joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Edwin Chadwick

Edwin Chadwick (24. tammikuuta 1800 – 6. heinäkuuta 1890) oli brittiläinen virkamies ja sosiaalisten uudistusten ajaja. Hän työskenteli 1830-luvulta 1840-luvulle köyhäinlakien ja sen jälkeen kansanterveyden ja saniteettiongelmien parissa, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1854. Hän pyrki myöhemmin epäonnistuneesti alahuoneen jäseneksi.

Elämä 

Edwin Chadwick syntyi Longsightissä Manchesterissa. Hänen isänsä James Chadwick toimi liikemiehenä ja toimitti jonkin aikaa Statesman- ja Western Times -sanomalehtiä, kunnes muutti New Yorkiin ja kuoli siellä 84-vuotiaana.

Edwin Chadwick kävi koulua Longsightissä ja sitten Stockportissa. Nuoruudessaan hän tuli toimeen kirjoittamalla sanomalehtijuttuja muun muassa Morning Heraldiin ja Westminster Reviewiin. Eräs hänen vuonna 1829 London Review -lehteen kirjoittamansa artikkeli kiinnitti Jeremy Benthamin huomion häneen, ja hän pääsi toimimaan Benthamin avustajana. Kuollessaan Bentham luovutti hänelle myös osan henkilökohtaista kirjojen kokoelmaansa.

Vuonna 1832 Chadwick nimitettiin köyhäinlakeihin liittyvän komission avustajaksi. Vuonna 1834 hän oli jo ylennyt komission sihteeriksi. Toisen johtamansa komission tutkimusten jälkeen hän suositti myös korkeintaan kuuden tunnin työpäiviä tehtaissa työskenteleville lapsille, sekä sitä, että työnantajien tulisi olla vastuussa alaisilleen tapahtuvista tapaturmista. Jälkimmäinen toteutui kokonaisuudessaan vasta vuonna 1898 (Employer’s Liability Act).

Chadwick johti kahta saniteettiasioita käsittelevää komissiota vuosina 1839 ja 1844. Ensimmäiseen ryhdyttiin paikallisviranomaisten pyynnöstä johtuen vakavasta epidemiatapauksesta Whitechapelissa ja siitä tehty raportti herätti laajaa huomiota koko maassa. Toinen ei tuonut nopeita edistysaskelia poliittisista syistä.

Köyhäinlakia käsittelevä komissio hajotettiin vuonna 1846 kahden muun jäsenen ja radikaaleja muutoksia vaativan Chadwickin erimielisyyksien vuoksi. Chadwick vastusti muun muassa vaaleilla valittujen virkamiesten sekaantumista paikallisiin asioihin koulutettujen ja valikoitujen alan asiantuntijoiden sijasta. Hänet nimitettiin seuraavana vuonna tutkimaan Lontoon kaupungin yleistä terveyttä.

Chadwick jäi eläkkeelle vuonna 1854 tuhannen punnan vuosieläkkeellä. Häntä suunniteltiin ehdokkaaksi parlamenttiin vuonna 1867 Lontoon yliopiston vaalipiiristä, mutta tämä yritys epäonnistui, vaikka häntä tuki aktiivisesti muun muassa John Stuart Mill.

Chadwick kuoli Surreyssä 6. heinäkuuta 1890. Hänestä oli tehty Order of the Bathin Companion vuonna 1848 prinssi Albertin suosituksesta ja saman ritarikunnan Knight Commander vuonna 1889.

Perhe 

Chadwick avioitui vuonna 1839 puuvilla-alan yrittäjän John Kennedyn tyttären Rachel Dawson Kennedyn kanssa. Pariskunnan ainoa lapsi oli poika Osbert Chadwick, josta tuli huomattava saniteetti-insinööri.

Lähteet 

Vuonna 1800 syntyneet
Vuonna 1890 kuolleet
Brittiläiset virkamiehet
Bathin ritarikunta
Joalin Loukamaa

Joalin Viivi Sofia Loukamaa (s. 12. heinäkuuta 2001 Turku) on suomalainen malli, laulaja ja tanssija. Hän on Now United -yhtyeen Suomea edustava jäsen. 

Loukamaan ollessa kymmenvuotias hän muutti yksinhuoltajaäitinsä kanssa Meksikoon. Loukamaan äiti Johanna ja isäpuoli Jose ovat molemmat tanssijoita. He pyörittivät yhdessä tanssikoulua Meksikon Playa del Carmenissa, mutta muuttivat vuonna 2020 takaisin Suomeen.

Loukamaalla oli lokakuussa 2021 3,7 miljoonaa Instagram-seuraajaa, mikä on enemmän kuin kenelläkään muulla suomalaisella. YouTube-kanavan tilaajia hänellä on lähes 500 000. Hän on mukana Robin Packalenin ”Benefits”-kappaleen musiikkivideolla. Loukamaa esiintyy myös tanssijana Harry Stylesin ”Lights Up”-kappaleen musiikkivideolla.

Vuonna 2021 Loukamaa nähtiin Selviytyjät Suomen viidennellä tuotantokaudella. Kaudelle osallistui 16 julkisuudesta tunnettua henkilöä. Loukamaa nähtiin ohjelmassa uudestaan syksyllä 2022, hän kuitenkin putosi jo toisena kilpailijana kisasta.

Now United 
Now United on globaali popyhtye, jonka muodostaa 18 laulavaa ja tanssivaa jäsentä 18 eri maasta. Loukamaa edustaa yhtyeessä Suomea. Loukamaan mallitoimiston agentti huomasi ilmoituksen Simon Fullerin uudesta projektista ja kysyi Loukamaalta ja tämän vanhemmilta, voisiko hän laittaa tytön kuvat eteenpäin. Kuvista pidettiin ja useiden eri vaiheiden jälkeen Joalin eteni maailmanlaajuiseen finaaliin Los Angelesissa. Ennen yhtyeen perustamista Loukamaa oli keskittynyt lähinnä tanssimiseen. Laulaminen on tullut mukaan vasta yhtyeen myötä.Nykyään hän on tekemässä myös omaa musiikkia.

Lähteet

Suomalaiset mallit
Suomalaiset tanssijat
Suomalaiset laulajat
Vuonna 2001 syntyneet
Elävät henkilöt
Nätkin koulu

Nätkin koulu on Savonlinnan Nätkillä sijaitseva noin 120 oppilaan peruskoulun alakoulu.

Koulussa toimii viisi yleisopetuksen ryhmää, kussakin keskimäärin 18 oppilasta, sekä 1–2E- ja 3–4E-pienryhmät, joissa on enintään kymmenen oppilasta. Pienryhmissä opiskellaan pääosin yleisen opetussuunnitelman mukaan, tavoitteena siirtyminen oman lähikoulun yleisopetukseen.

Koulunjohtajana toimii Virpi Pöllänen.

Koulun nimi herättää joskus hilpeyttä, koska ”Nätkin koulu” kuulostaa puhuttuna melkein samalta kuin Nat King Cole.

Historiaa
Koulu aloitti syksyllä 1964 Nätkin kansakouluna. Koulun johtajana toimi Pekka Eronen. Yliarkkitehti Toimi Hämäläisen suunnitteleman, 300 oppilaalle mitoitetun tiilirakenteisen koulun aulaan sijoitettiin Viktor Terosen tekemä maalaus Urheilijat.. Maalaus on nykyisin Talvisalon koulun portaikossa.

Syksystä 1996 alkaen lakkautetun Kaartilan ala-asteen koulupiiri yhdistettiin Nätkin koulupiiriin.

Nätkin koulu on ollut 2010-luvun lopulla lakkautusuhan alla. Koulu muutti syysloman 2018 aikana sisäilmaongelmien vuoksi väistötiloihin Kuninkaankartanonmäen päärakennuksen D-osaan, jossa toimi aiemmin Joensuun yliopiston kansainvälisen viestinnän laitos, ent. Savonlinnan kieli-instituutti. Siellä Nätkin koululaiset jakavat välituntipihan entisessä opettajankoulutuslaitoksessa sijaitsevan Heikinpohjan koulun oppilaiden kanssa.

