joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
No Rest for the Wicked

No Rest For The Wicked on Ozzy Osbournen viides sooloalbumi ja se julkaistiin syksyllä 1988. Albumi oli Ozzyn ensimmäinen kitaristi Zakk Wylden kanssa. Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat "Miracle Man", "Crazy Babies" sekä '"Bloodbath in Paradise", johon Ozzy äänitti "Suicide Solution" -piiloviestiväitteisiin tympääntyneenä piiloviestin väärin päin. "Bloodbath in Paradise" kertoo joukkomurhaaja Charles Mansonista. Albumin kiertueella Geezer Butler soitti bassoa.

Kappaleet 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
Vuoden 2002 painoksen bonuskappaleet:

Kokoonpano 
Ozzy Osbourne – laulu
Zakk Wylde – kitarat
Randy Castillo – rummut
Bob Daisley – basso
John Sinclair – kosketinsoittimet

Arvostelut
Allmusic () linkki
Rolling Stone ()linkki

Lähteet

Ozzy Osbournen albumit
Vuoden 1988 albumit
Roy Thomas Bakerin tuottamat albumit
Tribute (Ozzy Osbourne)

Tribute on Ozzy Osbournen vuonna 1987 julkaisema livealbumi, jonka hän julkaisi 1982 kuolleen kitaristinsa ja ystävänsä Randy Rhoadsin muistoksi. Albumi nousi top-10:neen Yhdysvalloissa ja on myynyt tuplaplatinaa. Albumista on julkaistu remasteroidut cd-painokset vuosina 1995 ja 2002. Kappale "Crazy Train" julkaistiin singlenä ja siitä tehtiin myös promovideo. Alkuperäisen vinyyli-julkaisun levypusseissa on paljon kuvia Rhoadsista ja yhtyeestä sekä myös kuvia Rhoadsin kitaroista ja nuottivihkoista. Kannesta löytyy myös Osbournen ja Rhoadsin äidin Delores Rhoadsin muistokirjoitukset.  

Albumilla Rhoadsin kitaratyöskentely on hyvin esillä mm. "Suicide Solution"-kappaleella olevassa kitarasoolossa sekä klassis-vaikutteisessa akustisessa "Dee"-kappaleessa (studio-otto vuodelta 1980). Materiaalin julkaisua suunniteltiin jo vuonna 1982, mutta Rhoadsin kuoleman johdosta julkaisu hyllytettiin ja Osbourne julkaisi Speak Of The Devil -albumin, jolla hän versioi ex-yhtyeensä Black Sabbathin kappaleita.

Nauhoitus

Kaikki albumin kappaleet on otettu Clevelandin radiota varten nauhoitetulta esiintymiseltä 11. toukokuuta, 1981, mutta Rhoadsin kitarasoolo kappaleessa "Suicide Solution" on nauhoitettu Kanadan Montrealissa 28. heinäkuuta 1981 ja kappaleet "Goodbye To Romance" ja "No Bone Movies" Ison-Britannian Southamptonissa 2. lokakuuta 1980. Kappale "Dee" on varhainen 1980 keväällä nauhoitettu studioversio Osbournen debyyttialbumin Blizzard Of Ozzin samannimisestä kappaleesta.

Kappaleet 
 Kaikki kappaleet kirjoittaneet Osbourne/Daisley/Rhoads, paitsi 5 ja 13 Osbourne/Daisley/Rhoads/Kerslake, 9-11 Iommi/Ward/Butler/Osbourne ja 14 Rhoads.

Muusikot 
Ozzy Osbourne – laulu
Randy Rhoads – kitara
Rudy Sarzo – basso
Tommy Aldridge – rummut
Lindsay Bridgwater – koskettimet
Bob Daisley – basso (kpl 12-13)
Lee Kerslake – rummut (kpl 12-13)

Lähteet

Vuoden 1987 konserttitallenteet
Ozzy Osbournen konserttitallenteet
Iron Savior

Iron Savior on saksalainen power metal -yhtye. Yhtyeen jäsenistä Kai Hansen ja Piet Sielck tunsivat toisensa jo 1970-luvun loppupuolella, jolloin he soittivat koulubändissä nimeltä Gentry. Gentrystä tuli Helloween vuonna 1984. Sielck perusti Iron Saviorin tammikuussa 1997, jolloin myös Hansen liittyi yhtyeeseen.

Hansen lähti yhtyeestä vuonna 2001, kun ajat menivät päällekkäin hänen pääyhtyeensä Gamma Rayn kanssa.

Iron Saviorin sanoitukset ovat futuristisia, ja ne sisältävät avaruusteemoja.

