joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Michael Talbott

Michael Talbott (2. helmikuuta 1955 Waverly, Iowa) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on parhaiten tunnettu etsivä Stanley Switekinä 1980-luvun poliisisarjassa Miami Vice. Talbott on esiintynyt myös muissa sarjoissa mm. M*A*S*H, Sanford & Son, The Jeffersons ja Eight is Enough.

Aiheesta muualla

Lähde 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Kilisin maakunta

Kilisin maakunta on yksi Turkin 81 maakunnasta. Se sijaitsee eteläisessä Turkissa lähellä Syyrian rajaa. Maakunnan pääkaupunki on Kilis. Sieltä on maantieyhteys Syyrian Aleppon maakuntaan; valtakunnanrajalle on kaupungista maanteitse kymmennen kilometriä. 

Maakunnan pointa-ala on 1 412 neliökilometriä. Vuonna 2014 maakunnan väkiluvuksi arvioitiin 128 781 asukasta. Maakunta on jaettu neljään piirikuntaan; Elbeyli, Kilis, Musabeyli ja Polateli.

Lähteet

Aiheesta muualla

Turkin maakunnat
Palomäki

Palomäki voi tarkoittaa seuraavia:

Paikkoja 
 Palomäki, alue Hinnerjoen kylässä Eurassa
 Palomäki, alue Haapajärven Kirkonkylällä
 Palomäki, alue Hillilän kylässä Himangalla
 Palomäki, kylä Juualla
 Palomäki, alue Jämsän keskustaajamassa
 Palomäki, kylä Kaavilla
 Palomäki, kylä Kerimäellä
 Palomäki, alue Kiteen keskustaajamassa
 Palomäki, kylä Kuopiossa
 Palomäki, kylä Kurikassa
 Palomäki, kylä Pyhäjärvellä
 Palomäki, kylä Saarijärvellä
 Palomäen seisake, rautatieseisake Jokioisilla
 Pikku-Palomäki, kaupunginosa Kouvolassa
 Palomäen mäkikeskus, ryhmä hyppyrimäkiä Kouvolassa

Henkilöitä 

 Aatu Palomäki (1884–1913), suomalainen näyttelijä
 Anna Palomäki, Anna Falchi (s. 1972), suomalais-italialainen malli ja näyttelijä
 Antti Palomäki (k. 1916), suomalainen murhattu poliisikonstaapeli
 Juhani Palomäki (1977–2010), suomalainen metallimuusikko
 Mauri Palomäki (1931–2009), suomalainen maantieteilijä
 Mikko Palomäki (s. 1982), suomalainen jääkiekkoilija
 Nelli Palomäki (s. 1981), suomalainen valokuvaaja
 Robert Palomäki (s. 1973), suomalainen muusikko, äänittäjä ja miksaaja
 Saara Palomäki (s. 1990), suomalainen pesäpalloilija
 Sasha Palomäki (s. 1991), suomalainen taitoluistelija ja jäätanssija
 Tero Palomäki, suomalainen ammattiyhdistysjohtaja
 Väinö Palomäki (1888–1965), suomalainen jääkärieverstiluutnantti

Kuvitteellisia henkilöitä 

 Eppu Palomäki, televisiosarjassa Uusi päivä
 Karri Palomäki, televisiosarjassa Uusi päivä
Salmisen rautatieasema

Salmisen rautatieasema () on rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla . Liikennepaikka sijaitsee Suonenjoen kunnan Salmisen kylässä noin 12 kilometriä Suonenjoen rautatieasemalta koilliseen Pieksämäen ja Iisalmen välisellä osuudella. Salminen avattiin liikenteelle 1. lokakuuta 1889. Asemarakennus on samalta vuodelta. Se rakennettiin Vaasan radan pysäkin tyyppipiirustusten mukaisesti. Rakennusta on laajennettu myöhemmin.

Salmisen asemanseudulle ei kehittynyt merkittävää asutusta. Salminen muutettiin miehittämättömäksi 15. maaliskuuta 1983. Tavaraliikenne lakkautettiin 1984 ja henkilöliikenne lakkautettiin 27. toukokuuta 1990. Nykyään Salminen toimii ainoastaan junakohtauspaikkana, eikä siellä ole kaupallista liikennettä. Ratapiha käsittää pääraiteen lisäksi kaksi sivuraidetta, joita käytetään junaliikenteessä. Ratapihalla on myös neljäs raide vaunujen säilytystä varten. Liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan keskitetysti kaukokäytöllä Pieksämäen rautatieasemalta käsin.

Asemarakennus on osittain laitetilana. Rakennuksen alkuperäinen henkilökunnan asuinhuoneistopääty on kesäasuntona.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Vaunut.org: kuvia Salmiselta

Pohjois-Savon rautatieliikennepaikat
Suonenjoen rakennukset ja rakennelmat
Suonenjoen liikenne
Suomen 1880-luvulla rakennetut rautatieliikennepaikat
Lauluja rakastamisen vaikeudesta (Leevi and the Leavingsin albumi)

Lauluja rakastamisen vaikeudesta on Leevi and the Leavingsin kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuosina 1994 ja 1999.

Kappaleet
Kerro terveiset lapsille
Mitä kuuluu Marja-Leena?
En tahdo sinua enää
Poika nimeltä Päivi
Enää ei olla niin kuin ennen
Elämää
Kyyhkynen ja kyykäärme
Rin tin tin
Kiinalaisessa pesulassa
Miesten kesken
Mutta viereesi nukahdan
Kyllikki
Turkmenialainen tyttöystävä
Nainen toiselta planeetalta
Pihlajankukka
Elina, mitä mä teen?
Mary Jane
Marjo-Riitta, rahtarin rakkaus
Sunnuntaiksi San Franciscoon
Sopivasti lihava

Vuoden 1994 kokoelma-albumit
Vuoden 1999 kokoelma-albumit
Leevi and the Leavingsin albumit
Kylmät väreet

Kylmät väreet (Shivers) on kanadalaisen David Cronenbergin ohjaama ja käsikirjoittama elokuva vuodelta 1975. Elokuva on ohjaajan ensimmäinen täyspitkä elokuva.

Juoni 
Elokuvassa elinsiirrännäisiksi tarkoitetut parasiittiset eliöt aiheuttavat kantajissaan väkivaltaisuutta ja seksuaalista himoa.

Roolit

Arvioita 
Video-oppaassa vuodelta 1994 kutsui elokuvan viisi minuuttia leikattua VHS-videoversiota ”väkevän seksuaalikielteiseksi shokkielokuvaksi”. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”.

Lähteet 

Vuoden 1975 kanadalaiset elokuvat
Kauhuelokuvat
David Cronenbergin ohjaamat elokuvat
Tieteiselokuvat
Partido Justicialista

Partido Justicialista (PJ) on argentiinalainen puolue, joka vuoden 2005 vaalien jälkeen on edustajainhuoneen suurin yksittäinen puolue (116 paikkaa 257:stä). Puolueen perusti Juan Perón vuonna 1945 ja se kannattaa peronismia, Perónin ajatuksille perustuvaa poliittista suuntausta. Puolueen nimi tulee sanoista justicia (oikeudenmukaisuus) ja socialista (sosialisti(nen)). Sen kannattajia nimitetään nimillä peronistas tai justicialistas. Se kuuluu kristillisdemokraattisten puolueiden Organización Demócrata Cristiana de Américaan.

Puolue oli kielletty Perónin karkotuksen jälkeen 1955, jolloin Revolución Libertadora (vapautusvallankumous) -niminen sotilasvallankaappaus poisti Perónin vallasta aina vuoteen 1973. Sekä El Proceson aikana, kunnes vaalit järjestettiin 1983.

PJ ei sijoitu sujuvasti mihinkään vakiintuneeseen poliittiseen ryhmittymään. Sen kannattajina on ollut sekä vasemmistosissejä (Montoneros) sekä äärioikeistolaisia kuolemanpartioita (José López Rega ja Alianza Anticomunista Argentina).