Syksyllä 2021 valmistuu uusi koulurakennus puretun tilalle. Se otetaan käyttöön elokuussa uuden lukuvuoden alkaessa.

Lähteet

Savonlinnan peruskoulut
Samuli Onnela

Samuli Onnela (20. kesäkuuta 1938 Sodankylä – 5. marraskuuta 2018 Oulu) oli Oulun maakunta-arkiston pitkäaikainen johtaja ja historioitsija.

Henkilöhistoria
Sodankylän Siurunmaassa maanviljelijäperheeseen syntynyt Onnela opiskeli Oulun lyseossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1966. Filosofian kunniatohtoriksi hänet vihittiin Oulun yliopistossa 1998. Onnela työskenteli valmistuttuaan yliopistossa, mutta siirtyi 1974 Oulun maakunta-arkiston palvelukseen. Vuonna 1987 hänestä tuli maakunta-arkiston hoitaja ja vuonna 1992 tehtävänimike muuttui maakunta-arkiston johtajaksi. Eläkkeelle Onnela jäi vuonna 2002. Historian tutkijana hän paneutui varsinkin Pohjois-Suomen historiaan. Hänen merkittävin julkaisunsa aiheesta oli kaksiosainen Suur-Sodankylän historia, jonka ensimmäisen osan hän julkaisi Aimo Kehusmaan kanssa 1995 ja toisen osan yksin 2006. Onnela lahjoitti huomattavan tutkimusaineistokokoelmansa Oulun yliopistolle vuonna 2015.

Onnela oli naimisissa Eila Pirhosen kanssa, pariskunnalle syntyi kolme lasta.

Julkaisuja
 Esan kirjapaino Oy ja Etelä-Suomen sanomat vuosina 1914–1964, 1968, Samuli Onnela ja Lauri Akkanen
 Muurmannin rannan luterilaiset v. 1887-1888, 1973
 Paul Christian Ekdahl – unohdettu omakustantaja vuosisadan takaa, 1973
 Näkökohtia Pohjois-Kalotin muuttoliikkeistä 1800-luvulla, 1975
 Nälkä, agentit, Amerikan kuume vai asevelvollisuus?: Oulun läänin virkamiehet ja Kuopion hiippakunnan papit Amerikan siirtolaisuuden arvioijina, 1975
 Piispanistuimen tulo Ouluun, 1980
 Erik Tulindberg ja Oulu, 1981
 Oululainen ja pohjoissuomalainen tervakulttuuri, 1981
 Oulun hautausmaa, 1982 (toim.)
 Inarin historiallisia edellytyksiä itsenäiseen kunnalliselämään: Inarin kunnallishallinto 110 vuotta, 1986
 Koti- ja kotiseutuarkiston opas, 1991, Samuli Onnela, Vuokko Peltola ja Kaarina Sala
 Ranuan kunnan ja seurakunnan synty, 1991
 Suur-Sodankylän historia 1, 1995, Aimo Kehusmaa ja Samuli Onnela
 Turjanmeren maa: Petsamon historia 1920–1944, Samuli Onnela ja Jouko Vahtola
 Suur-Sodankylän historia 2: Suurpitäjä saamelaisten ja suomalaisten maana vuosina 1747–1916, 2006

Lähteet

Kirjallisuutta
 Tervonen, Antero (toim.) 1998. Rohkea, reima ja horjumaton: Samuli Onnelalle omistettu 60-vuotisjuhlakirja. Oulun historiaseura. ISBN 951-96266-6-2
 Tarkiainen, Kari – Turunen, Harri (toim.) 2002. Pohjoissuomalaista todellisuutta etsimässä: Oulun maakunta-arkiston 70-vuotisjuhlakirja. Oulun historiaseura. ISBN 951-96266-8-9

Aiheesta muualla
 Samuli Onnelalta merkittävä lahjoitus historian oppiaineelle. Oulu.fi.

 Suomalaiset arkistonhoitajat
 Suomalaiset historioitsijat
 Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1938 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Trevor Francis

Trevor John Francis (s. 19. huhtikuuta 1954 Plymouth, Devon) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä Englannin maajoukkueessa 1970- ja 1980-luvuilla ja oli kahdesti voittamassa seurajoukkueiden Euroopan cupia. Hänestä tuli vuonna 1979 Britannian ensimmäinen pelaaja, josta maksettiin siirtosummana miljoona puntaa.

Seurajoukkueura 
Francis nousi liigapelaajaksi 16-vuotiaana Birmingham Cityssä ja oli nostamassa joukkuetta silloiseen pääsarjaan, 1. divisioonaan keväällä 1972. Koko vuosikymmenen ajan hän oli joukkueen tärkeimpiä pelaajia ja teki 29 liigamaalia parhaalla kaudellaan 1977–1978. Nottingham Forest osti hänet yli miljoonaan puntaan nousseella siirtosummalla 9. helmikuuta 1979. Samana keväänä hän teki Euroopan cupin loppuottelun voittomaalin Nottinghamin voittaessa ruotsalaisen Malmö FF:n 1–0. Seuraavana keväänä Nottingham voitti Euroopan cupin toistamiseen mutta loukkaantumisista kärsinyt Francis ei pystynyt pelaamaan loppuottelussa. Hän kävi lainasopimuksella pelaamassa myös Yhdysvalloissa Detroit Expressin joukkueessa.

Vuonna 1981 Francis siirtyi Manchester Cityyn, jossa hän pelasi yhden kauden. Vuonna 1982 hän siirtyi italialaisseura Sampdoriaan, jossa hän oli voittamassa Italian cupia vuonna 1985. Vuonna 1986 hän siirtyi toiseen italialaisseuraan Atalantaan, jossa hän pelasi yhden kauden. Kotisaarelle palattuaan hän pelasi vielä skotlantilaisseura Rangersissä, Queens Park Rangersissä ja liigacupin vuonna 1991 voittaneessa Sheffield Wednesdayssä, kahdessa viimeksi mainitussa pelaaja-valmentajana.

Francis jatkoi valmentajauraansa vielä Birmingham Cityssä vuosina 1996–2001 ja Crystal Palacessa vuosina 2001–2003. Vuonna 2001 Birmingham City ylsi liigacupin loppuotteluun, jossa se hävisi Liverpoolille.

Maajoukkueura 
Francis pelasi 52 maaottelua ja teki niissä 12 maalia vuosina 1977–1986. Kaksi maalia samassa ottelussa hän teki lokakuussa 1979 Pohjois-Irlantia ja syyskuussa 1982 Tanskaa vastaan; molemmat olivat EM-karsintaan kuuluneita vierasotteluita. MM-kilpailuissa 1982 Francis pelasi viidessä ottelussa ja teki yhden maalin sekä Tšekkoslovakiaa että Kuwaitia vastaan.

Lähteet 

Englantilaiset jalkapalloilijat
Englantilaiset jalkapallovalmentajat
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Minna Rytisalo

Minna Rytisalo (s. 1974 Sodankylä) on suomalainen kirjailija ja lukion äidinkielenopettaja.

Rytisalon esikoisteos Lempi (2016) oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon, Runeberg-palkinnon ja Lappi-kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Vuonna 2017 teos sai Kiitos kirjasta -mitalin ja Botnia-palkinnon. Rytisalon toinen romaani, Minna Canthista kertova Rouva C, ilmestyi vuonna 2018. Kirja oli ilmestymisvuotensa myydyimpiä teoksia ja voitti muun muassa Vuoden kirja -palkinnon, Kaarlen palkinnon ja Tulenkantaja-palkinnon. Teos oli myös yleisön suosikki HelMet-kirjallisuuspalkintoehdokkaista 2019.

Rytisalo opiskeli Jyväskylän yliopistossa pääaineenaan suomen kieli ja sivuaineina kirjallisuus, puheviestintä, journalistiikka ja taidehistoria. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri. Rytisalo asuu Kuusamossa.

