joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kanada-cup 1976

Kanada-cup 1976 (engl. Canada Cup 1976) oli IIHF:n, NHL:n ja NHLPA:n järjestämä kuuden maan ammattilaisjääkiekkoturnaus, joka järjestettiin ensimmäistä kertaa. Turnauksessa esiintyivät myös maiden NHL -pelaajat. Turnaus oli eräänlaista jatkoa neljä vuotta aiemmin pelatulle Summit Seriesille, sekä vuonna 1974 pelatulle Summit Series 1974:lle, joissa kohtasivat ensimmäistä kertaa Kanadan ja Neuvostoliiton maajoukkueet parhailla mahdollisilla kokoonpanoillaan. Kanadan joukkue koostui vuoden 1972 turnauksessa NHL -pelaajista ja vuoden 1974 turnauksessa WHA -pelaajilla, näin ollen vasta Kanada-cup 1976 -turnauksessa sai Kanada riveihinsä molempien sarjojen pelaajia. Toisaalta Neuvostoliitolta puuttui tällä kertaa kokoonpanostaan monia parhaita pelaajiaan, kuten Valeri Harlamov, Boris Mihailov, Vladimir Petrov ja Aleksandr Jakušev.

Alkusarjassa pelattiin yksinkertainen sarja. Sarjan kaksi parasta selvisi finaaleihin. Ensimmäisen Kanada-cup mestaruuteen vaadittiin kaksi finaalivoittoa (eli paras kolmesta sarja). Mestaruuden vei Kanada kahdella peräkkäisellä finaalivoitolla Tšekkoslovakiasta. Turnauksen kolmas oli Neuvostoliitto.

Turnauksen parhaaksi pelaajaksi valittiin Kanadan puolustaja Bobby Orr.

Kokoonpanot

Alkusarja

Finaalit (paras kolmesta)

Lopputulokset

Pistepörssi

Tähdistökentällinen

  Rogatien Vachon, maalivahti
  Bobby Orr, puolustaja
  Börje Salming, puolustaja
  Aleksandr Maltsev, hyökkääjä
  Milan Nový, hyökkääjä
  Darryl Sittler, hyökkääjä

Suomen joukkue

Maalivahdit: Antti Leppänen, Markus Mattsson, Jorma Valtonen
Puolustajat: Tapio Flinck, Tapio Levo, Lasse Litma, Timo Nummelin, Jouni Peltonen, Pekka Rautakallio, Heikki Riihiranta, Timo Saari 
Hyökkääjät: Matti Hagman, Hannu Kapanen, Veli-Pekka Ketola, Pertti Koivulahti, Tapio Koskinen, Harri Linnonmaa, Kari Makkonen, Lasse Oksanen, Esa Peltonen, Matti Rautiainen, Seppo Repo, Jouni Rinne, Juhani Tamminen, Jorma Vehmanen
Valmentajat: Lasse Heikkilä, Carl Brewer

Katso myös 
 Jääkiekko talviolympialaisissa 1976
 Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1976

Lähteet 
 Hockey Hall of Fame - Canada Cup 1976 Summary  
 Hockeyarchives - Coupe Canada 1976 
 Passionhockey - Coupe Canada 1976 
 Hockey Canada - 1976 Canada Cup

Viitteet

1976
Vuoden 1976 jääkiekko
The Strength / The Sound / The Songs

The Strength / The Sound / The Songs on tanskalaisen Volbeat-yhtyeen esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 2005. Levyltä julkaistiin single ”I Only Wanna Be With You” (Dusty Springfield -Cover), joka tuli suosituksi. Kyseistä kappaletta soitettiin paljon radiossa.

Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 33.

Kappaleet

Arvostelut 
 Blabbermouth: 
 Metal Invader: 
 Rock Hard:

Lähteet 

Vuoden 2005 esikoisalbumit
Volbeatin albumit
Robert C. Prim

Robert Clay Prim (s. 25. syyskuuta 1921 Sweetwater, Texas) on yhdysvaltalainen matemaatikko ja tietojenkäsittelytieteilijä. Hän työskenteli Bell Labsissa.

Primin mukaan on nimetty pienimmän virittävän puun etsimiseen käytetty Primin algoritmi. Hän löysi sen vuonna 1957 itsenäisesti riippumatta tšekkiläisestä Vojtěch Jarníkista, joka oli esittänyt teorian jo vuonna 1930. Vielä Primiä myöhemmin sen löysi Edsger Dijkstra.

Texasissa syntynyt Prim valmistui Princetonin yliopistosta. 

Yhdysvaltalaiset matemaatikot
Yhdysvaltalaiset tietojenkäsittelytieteilijät
Vuonna 1921 syntyneet
Mahdollisesti elävät henkilöt
Halle (Westfalen)

Halle (virallisesti Halle (Westfalen) erotukseksi Saksi-Anhaltin Hallesta) on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Kaupungin pinta-ala on 69,21 km² ja väkiluku 21 029 asukasta (2011). Kaupunki sijaitsee 37 kilometriä Osnabrückistä lounaaseen ja 15 kilometriä Bielefeldistä länteen. Siellä järjestetään vuosittain kesäkuussa tunnettu ruohokenttien tennisturnaus viralliselta nimeltään Gerry Weber Open (GWO).

Lähteet

Aiheesta muualla
Haller Kreisblatt-sanomalehden kotisivut
Gerry Weber Open-tennisturnauksen kotisivut 

Nordrhein-Westfalenin kunnat
Saksan kaupungit
Annukka Talvitie

Annukka Talvitie (s. 28. maaliskuuta 1982) on suomalainen lentopalloilija, joka pelasi kaudella 2007–2008 Salon Viestissä, Lentopallon SM-liigassa. Pelipaikaltaan hän on yleispelaaja.

Ura 

Talvitie aloitti uransa Alajärven Ankkureiden junioreissa, josta hän jatkoi Seinäjoen Tangoon. Tangossa hän pelasi liigassa uransa ensimmäiset kaudet kausina 2000–2001. Tämän jälkeen hän siirtyi pelaamaan Vaasan Vasamaan 1-sarjaan, kunnes tie vei jo vuoden jälkeen huippujoukkue Salon Viestin väreihin, Saloon. Kausi 2004–2005 oli hänen ensimmäisensä Viestin väreissä. Hän  voitti heti Suomen cupin kultaa Viestin väreissä. Toisella kaudellaan hän voitti Viestin väreissä SM-hopeaa, sekä Suomen cupin hopeaa. Kolmannella kaudellaan hän voitti jälleen SM-hopeaa, ja Suomen cupin hopeaa. Lisäksi hänet valittiin liigan tähtikuusikkoon, sekä kuukauden pelaajaksi SM-liigassa marraskuussa. Kaudella 2007–2008 hän voitti Suomen cupin, sekä otti SM-pronssia Viestin väreissä.

Maajoukkue 

Naisten A-maajoukkueessa Talvitie esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 2005. Hän pelasi 24 maaottelua ja pystyi vähäksi aikaa vakiinnuttamaan paikkansa joukkueen avauskuusikon pelaajissa.

Saavutukset 

Henkilökohtaiset:

 SM-liigan tähtikuusikossa 2007
 Naisten A-maaotteluita 24 kpl
 Marraskuun liigapelaaja 2006–2007

Joukkueessa:

 Suomen cupin voitto 2004, 2007
 SM-hopeaa 2006, 2007
 SM-pronssia 2008
 Suomen cupin hopeaa 2005, 2006

Joukkueet 

2001–2002 Seinäjoen Tango

2003–2004 Vaasan Vasama (1-sarja)

2004– Salon Viesti

Lähteet 

Suomalaiset lentopalloilijat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Kailua-Kona

Kailua-Kona on kaupunki Havaijilla Havaijin piirikunnassa. Kaupunki on tärkeä turismin keskus Länsi-Havaijissa. Kaupunkia palvelee Konan kansainvälinen lentoasema. Kaupungin pinta-ala on 103 km², ja asukasluku 11 975 vuonna 2010.

