joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Simo Eronen

Simo Eronen (6. joulukuuta 1881 Juuka – 29. toukokuuta 1936 Kajaani) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hänen romaaniensa tapahtumat sijoittuivat Pohjois-Karjalaan ja Karjalan kannakselle.

Erosen vanhemmat olivat maanviljelijä Tahvo Eronen ja Riitta Pekkarinen. Hän pääsi ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1903.

Eronen toimi Kivilahden kansakoulun opettajana 1905–1906 ja sanomalehtimiehenä 1907–1921. 1920-luvulla hän oli Viipurissa ilmestyneen Karjala-lehden toimitussihteerinä. Vuonna 1930 Eronen muutti perheensä kanssa Viipurista Kajaaniin jossa hän oli sitten Kajaani-lehden toimittajana. Talvisodan aikana Erosen perheen koti ja sen mukana hänen kirjallinen jäämistönsä tuhoutui Kajaanin pommituksessa.

Eronen kirjoitti karjalaisista aiheista sekä kaunokirjallisia että historiallisia teoksia. Hänen historiallisia romaanejaan olivat muun muassa Aunuksen helmi, Orjavallan perintö, Tiuri ja pajari sekä Kreivin kaupunki. Eronen oli 1921–1926 Karjalan sotahistoriallisen toimikunnan sihteerinä ja kokosi tällöin aineiston, jota hän käytti suurimmaksi osaksi kirjoittamassaan Karjalan Vapaussodan historian I osassa. 

Simo Eronen oli naimisissa Jenny Siviä Kuortin kanssa.

Teoksia 
Aunuksen helmi, romaani.  Otava 1919
Suurten metsien salasta: pohjoiskarjalaisia kertomuksia.  1919
Orjavallan perintö, romaani Kannakselta.  Otava 1920
Raudun taistelu.  Otava 1920
Juhannustanssi, romaani Karjalan kannakselta.  Otava 1921
Soidinsaari: tarina Koitereen malmilautoilta.  Otava 1922
Louhivaaran patriarkka: romaani Pohjois-Karjalasta.  Otava 1923
Venäjänsaarelaiset : muistomerkin paljastusjuhlaan juhannuspäivänä 1923.  1923 (Kirjan digitoitu versio Internet Archivessa)
Tiuri ja pajari: romaani vuodelta 1314.  WSOY 1924
Kreivin kaupunki: historiallinen romaani Pietari Brahen aikuiselta Pielisen pokostalta, osa 1.  WSOY 1926
Karjala vapaussodassa osa 1, kirjoittaneet Simo Eronen ja Antti Komonen.  1930
Kreivin kaupunki: historiallinen romaani, osa 2.  WSOY 1930
Rikas mies, romaani.  Karisto 1936

Lähteet 
 Suomen kirjailijat-tietokanta 
 Ylioppilasmatrikkeli 1903
 Juuka-Seura ry : Simo Eronen
 Teosluettelo

Aiheesta muualla 
 Simo Eronen : Valkoisen lehtimiehen pako punaisesta Viipurista, Hakkapeliitta, 04.02.1936, nro 5, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Simo Eronen : Uudenkirkon ja Kivennavan erottamisuhka, Hakkapeliitta, 02.06.1936, nro 22, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset toimittajat
Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1881 syntyneet
Vuonna 1936 kuolleet
Arvi Arjatsalo

Arvi Ensio Arjatsalo (sukunimi vuoteen 1947 Lyytikäinen, 27. tammikuuta 1927 Viipuri – 18. marraskuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja nuortenkirjailija.  Arjatsalo pääsi ylioppilaaksi 1946 ja valmistui kansakoulunopettajaksi 1953.

Arjatsalo otti kirjojensa aiheet koulumaailmasta ja käsitteli myös ajankohtaisia aiheita kuten ensimmäistä kuukävelyä sekä myös erilaisia ongelmia kuten nuorisorikollisuutta ja koulukiusaamista. 1980-luvulta alkaen Arjatsalo julkaisi useita elämäkertakirjoja Elias Lönnrotista, Sakari Topeliuksesta ja M. A. Castrénista.

Teokset
Järvihirviön jäljillä. 1960
Mykän merimiehen salaisuus. 1961
Kuulento Apollo 11. 1969
Viltsi ja muut. 1971
Kovikset. 1976
 
OH-ABD. 1978
Uponnut auto. 1978
Joulukalla, tv-näytelmä. 1980
Varastettu enkeli. 1980
 
Vaarallinen valokuva. 1981
 
Sammatin Elias, Elias Lönnrotin elämänvaiheita kouluvuosista ensimmäisiin runonkeruumatkoihin. 1983
 Näin on, Maukka 1983
Jesse Owens - huippu-urheilija. 1984
Lönnrot suuri suomalainen, kuvitettu elämäkerta. 1985
Pumminmerkit. 1985
Topelius, nuorisoromaani Sakari Topeliuksesta. 1988
Auringonvärinen kissa. 1990
Sepelikesä. 1990
Siperia kutsuu, nuorisoromaani M. A. Castrénista. 1991

Palkinnot 
Tauno Karilaan palkinto 1977
Valtion nuorisokirjailijapalkinto 1978, 1981
H.C. Andersen-palkinto 1980
Topelius-palkinto 1982.

Lähteet 
 Suomen kirjailijat-tietokanta  (vanhentunut linkki)
 Lappeenrannan maakuntakirjaston Carelica-kirjailijat sivusto

Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Nagatachō

Nagatachō () on kaupunginosa Chiyodan erillisalueella Tokiossa, Japanissa. Se sijaitsee erillisalueen eteläosassa aivan keisarillisen palatsin lounaispuolella ja tunnetaan Japanin polittisen vallan keskuksena: alueella sijaitsevat Japanin parlamentin rakennus, Japanin pääministerin virka-asunto eli Kantei ja useita muita hallintorakennuksia. 

Nagatachōn kaupunginosaan kuuluvat Nagatachō 1-chōmen ja Nagatachō 2-chōmen osa-alueet, joissa oli vuonna 2014 yhteensä 533 asukasta. Niiden yhteenlaskettu pinta-ala on 0,68 neliökilometriä. Alueella on kuitenkin paljon työpaikkoja, ja vuonna 2010 osa-alueiden päiväväestön lukumäärä oli yhteensä 19 433 henkeä.

Historia ja rakennukset 
Edo-kaudella Nagatachōn alueella sijaitsi samuraisukujen residenssejä. Nykyisen parlamenttirakennuksen takana kulkevaa katua alettiin Edo-kauden puolivälissä nimittää Nagatachōksi. Se sai nimensä paikalla olleelta ratsastuskentältä, jota kutsuttiin Nagata-suvun residenssin mukaan Nagata-babaksi (). Meiji-kaudella alue oli pääosin armeijan käytössä, mutta Japanin parlamentin valmistuttua sinne vuonna 1936 siitä tuli maan poliittinen keskus. Nagatachōn nimeä käytetäänkin usein kuvaannollisesti viittaamaan Japanin hallitukseen, kun taas viereinen Kasumigasekin alue on ministeriöiden eli byrokratian keskus. 

Japanin parlamenttirakennus ja Japanin parlamentin kirjasto käsittävät suurimman osan Nagatachō 1-chōmen alueesta. Viereinen Nagatachō 2-chōme oli aiemmin asuin- ja liikealuetta, mutta tuhoutui lähes täysin toisen maailmansodan pommituksissa. Nykyisin vilkkaaksi hallinto- ja liikealueeksi muuttuneessa kaupunginosassa sijaitsevat sodan jälkeen uudelleenrakennettu, Hoshigaokan kukkulalla kohoava Hie-jinjan šintolainen pyhäkkö ja vuonna 2002 valmistunut uusi pääministerin virka-asunto eli Kantei. Hibiyan kaupunginosasta vuonna 1929 muuttaneen Hibiyan lukion rakennukset ovat aivan Hie-jinjan pohjoispuolella. Entisen Sannō-hotellin, joka toimi helmikuun 26. päivän välikohtauksen näyttämönä vuonna 1936, paikalla seisoo nykyään 44-kerroksinen Sannō Park Tower -pilvenpiirtäjä.

