

Kenen on kosto julkaistiin DVD:lle Yhdysvalloissa 31. heinäkuuta vuonna 2007. DVD-julkaisijana toimi Warner Brothers.

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 
 
 Kenen on kosto Rotten Tomatoes -sivustolla 

Vuoden 1948 yhdysvaltalaiset elokuvat 
Film noir -elokuvat
Yhdysvaltalaiset jännityselokuvat
Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
Fred Zinnemannin ohjaamat elokuvat
Metro-Goldwyn-Mayerin elokuvat
Valitsin rakkauden

Valitsin rakkauden () on vuonna 1949 ensi-iltansa saanut Curtis Bernhardtin ohjaama yhdysvaltalainen romanttinen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Glenn Ford, Charles Coburn ja Gloria DeHaven. Metro-Goldwyn-Mayer toimi elokuvan tuotantoyhtiönä.

Valitsin rakkauden perustuu Maxence van der Meerschin romaaniin Bodies and Souls, jonka pohjalta Theodore Reeves laati käsikirjoituksen. Valitsin rakkauden kuvattiin New Yorkissa. Elokuva sai ensi-iltansa 29. syyskuuta vuonna 1949 Yhdysvalloissa. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 1. kesäkuuta vuonna 1951. Valitsin rakkauden julkaistiin DVD:lle 24. heinäkuuta vuonna 2012.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 
 

Vuoden 1949 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset romanttiset draamaelokuvat
Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Metro-Goldwyn-Mayerin elokuvat
Ystävä vai vihollinen

Ystävä vai vihollinen (myös Ystäviä vai vihollisia; ) on vuonna 1947 ensi-iltansa saanut Roy Rowlandin ohjaama draamaelokuva edelleen katkerasta maaseutuyhteistöstä, jota jaettiin Yhdysvaltain sisällissodan jälkiseurauksien takia. Maanviljelijän tytär rakastuu mieheen, joka taisteli maanviljelijän tyttären perhettä vastaan sisällissodassa. Draamaelokuvan pääosissa ovat Van Johnson, Thomas Mitchell ja Janet Leigh elokuvadebyytissään. Lester Cole oli sovittanut käsikirjoituksen MacKinlay Kantorin samannimisen romaanin pohjalta. Metro-Goldwyn-Mayer toimi elokuvan tuotantoyhtiönä.

Ystävä vai vihollinen kuvattiin työnimillä The Night Raiders ja The Yankee Kalifornian Santa Cruzissa, Sonorassa ja MGM:n studioilla Culver Cityssä 2 miljoonan dollarin budjetilla. Norma Shearer tapasi Janet Leigh’n ensimmäistä kertaa Ystävä vai vihollinen -elokuvan kuvauksissa. Shearer oli vastuussa Leigh’n nousevasta urasta, koska Shearer oli "löytänyt" Leigh’n valokuvasta hänen isänsä työpöydältä Kalifornian Nordenissa sijaitsevasta hiihtokeskuksesta, missä Leigh’n vanhemmat työskentelivät. Koska Shearer antoi Leigh’ille tukea ja neuvoja, Leigh kutsui Sheareria hänen ikiomaksi hyväski haltiattareksi.

Ystävä vai vihollinen sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 31. heinäkuuta vuonna 1947 Massachusettsin Bostonissa. Maanlaajuinen ensi-ilta oli 4. elokuuta vuonna 1947. Suomessa elokuva julkaistiin 30. kesäkuuta vuonna 1950. The Screen Guild Theater lähetti 60-minuuttisen elokuvan radiosovituksen 23. marraskuuta vuonna 1950, missä Janet Leigh uusi elokuvaroolinsa. Warner Brothers julkaisi elokuvan DVD:lle 12. elokuuta vuonna 2011.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 
 
 Ystävä vai vihollinen TCM Movie Databasessa 

Vuoden 1947 yhdysvaltalaiset elokuvat 
Yhdysvaltalaiset romanttiset draamaelokuvat
Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Metro-Goldwyn-Mayerin elokuvat
Karl-Erik Henriksson

Karl-Erik Henriksson (7. huhtikuuta 1919 Urjala – 17. kesäkuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori, joka toimi Helsingin yliopiston kirjaston ulkomaisen osaston esimiehenä 1960-luvulla.

Jatkosodan aikana Henriksson palveli Päämajan tiedusteluosaston viestitiedustelutoimiston diplomaattijaoksessa, joka seurasi Suomessa toimivien edustustojen viestiliikennettä. Hän koordinoi Meeri Grashornin jälkeen jaoksen käytännön toimintaa. Sodan päätyttyä Aladar Paasonen kutsui Henrikssonin Tukholmaan kertomaan OSS:n edustajana toimineelle Wilho Tikanderille Yhdysvaltain diplomaattisähkeissä käytetyn koodin murtamisesta.

Henriksson oli 1960-luvulla Suomen kirjastoseuran hallituksen jäsen ja toimi myös seuran puheenjohtajana 1966–1969. Hän oli lisäksi Kirjastolehden toimituskunnan jäsen yli 20 vuotta.