PJ hävisi ensimmäiset sotilasvallan jälkeiset vaalit 1983 sosialistiselle Unión Cívica Radicalille. Justialistipresidentti Carlos Menem (1989–1999) harjoitti uusliberaalia politiikkaa, jonka jälkeen PJ hävisi vaalit siitä itsestään irtautuneelle FrePaSolle ja UCR:lle, mutta keräsi lisää kannatusta 2001 vaaleissa ja puolueen Eduardo Duhalde joutui senaatin valitsemana presidentiksi talousromahduksen aikaan ja sen jälkeen.

Vuoden 2003 vaaleissa puolue hajosi kolmeen osaan, kun kolme sen eri faktiota tuki eri presidenttiehdokkaita: Carlos Menemia, Néstor Kirchneria (Duhalden tukema) ja Adolfo Rodríguez Saáta. Kirchnerin voiton jälkeen puolue ryhmittyi hänen taakseen entistä vasemmistolaisemmalla linjalla. Myös vuoden 2005 vaaleissa kaksi ryhmittymää oli toisiaan vastassa. Buenos Airesin provinssissa presidentin vaimo Cristina Fernández de Kirchner ja entisen presidentin vaimo Hilda de Duhalde olivat toisiaan vastassa. Fernández valittiin vasemmistolaisemman Frente para la Victoria -ryhmittymän tuella. Frente para la Victoriaa vastassa ovat Duhalden ja Menemin tukijat (Frente Justicialista).

Partido Justicialista valitut Argentiinan presidentit ovat olleet Juan ja Isabel Perónin lisäksi nykyinen istuva presidentti Alberto Fernández sekä Héctor Cámpora, Carlos Menem, Adolfo Rodríguez Saá, Eduardo Camaño, Eduardo Duhalde, Néstor Kirchner ja Cristina Fernández de Kirchner.

Aiheesta muualla
 http://www.pj.org.ar

Argentiinan politiikka
Oikeistopopulistiset puolueet
Radio Luxembourg

Radio Luxembourg oli RTL Groupin mainosrahoitteinen radioasema, joka oli populaarimusiikin kärkinimi Euroopassa vuosina 1933–1992. Asema lähetti ohjelmaa aiemmin keskipitkillä aalloilla ja soitti uusinta pop- ja rockmusiikkia.

Radio Luxembourgin toiminta loppui 1992, mutta lähetykset alkoivat uudelleen 12. syyskuuta 2005 keskipitkillä aalloilla vuorokauden ympäri digitaalisella lähetystekniikalla DRM (Digital Radio Mondiale), aiemmasta eroavilla keskipitkillä aalloilla ja internetissä. Lähetystoiminta päättyi uydestaan 31.12.2007, jonka jälkeen ei uutta lähetystoimintaa enää ollut. Radio Luxembourg jatkoi vuoteen 2009 internetissä (http://www.radioluxembourg.co.uk) mutta toiminta käsitti ainoastaan nauhoitettavia ohjelmia.

Historia 
Radio Luxembourg perustettiin 1931, ja se aloitti lähetystoiminnan 3. joulukuuta 1933. Lähetykset päättyivät 30. joulukuuta 1992 lähes 60 vuoden jälkeen. Radioasemalla oli virallinen toimilupa Luxemburgin suurherttuakunnassa mainos- ja sponsorirahoitteisten ohjelmien lähettämiseen eri kielillä.

Radio Luxembourg lähetti ohjelmiaan seuraavien lähetysasemien kautta:

 Keskipitkät aallot: 208 metriä / 1440 kHz AM, Marnach, Luxemburg; lähetysteho 1 200 kW (lähetykset loppuivat 30.12.1991)
 Lyhyet aallot: 15 350 kHz, Junglinster, Luxemburg; lähetysteho 10 kW
 ASTRA 1A-satelliitti, positio 19.2 astetta itään, transponderi 13 (RTL 4 tv-kanava), 11,391 GHz, vaaka polarisaatio, äänen apukantoaaltotaajuudet: 7.38 / 7.56 MHz (Wegener Panda 1 stereo)

Aiheesta muualla 
 The Legend Is Back 
 Svensk Radio Luxembourg -sivusto 
 Svensk Radio Luxembourg-sida 
 Paljon tietoa sisältävä sivusto Radio Luxembourgista 

Radioasemat
Luxemburg
Yökaktukset

Yökaktukset (Selenicereus) on kaktuskasvien suku. Se on läheistä sukua samaan alatribukseen kuuluville metsäkaktuksille (Hylocereus). Uusimman taksonomian mukaan suvut kuuluu yhdistää, tällöin yhdistetyn suvun tieteellisenä nimenä säilyy Selenicereus mutta suomenkielinen on nimi metsäkaktukset.

Suvun lajeja esiintyy luontaisesti Keski-Amerikassa, Länsi-Intiassa sekä pohjoisessa Etelä-Amerikassa. Yökaktuksille on annettu tieteellinen nimi Selenicereus antiikinkreikkalaisen kuun jumalattaren Selenen mukaan johtuen suvun lajien tavasta kukkia yöllä.

Huonekasvina kasvatetaan tavallisimmin yönkuningatarta (Selenicereus grandiflorus), jonka kukat ovat kermanvalkoisia ja vaniljantuoksuisia. Kasvupaikan tulisi olla lämmin ja valoisa .

Tuntomerkit 
Yökaktukset kiipeilevät pitkin puiden runkoja ja kasvattavat ilmajuuria. Lehtien areolit voivat olla joko piikittömät tai piikikkäät. Yökaktuksien kukat ovat kooltaan suuria lajista riippuen 12–38 cm pitkiä. Kukat aukeavat yöllä ja kestävät vain yhden päivän. Niitä pölyttävät yöllä lentävät perhoset ja harvemmin lepakot.

Yökaktukset ovat riippuvavartisia tai kiipeileviä päällyskasveja (epifyyttejä ja litofyyttejä). Niillä on paljon ilmajuuria. Varret ovat ohuita, jopa yli viisi metriä pitkiä, ja niissä on 2–12 uurretta tai siipipalletta. Areoleissa on lyhyttä karvoitusta ja hentoja, lyhyitä, harvoin neulamaisia piikkejä; joskus ne puuttuvat. Kukat ovat kookkaita, jopa 40 cm pitkiä ja 20 cm leveitä, suppilomaisia tai laakeita. Sisimmät kehälehdet ovat valkoisia, uloimmat keltaisia, vaaleanpunaisia tai ruskehtavia. Kukkapohjuksessa on suomuja ja karvoja, sukasia tai piikkejä. Hedelmä on pallomainen, mehevä, tavallisesti punainen ja piikkinen. Siemenet ovat munan tai munuaisen muotoisia ja kiiltävän mustia.

Lajit 
Yökaktuksia tunnetaan 28 lajia:
Selenicereus anthonyanus
Selenicereus atropilosus
Selenicereus boeckmannii
Selenicereus brevispinus
Selenicereus chontalensis
Selenicereus chrysocardium
Selenicereus coniflorus
Selenicereus donkelaari
Selenicereus grandiflorus – yönkuningatar
Selenicereus hamatus
Selenicereus hondurensis
Selenicereus inermis
Selenicereus innesii
Selenicereus macdonaldiae
Selenicereus megalanthus – ananasmetsäkaktus
Selenicereus murrillii
Selenicereus nelsonii
Selenicereus pteranthus – yönprinsessa
Selenicereus rubineus
Selenicereus setaceus
Selenicereus spinulosus
Selenicereus testudo
Selenicereus tricae
Selenicereus urbanianus
Selenicereus vagans
Selenicereus validus
Selenicereus wercklei
Selenicereus wittii

Lähteet 
 Anderson, E. F. 2001: The Cactus Family. – Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9.
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Selenicereus – yökaktukset.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 United States Department of Agriculture (USDA): Selenicereus 

Kaktuskasvit
BlueWhite Resorts

BlueWhite Resorts Oy oli vuonna 2005 perustettu suomalainen matkailualan yritys, joka toimi viidellä paikkakunnalla Itä-Suomessa, sekä aikaisemmin myös Venäjän Karjalassa. Sen pääomistaja oli Pekka Sivonen. Muihin omistajiin kuului muun muassa Seppo Sairanen.
BlueWhite Resorts laajeni nopeasti ostamalla erityisesti kalastus- ja vesimatkailuun keskittyneitä matkailualan yrityksiä Itä-Suomen alueelta. Taloustaantuma sotki kuitenkin suunnitelmat ja yritys ajautui konkurssiin vuonna 2012.