Historia  

Kaupungin perusti kuningas Kamehameha I hallintonsa keskuspaikaksi ja Havaijin kuningaskunnan pääkaupungiksi. Pääkaupungin siirron jälkeen kaupunki muuttui pieneksi kalastajakyläksi, jona se pysyi aina 1900-luvun loppuun saakka.

Vuonna 1994 kaupungissa perustettiin Kona Brewing Company -niminen panimo.

Ilmasto 

Kylmin kuukausi Konassa on helmikuu, jolloin lämpötila on keskimäärin lämpimimmillään 28 °C ja kylmimmillään 19 °C. Lämpimin kuukausi on elokuu, jolloin vastaavat lämpötilat ovat 31 °C ja 23 °C. Ilmankosteus vaihtelee 50–80 % välillä. Lämpötilaerot ovat suurempia yön ja päivän välillä kuin kesän ja talven.

Konan rantoja peittää ajoittain vog riippuen Kīlauea-tulivuoren aktiivisuudesta ja tuulista. Kailua-Kona sijaitsee Huolalai-tulivuoren suojapuolella, joten kaupunki on suojassa kovimmilta tuulilta ja sateilta.

Aiheesta muualla

Lähteet 

Havaijin kaupungit
Louis-James-Alfred Lefébure-Wély

Louis-James-Alfred Lefébure-Wély (13. marraskuuta 1817 Pariisi – 31. joulukuuta 1869 Pariisi) oli ranskalainen urkuri ja säveltäjä. Hän sijaisti 8-vuotiaasta alkaen isäänsä Pariisin Saint-Rochin urkuparvella ja seurasi tätä myöhemmin kirkon urkurina. Saint-Rochista Lefébure-Wély siirtyi 1846 La Madeleinen urkuriksi. Tässä tehtävässä hän soitti muun muassa Frédéric Chopinin hautajaisissa. Léfébure-Wély jäi vapaaksi säveltäjäksi 1857, mutta otti ystävänsä urkujenrakentaja Aristide Cavaillé-Collin toiveesta 1863 vastaan paikan Saint-Sulpicen pääurkurina Cavaillé-Collin saatua vastikään valmiiksi kirkon urut, jotka olivat Ranskan suurimmat. 

Lefébure-Wély sävelsi muun muassa oopperan, kantaatteja, messuja ja pianomusiikkia, mutta ennen kaikkea hänet muistetaan urkuteoksistaan. Ne olivat usein syntyneet hänen messussa improvisoimistaan sävelmistä, jotka hän sittemmin kirjoitti muistiin. Hänen teoksiaan on myöhemmin moitittu paikoin liian kepeiksi, mutta on muistettava, että suurena urkuvirtuoosina pidetty Lefébure-Wély samoin kuin hänen ajan hengelle uskolliset improvisaationsa ja sävellyksensä olivat niin papiston kuin seurakuntalaisten suuresti arvostamia. Saint-Sulpicen kirkkoherra erityisesti toivoi improvisaatioiden tallentamista kirjoitettuina.

Saint-Sulpicen pääurkurin tehtävässä Lefébure-Wély toimi kuolemaansa asti. Hän menehtyi yllättäen uudenvuodenaattona 1869, jolloin Cavaillé-Coll, varmistaakseen urkunsa säilymisen osaavan urkurin käsissä, sai nopealla toiminnallaan ja arvovallallaan hankittua tuolloin La Madeleinessa Saint-Saënsin assistenttina työskennelleen Charles-Marie Widorin Lefébure-Wélyn paikalle ennen kuin virkaa ehdittiin oikeastaan edes panna hakuun. Widorin oli määrä hoitaa tointa väliaikaisesti, mutta asian unohduttua hän hallitsi Saint-Sulpicen urkuparvea lopulta yli 60 vuoden ajan.

Lähteet

Lefebure-Wely, Louis-James-Alfred
Lefebure-Wely, Louis-James-Alfred
Lefebure-Wely, Louis-James-Alfred
Lefebure-Wely, Louis-James-Alfred
Wabarin kraatterit

Wabarin kraatterit eli Al-Hadidan kraatterit ovat melko pieniä meteoriittikraattereita Saudi-Arabian eteläosissa erittäin kuivan Rub al Khalin aavikon itäisessä keskiosassa. Hiekan peitosta on löydetty 116, 64 ja 11 metrin läpimittaiset kraatterit,  jotka synnytti ilmakehässä Maahan monina paloina satanut rautameteoriitti. Wabarin kraattereita ei saa sekoittaa vulkaaniseen Wahban kraatteriin.

Wabarin meteoriittikraatterit löysi Ubarin hylättyä kaupunkia etsinyt tutkimusmatkailija St. John Philby vuonna 1932. Philby kirjoitti väärin Ubarin Wabariksi ja kraatterien löytöpaikka nimettiin Wabariksi. Oikea Ubarin kaupunki löytyi 400 km tästä paikasta etelään vuonna 1992. Philby toi mukanaan rautameteoriitin palasen. Philby löysi 116 m:n läpimittaisen kraatterin, ja siitä noin 1 km luoteeseen 64 m leveän kraatterin, jossa lienee kaksi päällekkäistä kraatteria. Pienin, halkaisijaltaan 11 metriä oleva kraatteri löydettiin vasta vuonna 1994.

Kraatterien reunat koostuvat breksiasta, . Suurimman kraatterin syvyydeksi arvioitiin 12 metriä sen löytyessä vuonna 1932, jonka jälkeen syvyys on arvioitu oikeasti pienemmäksi. Kraatterien synty on ajoitettu fissiojäljkien perusteella ajalle 6400 ± 2600 v sitten, mutta arvio on todennäköisesti liian korkea.

Lähteet

Aiheesta muualla
US Geological Survey report
The Day the Sands Caught Fire, from Scientific American, 1998
Wabar

Kraatterit
Saudi-Arabian maantiede
Helena Westermarck

Helena Charlotta Westermarck (20. marraskuuta 1857 Helsinki – 6. huhtikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, kirjailija ja naisasianainen. Hänen veljensä oli antropologi Edvard Westermarck.

Elämäkerta 
Westermarck opiskeli Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä vuosina 1874–1877, jonka jälkeen opinnot jatkuivat taidemaalari Adolf von Beckerin johdolla vuoteen 1880 asti. Westermarck muutti 1880 Ranskaan Pariisiin, jossa opiskeli Académie Colarossissa vuosina 1880–1881 ja 1884.

Pariisissa Westermarck sairastui keuhkotautiin eikä voinut enää jatkaa maalaamista, vaikka toipuikin taudista. Hän alkoi sairasaikanaan kirjoittaa esseitä ja taidearvosteluita Finsk Tidskrift aikakauslehteen. Myöhemmin Westermarck kirjoitti yhä enemmän naisen asemasta yhteiskunnassa sekä naishistoriasta. Hän oli Unioni Naisasialiiton ensimmäisiä vaikuttajia, kun yhdistys perustettiin vuonna 1892. 

Westermarckin kuuluisimpiin töihin kuuluu maalaus Silittäjättäret (1883).

Kirjallinen tuotanto 
 Ur studieboken I–II, berättelser och utkast. 1890-1891. Novelleja ja esseitä.
 Nyländska folksagor berättade för ungdom af Helena Westermarck. 1897. Satukokoelma.
 Tecken och minneskrift från adertonhundratalet (I fru Ulrikas hem). 1900. Romaani.
 Ljud i natten. 1903. Romaani.
 Vandrare. 1910. Romaani.
 Adelaïde Ehrnrooth: Kvinnosprår i finländskt kulturliv. 1928. Elämäkerta.
 Mina levnadsminnen. 1941. Postuumi muistelmateos.

Palkinnot 
 Valtion kirjallisuuspalkinto 1900

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Dahlberg, Julia: Konst och vetenskap: Intellektuell gemenskap i Helena Westermarcks brev till sin bror. Niin & näin 2/2016.
 
 Dahlberg, Julia (2018). "Konstnär, kvinna, medborgare. Helena Westermarck och den finska bildningskulturen i det moderna genombrottets tid, 1880–1910. Lectio praecursoria 3.3.2018". Ennen ja nyt. Historian tietosanomat.
Dahlberg, Julia (2018). ”When Artists Became Intellectuals. Female Artistic Persona and Science as a Significant Other”, Persona Studies 4:1 (2018), 60–73. Teoksen verkkoversioon.