Liikenne 
Keskeisen sijaintinsa ja merkityksensä vuoksi Nagatachōta palvelevat useat metroasemat: Nagatachōn metroasema (Tōkyō metron Yūrakuchō-linja ja Hanzōmon-linja), Kokkai-gijidōmaen metroasema (Tōkyō metron Marunouchi-linja ja Chiyoda-linja), Tameike-sannōn metroasema (Tōkyō metron Ginza-linja ja Nanboku-linja) sekä Akasaka-mitsuken metroasema (Marunouchi-linja ja Ginza-linja).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Tokion kaupunginosat
Japanin politiikka
Renewable Energy Corporation

Renewable Energy Corporation ASA (REC) on norjalainen aurinkoenergialaitteita valmistava yritys, jonka pääkonttori on Oslon lähellä Høvikissä. Yritys tuottaa aurinkokennoja ja kennomoduleita sekä niiden valmistuksessa käytettäviä polypiitä ja piikiekkoja. Yritys ilmoittaa olevansa ainoa valmistaja, jonka tuotanto kattaa aurinkoenergialaitteiden koko arvoketjun piin puhdistuksesta aina valmiiksi aurinkokennomoduleiksi saakka. Yrityksellä on seitsemän tehdasta, jotka sijaitsevat Norjassa, Yhdysvalloissa, Ruotsissa ja Etelä-Afrikassa.

Divisioonat

REC:llä on kolme divisioonaa: REC Silicon, REC Wafer, REC Solar.
 
REC lähti vuonna 2005 osakkaaksi saksalaisen Q-Cells AG:n ja yhdysvaltalaisen Evergreen Solar Incin perustamaan EverQ-nimiseen yhteisyritykseen ja sopi piin toimittamisesta tälle yhtiölle.

Liikevaihdon ja henkilömäärän kehitys

Historia
 1996 perustettu
 2003 tehdasosto Moses Lake, Washington (ASiMI)
 2005 yritysosto AsiMI (ml. Butten tehdas Montanassa)
 2006 listautuminen Oslon pörssiin 9. toukokuuta 2006

Osake
REC:llä on yli 9 000 osakkeenomistajaa. Suurimmat osakkeenomistajat ovat (tammikuu 2008): 

 Elkem AS 23 %
 Q-Cells AG 17,2 %
 Orkla ASA 16,3 %
 Hafslund Venture AS 14,2 %

Aiheesta muualla
 Renewable Energy Corporation

Lähteet

Energia Norjassa
Aurinkoenergiayhtiöt
Norjalaiset pörssiyhtiöt
Cariba Heine

Cariba Heine (s. 1. lokakuuta 1988 Etelä-Afrikka) on australialainen näyttelijä. Cariba muutti Australiaan 1991. Hänen kiinnostuksen kohteinaan ovat näytteleminen ja tanssiminen.

Suomessa Cariba Heine on tullut tunnetuksi australialaisesta nuortensarjasta H2O, jossa hän näytteli Rikkiä. Sarjaa on esitetty Yleisradion televisio-ohjelmassa Summeri.

Varhainen elämä 
Heine syntyi Johannesburgissa Kevin ja Michelle Heinelle, mutta muutti Australiaan vuonna 1991, Heinen ollessa kolme. Heine on saanut koulutusta jazztanssiin, steppiin, balettiin, akrobatiaan ja rytmiseen voimisteluun. Heine on esiintynyt myös yhdysvaltalaisen Will Young -nimisen laulajan musiikkivideolla "Leave Right Now". Vuonna 2009 Heine sai pääroolin elokuvasta A Model Daughter: The Killing of Caroline Byrne. Tämän jälkeen hänet kiinnitettiin Rikki Chadwickin rooliin uuteen merenneidoista kertovaan sarjaan H2O. Vuonna 2012 hän näytteli Heatheriä elokuvassa Bait.

Filmografia
 2005: Strictly Dancing: Hän itse
 2007, 2008 ja 2010: H2O: Just Add Water: Rikki Chadwick
 2007: Stupid, Stupid Man: Mindy
 2008: Blue Water High: Bridget Sanchez
 2009: The Pacific: Phyllis
 2009: A Model Daughter: The Killing of Caroline Byrne: Caroline Byrne 
 2010: Dance Academy: Isabelle
 2010: The Future Machine: Kate Hill
 2011: Blood Brothers: Ellie Carter
 2011: Bait: Heather
 2016: Mako Mermaids: Rikki Chadwick

Australialaiset näyttelijät
Vuonna 1988 syntyneet
Elävät henkilöt
Kyröskoski

Kyröskoski () on 22 metrin putouskorkeudellaan yksi Suomen korkeimmista koskista. Se sijaitsee Hämeenkyrön kunnassa noin 40 kilometriä Tampereelta luoteeseen, valtatie 3:n varrella, ja sen ympärille on muodostunut samanniminen taajama. Kosken kautta Kokemäenjoen vesistön Ikaalisten reittiin kuuluva Kyrösjärvi laskee Pappilanjoen kautta Kirkkojärveen, ja edelleen Siuronkoskeen. Kyröskoski on valjastettu ja sen äärellä on toiminut useita vesimyllyjä sekä harjoitettu puunjalostusteollisuutta, raakapuun uittoa ja vesivoimatuotantoa 1870-luvulta lähtien (Hammarén & Co Aktiebolag, Oy Kyro Ab, Kyro Oyj, M-real Kyro ja Metsä Board Kyro). Voimalaitoksen omistaa Kyröskosken Voima Oy. Kosken arvellaan olevan yksi Kalevalassa mainituista kolmesta suuresta koskesta: ”Hämeen Hälläpyörä”. Muut kalevalaiset putoukset ovat Imatra ja "Kaatrakoski Karjalassa", joka perimätiedon mukaan tarkoittaa Lieksanjoen Pankakoskea. Nälkävuosien seurauksena kosken putouskorkeutta alennettiin 1800-luvun lopulla maanviljelysmaan lisäämiseksi Kyrösjärven ympäristössä.

Kyröskoski kuohuu nykyään avoimena neljä kertaa kesässä, kun sen patoluukut avataan. Koskinäytökset ovat vappupäivänä ja juhannuspäivänä sekä yhtenä sunnuntaina heinäkuussa ja elokuussa.

Kyröskoski kuvataiteessa 
Kyröskoskella on merkittävä sija suomalaisessa kuvataiteessa ja kirjallisuuden maisemakuvauksissa. A. F. Skjöldebrand on tehnyt koskesta seepialaveerauksen jo 1799 matkallaan Suomen halki. Sittemmin Kyröskosken on piirtänyt Magnus von Wright, jonka piirros on julkaistu teoksessa Finlan framstält i teckningar. Tunnetuimmat Kyröskosken kuvaukset ovat kuitenkin Werner Holmbergin öljymaalaus vuodelta 1854 ja laveeraus vuodelta 1857.

Historiaa 
Pappilanjoen vanhempi nimitys on ollut Kyrösjoki. Heti sen jälkeen, kun Koskenperkaustoimikunta perustettiin vuonna 1799, kääntyivät Kyrösjärven asukkaista koottu toimikunta sen puoleen ja haki lupaa perata Kyröskoskea ja laskea järven vedenpintaa alemmaksi. Lupa myönnettiin hankkeelle, ja 23. heinäkuuta vuonna 1804 tuotiin Nokian kartanoon Kuninkaan Joenperkaustoimikunnalta hankittuja perkausvälineitä. Hanke voidaan katsoa alkaneeksi tästä päivästä alkaen. Perkaustyöt ovat ilmeisesti valmistuneet ennen kuin Suomen sota 1808–1809 käynnistyi. Seuraava vedenpinnan aleneminen tapahtui vuosina 1828–1831, kun ikaalislaiset isännät suorittivat joen perkauksia. Kummallakin kerralla on järven vedenpinta laskenut arviolta 2,0–2,5 metriä. Kolmas perkaushanke tapahtui vuosina 1865–1866. Silloin vedenpinta laski noin 2 metriä. Tällä kertaa hankkeeseen osallistuivat ikaalislaiset, hämeenkyröläiset ja viljakkalalaiset talot yhdessä. Työt kestivät yhteensä noin kaksikymmentä tuhatta työpäivää ja maksoivat noin kymmenen tuhatta ruplaa.