Teokset

Lähteet

Aiheesta muualla
 Minna Rytisalon Lempi Aamun kirjassa Yle Areena. 1.12.2016.
 Minna Rytisalon Rouva C. Aamun kirjassa Yle Areena. 24.1.2019.

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Elisabeth Andrae

Louise Elisabeth Andrae (3. elokuuta 1876 Leipzig, Saksan keisarikunta – 14. joulukuuta 1945 Dresden, Saksa) oli saksalainen taidemaalari, jonka tyylisuunta oli postimpressionismi. Hän teki myös paljon vesiväritöitä.

Elämänvaiheita 
Elisabeth Andrae syntyi Leipzigissä silloisessa Saksan keisarikunnassa. Hänen isänsä oli Carl Hermann Andrae joka toimi rautatiejohtajana ja hänen äitinsä oli Auguste Sidonia Andrae (o.s. Schmidt). Hänellä oli kaksi veljeä ja siskoa, Kurt, Margarete, Gertrud ja Walter.

Andrae opiskeli maalaustaidetta ensiksi Dresdenissä Gustav Adolf Thammin ja myöhemmin Karlsruhessa Hans von Volkmannin oppilaana. Hän asettui asumaan Dresdeniin, mutta vietti paljon aikaa Hiddenseen saarella.

Hiddenseelle muodostui naistaiteilijoiden ryhmä, joka sai nimen Hiddenseer Künstlerinnenbund. Siihen kuuluivat myös Clara Arnheim, Käthe Loewenthal , Elisabeth Büchsel ja Katharina Bamberg. Ryhmä piti säännöllisesti näyttelyitä Henni Lehmannin vuonna 1919 perustamassa Blaue Scheune -tapahtumassa. Andraella oli myös omia näyttelyitä Ahrenshoopissa toimineen Kunstkaten -ryhmän kanssa.

Vorderasiatisches Museumin johtaja ja kuraattori Walter Andrae, oli Elisabeth Andraen veli. Elisabeth Andrae avusti veljeään tekemällä kaivauspaikkoja, kuten Assuria, Urukia, Babylonia ja Yazılıkayaa esittäviä seinämaalauksia. Niistä kaksi on yhä nähtävillä museossa.

Andraen työt saivat hyväksynnän myös Saksaa 1933–1945 hallinneilta kansallissosialisteilta.

Elisabeth Andrae kuoli 14. joulukuuta 1945 Dresdenissä.

Galleria

Lähteet

Lisää aiheesta 

 
 

Saksalaiset taidemaalarit
Vuonna 1876 syntyneet
Vuonna 1945 kuolleet
Atte Harjanne

Atte Erik Harjanne (s. 13. heinäkuuta 1984 Helsinki) on suomalainen poliitikko ja ilmastotutkija. Hänet valittiin vihreiden kansanedustajaksi eduskuntavaaleissa 2019.

Koulutus ja ura 
Harjanne valmistui diplomi-insinööriksi Aalto-yliopiston sähkötekniikan korkeakoulusta vuonna 2012 pääaineenaan käyttäjäkeskeinen tietoliikenneteknologia. Harjanne toimii tutkijana Ilmatieteen laitoksen Sään ja ilmastonmuutoksen vaikutustutkimus -tulosyksikössä ja on tohtorikoulutettava Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulussa. Harjanteen tutkimusalaa on sää- ja ilmastoriskien hallinta ja ilmastotiedon hyödyntäminen.

Poliittinen ura 
Harjanne edusti aiemmin kokoomusta. Hän toimi opintojensa aikana Aalto-yliopiston ylioppilaskunnan koulutuspoliittisena vastaavana 2010 ja edustajiston puheenjohtajana 2011. Hän liittyi vihreisiin toimiessaan Pekka Haaviston presidentinvaalikampanjassa vuonna 2012 ja tuli valituksi Helsingin kaupunginvaltuustoon vuonna 2017. 

Harjanne tunnetaan myönteisestä suhtautumisesta ydinvoimaan; hän on esittänyt ydinvoiman hyödyntämistä Helsingin kaukolämmön tuotannossa . Harjanne on ollut myös mukana selvittämässä Helsinkiin kohdistuvaa hybridivaikuttamista,  ja hän toimi vihreiden turvallisuuspoliittisen asiantuntijatyöryhmän jäsenenä kaudella 2016–2017. Hän on ollut Helsingin kaupungin liikelaitoksen johtokunnan jäsen sekä Helsingin seudun ympäristöpalvelut -kuntayhtymän varapuheenjohtaja vuodesta 2017. 

Harjanne valittiin eduskuntaan vuoden 2019 vaaleissa. Harjanne kuuluu ulkopoliittisen instituutin neuvottelukuntaan, ja hän on myös jäsenenä suuressa valiokunnassa sekä talous- ja puolustusvaliokunnissa. 

Harjanne kampanjoi itsensä eduskuntaan ilmastoarvoilla. Hänen mukaansa esimerkiksi ilmastonmuutoksen hillintä ja lajikadon pysäyttäminen ovat hänelle ”politiikan ykkösjuttuja”. Vuoden 2019 syksyllä Harjanteesta kiersi netissä meemi, johon oli koottu kuvia hänen tekemiltään useilta ulkomaanmatkoilta eri maanosissa. Kuvat oli kerätty hänen Instagram-sivultaan. Harjanteen mukaan suuri osa matkoista oli työmatkoja. Hän myös kertoi pitävänsä lentomatkustamisensa kritisointia suotavana.

Harjanteen on arvioitu kuuluvan vihreiden talousoikeistolaiseen siipeen. Syyskuussa 2021 vihreiden puoluekokouksessa Harjanne valittiin puolueen varapuheenjohtajaksi. Lokakuussa 2021 Harjanne valittiin Vihreän eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi ympäristö- ja ilmastoministeriksi siirtyneen Emma Karin tilalle.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Atte Harjanne verkkosivut

Nykyiset kansanedustajat
Vihreän liiton poliitikot
Nykyiset Helsingin kaupunginvaltuutetut
Helsingin vaalipiiri
Suomalaiset insinöörit
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Hugh Munro

Sir Hugh Thomas Munro (16. lokakuuta 1856 Lontoo – 19. maaliskuuta 1919 Tarascon) oli skotlantilainen vuorikiipeilijä ja Munrojen nimeäjä. Hän kuului Munron klaaniin, ja hän oli neljäs Lindertisin baronetti.

Monro syntyi yhdeksänlapsisen perheen vanhimpana vuonna 1856. Perhe vietti osan vuodesta Lontoossa sekä osan heidän Lindertisin tilalla lähellä Kirriemuiria Angusissa. Vuonna 1873 17-vuotias Munro lähti Stuttgartiin opiskelemaan saksankieltä. Siellä hän ihastui Alpeihin ja kiinnostui muutenkin vuorista. Vuonna 1880 hän muutti Etelä-Afrikkaan terveydellisistä syistä, koska hänellä oli puhjennut keuhkopussitulehdus. Etelä-Afrikassa hänestä tuli Natalin kuvernöörin Sir George Colleyn yksityinen sihteeri, ja hän palveli epäsäännöllisesti ratsuväessä Basutomaan Gun War-sodassa.

Sir George Colley kuoleman jälkeen Munro palasi Lindertisin tilalle, ja otti osaa perheen tilanhoidosta. Samaan aikaan hän kiinnostui politiikasta, ja oli aktiivinen Forfarshiren paikallispolitiikassa. Vuonna 1885 hän nousi Konservatiivipuolueen ehdokkaaksi Kirckaldy Burghsin parlamenttipaikalle, joka oli tuolloin yksi skotlantilainen vaalipiiri Fifen Kirckaldyssa.

Vuonna 1889 hän oli perustamassa skotlantilaista vuorikiipeilyseuraa Scottish Moutaineering Clubia. Pari vuotta myöhemmin vuonna 1991 hän julkaisi listan, jossa hän luetteloi 538 skotlantilaista yli 3000 jalkaa korkeaa vuorenhuippua, ja joista 283 hän nimesi Munroksi. Tämän ansiosta hänet tunnetaan Skotlannissa sekä muualla maailmassa vuorikiipeilijöiden parissa.