 
 Weckman, Harriet: Kynällä vai siveltimellä: Helena Westermarck 1857–1938. Otava, 2009.

Aiheesta muualla 

 Helena Westermarckin digitoituja teoksia Kansalliskirjastossa.
 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset taidemaalarit
Suomalaiset feministit
Vuonna 1857 syntyneet
Vuonna 1938 kuolleet
Vuoden kristillinen kirja

Vuoden kristillinen kirja valitaan Suomessa vuosittain järjestettävän kilpailun perusteella. Ehdolla on ollut kymmenen kirjaa, ja vuonna 2021 ehdolla oli kuusi kirjaa. Kilpailu on avoin kaikille kustantajille. Voittajan valitsee vuosittain yksi julkisuuden henkilö, esimerkiksi vuonna 2008 valitsija oli puoluejohtaja Timo Soini, vuonna 2007 europarlamentaarikko Eija-Riitta Korhola ja vuonna 2006 oopperalaulaja Esa Ruuttunen. Vuoden kristillinen kirja -kilpailun voittaja on viime vuosina valittu Helsingin kirjamessujen yhteydessä. Vuonna 2020 kilpailua ei järjestetty koronaviruspandemian takia.

Vuoden 2021 voittajan, teologian tohtori Anni Pesosen kirjan Credo – Tieni mystiikkaan, valitsi Turun arkkihiippakunnan piispa Mari Leppänen kuuden esiraadin valitseman kirjan joukosta.

Vuoden kristillinen kirja -kilpailun järjestää Kristilliset kustantajat ry.

Palkitut

Lähteet

Aiheesta muualla
 Vuoden kristillinen kirja -sivusto
 

Suomalaiset kirjallisuuspalkinnot
Kristinusko Suomessa
Kristillinen kirjallisuus
Länsirintamalta ei mitään uutta

Länsirintamalta ei mitään uutta () on Erich Maria Remarquen kirjoittama ensimmäiseen maailmansotaan sijoittuva romaani. Kirja ilmestyi Saksassa vuonna 1929. Se oli hyvin suosittu, ja sitä myytiin ensimmäisen puolentoista vuoden aikana 2,5 miljoonaa kappaletta 25 eri kielellä. Aikojen kuluessa kirja on käännetty 32 kielelle, ja sitä on myyty yli kahdeksan miljoonaa kappaletta. Remarque muutti 1931, jo ennen kansallissosialistien valtaannousua, ensin Sveitsiin ja sitten Ranskaan ja myöhemmin vielä Yhdysvaltoihin, ja menetti myös Saksan kansalaisuuden 1938. Kansallissosialistit eivät hyväksyneet pasifistiseksi katsomaansa teosta, vaan teos päätyi 1933 kirjaroviolle, koska se oli ”kirjallinen petos suursodassa sotineita kohtaan”.

Kirja perustuu osittain Remarquen omiin kokemuksiin, kun hän osallistui sodan viimeisiin vuosiin Saksan armeijassa. Kirjan päähenkilöitä ovat 18-vuotiaina sotaan joutuneet Paul Bäumer, Leer, Albert, Müller, Kemmerich, Haie ja Tjaden, joiden vanhempi isähahmo on suutari Katczinsky. Kirjassa kuvataan tarkoituksettomia hyökkäyksiä ja rintamaelämän kurjaa arkea. Aluksi kuvataan koulutusvaihetta, jossa heitä kouluttaa simputtava korpraali. Kirjassa kritisoidaan myös poikien keskikouluopettajaa, joka innostaa sotaan tietämättä kuitenkaan, mitä se on, ja sitä kautta tuomitaan epäsuorasti myös kulttuuriin sisältyvät sotaisat asenteet. Teoksen paatoksellinen loppupuoli kumpuaa rintamalla haavoittuneen Remarquen vakaumuksesta, ettei sota anna ihmiselle mitään, mutta voi viedä häneltä kaiken.

Teos toimi vastavetona Ernst Jüngerin sotaa ihannoivalle teokselle Teräsmyrskyssä (1920), joka puolestaan oli ollut Henri Barbussen sotaromaanin Tuli (1916) antiteesi.

Sanonta ”länsirintamalta ei mitään uutta” sai alkunsa ensimmäisen maailmansodan aikana. Lausahdusta käytettiin ilmaisemaan Saksan ja Ranskan rintamalinjojen muuttumattomuuta. Kumpikin rintamalinja pysyi paikoillaan, vaikkakin järjettömiä hyökkäyksiä riitti. Uudet aseet, etenkin konekiväärit tuhosivat hyökkääjän joukot tehokkaasti, mikä esti etenemisen mihinkään suuntaan.

Armas Hämäläisen suomennos ilmestyi Kustannusosakeyhtiö Kirjan kustantamana vuonna 1929.

Kirjasta on tehty kolme elokuvaa: Lewis Milestone ohjasi Oscar-palkitun version vuonna 1930; Delbert Mann ohjasi televisioelokuvan vuonna 1979; ja Edward Berger ohjasi elokuvan vuonna 2022.

Katso myös
 Länsirintama (ensimmäinen maailmansota)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Gasangriff, Granaten und Gräueltaten. Vor 80 Jahren erschien der Roman "Im Westen nichts Neues" 

Saksalaiset romaanit
Vuoden 1929 kirjat
Sotaromaanit
Demokraattinen vasemmistopuolue

Demokraattinen vasemmistopuolue (ital. Partito Democratico della Sinistra) oli italialainen vuosina 1991–1998 toiminut puolue. Puolue oli Partito Comunista Italianon (PCI) jatkaja. Sen perusti PCI:n viimeinen pääsihteeri Achille Occhetto. Puolue käytti vielä sirppi ja vasara -tunnusta.

Puolue keräsi viimeisissä vaaleissaan vuonna 1996  21,1 % äänistä ja sai 26 paikkaa. Sen tulokset paranivat perustamisesta lähtien, vaikka jäsenmäärä laski 900 000:sta 600 000:een.

Puolue yhdistyi vuonna 1998 toisen johtajansa Massimo D'Aleman johdolla Democratici di Sinistraksi eräiden muiden vasemmistopuolueiden kanssa.

Italialaiset puolueet
Vasemmistodemokraatit

Vasemmistodemokraatit () (DS) oli italialainen vuosina 1998–2007 toiminut vasemmistopuolue. DS oli jäsenenä sosialistisessa internationaalissa, PES:issa ja Oliivipuukoalitiossa. Puolueen kannatus vaaleissa vaihteli 17–22 % välillä.

Puolue perustettiin 1998 lukuisten vasemmistopuolueiden yhdistyessä. Näistä merkittävin oli Massimo D'Aleman johtama Partito Democratico della Sinistra, joka sai perustamiskonferenssissa 73 % edustajainpaikoista.

Muut yhdistyneet puolueet olivat:
Federazione Laburista
Comunisti Unitari
Cristiano Sociali
Sinistra Repubblicana
Riformatori per l'Europa
Agire Solidale

Puoluetta johti Massimo D'Alema, jonka tullessa 1998 varapääministeriksi hänet korvasi kansallisena sihteerinä Walter Veltroni ja 2001 Piero Fassino. D'Alema oli loppuun asti puheenjohtajana.

Puolue yhdistyi syksyllä 2007 lukuisten muiden puolueiden kanssa Partito Democraticoksi. Puolueen vasemmisto muodosti oman ryhmänsä Sinistra Democratica. Per il Socialismo Europeo.

Italialaiset puolueet
Euroopan sosialidemokraattinen puolue
Sanojen johtaminen

Sanojen johtaminen tarkoittaa uusien sanojen luomista olemassa olevien sanojen pohjalta johdinten avulla. Johtamisen tuloksena syntynyttä sanaa kutsutaan johdokseksi. Johtaminen voi olla joko kielen luonnollista kehitystä tai määrätietoista kielenhuoltoa. 