Henrikssonin kuoleman jälkeen Suomen kirjastoseura ja Suomen tieteellinen kirjastoseura perustivat 1969 Karl-Erik Henrikssonin muistorahaston.

Teoksia 
 Sprachwissenschaftliche Veröffentlichungen von Prof. Dr. G. J. Ramstedt. Studia Orientalia 14,12. Societas Orientalis Fennica, Helsinki 1950'
 Nordiskt lexikon för bokväsen 1, Aabne Hylder - Kålund ; red. av Palle Birkelund et al. ; under medverkan av Karl-Erik Henriksson et al. Dreyr /Forum, Oslo, Stockholm 1951
 Hakuteoksia ja tietokirjoja : kirjavalikoima yleisten kirjastojen käsikirjastoja varten ; toimituskunta Karl-Erik Henriksson ym. Suomen kirjastoseura, Helsinki 1953
 Commentationes in honorem Edwin Linkomies sexagenarii a. D. MCMLIV editae ; mandatu societatis "Klassillis-filologinen yhdistys - Klassisk-filologiska föreningen" volumen edendum curaverunt Johan Henrik Zilliacus ja Karl-Erik Henriksson. Nova series / Arctos 1. Otava 1954
 Griechische Büchertitel in der römischen Literatur, väitöskirja. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series B 102,1. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1956
 Nordiskt lexikon för bokväsen 2, Laage-Petersen - Åström ; red. av Palle Birkelund et al. ; under medverkan av Karl-Erik Henriksson et al. Dreyr /Forum, Oslo, Stockholm 1962
 Index Annalium Academiae scientiarum Fennicae : Ser. B 1-149 (1909-1968 ; geplant von Karl-Erik Henriksson und zusammengest. von Anneli Heikinheimo. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series B 150. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1970

Lähteet 
 

 
 Karl-Erik Henrikssonin rahaston esite
 Helsingin yliopiston opettaja- ja virkamiesluettelo 1918-2000

Viitteet

Suomalaiset kirjastonhoitajat
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Ulla Bjerne

Ulla (Gully Cecilia) Bjerne-Biaudet (o.s. Ohlsson; 3. tammikuuta 1890 Söderhamn, Ruotsi – 16. lokakuuta 1969 Loviisa) oli ruotsalaissyntyinen, Suomessa vuodesta 1922 asunut kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkejä Ali Frost ja Lars Doll.

Bjernen vanhemmat olivat tukkukauppias Vilgot Ohlsson ja Margareta Fors. Bjerne kävi 7 luokkaa oppikoulua ja Påhlmanin kauppaopiston. Hän opiskeli myös pianonsoittoa Pariisissa 1912–1915. Kööpenhaminassa asuesaan Bjerne toimi vuoden jan 1911 pikakirjoittajana ja konekirjoittajana. Vuonna 1916 hän toimi pianistina elokuvateatterissa.

Bjerne asui vuosina 1910–1922 Trelleborgissa, Tanskassa, Ranskassa ja Italiassa. Vuonna 1922 hän meni naimisiin lääkäri ja kirurgi Léon Biaudetin (1882–1968) kanssa ja muutti asumaan Loviisaan.

Leon Biaudetin ja Ulla Bjernen Loviisassa sijaitseva kotitalo Villa Biaudet siirtyi 1969 testamenttilahjoituksena Suomen ruotsalaiselle kirjailijaliitolle. Testamentin ehtojen mukaan talossa saa asua suomenruotsalainen kirjailija kolmen vuoden ajan ilmaiseksi.

Teoksia 
Nimellä Ulla Bjerne:
 Mitt andra jag. Dahlberg, Stockholm 1916.
 Dårarnes väg: Roman. Stockholm 1917.
 Upptäckter: Noveller. Dahlberg, Stockholm 1918.
 Ingen mans kvinna: Roman. Dahlberg, Stockholm 1919.
 Blodets krav: Roman. Dahlberg, Stockholm 1920.
 Förförare: Italienska noveller. Dahlberg, Stockholm 1920.
 Syndare. Stockholm 1921.
 Vandringen. Bonnier, Stockholm 1921.
 Lilla Jälm: Roman. Bonnier, Stockholm 1922.
 Lilla Jälms lycka: Roman. Bonnier, Stockholm 1923.
 Olof Gran och Ebba Fincke. Bonnier, Stockholm 1924.
 Kvinnoöden: Noveller. Schildt, Helsingfors 1926.
 Idylliska fasader: Ur småstadens liv. Schildt, Helsingfors 1928.
 Lidelser. Bonnier, Stockholm 1929.
 Eldar i mörker: Dikter. Bonnier, Stockholm 1930.
 Don Juan i tarbusch. Schildt, Helsingfors 1935.
 Blommande stup: Dikter. Schildt, Helsingfors 1937.
 Skeppshandeln: Roman. Bonnier, Stockholm 1940.
 Den farliga gåvan. Schildt, Helsingfors 1942.
 Lustjakten. Schildt, Helsingfors 1944.
 Att våga vara: Roman. Schildt, Helsingfors 1948.
 Det andra ansiktet. Wahlström & Widstrand, Stockholm 1951.
 Livet väntar dej. Schildt, Helsingfors 1955.
 Den glada otryggheten. Schildt, Helsingfors 1958.
 Botad oskuld. Schildt, Helsingfors 1961.
 Sardiska stigar. Med teckningar av Aina Enckell. Schildt, Helsingfors 1963.
Nimimerkillä Lars Doll:
 Getingboet: Helsingforsroman. Schildt, Helsingfors 1938.
Nimimerkillä Ali Frost:
 Det andra ansiktet. Schildt, Helsingfors 1951.