Munro rakasti matkustamista, ja hän matkusti paljon perheenä kanssa ympäri maailmaa. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä hän oli 58-vuotias ja liian vanha palvelukseen. Tuolloin hän ilmoittautui vapaaehtoiseksi Punaisen ristin palvelukseen, ja lähti vuonna 1915 Maltalle etsimään ja auttamaan pakolaisia. Sieltä hänen oli pakko palata takaisin kotiin sairauden takia, mutta hän palasi vuonna 1918 Etelä-Ranskaan Tarasconiin tyttärensä kanssa pitämään Punaisen ristin kanttiinia ranskalaisille sotilaille. Vuonna 1919 hän palellutti itsenä ja sai keuhkokuumeen, johon hän myös menehtyi.

Lähteet

Brittiläiset vuorikiipeilijät
Baronetit
Skotlantilaiset henkilöt
Vuonna 1856 syntyneet
Vuonna 1919 kuolleet
KOAS Tower

KOAS Tower (tunnetaan myös nimellä Kankaantorni) on vuonna 2018 valmistunut Suomen korkein opiskelijatalo ja Jyväskylän korkein asuinrakennus Jyväskylän Kankaalla. KOAS Tower on Kankaan maamerkki ja näkyy merkittävästi koko Jyväskylän kaupunkikuvassa.

Rakennuksessa on 16 kerrosta ja 117 asuntoa. Ylimmässä kerroksessa on asukkaiden yhteinen saunatila. 

Talo sijaitsee vanhalla Kankaan paperitehtaan alueella, johon rakentuu vuoteen 2040 menessä uusi asuin- ja työpaikkakeskittymä.

Arkkitehtuuri ja rakennutus 
Keski-Suomen opiskelija-asuntosäätiö ja YIT järjestivät tornitalosta arkkitehtuurikilpailun, jonka oululainen Linja-Arkkitehdit Oy voitti ehdotuksellaan FaBRICK vuoden 2016 syyskuussa. Kilpailun jälkeisessä suunnitteluvaiheessa tornin liukuvärjäystä muutettiin siten, että punainen osa alkaa alempaa.

Lähteet 

Suomen tornitalot
Jyväskylän asuinrakennukset
Miia Tervo

Miia Tervo (s. 18. helmikuuta 1980 Rovaniemi) on nykyisin Helsingissä asuva Jussi-palkittu elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. 

Hän on kasvanut Muurolassa, entisessä Rovaniemen maalaiskunnassa, 25 kilometrin päässä Rovaniemen keskustasta. Hän kävi lukion Rovaniemellä, jonka jälkeen muutti Helsinkiin ravintolatöihin. Sitten hän työskenteli kalatehtaalla Norjassa ja vapaaehtois­töissä ulkomailla. Hän opiskeli Oriveden opistossa kirjoittamaan runoja, Turussa elokuvausta ja Taideteollisessa Korkeakoulussa (nyk. Aalto-yliopisto) elokuvausta.

Tervo on saanut elokuvataiteen taiteilija-apurahoja elokuviinsa.
Tervo on saanut monia palkintoja lyhytelokuvistaan Hylje, Santra ja puhuvat puut, Lumikko sekä Pieniä kömpelöitä hellyydenosoituksia.

Tervon ohjaama ja käsikirjoittama ensimmäinen pitkä fiktioelokuva Aurora sai ensi-iltansa 25. tammikuuta 2019. Se on Rovaniemelle sijoittuva romanttinen komedia. Sen tuottaa Dionysos Films -yhtiö. Elokuva sai seitsemän Jussi-palkintoa parhaasta elokuvasta, ohjauksesta, käsikirjoituksesta, naispääosasta, naissivuosasta, miessivuosasta ja pukusuunnittelusta.

Filmografia

Lyhytelokuvat 
 Pieniä kömpelöitä hellyydenosoituksia (2015)
 Santra ja puhuvat puut (2013)
 Lumikko – The Little Snow Animal (2009)
 Hylje (2005)

Pitkät elokuvat 
 Aurora (tammikuu 2019)

Televisiosarjat 
 Lovi (2021)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Suomalaiset elokuvaohjaajat
Suomalaiset elokuvakäsikirjoittajat
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Hjalmar Enwald

Hjalmar Emil Enwald (20. joulukuuta 1867 Leppävirta – 17. tammikuuta 1943 Helsinki) oli juristi, esittelijäsihteeri ja tasavallan presidentin kanslian kansliapäällikkö. 

Hjalmar Enwaldin vanhemmat olivat kihlakunnan tuomari Reinhold Emil Enwald ja Hilma Sofia Pehrmand ja puoliso vuodesta 1897 Elin Elisabeth (Elli) Aspegren.  Enwald tuli ylioppilaaksi 1886, suoritti oikeustutkinnon 1890 ja sai varatuomarin arvon 1893. Käräjätuomarina hän toimi 1891–1894 ja senaatin ylimääräisenä kopistina 1894–1899. Enwald oli myös Helsingin 1. kaupunginvouti 1897–1899. Lapuan ja Rautalammin kihlakunnan kruununvouti hän oli 1899–1906, Uudenmaan läänin varakamreeri 1906–1917, senaatin kauppa- ja teollisuustoimikunnan protokollasihteeri 1917–1918 ja kauppa- ja teollisuusministeriön esittelijäsihteeri 1918–1919. Vaivaishoidonneuvojan lainopillisena apulaisena Enwald työskenteli 1909–1918. Presidentin kanslian kansliapäällikkönä Enwald toimi vuoteen 1931 asti, Suomen Hypoteekkiyhdistyksen asiamies hän oli 1920–1931.

Hjalmar Enwaldin veljiä olivat Leppävirran kunnanlääkäri Reinhold Bernhard Enwald (1860–1892), kruununvouti ja Kajaanin pormestari Gustaf Wilhelm Enwald (1861–1946) ja varatuomari Johan Henrik Enwald (1863–1925).

Lähteet

 Suomalaiset juristit
 Suomalaiset tuomarit
 Suomalaiset virkamiehet
 Suomalaiset kansliapäälliköt
Vuonna 1867 syntyneet
Vuonna 1943 kuolleet
Mark Williams (pohjoisirlantilainen jalkapalloilija)

Mark Stuart Williams  (s. 28. syyskuuta 1970, Stalybridge, Yhdistynyt kuningaskunta) on entinen pohjoisirlantilainen jalkapalloilija, joka pelasi uransa aikana, mm. Shrewsbury Townissa, Chesterfieldissa, Watfordissa, Wimbledonissa, Stoke Cityssä, Milton Keynes Donsissa ja Rushden & Diamondsissa.

Seurapelit
Williams aloitti uransa 1990-luvun alussa Newtownissa, josta siirtyi Shrewsbury Townissa ja voitti kaudella 1993–94 Englannin 3. divisioonan mestaruuden. Kolme kautta myöhemmin hän siirtyi pelaamaan Chesterfieldiin. Kaudella 1995–96 Williams oli osa Chesterfieldin historiallista menestystä joukkueen edetessä FA Cupin semifinaaliin, ja hän pelasi sekä semifinaalissa että semifinaalin uusinnassa Middlesbroughia vastaan. Jo Williamsin tekemä ainoa maali Burya vastaan ensimmäisellä kierroksella oli alkua Cupin voiton metsästyksessä.