Vuonna 2007 yhtiö osti Kuopion Vehmersalmen Ritoniemessä matkailupalveluita harjoittaneet yhtiöt, sekä Tahkolla sijaitsevan Tahko Safarit Oy:n. BlueWhite Resortsilla oli suunnitelmissa aloittaa mittavat investoinnit Ritoniemeen. Sinne suunniteltiin muun muassa kylpylää ja golfkenttää. Yritys valittiin myös Kuopion lentoasemalle rakennetun järviterminaalin isännäksi.

BlueWhite Resorts hankki kesällä 2007 omistukseensa Suomen suurimman sisävesiristeilyaluksen M/S Koli III:n ja M/S Vinkeri II:n Saimaa Ferries Oy:ltä. M/S Koli III, jonka uusi nimi on M/S BlueWhite Eagle, vuokrattiin Kuopion Roll Risteilyille, jonka lipun alla se aloitti vesireittiliikenteen kesästä 2008 alkaen välillä Kuopio–Lappeenranta. Vuokrasopimuksen kestoksi sovittiin kolme vuotta.

Kesäkuussa 2008 BlueWhite Resorts vuokrasi Huopanankosken kioskin ja savustamon Viitasaaren kaupungilta.

Tammikuussa 2010 BlueWhite Resorts Oy ja sen tytäryhtiö Saimaan Tähti Oy jättivät yrityssaneeraushakemuksen Pohjois-Savon käräjäoikeudelle. Sen myötä BlueWhite Resortsin majoitus-, ravintola- sekä ohjelmapalvelutoiminta lakkasi ja yritys kehittyi kiinteistöjen kehittämiseen, vuokraukseen ja myyntiin.

22. huhtikuuta 2010 julkistettiin, että Pielaveden Sammon puheenjohtaja Timo Perälä on vuokrannut Tervon Lohimaan BlueWhite Resortsilta viideksi vuodeksi. Tammikuun puolivälistä suljettuna ollut matkailukohde avataan äitienpäiväviikonloppuna. Kuusi päivää myöhemmin JP-Ravintoloiden ilmoitettiin vuokranneen järvihotelli ja kartanoravintola Sahanlahden. Vuokranantaja on Saimaan Tähti Oy, joka on BWR:n tytäryhtiö.

Omistukset
Lohimaa (Tervo)
Päärakennus, Log Hotelli, Kalatietokeskus
Ritoniemi (Kuopio)
Mökkikylä, tanssi- ja ruokaravintola 
Sahanlahti (Puumala)
Järvihotelli, rantamökkejä, aittoja
Carelia Border Area
Rajahotelli Korpiselkä (Hoilola), vanha rajavartioasema (Ruunaa), Erä-Ilaja (Ilaja)
BlueWhite Resorts Tahko
Tahko Safarit
M/S BlueWhite Eagle
M/S BlueWhite Hawk (ent. M/S Vinkeri II)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ritoniemen Loma Oy Pörssitiedossa

Matkailualan yritykset
Entiset suomalaiset yritykset
Walter Abish

Walter Abish (s. 24. joulukuuta 1931) on yhdysvaltalainen kirjailija.

Elämä ja ura 
Abish syntyi Wienissä Itävallassa. Hän pakeni lapsena perheineen ensin Italiaan, sitten Nizzaan ja vuosiksi 1940–1949 Shanghaihin. Vuonna 1949 perhe muutti Israeliin, jossa Abish suoritti armeijan ja kiinnostui kirjoittamisesta. Hän muutti vuonna 1957 Yhdysvaltoihin ja on ollut maan kansalainen vuodesta 1960. 

Abishin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu Alphabetical Africa (1974). Hän sai vuonna 1981 romaanista How German Is It (1980) PEN/Faulkner-kaunokirjallisuuspalkinnon. Romaaniensa lisäksi hän on julkaissut novelleja.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Juutalaiset kirjailijat
Amerikanjuutalaiset
Vuonna 1931 syntyneet
Elävät henkilöt
Siikakankaan lentokenttä

Siikakankaan lentokenttä oli Pirkanmaalla Ruoveden Siikakankaalla sijainnut lentokenttä. Kangasmaastoon kantatie 66:n länsipuolelle raivattua kenttää, jossa ei ollut lentokenttärakennuksia, käytettiin 1930-luvulla varalaskupaikkana. Kenttäalueen käyttö alkoi vuonna 1935. 1940-luvun alussa kenttäalueelle rakennettiin kolme 21×37 metrin kokoista kylmää lentokonehallia sekä asuinparakkeja. Kentän laskualue oli ympyrän muotoinen, ja sen halkaisija oli tasan 1 000 metriä.

Toisen maailmansodan aikana kenttä oli Suomen ilmavoimien käytössä. Ilmavoimien yksiköistä kenttää käyttivät välirauhan aikana Lentolaivue 32 ja jatkosodan alussa lentolaivueet 42 ja 44. Myöhemmin jatkosodan aikana Ilmasotakoulu käytti kenttää koulutuskenttänä. Sotien jälkeen kenttä palveli siviilikäytössä, 1950-luvun alkupuolella kentällä järjestettiin muun muassa useita purjelentoleirejä. 

Kentästä kaavailtiin 1950-luvun lopulla ilmavoimien suihkuhävittäjien tukikohtaa, suunnitelmissa esitettiin muun muassa Hämeen ja Satakunnan lennostojen osien sijoittamista kentälle.
Alueelle paljastettiin 23. toukokuuta 2014 lentokenttätoiminnan ja Ilmailuvarikko 2:n (osa myöhempää Lentovarikkoa) sijoituspaikan muistoksi muistomerkki.

Nykykäyttö 
Nykyisin kenttäalue on puolustusvoimien käytössä varastoalueena. Alueella on vuodesta 2014 ollut myös Sotamuseon varasto. Kentän sijainti ja koko näkyy nykyään vielä ilmakuvissa sen muodostaman metsäkuvion ansiosta.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Tampereen ilmailuyhdistys: 1950-luku (Arkistoitu versio)

Siikakankaan lentokenttä
Ruoveden rakennukset ja rakennelmat
Demokraattinen puolue (Japani)

Demokraattinen puolue () oli vuosina 1998–2016 toiminut sosiaaliliberalistinen japanilainen poliittinen puolue. Puolue oli Japanin suurin oppositiopuolue ja edustajamäärältään maan toiseksi suurin puolue hallitsevan Liberaalidemokraattisen puolueen jälkeen. Vuonna 2016 puolue yhdistyi Japanin uudistuspuolueen (Ishin no tō) kanssa, jolloin uuden puolueen nimeksi tuli edeltäjiensä nimistä yhdistetty Minshintō, Demokraattinen uudistuspuolue.  Englanninkielisenä nimenään uusi puolue jatkaa The Democratic Party -nimen käyttöä.

Vuoden 2009 vaaleissa Demokraattinen puolue nousi Japanin suurimmaksi puolueeksi, jolla oli alahuoneessa 308 paikkaa 480 edustajasta. Hallituskaudellaan puoluetta ravistelivat kuitenkin useat skandaalit eikä se kyennyt ylläpitämään kansansuosiotaan, vaan seuraavissa, vuoden 2012 alahuonevaaleissa se sai vain 57 edustajaa alahuoneeseen. Vuoden 2013 ylähuonevaaleissa puolueen edustajien määrä ylähuonessakin putosi 59:ään 242 edustajasta. Vuoden 2014 alahuonevaaleissa puolue kykeni nostamaan edustajamääränsä 73:een, mutta puolueen puheenjohtaja Banri Kaieida ei tullut valituksi ja erosi puolueen puheenjohtajan paikalta vaalituloksen selvittyä.