 Lähteet 
 
 Bjerne, Ulla hakuteoksessa Biografiskt lexikon för Finland''.
 Svenskt författarlexikon 1: 1900–1940. A–Ö. Projekt Runeberg.
 Ulla Bjerne. Itä-Uudenmaan maakuntakirjailijat.
 Ulla Bjernes kollektion. Åbo Akademis bibliotek.

Suomenruotsalaiset kirjailijat
Vuonna 1890 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Roman Furger

Roman Furger (s. 10. helmikuuta 1990) on sveitsiläinen maastohiihtäjä.

Furger saavutti alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa pronssia vapaan hiihtotavan sprintissä 2012. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 17:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa kahdestoista. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui lyhennetyssä 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 11:nneksi.

Maailmancupissa Furger kilpaili ensimmäisen kerran Davosissa joulukuussa 2009. Maailmancupin pisteille hän sijoittui ensimmäisen kerran Jällivaaran 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa marraskuussa 2012 oltuaan 17:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Tour de Skihin 2018–2019 kuuluneessa Val Müstairin vapaan hiihtotavan sprintissä. Parhaimmillaan hän on ollut kahdeksas FIS Ski Touriin 2020 kuuluneessa Meråkerin 34 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa ja Lenzerheidessa käydyssä Tour de Skin vapaan sprintissä joulukuussa 2021.   Yksittäisessä maailmancupin kilpailussa hän on ollut parhaimmillaan neljästoista Otepään vapaan sprintissä helmikuussa 2017. Hän on sijoittunut toiseksi 4 × 7,5 kilometrin viestissä Lahdessa maaliskuussa 2020 ja vapaan hiihtotavan parisprintissä Ulricehamnissa helmikuussa 2021.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Roman Furgerin kotisivut

Sveitsiläiset maastohiihtäjät
Vuonna 1990 syntyneet
Elävät henkilöt
Yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailut 2013

32. yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin Ruotsin Göteborgissa 1.–3. maaliskuuta 2013. Kilpailupaikkana toimi Scandinavium-halli.

Mitalistit

Miehet

Naiset

Mitalitaulukko 
      Isäntämaa

Katso myös 
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2013

Lähteet 
Tulokset EAA

Viitteet

Aiheesta muualla 

Virallinen kisasivusto   

2013
Vuoden 2013 yleisurheilu
Ruotsin yleisurheilu
Göteborgin urheilutapahtumat
Jalkapallon naisten Afrikan-mestaruuskilpailut

Naisten jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut on vuodesta 1991 lähtien järjestetty Afrikan jalkapalloliiton CAF:n maajoukkueiden mestaruusturnaus. Vuodesta 1998 lähtien se on järjestetty kahden vuoden välein ja joka toinen turnaus toimii myös naisten MM-kilpailuiden karsintakilpailuna.

Lopputurnaukseen osallistuu kahdeksan maata ja sen karsinnat järjestetään cup-muotoisena. Myös kaksi ensimmäistä turnausta pelattiin cup-muotoisena, kunnes vuonna 1998 siirryttiin nykyiseen sarjajärjestelmään. Edellinen lopputurnaus pidettiin Namibiassa vuonna 2014 ja se toimi myös vuonna 2015 Kanadassa järjestettävien maailmanmestaruuskilpailuiden karsintana.

Mitalistit 1991–2016

Lähteet 
African Women Championship – Afrikan jalkapalloliitto CAF
Vuoden 2014 turnaus

Afrikan naisten mestaruuskilpailut
Newton-asteikko

Newton-asteikko (yksikön tunnus °N) on brittiläisen fyysikon Isaac Newtonin vuonna 1701 lehdessä Philosophical Transactions esittelemä lämpötila-asteikko. Se on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat veden jäätymispiste ja ihmisen ruumiinlämpö. Näille pisteille Newton antoi lämpötilat 0 °N ja 12 °N. Koska lämpötilat mitataan veden jäätymispisteen suhteen, kutsutaan sitä suhteelliseksi asteikoksi. Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla. Asteikosta ei tullut yleisesti suosittua, mutta se oli eräs varhaisimmista käytetyistä lämpötila-asteikoista.