Vuonna 1999 Watford allekirjoitti sopimuksen Williamsin kanssa uuteen Premier Leagueen, jossa teki joukkueelle yhden maalin Leeds Unitedia vastaan pelatussa ottelussa (peli päättyi 2–1 tappioon). Kauden lopussa joukkue oli häntäpäässä ja putoamisuhan alla, minkä seurauksena Williams vaihtoi Wimbledoniin. Hän kuitenkin menetti paikkansa ensimmäisen kauden jälkeen ja siirtyi Stoke Cityyn vuonna 2003. Stoke oli kuitenkin suurissa vaikeuksissa kaudella 2002–03 ja Williams pelasi vain kuusi ottelua, joissa auttoi joukkuetta välttämään putoamisen. Kesällä 2003 hän siirtyi Yhdysvaltojen Major League Soccerin paikallisen joukkueen Columbus Crewiin, jossa osallistui viiteen otteluun ennen paluutaan Englantiin.

Williams palasi takaisin Wimbledon helmikuussa 2004, jossa pelasi 11 ottelua kaudella 2003–04, jolloin joukkue kärsi tappion myötä putoamisen ykkösliigaan. Williams pysyi joukkueessa myös sen siirtyessä Milton Keynes Donsiin ja pelasi 15 ottelua. Hänen uransa päättyi seitsemän ottelun jälkeen Rushden & Diamondsissa.

Kansainväliset edustusottelut
Williams pelasi myös 36 ottelua Pohjois-Irlannin jalkapallomaajoukkueessa vuosina 1999–2005, jolloin teki yhden maalin.

Yksityiselämä
Williams meni naimisiin glamourmallin ja pornonäyttelijän Linsey Dawn McKenzien kanssa vuonna 2006 ja heillä on parisuhteesta yksi lapsi.

Williams oli yksi entisistä pelaajista, joka paljasti Yhdistyneen kuningaskunnan jalkapallon pedofiliaskandaalin aikana vuonna 2016, että hän oli tullut nuoruusvuosinaan valmentaja Barry Bennellin hyväksikäyttämäksi. Saman vuoden joulukuussa Williams oli yksi Manchesterin Offside Trust -järjestön perustajajäsen yhdessä muutaman muun entisen pelaajan kanssa, ja järjestön tehtävänä on tukea hyväksikäytön kohteeksi joutuneita pelaajia sekä näiden perheitä.

Uratilastot
 Lähde: The English National Football Archive

Kunniamaininnat
Shrewsbury Town
 Englannin 3. divisioonan mestaruus: 1993–94

Huomioita

Lähteet

Aiheesta muualla
 Mark Williams Soccerbasessa 
 Mark Williams Irish Football Associationissa

Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Pohjoisirlantilaiset jalkapalloilijat
Kurt Westerholm

Kurt-Henrik Vilhelm Westerholm (17. maaliskuuta 1920 Helsinki – 1. huhtikuuta 1973) oli suomalainen juristi, joka toimi tasavallan presidentin kanslian kansliapäällikkönä. 

Kurt Westerholmin vanhemmat olivat ylikonduktööri Axel Wilhelm Westerkund ja Ida Maria Tillander. Hän  avioitui 1944 Märtha Anselm Reinin kanssa. Westerholm tuli ylioppilaaksi 1939, suoritti yleisen oikeustutkinnon 1945 ja valmistui lainopin kandidaatiksi 1948 ja lisensiaatiksi 1951. Hän työskenteli eduskunnan palveluksessa 1948–1955 notaarina ja tulkkina, lainvalmistelukunnan jäsen ja lainsäädäntöneuvos hän oli 1953–1959. Tasavallan presidentin kanslian vt. kansliapäällikkönä Westerholm toimi 1958, vakinainen kansliapäällikkö hänestä tuli 1959.

Lähteet

Suomalaiset juristit
Suomalaiset virkamiehet
Suomalaiset kansliapäälliköt
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 1973 kuolleet
The Blades

The Blades on brittiläinen taitolentoryhmä. Lentonäytöksiin osallistumisen lisäksi The Blades kuljettaa taitolennoilla maksavia asiakkaita, ja se onkin maailman ainoa taitolentoryhmä, jolla on lentoyhtiön toimilupa. Sen emoyhtiö on 2Excel Aviation. Kaikki ryhmän lentäjät ovat aiemmin olleet mukana Britannian kuninkaallisten ilmavoimien Red Arrows -taitolentoryhmässä.

The Bladesillä on myös kilparyhmä, The Blades Racing Team, jonka koneella taitolentoryhmän entinen johtaja Ben Murphy kilpailee Red Bull Air Race World Championship -sarjassa.

Historia 

The Bladesin perustivat Britannian kuninkaallisten ilmavoimien hävittäjälentäjät Andy Offer ja Chris Norton, joista Offer lensi Red Arrowsissa 1999–2001 ja Norton toimi lentolaivue 1(F):n komentajana. Sotilasuriensa jälkeen he halusivat uusia haasteita ja päättivät perustaa yksityisen taitolentoryhmän. Heidän yritykselleen löytyi rahoittaja vuonna 2005, jolloin The Blades hankki ensimmäisen lentokoneensa ja palkkasi ensimmäiset työntekijänsä. Yhtiön lentotoiminta alkoi vuonna 2006.

Varsinaisen taitolentämisen lisäksi yhtiö sai tuloja vuokraamalla mainostilaa koneistaan, ja se alkoi tarjota yleisölennätyksiä ja yrityksille suunnattuja tapahtumapäiviä. Koska matkustajien kuljetuksesta tuli tärkeä osa yhtiön toimintaa, sille hankittiin rajoitettu lentoyhtiön toimilupa, joka salli sen kuljettaa maksavia matkustajia, kunhan lento päättyi samalle kentälle, josta oli alkanut. Toimilupa myönnettiin 15. toukokuuta 2006.

The Bladesin toiminnan tuotot alkoivat ylittää kulut noin vuoden kuluttua perustamisesta. Vuoden 2007 lopussa se sai sponsorikseen Barclays-pankin, ja varauskalenteri oli täynnä. Se olikin yhtiön menestyksekkäintä aikaa, mutta vaikeudet alkoivat, kun Barclays veti vuoden 2008 talouskriisin vuoksi tukensa pois talouskauden 2008–2009 päätteeksi. Yhtiö joutui laajentamaan toimintaansa taitolennon ulkopuolelle ja alkoi muun muassa tarjota ilmailualan konsulttipalveluita ja perusti tilauslentoyhtiön. Näistä uusista toimialoista muodostui 2Excel Aviation, josta tuli The Bladesin emoyhtiö.

The Blades teki vuonna 2011 peräkkäisten muodostelmasilmukoiden maailmanennätyksen lentämällä 26 silmukkaa.

Laivasto 
Heinäkuussa 2018 The Bladesilla oli käytössään kuusi lentokonetta.

 5 Extra 300L
 1 Zivko Edge 540 (The Blades Racing Teamin käytössä)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 The Bladesin kotisivu

Brittiläiset lentoyhtiöt
Taitolentoryhmät
Fort Ross

Fort Ross (), aiemmin Fortress Ross () oli Venäjän keisarikunnan kauppakomppanian Pohjois-Amerikkaan perustama siirtokuntien keskus. Se sijaitsi nykyisen Kalifornian osavaltion alueella. Siirtokunta toimi vuosina 1812–1842, jolloin linnake myytiin yksityiselle henkilölle. Nykyään paikalla sijaitsee historiallinen muistomerkki ja kansallispuisto.