Katso myös
Kyröskosken voimalaitos

Lähteet

Kyrösjärven alue
Suomen kosket
Pirkanmaa
Kyröskoski
Kun taivas repeää

Kun taivas repeää on MTV3-kanavalla joulukuussa 1997 esitetty suomalainen neliosainen draamasarja. Pääosissa ovat Eeva Palonen ja Matti Ristinen. Sarjan ovat käsikirjoittaneet Kirsti Manninen ja Markku Onttonen, joka on myös ohjannut sarjan. Lopputunnusmusiikin kappaleen Kun taivas repeää esittää Kristiina Elstelä.

Sarjassa kerrotaan lääkintälotta Ainon (Eeva Palonen) elämästä lääkintäkurssien loputtua elokuussa 1943 ja työnteosta kenttäsairaalassa Raudussa heinäkuuhun 1944 asti. Ainon elämään saapuu luutnantti Lauri Salmi (Matti Ristinen), jonka kaukopartioleiri sijaitsee vähän matkan päässä kenttäsairaalasta.

Sarjaan on tehty jatkosarja, joka on nimeltään Taivas sinivalkoinen. Molemmat sarjat on julkaistu VHS:nä vuonna 2001 sekä DVD:nä vuonna 2006.

Näyttelijät

Jaksoluettelo

Vastaanotto
Helsingin Sanomien Jukka Kajava kirjoitti sarjan ensimmäisen jakson esityksen alla, että itse sodan kokenut sukupolvi ymmärtää yksityiskohtaisesti taustoitettua sarjaa ehkä parhaiten, kun taas nuoremmat ikäryhmät saattavat rasittua historiallisista yksityiskohdista ja asioiden toistosta. Alleviivaava käsikirjoitus ei hänestä ole parasta tv-teatteria, vaan muistuttaa paikoin Hilja Valtosen viihdetarinoita.

Lähteet

Aiheesta muualla
Finnkino: Kun taivas repeää & Taivas sinivalkoinen DVD 
 

Suomalaiset draamasarjat
1990-luvun televisiosarjat
Lilt

Lilt on The Coca-Cola Companyn lanseeraama hedelmäinen virvoitusjuoma, jota on saatavilla ainoastaan Irlannissa, Gibraltarilla, Seychelleillä ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Virvoitusjuoma lanseerattiin vuonna 1975. Erilaisia Lilt-merkkejä ovat muun muassa tavallisen Liltin lisäksi Diet Lilt, joka nimettiin uudelleen Lilt Zeroksi. Liltiä on saatavilla muun muassa greipin, ananaksen ja mangon makuisena. Liltin iskulause on "the totally tropical taste."

Lähteet

Virvoitusjuomamerkit
The Coca-Cola Companyn tuotemerkit
Harku

Harku (, ) on kunta Harjumaan maakunnassa, Virossa. Se sijaitsee Suomenlahden rannikolla Tallinnan länsipuolella rajoittuen Tallinnan lisäksi Sauen ja Lääne-Harjun kuntiin sekä Keilan kaupunkiin..

Harkun asukasluku on 14 356 (1.1.2018) ja pinta-ala 159,02 neliökilometriä. Kunnan keskustaajama on Tabasalu, jonka asukasluku on 2 858.

Asutut paikat 
Kunta koostuu kahdesta pienkauppalasta (alevik) sekä 21 kylästä.

Pienkauppalat 
Harku
Tabasalu

Kylät 
Adra, Harkujärve, Humala, Ilmandu, Kumna, Kütke, Laabi, Liikva, Muraste, Naage, Rannamõisa, Suurupi, Sõrve, Tiskre, Tutermaa, Türisalu, Vahi, Vaila, Viti, Vääna, Vääna-Jõesuu.

Väestö
Vuonna 2011 Harkun kunnassa oli 14 181 asukasta, joista 12 252 (86,4 %) oli virolaisia, 1 509 (10,6 %) venäläisiä ja 408 (2,9 %) muita kansallisuuksia.

Ystävyyskunnat 
Harku on Euran kunnan ystävyyskaupunki.

Katso myös 
 Harkun kartano

Lähteet

Aiheesta muualla
Dana Zátopková

Dana Zátopková (omaa sukua Ingrová, 19. syyskuuta 1922 Karviná-Fryštát – 13. maaliskuuta 2020) oli tšekkiläinen naisten keihäänheiton olympiavoittaja.

Tšekkoslovakiaa edustanut Zátopková voitti olympiakultaa Helsingin kisoissa vuonna 1952 tuloksella 50,47 m (vain tuntia myöhemmin kuin hänen aviopuolisonsa Emil Zátopek oli voittanut kultaa 5 000 metrin juoksussa) ja hopeaa Roomassa 1960 tuloksella 53,78 m. Melbournen kisoissa 1956 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 49,83 m. Ensimmäisissä olympialaisissaan Lontoossa 1948 hän oli seitsemäs tuloksella 39,94.

Euroopanmestaruuden Zátopková saavutti 1954 Bernissä (tulos 52,91 m) ja 1958 Tukholmassa (56,02 m). Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 41,34 m. Hän heitti keihään maailmanennätyksen 55,73 metriä Prahassa 1. kesäkuuta 1958 mutta menetti sen jo vajaat kaksi kuukautta myöhemmin.

Aviopari Dana Zátopková ja Emil Zátopek olivat syntyneet samana päivänä.

Lähteet

 
 
 
 http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/in/dana-ingrova-zatopkova-1.html

Viitteet 

Tšekkoslovakialaiset keihäänheittäjät
Tšekkoslovakialaiset olympiavoittajat
Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Regio-Shuttle

Regio-Shuttle on sveitsiläisen rautatiekalustovalmistajan Stadler Railin valmistama kevyt dieselmoottorivaunu.

Yleistä 
Valmistuksen aloitti vuonna 1996 Adtranz. Vaunu pohjapinta-alasta 65 % on 600 mm korkeudella kiskoista eli matalalattiaista. Vaunun voimanlähteenä on kaksi MAN SEn valmistamaa Euro II normit täyttävää 257 kW tehoista dieselmoottoria. Vaunutyyppiä käytetään pääasiassa Saksassa. Vuoden 2007 kevääseen mennessä vaunua oli valmistettu lähes 360 kappaletta.

Lähteet
 Stadler - Regio-Shuttle(englanniksi)
 Voith - Regio-Shuttle (englanniksi)

Aiheesta muualla 

 Stadler Railin viralliset kotisivut

Rautatiekalusto
Täällä Pohjantähden alla (vuoden 1968 elokuva)

Täällä Pohjantähden alla on Edvin Laineen ohjaama suomalainen historiallinen draamaelokuva vuodelta 1968. Se pohjautuu Väinö Linnan romaanitrilogian Täällä Pohjantähden alla kahteen ensimmäiseen osaan. Elokuva oli Suomessa vuoden katsotuin ja on yhä kaikkien aikojen neljänneksi katsotuin kotimainen elokuva . Vuonna 1970 elokuva sai jatko-osan, Akseli ja Elina, joka perustuu kirjasarjan kolmanteen osaan. Vuonna 1973 edellä mainituista tehtiin kokoomaelokuva Pohjantähti.Täällä Pohjantähden alla sai vuonna 1969 kolme Jussi-palkintoa: paras ohjaus (Edvin Laine), paras miespääosa (Kalevi Kahra) ja paras lavastus (Ensio Suominen). Lisäksi Väinö Linna palkittiin erikois-Jussilla.