Asteikon erityispiirteitä 
Newton loi yllä mainitun asteikon vuosina 1692–1693 käyttäen lasiputkea, jossa alasäiliössä oli laajentuma. Hän kaatoi lasiputkeen tietty määrä pellavaöljyä ja sulki sitten lasiputken yläpään tiiviisti. Mittarin tyypistä voidaan käyttää nimitystä ”Firenzen lämpömittari” vastaavien italialaisten mittareiden mukaan. Newton oletti pellavaöljyn tilavuuden verrannolliseksi lämpötilaan. Veden jäätymispisteen tilavuudeksi hän asetti luvun 10 000 (t = 0 °N) ja sai ruumiin lämpötilassa tilavuudeksi luvun 10 256 (t = 12 °N). Kun vesi kiehui, oli tilavuus 10 725 (t = 33–34 °N) ja kun sulanut tina jähmettyi oli tilavuus 11 516 (t = 72 °N). 

Newtonin lämpömittarin mitta-alue on poikkeuksellisen laaja. Hän käytti sen luomiseksi apuna muitakin referenssipisteitä, jotka hän skaalasi ensimmäisten 12 °N:n mukaan lineaarisesti. Hän käytti näiden pisteiden luomiseksi lyijyä (Pb), tinaa (Sn), vismuttia (Bi) ja antimonia (Sb). Osa pisteistä hän loi sekoittamalla käyttämistään metalleista erilaisia lejeerinkejä. Näiden avulla hän laajensi asteikkoa lähtien liikkeelle veden kiehumispisteestä (33 °N) ja jatkaen vielä 18 muulla sulamispisteellä lämpötilaan, joka nykytietämyksen mukaan on ollut 631 °C. Vaikka lämpömittari näytti korkeissa lämpötiloissa toistasataa astetta väärin, on standardin luominen vaikuttava ja selvästi omaperäinen idea moniin seuraajiinsa verrattuna.

Newtonin jäähtymislaki 
Tämän lämpömittarin avulla Newton keksi Newtonin jäähtymislain. Tarkat mittaukset paljastivat ilmiön logaritmisen luonteen.

Muunnokset kelvineiksi ja Celsiuksiksi 
Newtonin aste on  veden sulamispisteen (0 °N) ja kiehumispisteen (33 °N) väliä. Silloin 1 °N = 3,03 °C ja 1 °C = 0,33 °N. Koska sekä Celsius- ja Newton-asteikon nollapiste on sama nolla, on muunnos suoraan verrannollinen. Newtonit ovat tällöin 

ja Celsiukset

Kelvin-asteikko eroaa Celsius-asteikosta 273,15 °C:n verran. Newtonit ovat siksi

ja kelvinit

Katso myös 
 Lämpötila-asteikko

Lähteet 
 
  Bolton, Henry Carrington: Evolution of the thermometer 1592–1743, Open Library, 1900
 Rantala, T.: Lämpöopin luentomoniste (18. Lämpötila, lämpölaajeneminen ja ideaalikaasu) , 1997, Oulun yliopisto
 Hyhkö, Heikki: Tilastotieteen johdantokurssi , 2013

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Science and Society: Detail of backing board for thermometer, c 1758., valokuva) 
 Temperature conversion: Historiikki ja muunnostauluja 

Lämpötilayksiköt
Sound Pack (Viikate)

Sound Pack on Viikate -yhtyeen vuonna 2010 ilmestynyt kokoelma-albumi. Se sisältää kokonaisuudessaan Viikatteen albumit Marraskuun lauluja I ja Marraskuun lauluja II. DVD-osio sisältää vuonna 2003 ilmestyneen Leimu -DVD:n, jolle on koottu kolme yhtyeen musiikkivideota. Albumi on osa Supersounds Musicin julkaisemaa samannimistä kokoelmalevysarjaa.

Kappaleet 
Lähde:

CD 1 – Marraskuun lauluja I 
 Yökunnaat
 Uurastaja
 Padat
 Ei enkeleitä
 Unen nukkuja
 Ah, ahtaita aikoja
 Vyö
 Leikatun konjakin salaisuus
 Susitaival

CD 2 – Marraskuun lauluja II 
  Uvertyyri: Pelakuu
 Kerran
 Valssi ikinä anteeksi
 Orret
 Suruvaippa
 Me olemme myöhäiset
 Hallamaat
 Ensimmäinen runo
 Syys 
 Iäisyys

DVD – Leimu 
 Leimu (video)
 Nuori mies nimetön (video)
 Korutonta (video)

Lähteet

Vuoden 2010 kokoelma-albumit
Viikatteen albumit
Don’t Starve

Don’t Starve on indie-yhtiö Klei Entertainmentin kehittämä selviytymispeli. Peli julkaistiin 23. huhtikuuta 2013 Steamiin Microsoft Windowsille,OS X:lle ja Linuxille. Don't Starve julkaistiin vuotta myöhemmin myös PlayStation 4:lle.

Ladattava lisäsisältö Reign of Giants julkaistiin 30. huhtikuuta 2014. Lisäksi on julkaistu mm. itsenäinen moninpeliversio "Don't Starve Together".