Demokraattinen puolue perustettiin 27. huhtikuuta 1998 neljän liberaalidemokraatteja vastustaneen puolueen yhdistyessä, minkä jälkeen se kasvoi merkittäväksi poliittiseksi voimaksi.

Puolueella oli useita ei-japanilaista alkuperää olevia edustajia, kuten suomalaissyntyinen ylähuoneen jäsen Marutei Tsurunen ja puoliksi taiwanilainen Renhō.

Aiemmat vaalit
Puolue sai merkittävät vaalivoitot vuoden 2003 alahuoneen ja 2004 ylähuoneen valeissa, mutta menetti kannatustaan vuoden 2005 vaaleissa. Vuoden 2007 ylähuoneen vaaleissa puolue saavutti vaalivoiton, saaden lähes 40 prosenttia äänistä ja 11 lisäpaikkaa.

Puolueen puheenjohtajat 
 Naoto Kan (1998–1999)
 Yukio Hatoyama (1999–2002)
 Naoto Kan (2002–2004)
 Katsuya Okada (2004–2005)
 Seiji Maehara (2005–2006)
 Ichirō Ozawa (2006–2009)
 Yukio Hatoyama (2009–2010)
 Naoto Kan (2010–2011)
 Yoshihiko Noda (2011–2012)
 Banri Kaieda (2012–2014)
 Katsuya Okada (2014–2016)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Puolueen verkkosivut 

Japanilaiset puolueet
Liberaalit puolueet
Pia Perkiö

Pia Eira Anneli Perkiö (s. 1. joulukuuta 1944, Hämeenlinna) on suomalainen runoilija ja kirjailija. Hän on myös toiminut diakonina ja toimittajana. Perkiö on kirjoittanut elämäkertateoksia ja tietokirjoja sekä kertomuksia lapsille ja nuorille. Hän on myös sanoittanut musiikkiteoksia, laulusarjoja ja lauluja. Perkiö on sanonut, että erityisesti lastenmusiikin ja uskonnollisen musiikin sanoitukset ovat lähellä hänen sydäntään.. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2018.

Perkiö on kirjoittanut suositun helluntaivirren "Kosketa minua, Henki". Se on Suomen ev. lut. kirkon virsikirjassa virsi 125. Virren ruotsinkielinen käännös on suomenruotsalaisen virsikirjan virsi 118 "Grip du mig, Helige Ande", ja se on myös Ruotsin kirkon virsikirjassa, suomeksi ja ruotsiksi numerolla 646. Virsi on käännetty myös tanskaksi ja se on ilmestynyt kahdessa Tanskan kirkon virsikirjan lisävihkossa, 2016 100 salmer  Et salmebogstillæg ja 2017 ilmestyneessä  Kirkesangboken -kokoelmassa. (Helligånd, tag mig ved hånden). Se on myös Norjan kirkon virsikirjassa, virsi 518 "Grip du meg, Heilage Ande", käännös Jan Ove Ulstein, 1995.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Perkiön kotisivut
Pia Perkiö Helsingin kaupunginkirjaston esittelemänä
Pia Perkiö Sanojen ajassa 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset runoilijat
Suomalaiset virsirunoilijat
Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Nina Terno

Nina Terno (31. toukokuuta 1935 Viipuri – 3. joulukuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä, kuvataiteilija ja soitonopettaja.

Henkilöhistoria
Viipurissa asunut Terno joutui talvisodan sytyttyä evakkomatkalle, jonka aikana hän asui eri puolilla Suomea, kunnes hänen perheensä kotiutui Tampereelle. Siellä hän myös kävi koulunsa. Taideopintoja Terno suoritti Suomen Taideakatemian koulussa 1955–1959, mutta hän opiskeli kuvataiteiden ohella myös musiikkia Sibelius-akatemiassa vuosina 1955–1957. Terno toimi 1960-luvulla pianonsoiton opettajana Hämeenlinnassa ja kaupungin musiikkiopistossa. Hän oli naimisissa näyttelijä Veli-Matti Kaitalan kanssa.

Taiteellinen tuotanto
Terno tuli vuodesta 1960 lähtien tunnetuksi eläinveistoksistaan, kuten hevosista, mutta ei tavoitellut niissä naturalistisia piirteitä. Niissä on päinvastoin tyyliteltyjä ja kubistisiakin teemoja, kuten ns. negatiivisia muotoja eli esimerkiksi että kuperat pinnat on kuvattu koverina. Myöhemmin hänen toinen tärkeä aiheensa oli riisuuntuva nainen. Terno teki myös muotokuvia, mitaleita ja muistorahoja.

Julkiset teokset
Marsalkan ratsukuva, 1962, Tampere
Sirkusratsastaja, 1970, Riihimäki
Maiju Lassilan muistomerkki, 1969–72, Joensuun kanavapuisto
Vouti, 1971, Tikkurila
Kylpijä, 1971, Mänttä
Karuselli, 1975, Helsinki
Yhteistoiminta, 1977, Suur-Helsingin Osuuspankki, Helsinki
 J. V. Snellmanin reliefi, 1978, KOP:n koulutuskeskus, Kirkkonummi
Kullervo, 1983, Hämeenlinna
Kesä, 1984, Tampereen Osuuspankki
Havukka-Ahon ajattelija, 1989, monumentti, Sotkamo
 Edith Södergranin Totti-kissan muistomerkki 1992, Raivola

Palkinnot
I palkinto nuorten kansainvälisessä kuvanveistonäyttelyssä Hollanti 1965
Kuvataiteen valtionpalkinto 1984
Pro Finlandia 1995

Kuvia julkisista teoksista

Lähteet
Suomen kuvataiteilijat, matrikkeli
Luonnon puolesta taiteen keinoin. Nina Terno. Hämeenlinnan taidemuseon julkaisuja 2/ 2001. Hämeenlinna: Hämeenlinnan taidemuseo 2001.

Viitteet

Aiheesta muualla
 Nina Ternon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset kuvanveistäjät
 Suomalaiset musiikkipedagogit
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Ram (panssarivaunu)

Tank, Cruiser, Ram oli toisen maailmansodan aikainen kanadalainen panssarivaunu, joka perustui yhdysvaltalaiseen M3 Lee -vaunuun. Vaunuja rakennettiin lähes 2000 kappaletta.

Suunnittelu 
Kanadan liittyessä toiseen maailmansotaan sillä ei ollut panssarijoukkoja, vaan ainoastaan joitain koulutuksessa käytettyjä ensimmäisen maailmansodan aikaisia panssarivaunuja.

Montrealin veturitehdas sai tilauksen aloittaa brittiläisten Valentine-vaunujen lisenssivalmistus.
Valentine oli kuitenkin tarkoitettu tukemaan jalkaväkeä ja Kanada halusi perustamaansa panssaridivisioonaa varten liikkuvampia panssaritaisteluihin tarkoitettuja vaunuja.
Kanadassa päätettiin valmistaa lisenssillä yhdysvaltalaista M3 Leetä, mutta vaunu oli suunniteltu väliaikaiseksi ratkaisu, ja sen päätykki oli huonolla paikalla panssarivaunun edessä (missä tykkiä voitiin kääntää vain 15 astetta kaikkiin suuntiin).

Alkuvuodesta 1941 päätettiin kehittää M3 Leen alustalle toimivampi ratkaisu jossa päätykki on pyörivässä tornissa. Päätykiksi piti tulla 75-millimetrinen yhdysvaltalainen tai brittiläinen 57-millinen kuusipaunainen panssarivaunukanuuna. Brittiläistä tykkiä pidettiin parempana sen paremman panssarinläpäisyn vuoksi. Niiden rajoitetun saatavuuden vuoksi pääaseeksi tuli kuitenkin aluksi vanhempi kaksipaunainen 40-millimetrinen tykki.
Runko oli valettu toisin kuin M3:n, jossa käytettiin niittausta ja hitsausta. Moottorina oli Wrightin 300-hevosvoimainen ilmajäähdytteinen lentokonemoottori R-975, jota käytettiin jo M3:ssa. Yhdysvaltalainen voimansiirto oli luotettava. Tuloksena oli Ram Mk I. 