Heikki Aaltoilan säveltämän elokuvan keskeinen musiikillinen teema on ”Akselin ja Elinan häävalssi”, josta on sittemmin tullut suosittu häävalssi Suomessa.

Elokuvassa Täällä Pohjantähden alla on useita samoja näyttelijöitä kuin Laineen vuonna 1955 ohjaamassa Tuntemattomassa sotilaassa, joka perustuu niin ikään Linnan alkuperäistekstiin. Näistä mainittakoon Matti Ranin, Veikko Sinisalo, Leevi Linko, Aarne Laine, Kaarlo Halttunen, Olavi Ahonen, Kosti Klemelä, Mikko Niskanen, Tapio Hämäläinen, Ekke Hämäläinen, Taneli Rinne ja Heikki Heino.

 Juonitiivistelmä Täällä Pohjantähden alla'' alkaa Koskelan torpan perustamisesta 1880-luvulla ja kertoo kuvitteellisen Pentinkulman ihmisten elämästä noin vuoteen 1920. Keskeinen teema on torpparien epävakaa asema ja heidän tavoitteensa parantaa elinolojaan. Tärkeässä roolissa ovat myös maaseudun yläluokka, kuten papin perhe, ja köyhälistö, jonka sosioekonominen asema on heikompi kuin torpparien. Elokuvan tarina ulottuu aina Suomen sisällissodan loppuun asti. Elokuva on melko uskollinen Linnan alkuperäistekstille. Lopun taistelukohtauksessa kuvataan Syrjäntaan taistelua.

Rooleissa

Muissa rooleissa

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yle Areena: Täällä pohjantähden alla
 Elonet: Täällä pohjantähden alla
 

Jussi-palkitut elokuvat
Vuoden 1968 suomalaiset elokuvat
Täällä Pohjantähden alla
Edvin Laineen ohjaamat elokuvat
Suomalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Yhteiskunnalliset elokuvat
Suomalaiset historialliset draamaelokuvat
Suomalaiset sotadraamat
Žukovski

Žukovski () on 102 729 asukkaan kaupunki (2010) Moskovan alueella noin 40 kilometriä Moskovasta kaakkoon.

Kaupunki tunnetaan Venäjän ilmailuteknologian keskuksena ja tiedekaupunkina (naukograd). Žukovskissa sijaitsevia tutkimuslaitoksia ovat:
 LII, M.M. Gromovin lentotekniikan tutkimuslaitos
 TsAGI, Virtausdynamiikan keskusinstituutti (Централный Аерогидродинамический Институт)
 NIIP, V.V. Tihomirovin instrumenttisuunnittelun tutkimuskeskus
 NIIAO, Ilmailukaluston tieteellinen tutkimuslaitos (Научно-исследовательский институт авиационного оборудования, НИИАО)
 Moskovan tieteellinen tutkimuslaitos "Agat" (Московский научно-исследовательский институт «Агат») 
 EMZ, V. M. Mjasištševin kokeellinen konepaja (Экспериментальный машиностроительный завод имени В.М.Мясищева, ЭМЗ).

Žukovskissa sijaitsee myös ainakin osa suurten lentokonevalmistajien (Suhoi, Iljušin, Tupolev, MiG) toimitiloista. 

Kaupungin lähellä sijaitsee Gromovin instituutin Ramenskojen lentoasema, jossa on koelentotoimintaan liittyen Euroopan suurin kiitotie. Se on 5,4 kilometriä pitkä ja 120 metriä leveä.

Lentokentällä järjestetään joka toinen vuosi suuri kansainvälinen MAKS-ilmailunäytös. 

Žukovski on myös Moskovan alueen yleisurheilun keskuksia, jossa avattiin vuonna 2005 "Meteor"-niminen stadion.

Historia
Paikkakunnalla sijaitsi aiemmin rautatieläisten Otdyh-niminen datša-asutus. Sen alueelle siirrettiin vuonna 1935 jo aiemmin Moskovassa perustettu Venäjän aerodynamiikan keskusinstituutti TsAGI. Vuonna 1938 taajama sai nimekseen Stahanovo neuvostoliiton kuuluimman iskutyöläisen kaivosmies  Aleksei Stahanovin mukaan. Vuonna 1947 nimi muutettiin Žukovskiksi kuuluisan aerodynaamikon ja TsAGIn perustajan Nikolai Žukovskin mukaan.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Žukovskin sivusto
 Zhukovskiy city in 1973  Google Video

Naukograd
Moskovan alueen kaupungit
Täällä Pohjantähden alla (vuoden 2009 elokuva)

Täällä Pohjantähden alla on Timo Koivusalon ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 2009. Se perustuu Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -romaanitrilogiaan. Elokuvan jatko-osa Täällä Pohjantähden alla II sai ensi-iltansa seuraavan vuoden syyskuussa.

Elokuvan kuvaukset alkoivat Villilän studioilla Nakkilassa keväällä 2008 ja ne kestivät vuoden loppuun asti. Villilän lisäksi elokuvaa kuvattiin myös muun muassa Tampereella, Tammelassa, Porissa, Ahlaisissa, Punkalaitumella, Niinisalossa ja Haapamäellä. 

Täällä Pohjantähden alla -elokuvien tuotannossa olivat mukana Yle TV2, Suomen elokuvasäätiö sekä Walt Disney Studios Motion Pictures Finland, joka vastasi myös elokuvien teatterilevityksestä. Tuotannon yhteenlaskettu kokonaisbudjetti oli noin 4,8 miljoonaa euroa.

Elokuva oli ehdokkaana vuoden 2010 Jussi-gaalassa viidessä kategoriassa: paras elokuva, paras miessivuosa (Heikki Nousiainen ja Esko Roine), paras naissivuosa (Miia Selin) ja paras puvustus, muttei lopulta saavuttanut yhtään Jussia.

Henkilöt

Vastaanotto 
Tv-Nytin viisi kriitikkoa antoi elokuvalle keskimäärin 2,2 tähteä.

Elokuvan saama kritiikki oli pääosin kuitenkin positiivista. Verkkolehti Uuden Suomen Mikko Piela sanoo Koivusalon kehittyneen ohjaajana ja tekevän varmakätistä, joskin yllätyksetöntä jälkeä. Hän kehuu myös näyttelijätyötä ja toteaa: ”Tähän kyläyhteisöön tekee mieli uskoa”. Suomen Kuvalehden Kalle Kinnunen sanoo uutta Pohjantähteä ensimmäiseksi Koivusalon elokuvaksi, jota katsoessa ei ole koko ajan vaivaantunut olo. Hän sanoo elokuvaa sujuvaksi toisinnoksi Edvin Laineen elokuvasta, mutta näkee Koivusalon heikkouksiksi vetämättömän kuvakerronnan ja näyttelijäohjauksen puutteen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Artista-Filmi
 Elokuvan traileri ja kuvagalleria Plaza.fi:ssä 
 
 Kangasjärvi, Jukka: ”Siellä se loistaa”, Timo Koivusalon elokuva Täällä Pohjantähden alla, Filmihullu 2/2010 s. 4–7.

Täällä Pohjantähden alla
Timo Koivusalon ohjaamat elokuvat
Suomalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat‎
Suomalaiset sotaelokuvat
Vuoden 2009 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset historialliset draamaelokuvat
Täällä Pohjantähden alla II

Täällä Pohjantähden alla II on suomalainen elokuva, jonka ohjasi Timo Koivusalo Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -romaanisarjan pohjalta. Elokuvasarjan ensimmäinen osa sai ensi-iltansa vuonna 2009.