Tarina
Peli aloitetaan Wilson-nimisellä tiedemiehellä, jonka demoni, Maxwell, lähettää keskelle tuntematonta, vaarallista ja täynnä outoja asioita täynnä olevaa satunnaisesti regenoitua maailmaa. Peliin ei kuulu minkäänlaista ohjeistusta, vaan pelaajan on itse selvitettävä miten pysyä hengissä keräämällä tarvikkeita ja resursseja pelin crafting- mekaniikan avulla. Pelissä tulee selviytyä mahdollisimman pitkään, huolehtien pelihahmon terveys-, nälkä- ja mielenterveystasosta taistellessa surrealistisia vihollisia ja oliota vastaan. Peli ei ole tarinakeskeinen, mutta pelin vaihtoehtoinen seikkailumoodi asettaa pelihahmon selviytymishaasteeseen Maxwellia vastaan.

Vastaanotto
Don’t Starve on Klei Entertainmentin ensimmäinen kokeilu selviytymis-genreen, ja on todennäköisesti Klein tunnetuin peli. Peliä on verrattu Minecraftiin ja Terrariaan tavaroiden valmistusmekaniikan takia, mutta eroaa hyvin paljon tyylinsä takia. Peli sai heti ilmestyessään positiivista palautetta kriitikoilta ja pelaajilta omaperäisestä tyylistään, musiikistaan ja monimuotoisuudestaan, vaikkakin korkea vaikeustaso ja peruuttamaton kuolema otettiinkin vähemmän lämpimästi vastaan. Vuoden kuluttua julkaisusta, Don’t Starvea oli myyty yli miljoona kappaletta.

Lähteet 

Vuoden 2013 videopelit
Toimintaseikkailupelit
Avoin pelimaailma -pelit
Windows-pelit
Linux-pelit
Mac OS -pelit
PlayStation 4 -pelit
Videopelit, joissa on proseduraalisesti tuotettuja tasoja
Selviytymispelit
Isabella Aragonialainen (Ranska)

Isabella Aragonialainen (1247 – 28. tammikuuta 1271) Cosenza Calabria Italia) oli Aragonian infanta ja avioliiton kautta Ranskan kuningatar (1270–1271). Hän on myös Ranskan kuninkaan Filip IV Kauniin ja Valoisin Kaarlen äiti.

Elämäkerta

Perhe
Isabella Aragonialaisen isä oli Aragonian Valencian ja Mallorcan kuningas Jaakko I Valloittaja) (1207–1276) ja hänen äitinsä oli Jaako I:n toinen puoliso Yolanda Unkarilainen (1215–1251).

Avioliitto ja jälkeläiset
Jaakko I Aragonialainen ja Ranskan kuningas Ludvig IX tekivät sopimuksen, jonka mukaan infanta Isabella avioituisi Ranskan kruununperillisen kanssa. Ludvig IX:n vanhimman pojan Ludvigin kuoleman jälkeen kruununperilliseksi tuli tulevan kuningas Filip III. Isabella oli 19-vuotias ja Filip 17-vuotias.

Avioliitto solmittiin 26. toukokuuta 1262 Clermont en Auvergnen kaupungissa, nykyisessä Clermont-Ferrandissa.

Avioliitosta syntyi neljä poikaa:
 Louis (1264–1276), kruununparillinen 1270–1276;
 Filip IV Kaunis (1268–1314), Ranskan kuningas;
 Robert (1269 – n. 1276);
 Valoisin Kaarle (1270–1325), josta tuli myöhemmin Ranskaa hallineen Valois-sukuisen hallitsijasuvun perustaja.

Kuolema
Olleessaan paluumatkalla kahdeksannelta ristiretkeltä Tunisista, jossa hän oli ollut kuninkaan mukana, hän putosi hevosensa selästä Italian Calabriassa erääseen jokeen. Hän oli raskaana viidennellä kuukaudella ja odotti siten viidettä lastaan. Tämän putoamisen jälkeen lapsi syntyi keskosena ja kuoli hetkeä myöhemmin. Voimattomana ja kuumeisena Isabella kuoli 28. tammikuuta 1271, juuri 24 vuotta täytettyään. Koska kuolema tapahtui kaukana kotimaasta, hänelle suoritettiin mos Teutonicus –hautaaminen, jossa luut erotellaan herkemmin mätänevästä lihasta.

Lopullisesti hänet haudattiin Saint-Denis’n basilikaan, joka on Ranskan kuninkaiden perinteinen hautapaikka. Ranskan vallankumouksen aikana kuitenkin suurin osa haudoista tuhottiin ja Isabellen haudalle kävi osittain samoin.

Lähteet
 

Ranskan kuninkaalliset
1240-luvulla syntyneet
Vuonna 1271 kuolleet
Rusorintakerttuli

Rusorintakerttuli (Setophaga castanea) on kerttulien  heimoon kuuluva varpuslintu.

Levinneisyys
Rusorintakerttuleita pesii Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Talvehtimisalueet sijaitsevat Väli-Amerikassa ja Etelä-Amerikan luoteisosissa. Euroopassa laji on tavattu vain kerran: Iso-Britanniassa lokakuussa 1995.

Lähteet

Loistokerttulit
Yvonne

Yvonne on kansainvälinen, ranskalaista alkuperää oleva naisen etunimi ja feminiininen vastine miehennimelle Yvon, joka on joissakin maissa käytetty muoto Johanneksesta.