Helmikuusta 1942 lähtien vaunut aseistettiin 57-millimetrisellä tykillä (Ram Mk II). Maaliskuussa 1942 päätettiin standardoida brittiläinen ja kanadalainen kalusto M4A1 Sherman -vaunuun. Ramin tuotanto jatkui kuitenkin vielä yli vuoden, koska tuotantolinjoja ei haluttu pysäyttää.

Vaunuja muunnettiin muun muassa tornittomiksi Ram Kangoroo -miehistönkuljetusvaunuiksi ja Sexton-telatykeiksi.

Aiheesta muualla 

Kanadan asevoimat
Kanadalaiset toisen maailmansodan panssarivaunut
Kanadalaiset keskiraskaat panssarivaunut
Hadroniepookki

Hadroniepookki oli kosmologiassa alkuräjähdyksen varhainen vaihe, jolloin kaikkeuden massa koostui pääasiassa hadroneista. Se seurasi heti kvarkkiepookin jälkeen ja kesti aikavälin 10−6–1 sekuntia jälkeen alkuräjähdyksen.

Hadroniepookki alkoi noin 10−6 sekuntia alkuräjähdyksen jälkeen, kun lämpötila oli laskenut tasolle, jossa kvarkit saattoivat yhdistyä hadroneiksi. Lämpötila riitti kuitenkin synnyttämään hadroni-antihadroni -pareja, jotka pitivät aineen ja antiaineen lämpötasapainossa. Lämpötilan laskettua riittävästi parien muodostuminen loppui, jolloin hadronit ja antihadronit annihiloivat toisensa ja jäljelle jäi pieni ylijäämä hadroneita. Antihadronit loppuivat noin hetkellä 1 sekunti ja tällöin alkoi leptoniepookki.

Aiheesta muualla
 
Physics 175: Stars and Galazies – The Big Bang, Matter and Energy; Ithaca College, New York 

Alkuräjähdys
Hudiksvall

Hudiksvall on Ruotsin entinen kaupunki ja nykyinen Hudiksvallin kunnan keskustaajama. Hudiksvall sijaitsee Ruotsin Norlannissa, jossa se kuuluu Gävleborgin lääniin ja historialliseen Hälsinglandin maakuntaan. Luonnonmaantieteellisesti ilmaistuna kaupunki sijaitsee Selkämeren länsirannalla. Hudiksvallin taajamassa oli 15 015 asukasta vuoden 2010 lopussa.

Kaupungin jalkapallojoukkue Hudiksvall FF pelaa Ruotsin neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla, kakkosdivisioonassa.

Historiaa

Vuonna 1560 paikannimi kirjoitettiin muodossa Hoffvidvickzvaldh, johon sisältyi kylännimi Hudik, joka oli aiemmin muotoa Huvudvik, joka taas on nykyisen Lillfjärdenin vanha nimi. Loppuosa vall tarkoittaa ruohikkoa. Paikannimi Hudiksvall tarkoittaa siis "Hudikin osaa ruohikosta".

Hudiksvallin satamapaikan perusti Kustaa Vaasa, ja hänen poikansa Juhana III antoi sille kaupunkioikeudet vuonna 1582. Se sai tapulikaupungin oikeudet ja oli turkisten, raudan, kuparin ja puutavaran vientisatamana. Kaupunki on palanut maan tasalle kymmenisen kertaa, pahimmin vuonna 1721, kun venäläiset polttivat kirkkoa lukuun ottamatta kaikki rakennukset. Vuoden 1792 palon jälkeen Raatihuoneentorin itäpuolelle tehtiin ruutuasemakaava, jotta tuli ei leviäisi niin tuhoisasti.

Väestönkehitys

Maantiedettä
Ennen kuntauudistuksia Hudiksvallin kaupunkiin kuuluivat nykyinen taajama sekä saaret Agön, Drakön, Kråkön ja Bålsön. Alueen keskiosat ovat varsin jyrkkämaastoisia Hudiksvallsfjärdenin sisäosassa. Suurin osa alueesta on nykyään asemakaavoitettua.

Hudiksvallin entisen kaupungin alue vastaava pääosin Hudiksvallin taajamaa lukuun ottamatta Djupedin, Sandvallan, Sannan, Håstahöjdenin ja Håsta samt Visvallin kaupunginosia, jotka kuuluivat aiemmin Hälsingtunan kuntaan ja kuuluvat yhä samannimiseen seurakuntaan. Esikaupunkialue Idenor puolestaan sijaitsee entisen Idenorin kunnan alueella.

Kaupungin keskustan halki kulkee Eurooppa-tie E4 ja Ostkustbananiksi kutsuttu rautatie. Lisäksi Hudiksvallista on Dellenbanania pitkin rautatieyhteys Ljusdaliin.

Kuvia kaupungista

Lähteet

Aiheesta muualla

 Hudiksvallin kunnan kotisivut 
 Hudiksvalls hembygdsförening  
 Kulturbyggnader i Söderhamn och Hudiksvall  

Ruotsin kuntien keskustaajamat

Ruotsin kaupungit
Renault Espace

Renault Espace on Renault’n vuodesta 1984 lähtien valmistama tila-auto. Espace I:ä valmistettiin vuodesta 1984 vuoteen 1991. Espace II tuli vuonna 1991. Espace III (1996–2002) oli erittäin futuristisesti muotoiltu sisältä. Siinä oli muun muassa keskelle sijoitettu mittaristo. Espace IV on ollut markkinoilla vuodesta 2003 ja se on ensimmäinen Espace joka on kokonaan Renault'n suunnittelema ja rakentama. Kaikki edelliset Espacet rakensi Matra Romorantinin tehtaallaan. Espace IV:n radikaali muotoilu muistuttaa Renault Avantimea ja Vel Satista. Uusin vuonna 2015 tuleva Espace V esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä 2014. Se on edeltäjiänsä virtaviivaisempi, mutta autossa on edeltäjiinsä verrattaessa tuttu "junakeula", eikä siihen ole tehty liukuovia ilmeisesti painon pudottamiseksi. Aiemmista sukupolvista III ja IV on ollut myös pitkä Grand-versio (alla), mutta nykyisestä V-sukupolvesta sitä ei enää esitelty. Nykymallin pituus on sama, kuin Espace IV:n Grand-version.

Renault Espace I (1984–1991)

Renault Espace II (1991–1996)

Renault Espace III (1996–2002)

Renault Espace IV (2002–2014)

Renault Espace V (2015–) 

Viidennen sukupolven Espace esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä lokakuussa 2014. 

Vuoden 2015 Euro NCAP -kolaritestistä Espace sai tulokseksi täydet viisi tähteä.

Grand Espace 

Espace III:sta ja IV:stä on myös pitempi, 7-paikkainen Grand Espace -malli.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Espace
M-segmentin autot
1980-luvun autot
1990-luvun autot
2000-vuosikymmenen autot
2010-luvun autot
2020-luvun autot
Tides (Leveragen albumi)

Tides on Leveragen esikoisalbumi, joka julkaistiin 9. elokuuta 2006. Levy ylsi parhaimmillaan Suomen virallisen albumilistan sijalle 27. Albumi on julkaistu Suomen lisäksi myös Japanissa. Samana vuonna julkaistiin single, joka sisälsi Tides -albumin kaksi kappaletta ”Fifteen Years” ja ”Marching to War”.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut Tuomas Heikkinen ellei toisin mainita.

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Japanissa julkaistun version bonusraidat:

Kokoonpano 
 Pekka Heino – laulu
 Tuomas Heikkinen – kitara
 Torsti Spoof – kitara
 Marko Niskala – koskettimet
 Pekka Lampinen – basso
 Valtteri Revonkorpi – rummut

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Imperiumi.net: 9–/10
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2006 esikoisalbumit
Leveragen albumit
Ronald Colman

Ronald Colman (9. helmikuuta 1891 Richmond, Englanti – 19. toukokuuta 1958 Santa Barbara, Kalifornia) oli englantilainen näyttelijä ja Oscar-voittaja.