Tuotanto 

Koivusalon ensimmäinen Täällä Pohjantähden alla -elokuva perustui Väinö Linnan romaanitrilogian kahteen ensimmäiseen osaan, toinen elokuva kävi läpi kolmannen osan tapahtumia. Kahta elokuvaa kuvattiin limittäin Villilän studioilla Nakkilassa helmikuun 2008 ja helmikuun 2009 välisenä aikana. Elokuvassa näytteli noin 150 ammattinäyttelijää ja yli tuhat avustajaa. Musiikin sävelsi Jaakko Kuusisto ja sen esittäjänä oli Sinfonia Lahti. Elokuvan tuotantokustannukset olivat 1,6 miljoonaa euroa, Suomen elokuvasäätiön tukia se sai 673 764 euroa. Elokuvan ensi-ilta oli 24. syyskuuta 2010, mutta se nähtiin ennen sitä Kino Ylläs -tapahtumassa Kolarissa 3. syyskuuta 2010. Elokuvalla oli elokuvateattereissa 68 489 katsojaa.

Päärooleissa

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Artista-Filmi

Täällä Pohjantähden alla
Timo Koivusalon ohjaamat elokuvat
Suomalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat‎
Vuoden 2010 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset sotaelokuvat
Suomalaiset historialliset elokuvat
Dragsvik

Dragsvik voi tarkoittaa seuraavia:

 Dragsvik, kylä Tammisaaressa Raaseporissa
 Dragsvikin varuskunta, Uudenmaan prikaatin ruotsinkielinen varuskunta Tammisaaren Dragsvikissa
 Dragsvikin seisake, seisake Karjaan–Hangon radalla Dragsvikissa
 Dragsvik, paikka Sognevuonon rannalla Norjan Balestrandissa
Tramontana

Tramontana on espanjalainen yksi- tai kaksipaikkainen urheiluauto, jonka muotoilussa on otettu vaikutteita muun muassa Formula 1 -autoista. Se on valmistettu Gironassa, Costa Bravassa. Tramontana esiteltiin ensimmäisen kerran vuoden 2005 Geneven autonäyttelyssä. Kaksipaikkaisessa mallissa matkustaja istuu kuljettajan takana hieman kuljettajaa korkeammalla. Auton konepellissä oleva merkki on tehty puhtaasta valkokullasta. Autoja aiotaan valmistaa vain 12 kappaleen vuosivauhtia, kun tuotanto vuonna 2008 lähtee kunnolla käyntiin.
Nimi Tramontana viittaa voimakkaasen vuoristotuuleen.

Runko 

Auton runko on valmistettu alumiinista ja hiilikuidusta, jotta autosta on saatu mahdollisimman kevyt.

Tekniikka 

Vaihteisto on kuusivaihteinen manuaalivaihteisto. Jousitus on toteutettu joka kulmassa kaksin koiranluin.

Moottorit 

Moottori on DOHC V12 -moottori.

5.5 - 720 hv

Mitat 

Pituus: 4 850 mm
Leveys: 2 080 mm
Korkeus: 1 300 mm
Omamassa: 950 kg

Aiheesta muualla
Valmistajan nettisivut

 Superautot
Futility, or the Wreck of the Titan

Futility, or The Wreck of Titan on Morgan Robertsonin kirjoittama novelli vuodelta 1898. Se kertoo tarinan kuvitteellisesta aikoinaan maailman suurimmasta ja ylellisimmästä matkustajalaivasta Titanista sekä sen haaksirikosta huhtikuussa 1898. Kirjalla on hyvin paljon yhtäläisyyksiä neljätoista vuotta myöhemmin tapahtuneen RMS Titanicin haaksirikon kanssa. Robertson kirjoitti kirjan pukeakseen sanoiksi oman turhautumisensa sen ajan viktoriaaniseen yhteiskuntajärjestelmään.

Alkuperäinen vuoden 1898 novelli ilmestyi nimellä Futility, eikä se saanut paljonkaan huomiota osakseen. Vuonna 1912, pian Titanicin uppoamisen jälkeen, novelli julkaistiin uudelleen pienin muutoksin nimellä The Wreck of Titan.

Juoni 

Tarinan päähenkilö on John Rowland, Kuninkaallisesta laivastosta erotettu upseeri, joka on erottamisensa jälkeen ratkennut alkoholistiksi ja pudonnut yhteiskunnan alimpaan kerrokseen. Nyt hän työskentelee brittiläisellä matkustajaristeilijä Titanilla kansimiehenä. Titan lähtee matkalleen New Yorkista kohti Englantia matkustajinaan rikkaita kuuluisuuksia. Eräänä yönä Titan törmää jäävuoreen ja alkaa upota. Pelastusveneitä on vain puolelle matkustajista, mutta edes niin moni ei pelastu, vaan ainoastaan 13 henkeä, joiden joukossa on Rowland sekä hänen entisen rakastajattarensa tytär. Rowland on tavannut rakastajattarensa ja tämän tyttären Titanilla ja pelastaa tyttären haaksirikosta hyppäämällä jäälle. Loppuosa kirjasta seurataan Rowlandin seikkailuja pohjoisella Atlantilla, missä hän muun muassa tappaa ihmisen ja syö tämän. Rowland ja tyttö pelastuvat, kun he löytävät ajelehtivan pelastusveneen, ja pian eräs laiva noukkii heidät kyytiinsä. Rowlandin palattua Englantiin elämä palaa taas raiteilleen ja hän pääsee parlamenttiin töihin. Kirja loppuu siihen, kun Rowland vastaanottaa viestin entiseltä rakastajattareltaan, joka kutsuu Rowlandin tapaamaan häntä ja tytärtään.

Yhtäläisyydet Titanicin kanssa 

 Molemmat, Titan ja Titanic ovat aikansa suurimpia ja ylellisimpiä laivoja. Titan painoi 45 000 tonnia ja Titanic 46 tuhatta tonnia. Titanicin uppoamisen jälkeen julkaistuissa versioissa Titanin paino on kuitenkin muutettu 70 tuhanneksi tonniksi.
 Titan oli 800 jalkaa pitkä, Titanic taas 880.
 Titanin huippunopeus oli 25 solmua, Titanicin 23 solmua.
 Molempien matkustajina on maailman kuuluisimpia ja rikkaimpia ihmisiä.
 Molemmat törmäävät jäävuoreen ja uppoavat Pohjois-Atlantilla huhtikuussa. 
 Kummassakaan ei ole tarpeeksi pelastusveneitä matkustajille. 

Edellä mainituista yhtäläisyyksistä huolimatta kirjan ja Titanicin haaksirikon välillä on tärkeitä eroavaisuuksia. Titan lähti matkaan New Yorkista, kun taas Titanic Southamptonista. Titanin haaksirikkoyönä oli sumuista, kun taas Titanicin upotessa oli täysin kirkasta ja tyyntä. Lisäksi Titan upposi paljon nopeammin kuin Titanic, ja se myös kaatui ennen katoamistaan pinnan alle. Tärkein eroavuus on selviytyjien määrä: Titanicilta pelastui 706, kun taas Titanilta vain 13.

Lähteet

Aiheesta muualla
 The Wreck of the Titan: Or, Futility (1912), vuoden 1912 version teksti, Archive.org

Yhdysvaltalaiset romaanit
Vuoden 1898 kirjat
Titanic
Anjan puisto

Anjan puisto on yksityinen, vuonna 1968 perustettu puulajipuisto eli arboretum Mikkelin Honkalahdessa  Anjanpuistontiellä, noin 9 kilometriä Mikkelistä kaakkoon eli Anttolaan päin.

Historia
Puiston on perustanut Anja Laaksonen. Ensimmäiset tammet, lehmukset ja perennat Laaksonen istutti vuonna 1968. Puisto sijaitsee Ala-Säynätjärven ja Iso-Palvasen välisellä kannaksella, maasto on kumpuilevaa ja viettää etelään päin. Vuosien aikana puiston alueelle on istutettu lukuisia puita ja perennoja,  raivattu joutsenlampia suihkulähteineen ja laitettu esille paikalta löytyneitä erikoisia luonnonkiviä.

Nykyisyys 
Puisto on 7 hehtaaria laaja alue. Laaksosen tavoitteena on lisätä ja kasvattaa erilaisia hedelmäpuita ja perennoja perinteisten lisäksi ja istuttaa lisää puumaailman uutuuksia ja erikoisuuksia. Lukuisissa lammissa kasvaa erilaisia vesikasveja. Puistoon luontevana osana kuuluvat myös eläimet kuten riikinkukkoja, hanhia, myskisorsia ja helmikanoja. Anjan puisto on suosittu vierailukohde, jossa käy kesäkuukausina matkailijoita ympäri maailmaa.