Sanojen johtamisen ja taivuttamisen välinen raja on jossain määrin liukuva; aina ei ole selvää onko kyse eri sanoista vai saman sanan eri taivutusmuodoista. Esimerkiksi substantiivi johtaminen on johdos verbistä johtaa, mutta se on myös kyseisen verbin neljännen infinitiivin nominatiivimuoto.

Suomen kielelle on ominaista johdosten runsaslukuisuus; suomen kielessä on noin 200 johdinta. Suomen kielessä on myös paljon johdoksista edelleen johdettuja sanoja. Näin voi muodostua pitkiäkin johdosketjuja (esimerkiksi kauppa > kaupallinen > kaupallistua > kaupallistuminen).

Ison suomen kieliopin johdostyyppit
Iso suomen kielioppi erittelee yhdeksän pääjohdostyyppiä muodollisin kriteerein. Yhteen kategoriaan voi kuulua useita eri johtimia.

Nominit:
 Substantiivista adjektiivi (esim. nisä-nisäkäs)
 Adjektiivista adverbiaali (esim. kaunis-kauniisti)
 Lokatiivi eli paikkajohdos(esim. kirja-kirjasto)
 Näkökulmaa ilmaisevat johdokset (esim. tyttö-tyttönen, tyhjä-tyhjähkö)
 Kollektiivijohdokset: lisäävät tarkoitteiden lukumäärää ja kiinnittävät huomion ryhmään kokonaisuutena (esim. saari-saaristo)

Verbit:
 Verbistä substantiivi (esim. hypätä-hyppy)
 Muuntelujohdokset koskevat verbin aspektia. Niillä voidaan muunnella siis verbin ilmaiseman tapahtuman jatkuvuutta, toistuvuutta tai hetkellisyyttä (esim. hypätä-hyppiä-hypähtää-hypähdellä)
 Muuttamisjohdokset luovat tilaa tekijälle tai teon aiheuttajalle. Yleisimmin ne ovat 1. infinitiivejä (esim. kuori-kuoria)
 Muuttumisjohdokset keskittyvät muutokseen. Pääte on -tUA (-tua/-tyä) (esim. yhdistää-yhdistyä)

Viimeisin sanapari havainnollistaa hyvin myös muuttamisjohdinten merkitystä; yhdistää sisältää ajatuksen aktiivisesta toimijasta (teon aiheuttajasta) joka yhdistää kaksi asiaa toisiinsa, yhdistyä taasen siltä, että kaksi asiaa yhdistyvät itsestään eikä tarvitse ottaa niinkään kantaa siihen mikä sen on aiheuttanut.
 Vrt. X yhdistää Y:n Z:aan / Y ja Z yhdistyvät

Katso myös

Johtimia
Sanojen taivutus
Uudissanat

Aiheesta muualla

 Sanojen johtaminen suomen kielessä. Joensuun yliopisto. Web Archive.

Lähteet
 Alho: Käyttökielioppi
Muoto-oppi
Auvo Niiniketo

Auvo Niiniketo (s. 1954) on suomalainen kamppailulajien opettaja ja turvallisuuskouluttaja. Hänet tunnetaan parhaiten hokutoryu ju-jutsu -tyylisuunnan perustajana. Hänellä on tyylisuunnan korkein mahdollinen vyöarvo, 10. danin musta vyö ja sōken arvonimi Hokutoryussa sekä 6. danin musta vyö potkunyrkkeilyssä, 5. danin musta vyö Isshin-ryū karatessa.

Niiniketo on harjoitellut kamppailutaitoja pienestä pitäen. Aluksi hän aloitti nyrkkeilyn Helsingin Voimailijoissa jo kahdeksan vuoden ikäisenä. Nyrkkeilyssä hän saavutti nuorten Suomen mestaruuden 75-kiloisissa vuonna 1972 sekä yleisen sarjan SM-pronssia vuonna 1974. Nyrkkeilyuransa jälkeen Niiniketo ryhtyi harjoittelemaan karatea, missä hän vuonna 1979 voitti raskaassa sarjassa SM-kultaa. Vuonna 1980 Niiniketo toi Suomeen potkunyrkkeilyn ja aloitti lajissa kurssi- sekä maajoukkuetoiminnan.

Jujutsuun Niiniketo tutustui nyrkkeilymatkalla Ruotsissa, missä myös harjoitteli lajia siniseen vyöhön saakka. Vuonna 1977 hän aloitti ensimmäisen jujutsu-kurssin Helsingissä. Kaksi vuotta myöhemmin hän sai ensimmäisen mustan vyön eli danin Richard Morrisilta ja Robert Clarkilta. 4. marraskuuta 2007 Hokutoryun 30-vuotisjuhlaleirillä Turussa Morris myönsi hänelle 9. danin sekä sōke-arvonimen. Vuonna 2014 maaliskuussa Niinikedon 60-vuotisjuhlaleirin budo-gaalassa Helsingissä hänelle myönnettiin 10. danin musta vyö Hokutoryu Jujutsussa ja 6 danin musta vyö potkunyrkkeilyssä.

Auvo Niinikedolle myönnettiin liikuntaneuvoksen arvonimi 8.toukokuuta 2015.

Liiketoimet 
Kun Arkadi ja Boris Rotenberg joutuivat vuonna 2014 Yhdysvaltain Venäjä-pakotelistalle, he myivät Kirkkonummella sijaitsevan Långvikin kylpylän kiinteistön ja sen liiketoiminnan nimelliseen yhden euron hintaan Boriksen pojalle Roman Rotenbergille. Seuraavana vuonna myös hän joutui Yhdysvaltain listalle. Tuolloin tehtiin uusi omistusjärjestely ja liiketoiminta siirrettiin yhden euron hintaan Rotenbergien pitkäaikaisten yhteistyökumppaneiden Auvo Niinikedon ja Martti Ahdon yritykselle. Kiinteistö jäi Rotenbergin omistukseen.

Teokset
Ju-jutsu, itsepuolustuksen perusta, ISBN 951-30-6510-3 (Tammi T-kirjat, 1982)
Hokutoryu ju-jutsu, ISBN 952-5221-00-8 (Dashi, 1997)

Lähteet
 Auvo Niiniketo, 9.dan Hokutoryu ju-jutsun perustaja

Viitteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset nyrkkeilijät
Suomalaiset potkunyrkkeilijät
Suomalaiset jujutsukat
Suomalaiset karatekat
Budō- ja bujutsuvaikuttajat
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Mike Babcock

Michael "Mike" Babcock (s. 29. huhtikuuta 1963 Saskatoon, Saskatchewan) on kanadalainen pelaajauransa lopettanut jääkiekkoilija ja nykyinen jääkiekkovalmentaja. Babcockin viimeisin valmentajan työ oli Toronto Maple Leafsin organisaatiossa, jossa hän toimi vuosina 2015–2019.

Babcockin pelaajaura oli vaatimaton. Hän ei pelannut otteluakaan NHL:ssä.

Babcock valmensi vuosina 1991–2000 WHL:ssä Moose Jaw Warriorsia ja Spokane Chiefsiä. Vuosina 2000–2002 hän valmensi AHL:ssä Cincinnati Mighty Ducksia. Vuosina 2002–2004 Babcock valmensi Mighty Ducks of Anaheimia ja johdatti Anaheimin ensimmäisellä kaudellaan Stanley Cupin finaaliin. Vuonna 2005 hän siirtyi Detroitin valmentajaksi, ja voitti Stanley Cupin kaudella 2007–2008.

Babcock valmensi Kanadan maajoukkueen maailmanmestaruuteen vuonna 2004 ja vuonna 2010 olympiakultaan Vancouverissa. Vuonna 1997 hän johdatti Kanadan alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuteen. Hän on ainoa valmentaja kolmen kullan klubissa (Stanley Cup, olympiakulta, maailmanmestaruus).

Saavutukset valmentajana 
 Stanley Cup 2008 (Detroit)
 Olympiakulta 2010 ja 2014 (Kanada)
 Maailmancup 2016 (Kanada)
 Maailmanmestaruus 2004 (Kanada)
 Nuorten maailmanmestaruus 1997 (Kanada U20)

Aiheesta muualla
Babcock Detroit Red Wingsin sivuilla  
Babcock NHL:n sivuilla 

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Kanadalaiset jääkiekkovalmentajat
Vuonna 1963 syntyneet
Kolmen kullan klubi
Elävät henkilöt
Eräs elämän murhenäytelmä

Eräs elämän murhenäytelmä on vuonna 1916 kuvattu suomalainen Konrad Tallrothin käsikirjoittama ja ohjaama näytelmäelokuva. Elokuva on tyypiltään melodraama.