Yvonnen nimipäivä on suomenruotsalaisessa nimipäiväkalenterissa 25. lokakuuta. Digi- ja väestötietoviraston Nimipalvelun mukaan vuoden 2019 loppuun mennessä Yvonne-nimen on Suomessa saanut 1 903 naista ja alle kymmenen miestä.

Tunnettuja Yvonne-nimisiä 
 Yvonne Herløv Andersen, tanskalainen poliitikko ja ministeri
 Yvonne Axö, ruotsalainen näyttelijä ja laulaja
 Yvonne de Bruyn, vuoden 1954 Miss Suomi ja Miss Eurooppa
 Yvonne Buschbaum, Balian Bushbaum, saksalainen seiväshyppääjä
 Yvonne Bönisch, saksalainen judoka
 Yvonne Clech, ranskalainen näyttelijä
 Yvonne Craig, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Yvonne Curtet, entinen ranskalainen yleisurheilija
 Yvonne Daniels, yhdysvaltalainen radiopersoona ja DJ
 Yvonne De Carlo, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Yvonne Elliman, yhdysvaltalainen laulaja
 Yvonne Englich, saksalainen painija
 Yvonne Farrell, irlantilainen arkkitehti
 Yvonne de Gaulle, Ranskan presidentti Charles de Gaullen puoliso
 Yvonne van Gennip, alankomaalainen entinen pikaluistelija ja kolminkertainen olympiavoittaja
 Yvonne Gräsbeck, suomalainen laulaja
 Yvonne Hak, alankomaalainen keskimatkojen juoksija
 Yvonne Hannus, entinen suomalainen juoksija
 Yvonne Hill, australialainen entinen ampuja
 Yvonne Hirdman, ruotsalainen feministihistorioitsija
 Yvonne Hoffman, suomalainen kirjailija
 Yvonne Jospa, Comité de Défense des Juifs -organisaation perustaja
 Yvonne Kunze, saksalainen entinen kaunopikaluistelija
 Yvonne Lefébure, ranskalainen pianisti ja pianopedagogi
 Yvonne Leuko, kamerunilainen jalkapalloilija
 Yvonne Lombard, ruotsalainen näyttelijä
 Yvonne Loriod, ranskalainen pianisti
 Yvonne Meusburger, itävaltalainen tennispelaaja
 Yvonne Minton, australialainen oopperalaulaja
 Yvonne Murray, skotlantilainen entinen kestävyys- ja maantiejuoksija
 Yvonne Naef, sveitsiläinen oopperalaulaja
 Yvonne Nauta, alankomaalainen pikaluistelija
 Yvonne Prévost, Hélène Prévost, ranskalainen tennispelaaja ja olympiavoittaja
 Yvonne Ryding, ruotsalainen valokuvamalli ja Miss Universum 1984
 Yvonne Rüegg, sveitsiläinen alppihiihtäjä ja olympiavoittaja
 Yvonne Strahovski, australialainen näyttelijä
 Yvonne Van Bets, belgialainen entinen voimistelija
 Yvonne Vera, zimbabwelainen kirjailija

Lähteet 

Etunimet
Leonardo De Lorenzo

Leonardo De Lorenzo (29. elokuuta 1875 – 29. heinäkuuta 1962) oli italialainen huilisti.

Hän opiskeli Napolin konservatoriossa ja muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1909. 

De Lorenzo  toimi ensimmäisenä huilistina orkestereissa New York Symphony Orchestra, Minneapolis Symphony Orchestra, Los Angeles Philharmonic, Rochester Philharmonic Orchestra.

Vuodesta 1923 vuoteen 1935 hän toimi professorina Eastman School of Musicissa. 

Viggianossa on vuodesta 1997 alkaen järjestetty kansainvälisiä muusikoille tarkoitettuja Lorenzon mukaan nimettyjä Concorso Internazionale di Flauto Leonardo De Lorenzo -huilistikilpailuja.

Aiheesta muualla
 
 Elämäkerta  
 Huilukilpailun sivut  

Italialaiset huilistit
Italialaiset professorit
Vuonna 1875 syntyneet
Vuonna 1962 kuolleet
Lamborghini Sesto Elemento

Lamborghini Sesto Elemento (Kuudes elementti, italiaa) on Lamborghinin valmistama kahden henkilön V-10 auto, jota tuotetaan hyvin rajoitettu erä. Auto esiteltiin 2010 Paris Motor Show’ssa. Nimi Sesto Elemento on viittaus hiilen järjestyslukuun, koska auto on valmistettu suurilta osin hiilikuidusta.

Suunnittelu
Sesto Elemento on neliveto, ja siinä on 6-vaihteinen puoliautomaattinen vaihteisto. Autossa on 5,2 litrainen V-10, samaa moottoria käytetään myös Lamborghini Gallardossa. Moottori tuottaa 570 hevosvoimaa, ja vääntöä on 540Nm. Alusta, runko, akseli ja jousitus on koottu hiilikuidusta vähentämään auton painoa 999 kilogrammaan. Auto on kevyin Lamborghinin valmistama.