Puulajeja
Anjan puistosta löytyvät muun muassa seuraavat puulajit:

Kuuset: hopeakuusi (Picea pungens 'Glauca' / blågran), kartiokuusi, lukuisat kultakuuset (Picea abies f. aurea), käärmekuusi (Picea abies f. virgata), mustakuusi (Picea mariana), pallokuusi (Picea abies f. globosa), pisan tuuheakuusi, serbiankuusi (Picea omorika l. Pančićeva omorika), sinikuusi (Picea pungens `Glauca´), siperianpihta (Abies Sibirica l. Siberian Fir) ,  surukuusi (Picea abies f. pendula)

Männyt: Keltamänty (Pinus ponderosa), käärmemänty (Pinus sylvestris f. virgata), pylväsmänty, vanhat sembramännyt (Pinus cembra subsp. sibirica)

Koivut: Kultakoivu (Betula pubescens f. aurea), kyynelkoivu (Betula pendula ’Youngii’), Ollin visakoivu, pirkkalankoivu (Betula pendula f. bircalensis), punalehtikoivu (Betula pubescens f. rubra), pahkavisakoivu, taalainkoivu (Betula pendula Dalecarlica), tunturivisakoivu (Betula pubescens subsp. czerepanovii)   

Muita puuerikoisuuksia ovat: korkkipuu (Phellodendron spp.), lamoavat lepät, pylväshaapa (Populus tremula 'Erecta' / pelarasp) ,  sulkalehtiharmaaleppä (Alnus incana f. laciniata), kartiojalava (Ulmus glabra Exoniensis) ym.

Lähteet 
Lähde: Haastattelu Anjan Puisto/Anja Laaksonen, Nettiradio Mikaeli/arkisto

Viitteet

Aiheesta muualla 
Anjan puiston kotisivut
Anjan puisto - Mikkelin Kaupunkiopas

Suomen arboretumit 
Mikkelin nähtävyydet
Mandal

Mandal on Norjan eteläisin kaupunki ja Länsi-Agderin läänin toiseksi väkirikkain kunta Skagerrakin rannikolla. Sen naapurikuntia ovat lännessä ja luoteessa Lindesnes, pohjoisessa Marnardal ja idässä Søgne. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Mandalin kunnassa oli 15 237 asukasta.

Kaupungin vaakunaeläimestä, lohesta, kuulu Mandalinjoki (Mandalselva) jakaa keskustan lähes kahtia. Keskustalle, Sørlandetin alueelle tyypilliseen tapaan, ovat tunnusomaista valkoiset puutalot (sørlandshus) ja kapeat kujat. Pitkä kävelykatu pitkin Mandalinjoen reunaa luo kiireetöntä pikkukaupungin tuntua.

Historia
Vanhimmat ase- ja esinelöydöt alueelta on ajoitettu noin vuoteen 3000 eaa. Mandal-nimi mainitaan jo 1300-luvun lopulla, jolloin kuningas Eerik Pommerilainen antoi alueelle kauppaoikeudet ns. mandalinloheen. Kaupungin palon yhteydessä tuhoutunut ensimmäinen kivikirkko rakennettiin 1500-luvulla. Täten Mandal on Sørlandetin vanhimpia asutuskeskuksia. Kunnallinen itsehallinto alkoi vuonna 1837 ja Mandal sai kaupunkistatuksen 1921.

Toisen maailmansodan aikana alueelle oli sijoitettuna 2000 saksalaista sotilasta, joiden jäljiltä bunkkerit, juoksuhaudat ja parakkien jäännökset ovat edelleen nähtävillä., .

Norjan valtion karttalaitoksen mukaan Norjan mannermaan eteläisin piste siirtyi kesällä 2007 kunnan alueelle Oddeniin (), koska Lindesnesissä aiemmin sijainneesta majakkaniemestä tuli Spangereidin kanavan avaamisen jälkeen saari. Helmikuussa 2008 Norjan karttalaitos kuitenkin pyörsi päätöksensä, jolloin Norjan mannermaan eteläisimmän pisteen todettiin kuitenkin sijaitsevan Lindesnesin majakalla, kanavasta huolimatta.

Nähtävyydet, kulttuuri
Mandalin empiretyylinen kirkko vuodelta 1810 on Norjan suurin puukirkko.

Urheilu
Mandalin jalkapalloseura, Mandalskameratene, pelaa Norjan toiseksi ylimmällä sarjatasolla (Adecco-liigassa). Paikkakunnalla toimii myös Mandalin golfkerho.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Mandalin paikallislehti Lindesnes
Tracy Chevalier

Tracy Chevalier (s. 19. lokakuuta 1962 Washington, DC, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti kirjastaan Tyttö ja helmikorvakoru. Kirjasta on tehty myös samanniminen elokuva.

Lapsuus ja opiskelu 
Chevalier on syntynyt ja elänyt lapsuutensa Yhdysvaltojen pääkaupungissa Washingtonissa. Hän oli nuorin perheen kolmesta lapsesta. Chevalier suoritti vuonna 1984 BA-tutkinnon englanninkielestä, Oberlin Collegessa, Ohiossa. Vuonna 1994 hän suoritti Master-tutkinnon University of East Angliassa. Hän muutti Lontooseen, Isoon-Britanniaan vuonna 1984 Oberlinistä valmistumisensa jälkeen. Hänen oli tarkoitus alun perin olla siellä vain kuusi kuukautta mutta hän meni naimisiin englantilaisen miehen kanssa ja jäi asumaan sinne pysyvästi. Hänellä on Iso-Britannian kaksoiskansalaisuus.

Kirjailijan ura 
Ennen kirjailijaksi ryhtymistään hän toimi useita vuosia tietokirjatoimittajana. Kirjansa Tyttö ja helmikorvakoru jälkeen vuonna 1998 hän aloitti kokopäiväisenä kirjailijana. Chevalier on kirjoittanut historiasta ja taiteesta myös romaaneissaan Neito ja yksisarvinen sekä Pudonneet enkelit.

Julkaistuja kirjoja

Suomeksi ilmestyneitä

Englanniksi ilmestyneitä 
 The Virgin Blue (1997)
 Girl With A Pearl Earring (1999)
 Falling Angels (2001)
 The Lady and the Unicorn (2003)
 Burning Bright (2007)
 William Blake; and Remarkable Creatures (2009)
 The Last Runaway (2013)
 At the Edge of the Orchard (2016)
 Reader, I Married Him: Stories Inspired by Jane Eyre (2016)
 New Boy  (2017)
Lähde:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Samarkandin amuletti

Samarkandin amuletti () on Jonathan Stroudin kirjoittaman Bartimeus-fantasiatrilogian vuonna 2003 ilmestynyt ensimmäinen osa. Seuraavat osat ovat nimeltään Golemin silmä ja Ptolemaioksen portti.

Suomeksi kirja ilmestyi vuonna 2004 Tammen kustantamana. Kirjan on suomentanut Mika Kivimäki. Koko trilogia sai Mythopoeic-nuortenkirjapalkinnon vuonna 2006.

Kirjasta on suunniteltu elokuvaa. Tuotantoyhtiö Miramax rahoittaa sen, ohjaaja on John Madden, ja käsikirjoituksen tekee Hossein Amini.

Palkinnot 
 Aleks' interesting award 2004
 A 2004 ALA Notable Book
 A 2004 Best Books for Young Adults Top Ten Pick
 A Bank Street 2004 Best Book of the Year
 A Booklist Top 10 Fantasy Book for Youth 2004
 A Booklist Top 10 Fantasy Book for Youth 2004

Juoni 

Samarkandin amuletissa Nathaniel haluaa kostaa Simon Lovelacelle, toiselle maagikolle, joka on loukannut Nathanielia hänen mestarinsa talossa. Nathaniel on vasta 12-vuotias, mutta silti hyvin kunnianhimoinen. Hän manaa paikalle yli 5 000 vuotta vanhan Bartimeus-dzinnin. Nathaniel käskee tämän varastaa Samarkandin amuletin, joka on hyvin voimakas taikakalu. Sekalaisten sattumusten kautta Nathaniel pelastaa pääministerin ja koko hallituksen Samarkandin amuletin avulla.