Helsingissä kuvatussa elokuvassa Arvid Skog ihastuu kabareelaulajatar Lussie Daltyyn ja menee naimisiin hänen kanssaan äitinsä suureksi järkytykseksi. Pian häiden Lussie kaipaa takaisin seikkailulliseen elämäänsä ja ryhtyy suhteeseen venäläisen luutnantti Arnoldin kanssa. Välikohtaus osapuolten välillä johtaa lopulta revolverin laukeamiseen ja murheellisiin tapahtumiin. 

Elokuvan ensi-iltaa suunniteltiin ja ehdittiin mainostaakin syksylle 1916, mutta sitä ei koskaan esitetty, koska sensuuriviranomaiset julistivat sen kokonaan kielletyksi. Viranomaisperusteita kiellolle ei ole säilynyt, mutta ilmeisesti syynä on ollut maailmansodan olosuhteissa arveluttavaksi katsottu juoni. Suomalaisen elokuvan historiassa tapaus on ainutkertainen - kaikki myöhemmin annetut esityskiellot on myöhemmin purettu. Elokuvan kuva-aineisto on kokonaisuudessaan sittemmin tuhoutunut, lukuun ottamatta kolmea valokuvaa. 

Eräs elämän murhenäytelmä oli viimeinen autonomian ajalla valmistunut suomalainen näytelmäelokuva.

Näyttelijät

Muut tekijät 
 Frans Ekebom - kuvaus

Lähteet 
 Hannu Salmi: Kaunis alku kotimaiselle teollisuudelle - Suomalaisen näytelmäelokuvatuotannon varhaisvaiheet (1907-13) kansallisena projektina. Wider Screen 1/1998
 Jussi Kaisjoki: Kuolleet kuvat heräävät eloon – Wider Screen 4/2003

Viitteet 

Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1916 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset mykkäelokuvat
Melodraamat
Konrad Tallrothin ohjaamat elokuvat
Sensuuri Suomessa
Käpäsen rakkausseikkailu

Käpäsen rakkausseikkailu on vuonna 1914 valmistunut suomalainen Hjalmar V. Pohjanheimon tuottama mykkäelokuva. Elokuva sai ensi-iltansa 30. elokuuta 1914 Lyyra-teatterissa Helsingissä.

Elokuvassa herra Käpäs lähtee seuraamaan aamukävelyllä olevaa neitiä, mutta herra Kurso ei katso hyvällä tyttärensä seuraan tungettelevan miehen edesottamuksia. Elokuva on kuvattu Helsingissä, mutta sen tekijöistä ei ole tietoa eikä siitä ole säilynyt kuva-aineistoa. 

Elokuva on jatko-osa samana vuonna valmistuneelle elokuvalle Tuiskusen kuherruskuukausi.

Lähteet 

		

Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1914 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset mykkäelokuvat
Pöytätenniksen maailmanmestaruuskilpailut

Pöytätenniksen maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin ensi kerran vuonna 1926. Vuodesta 1957 lähtien kilpailut on järjestetty kahden vuoden välein. Kilpailujen ohjelmaan kuuluvat miesten ja naisten kaksinpeli ja nelinpeli, sekanelinpeli sekä aiemmin joukkuekilpailu. Vuodesta 2000 lähtien on järjestetty erilliset joukkuemaailmanmestaruuskilpailut. Viimeisen kerran joukkuekilpailu oli samojen MM-kisojen ohjelmassa 2001 Osakassa.

Pöytätenniksen maailmanmestaruuskilpailut 
 1926 Lontoo
 1928 Tukholma
 1929 Budapest
 1930 Berliini
 1931 Budapest
 1932 Praha
 1933 Baden
 1934 Pariisi
 1935 Lontoo
 1936 Praha
 1937 Baden
 1938 Lontoo
 1939 Kairo
 1947 Pariisi
 1948 Lontoo
 1949 Tukholma
 1950 Budapest
 1951 Wien
 1952 Bombay
 1953 Bukarest
 1954 Lontoo
 1955 Utrecht
 1956 Tokio
 1957 Tukholma
 1959 Dortmund
 1961 Peking
 1963 Praha
 1965 Ljubljana
 1967 Tukholma
 1969 München
 1971 Nagoya
 1973 Sarajevo
 1975 Kalkutta
 1977 Birmingham
 1979 Pjongjang
 1981 Novi Sad
 1983 Tokio
 1985 Göteborg
 1987 New Dehli
 1989 Dortmund
 1991 Chiba
 1993 Göteborg
 1995 Tianjin
 1997 Manchester
 1999 Eindhoven
 2000 Kuala Lumpur
 2001 Osaka
 2003 Pariisi, kaksin- ja nelinpelit
 2004 Doha, joukkuekilpailu
 2005 Shanghai, kaksin- ja nelinpelit
 2006 Bremen, joukkuekilpailu
 2007 Zagreb, kaksin- ja nelinpelit
 2008 Guangzhou, joukkuekilpailu
 2009 Jokohama, kaksin- ja nelinpelit
 2010 Moskova, joukkuekilpailu
 2011 Rotterdam, kaksin- ja nelinpelit
 2012 Dortmund, joukkuekilpailu
 2013 Pariisi, kaksin- ja nelinpelit
 2014 Tokio, joukkuekilpailu
 2015 Suzhou, kaksin- ja nelinpelit
 2016 Kuala Lumpur, joukkuekilpailu
 2017 Düsseldorf, kaksin- ja nelinpelit 
 2018 Halmstad, joukkuekilpailu
 2019 Budapest, kaksin- ja nelinpelit

Katso myös 
 Pöytätennis olympialaisissa
 Pöytätenniksen Euroopan-mestaruuskilpailut

Lähteet

Viitteet
Kemin taidemuseo

Kemin taidemuseo on kulttuurikeskuksessa sijaitseva alueellinen vastuumuseo. Se on yksi Suomen alueellisista vastuumuseoista, jossa on esillä erityisesti Lapin kuvataidetta, minkä lisäksi museossa järjestetään myös kansainvälisiä näyttelyitä.

Museorakennus 

Kemin taidemuseo sijaitsee Kemin kulttuurikeskuksessa, josta löytyvät taidemuseon tilojen lisäksi myös Kemin kaupungin pääkirjaston, Kivalo-opiston ja Meri-Lapin musiikkiopiston tilat. Kolmessa vaiheessa rakennetun Kemin kulttuurikeskuksen taidemuseolle varattu osa valmistui yhdessä työväenopistolle ja kauppaopistolle varattujen tilojen kanssa vuonna 1977 ja museo muutti nykyisiin tiloihinsa vuoden 1990 jälkipuoliskolla. Museo sijaitsee torin laidalla osoitteessa Marina Takalon katu 3.

Kokoelmat ja toiminta 

Kemin taidemuseo on Pohjois-Suomen vanhin taidemuseo. Sen kokoelmat saivat alkunsa vuonna 1947 lehtori Ape Rantaniemen lahjoittamasta taidekokoelmasta, joka sisälsi erityisesti 1910- ja 1920-lukujen suomalaista taidetta kuten Albert Edelfeltin, Akseli Gallen-Kallelan, Pekka Halosen, Eero Nelimarkan, Marcus Collinin, Tyko Sallisen, Ellen Thesleffin ja Magnus Enckellin teoksia. Aluksi kokoelmaa pyrittiin täydentämään niin, että hankinnat liittyisivät tyylillisesti tai taiteilijakohtaisesti Rantaniemen lahjoituskokoelmaan. Nykyään Kemin taidemuseon hankintojen pääpaino on läänin nykytaiteen kartuttamisessa. Museon kokoelmiin kuului vuonna 2007 noin 2156 teosta.

Aluetaidemuseonimityksen Kemin taidemuseo sai vuonna 1981 ja suomalainen aluetaidemuseotoiminta lähtikin liikkeelle kokeiluna juuri Kemin taidemuseosta.

