Asekeräily

Asekeräily on aseiden keräämistä ja taltioimista. Asekeräily on historian, tieteen ja tekniikan tutkimusta sekä koulutuksen järjestämistä. Asekeräily säilyttää, edistää ja harjoittaa aseisiin liittyvää kulttuuriperintöä ja kulttuuriarvoja. Aseella ampuminen on osa asekeräilyä. Keräilyaseiden tieteellisiä ja teknisiä ominaisuuksia testataan. Keräilyaseilla myös harjoitellaan ja kilpaillaan.

Asekeräily on asekulttuurin tutkimista ja tallentamista. Keräilyaseiden tekniikan ja käytön osaaminen on edellytys asekulttuurin säilyttämiselle, elävöittämiselle ja siirtämiselle tuleville sukupolville. Museoiden asekokoelmat perustuvat usein yksityisiin kokoelmiin. Kulttuurihistoria säilyy turvassa yksityisissä kokoelmissa. 

Asekeräily voi olla myös passiivisessa muodossa, omalla tavallaan sijoitustoimintaa. Keräilyaseella saattaa olla joskus huomattava rahallinen arvo, verrattavissa taiteeseen tai antiikkiin. Myös keräilyaseella voi olla merkittävää historiallista, kulttuurillista tai esteettistä arvoa.

Historiallinen tarkoitus 
Asekeräily liittyy huomattavan usein historiaan, suoraan tai välillisesti ajanjaksoon, joka voidaan määritellä tavalla tai toisella aika-akselilla. Keräilyaseet liittyvät usein merkittäviin historiallisiin tapahtumiin.

Asekeräilijät tekevät aseisiin liittyen historiallista tutkimusta. Arkistotutkimus on merkittävä keino selvittää aseiden kehityksen, hankintojen ja käytön historiaa. Arkistoista asekeräilijöiden yleisimmin käyttämiä Suomessa ovat Sota-arkisto ja Kansallisarkisto.

Tiede ja tekniikka 
Asekeräily liittyy tieteeseen ja tekniikkaan käytännössä aina, koska ampuma-ase on tekninen laite, jolla ammutaan projektiili räjähdyspaineen voimalla. Aseen itsetoimiva koneisto voi suorittaa myös latauksen, virityksen ja hylsyn poiston. Keräilyase on usein ollut oman aikansa huipputekniikkaa.

Lähtökohtaisesti mitään esinettä ei voida tarkastella tieteen ja tekniikan näkökulmasta, ellei sitä voida kokeilla siinä tarkoituksessa, mihin se on tehty. Tieteeseen, tekniikkaan, ja koulutukseen liittyen oleellinen osa keräilyä on tavalla tai toisella testata keräilyesineitä. Asekeräilijällä täytyy olla tietämystä, sekä keino hankkia lisää tietämystä tutkimuksensa kohteesta. Käytännössä siis ampumalla ja testaamalla näin aseen ominaisuuksia, kuten tarkkuutta, tehoa, toimintavarmuutta, käsiteltävyyttä ja joissain tapauksissa myös tulinopeutta. Keräilyaseiden tekninen testaaminen on yleistä myös toimintakunnon toteamiseksi. Toimintakunnolla on suuri merkitys aseen arvoon.

Koulutus 
Asehistorialliset seurat ja asekeräilijät järjestävät koulutusta aseiden historiaan ja käyttöön liittyen. Asekeräilijät pitävät asekeräilyn ja keräilyaseiden aiheista luentoja ja seminaareja yleisölle asemessuilla. 

Koulutus on myös keräilyaseiden tuntemista, käytön opettamista ja niillä ampumiseen tutustumista ja harjoittelua. Keräilyaseilla harjoitteleminen ja kilpaileminen on osa koulutusta ja kulttuuriperintöä. Koulutus auttaa säilyttämään ja siirtämään kulttuuriperintöä jälkipolville.

Asehistorian liitto ja Suomen Asehistoriallinen Seura ovat järjestäneet luentoja Maanpuolustuskorkeakoulun Sotatieteiden päivillä.