Lähteet 

 Risingshadow.net

Bartimeus-trilogia
Vuoden 2003 kirjat
M/S Astrea

M/S Astrea () on norjalaisen Finland RoRo KS:n omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 1991 Kragerøssa, Norjassa. Kuollutta painoa Astrealla on 6 672 tonnia ja jääluokitus on 1A eli Astrea pystyy useimmissa jääolosuhteissa kulkemaan yksin. Alus on rekisteröity Norjan lipun alle ja sen kotisatama on maan pääkaupunki Oslo. Nykyään norjalainen Sea-Cargo Skips AS liikennöi Astrealla, reitillä Bergen–Håvik–Tanager–Immingham.

Käyttöhistoria 

7. heinäkuuta 1990 alus laskettiin vesille. 14. tammikuuta 1991 alus luovutettiin Finncarriersin omistukseen, joka rekisteröi sen Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Helsinki. Tämän jälkeen Astrea siirtyi reitille Suomi–Iso-Britannia–Espanja. Tammikuussa 2001 alus rekisteröitiin Finnlinesin omistukseen.

Nykyisen omistajan, norjalaisen Finland RoRo KS:än haltuun Astrea päätyi 19. marraskuuta 2003. Uusi omistaja siirsi aluksen Norjan lipun alle ja vuokrasi aluksen Finnlinesille. Syyskuussa 2006 Tanskan puolustusministeriö vuokrasi aluksen ja teki sillä yhden matkan Itämeren ja Lähi-idän välillä. Tammikuussa 2007 norjalainen Sea-Cargo Skips AS vuokrasi aluksen ja aloitti liikennöinnin sillä reitillä Bergen–Håvik–Tanager–Immingham.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Fakta om Fartyg – M/S Astrea 
Astreasta Sea-Cargon sivuilla 

Rahtilaivat
Loviisan rauhanfoorumi

Loviisan Rauhanfoorumi on vuosittain järjestettävä kesätapahtuma Loviisassa. Perinteisesti siihen kuuluu rauhan- ja turvallisuuskysymyksiä käsittelevä seminaari, toritapahtuma, rauhanmessu, konsertteja, taidenäyttelyitä, kirkkokonsertteja sekä Hiroshima -päivänä järjestettävä rauhankulkue Laivasillalta uimarannalle. Rauhanfoorumia on järjestetty vuodesta 1987 alkaen. Seminaarin aiheina on viime vuosina olleet mm. koti- ja kouluväkivalta, Lähi-itä ja arabikevät. Vuonna 2012 teemana oli Mahatma Gandhi ja väkivallattomuus. Foorumin teemasta päättää kerran vuodessa kokoontuva Loviisan rauhanfoorumin neuvottelukunta, jonka puheenjohtajana toimii suurlähettiläs Ilari Rantakari. Käytännön järjestelyistä vastaa pääsihteeri, jona vuoteen 2007 asti toimi kirkkoherra Veli-Matti Hynninen ja vuoteen 2016 asti FM Timo Virtala. Nykyisenä pääsihteerinä toimii KM Leena Viikari. Tapahtuman suojelijana toimii tasavallan presidentti Tarja Halonen.
Vuodesta  2007 Suomen Kristillinen Rauhanliike on ottanut vastuun rauhanfoorumin järjestämistä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Loviisan Rauhanfoorumi: Facebook
Loviisan Rauhanfoorumi
Suomen Kristillinen Rauhanliike
Veli-Matti Hynninen
Timo Virtala

Suomen tapahtumat
Loviisa
Pasifismi
Helene Hanfstaengl

Helene tai Helen Hanfstaengl (o.s. Niemeyer) (k. 1973) oli kansallissosialistien tukijan ja Adolf Hitlerin ystävän Ernst Hanfstaenglin vaimo, juuriltaan saksalais-amerikkalainen, kuten Hanfstaenglkin.

Helene Niemayer meni naimisiin Ernst Hanfstaenglin kanssa 11. helmikuuta 1920. Aviomies Ernst oli saksalaissyntyinen Harvardin käynyt kustantajasuvun poika, ja pariskunta muutti Saksaan 1921. Ernst tutustui pian Adolf Hitleriin, ja hänestä tuli tämän ystävä ja avustaja. Natsien ensimmäinen äänenkannattaja, sanomalehti Völkischer Beobachter, ostettiin Ernstin antamilla rahoilla. Ernst ja Helene järjestivät myös kutsuja, joilla Hitler saattoi tutustua vauraampien yläluokkien jäseniin.

Kertomansa mukaan Helene pelasti Hitlerin hengen tämän paettua Hanfstaenglien huvilaan epäonnistuneen oluttupavallankaappausyrityksen jälkeen. Hitler oli loukkaantunut poliisin avattua tulen natsien mielenosoituskulkuetta vastaan ja aikoi Helenen mukaan ampua itsensä. Helene otti kuitenkin ilman suurta vastarintaa aseen pois Hitlerin kädestä. 

Myöhemmin Hitler rupesi nälkälakkoon istuessaan Landsbergin vankilassa vallankaappausyrityksestä tuomittuna. Ernstin kehotuksesta Helene vei Hitlerille leivoksia ja kehotti tätä syömään vedoten muun muassa siihen, että Saksan kansa tarvitsi Hitleriä pelastajakseen. Hitler lopetti nälkälakon, mutta kunnian tästä ovat ottaneet myös monet muut natsit ja natsien kannattajat.

Natsien tultua valtaan Ernst joutui pian Hitlerin epäsuosioon arvosteltuaan Joseph Goebbelsia. Ernst ja Helene erosivat 1936, ja Ernst pakeni Saksasta maaliskuussa 1937. Helene toimi aluksi natsien palveluksessa, mutta pakeni itsekin Saksasta ennen toisen maailmansodan alkua. 

Hanfstaenglit saivat kaksi lasta, pojan Egonin (s. 1921) ja tyttären Herthan (1924–1929), joista tytär menehtyi sairauteen lapsena. Poika, Egon Hanfstaengl, palveli toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain armeijassa ja osallistui Tyynenmeren taisteluihin. 

Hanfstaenglit erosivat 1936.

Lähteet

Viitteet

Natsi-Saksan henkilöt
Adolf Hitler
Syntymävuosi puuttuu
Vuonna 1973 kuolleet
Mihail Dolgorukov

Mihail Petrovitš Dolgorukov (1780–1808) oli venäläinen Pyhän Yrjön ritari ja kenraalimajuri. Tsaari Aleksanteri oli luvannut hänelle puolisoksi sisarensa, suuriruhtinatar Jekaterina Pavlovnan. Dolgoruki osallistui taisteluihin 1806–1807 ranskalaisia vastaan ja haavoittui rintaan. Suomen sodassa hän kaatui Iisalmen lähistöllä, mahdollisesti Koljonvirralla.

Dolgorukovin kerrotaan sanoneen, että hän on pelännyt enemmän nurmeslaisen talonpojan Olli Tiaisen joukkoja kuin itse Ruotsin armeijaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Ruurikin sukuhistoriasta 

Venäläiset kenraalit
Vuonna 1780 syntyneet
Vuonna 1808 kuolleet
Peter Löscher

Peter Löscher (syntyi 17. syyskuuta 1957 Villach, Itävalta) on itävaltalainen liikemies, joka aloitti Siemens AG:n uutena pääjohtajana 1. heinäkuuta 2007 Klaus Kleinfeldin luovuttua tehtävistään 30. kesäkuuta 2007. Löscher on aiemmin toiminut Global Human Health, Merck & Co. Inc. -yhtiön johtajana Yhdysvalloissa New Jerseyssä.