Kemin taidemuseo on Suomen museoliiton jäsenmuseo ja sen vs. museotoimenjohtajana toimii Tanja Kavasvuo.

Museo on avoinna maanantaista perjantaihin kello 10-17 sekä lauantaisin kello 10-15.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kemin taidemuseo

Suomen alueelliset vastuumuseot
Kemin nähtävyydet
Sauvosaari
Ferrari F1/86

Ferrari F1/86 oli Formula 1 -auto, jota Ferrari-talli käytti kaudella 1986. Auton suunnittelivat Mauro Forghieri ja Harvey Postlethwaite. Se suunniteltiin korvaamaan kaudella 1985 käytetty 156/85, joka oli nopea mutta epäluotettava auto. F1/86 oli rungoltaan ja ulkonäöltään hyvin samanlainen kuin 156/85-malli. Jo entisestään hyvää aerodynamiikkaa paranneltiin, ja kaikki osat vaihdettiin kestävämpiin: nämä seikat, yhdessä tehokkaan Ferrari-moottorin kanssa, saivat uskomaan auton kilpailukykyyn.

Todellisuudessa F1/86 menestyi selvästi edeltäjäänsä heikommin: luotettavuusongelmista ei oltu päästy eroon, ja auto hävisi jatkuvasti nopeammille Williams FW11:lle, McLaren MP4/2:lle ja Lotus 98T:lle. Autolla saavutettiin vain 5 kertaa palkintokorokesijoitus (Stefan Johansson neljästi ja Michele Alboreto kerran), ja auto ei saavuttanut ainuttakaan voittoa, paalupaikkaa tai nopeinta kierrosta. Heikosti menestynyt auto korvattiin vuoden lopussa F1/87-mallilla.

Formula 1 -kausi 1986
Ferrarin Formula 1 -autot
Viljo Tervonen

Viljo Tervonen (1917 – 19. toukokuuta 2011) oli suomalainen opettaja, kääntäjä, filosofian maisteri ja suomalais-unkarilaisten kulttuurisuhteiden tutkija. Hän sai vuoden 2007 István Rácz -palkinnon. Palkinnon luovutti Ráczin toimikunnan puheenjohtaja ja Suomi–Unkari-seuran puheenjohtaja Jaakko Kuusela yhdessä Unkarin suurlähettilään András Hajdún kanssa 10. tammikuuta 2008 Helsingissä. Palkinto myönnetään henkilölle, joka on edistänyt merkittävästi maiden välisiä kulttuurisuhteita.

Tervonen on suomentanut ja toimittanut useita Unkariin liittyviä teoksia.

Tervonen kuoli toukokuussa 2011.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viljo Tervosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
 István Rácz -palkinto Viljo Tervoselle
 SKS kirjat, uutinen aiheesta 

Suomentajat
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Pencey Prep

Pencey Prep on punkbändien Sector 12 ja Stick Figure Suicide entisten jäsenten muodostama post-hardcore-yhtye, joka oli toiminnassa vuosina 1998-2001.

Pencey Prep oli harvinainen yhdistelmä punkkia, emocorea ja indie rockia.  Bändi julkaisi ainoan albuminsa Heartbreak in Stereo Eyeball Recordsilla syksyllä 2001 ja hajosi pian sen jälkeen. Bändin nimi saattaa tulla kirjasta Sieppari Ruispellossa. Siinä Pencey Prep on koulu, josta päähenkilö Holden erotetaan. He soittivat bändien kuten Nada Surf, The Strokes, Thursday, New Found Glory ja Brand New kanssa. Pencey Prepin hajottua uusien fanien oli vaikea löytää heidän levyään. Eyeball Records julkaisi sen uudestaan alkuvuonna 2007.

Frank Iero jatkoi My Chemical Romancen kitaristiksi ja Leathermouthin kitaristiksi ja laulajaksi. John "Hambone" McGuire ja Neil Sabatino ryhtyivät soittamaan Fairmontissa. Vuonna 2005 John Mcguire perusti Brine and Bastardsin, joka julkaisi ensimmäisen levynsä tammikuussa 2008.

Jäsenet
 Frank Iero (laulu, kitara)
 Shaun Simon (koskettimet)
 John McGuire (Hambone) (basso, laulu)
 Neil Sabatino (kitara, laulu)
 Tim Hagevik (rummut)

Lähteet ja linkit
 englanninkielinen Wikipedia
 Pencey Prepin MySpace-sivut: http://www.myspace.com/penceyprep

Yhdysvaltalaiset post-hardcore-yhtyeet
Kiilto (mineralogia)

Kiilto kuvaa mineraalin tapaa heijastaa valoa. Kiilto riippuu mineraalin pinnan heijastuskyvystä. Kiillon tyypit voidaan jakaa kolmeen pääryhmään, joita ovat metallikiilto, epämetallikiilto ja kiilloton. Kiillon tyypeistä voimakkain on metallikiilto, joka on  täysin valoa läpäisemättömien mineraalien ominaisuus. Tällaisia mineraaleja ovat esimerkiksi monet malmimineraalit, kuten kuparikiisu, sinkkivälke ja lyijyhohde. Epämetallikiiltoa esiintyy niillä mineraaleilla, jotka ovat jossain määrin valoa läpäiseviä. Epämetallikiiltoisia mineraaleja ovat esimerkiksi monet silikaattimineraalit, kuten kvartsi ja kalimaasälpä. Jotkin mineraalit, kuten esimerkiksi kaoliini ovat täysin kiillottomia (eli mattakiiltoisia). Kiilto voi vaihdella mineraalin eri puolilla, mihin vaikuttavat muun muassa pinnan tasaisuus ja kiteen rakenne.

Kiillon tyypit 

Kiillon tyypit:
Metallikiilto 
Epämetallikiilto
Lasikiilto
Timanttikiilto
Rasvakiilto
Silkkikiilto
Helmiäiskiilto
Kiilloton (eli mattakiilto)

Esimerkkejä erilaisista kiilloista

Katso myös 
Kiilto (optiikka)

Lähteet

Aiheesta muualla 
GTK: Retkeilijän kiviopas
Kiviopas
Kivioppaan opetusmateriaalit

Kristallografia
Fysikaalinen mineralogia
Eteläpuisto

Eteläpuisto on Tampereella Pyhäjärven rannassa sijaitseva puistoalue. Se rakennettiin jaksoittain vuosina 1915–1917 ja 1928–1929. Puiston suunnitteli kaupungininsinööri K. Vaaramäki ja sen rakentamista johti kaupunginpuutarhuri Onni Karsten. Eteläpuistossa ovat Suomen paksuimmat mongolianvaahtera- ja paperikoivuyksilöt. Puistossa on myös vuonna 1950 valmistunut Wäinö Aaltosen Osuustoimintamuistomerkki ja vuonna 1953 pystytetty Yrjö Liipolan tekemä Fabian Klingendahlin rintakuva .

Eteläpuistossa on vuodesta 2006 lähtien järjestetty vuosittain kolmipäiväinen Sauna Open Air -festivaali. Sen tapahtumapaikkana on 1980-luvun alussa käytöstä poistunut speedwayrata.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ilmapanoraamakuva Tampereen Eteläpuistosta Pyynikinharjulta päin nähtynä - Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com

Tampereen puistot
Kaakinmaa
Nalkala
Lassi Koponen

Lassi Koponen, oikeasti Lauri Koponen (s. 14. heinäkuuta 1928 Savonlinnassa) on suomalainen, Kuopiossa asuva opettaja ja nuortenkirjailija.

Kirjailijaksi Koponen ryhtyi 1970-luvulla, kun esikoisteos, nuortenkirja Mölymäen veijarit julkaistiin. Tämän jälkeen Koponen kirjoitti neljä muuta romaania. Mölymäen veijareissa, Veijareiden valistusajassa ja Tossun talvisodassa seurataan erään tietyn kuopiolaisen poikaporukan seikkailuja.