Historia
Venäjän Alaskan siirtokunnilla oli ongelmia huollon järjestämisessä, ja emämaasta ruuan ja varusteiden tuottaminen oli vaikeaa. Ensimmäinen retkikunta lähti Alaskasta etelään vuonna 1803 johtajinaan Timofei Tarakanov ja Afanasii Shvetsov, jotka palasivat vuoden kuluttua mukanaan runsaasti nahkoja. Tarakanov oli mukana myös seuraavissa retkikunnissa, joiden tarkoitus oli luoda yhteys Amerikan länsirannikon espanjalaisiin sekä löytää paikka linnakkeelle ja siirtokunnalle, josta käsin voisi tukea Alaskan kauppa-asemia ja asuttamista. Linnakkeessa asui sen elinkaaren aikana kerrallaan 25–100 venäläistä ja 50–125 Alaskan alkuperäisasukasta, josta kaikki työskentelivät Venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian palveluksessa. Linnakkeen väki kävi kauppaa myös paikallisten asukkaiden kanssa. Linnake ei koskaan saavuttanut tavoitettaan toimia Alaskan siirtokuntien vilja-aittana, vaan sen ylläpito tuli kalliimmaksi kuin viljan ostaminen englantilaisilta tai ranskalaisilta. Merisaukkokannan, jonka metsästys käsitti merkittävän osan linnakkeen tuloista, pienentyessä venäläiset tarjosivat linnaketta Hudson’s Bay Companylle, joka kieltäytyi tarjouksesta vuonna 1840, ja sitten ranskalaisille, jotka myös kieltäytyivät. Lopulta linnakkeen osti John Sutter. 1. tammikuuta 1842 linnakkeen lippu laskettiin ja noin sata venäläistä siirtolaista purjehti linnakkeesta pois. Sutterille linnakkeen myi suomalainen Alaskan kenraalikuvernööri Arvid Adolf Etholén. Myöhemmin Sutter löysi mailtaan Sacramentosta kultaa, ja siitä käynnistyikin kultakuume.

Linnake

30. elokuuta 1812 (gregoriaarisen kalenterin mukaan) venäläiset pitivät jumalanpalveluksen linnoituksen paaluvarustuksen valmistumisen kunniaksi. Punapuusta rakennetun paaluvarustuksen luoteis- ja kaakkokulmaan rakennettiin tykkitornit. Tykkejä linnoituksen puolustamiseen oli ajanhetkestä riippuen 12–40. Linnakkeen puolustuskykyä ei koskaan koeteltu taistelussa.

Vuonna 1820 linnakkeeseen oli saatu rakennettua johtajan talo, jota kutsuttiin Kuskovin taloksi, parakit upseereille ja virkamiehille sekä työläisille sekä varastoja ja muita pienempiä rakennuksia. Vuonna 1825 linnakkeeseen rakennettiin kappeli, joka toimi ensimmäisenä ortodoksisena rakennuksena Alaskan ulkopuolisessa Amerikassa. Linnoituksessa ei koskaan ollut omaa pappia, minkä vuoksi kappelia ei koskaan vihitty kirkoksi. Kappeli vaurioitui vuoden 1906 maanjäristyksessä ja paloi 1970. Kappeli rakennettiin uudestaan vuonna 1973.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Fort Rossin kotisivut

Yhdysvaltain linnoitukset
Kalifornian rakennukset ja rakennelmat
National Register of Historic Places -kohteet Kaliforniassa
Sonoman piirikunta
Venäjän keisarikunta
Elokuvavuosi 2021

Elokuvavuosi 2021 käsittelee vuoden 2021 aikana ensi-iltansa saaneita elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.

Ensi-iltoja 
Alla on listattuna elokuvia, joilla on varmistettu ensi-ilta Suomen elokuvateattereissa.

Tammi–maaliskuu

Huhti–kesäkuu

Heinä–syyskuu

Loka–joulukuu

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Elokuvavuodet
Östermyran suuralue

Östermyra on Seinäjoen suuralue kantakaupungin etelälaidalla. Siihen kuuluvat kaupunginosat ovat Törnävä, Simuna, Pajuluoma, Soukkajoki ja Kärki. Suuralueen väkiluku oli 9 991 joulukuussa 2016.

Kuvia

Lähteet 

Seinäjoen suuralueet
Iines Laitinen-Sandberg

Iines Laitinen-Sandberg, o.s. Laitinen (25. marraskuuta 1903 Viipuri – 8. kesäkuuta 1996 Helsinki) oli lausuntataiteilija, puhe- ja esitystaidon opettaja ja Helkanuorten liiton perustaja.

Iines Laitinen-Sandbergin vanhemmat olivat rakennusmestari Aatu Laitinen ja Riikka Malinen ja puoliso vuodesta 1928 Börje Sandberg (k. 1955). Laitinen-Sandberg tuli ylioppilaaksi Viipurin Naisopistosta 1922 ja opiskeli Helsingin yliopistossa 1922–1927. Hänet valittiin akateemiseksi lausujamestariksi 1926. Laitinen-Sandberg oli Ylioppilasteatterin perustajia. Suomen Lausujain Liiton hallituksen jäsen hän oli vuodesta 1947, Kalevala Korun hallituksen puheenjohtaja 1950–1955 ja Kalevalaisten naisten liiton hallituksen jäsen 1949–1955. Helkanuorten toiminta kehittyi hänen vuonna 1949 perustamastaan Helkatytöt-lausuntakerhosta. Pohjois-Karjalan opiston opettajana ja myös johtajana Laitinen-Sandberg toimi 1957–1963. Hän julkaisi vuonna 1960 kansanrunouden ohjelmakirjan Näitä äitini opetti. Kalevalaseuran jäseneksi hänet kutsuttiin 1969 ja valtion taiteilijaeläke hänelle myönnettiin 1974. Laitinen-Sandberg sai työstään Uudenmaan läänin taidepalkinnon vuonna 1981.

Lähteet

Suomalaiset lausujat
Suomalaiset opettajat
 Suomalaiset järjestöjohtajat
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1996 kuolleet
Yazılıkaya

Yazılıkaya sijaitsee Turkissa ja siellä on merkittäviä muinaisjäänteitä noin vuosilta 1500–1200 eaa, jolloin siellä oli heettiläisten kalliopyhäkkö.

Yazilikaya sijaitsee 170 kilometriä itään Ankarasta, Turkin pääkaupungista ja se on lähellä pientä Bogazkalen kaupunkia. Se on ulkoilmapyhäkkö, joka koostuu katottomista kammioista ja siellä on aikoinaan ollut pohjavesilähde. On mahdollista, että paikkaa on pidetty pyhänä jo ennen heettiläisiä.

Alueella on myös heettiläisten temppelien perustusten jäännöksiä, mutta mielenkiintoiseksi paikan tekevät suoraan kallioon kaiverretut jumalten kuvat. Suuremman kammion seiniin kaiverretut hahmot luovat vaikutelman kahdesta kulkueesta jotka etenevät vastakkaisilla puolilla kohti kallion reunaa. Toinen kulkueista kuvaa jumalia ja toinen jumalattaria. Jako ei ole kuitenkaan täysin ehdoton; kolme jumalattareksi tunnistettavaa hahmoa on jumalten joukossa ja yksi jumala on jumalattarien joukossa. Jumalat tunnistaa siitä, että niillä on kippukärkiset saappaat, päässä on hattu, niillä on lyhyet kiltit ja ne marssivat eteenpäin. Jumalattaret on puettu mekkoihin, niillä on jalokivikoruja ja ne on kuvattu seisovan vierekkäin. Jumaluuksien nimet on yleensä kaiverrettu niiden yläpuolelle.

Hienosti kaiverretut hahmot ovat nykyään luonnollisesti sääilmiöiden rapauttamia. Parhaan vaikutelman niistä saa kun vierailee kammioissa eri vuorokauden aikoina jolloin eri kulmista tuleva auringonvalo luo erilaisia vaikutelmia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 https://www.dainst.org/projekt/-/project-display/48178 
 https://www.sacredsites.com/middle_east/turkey/yazilikaya.html 

 Heettiläiset
 Muinainen Lähi-itä
Uudenmaan taidepalkinto

Uudenmaan taidepalkinto, aiemmin Uudenmaan taidetoimikunnan taidepalkinto (1998–2007), Uudenmaan läänin taidetoimikunnan taidepalkinto (1969–1997), on vuosittain myönnettävä palkinto uusmaalaiselle taiteilijalle tai yhteisölle, joka on yltänyt omalla taiteenalallaan korkeatasoiseen taiteelliseen suoritukseen edellisen vuoden aikana. Palkinto on jaettu vuodesta 1969 lähtien, ja se on suuruudeltaan 6 000 euroa.