Ilma poistuu kymmenestä kuusikulmaisesta reiästä moottorin päällisessä, ja auton keskellä sijaitseva moottori ottaa kylmää ilmaa kahdesta reiästä. Suuri hevosvoimien määrä suhteutettuna auton pieneen painoon antaa teho-paino suhteeksi 0,57Hv/kg. Sesto Elemento kiihtyy 0-100 2,5 sekunnissa.

Rajoitettu julkaisu
Lamborghini ilmoitti aikovansa julkaista 20 Sesto Elementoa vain ratakäyttöön vuonna 2013. Kaikki 20 on jo tilattu.

Sesto Elemento
2010-luvun autot
Qatar Motor Show

Qatar Motor Show on vuosittainen kansainvälinen autonäyttely, joka pidetään Dohassa, Qatarissa. Ensimmäisen kerran tapahtuma järjestettiin vuonna 2011, ja siellä vieraili 90 000 ihmistä. Vuonna 2012 siellä vieraili jo 120 000 kävijää Persianlahden alueelta. Näyttelyssä esitellään autovalmistajien uusia malleja, konseptiautoja, superautoja ja urheiluautoja. Näyttely sisältää myös ulkona tapahtuvaa motocrossia ja driftausta sekä koeajoa. Sisäänpääsy on ilmaista, ja tapahtuman nettisivu on: http://qatarmotorshow.gov.qa/

Autonäyttelyt
Doha
Gösta Hahl

Gösta Hahl (4. toukokuuta 1861 Turku – 22. marraskuuta 1920 Berliini) oli suomalainen hammaslääkäri ja Berliinin yliopiston tutkija. 

Hahlin vanhemmat olivat kaupunginlääkäri Gustaf Hahl ja Louise Sofia Emerentia De Pont. Hän tuli ylioppilaaksi Helsingissä ja valmistui hammaslääkäriksi Berliinissä 1886, toimien siellä yliopiston kirurgisen klinikan assistenttina ja hammaslääkärinä ja hoitaen omaa klinikkaansa vuoteen 1903 saakka. 1897 hänestä tuli yliopiston hammaslääkäriopin dosentti ja 1900 apulaisopettaja. Helsingin yliopistoon perustetun proteesi- ja hampaanoikomisopin opettajaksi Hahl tuli 1902, mutta hän palasi jo 1906 takaisin hammaslääkäriksi Berliiniin. Hahl oli ollut Suomen Hammaslääkäriseuran perustajia 1892 ja toimi seuran puheenjohtajana 1903-1905. Berliinin hammaslääkäriseuraa hän johti 1907–1910. Vuonna 1910 hänestä tuli Preussin hammaslääkärien jatko-opintokomitean puheenjohtaja. Hahl julkaisi useita hammaslääketieteen alaan kuuluvia kirurgisia ja teknisiä tutkimuksia. Hän sai professorin arvon Berliinissä vuonna 1903.

Hahlin puoliso vuodesta 1889 oli Hedvig Sauer (k. 1942). Heille syntyi 15.12.1891 tytär Anna Maria Hahl, joka 7.12.1932 meni naimisiin Jalo Ant-Wuorisen kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Leukafraktuurin sidoksista: Gösta Hahl, 1898 (Viitattu 2.3.2013)
 Muutamia näkökohtia proteetiseen jälkihoitoon nähden leukaresektsioneissa: Gösta Hahl, 1904 (Viitattu 2.3.2013)

Suomalaiset hammaslääkärit
Suomalaiset tieteilijät
 Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1861 syntyneet
Vuonna 1920 kuolleet
Spotted dick

Spotted dick on suosittu jälkiruoka Britanniassa. Se on höyrytetty vanukas, joka valmistetaan ihrasta ja kuivatuista hedelmistä ja joka yleensä tarjoillaan maitokiisselin (custard) kanssa.

Lähteet

Jälkiruoat
Brittiläinen keittiö
Kabuki Quantum Fighter

Kabuki: Quantum Fighter on vuonna  NES:lle julkaistu toimintapeli.

Pelin on kehittänyt Human Entertainment ja julkaissut HAL Laboratory.

Pelissä on erikoisuuksia kuten hiuksien käyttäminen aseena.

Vastaanotto 
Mikrobitti antoi arvostelussaan pelille 81 pistettä sadasta.

Aiheesta muualla

Lähteet 

2050-luvulle sijoittuvat videopelit
Vuoden 1990 videopelit
Nintendo Entertainment System -pelit
Paul Krogius nuorempi

Paul Krogius (22. maaliskuuta 1724 Porvoo – 12. tammikuuta 1792 Turku) oli suomalainen piispa. Hän toimi Porvoon piispana vuosina 1789–1792.

Krogiuksen vanhemmat olivat kirkkoherra Paul Krogius vanhempi ja Katarina Vadsten. Hän opiskeli Turussa ja Uppsalassa ja valmistui maisteriksi Turussa 1745. Historian ja käytännöllisen filosofian dosentti hänestä tuli 1746 ja Porvoon lukion kaunopuheisuuden lehtori 1752. Porvoon tuomiorovastiksi Krogius nimitettiin 1769 ja Porvoon hiippakunnan piispaksi hänet valittiin 1789. Hän osallistui vuosien 1778, 1786 ja 1789 valtiopäiville ja menehtyi matkalla Gävlen valtiopäiville 1792. Krogiusta pidettiin lahjakkaana ja toimeliaana kirkonmiehenä.