Koposen kirjat sijoittuvat sotien jälkeiseen Kuopioon. Poikkeuksena on viides ja toistaiseksi viimeinen romaani Ässät ja salaseura, jonka päähenkilönä on kaksi tyttöä, jotka perustavat salaseuran.

Koponen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta vuonna 1949 ja jatkoi opintojaan kansakoulunopettajaksi Oulun opettajakorkeakoulussa, josta valmistui 1954. Koponen oli kansakoulunopettajana Kiuruvedellä 1950–1951, Leppävirralla 1951–1953, Paltamossa 1953–1954, Haukiputaalla 1954–1955, Kuopiossa 1955–1958, Leppävirralla 1958–1960, ja Kuopiossa 1961–1978. Kuopion koululaitoksen oppimateriaalikeskuksen johtaja hän oli vuodesta 1978. Koponen on kirjoittanut nimimerkillä Juho pakinoita Savon Sanomiin vuodesta 1970.

Koponen on 1982 perustetun Savon kielen seura r.y.:n perustajajäsen ja on toiminut seuran eri tehtävissä vuoteen 2000. Koponen kirjoitti seuran historiikin seuran 30-vuotisjuhlajulkaisuun.

Koposen vanhemmat olivat piiriesimies Otto Koponen ja Tyyne Johanna (o.s. Grönroos). Koposen puoliso on ollut Helka Anneli (o.s. Lyytikäinen) vuodesta 1951.

Teokset 

 Mölymäen veijarit (WSOY 1977)
 Veijareiden valistusaika (WSOY 1982)
 Tossun talvisota (WSOY 1984)
 Pusun pojat pinteessä (WSOY 1985)
 Ässät ja salaseura (WSOY).

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Lassi Koponen Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografiassa 

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1928 syntyneet
Elävät henkilöt
Aarikka

Aarikka Oy suomalainen koruihin ja sisustustuotteisiin erikoistunut perheyritys, jonka valmistamien tuotteiden päämateriaali on puu. Brändin myymälä sijaitsee Pohjoisesplanadilla. Toimitilat ovat Raisiossa.
Yrityksen perustivat vuonna 1954 nuoret taideteollisuusalan opiskelijat Kaija Aarikka (1929-2014) ja Erkki Ruokonen (1929-2009), kun Kaija Aarikan lopputyötään varten suunnittelemille puunapeille alkoi olla kysyntää. Ensimmäiset napit veistettiin käsin eksoottisista puulajeista. Tuotevalikoima laajeni nopeasti kotimaisista puulajeista valmistettuihin puukoruihin, joita varten kehiteltiin oma värjäysmenetelmä. Puun lisäksi Kaija Aarikka suunnitteli koruja hopeasta.

Ensimmäinen Aarikka-myymälä avattiin Helsingin Vanhalle kauppakujalle 1960 ja seuraava Bulevardille 1963. Fredrikinkadun liike oli erikoistunut kehittäviin puuleluihin, joiden valmistus aloitettiin 1968. Leluista muun muassa Pujo on palkittu useassa alan kansainvälisessä kilpailuissa. Laajimmillaan Aarikalla oli parisenkymmentä omaa liikettä koti- ja ulkomailla. 1990-luvun laman myötä osa näistä annettiin franchising-yrittäjien pyöritettäviksi.

Aarikan tunnetuin tuote on Kaija Aarikan vuonna 1973 puupalloista suunnittelema Pässi. Piensisustustuotteista suosituimpiin Aarikka-tuotteisiin ovat kuuluneet kynttilänjalat, lautapelit ja alumiinista valmistetut mobilet. Puun lisäksi koruja valmistetaan edelleen myös hopeasta. Joulukoristeet ja jouluseimet kuuluvat tuotevalikoimaan ympärivuoden. Yrityksen pääsuunnittelijana ja taiteellisena johtajana toiminut Kaija Aarikka on suunnitellut tuotteita myös muille yrityksille.

2000-luvun puolivälistä lähtien yrityksen taiteellisena johtajana on toiminut Kaija Aarikan tytär Pauliina Aarikka, joka aloitti Aarikan korumuotoilijana vuonna 1989.

Alkuperäisen toimintamallin mukaisesti Aarikka työllistää edelleen omien työntekijöiden lisäksi kotityöntekijöitä. Tuotteiden kotimaisuusaste on niin korkea, että yritys saa käyttää Suomalaisen työn liiton Avainlippu-merkintää.

Huhtikuussa 2017 uutisoitiin raisiolaisen lahja- ja taloustavarayritys Martinex Oy:n ostaneen Aarikan koko osakekannan perustaja Kaija Aarikan tyttäriltä.

Kirjallisuutta

Katso myös 
Kaija Aarikka

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Aarikan verkkosivu

 Koruvalmistajat
Suomalaiset teollisuusyritykset
Suomalaiset perheyritykset
Sisustusalan tuotemerkit
Conjuration

Conjuration on puolalaisen extreme metal -yhtye Behemothin vuonna 2003 julkaisema EP-levy. Levyn livekappaleet äänitettiin Mystic Festivalilla 13. lokakuuta 2001, studiokappaleet kesä-syyskuussa 2002. Levystä julkaistiin myös rajoitettu vinyylipainos.

Kappaleet 
 
 
 
 
 
 
 

Levyn yhdysvaltalaisessa painoksessa kappalelista oli hieman erilainen:

 Conjuration ov Sleep Daemons
 Wish
 Welcome to Hell
 Christians to the Lions (Live)
 Decade ov Therion (Live)
 From the Pagan Vastlands (Live)
 Antichristian Phenomenon (Live)
 Lam (Live)
 Satan's Sword (I Have Become) (Live)
 Chant For Eskaton 2000 (Live)

Kokoonpano 
Nergal – laulu, kitara
Havok – kitara
Novy – basso
Inferno – rummut

Lähteet 

Vuoden 2003 EP:t
Behemothin albumit
Reino Kalliolahti

Reino Elias Kalliolahti (15. huhtikuuta 1917 Kuhmalahti – 29. syyskuuta 1992 Tampere) oli suomalainen näyttelijä.

Kalliolahti syntyi 18-lapsiseen perheeseen. Ennen näyttelijäksi ryhtymistään hän työskenteli leipurina ja kondiittorina Viitasaarella ja Tampereella. Hän toimi sotavuosina rintamalla lääkintäaliupseerina. Haavoittumisen jälkeen Kalliolahti joutui kotirintamalle ja vuonna 1943 hän pääsi Tampereen Työväen Teatteriin näyttelijäoppilaaksi. Hän oli näyttelijänä Jyväskylän Työväen Teatterissa 1945–1951 ja Tampereen Työväen Teatterissa 1951–1982. Kalliolahti oli 15 vuoden ajan Pyynikin Kesäteatterin toiminnanjohtajana ja hän ideoi sekä toteutti yhdessä lavastaja Leo Lehdon kanssa teatterille pyörivän katsomon joka valmistui 1959. Kalliolahti ohjasi myös harrastajateattereissa ja opetti Tampereen yliopiston näyttelijäopiskelijoita. 

Kalliolahti teki pitkän uran teatterinäyttelijänä Tampereen Työväen Teatterissa, jonka toisen kerroksen tasanteelle on pystytetty patsas hänelle. Kalliolahti näytteli myös jonkin verran televisiossa. Hänen ehkä tunnetuin roolityönsä on Kilun isän rooli televisiosarjassa Pertsa ja Kilu (1975). Hän esitti myös Lahtista Rintamäkeläisissä. Ainoan pääroolinsa valkokankaalla hän teki elokuvassa Mommilan veriteot 1917, jossa hän näytteli Alfred Kordelinia, aikansa rikkainta suomalaista miestä. Mommilan veritekojen ohella Kalliolahden ehkä tunnetuin rooli oli Pirtamon vanhaisäntä Veikko Kerttulan TV-elokuvassa Simpauttaja.

Kalliolahti palkittiin Pro Finlandia –mitalilla vuonna 1972.

Lähteet 
 Koskesta voimaa -sivusto: Kulttuurivuosi 1959.
 Reino Kalliolahden muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. (Arkistolinkki)

Suomalaiset teatterinäyttelijät
Pro Finlandia -palkitut
Suomalaiset leipurit
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 1992 kuolleet
Tankotanssi

Tankotanssi on tanssi- ja liikuntamuoto, jossa käytetään lattiasta kattoon ulottuvaa tankoa. Liikuntamuotona laji kehittää erityisesti voimaa, notkeutta ja koordinaatiota.