Hän aloitti uransa jo 1910-luvun lopulla mykkäelokuvissa ja hän näytteli 1920-luvulla lukuisissa mykkäelokuvissa. Hänen uransa kulta-aikaa oli kuitenkin 1930- ja 1940-luku, jolloin ilmestyivät muun muassa elokuvat Giljotiinin varjossa (A Tale for Two Cities, 1935), Sininen kuu (Lost Horizon, 1937) ja Kismet (1944), jossa vastanäyttelijänä oli Marlene Dietrich, sekä Kaksoiselämää (A Double Life, 1947) josta hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. 1950-luvulla hän loi jonkin verran uraa televisiossa. Hän on saanut urastaan kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle, toisen elokuvista ja toisen televisiosta.

Ronald Colman oli elämänsä aikana kaksi kertaa naimisissa ja toisesta avioliitosta oli yksi lapsi. Hän kuoli keuhkoinfektioon 67-vuotiaana.

Aiheesta muualla

 
 Ronald Colman NNDB:ssä
 Laaja Ronald Colman-sivusto
 Toinen laaja Ronald Colman-sivusto 

Englantilaiset näyttelijät
Hollywood Walk of Fame
Oscar-palkinnon saajat
Vuonna 1891 syntyneet
Vuonna 1958 kuolleet
Live at Donington

Live at Donington on brittiläisen metallimusiikkia esittävän Iron Maidenin neljäs livealbumi. Albumi on nauhoitettu Monsters of Rock-festivaalitapahtumassa Englannin Castle Doningtonissa 22. elokuuta vuonna 1992, ja se julkaistiin 8. maaliskuuta 1993. Albumi julkaistiin alun perin rajoitettuna painoksena, mutta yhtye julkaisi albumin remasteroituna painoksena vuonna 1998 muun tuotantonsa kanssa. Live at Doningtonin alkuperäistä painosta ei kuitenkaan julkaistu koskaan Pohjois-Amerikassa, minkä johdosta se on siellä edelleen hyvin harvinainen Iron Maiden-levytys.

Iron Maidenin vuonna 1990 jättänyt kitaristi Adrian Smith nousi yhtyeen konsertin aikana lavalle muun yhtyeen seuraksi ensimmäistä kertaa eronsa jälkeen kappaleen "Running Free" ajaksi. Samainen esiintyminen jäi myös Smithin viimeiseksi yhtyeen kanssa seitsemään vuoteen, kunnes hän teki paluun yhtyeeseen vuonna 1999.

Yhtye julkaisi esiintymisestään myös konserttivideon Donington Live 1992.

Kappaleet

Alkuperäinen versio
Levy 1
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  

Levy 2

Vuoden 1998 remasteroitu versio
CD 1
Be Quick or be Dead
The Number of the Beast
Wrathchild
From Here to Eternity
Can I Play with Madness
Wasting Love
Tailgunner
The Evil That Men Do
Afraid to Shoot Strangers
Fear of the Dark
Bring Your Daughter...to the Slaughter
The Clairvoyant
Heaven Can Wait
Run to the Hills 

CD 2
2 Minutes to Midnight
Iron Maiden 
Hallowed Be Thy Name
The Trooper
Sanctuary
Running Free

Kokoonpano

Iron Maiden
 Bruce Dickinson – laulu
 Dave Murray – kitara
 Janick Gers – kitara
 Steve Harris – basso
 Nicko McBrain – rummut

Vierailijat
 Michael Kenney – kosketinsoittimet
 Adrian Smith – kitara kappaleessa "Running Free"

Lähteet 

Vuoden 1993 konserttitallenteet
Iron Maidenin konserttitallenteet
Tunku Abdul Rahman

Tunku Abdul Rahman (8. helmikuuta 1903 – 6. joulukuuta 1990) oli Malesian ensimmäinen pääministeri.

Abdul Rahman opiskeli oikeustiedettä Lontoossa ja Oxfordin yliopistossa. Hän oli maan johdossa nimikkeellä chief minister jo ennen sen itsenäistymistä, vuodesta 1955, ja itsenäistymisen jälkeen 1957 hänestä tuli pääministeri. Suositun Alliance-puolueensa tuella hän keskittyi kansan hyvinvoinnin lisäämiseen armeijan vahvistamisen sijasta. Hän loi itsestään mielellään kuvaa Malesian liittovaltion (Malaija, Singapore, Sarawak, Brunei, Pohjois-Borneo) luojana vuonna 1963, mutta asia oli ollut vireillä kauan ja riippui muun muassa Britannian suopeasta suhtautumisesta.

Maan sisäisen kriisin vuoksi hän erosi virasta 1971.

Tunku on malesialainen ylhäistä sukua osoittava arvonimi.

Lähteet

Malesian pääministerit
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Off!

SC Johnson OFF! eli Off! on suomalainen SC Johnsonin hyttyskarkotetuotesarja. Off! tuotteita myydään Yhdysvalloissa, Kanadassa, Brasiliassa, Argentiinassa ja Suomessa. Sarjan tuotteista (Suomessa) 80 prosenttia valmistaa Oy Transmeri Ab Espoossa ja loput Puolassa. Off:in tehoaineena käytetään DEET:ia eli N,N-dietyyli-meta-toluamidia ja Ikaridiiniä.  Off! Teho tuotteet karkoittavat hyttysten lisäksi myös punkkeja, paarmoja ja mäkäräisiä. 
 
Off-tuotesarja tuli tunnetuksi erityisesti 1980- ja 1990-luvulla televisiomainoksista, jossa esiintyi ”lapinäijänä” tunnettu, jo edesmennyt enontekiöläinen Ilmari Mattila (1917–2002) ja hänen repliikkinsä ”Miksi sinä etelän mies huitot, miksi sinä et käytä Ohvia?”.

OFF!-tuotesarjoja   
 Off! Family Care (Tuotteet sisältävät aloe veraa ja sopivat herkälle iholle)
 Off! Active (Tuotteita eri käyttötarkoituksiin esim hajuttomat tuotteet)
 Off! Teho/Off! Deep woods (Tuotteissa on pidempi vaikutusaika ja ne karkottavat hyttysten lisäksi muita hyönteisiä)
Muut tuotteet:
Off! Hyttyssavu

Off! Viilentävä hoitogeeli

Lähde:

Lähteet

Aiheesta muualla
 Off-tuotesarja Oy Transmeri Ab:n sivuilla

Hyönteistorjunta-aineet
Balduin I (Jerusalem)

Balduin I (Baudouin I, n. 1058 – 2. huhtikuuta 1118) oli ensimmäisen ristiretken johtohahmoja ja nimellisesti Jerusalemin kuningaskunnan ensimmäinen kuningas. Balduin oli Bouillonin Godefroyn veli. 

Balduin oli Boulognen kreivin Eustace II:n ja tämän vaimon Idan kolmas ja nuorin poika. Balduinin vanhemmat suunnittelivat pojalleen kirkollista uraa, joka kuitenkin myöhemmin kariutui. Balduin vietti nuoruutensa Normandiassa ja avioitui Godehilde de Toenin kanssa. Vuonna 1096 Balduin lähti veljiensä kanssa ensimmäiselle ristiretkelle. Matkalla Pyhälle maalle Godehilde sairastui ja kuoli.

Balduin jätti ristiretkeläiset hieman ennen Antiokian piiritystä mennäkseen Edessaan. Hänet oli kaupunkiin kutsunut kaupungin armenilainen hallitsija Thoros, jonka kuoleman jälkeen Balduinista tuli Lähi-idän ensimmäisen ristiretkeläisvaltion, Edessan kreivikunnan hallitsija.

Godefroy de Bouillon kuoli vuonna 1100, jolloin Balduinia pyydettiin seuraamaan Godefroytä Jerusalemin hallitsijana. Jerusalemin patriarkka Daimbert ja ristiretken johtaja Tankred vastustivat suunnitelmaa. Balduin kuitenkin kruunattiin 25. joulukuuta Betlehemissä kuninkaaksi. Hän oli Jerusalemin kuningaskunnan kuningas. Hänen edeltäjänsä Godefroy ei ollut halunnut Jerusalemin kuninkaan arvonimeä, vaikka käytännössä toimikin valtakunnan hallitsijana.