Asekeräilijät antavat usein asiantuntija- ja käännösapua kielenkääntäjille. Suomen Asehistoriallinen Seura osallistui puhujana kääntäjien ja tulkkien koulutuspäivään, joka oli tarkoitettu muun muassa kirjallisuuden kääntäjille, elokuvia ja tv-sarjoja tekstittäville kääntäjille, oikeusistunnoissa työskenteleville tulkeille ja lääketieteellisten tekstien kääntäjille.

Historiallisten aseiden ampumakilpailut 

Historiallisten aseiden ampumakilpailuja on järjestetty vuosikymmeniä eri asehistoriallisten seurojen toimesta ympäri Suomea. Kilpailulajit vaihtelevat 1400-luvun mustaruutiaseista, nykyaikaisempiin automaattiaseisiin. Suosituimmat lajit koskevat perinteisiä sotilaskiväärejä ja sotilaspistooleja. Myös sarjatuliaseille on kilpailulajeja ja mustaruutitykille on järjestetty kilpailuita.

Suomen Asehistoriallinen Seura toimii kansainvälisenä lajiliittona. Lisäksi Suomen Ampumaurheiluliitto järjestää mustaruutilajeja kansainvälisen Muzzle Loaders Associations International Confederation säännöillä ja Reserviläisurheiluliitto hallinnoi reserviläisammunnan perinneasekilpailuita. Classic Old Western Society of Finland järjestää Cowboy Action Shooting -kilpailuita ja -tapahtumia, joissa ammutaan historiallisilla aseilla ja pukeudutaan historian mukaisesti.

Kulttuuriperintö 
Aseet ovat osa suomalaista kulttuuriperintöä. Kulttuuriperintö on menneisyydestä perittyjä, aseisiin liittyviä aineellisia ja aineettomia asioita tai käytäntöjä, jotka heijastavat ihmisten arvoja, uskomuksia, tietoja, taitoja ja traditioita.

Sinänsä esineenä hyvinkin tavanomainen ja nimenomaan pelkkänä esineenä ”arvoton” ase voi olla kulttuuriperintöä joko nimenomaisen esineen tai sen jonkun aikaisemman omistajan vuoksi. Esimerkkinä ns. torpparihaulikot, jotka yksittäisenä esineenä ovat olleet keräilyllisesti verraten mielenkiinnottomia, mutta kulttuurihistorian näkökulmasta, monen sotien jälkeisen Suomen torpan ruuanhankintavälineenä, tässä mielessä merkittäviä esineitä.

Tuntematon sotilas -elokuvan tekemiseen ja kuvauksiin tarvittiin yksityisistä kokoelmista suomalaisia sotilasaseita ja varusteita mutta ennen kaikkea aseiden ja varusteiden oikeaan ja aikakauden mukaiseen käyttämiseen liittyvää tietoa ja osaamista. Se myös näkyi elokuvassa.

Kulttuuriperinnön säilyttäminen 

Suomen Asehistoriallinen Seura järjestää kaksi kertaa vuodessa keräilyaseiden huutokaupan. Asekeräilyhuutokaupat ovat tärkeä osa kulttuuriperinnön säilyttämisessä. Historiallisesti ja kulttuurillisesti arvokkaat ampuma-aseet säilyvät näin kokoelmissa. Asekeräilijöiden suorittamat asiantuntijapalvelut auttavat keräilyaseiden tunnistamisessa ja niiden arvioinnissa. Ilman asekeräilijöiden apua kuolinpesien aseet jäisivät osin tunnistamatta ja päätyisivät tuhottavaksi.

Poliisi järjestää asehuutokauppoja poliisille luovutetuista aseista. Kuitenkin osa luovutetuista aseista päätyy tuhottavaksi, olivat ne kuinka merkittäviä tahansa, jos omistaja ei huomaa osoittaa sitä huutokauppaan. Myös huutamatta jääneet aseet menevät tuhottavaksi. Minimihuutohinta ja aselupien korkea hinta tekevät hankintakuluista kalliin ja valtaosa edullisista aseista päätyy sulattoon, kuten käytännössä kaikki torpparihaulikot. Järjestelmä ei mahdollista lupavapaiden osien ja varusteiden myymistä erikseen.