Modernin tankotanssin historia 
Modernin tankotanssin historian tavataan lukea alkaneen 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun Pohjois-Amerikassa. Tuolloin kiertävien sirkuksien ’Hoochie Coochie’-tanssijat alkoivat hyödyntää sirkusteltan tukitankoa osana eroottisia, napatanssityylisiä tanssiesityksiään.

Tangot siirtyivät sirkusteltoista baareihin ja ravintoloihin burleskiesiintyjien mukana seuraavien vuosikymmenien aikana. Myöhemmin tankoja asennettiin striptease-klubeille niiden tullessa suosituiksi 1900-luvun loppupuolella. Striptease-klubien tanssijat opettivat tankotanssia ensin toisilleen klubien sisällä. Myöhemmin he alkoivat opettaa tankotanssia myös muille kiinnostuneille esimerkiksi kotonaan ja opetusvideoiden välityksellä.

Ensimmäinen harrastajille suunnattu tankotanssikoulu perustettiin Kanadassa 2000-luvun alussa. Ensimmäiset tankotanssin kansainväliset kilpailut järjestettiin Amsterdamissa vuonna 2005.

Vaikutteet muista lajeista 
Erilaisia tankoja on käytetty tanssin, urheilun ja rituaalien yhteydessä monissa eri kulttuureissa jo ennen 1900-lukua. Tanko oli keskeinen osa esimerkiksi eurooppalaista Maypole -tanssiperinnettä, intialaista Mallakhamb-urheilulajia sekä kiinalaista sirkusta jo noin 1100-luvulla. Moderniin tankotanssin liikekieleen on omaksuttu runsaasti vaikutteita ainakin kiinalaisesta sirkustolppalajista ja Mallakhamb-voimistelusta.

Myös baletilla on ollut voimakas vaikutus tankotanssin liikekieleen. Balettiestetiikka on vaikuttanut erityisesti siihen, millaisia kehon linjoja on pidetty tavoiteltavina tankotanssissa.

Tankotanssi Suomessa 
Suomeen tankotanssi rantautui ohjattuna harrastuksena vuonna 2007, jolloin Maria Kekkonen ja Olha Venäläinen avasivat Helsinkiin tankotanssikoulu Rock the Polen. Suomen ensimmäinen tankotanssitapahtuma Pole Art järjestettiin vuonna 2009. Kilpailun voitti Oona Kivelä. Kivelä voitti myös vuonna 2010 järjestetyt ensimmäiset tankotanssin SM-kilpailut.

Lähteet
Rettig Group

Rettig Group Oy Ab on suomalainen perheomisteinen sijoitusyhtiö. Yrityksen kotipaikka sijaitsee Helsingissä ja sen toimitusjohtaja on Matts Rosenberg ja hallituksen puheenjohtaja Tomas von Rettig. Rettig Groupilla on yli 200 vuotta vanhat perinteet perheyrityksenä. Rettig aloitti tupakkatehtaana 1770-luvun Hampurissa, mutta luopui tupakan valmistuksesta kokonaan vuonna 1995. Vuonna 2016 Rettig luopui varustamotoiminnasta myytyään Boren alankomaalaiselle Spliethoff -yhtiölle.

Rettig Group omistaa kokonaan sisäilman säätölaitteita valmistavan Purmo Groupin sekä kalkkikivipohjaisia tuotteita valmistavan Nordkalkin. Lisäksi Rettig harjoittaa sijoitustoimintaa ja on osakkaana vakuutusyhtiö Alandiassa, Terveystalo-konsernissa ja varainhoito- ja sijoitusalan konserni eQ:ssa.

Rettig Group on saanut yritystukina vuosina 1997–2013 yhteensä 34 miljoonaa euroa.

Rettig Group myi Nordkalkin brittiläiselle SigmaRocille heinäkuussa 2021.. Saman vuoden syyskuussa Virala Acquisition Company osti Purmo Groupin Rettig Groupilta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yrityksen kotisivut 
 Rettig-Strengbergin osakehistoriaa Pörssitiedon nettisivuilla

Suomalaiset perheyritykset
Sijoitusyhtiöt
Hajalan koulu

Hajalan koulu on koulu Halikossa Hajalassa, Saarimäen kylässä. Kuninkaantien varrella sijaitsevassa koulussa toimivat peruskoulun 1. - 6. luokat. Hajalan koulussa ovat käytössä yhdysluokat (1-2, 3-4, 5-6). Vuonna 2019 oppilaita on 49. Päiväkodissa lapsia on 14.

Syksyllä 2019 koulu juhlii 110-vuotista olemassaoloaan. Koulua alettiin rakentamaan joulukuussa 1908, ja syyskuussa 1909 rakennustarkastaja suoritti lopputarkastuksen, jossa ilmeni suuria puutteita mm. rakennusaineissa. Urakoitsijalle kieltäydyttiin maksamasta mitään ennen kuin kaikki puutteellisuudet oli korjattu. Koulu kuitenkin otettiin käyttöön samana vuonna. Tarvittavat korjaukset tehtiin, ja koulurakennukset ovat nykypäivänäkin hyvässä kunnossa. Ensimmäinen koulurakennus valmistui vuonna syksyksi 1909 ja siinä oli silloin kaksi luokkahuonetta sekä asunto opettajalle. Nykyisin opettajan asunto toimii päiväkotitilana. 

Koulun alkuperäinen nimi on Saarimäen koulu. Koulun johtokunta valitsi ensimmäiseksi opettajaksi Anselm Hinkan Euran kappelista. Hänen vaimostaan, Alma Hinkasta, tuli tyttöjen käsityönopettaja. Kouluun kirjoittautui ensimmäisenä lukuvuonna 47 oppilasta. Syksyllä 1920 oppilasmäärä oli kohonnut 64:ään ja koululle tarvittiin apuopettaja. Toiseksi opettajaksi valittiin Olga Kylä-Sankari Ypäjältä. Myös koulupiiri tunnettiin Saarimäen koulupiirinä.   

Saarimäen koulun johtokunta sijoitti tarpeellisen alakoulun lisärakennuksen syksyllä 1922 eri paikkaan kuin varsinainen Saarimäen koulu. Vuonna 1926 suunniteltiin alakoulun rakentamista koulun yhteyteen, ja se myös vuonna 1927 rakennettiin samaan pihapiiriin. Yläkerrassa oli kaksi asuntoa, alhaalla yksi luokkahuone, ruokailutila sekä liikuntasali. Pihapiiristä löytyy myös luistelukoppi, varastorakennus ja sauna. Nykyisin koulurakennuksessa ovat opetusluokka, liikuntasali/ruokala, keittiö, varastotiloja sekä yläkerrassa opettajainhuone ja opetukseen tarkoitettu moninaisessa käytössä olevia tiloja. 
Koululla ei enää asuta, vaan viimeiset asukkaat lähtivät vuonna 2017.

Koulu on edelleen aktiivisessa toiminnassa ja yksi Salon kaupungin alakouluista.

Koulurakennus toimii myös Hajalan kylän aktiivisten yhdistysten ja kylätoiminnan keskuksena. Koulun taustatukena toimii myös voimallisesti Hajalan koulun vanhempainyhdistys KKTK.

Hajalan päiväkoti käynnisti toimintansa Halikon kunnan aikana koulurakennuksissa vuonna 2008. Koulun tiloja uudelleenjärjestettiin ja Halikon kunta rakennutti sekä saneerasi rakennukset sekä koulu- että päiväkotikäyttöön. Päiväkoti toimi ensin noin 22 lapsen yksikkönä, mutta Salon kaupungin vuonna 2018 teettämän korjauslaajennuksen jälkeen lapsimäärä on noin 14 lasta.

Lähteet
 Hajalan koulu
Hajalan kyläyhdistys 
Hajalan päiväkoti 
Trömperin kestikievari 
Hajala kuvagalleria

Salon peruskoulut
Halikko