Valintansa jälkeen Balduin pyrki vakiinnuttamaan paikkansa, mutta hänellä oli hyvin vähän valtaa, ennen kuin oli saanut haltuunsa viestintä- ja tavaraliikenteen kannalta tärkeät satamakaupungit. Balduin oli riippuvainen merkittävimpien vasalliensa tuesta. Saatuaan ritarien tuen Balduin pystyi valtaamaan satamat. Jerusalemin hallussa olikin vuonna 1113 Askalonia ja Tyrosta lukuun ottamatta kaikki merkittävimmät lähisatamat.

Balduinin toinen vaimo oli armenialaisen hallitsijan tytär Arda; liiton ansiosta hän oli päässyt Edessan kreiviksi. Balduin hylkäsi kuitenkin Ardan ja meni naimisiin Sisilian normannikreivi Roger I:n lesken Adelaiden kanssa. Vuonna 1113 solmittu liitto oli poliittinen, sillä Balduin sai sen myötä suuret myötäjäiset ja perijän kruunulleen, sillä hän lupasi Adelaiden pojalle Roger II:lle Jerusalemin kruunun. Balduin ei ollut kuitenkaan eronnut missään vaiheessa edellisestä vaimostaan, ja hän mitatöi liittonsa Adelaiden kanssa vuonna 1116.

Balduin hyökkäsi 1118 joukkoineen Egyptiin, sillä ristiretkeläiset pelkäsivät Egyptin ja Syyrian liittoutumista. Balduin oli ollut vakavasti sairas jo pari vuotta aiemmin, ja hän sairastui uudestaan Niilillä. Häntä kuljetettiin kantotuolissa, ja hän kuoli Arishin rajakaupungissa. Balduinin seuraajaksi Jerusalemin valtaistuimelle nousi hänen serkkunsa Bourcqin Balduin.

Lähteet

Viitteet 

Jerusalemin kuningaskunnan kuninkaat
1000-luvulla syntyneet
Vuonna 1118 kuolleet
Ray Loriga

Ray Loriga (s. 5. maaliskuuta 1967, Madrid), oikealta nimeltään Jorge Loriga Torrenova, on
espanjalainen kirjailija ja elokuvaohjaaja.

Loriga aloitti ohjaajan uransa omaan romaaniinsa Caídos del cielo perustuvalla elokuvalla La pistola del hermano 1997. Hän oli myös mukana käsikirjoittamassa Pedro Almodóvarin elokuvaa Lihan värinä (1997).

Kameleontissa (1993) nuori mies lukitsee itsensä huoneeseen elääkseen musiikin maailmassa. Hän yrittää löytää jotain, mikä tekisi elämästä elämisen arvoista: piristeitä, rokkia ja unelmia. Kirkkaalta taivaalta -romaanin (1995) kertojana on poika, jonka ihailema isoveli löytää pistoolin, ampuu tavaratalon vartijan ja lähtee pakomatkalle. 

Tokio ei välitä meistä enää -romaania (1999) on luonnehdittu kyberpunkin ja nouveau roman -suunnan sekoitukseksi. Se on lähitulevaisuuteen sijoittuva tarina laillistetun huumeyhtiön edustajasta, jonka myymä aine auttaa unohtamaan muistot. Teos sai Tähtivaeltaja-palkinnon vuoden parhaasta scifi-kirjasta. Mies joka keksi Manhattanin (2004) koostuu erilaisista elämäntarinoista, jotka limittyvät paikassa ja ajassa.

Suomennetut teokset 

 Kirkkaalta taivaalta (Tammi, 1997)
 
 Kameleontti (Like, 2003)
 Mies joka keksi Manhattanin (Like, 2007)

Aiheesta muualla 

 
 Pedro Duque: Hurjapään hellä sydän – Ray Lorigan haastattelu. Qué leer 3/1999.
 Toni Jerrman: Jokainen päivä on vain uusi eilinen. Helsingin sanomat 25.9.2002.
 Ulla Kytönen: Ajattelen sinua koko ajan. Kiiltomato.net 17.2.2003.
 Tähtivaeltaja-palkinto 2002.

Espanjalaiset elokuvaohjaajat
Espanjalaiset kirjailijat
Espanjalaiset tieteiskirjailijat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Aksarayn maakunta

Aksarayn maakunta () on maakunta keskisessä Turkissa. Maakunnan läntisellä puolella sijaitsee Tuzinjärvi. Maakunnan pääkaupunki on Aksaray. Maakunta on jaettu 7 piirikuntaan mukaan lukien Aksaray.

Vuoden 2015 lopussa maakunnan arvioitu väkiluku oli 386 500.

Lähteet
Tuzinjärvi

Tuzinjärvi eli Tuzjärvi () on Turkin toiseksi suurin järvi. Se sijaitsee Aksarayn maakunnan ja Konyan maakunnan rajalla. Tuzinjärven pinta-ala on 1 500 neliökilometriä. Järvi on 905 metrin korkeudella merenpinnasta ja tavallisesti sen pituus on noin 80 ja leveys 50 kilometriä. Järvi on erityisen matala, sillä suurimman osan vuodesta sen keskisyvyys on 1–2 metriä. Järvi on todella suolainen, ja alueella toimii kolme kaivosta, jotka tuottavat 70 prosenttia Turkin vuotuisesta suolan tuotannosta.

Aiheesta muualla

Turkin järvet
Aksarayn maakunta
Gosplan

Gosplan () eli Neuvostoliiton valtiollinen suunnittelukomitea () oli  vastuussa Neuvostoliiton taloussuunnittelusta.

Organisaatio perustettiin 1921 Kansankomissaarien neuvoston asetuksella. Sillä oli aluksi neuvoa-antava rooli. Suunnitelmatalouden ja viisivuotissuunnitelmien käyttöönoton myötä Gosplanista tuli keskeinen elin, joka otti käskynsä ministereiltä (kansankomissaareilta) ja toimi ministeriöiden kautta. Ensimmäisen viisivuotissuunnitelman ajan (1928–1932) sitä johti Valerian Kuibyšev. Nikolai Voznesenski johti Gosplania 1938–1941 ja 1942–1948.

Nikolai Baibakov toimi Gosplanin johtajana kahteen otteeseen, vuosina 1955–1957 ja 1965–1985.

Lähteet

Neuvostoliiton hallintoelimet
Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki

Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki (SYT) on suomalainen elinkeinoelämän perustama ja rahoittama säätiö, joka tuki salaista kommunismin vastaista työtä kylmän sodan aikana.

Perustaminen
SYT:n perustivat antikommunistiset asevelihenkiset porvarispiirit 8. toukokuuta 1952. Sitä perustamassa olivat vuorineuvos Ralph Erik Serlachius, varatuomari Tapani Virkkunen, varatuomari Ukko Kivi-Koskinen ja Suomen pankin osastopäällikkö Keijo Alho. Säätiö perustettiin L. A. Puntilan suosituksesta, ja sen valtuuskuntaan kuuluivat Matti Virkkunen ja A. I. Virtanen. SYT:n toiminnanjohtajana oli vuoteen 1974 Osmo Kupiainen.

Toiminta
Vuonna 1950 epäilyt kommunistien salahankkeista, kuten soluttautumis- ja vakoiluaikeista elivät voimakkaina poliittisten päättäjien mielissä ja vaikuttivat heidän toimiinsa. Kylmän sodan syttyminen oli heikentänyt kommunismin kannatusta Länsi-Euroopassa, mutta Suomessa se oli juurtunut syvälle. SKDL:n kannatusta vuoden 1951 eduskuntavaaleissa pidettiin todisteena tästä.