Krogiuksen puoliso vuodesta 1754 oli Anna Sara Hassel (k. 1811). Senaattori, juristi ja todellinen valtioneuvos Fredrik Wilhelm Krogius (1770–1833), aateloituna Edelheim, oli heidän poikansa.

Lähteet 
  Sivu 410.

Viitteet

Aiheesta muualla
  Viitattu 2.3.2013.

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Porvoon piispat 1723–1923
Vuonna 1724 syntyneet
Vuonna 1792 kuolleet
Loistopipilo

Loistopipilo (Pipilo erythrophthalmus) on sirkkulien heimoon kuuluva varpuslintu.

Levinneisyys
Loistopipiloita pesii Meksikossa, Yhdysvalloissa ja Kanadan eteläosissa. Euroopassa se on tavattu vain kerran: Iso-Britanniassa kesäkuussa 1966.

Lähteet

Sirkkulit
Grete Paia

Grete Paia (s. 27. elokuuta 1995) on virolainen laulaja.

Paia on opiskellut Kuressaaren lukiossa. Hän tuli tunnetuksi laulustaan ”Lõpp sellel lool”. Paia osallistui Eesti Laul 2013 -kilpailuun kappaleella ”Päästke noored hinged” ja eteni aina superfinaaliin saakka. Hän sijoittui toiseksi Birgit Õigemeelin voittaessa kilpailun kappaleella ”Et uus saaks alguse”. Paia osallistui Eesti Lauliin myös vuonna 2016 selviytyen finaaliin.

Paia on kuulunut Moonwalk -levy-yhtiöön vuodesta 2012.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Grete Paian virallinen Facebook-sivu
 Grete Paia Moonwalkin sivustolla

Virolaiset laulajat
Vuonna 1995 syntyneet
Elävät henkilöt
Markku T. Hyyppä

Markku Tapani Hyyppä (s. 5. lokakuuta 1942 Kajaani) on suomalainen neurologi, kirjailija, dosentti sekä ylilääkäri.

Tuotanto
 
 Olen elävä kello - ihminen ja luonnon aikarytmit, 1981
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 Uni ja vire, 1998
 Kipu-uupumisoireiden pysyvyys ja kurssimuotoinen fibromyalgiakuntoutus, 1998
 
 
 
 
 
 Livskraft ur gemenskap : om social kapital och folkhälsa, 2007
 Linnaeus kävi täällä, 2009
 Healthy Ties: Social Capital, Population Health and Survival, 2010
 Rakas hurri!, 2012

Lähteet

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset neurologit
Elävät henkilöt
Syntymävuosi puuttuu
Jalavanpakuri

Jalavanpakuri (Inonotus ulmicola) on kääpä, joka on eteläisessä Suomessa merkittävä puistopuiden lahottaja. Sen itiöemä sijaitsee pitkin jalavan runkoa kuoren alla, muttei välttämättä aiheuta puun kuolemaa kerralla kuten sukulaisensa, koivulla esiintyvä pakurikääpä. Se ei myöskään tee pakurimuodostumia. Jalavanpakuri esiintyy aluksi vanhan puun latvaosissa. Sen itiöpöly on usein varsin runsasta, joten sitruunankeltaisena se saattaa olla hyvinkin näkyvää. Itse itiöemä on yleensä kiiltävä.

Lähteet 

Lepänkäävät
Metsätuhot
Leiden-asteikko

Leiden-asteikko (yksikön tunnus °L tai ÐL) on historiallinen lämpötila-asteikko, jota käytettiin 1900-luvun alkupuolella matalien, alle -183 °C, lämpötilojen mittaamiseen Hollannissa. Asteikon on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat luonnollisen vedyn kiehumispiste (noin 20,4 K) ja hapen kiehumispiste (noin 90 K). Näille pisteille annettiin lämpötilat 0 °L ja noin 70 °L. Asteikkovälinä käytettiin kelvineitä, joten absoluuttinen nollapiste oli noin -20,4 °L. Koska lämpötilat mitataan vedyn kiehumispisteen suhteen, kutsutaan sitä suhteelliseksi asteikoksi. Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla.

Heike Kamerlingh Onnes (1853–1926) perusti kylmälaboratorion vuoden 1894 tienoilla Leideniin Alankomaihin. Mittareiden nesteenä käytettiin nesteytettyä happea, jonka kiehumispiste on -183 °C. Muut mittaustekniikat kehittyivät 1900-luvulla niin, että happimittareista voitiin luopua. Koska astikko on 1 °C = 1 K = 1 °L saadan helpot muunnoskaavat

ja

Lähteet 
 Rantala, T.: Lämpöopin luentomoniste (18. Lämpötila, lämpölaajeneminen ja ideaalikaasu) , 1997, Oulun yliopisto
 Hyhkö, Heikki: Tilastotieteen johdantokurssi , 2013

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Science & Society - Picture Library: Backing board for thermometer, c 1758.

Lämpötilayksiköt