Asekeräilijöiden yksityiset kokoelmat ovat tärkeitä kulttuuriperinnön säilyttämisessä. Yhteiskunnan ylläpitämien museoiden jatkuvuuteen sisältyy aina kokoelman olemassaoloa uhkaava riski, joka vaihtelee yhteiskunnan senhetkisen poliittisen suuntauksen mukaan. Esimerkiksi Tanskassa deaktivoitiin Kansallisen sotamuseon kaikki täysautomaattiset kokoelman aseet.

Kulttuuriperinnön elävöittäminen 
Asehistoriallisten seurojen tykkiryhmät järjestävät näytöksiä alkuperäisillä tai alkuperäisen mallin mukaan valmistetuilla tykeillä. Tykkiryhmän asukokonaisuus ja tarvikkeet mallintavat ajankohdan varusteita. Erilaisten asekeräilyn tapahtumien alkua juhlistetaan usein tykin laukauksella, kuten asemessuilla tai historiallisten aseiden ampumakilpailuissa. 

Asekeräilijät ovat auttaneet ja neuvoneet kesäteattereissa järjestettävissä sota-aiheisissa esityksissä ja näytelmissä koskien ajanmukaisia pukuja ja varusteita.

Asemessuilla järjestetään pukukilpailuja, joissa paras historiallinen pukukokonaisuus palkitaan.

Kulttuuriperinnön siirtäminen tuleville polville 

Kulttuuriperintöä vaalitaan yksityisten asekeräilijöiden, yhdistysten ja museoiden toimesta. Kulttuuriperinnön säilymisen varmistaminen vaatii tiedollisia, taidollisia ja taloudellisia resursseja. Kulttuuriperintö katoaa ajan myötä, ellei sitä tietoisesti säilytetä. Aineeton kulttuuriperintö säilyy etenkin, jos se siirretään tuleville polville.

Suomen Asehistoriallinen Seura on järjestänyt konekiväärikursseja, joiden tarkoituksena on kansallisen asekulttuurin ja kulttuuriperinnön säilyttäminen, elävöittäminen ja siirtäminen tuleville polville. Puolustusvoimat ei enää kouluta, eikä varastoi vanhoja Maxim-konekiväärejä, ja museot ainoastaan säilyttävät näitä aseita. Ilman kursseja kulttuuriperintö ja tietotaito häviäisi.

Asekeräilijä Paavo Raukon laatima kirja Eurooppalaiset sotilaskiväärit ja patruunat 1867–1886 esittää tutkimuksen eurooppalaisista, takaaladattavista mustaruutikivääreistä ja niiden latauksista. Tutkimus sisältää 150 vuotta vanhojen patruunoiden lataustietoja, valmistusohjeita ja koeammuntoja alkuperäisissä ja uudelleenvalmistetuissa aseissa.

Asemessut 

Asekeräilyn tärkeitä tapahtumia ovat asemessut, missä tavataan muita keräilijöitä. Messut ovat osto- ja myyntitapahtumia, joissa myydään keräilyaseita, niiden tarvikkeita, keräilypatruunoita, kunniamerkkejä, militariaa ja muita historiallisia kohteita. Myyntipöytiä saa vuokrata edulliseen hintaan.

Asemessuilla järjestetään usein yksi tai useampi suurempi näyttely tietystä keräilyaseiden kokonaisuudesta. Näyttely koostuu yleensä asekeräilijöiden aseista, tarvikkeista ja aiheeseen liittyvästä historiasta.

Messuilla järjestetään myös yleisöluentoja tai seminaareja asekeräilyn aiheista.

Keräilyaseiden alkuperäinen kunto 
Keräilyaseen arvo määräytyy Suomessa suurelta osin niin aseen harvinaisuuden ja kiinnostavuuden, kuin myös aseen kunnon mukaan, jossa tärkeää on alkuperäinen kunto. Restaurointi, pinnoitteen uudelleen käsittely ja korjaukset romahduttavat arvon. Kuitenkin jos esimerkiksi aseesta puuttuu osia tai niitä on muuteltu, aseen entisöinti on näissä tapauksissa osa asekeräilyä.

Asekeräily ja museot 
Asekeräily voi pitää sisällään myös museotoimintaa, mutta asekeräilijä ei ole museo. Museotoiminta on yleensä passiivista, kun taas asekeräily on huomattavasti laajempi ja aktiivisempi aihe. Museotoiminta pitää yleensä sisällään vain säilyttämisen ja näytteille asettamisen, kun taas asekeräily sisältää koko keräilyaseisiin liittyvän harrastuneisuuden ja kulttuuriperinnön vaalimisen.

Lähes kaikki asemuseot ja useimmat museoiden asekokoelmat ovat saaneet alkunsa yksityisistä kokoelmista, missä asekeräilyn merkitys on korvaamaton. Nykyään yksikään julkinen museo ei ota enää ampuma-aseita kokoelmaansa, raskaan lupakäytännön johdosta.

Asekeräily ja ampuma-aselaki 
Asekeräily on määritelty Suomen laissa ampuma-aseen hallussapitoluvan yhdeksi saamisen edellytykseksi. Asekeräily ei kuitenkaan ole yksiselitteisesti määriteltävissä oleva asia. Asiaa voidaan määritellä sekä lain, että yleisten normien kautta. 

Suomen ampuma-aselaissa asekeräilijällä tarkoitetaan luonnollista henkilöä taikka Suomessa rekisteröityä tai julkista tehtävää hoitavaa yhteisöä tai säätiötä, joka kerää ja säilyttää ampuma-aseita, aseen osia, patruunoita tai erityisen vaarallisia ammuksia historiaan, tieteeseen, tekniikkaan, koulutukseen tai kulttuuriperintöön liittyviä tarkoituksia varten ja jolle Poliisihallitus on hakemuksesta antanut asekeräilijän hyväksynnän.

Ampuma-aselaki määrittelee käytännössä asekeräilijäksi henkilön tai oikeushenkilön, joka kerää luvanvaraisia ampuma-aseita. Siten Suomen ampuma-aselain näkökulmasta esimerkiksi teräaseita tai ennen vuotta 1890 valmistettuja aseita (jos niillä ei ammuta) keräävä henkilö ei ole lain tarkoittama asekeräilijä. Se ei silti tarkoita, etteivätkö he olisi asekeräilijöitä yleisin kriteerein.

Keräilyase soveltuu usein käytettäväksi myös muissa lain määrittelemissä hyväksytyissä käyttötarkoituksissa. Ampuma-aselain mukaan se onkin mahdollista, ilman että muille käyttötarkoituksille tarvitsisi hankkia toinen lupa.

Keräilysuunnitelma 
Ampuma-aselaki määrittelee aseluvalle hyväksyttäväksi käyttötarkoitukseksi asekeräilijän ampuma-aseiden tai aseen osien keräilysuunnitelman mukaisen keräämisen ja säilyttämisen. Käytännössä Poliisihallitus edellyttää tarkasti rajattua keräilysuunnitelmaa asekeräilijähyväksynnän ehdoksi.

Ongelmalliseksi voi tulla, että keräilijä löytää esineen, joka ei kuulu hänen muodolliseen keräilysuunnitelmaansa, mutta aivan kuten patsaiden keräilijä voi ihailla Picasson taulua tai autojen keräilijä moottoripyörää, pitäisi asekeräilijänkin voida tehdä perusteltuja poikkeuksia. Yleisesti muussa keräilyssä on tyypillistä, että kerätään ilman tarkasti rajattua aihetta. Kohteet voivat valikoitua yksittäisen mielenkiinnon ja ostotilaisuuden perusteella. Asekeräilyn kohdalla tämä ei ole mahdollista ja jäykkä lupalinja aiheuttaa haittaa asekeräilijöille.