SYT:n tärkein toimintamuoto oli suomalaisten kommunistien toimia koskevien raporttien ja kommunistien nimiä sisältäneiden mustien listojen laatiminen työnantajille ja luotetuille yhteiskunnallisille vaikuttajille. Lisäksi se tuki SKDL:ää vastaan suunnattuja äänestysaktiivisuuskampanjoita vaalien yhteydessä. Säätiö teki myös tietojenhankinnassa molemminpuolista yhteistyötä Suojelupoliisin ja armeijan tiedustelun kanssa. SYT:n on sanottu olleen tietojen hankkimisessa tiedottajien avulla jopa tehokkaampi kuin suojelupoliisi itse. Sen toimistokin oli Helsingin Ratakadulla vastapäätä suojelupoliisin päämajaa. Säätiö oli 1970-luvulle saakka myös yksityistä tiedustelua harjoittaneen Puskalan toimiston tärkein rahoittaja ja pääasiallinen linkki sen ja suojelupoliisin välillä. Suojelupoliisi luovutti SYT:lle tietoja kansalaisista ja oli kiinnostunut yhteistyöstä vielä 1980-luvun lopullakin. Säätiön epäiltiin saaneen taloudellista tukea läntisiltä tiedustelupalveluilta, mutta tästä tutkijat eivät ole löytäneet todisteita. Rahoitus tuli lähinnä kotimaisilta talouselämän vaikuttajilta. Säätiön hallitukseen kuulu heidän lisäkseen myös porvaripuolueiden johtajia.

SYT teetti 1950- ja 1960-luvuilla yhteiskuntatieteellistä tutkimusta kommunismin kannatuksen perustasta ja pyrki soveltamaan tuloksena saatua tietoa käytäntöön tämän kannatuksen alentamiseksi. Yrittäessään hajottaa kommunistien rivejä säätiö tuki taloudellisesti myös Jarno Pennasen 1960-luvulla julkaisemaa Tilanne-lehteä.

Suurista taloudellisista uhrauksista huolimatta SYT:n kampanjat eivät sanottavasti onnistuneet ainakaan SKDL:n kannatuksen alentamisessa. Toiminta alkoi hiljentyä 1970-luvun lopulla ja päättyi Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen. Säätiö on kuitenkin olemassa edelleen. Säätiön hallituksen puheenjohtaja on Jarkko Vesikansa ja jäsenet Markku Jokisipilä ja Timo Lappi.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

 
 
 Koskinen, Sirpa: Kommunismia vastustanut suomalaisen yhteiskunnan tukisäätiö kurssittaa yhä lukiolaisia Kansan Uutiset 20.10.2010.

Suomen politiikka 1950-luvulla
Suomen politiikka 1960-luvulla
Suomen politiikka 1970-luvulla
Suomalaiset säätiöt
Antikommunismi
Tales from the Elvenpath

Tales from the Elvenpath on Nightwishin vuonna 2004 julkaisema kokoelmalevy.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Marco Hietala – basso (kappaleet 3, 4, 14, 15)
 Tuomas Holopainen – kosketinsoittimet, taustalaulu (9)
 Jukka Nevalainen – rummut
 Tarja Turunen – laulu
 Erno Vuorinen – kitarat
 Sami Vänskä – basso (1, 2, 5–13)

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2004 kokoelma-albumit
Nightwishin albumit
Pehr Klockars

Pehr Klockars (tai Pietari tai Petter) (16. toukokuuta 1752 Uudenkaarlepyyn pitäjä – 23. tammikuuta tai 27. tammikuuta 1814 Uudenkaarlepyyn pitäjä) oli talonpoikaissäädyn puhemies vuonna 1809 Porvoon valtiopäivillä, joilla päätettiin Suomen autonomisesta suuriruhtinaskunnasta Venäjän keisarikunnan yhteydessä.

Klockarsin vanhemmat olivat Petter Klockars ja Maria Bergdahl. Klockars oli arvostettu talonpoika ja lautamies, jolle myönnettiin herastuomarin arvo vuonna 1801. Hän osasi sekä ruotsia että suomea ja oli toiminut kihlakuntansa edustajana valtiopäivämiehenä Norrköpingin valtiopäivillä vuonna 1800. Maaherra määräsi Klockarsin jäseneksi Pietariin menevään Suomen lähetyskuntaan vuonna 1808. Venäjän keisari Aleksanteri I myönsi hänelle lähetyskunnan mitalin, Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan nauhalla varustetun kunniamerkin. Seuraavana vuonna hänet valittiin valtiopäiville, ja hänet määrättiin säätynsä puhemieheksi.

Klockarsin ensimmäinen puoliso vuodesta 1772 oli Susanna Juhanantytär (k. 1774) ja toinen vuodesta 1804 Maria Hannuntytär (k. 1836).

Klockarsin hahmo on kuvattu Helsingin Säätytalon julkisivussa olevaan Emil Wikströmin veistokseen Aleksanteri I ja Porvoon valtiopäivät 1809.

Arvon osoitukset 

 Suomen lähetyskunnan mitali 1808

Lähteet

Ruotsin talonpoikaissäädyn valtiopäivämiehet
Suomen suuriruhtinaskunnan talonpoikaissäädyn puhemiehet
Porvoon valtiopäivät
Vuonna 1752 syntyneet
Vuonna 1814 kuolleet
Suomen lähetyskunta 1808
45 minuuttia

45 minuuttia oli MTV3-kanavan ajankohtaisohjelma, jonka tuotti MTV:n uutis- ja ajankohtaistoimitus. Se sisälsi tutkivaa journalismia, reportaaseja ja muun muassa kulttuuriin painottuvia henkilöjuttuja. Ohjelmaa esitettiin keskiviikkoisin kello 20–21, kesäisin se oli tauolla. Vuodesta 1996 esitettyä ohjelmaa edelsi ajankohtaisohjelma nimeltä Kolmas aste. 

Ohjelman tuottajina ovat toimineet Petri Saraste (1996–1999), Antti Virolainen (1999–2001), Pertti Nyberg (2001–2002), Timo Laukkio (2002–2005), Jussi Eronen (2005–2012), Tero Koskinen (2012–2013) ja makasiiniohjelman loppuvaiheessa vuonna 2013 vt. tuottajana Mirja Sipinen. Saraste ja Virolainen toimivat myös ohjelman juontajan tehtävässä, sittemmin juontajana toimi yksi ohjelman toimittajista, ensin Liisa Riekki ja vuosina 2005–2009 Ripsa Koskinen-Papunen. Keväällä 2010 ohjelman juonsi Katja Kannonlahti. Koskinen-Papunen juonsi jälleen syksystä 2010 alkaen.

45 minuuttia on MTV3:n mukaan Suomen palkituin ajankohtaisohjelma. Ohjelman tekijät ovat saaneet muun muassa Päätoimittajien yhdistyksen journalistipalkinnon, kaksi Tutkivan journalismin yhdistyksen Lumilapio-palkintoa, Suuren Journalistipalkinnon kategoriassa ”Vuoden journalistinen teko”, Euroopan parlamentin journalismikilpailun kansallisen televisiosarjan voiton ja Kiitos eläimiltä -eläinsuojelupalkinnon.

Lokakuussa 2013 päättyneiden MTV Median yt-neuvotteluiden tuloksena ilmoitettiin 45 minuuttia -ohjelman lopettamisesta vuoden 2013 lopussa. Ohjelman journalistit muodostivat uutistoimituksen tutkivan ryhmän.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Ohjelman kotisivut 

Makasiiniohjelmat
Suomalaiset televisio-ohjelmat
Ajankohtaisohjelmat
MTV3:n televisio-ohjelmat
1990-luvun suomalaiset televisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
Toni Iordache

Toni Iordache (1942–1988) oli johtavia cimbalomin virtuooseja. Hän syntyi Rildanassa lähellä Romanian pääkaupunkia Bukarestia ja aloitti soittimen soittamisen neljävuotiaana. Kahdeksan vuoden kuluttua hän esiintyi jo Romanian televisiossa ja radio-orkesterissa. 

Iordache esiintyi Euroopassa, Pohjois-Amerikassa ja Japanissa. Usein hänen kanssaan esiintyi toinen romanialaisen kansanmusiikin suuri nimi, panhuilisti Gheorghe Zamfir. 

Iordache kuoli helmikuussa 1988 vaikean diabeteksen seurauksiin.

Lähteet 

Romanialaiset muusikot
Vuonna 1942 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet