joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Berliinin olympiastadion

Olympiastadion on Berliinin vuoden 1936 olympialaisia varten valmistunut jalkapallo- ja yleisurheilustadion. Se rakennettiin vuoden 1916 olympialaisia varten valmistuneen Deutsches Stadionin paikalle. Vaikkakin stadionin arkkitehti Werner March valittiin jo ennen kansallissosialistien valtaannousua, vaikutti Adolf Hitler suuresti sen suunnitteluun. Lopulta valmistui vahvasti antiikin arkkitehtuurista vaikutteita saanut suurstadion jopa 110 000 katsojaa varten suuremman olympiakompleksin osaksi. Propagandantäyteiset olympialaiset olivat natsihallinnolle suuri menestys, kisoja seurasi noin neljä miljoonaa maksanutta katsojaa.

Stadion selvisi toisesta maailmansodasta suurelta osin tuhoutuneessa kaupungissa lähes vahingoittumattomana, vaikkakin myös siitä käytiin tuhansia kuolonuhreja vaatinut taistelu Neuvostoliiton puna-armeijan ja kansallissosialistien Hitler Jugend -joukkojen välillä. Sodan jälkeen stadionkompleksi oli brittiarmeijan alaisuudessa niin sotilas- kuin siviiliurheilukäytössäkin. Jalkapallon Bundesliigan syntyessä vuonna 1963 muutti myös Hertha BSC stadionille, ja joukkue pelaa sillä kotiottelunsa edelleen. Vuoden 1974 jalkapallon MM-kisoissa oli stadion alkulohko A:ssa Chilen kaikkien otteluiden pelipaikka maan kohdatessa Australian lisäksi sekä DDR:n että isäntä Saksan liittotasavallan. Vuodesta 1985 lähtien Saksan cupin loppuottelu on pelattu vuosien 1937 ja 1939–1943 tapaan stadionilla.

Berliinin muurin murtuessa ja Saksan yhdistyessä stadion nousi vuosikymmenten hiljaiselosta jälleen myös poliittisen keskustelun kohteeksi. Joidenkin mielestä Olympiastadion muodosti historiallisen painolastin, ja se olisi tullut raivata kokonaan uuden stadionin tieltä, toiset taas ehdottivat stadionin jättämistä rappeutumaan Rooman Colosseumin tapaan. Lopulta stadion päätettiin kuitenkin kunnostaa 242 miljoonan euron suurremontilla kansainväliset vaatimukset täyttäväksi, ja sille päätettiin antaa keskeinen rooli myös 2006 jalkapallon MM-kisoissa, joissa se oli neljän alkulohko-ottelun, puolivälierän ja finaalin pitopaikka. Uudistusten jälkeen stadionille mahtuu jalkapallo-otteluun 74 220 katsojaa. Stadionilla pelattiin myös naisten MM-kisojen 2011 virallinen avausottelu Saksa–Kanada, jossa kapasiteettia oli 73 680.

Vuoden 2009 yleisurheilun MM-kilpailut järjestettiin Berliinin Olympiastadionilla. Myös yleisurheilun EM-kilpailut vuonna 2018 järjestettiin stadionilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Ensi olympialaisissaan elävä Saksa, Hakkapeliitta, 16.10.1934, nro 42, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Saksan jalkapallostadionit
Saksan yleisurheilu
Olympiastadionit
Kesäolympialaiset 1936
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2009
Berliinin rakennukset ja rakennelmat
Berliinin urheilu
Natsiarkkitehtuuri‎
Seulonnan keskeiset artikkelit
Hannes Kulvik

Hannes Gustav Kulvik (s. 1948) toimi Helsingin pörssissä listatun Sponsor Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1981 vuoteen 1991, jolloin hän joutui eroamaan tehtävästä. Koulutukseltaan Kulvik on tekniikan tohtori.

Sitran silloinen pääjohtaja Carl Erik Carlson palkkasi Kulvikin Sponsorin toimitusjohtajaksi Klaus Wariksen jälkeen 1981. Björn Wahlroos kirjoittaa muistelmissaan, että Kulvik ryhtyi puheenjohtaja Carl Erik Carlsonin tukemana uudistamaan Sponsoriaa, ja Wariksen idealismi vaihtui omistaja-arvon maksimoinniksi ja johdon aggressiivisiin kannustinohjelmiin. Nykykielellä kuvattuna yhtiö oli perustettu yleishyödylliseksi venture capital -sijoittajaksi, eikä sillä Wahlroosin mukaan tuon ajan Suomessa oikein lyönyt rahoiksi.

Kulvik osallistui myös 1980-luvulla niin sanottuihin Kouri-kauppoihin. Osa Yhdyspankin osakkeista oli hänen omistuksessaan. Suomen verottaja katsoi Kulvikin hyötyneen Kouri-kaupoista ja peri häneltä yli 250 miljoonan markan jälkiveroja. Verottaja ulosmittasi oikeusprosessin ajan Kulvikin tulot sekä omaisuuden. Kulvik joutui myös eroamaan Sponsor Oy:n toimitusjohtajan tehtävästään vuonna 1991. Kulvik on asunut vuodesta 1992 Genevessä.

Sveitsistä käsin Kulvik kävi oikeutta verottajaa vastaan. Oikeusprosessi kesti kahdeksan vuotta. Kulvik vapautettiin kaikista verovaatimuksista ensin Uudenmaan lääninoikeuden päätöksellä kesäkuussa 1998. Myös korkein hallinto-oikeus hylkäsi lopullisesti vuonna 1998 kaikki verottajan vaatimukset sekä määräsi Kulvikille maksettavaksi korvauksia 100 000 markkaa hänelle syntyneistä oikeudenkäyntikuluista.

Yle toi huhtikuussa 2016 Spotlight-ohjelmassaan Panama-papereista paljastuneiden tietojen perusteella esille, että Kulvik olisi perustanut 2000-luvulla yrityksiä veroparatiiseihin Mossack Fonseca -lakitoimiston kautta. Vielä ohjelman julkaisun aikaan osa yrityksistä on mahdollisesti ollut toiminnassa mutta osa ilmeisesti lakkautettu tai vaihtaneet nimeään. Tiedot käyvät ilmi ohjelman tutkimasta kirjeenvaihdosta, jota Kulvikin Sveitsissä toimiva yritys on käynyt Mossack Fonsecan kanssa.

Wahlroos luo muistelmissaan kuvaa Kulvikista: "Hän oli älykäs, analyyttinen ja häikäilemätön neuvottelija, joka hyödynsi vastapuolen heikkouksia määrätietoisesti. Neuvotteluissa hänellä oli ainutlaatuinen kyky hetkessä vaihtaa tunnelma joviaalisesta small talkista ahdistavaan kireyteen. Ongelmana oli vain se, että välimuodot olivat hänelle vaikeita – – Häneltä puuttui sekä karismaa että empatiaa mikä tuotti hänelle vaikeuksia ihmisten johtajana. – – Siksi hän ei ollut liikkeenjohtajana käytännössä yhtä ylivoimainen kuin neuvottelijana".

Lähteet

Viitteet

Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Philadelphian orkesteri

Philadelphian orkesteri () on Yhdysvaltain tunnetuimpia sinfoniaorkestereita. Se on yksi niin sanotuista suuri viisikko- eli Big Five -orkestereista. Orkesterin kotipaikka on Pennsylvanian osavaltiossa Philadelphiassa. Orkesterin kotisali on ollut vuodesta 2001 Verizon Hall Kimmel Center for the Performing Arts lähellä Philadelphian Musiikkiakatemiaa, orkesterin entistä esiintymisareenaa, jossa se oli soittanut perustamisestaan lähtien.

Orkesterin perusti vuonna 1900 Fritz Scheel, joka toimi myös sen ensimmäisenä kapellimestarina. Vuonna 1907 Karl Pohlig siirtyi kapellimestarin paikalle, mutta ensimmäinen varsinainen pääkapellimestari oli Leopold Stokowski, joka aloitti toimen vuonna 1912. Stokowskia loi toimillaan orkesterille maineen taituriorkesterina. Stokowskin johdolla orkesteri soitti muun muassa Walt Disneyn piirroselokuvassa Fantasia (1940).  

Vuonna 1936 Eugene Ormandy liittyi organisatioon ja toimi Stokowskin ohella ylikapellimestarina vuoteen 1938 asti, jolloin hän alkoi hoitaa virkaa päätoimisesti. Hän johti orkesteria 44 vuotta, ja monet orkesterin kuuluisimmista levyistä on tehty Ormandyn kapellimestarikaudella. Hänen johdollaan orkesteri teki historiallisen Kiinan-vierailunsa. Philadelphian orkesteri oli ensimmäinen länsimainen orkesteri, joka vieraili maassa moneen vuosikymmeneen. Matka oli menestyksekäs, ja orkesteri on tämän jälkeen tehnyt kolme muuta Kiinan-kiertuetta.

Ormandyn kauden jälkeen kapellimestariksi tuli Riccardo Muti (1980–1992) ja Wolfgang Sawallisch (1993–2002). Orkesterin nykyisenä kapellimestarina toimii Christoph Eschenbach.

Philadelphian orkesterin nykyinen konserttimestari on David Kim.

Luettelo musiikillisista johtajista (Music Directors)
 Christoph Eschenbach (2002–)
 Wolfgang Sawallisch (1993–2002)
 Riccardo Muti (1980–1992)
 Eugene Ormandy (1936–1980)
 Leopold Stokowski (1912–1938)
 Carl Pohlig (1908–1912)
 Fritz Scheel (1900–1907)

Yhdysvalloissa Music Director tarkoittaa taiteellista johtajaa sekä ylikapellimestaria.

Kirjallisuutta
 The Philadelphia Orchestra: A Century of Music. Toimittanut John Ardoin. 1999, Temple University Press, 240 sivua.
 Those Fabulous Philadelphians. Kirjoittanut Herbert Kupferberg. 1969, Scribner's New York, 257 sivua. 
 Riccardo Muti: Twenty Years in Philadelphia 1972-92. Toimittanut Judith Karp Kurnick.  1992, Philadelphia Orchestra, 112 sivua.
 The Philadelphia Orchestra Celebrates Sawallisch 1993-2003. Toimittanut  Sedgwick Clark.  2003, Philadelphia Orchestra, 80 sivua.
 Within These Walls:  A History of the Academy of Music in Philadelphia. John Francis Marion.  1984, Academy of Music/Philadelphia Orchestra, 328 sivua.

Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Art of the States: Philadelphian orkesteri

Yhdysvaltalaiset sinfoniaorkesterit
Orkesteri
Nasarealaisten evankeliumi

Nasarealaisten evankeliumi eli Nasaretilaisevankeliumi on Uuden testamentin apokryfisiin kirjoihin lukeutuva juutalaiskristillinen evankeliumi, joka tunnetaan ainoastaan kirkkoisien kirjoituksissa olevista katkelmista. Se oli kirjoitettu aramean kielellä.

Evankeliumi on ollut olemassa viimeistään 100-luvulla, jolloin se tunnettiin Syyriassa. Kirjoitusta käytti nasarealaisten lahko muun muassa Beroiassa eli nykyisessä Aleppossa.

Evankeliumia on pidetty Matteuksen evankeliumin arameankielisenä versiona, mutta joskus sitä on arveltu samaksi tekstiksi kuin Heprealaisevankeliumi tai siitä johdetuksi kokonaan erilliseksi kirjoitukseksi. Koska kummatkin tunnetaan ainoastaan hyvin katkelmallisina, näiden kahden evankeliumin välisestä suhteesta ei ole täyttä varmuutta, mutta niiden välillä on suuria yhtäläisyyksiä. 

Evankeliumi itsessään on kadonnut kokonaisuudessaan. Siitä on säilynyt lainauksia Klemensin, Origeneen, Epifanioksen, Hieronymuksen ja Kyrillos Jerusalemilaisen kirjoituksissa, yhteensä noin kaksikymmentä katkelmaa. Epifanios piti evankeliumia Matteuksen evankeliumin arameankielisenä versiona, Hieronymus puolestaan samana kuin Heprealaisevankeliumi. Kirjoituksen pituudeksi on arvioitu noin  riviä, toisin sanoen 300 vähemmän kuin Matteuksen evankeliumissa.

Lähteet 

Apokryfiset evankeliumit
Kadonneet kirjat
Deathstars

Deathstars on ruotsalainen industrial metal -yhtye. Se perustettiin vuonna 2000 Swordmaster-yhtyeen rippeistä. Silloinen tyyli oli raaempi death metal/black metal. Musiikkityylinvaihdon jälkeen vuonna 2000 syntyi Deathstars.

Yhtyeen imago perustuu goottityyliseen ulkoasuun, joka lainaa vivahteita glam rockista, ja synkkiin sanoituksiin. Ja vaikka yhtyeen pääsääntöinen genre on industrial metal, sillä on pieniä vaikutteita black metallista, joka ilmenee käheässä lauluäänessä.

Vuonna 2006 ilmestyneen albumin Termination Bliss myötä ulkoasu vaihtui militaristisempaan tyyliin. Deathstarsin soundi pohjautuu industrialkoskettimiin, joita täydentävät raskaat komppikitarat ja rummut. Whiplasherin lauluääni on matala ja kumea, kun taas taustoja keikoilla laulavan Skinnyn ääni on korkeampi ja käheä. Skinny ei laula levyllä ollenkaan taustoja, vaikka jotkut näin luulevat, vaan Whiplasher laulaa kaiken. Deathstarsin uusin albumi Night Electric Night ilmestyi vuoden 2009 tammikuussa.

Jäsenet
 Andreas Bergh eli Whiplasher Bernadotte (laulu)
 Emil Nödtveidt eli Nightmare Industries (kitara, koskettimet)
 Jonas Kangur eli Skinny Disco (bassokitara)
 Oscar Leander eli Vice (rummut, kiertueella 2008 ja 2009, bändin jäsen 24.10.2011-)

Sessiojäsenet
 Adrian Erlandsson (rummut, kiertueella 2008)

Entiset
 Ole Öhman eli Bone W. Machine (rummut 2001-2011, tiet bändin kanssa erosivat jo vuonna 2010)
 Erik Halvorsen eli Beast X Electric (kitara ja basso)
 Eric Backman eli Cat Casino (kitara)

Diskografia
Studioalbumit
 
 
 
 The Perfect Cult (2014, Nuclear Blast)

Singlet
 
 
 
 
 
 
 
 All the Devil's Toys (2014)
Kaikista singlekappaleista on tehty musiikkivideo.

Kokoelmat
 Decade of Debauchery (2010)
 The Greatest Hits on Earth (2011)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Deathstarsin virallinen verkkosivu

Industrial metal -yhtyeet
Ruotsalaiset goottimetalliyhtyeet
Käärmekotka

Käärmekotka (Circaetus gallicus) on keskikokoinen päiväpetolintu, joka on Suomessa satunnainen.

Koko ja ulkonäkö
Käärmekotkan paras tuntomerkki on lähes täysin valkoinen vatsapuoli. Selkäpuoli on harmaanruskea. Vanhan linnun pää ja rinnan yläosa ovat ruskeat muodostaen tyypillisen huppumaisen kuvioinnin, siipien alapinnalla harvaa mustaa juovitusta valkealla pohjalla. Nuoremmilla linnuilla alapuoli lähes kokonaan valkoinen. Silmä keltainen, varpaat lyhyet.
Pituus 63–68 cm, siipien kärkiväli 185–195 cm, paino 1,7–1,9 kg.

Levinneisyys
Käärmekotkia on Välimeren ympäristössä, Itä-Euroopassa, Lähi-idässä ja osissa Aasiaa (Kazakstanissa, Pakistanissa, Intiassa ja joillakin Indonesian saarilla). Pohjoiset linnut muuttavat talveksi Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan. Suomessa laji on lähes jokavuotinen harhailija.

Euroopassa arvioidaan pesivän 18 000–21 000 paria. Maailman kannaksi arvioidaan 100 000–200 000 lintua. Kanta on vakaa ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Elinympäristö
Käärmekotka viihtyy lämpimillä ja kuivilla avomailla, joilla elää runsaasti käärmeitä ja muita syötäväksi kelpaavia matelijoita. Levinneisyysalueensa pohjoisosissa kotka viihtyy alangoilla, joilla ruohikot, nummet ja metsät vuorottelevat. Lintu suosii kumpuilevaa maastoa, jolla syntyy nousevia lämpövirtauksia. Käärmekotka ei pärjää tehokkaasti viljellyllä seudulla, koska niiltä sen saaliseläimet ovat hävinneet.

Ravinto
Käärmekotka syö lähinnä käärmeitä mutta myös muita matelijoita.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Riihimäki, Jouni, Haikarainen, Timo, Peltonen, Eero & Peltonen, Jukka 1980: Käärmekotka Circaëtus gallicus*, Suomelle uusi lintulaji. - Lintumies 1.1980 s. 37-38. LYL.

Haukat
Ajansiirto

Ajansiirto () on digi-tv-tekniikan ja tallentavien digisovittimien tarjoama ominaisuus, jossa suora TV-lähetys voidaan pysäyttää ja sitä voidaan kelata taaksepäin ja eteenpäin jo suoran lähetyksen aikana.  (Vertaa videonauhuri)

Ajansiirron ollessa käytössä digisovitin jatkuvasti tallentaa katseltavaa lähetystä kiintolevyllä olevaan ajansiirtopuskuriin. Tällöin katsoja voi koska tahansa keskeyttää ohjelman katselun ja jatkaa katselua keskeytyskohdasta myöhemmin. Näin katsoja ei menetä ohjelmasta hetkeäkään vaikka poistuisikin hetkeksi ruudun ääreltä. Myös suoria lähetyksiä voi pysäyttää ja jatkaa niiden katselua myöhemmin, mutta tällöin puskuriin tallennettu lähetys ei tietenkään ole enää suora.

Myös kelaus taaksepäin on mahdollista.  Katsoja voi palata ajassa taaksepäin katsomaan mitä tahansa puskuriin tallentunutta kohtaa sovittimen jatkaessa suoran ohjelman tallennusta puskuriin.

Eteenpäin kelaaminen onnistuu tietenkin vain mikäli on ensin hypätty taaksepäin tai pysäytetty katselu ja halutaan päästä takaisin reaaliaikaan tai lähemmäs sitä.

Television katsojalukuja Suomessa mittaava Finnpanel on vuoden 2008 alusta asti huomioinut TV-mittaritutkimuksessaan myös aikasiirretyn katselun. Ohjelmien katsojalukuihin lasketaan mukaan ohjelman esityksen jälkeisen viikon aikana kertynyt aikasiirretty katselu. Katsojalukuihin lisätään vain normaalinopeudella katsottu tallenne.

Lähteet 

Televisiotekniikka
Färjestad BK

Färjestad Bollklubb (Färjestad BK, ennen Färjestads BK) on ruotsalainen  jääkiekkojoukkue. Joukkueen kotikaupunki on Karlstad. Se on yksi menestyneimmistä joukkueista ruotsalaisessa jääkiekossa. Färjestad BK on voittanut Ruotsin mestaruuden kymmenen kertaa (1981, 1986, 1988, 1997, 1998, 2002, 2006, 2009, 2011 ja 2022) ja joukkue on tuottanut monia ruotsalaisia tähtipelaajia. Vuonna 2006 seura voitti epävirallisen Pohjoismaiden mestaruuden, kun se oli Nordic Trophyn ykkönen. Vuonna 2007 se sijoittui samaisen turnauksen kolmanneksi. Färjestad BK voitti  viimeksi Ruotsin mestaruuden keväällä 2022.

Pelaajat

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja: Tomas Mitell 
 Apuvalmentaja: Pelle Prestberg 
 Apuvalmentaja: Thomas Rhodin 
 Maalivahtivalmentaja: Maciej Szwoch 
 Kehitysvalmentaja: Roger Johansson 
 Fysiikkavalmentaja: Jonas Asplund 
 Fysiikkavalmentaja: Richard Kalenius 
 Huoltopäällikkö: Joakim Andersson 
 Presidentti: Peter Jakobsson 
 Toimitusjohtaja: Rickard Wallin 

Lähde: EliteProspects

Jäädytetyt numerot 
 2 Tommy Samuelsson, 1976–1995
 5 Håkan Loob, 1979–1983, 1989–1996
 9 Thomas Rundqvist, 1981–1984, 1985–1993
 9 Ulf Sterner, 1967–1968, 1969–1973
 17 Mathias Johansson
 21 Jörgen Jönsson

Kapteenit vuodesta 1985 

 Kent-Erik Andersson 1985–1986 
 Thomas Rundqvist 1987–1993 
 Leif Carlsson 1993–1994
 Håkan Loob 1994–1996 
 Roger Johansson 1996–1997
 Clas Eriksson 1997–1998
 Jörgen Jönsson 1998–2003  
 Clas Eriksson 2003–2004 
 Jörgen Jönsson 2004–2008

 Rickard Wallin 2008–2009
 Sanny Lindström 2009–2010
 Rickard Wallin 2010–2013
 Ole-Kristian Tollefsen 2013–2015
 Magnus Nygren 2015–2017
 Alexander Johansson 2017–2018
 Mikael Wikstrand 2018–2019
 Linus Johansson 2019–

Päävalmentajat 

 Eskil Eriksson 1956–1958
 Ivar Harbom 1958–1959
 Berndt Sjökvist 1959–1961
 Stig Carlsson 1961–1964
 Roland Collander 1964–1966
 Anders "Acka" Andersson 1966–1968
 Åke Lundström 1968–1969
 Arne Strömberg 1969–1975
 Olle Öst 1975–1977
 Conny Evensson 1977–1981

 Kent Olsson 1981–1983
 Conny Evensson 1983–1987
 Per Bäckman 1987–1989
 Harald Lückner 1989–1993
 Jörgen Palm 1993
 Per Bäckman 1993–1994
 Conny Evensson 1994–1996
 Per Bäckman 1996–1997
 Bo Lennartsson 1997–1999
 Gunnar Johansson 1999–2001

 Bengt-Åke Gustafsson 2001–2005
 Leif Strömberg 2005–2006
 Per-Erik Johnsson 2006
 Roger Melin 2006–2007
 Tommy Samuelsson 2007–2011
 Niklas Czarnecki 2011–2012
 Leif Carlsson 2012–2014
 Tommy Samuelsson 2014–2016
 Leif Carlsson 2016–2017
 Johan Pennerborn 2017–

Tilastot

Joukkuekohtaiset ennätykset 
Maalit/kausi: 52 Håkan Loob (1982–1983)
Syötöt/kausi: 41 Thomas Rhodin (2006–2007)
Pisteet/kausi: 90 Håkan Loob (1982–1983)
Rangaistusminuutit/kausi: 297 Emil Kåberg (2004–2005)
Maalit: 305 Håkan Loob
Syötöt: 312 Thomas Rundqvist
Pisteet: 566 Håkan Loob
Rangaistusminuutit: 703 Peter Nordström
Rangaistuslaukaukset: 17 Daniel Henriksson
Ottelut: 748 Mathias Johansson

Tilastot päivitetty 29. maaliskuuta, 2007

Kausitaulukko

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Färjestad BK:n kotisivut 

Karlstadin kunta
SHL-joukkueet
Vuonna 1932 perustetut urheiluseurat
Richard S. Prather

Richard Scott Prather (9. syyskuuta 1921 Santa Ana, Kalifornia – 16. helmikuuta 2007 Arizona) on yhdysvaltalainen kirjailija, jonka tunnetuin hahmo on yksityisetsivä Sheldon "Shell" Scott.

Pratherin Shell Scott -romaanit olivat hyvin suosittuja ja niitä on myyty Yhdysvalloissa yli 40 miljoonaa kappaletta. Ne muistuttavat Mickey Spillanen Mike Hammer -kirjoja, mutta niissä on mukana keventävää huumoria ja itseironiaa. Prather osasi myös käyttää erikoisia kielikuvia, jotka lähes parodioivat rikoskirjallisuuden kovaksikeitetyn dekkarin konventioita.

Prather on käyttänyt kirjailijanimiä David Knight ja Douglas Ring.

Aiheesta muualla
 The Richard S. Prather / Shell Scott Website

Yhdysvaltalaiset rikoskirjailijat
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Kolera-allas

Kolera-allas () on Kauppatorin edustalla  Helsingin Eteläsatamassa sijaitseva satama-allas. Sitä käyttävät tuotteitaan myyvät kalastajat ja turisteja kuljettavat pienet saaristoristeilyalukset.

Nimen alkuperä 
Syksyllä 1893 Silakkamarkkinoille tullut nauvolainen laivuri Johannes Michelsson kuoli koleraan aluksessaan. Sittemmin selvisi, että sairastuneen ulosteet ja oksennukset oli kaadettu satama-altaaseen. Turvatoimenpiteinä silakka-alukset hinattiin pois satamasta ja rantaan määrättiin vartijat joksikin aikaa, koska pelättiin kaupunkilaisten ryhtyvän käyttämään saastunutta vettä.

Tapauksesta uutisoitiin vilkkaasti, ja altaan vedenlaadun tutkimuksia seuranneet lehdet alkoivat pian viitata satama-altaaseen pelkästään sanalla ”kolera-allas”. Esimerkiksi Suomalainen kirjoitti n. s. "kolera-altaan" veden tutkimuksista, joissa ei kommabasilleja (kolerabakteereja) löytynyt. Kolera-allas vakiintui altaan kansanomaiseksi nimeksi. Nykyään nimi Kolera-allas – Kolerabassängen esiintyy opas- ja kaavakartoissakin.

Perinteet 
Vuodesta 1995 alkaen Suomen Epätieteellinen Seura on vanhaa kansanuskomusta myötäillen heittänyt ”kylmän kiven” Kolera-altaaseen Jaakon päivänä 25. heinäkuuta.

Lähteet

Aiheesta muualla

iGS: Kolera-altaan historia

Kaartinkaupunki
Ecuadorin jalkapallomaajoukkue

Ecuadorin jalkapallomaajoukkue edustaa eteläamerikkalaista Ecuadorin valtiota kansainvälisissä miesten jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Joukkue toimii Ecuadorin jalkapalloliiton alaisuudessa.

Ecuador tunnetaan erityisesti vahvasta kotiedustaan. Se pelaa kotiottelunsa Estadio Olímpico Atahualpalla pääkaupungissa Quitossa, joka sijaitsee peräti 2 850 metrin korkeudella merenpinnasta. Kaupungin korkea ilmanala aiheuttaakin usein hankaluuksia siihen tottumattomille vierasjoukkueille.

Historiaa 
Ecuador oli pitkän aikaa Etelä-Amerikan maanosaliiton Conmebolin heikoimpia maita, mutta viime aikoina se on kohentanut esityksiään huomattavasti.

Ensimmäisen kerran Ecuador osallistui MM-kisojen karsintoihin vuonna 1962, mutta huonolla menestyksellä. Vuonna 1966 joukkue oli lähellä järjestää yllätyksen. Joukkueessa pelasi lukuisia aikansa tähtipelaajia kuten Washington Muñoz, Alberto Spencer, Carlos Raffo, Enrique Raymondi ja Jorge Bolaños. Joukkue kuitenkin hävisi ratkaisevassa ottelussa Chilelle, eikä päässyt lopputurnaukseen.

Ensimmäisen kerran joukkue pääsi MM-lopputurnaukseen vuoden 2002 MM-kisoihin, jotka pelattiin Japanissa ja Etelä-Koreassa. Kisoissa se saavutti voiton Kroatiasta, mikä ei kuitenkaan riittänyt jatkopaikkaan alkulohkosta. Toistamiseen Ecuador selviytyi MM-karsinnoista neljä vuotta myöhemmin Saksan kisoihin, joissa se putosi neljännesvälierissä Englantille. Kolmannen kerran Ecuador pelasi MM-lopputurnauksessa vuonna 2014, jolloin se hävittyään Sveitsille, voitettuaan Hondurasin ja pelattuaan maalittoman tasapelin Ranskan kanssa putosi alkulohkon jälkeen jatkosta.

Arvokisat

MM-kisat 
1930–1938 - Ei osallistunut
1950 - Jäi pois
1954 - Ei osallistunut
1958 - Ei osallistunut
1962–1998 - Ei selviytynyt karsinnoista
2002 - 1. kierroksella
2006 - 2. kierroksella
2010 - Ei selviytynyt karsinnoista
2014 - 1. kierroksella
2018 - Ei selviytynyt karsinnoista

Copa América

Pelaajat MM-turnauksessa 2014

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ecuadorin jalkapalloliitto

Jalkapallomaajoukkueet
Maajoukkue
Lööppi

Lööppi on kansankielinen nimitys julisteelle, jolla mainostetaan sanoma- tai aikakauslehden, tavallisimmin keltaisen lehdistön julkaiseman iltapäivälehden tuoreinta numeroa. Sana lööppi on peräisin samanmerkityksisestä ruotsin kielen sanasta löpsedel. Lööppi sisältää mainostettavan lehden sisältöön viittaavia otsikoita, jotka kertovat usein julkisuuden henkilöistä tai muusta sellaisesta, minkä oletetaan kiinnostavan ihmisiä. Huomiota kiinnittävien sitaattien ja kärjistysten on tarkoitus herättää lukijan mielenkiinto paljastamatta kuitenkaan liikaa uutisen sisällöstä ja saada siten hänet ostamaan kyseinen lehti.

Vaikka lööppien otsikot ovat usein kärjistettyjä ja monimerkityksisiä, niiden tekijät korostavat, että jokaisen otsikon on oltava totta sekä noudatettava lakia ja journalistin eettisiä ohjeita. Suomessa Julkisen sanan neuvosto (JSN) valvoo lehtien sisällön ohella myös lööppejä.

Yleensä kaupoissa ja kioskeissa on varattu tiloista tai näyteikkunasta jokin määräala tuoreiden lööppien esittelyyn. Puhekielessä lööpillä tarkoitetaan usein myös lehden etusivua tai raflaavia otsikoita ylipäätään.

Ruotsissa lööppejä alettiin käyttää jo 1800-luvun lopulla. Ruotsalaiset ja suomalaisetkin iltapäivälehdet tekevät erityisiä paikallisia lööppejä, jotka kohdennetaan tietylle alueelle. Suomessa ensimmäiset Ilta-Sanomien lööpit julkaistiin 1950-luvulla valkopohjaisina. Keltainen lööppipohja otettiin Suomessa käyttöön 1970-luvulla. Iltalehti aloitti lööppien käytön 1980-luvulla. Muita nykyään Suomessa tunnettuja lööpeillä mainostettavia lehtiä ovat ainakin Helsingin Sanomat, Aamulehti, Seiska ja eräät ilmaiseksi jaettavat kaupunkilehdet. Iltapäivälehtien lööpit ilmestyvät Suomessa kuutena päivänä viikossa kuten itse lehdetkin.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 

Lehdistö
Imploosio

Imploosio (engl. implosion) on romahdus eli kappaleen äkillinen sisäänpäin luhistuminen, joka on räjähdyksen (engl. explosion) vastakohta. Imploosio tapahtuu esimerkiksi ydinaseissa, joissa vaikkapa uraanin tiheyttä nostetaan vähentämällä sen tilavuutta ulkoisen räjähdyksen avulla niin paljon, että kriittinen massa ylittyy, mikä synnyttää ydinräjähdyksen.

Myös sukellusveneen äkillinen kasaan rutistuminen ympäröivän veden paineesta johtuen on esimerkki imploosiosta.

Katso myös
Ydinase
Räjähdys
Räjähdelinssi
Musta aukko

Klassinen mekaniikka
Tampereen Peli-Pojat-70

Tampereen Peli-Pojat-70 (PP-70) on vuonna 1970 perustettu tamperelainen jalkapallo- ja futsalseura, jonka edustusjoukkueet pelaavat jalkapallossa Kolmosessa ja futsalissa Ykkösdivisioonassa.

Historia
PP-70 perustettiin vuonna 1970, kun Lielahden Kipinän, Pispalan Tarmon ja Lamminpään Korven jalkapallojaostot yhdistettiin uudeksi jalkapallon erikoisseuraksi.

Seuran edustusjoukkue on pelannut Ykkösessä kausina 1995 ja 2002–2007 sekä Kakkosessa (tai vast.) kausina 1986–1988, 1993–1994, 1996–2001 ja 2008–2009. Kaudella 2008 joukkue sijoittui vielä Kakkosen B-lohkon neljänneksi, mutta kauden 2009 päätteeksi PP-70 putosi Kolmoseen. Putoamisen jälkeen joukkueen runko hajosi mm. Jussi Kotilahden palatessa Tampereen Ilvekseen ja Obi Metzgerin siirryttyä Viikinkeihin. Kauden 2010 jälkeen joukkue putosi Neloseen.

Lähteet 
Ilveksen Juha Ojanperä lainalle PP-70: n maalille

Viitteet

Aiheesta muualla 
Seuran sivusto

PP-70
Tamperelaiset urheiluseurat
Vuonna 1970 perustetut urheiluseurat
Suomalaiset futsalseurat
Presidents’ Trophy

Presidents’ Trophy on jääkiekkoliiga NHL:n runkosarjassa eniten pisteitä saavuttaneelle joukkueelle annettava palkinto. Mikäli kahdella tai useammalla joukkueella on kauden päätyttyä yhtä paljon pisteitä, palkinto annetaan sille jolla on enemmän voittoja. Palkintoa jaettiin ensimmäisen kerran kaudella 1985–1986. Presidents’ Trophyn voittaja saa palkinnon lisäksi myös 350 000 dollarin suuruisen rahapalkinnon, joka jaetaan joukkueen ja sen pelaajien kesken. Vuosina 1937–1985 jaettiin samoilla kriteereillä Prince of Wales Trophy -nimistä palkintoa, jonka saa nykyisin itäisen konferenssin voittaja.

NHL:ssä voitosta on aina saanut kaksi pistettä sekä kaudesta 1999–2000 lähtien jatkoaikatappioista yhden pisteen.

Useimmin Presidents’ Trophyn ovat voittaneet Detroit Red Wings (6) sekä New York Rangers (3). Presidents’ Trophyn voittajista kuitenkin vain kahdeksan on voittanut samalla kaudella Stanley Cupin.

Presidents’ Trophy -voittajat 

 1986 –  Edmonton Oilers (119 pistettä)
 1987 –  Edmonton Oilers (106 pistettä)1
 1988 –  Calgary Flames (105 pistettä)
 1989 –  Calgary Flames (117 pistettä)1
 1990 –  Boston Bruins (101 pistettä)2
 1991 –  Chicago Blackhawks (106 pistettä)3
 1992 –  New York Rangers (105 pistettä)
 1993 –  Pittsburgh Penguins (119 pistettä)
 1994 –  New York Rangers (112 pistettä)1
 1995 –  Detroit Red Wings (70 pistettä)2
 1996 –  Detroit Red Wings (131 pistettä)
 1997 –  Colorado Avalanche (107 pistettä)
 1998 –  Dallas Stars (109 pistettä)
 1999 –  Dallas Stars (114 pistettä)1
 2000 –  St. Louis Blues (114 pistettä)3
 2001 –  Colorado Avalanche (118 pistettä)1
 2002 –  Detroit Red Wings (116 pistettä)1
 2003 –  Ottawa Senators (113 pistettä)
 2004 –  Detroit Red Wings (109 pistettä)
 2005 – ei voittajaa työsulun vuoksi
 2006 –  Detroit Red Wings (124 pistettä)3
 2007 –  Buffalo Sabres (113 pistettä)
 2008 –  Detroit Red Wings (115 pistettä)1
 2009 –  San Jose Sharks (117 pistettä)3
 2010 –  Washington Capitals (121 pistettä)3
 2011 –  Vancouver Canucks (117 pistettä)2
 2012 –  Vancouver Canucks (111 pistettä)3
 2013 –  Chicago Blackhawks (77 pistettä)1
 2014 –  Boston Bruins (117 pistettä)
 2015 –  New York Rangers (113 pistettä)
 2016 –  Washington Capitals (120 pistettä)
 2017 –  Washington Capitals (118 pistettä)
 2018 –  Nashville Predators (117 pistettä)
 2019 –  Tampa Bay Lightning (128 pistettä)3
 2020 –  Boston Bruins (100 pistettä)
 2021 –  Colorado Avalanche (82 pistettä)
 2022 –  Florida Panthers (122 pistettä)

1 Voitti Stanley Cupin
2 Hävisi Stanley Cupin finaalissa
3 Hävisi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella

Lähteet

Aiheesta muualla 
 NHL.com

79.32 Jääkiekko
NHL:n palkinnot
Yurok

Yurok on algilaiseen kielikuntaan kuuluva kieli, jota yurokit puhuivat Luoteis-Kaliforniassa. Kieli on lähes kuollut, sitä puhuu vain kourallinen vanhuksia (12, Ives Goddard 2002).

Yurokin ja wiyotin kielten on joskus katsottu muodostavan yhdessä 'Ritwaniksi kutsutun kieliryhmän, nykyisin useimmat kielitieteilijät eivät kuitenkaan pidä näitä kahta sen läheisempänä sukulaisena toisiinsa kuin algonkin-kielten ryhmään (Campbell 1997:152).

Algilaiset kielet
Multimediaviesti

Multimedia Messaging Service (MMS) on mobiiliviestinnän palvelumuoto, jossa viesteihin voidaan liittää multimediaobjekteja kuten kuvia, ääntä, videota ja muotoiltua tekstiä.

MMS on seuraavan sukupolven versio vain tekstiä sisältävästä Short Message Service (SMS) -viestijärjestelmästä ja se on suunniteltu toimimaan pakettikytkentäisten verkkopalveluiden (GPRS) yhteydessä. MMS:n standardisoinnista ovat huolehtineet 3GPP, 3GPP2 ja Open Mobile Alliance (OMA).

Nykyään lähes kaikki markkinoilla olevat värinäytölliset puhelimet tukevat MMS:ää, kuten kaikki matkapuhelinliittymien tarjoajatkin. Palveluntarjoajista riippuen MMS-palvelun markkinointinimet tosin vaihtelevat MMS-palvelusta multimediapalveluun tai multimediasanomapalvelusta multimediaviestinvälityspalveluun.

Matkapuhelimet
Pornolehti

Pornolehti on lähinnä seksuaaliseen kiihottumiseen tarkoitettu, kuvia ja tarinoita sisältävä aikakauslehti. Vanhahtava, joskin hieman harhaanjohtava nimitys on miestenlehti. Pornolehtien suosio oli Suomessa korkeimmillaan 1970-luvulla, jolloin lehtien levikit saattoivat olla kymmenkertaisia nykypäivään verrattuna. Tuolloin pornon saatavuus oli vähäistä ja sensuuri lehdissä huipussaan. Timo Korpin teoksessa Lihaa säästämättä (Johnny Kniga, 2002) todetaan, että Kallen, Jallun ja Raton kuukausittainen levikki oli parhaimmillaan yli 200 000 kappaletta. Pornolehtien suosio kuitenkin lähti selvään laskuun 1980-luvulla VHS-pornovideoiden maahantulon ja ”kovan pornon” helpomman saatavuuden myötä, ja lehtien levikki on laskenut entisestään Internet-pornon myötä. Lehtien ostoikäraja Suomessa on 15 vuotta.

Historiallisesti pornolehdissä on esillä pääasiassa alastomista ihmisistä valokuvia (tai joskus piirrettyjä kuvia) ja kuvauksia, joskus tarinallisiakin seksuaalisista akteista, kuten suuseksistä, yhdynnästä, anaaliseksistä ja muista seksuaalisuuden harjoittamisen muodoista. Usein materiaalin on tarkoitus olla seksualisesti kiihottavaa. Jotkut lehdet ovat hyvin yleistasolla olevia sisältönsä puolesta, toiset taas keskittyvät tiettyihin kohderyhmiin, tiettyihin seksualisuuden harjoittamisen muotoihin, fetisismeihin tai jopa tiettyihin ruumiinosiin. Yleensä pornolehdet on suunnattu nimenomaan miehille, koska he ovat lehtien pääasiallinen ostajakunta.

Tunnetuimpia suomalaisia pornolehtien kustantajia on Timo Korppi, joka on ollut yli 35 vuotta alalla, 1970-luvun alusta asti. Korppi kirjoitti kokemuksistaan omaelämäkerrallisen historiikin Lihaa säästämättä (Johnny Kniga 2002), jossa Korppi käy lävitse sekä suomalaisen pornokulttuurin historiaa ja kohokohtia että omaa taivaltaan niin Hustlerin kuin Erotiikan maailmankin päätoimittajana.

Suomalaisia pornolehtiä

Erotiikan maailma
Jallu
Kalle
Lollo
Nyrkkiposti
Ratto

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Teemu Kahila: Netin aikuisviihde vienyt asiakkaat perinteisiltä miestenlehdiltä Yle Satakunta. 9.7.2009.
 Janne Metso: Tarinat pelastivat pornolehdet Metro. 25.11.2010.
 Mari Siltanen: Silikoni ei enää sytytä miestenlehdessä Yle Tampere 29.7.2011.
Lypsykarja

Lypsykarja on nautakarjaa, jota käytetään ja jalostetaan maidontuotantoon. 

Nykyaikainen lypsyrodun lehmä tuottaa maitoa suurimman osan aikuiselämästään. Maidontuotanto alkaa lehmän ensimmäisestä vasikoinnista noin kahden vuoden iässä ja jatkuu jaksoittain sen elämän loppuun, yleensä siis lopettamiseen  tai teurastamiseen saakka. Lehmän maidontuotanto heikkenee lypsykauden jatkuessa ja palautuu huippuunsa uuden poikimisen myötä. Tiineysajan loppupuolella lehmän maidontuotannon annetaan katketa joksikin aikaa, lehmä "pannaan umpeen" tai sen annetaan "mennä umpeen". Tyypillinen lehmä poikii noin kerran vuodessa. Syntyvistä lehmäpuolisista vasikoista osa jätetään tilalle tai myydään kasvamaan hiehoiksi, sonnivasikoista vain harva päätyy siitokseen. Loput vasikat kasvatetaan teuraaksi.

Kun lehmän maidontuotanto vanhuuden takia vähenee tai sillä ilmenee terveys- tai muita ongelmia, lehmästä luovutaan ja se lopetetaan tai teurastetaan. Lehmä voi lypsää kohtalaisia määriä jopa seitsemäntoista vuotta, mutta käyttöikää lyhentävät esimerkiksi utaretulehdukset, tiinehtyvyysongelmat, tapaturmat ja huono rakenne. Keskivertolypsylehmä poistetaan karjasta yleensä noin viisivuotiaana.

Jalostus 
Lypsykarjan jalostus pyrkii mahdollisimman tehokkaaseen maidontuotantoon. Jalostuksen ensisijainen tavoite on korkeatuottoinen ja runsaan maidontuotannon rasitusta mahdollisimman pitkään kestävä lehmä, jonka maidon rasva- ja valkuaispitoisuudet ovat halutunlaisia. Voin ollessa arvokas vientituote korkea rasvapitoisuus oli arvokas seikka, nykyisin toivotaan muun muassa juuston valmistusta tukevaa korkeampaa valkuaispitoisuutta. Lypsymäärien lisäksi tärkeitä jalostustavoitteita ovat lehmän käyttöarvolle tärkeät ominaisuudet kuten terveyttä ja pitkää käyttöikää edistävät hyvät jalka- ja utarerakenteet, hyvä hedelmällisyys, poikimis- ja lypsyominaisuudet, koko sekä luonne.
Emäjoki

Emäjoki on Oulujoen vesistön Hyrynsalmen reitin pääjoki Kainuussa. Se alkaa Suomussalmen Kiantajärvestä ja virtaa Hyrynsalmen Hyrynjärven kautta  Iijärveen Ristijärvellä. Sieltä joki jatkuu Kiehimänjokena Paltamoon saakka, jossa se laskee Oulujärveen. Jokireitin kokonaispituus on 105 kilometriä, josta varsinaisen Emäjoen osuus on 65 kilometriä. 

Emäjoen koskireitti sisälsi ennen joen valjastamista kymmenen koskea, 14 kilometrin matkalla joessa oli pudotusta 40 metriä. Joki oli aiemmin tärkeä uittoväylä. Voimalaitoskäyttöön sen valjasti Oulujoki Osakeyhtiö 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa. Jokeen rakennettiin kolme vesivoimalaa, Kiantajärvestä alkaen Ämmän, Aittokosken ja  Seitenoikean voimalaitokset. Kiehimänjoessa reitin alavirralla on lisäksi Leppikosken voimalaitos.

Lähteet
 Kainuun koskireitti - Ylen elävä arkisto (Viitattu 11.7.2015)

Suomen joet
Hyrynsalmen reitin alaosan alue
 Suomussalmi
 Hyrynsalmi
 Ristijärvi
Urho Kekkosen muistomerkki (Helsinki)

Urho Kekkosen muistomerkki eli Lähde on Helsingin Hakasalmen puistossa, Finlandia-talon vieressä sijaitseva muistomerkki, joka on omistettu presidentti Urho Kekkoselle (1900–1986). Muistomerkistä järjestettiin vuonna 1997 suunnittelukilpailu, jonka voitti kuvanveistäjä Pekka Jylhä ehdotuksellaan Lähde. Teos paljastettiin Kekkosen syntymän satavuotispäivänä 3. syyskuuta 2000.

Tietoja 
Muistomerkki koostuu pisaran muotoisesta vesialtaasta sekä neljästä pronssisesta kädestä, jotka ovat kahdeksan metriä korkeiden pylväiden päissä. Kuvanveistäjä Jylhän mukaan "teos syntyi luontokokemuksesta; tunteesta, jonka kokee, kun on vaaran laella, meren äärellä tai lähteen reunalla. Korkeamman läsnäolosta, jostakin suuremmasta, jossa voi eheytyä ja jossa on hyvä olla”. Kädet kuvastavat Jylhän mukaan sitä, että Kekkonen kirjoitti kaiken käsin ja siten ilmaisi itseään käsiensä kautta. Läheiseen kallioon on hakattu teksti URHO KEKKONEN 1900–1986, ja tekstin vieressä kasvaa ruusupensas, joka on peräisin presidentin syntymäkodin Lepikon torpan pihalta.

Kritiikki 
Muistomerkki aiheutti pian paljastamisensa jälkeen vilkasta julkista keskustelua, ei kuitenkaan taiteellisten ansioidensa vaan turvallisuutensa tähden. Julkisuudessa esitettiin, että jos teräksiseen ja pyöreäpohjaiseen vesialtaaseen putoaisi ihmisiä, sieltä olisi erittäin vaikeaa kiivetä ylös. Tämän vuoksi altaaseen asennettiin vedenalaiset tikkaat.


Katso myös 
 Urho Kekkosen patsaat ja muistomerkit

Lähteet 
 Lähde/UKK-muistomerkki Helsingin kaupungin taidemuseon veistostietokanta. Viitattu 27.6.2011.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Lähde/UKK-monumentti Helsingin kaupungin taidemuseon sivulla
Helsingin patsaat ja veistokset
Muistomerkki
Etu-Töölö
Guillermo Ochoa

Francisco Guillermo "Memo" Ochoa Magaña (s. 13. heinäkuuta 1985 Guadalajara, Jalisco) on meksikolainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa belgialaista Standard Liègea, ja Meksikon maajoukkuetta.

Ura

Seurajoukkueet 
Ochoa debytoi Meksikon pääsarjassa, Club Américan paidassa 18-vuotiaana CF Monterreytä vastaan. Vuonna 2004 valmentajaksi tuli Oscar Ruggeri, joka toi joukkueeseen kaksi uutta maalivahtia, ja määräsi Ochoan vaihtopenkille. Ruggeri sai kuitenkin potkut jo kuuden ottelun jälkeen, minkä jälkeen valmentajaksi tullut Mario Carrillo peluutti Ochoaa ykkösmaalivahtina. Club América voitti Meksikon mestaruuden vuonna 2005. Heinäkuussa 2011 hän teki kolmen vuoden sopimuksen Ranskan pääsarjan AC Ajaccion kanssa. Seura putosi kauden 2013–2014 päätteeksi pääsarjasta, eikä Ochoa täten jatkanut uraansa seurassa.

Maajoukkue 
Ochoa osallistui vuoden 2004 Ateenan olympialaisiin Meksikon alle 23-vuotiaiden maajoukkueessa. Hänet valittiin Meksikon jalkapallomaajoukkueeseen vuoden 2005 CONCACAF Gold Cupiin, mutta ei pelannut turnauksessa. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi 14. joulukuuta 2005 Unkaria vastaan. Hän oli mukana vuoden 2006 Saksan MM-kisoihin ja vuoden 2010 Etelä-Afrikan MM-kisoihin osallistuneessa joukkueessa. Hän pelasi myös Brasilian MM-kisoissa 2014.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Meksikolaiset jalkapallomaalivahdit
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Munkkivuoren ostoskeskus

Munkkivuoren ostoskeskus on Helsingin Munkkivuoressa sijaitseva ostoskeskus. Se avattiin 3. joulukuuta 1959.

Vuonna 1959 valmistuneen ostoskeskuksen rakennutti Otto Wuorio Oy ja sen suunnittelivat arkkitehdit Olavi Terho, Antti Pernaja, Juhani Kivikoski ja Nils Sandell. Ostoskeskusta on laajennettu sekä korjattu vuonna 1964 ja 1994, jolloin alataso otettiin käyttöön pysäköintihallia varten. Tällöin ostoskeskukseen muutti myös S-market. Muita ostoskeskuksessa toimivia liikkeitä ovat muun muassa K-Supermarket, Alko ja Fazer.

Ostoskeskusta hoitaa Munkin yrittäjäyhdistys ry. Museoviraston luokitus Munkkivuoren ostoskeskukselle on vuodesta 2002 ollut A1 niin kulttuuriselta kuin toiminnalliselta arvoltaan.

Ostoskeskuksen nimi
Ostoskeskuksen nimiehdotuksista käytiin alussa melkoista kiistaa, sillä Suomessa ei ennen ollut ostoskeskuksia, eikä sellaiselle ollut keksitty vielä nimeä. Samoihin aikoihin ryhdyttiin rakentamaan Ostoskeskus Puotinharjun Puhosta, joten Uusi Suomi -lehti järjesti nimestä kilpailun. Kilpailun voitti sana ostokeskus 500 äänellä.

Yhtenä ehdotuksena tuli myös puhos. Sanan oli keksinyt kielitieteilijä, professori Kustaa Vilkuna, joka toivoi, että kaikkia kauppiasyhteisöjä ryhdyttäisiin kutsumaan tällä nimityksellä. Ehdotus ei kuitenkaan mennyt läpi, joten nimenä päätettiin alussa käyttää "Munkkivaaran ostokeskusta", joka toimi tuolloin vähän aikaa myös ostoskeskuksen apteekin nimenä. Nimi vakiintui kuitenkin myöhemmin Munkkivuoren ostoskeskukseksi, kaupunginosan nimen mukaan. Vielä pitkään oli käytössä vihreitä roska-astioita, joiden kyljessä luki "Pidä Puhos puhtaana".

Alkuperäiset yritykset
Ostoskeskuksen alkuperäisiä yrityksiä olivat Fazer, Varuboden, HOK:n Baari, kemikalio Clou ja Disa. Lisäksi oli pankkeja, kuten HOP, SYP, Torkkelin Säästöpankki sekä Kansallis-Osake-Pankin konttori. Päivittäistavarakauppiaana toimi K-kauppa PIVO, joka myös keksi ensimmäisenä Suomessa einesruoan. Yksi pitkäaikaisimmista ostarilla toimivista yrityksistä on Tukkatalo, joka on ollut siellä 50 vuotta. Ostoskeskuksessa oli myös Helsingin Sanomien tilaus- ja ilmoituskonttori, Neovius-lankakauppa ja Munkkiniemen kirjakauppa. Huopalahdentien päädyssä olevissa pienissä rakennuksissa oli kukkakauppa, kioski ja suutari. Kemikalioliikkeet toimittivat nailonsukkia silmikoitavaksi.

Metrosuunnitelmat
Suunniteltaessa metroa Helsinkiin oli Reino Castrénin metrosuunnitelmissa myös linja, joka olisi tullut Munkkivuoreen. Kyseessä olisi ollut aivan maan pinnan alla kulkenut kevytmetro, joka olisi ollut hyvin samankaltainen kuin ovat Helsingin raitiotiet. Munkkivuoren ostoskeskusta laajennettaessa vuonna 1964 varattiin tilat myös mahdolliselle metroasemalle. Ostoskeskuksen Alko sijaitsee nykyään tilassa, jota kaavailtiin metroaseman lippuhalliksi. Sen alla on keskeneräinen, louheen täyttämä halli, johon ei koskaan rakennettu varsinaista metroasemaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Munkkivuoren ostoskeskuksen omat sivut
 Helsingin ostoskeskukset. Karitta Laitinen, Aalto-yliopisto 2012. PDF.

Helsingin kauppa- ja ostoskeskukset
Munkkiniemi
Helsingin toteutumattomat metroasemat
Harald Jäniksenkäpälä

Harald I Jäniksenkäpälä (, s. 1010-luku – k. 17. maaliskuuta 1040) oli Englannin kuningas vuosina 1035–1040 (kruunattiin vuonna 1037). Hän oli Tanskan kuninkaan Knuut II Suuren ja tämän jalkavaimon Aelgifun poika. Liikanimi "jäniksenkäpälä" tuli siitä, että häntä pidettiin nopeana jaloistaan ja hyvänä metsästäjänä. Ensimmäinen tunnettu kirjallinen maininta liikanimestä tosin on tehty sata vuotta hänen hallituskautensa jälkeen ja saattaa perustua sekaannukseen.

Laillisempi perijä sekä Tanskan että Englannin kruunuille oli Haraldin velipuoli Hardeknut. Koska Tanskaa uhkasi ruotsalaisten sekä Maunu Hyvän johtamien norjalaisten hyökkäys, Hardeknut suostui kuitenkin väliaikaisesti jättämään Englannin äitinsä Emma Normandialaisen sekä velipuolensa Haraldin hallintaan. Emma ja Harald kiistelivät vallasta, mutta Wessexin voimakkaan jaarli Godwinin asetuttua Haraldin puolelle, Harald otti haltuunsa valtion kassan Winchesterissä ja hänet kruunattiin vuonna 1037 Oxfordissa Englannin kuninkaaksi. 

Edellisenä vuonna 1036 myös Emman pojat aiemmasta liitosta Ethelred Neuvottoman kanssa, Alfred Aetheling ja Edvard Tunnustaja olivat palanneet maanpaosta Normandiasta. Alfred oli menossa tapaamaan äitiään Winchesteriin mutta kuoli Godwinin miesten hyökättyä hänen kimppuunsa. 

Hardeknut oli juuri aloittamassa hyökkäystä Englantiin ottaakseen kruunun, kun Harald kuoli Oxfordissa maaliskuussa 1040.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Harald Britannian hallitsijahuoneen virallisilla sivuilla
 Harald Channel 4:n sivuilla

Englannin tanskalaiskuninkaat
Siemenjohdin

Siemenjohtimet () ovat siittiöitä lisäkiveksistä 
virtsaputkeen kuljettavia johtimia, joissa siittiöitä myös varastoituu.

Anatomiaa 
Siemenjohtimia on kaksi ja ne kulkevat molemmilla puolilla nivuskanavassa ja ovat noin puoli metriä pitkät ja ohuet. Ne lähtevät kummastakin lisäkiveksestä kulkien kivespussin kautta, kiertäen virtsarakon etupuolelta yläkautta ja päättyen virtsaputkeen virtsarakon takapuolella siemenheittotiehyenä. Siemenjohtimien loppuosan ympärillä sijaitsee rakkularauhanen ja eturauhanen, jotka erittävät nestettä siittiöiden sekaan, jolloin muodostuu siemennestettä.

Siemenjohtimien toiminta 
Siittiöt valmistuvat sukukypsän miehen kiveksissä ja varastoituvat niiden pinnalla sijaitseviin lisäkiveksiin. Siittiöt varastoituvat ja kypsyvät lisäkivesten lisäksi myös siemenjohtimissa. Siemenjohtimet kuljettavat siittiöt lisäkiveksistä virtsaputkeen, jonne ne ejakulaation yhteydessä purkautuvat. Ejakulaatiossa siittiöiden lisäksi virtsaputkeen purkautuu rakkularauhasen ja eturauhasen eritteitä (jonkin verran myös eturauhasen alla sijaitsevista bulbouretraalirauhasista eli Cowperin rauhasista), jolloin muodostuu siemennestettä. Siemenneste poistuu virtsaputkea pitkin rytmisten supistusten saattelemana orgasmissa tai yöllisenä siemensyöksynä.

Siemenjohtimien sairaudet 
Siemenjohtimissa voi esiintyä tulehdusta tai ne voivat tukkeutua. Lisäkivestiehyen tai siemenjohtimen tukkeutumisen vuoksi voi kivespussiin muodostua siittiöitä sisältävä rakkula eli "spermatoseele" tai "siemenkohju".

Vasektomia eli siemenjohtimien katkaisu 
Vasektomia on eräs sterilointimenetelmä miehille, joka on pysyvä ehkäisymenetelmä. Vasektomiassa siemenjohtimista leikataan pala pois ja päät tukitaan paikallispuudutuksessa kivespussiin tehdyn pienen viillon tai viiltojen kautta. Operaatio on helpompi kuin naisen sterilointi. Kivesten toiminta sekä erektiokyky ja siemennesteen tuotanto jatkuvat normaalisti, siemennesteestä puuttuvat vain siittiöt. Siemenjohtimien uudelleen yhdistäminen on mahdollista, mutta vaikeaa ja lopputulos on usein huono.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Solunetti – Siemenjohtimet
 Terveyskirjasto – Siemenjohdin
 Terve.fi – Miehen sterilisaatio

Uroksen sukupuolielimistö
Sulevi Manner

Sulevi Manner on kirjailijanimi, jonka taakse kätkeytyvät Juha Numminen ja Eero J. Tikka. He kirjoittivat Sulevi Mannerin nimellä neljä dekkaria 1980-luvulla. Kirjoista ensimmäinen ilmestyi vuonna 1983 ja viimeinen vuonna 1986. Numminen on kirjoittanut myös omalla nimellään useita rikosromaaneja, joista ensimmäinen Viimeiseen pisaraan ilmestyi 1987. Suomen dekkariseura myönsi Vuoden johtolanka -palkinnon Sulevi Mannerille 1986 teoksesta Susi.

Sulevi Mannerin dekkarit 

 Isä, mitä tapahtui? (WSOY, 1983) 
 Ristilukki (WSOY, 1984) 
 Susi (WSOY, 1985) 
 Tervetuloa tuomiolle (WSOY, 1986)

Suomalaiset rikoskirjailijat
Salanimet
Kenneth Lay

Kenneth Lee Lay (paremmin tunnettu nimellä Ken Lay, 15. huhtikuuta 1942 Tyrone, Missouri, Yhdysvallat – 5. heinäkuuta 2006 Aspen, Colorado, Yhdysvallat) oli entinen yhdysvaltalainen liikemies, Enronin entinen toimitusjohtaja ja syylliseksi todistettu talousrikollinen. Layn toinen puoliso oli hänen entinen sihteerinsä Linda.

Lay ja Enron muuttuivat synonyymeiksi yritysvilpille ja kirjanpitorikokselle Enronin konkurssin jälkeen vuonna 2001. Lay oli yhtiön pää- ja toimitusjohtaja vuodesta 1986 eroamiseensa saakka 23. tammikuuta 2002, lukuun ottamatta muutamaa kuukautta vuonna 2001, jolloin hän oli puheenjohtaja ja Jeffrey Skilling oli pääjohtaja. 

Suuri valamiehistö pani Layn syytteeseen 7. heinäkuuta 2004 yhdestätoista arvopaperirikoksesta ja niihin liittyvistä syytteistä. Layn vaimo Linda myi 500 000 Enronin osaketta vain joitakin minuutteja ennen Enronin konkurssitiedon julkistamista. Rouva Layta ei syytetty näistä kaupoista. Ken Lay kuoli 5. heinäkuuta 2006 sepelvaltimotukokseen Aspenissa,Coloradossa. Ystäväpiirissä Lay tunnettiin rauhallisena ja ystävällisenä humanistina.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
Ken Layn virallinen kotisivu  
US v. Skilling and Lay, indictment document (2.3MB PDF).
Dokumenttifilmi: The Smartest Guys in the Room 
Calling Inquiries a Distraction, Enron Chief Quits Under Pressure, The New York Times, January 24, 2002
Is Ken Lay a Criminal?
Ken Lay's political donations 
Alternative History: Treasury Secretary Ken Lay
Jury selected in Lay's trial
Ken Lay's Political Campaign Contributions

Talousrikolliset
Yhdysvaltalaiset liikemiehet
Vuonna 1942 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Stay Hungry

Stay Hungry (1984) on hard rock -yhtye Twisted Sisterin menestyksekkäin albumi. Se sisältää muun muassa yhtyeen suurimmat hitit "We're Not Gonna Take It" ja "I Wanna Rock". Musiikillisesti albumi on perinteistä heavy metal -musiikkia.

Vuonna 2004 julkaistiin albumi Still Hungry, joka sisältää kaikki Stay Hungry -levyn kappaleet uudelleensoitettuina.

Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Dee Snider. Kaikki kappaleet sovittanut Twisted Sister ja Tom Werman.

Kokoonpano
 Dee Snider – laulu
 Jay Jay French – kitarat ja taustalaulu
 Eddie Ojeda – kitarat ja taustalaulu
 Mark Mendoza – bassokitara ja taustalaulu
 A. J. Pero – rummut ja taustalaulu

Vuoden 1984 albumit
Twisted Sisterin albumit