Palkitut
 1969 taidemaalari Stig Fredriksson
 1970 elokuvaohjaaja Lasse Naukkarinen ja kirjailija Juhani Peltonen
 1971 säveltäjä Jouko Linjama ja muusikko Eero Koivistoinen
 1972 kuvanveistäjä Heikki Varja ja kirjailija Ralf Nordgren
 1973 näyttelijä Vilho Siivola ja kirjailija Erkki Ahonen
 1974 kirjailija Arvo Turtiainen
 1975 taidemaalari Tor Arne
 1976 tanssimestari Seija Simonen-Svanström
 1977 elokuvaohjaaja Markku Lehmuskallio
 1978 muotoilija, hopeaseppä Bertel Gardberg
 1979 säveltäjä Pekka Jalkanen, opettaja ja kuoronjohtaja Eila Lepistö
 1980 tanssitaiteilija Airi Säilä
 1981 taiteilija Iines Laitinen-Sandberg
 1982 taidemaalari Lauri Ahlgrén ja arkkitehti Richard Ahlqvist
 1983 valokuvaaja Bert Carpelan ja kirjailija Veijo Meri
 1984 muusikko Simo Salminen, Taideteollisuuden opiskelijaryhmä Paula Blåfield, Pekka Harni, Inka Kivalo, Kirsi Kivivirta, Martin Relander ja Johanna Rytkölä
 1985 taiteilija Leena Gustavson
 1986 graafinen taiteilija Erik Bruun
 1987 elokuvaohjaajat Riitta Rautoma ja Heikki Partanen
 1988 näyttelijä Tarja-Tuulikki Tarsala
 1989 säveltäjä Harri Wessman ja valokuvaaja Pentti Sammallahti
 1990 kirjailija Annika Idström ja tanssitaiteilija Ulrika Hallberg
 1991 taidegraafikko Pentti Kaskipuro ja arkkitehti Kari Järvinen
 1992 dir.mus., kirkkomuusikko Martti Kilpeläinen
 1993 Seenat-ryhmä
 1994 kaupunginorkesteri Tapiola Sinfonietta
 1995 tanssija, mediataiteilija Rea Pihlaviita ja mediataiteilija Kimmo Koskela
 1996 Fiskarsin taiteilijayhteisö
 1997 ohjaaja, radiodokumentaristi, VM Eira Johansson
 1998 arkkitehti Päivi Jääskeläinen
 1999 kirjailija Monika Fagerholm
 2000 kuorokapellimestari Matti Hyökki
 2001 valokuvataiteilijat Stefan Bremer ja Jouko Lehtola
 2002 suunnittelijat Tuuli Sotamaa ja Kivi Sotamaa
 2003 kuvataiteilija Alli Savolainen
 2004 Taru-projekti
 2005 tanssija-koreografi Sami Saikkonen
 2006 säveltäjä Kimmo Hakola
 2007 ääni- ja esitystaiteilija Juha Valkeapää
 2008 muotoilija Jukka Isotalo
 2009 ympäristötaiteen professori Markku Hakuri
 2010 Ryhmäteatteri
 2011 sarjakuvataiteilija Aapo Rapi
 2012 arkkitehdit Vesa Oiva ja Selina Anttinen
 2013 dokumentaarisen elokuvan festivaali DocPoint
 2015 tekstiilitaiteilija Raija Jokinen
 2016 kirjailija Aulikki Oksanen
 2017 tanssija, koreografi Valtteri Raekallio
 2018 taiteilijakollektiivi Kunst
 2019 Reetta Huhtanen ja Hannu-Pekka Vitikainen
2020 arkkitehti, kirjailija ja rap-artisti Helmi Kajaste
2021 runoilija, spoken word -artisti, kulttuurituottaja ja dj Harri Hertell

Lähteet
 Taiteen keskustoimikunta, Taidepalkinnot. Viitattu 10.11.2018
 Taiteen keskustoimikunta, Taidepalkinnot. Viitattu 10.11.2018

Viitteet

Suomalaiset taide- ja kulttuuripalkinnot
Terry Harryman

Terry Harryman (s. 26. syyskuuta 1938) on brittiläinen eläköitynyt rallikartturi. Harryman toimi urallaan muiden muassa Malcolm Wilsonin, Ari Vatasen ja Kalle Grundellin kartanlukijana. Ensimmäisen MM-rallinsa Harryman ajoi Englannin RAC-rallissa 1974 yhdessä Ronnie McCartneyn kanssa. Vuosina 1979–1981 kuljettajana toimi Malcolm Wilson, jonka kanssa hän ajoi kaikkiaan kuusi MM-rallia. Vuonna 1982 Harryman aloitti yhteistyön Ari Vatasen kanssa. Ensimmäisenä vuonna hän toimi Vatasen kartanlukijana kolmessa rallissa kilpaillen myös Wilsonin (1) ja Tony Pondin (2) kanssa. Vuosina 1983–1985 Harryman oli Vatasen vakituinen kartanlukija. Yhteistyö päättyi Vatasen vakavaan onnettomuuteen vuoden 1985 Argentiinan rallissa. Harryman ei onnekseen loukkaantunut mainittavasti onnettomuudessa ja kykeni osallistumaan vielä saman vuoden RAC-rallin yhdessä ruotsalaisen Kalle Grundellin kanssa.

1986 Harryman osallistui ainoastaan Monte Carlon ralliin ranskalaisen Michele Moutonin kartanlukijana. Mouton ja Harryman ajoivat tuona vuonna pääasiallisesti Saksan mestaruussarjan kilpailuissa. San Remon MM-rallissa samana vuonna Ari Vatanen teki paluun ralliauton rattiin ajaen Harrymanin kanssa 0-autona.

1987 Harryman osallistui kolmeen MM-ralliin Kalle Grundellin kartanlukijana ja sen lisäksi ajoi Jyväskylän Suurajoissa yhdessä Ari Vatasen kanssa.

1988 Harryman kipaili lähinnä Englannin avoimessa rallisarjassa ja sen lisäksi joissain Belgiassa ja Hollannissa ajetuissa EM-sarjan ralliessa yhdessä brittiläisen Mark Lovellin kanssa. Seuraavan vuoden ohjelmaan ei kuulunut muita kisoja kuin italialaisen Franco Cunicon kartanlukijana ajettu San Remon MM-ralli. Tämän jälkeen Harryman piti muutaman vuoden taukoa kartanlukijan tehtävistä palaten kaudella 1995 Englannin avoimeen rallisarjaan maanmiehensä Robbie Headin kartanlukijana.

1997 Harryman toimi kolmessa Englannin sarjan kilpailussa australialaisen Andrew Pinkerin kartanlukijana ja sen lisäksi ajoi RAC-rallin ja neljä Lähi-idän rallisarjan kilpailua omanilaisen Hamed al Wahaibin kartanlukijana. Yhteistyö al Wahaibin kanssa kattoi myös seuraavan kauden, jolloin pari osallistui kuuteen MM-ralliin.

Kaudella 1999 Harryman ajoi kuusi rallia Andrew Pinkerin kartanlukijana sekä Australian MM-rallin saksalaisen Uwe Nittelin kartanlukijana. Kausi jäi Harrymanin viimeiseksi Euroopassa ja MM-sarjassa. Tämän jälkeen vuonna 2000 Harryman osallistui kolmeen Lähi-idän ralliin bahrainilaisen Sheikki Jaber al Khalifan kartanlukijana. 2001 Harryman kilpaili al Khalifan kanssa tämän kotimaan Bahrainin rallissa ja ajoi vihoviimeiset kaksi ralliaan syyrialaisen Mohammed Hamshon kartanlukijana Syyrian ja Jordanian ralleissa vuonna 2003.

Lähteet 
 Terry Harrymanin kilpailijaprofiili

Brittiläiset kartanlukijat
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Loch Lomondin ja Trossachsin kansallispuisto

Loch Lomondin ja Trossachsin  kansallispuisto on toinen Skotlannin kahdesta ja yksi Britannian 15 kansallispuistosta. Sen alueella on 22 suurta järveä tai merenlahtea (lochs), 21 vuorta (munroa) ja noin 50 jokea tai puroa. Puiatoon on alle tunnin matka Glasgowista.  