Löscher on opiskellut taloustieteitä Wienissä, Hongkongissa ja Yhdysvalloissa Harvard Business Schoolissa. Uransa hän aloitti 1985 Saksassa Kienbaum&Partner -konsultointiyhtiön johdossa. Vuosina 1988-2002 hänellä oli useita eri tehtäviä Höchst AG:lla. Löscher on työskennellyt Saksassa, USA:ssa, Espanjassa, Isossa-Britanniassa ja Japanissa. Hän puhuu saksaa, englantia, espanjaa ja japania.

Löscher on naimisissa espanjalaisen naisen kanssa ja heillä on kolme lasta.

Lähteet

Itävaltalaiset liikemiehet
Siemens
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Lamborghini LM002

Lamborghini LM002 on Lamborghinin vuosina 1986–1993 valmistama maastoauto, jonka kokonaisvalmistusmäärän arvioidaan olevan noin 301 kappaletta. Auto oli erikoinen malli Lamborghinille, joka on tullut tunnetuksi lähinnä suorituskykyisistä GT- ja superautoista.

LM002 alkoi projektina vuonna 1977 protyypillä, jonka koodinimi oli Lamborghini Cheetah. Se oli malli, jota Lamborghini toivoi myyvänsä Yhdysvaltain armeijalle. Alkuperäinen Cheetah-prototyyppi käytti taakse asennettua Chryslerin V8-moottoria, joka tuhoutui Yhdysvaltain armeijan testeissä. Tämä johti siihen, että Lamborghini kehitti LM001-mallin, joka oli hyvin samankaltainen kuin alkuperäinen Cheetah, mutta siinä oli AMC:n V8-moottori. Mallin myötä kävi selväksi, että takamoottori ei ollut hyvä ajatellen ajo-ominaisuuksia maastokäytössä. Seuraavassa versiossa, LM002:ssa, moottori (nyt V12 Countachista) olikin asennettu eteen. Pitkän testaamisen ja muuntelun jälkeen sille annettiin viimein sarjanumero ja nimettiin LM002:ksi.

Autolle annettiin lempinimeksi Rambo-Lambo. Se oli muotoiltu aggressiiviseen tyyliin ja siinä oli tehokas moottori. Siviiliversiot oli pakattu täyteen luksusvarusteita: täysi nahkasisustus, tummennetut sähköikkunat, ilmastointi ja stereolaitteisto asennettuna kattopaneeliin. Pirelli valmisti autoon kaksi ”run-flat”-rengastyyppiä. Sotilasversiosta oli luksusvarusteet poistettu ja siihen oli tehty lisäyksiä, kuten asennuspaikat konekiväärille. Saudi-Arabian armeija tilasi 40 autoa, joissa oli avattava katto.

Teknisiä tietoja 
Moottori: 5 167 cm³, 60-asteinen V12, DOHC, EFI 
Teho: 455 hv @ 6 800 r/min 
Vääntö: 500 Nm @ 5 000 r/min
Pituus: 4 900 mm
Leveys: 2 000 mm
Korkeus: 1 850 mm
Akseliväli: 3 000 mm
Raideleveys e/t: 1 615 / 1 615 mm
Maavara: 305 mm
Omamassa: 2 700 kg 
Renkaat: 325/65VR17 Pirelli Scorpion tai 345/60VR17
Polttoainesäiliö: 290 l

Lähteet

Aiheesta muualla

Heritageclassics.com – LM002-kuvia
Lamborghiniregistry.com – LM002-rekisteri

LM002
1980-luvun autot
1990-luvun autot
Ferrari F50

Ferrari F50 on erittäin suorituskykyinen urheiluauto. F50 esiteltiin vuonna 1995 juhlistamaan Ferrarin 50-vuotiasta historiaa. Auto on kaksiovinen, kaksipaikkainen avoauto, irrotettavalla katolla.
Autossa on 4,7-litrainen vapaasti hengittävä 60-venttiilinen V12-moottori, joka kehitettiin F1-moottorista.

Autoa valmistettiin vain 349 kappaletta, yksi vähemmän joka alun perin arveltiin mahdolliseksi myydä. Viimeinen F50 valmistettiin Maranellossa heinäkuussa 1997.

F50:n moottori oli aikaisemmin jo käytössä Amerikan IMSA kilpasarjassa F333SP-mallissa 1994.

Kilpaversio 

Kilpaillaakseen GT1-luokassa, Ferrari kehitti prototyypin F50:seen perustuen F50 GT. Autossa oli kiinteä katto, suuri takaspoileri, uusi etuspoileri ja muita muutoksia. 4,7-litrainen moottori viritettiin 750 hevosvoiman tehoon. Projekti keskeytettiin myöhemmin. Ferrari myi pois 3 autoa jotka tehtiin ja loput 3 tuhottiin.

Tekniset tiedot 

 Moottori: 4.7 L 4699  cm3 V12
 Sylinterin halkaisija: 85 mm 
 Iskunpituus: 69 mm 
 Teho: 513 hv (383 kW) @ 8500 r/min
 Vääntö: 470 Nm @t 6500 r/min
 Akseliväli: 2581 mm 
 Pituus: 4481 mm 
 Korkeus: 1120 mm 
 Leveys: 1986 mm 
 Omamassa: 1229 kg 
 Huippunopeus: 332.6 km/h 
 0-100 km/h: 3,7 s
 1-161 km/h: 8,0 s
 1/4 maili: 12,1 s

F50
F50
1990-luvun autot
Ferrari 456

512 TR:n tavoin 456:sta vauhdittaa 12-sylinterinen moottori, mutta tässä mallissa sylinterit ovat V:n muodossa. Venttiilejä on 48 kpl ja tehoa irtoaa 442 hv. Huipuksi ilmoitetaan yli 300 km/h. Vaikka auto on ulkomuodoiltaan siron näköinen, painaa se lähes 1700 kg. Brunein sulttaani on tilannut 7 kappaletta 456 GT Venice-farmarimallia, joista hän osti 6.

456 (1992–1997) 

Alkuperäinen 456 oli saatavana GT- ja (vuodesta 1996) GTA-mallina. Mallinimen ero kertoo, että GT:ssä on 6-vaihteinen manuaalivaihteisto ja GTA:ssa 4-vaihteinen automaatti. Automaatti oli vasta neljäs Ferrarin historiassa. Muotoilu oli pyöreämpää verrattuna edelliseen malleihin.

5,5-litrainen (5474 cm3) 65° V12-moottori oli johdannainen Dino V6-moottorista eikä perinteisemmästä 60° V12-moottorista, jota käytettiin 412 ja Daytona malleissa. Moottori tuotti tehoa 436 hv. Mallinimi tulee moottorin yksittäisen sylinterin iskutilavuudesta, joka on 456 cm3 ja se kerrottuna 12 tekee yhteensä 5,5 litraa.

Auton kaikkia malliversioita rakennettiin yhteensä noin 2600 kappaletta. 

5.5 5474 cm3 V12 65° DOHC 48V 351 kW (436 hv)

456M (1998–2003) 

Modificata 456M esiteltiin vuonna 1998 sekä GT- ja GTA-mallista. Autoon oli tehty monia muutoksia, jotta saatiin parannettua aerodynamiikkaa ja jäähdytystä. Myös sisustaa oli uudistettu muun muassa uusilla istuimilla. Tehot nousivat 442 hevosvoimaan, mutta suorituskyky pysyi samana.

Moottori 

5.5 5474 cm3 V12 65° DOHC 48V 325 kW (442 hv) @6250 r/min, 550 Nm @ 4500 r/min

Mitat

Pituus: 4730 mm	
Leveys: 1920 mm
Korkeus: 1300 mm
Akseliväli: 2600 mm
Raideleveys (e/t): 1585/1606 mm
Omamassa: 1690-1770 kg

Lähteet 

Tuulilasi 11B/1993

456
S-segmentin autot
1990-luvun autot
2000-vuosikymmenen autot