Keräilysuunnitelma voi perustua puhtaasti vuosilukuihin, esimerkiksi ”vuosina 1917–1945 valmistetut ampuma-aseet”. Tällainen määritelmä on verraten laaja ja yleisempää on sitoa ajanjakso myös maantieteellisesti ja/tai valmistajatasolla. Suunnitelma voi perustua tiettyyn historiaan ja alueellisesti, esimerkiksi ”Suomen itsenäisyyden aikana puolustusvoimien käytössä olleet aseet”. Tällainen määritelmä on verraten yleinen. Suunnitelma voi perustua tiettyyn historiaan ja alueellisesti määriteltyyn ajanjaksoon, sekä teknisesti rajattuun esineistöön, esimerkiksi ”Suomen itsenäisyyden aikana puolustusvoimien käytössä olleet pulttilukkoiset kiväärit”. Tällainen määritelmä on jo hyvinkin rajattu. Toinen tapa määritellä on sitoa se vain alueeseen, esimerkiksi saksassa valmistetut ampuma-aseet, tai tuotemerkkiin, esimerkiksi ”FN:n valmistamat pistoolit”. Yleisesti ottaen keräilysuunnitelma on siis yleensä enemmän tai vähemmän edellä mainittujen yhdistelmä.

Keräilysuunnitelman määritelmä voi olla myös tekninen. Suunnitelma voi olla esimerkiksi vain tiettyä patruunaa ampuvia ampuma-aseita, tai tietyllä tapaa teknisesti määriteltyjä aseita, vaikkapa revolvereita ja jälleen kerran jopa näiden yhdistelmä. Historia-akselilla kaikki aseet sijoittuvat johonkin aikaikkunaan, mutta keräilyn ensisijainen kriteeri on tällöin jokin tai jotkin tekniset ominaisuudet, ei välttämättä aseen tai patruunan valmistusaika.

Keräilysuunnitelman määritelmä voi olla teknistaiteellinen. Tietyllä tapaa muotoillut aseet, vaikkapa kaiverretut, tietyistä materiaaleista valmistetut, esimerkiksi ruostumattomat, polymeerirunkoiset tai helmiäiskahvaiset tai jopa tiettyyn taiteelliseen ilmiöön, esimerkiksi kulttuurisidonnainen koristelu, voivat olla keräilyllisiä. 

Keräilysuunnitelman aihe voi olla aseiden käyttötarkoitus, kuten metsästysaseet tai urheiluammunnassa käytettävät aseet.

Ampuma-aselaki määrittelee myös koulutuksen yhdeksi asekeräilyn määritelmäksi. Lähtökohtaisesti peruste voisi olla kerätä aseita, joiden osalta syystä tai toisesta halutaan järjestää koulutusta, laki sinänsä ei määrittele, millaisia nämä aseet olisivat. Käytännön esimerkkinä on tarjota koulutusta Suomen armeijan talvi- ja jatkosodassa käytössä olleiden sarjatuliaseiden osalta. Tällöin kyseessä olisi aselain näkökulmasta yhdistelmä historiallisesta, teknisestä ja kulttuuriperinnöstä keräilyn perusteesta.

Aseen osat ja patruunat 
Aselain näkökulmasta aseiden osienkin keräily on asekeräilyä. Tyypillisesti aseiden osia kerätään varsinaisten aseiden ”oheistuotteena” tai varaosina, vaikka laki mahdollistaisi senkin, että joku kerää vain osia.

Patruunoiden tai erityisen vaarallisia ammuksien keräily on määritelmällisesti ampumatarvikkeiden keräilyä. Yleisempää on kerätä sekä aseita, että niissä käytettyjä patruunoita, mutta on mahdollista kerätä pelkkiä patruunoitakin.

Yhdistykset ja seuratoiminta 
Suomessa toimii ainakin 28 asekeräilyn rekisteröityä yhdistystä. Useimmat seurat ovat asehistoriallisten seurojen keskusjärjestön, Asehistorian Liiton jäsenseuroja.

Pohjoismaiset asekeräilijäyhdistykset kokoontuvat vuosittain "Nordic"-kokoukseen, jossa edistetään pohjoismaista asekulttuuria ja asekeräilyä.

Suomen Asehistoriallinen Seura edustaa Suomea Euroopan asekeräilijäjärjestössä FESAC:ssa (Foundation for European Societies of Arms Collectors). FESAC tekee työtä yhteisen Eurooppalaisen kulttuuriperinnön säilyttämiseksi.

Lähteet 

Keräily