Puisto perustettiin vuonna 2002. Sen pinta-ala on 1 865 neliökilometriä. Loch Long ja Loch Goil ovat merenlahtia, ja niissä voi nähdä hylkeitä ja jopa pyöriäisiä. Metso on yksi puiston tunnetuimmista eläinlajeista. Puistoon on merkityy myös useiden tislaamoiden kautta kulkeva viskinystävien reitti.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 https://www.lochlomond-trossachs.org
 Loch Lomond and Trossachs Visit Scotland

Skotlannin kansallispuistot
Lännen mies (kirja)

Lännenmies on Reijo Mäen vuonna 2008 ilmestynyt yhdeksästoista Vares-dekkari. 

Teoksen aiheita ovat 1970-luvun vasemmistoradikalismi, saksalainen terrorismi ja DEFAn tuottamat revisionistiset itäwesternit, joissa intiaanit esitettiin sorron kohteina ja lännen miehet pahoina.

Kirjassa esitellään kurikkalaislähtöinen rikosylikomisario Eero Pränni, jonka Vares on tavannut joskus kertausharjoituksessa.

Vastaanotto 

Lännen mies oli ilmestymisvuonnaan neljänneksi myydyin kotimainen kaunokirja. Turun Sanomien Kimmo Rantanen katsoi Mäen panostaneen kirjan kerronnalliseen puoleen. Savon Sanomien Marko Ikävalkoa häiritsi kirjailijan asennemaailma.  Hän ei myöskään kyennyt yhdistämään, mistä kirjan nimi tulee.

Lähteet 

Vuoden 2008 kirjat
Suomalaiset rikosromaanit
Reijo Mäen kirjoittamat kirjat
Kolmijalkainen mies

Kolmijalkainen mies on Reijo Mäen vuonna 2010 ilmestynyt 21. Vares-dekkari. 

Kolmijalkaisen miehen aiheina ovat taideväärennökset, itärikollisuus, huumekauppa ja pornoteollisuus. Kirjassa novellikirjailija Luusalmi alkaa samaistaa itsensä Mika Waltariin. Miehen alkoholismi ja houreet etenevät siihen pisteeseen, että hänet on toimitettava Kupittaalle hoitoon. Rikollisia kirjassa edustaa muun muassa kansainvälisen tason slummiksi muuttuneelle Varissuolle Algeriasta kulkeutunut Muammar Gaiffari.

Kirjassa on intertekstuaalinen viittaus Mika Waltarin romaaniin Neljä päivänlaskua. Kolmijalkainen mies viittaa Otto Mäkilän maalaukseen Vaellus, jonka Waltari kirjassaan ja todellisuudessakin osti. Toisaalta ”kolmijalkainen mies” on myös kirjan kadoksissa oleva pornotähti Jalkanen.

Vastaanotto 

Kirja oli ilmestymisvuonnaan 2010 kolmanneksi myydyin kotimainen kaunokirja ja sitä myytiin 55 000 kappaletta. Turun Sanomien Matti Komulaisen mielestä Kolmijalkainen mies on Mäkeä parhaimmillaan.  Helsingin Sanomien Keijo Kettusen mielestä Mäki pysyy aikuisviihdettä kuvatessaan yllättävänkin pitkälti hyvän maun rajoissa ja kirja kuuluu Vares-saagan parempaan puoliskoon. Keskisuomalaisen Mikko Variksen mukaan Mäellä on tarkka korva ihmisten puheille.

Lähteet 

Vuoden 2010 kirjat
Suomalaiset rikosromaanit
Reijo Mäen kirjoittamat kirjat
Penikat

Penikat on osa Kivalot-vaaramuodostelmaa. Penikat kuuluvat Martimoaavan soidensuojelualueen, joka sijaitsee Keminmaan ja Simon pohjoisosissa.

Penikoihin kuuluu:
 Yli-Penikka vaara
 Keski-Penikka vaara
 Ala-Penikka vaara

Simon luonto
Keminmaan luonto
Vaarat
Nicolas Beaudin

Nicolas Beaudin (s. 7. lokakuuta 1999 Châteauguay, Québec, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa NHL-joukkue Chicago Blackhawksin organisaatiossa. Seura varasi Beaudinin ensimmäisellä kierroksella 27. pelaajana kesällä 2018.

Pelityyli
The Sports Forecaster -sivuston mukaan Beaudin on laadukas kiekollinen puolustaja, joka luistelee hyvin ja syöttää erinomaisesti. Hän erottuu edukseen ennen kaikkea visiollaan ja peliälyllään. Beaudin kykenee tekemään paljon pisteitä ja hän antaa fiksuja ja riskittömiä syöttöjä omassa puolustuspäässä. Beaudin ei kuitenkaan ole kovin isokokoinen ja hänen tulisi lisätä massaa ja voimaa. Beaudinilla on kehitettävää myös luistelunopeudessa.

Jatkoaika.com -verkkolehden toimittaja Lassi Alasen mukaan Beaudin on erittäin fiksu kahden suunnan puolustaja, joka liikkuu sulavasti ja avaa peliä tehokkaasti. Alasen mukaan hänellä on erinomainen peliäly ja maksimipotentiaalin saavuttaessaan Beaudin voi nosuta Blackhawksin kolmospuolustajaksi, joka pystyy tekemään tulosta ylivoimalla.

Beaudin on itse maininnut ottavansa mallia Jake Gardinerin pelaamisesta.

Ura

Seuraura
Beaudin vietti juniorivuotensa pääosin kotikaupungissaan Québecin Châteauguayssa. Hän oli kaudella 2014–2015 Châteauguay Grenadiersin tehokkain puolustaja tehoilla 3+21=24. Beaudin voitti myös QMAAA:n pudotuspelien puolustajien pistepörssin tehoilla 1+12=13. Hän voitti kauden päätteeksi sarjan mestaruuden ja Telus Cupin hopeaa.

Drummondville Voltigeurs varasi Beaudinin 39. pelaajana QMJHL:n varaustilaisuudessa 2015. Hän aloitti kauden 2015–2016 Grenadiersissa, jonka sisäisen tehotilaston Beaudin voitti lukemalla +19. Hän siirtyi kesken kauden kuitenkin Voltigeursin vahvuuteen ja teki 26 runkosarjaottelussa yhden syöttöpisteen ja kolmessa playoff-ottelussa yhden maalin. Kaudella 2016–2017 Beaudin oli tehoilla 5+36=41 joukkueen paras syöttäjä, neljänneksi paras pistemies ja tehokkain puolustaja. Kaudella 2017–2018 hän voitti pelipaikastaan huolimatta Voltigeursin sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 12+57=69, joilla Beaudin jakoi koko QMJHL:n puolustajien pistepörssin toisen sijan Acadie-Bathurst Titanin Noah Dobsonin ja Sherbrooke Phoenixin Thomas Grégoiren kanssa edellään vain Chicoutimi Saguenéensia ja Acadie-Bathurst Titania edustanut Olivier Galipeau. Pudotuspeleissä hän oli tehoilla 3+8=11 Voltigeursin paras syöttäjä ja Beaudin jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Joe Velenon kanssa. Hänet valittiin kauden päätteeksi QMJHL:n toiseen tähdistökentälliseen.

Chicago Blackhawks varasi Beaudinin ensimmäisellä kierroksella 27. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2018. Seura sai varausvuoron pelaajakaupassa Nashville Predatorsilta ja varasi häntä aiemmin ensimmäisellä kierroksella myös puolustaja Adam Boqvistin (8. varaus). Saman vuoden marraskuussa Beaudin teki Blackhawksin kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen.

Maajoukkueura
Beaudin on pelannut nuorten maaotteluita.

Tilastot

Lähteet

Viitteet

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Kanadanranskalaiset
Chicago Blackhawksin pelaajat
Chicago Blackhawksin varaamat pelaajat
Jääkiekon maailmanmestarit
Vuonna 1999 syntyneet
Elävät henkilöt