Jäsenet 
Nykyiset:
Piet Sielck (laulu, kitara)
Jan-S. Eckert (basso)
Joachim ”Piesel” Küstner (taustalaulu, kitara)
Thomas Nack (rummut)

Entiset:
Kai Hansen (laulu, kitara)
Dan Zimmermann (rummut)
Andreas Kück (kosketinsoittimet)
Thomen Stauch (rummut)
Yenz Leonhardt (taustalaulu, basso)

Julkaisut 
Studioalbumit
 Iron Savior (1997)
 Unification (1998)
 Dark Assault (2001)
 Condition Red (2002)
 Battering Ram (2003)
 Megatropolis (2007)
 The Landing (2011)
 Megatropolis 2.0 (2015)
 Titancraft (2016)
 Reforged – Riding on Fire (2017)
 Kill or Get Killed (2019)
 Skycrest (2020)

Livealbumit
 Live At The Final Frontier (2015)

Singlet ja EP:t
 Coming Home (1998)
 Interlude (1999)
 I’ve Been to Hell (2000)
 Titans of Our Time (2002)
 Time Will Tell (2004)

Mukana kokoelmilla
 Slave to the Power – The Iron Maiden Tribute (2000)
 The Keepers of Jericho – A Tribute to Helloween part 2 (2002)
 A Tribute To The Beast (2003)
 Dockyard 1 Is Coming (2008)
 15 Years – Metal Addiction (2011)

Aiheesta muualla

 Virallinen kotisivu

Saksalaiset power metal -yhtyeet
Evil Dead

Evil Dead (televisioesityksessä myös Evil Dead – kauhun riivaamat) on Sam Raimin ohjaama kauhuelokuva vuodelta 1981. Sen pääosissa ovat Bruce Campbell, Ellen Sandweiss, Hal Delrich, Betsy Baker ja Sarah York. Vaikka elokuva tehtiin pienellä budjetilla, on se kerännyt arvostusta ja nykyisin siitä on tullut kulttiklassikko. Aikanaan sitä pidettiin hyvinkin pelottavana, mutta se sisältää myös runsaasti huumoria. Elokuva oli pitkään kielletty monissa maissa, myös Suomessa, missä se sai elokuvateatteriensi-iltansa vasta vuonna 2003. Elokuva on saanut myös kaksi jatko-osaa; Evil Dead II (1987) ja Pimeyden armeija (1993), sekä uusintaversion ja televisiosarjan.

Juoni 

Ash, Linda, Cheryl, Shelly ja Scott päättävät lähteä syrjäiselle seudulle mökkireissulle. Nuorten siellä ollessa salaperäinen lattialuukku aukeaa, jonne Ash ja Scott menevät. He tuovat sieltä mukanaan nauhurin, Necronomicon-kirjan, haulikon ja rituaaliveitsen. He kuuntelevat professorin tekemän nauhan, mutta yllättäen sieltä alkaa kuulua manaamista ja ulkoa alkaa nousta sumerilaisen demonin henki. Myöhemmin Cheryl kuulee jonkun kutsuvan häntä ulkona, ja hän menee metsään ottamaan selvää äänestä. Syvällä metsässä puut heräävät henkiin ja käyvät Cherylin kimppuun raiskaten hänet. Hän juoksee takaisin mökille ja pyytää veljeään Ashiä viemään hänet takaisin kaupunkiin, huutaen että "metsä ja puut ovat elossa", mutta häntä ei oteta todesta. He eivät kuitenkaan pääse kaupunkiin, sillä silta on poikki.

Vähän myöhemmin yöllä Cheryl muuttuu lihanhimoiseksi, valkosilmäiseksi sumerilaiseksi demoniksi ja vie viattomia sieluja mukanaan. Siitä alkaa verinen kauhun yö ja kamppailu elämästä ja kuolemasta.

Rooleissa

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset kauhuelokuvat
Vuoden 1981 yhdysvaltalaiset elokuvat
Sam Raimin ohjaamat elokuvat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Elokuvat hirviöistä
Bruce Campbell

Bruce Lorne Campbell (s. 22. kesäkuuta 1958, Royal Oak, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa pääroolistaan Evil Dead -elokuvasarjassa.

Campbellilla on rooleja muun muassa elokuvissa Pimeyden armeija (1992), Bubba Ho-Tep (2002) ja Sky High (2005). Elokuvien lisäksi Campbell on esiintynyt useissa televisiosarjoissa, kuten Veijari nimeltä Brisco, Burn Notice, Hercules, Xena ja Ash vs. Evil Dead. Hän on myös tehnyt äänirooleja animaatioihin ja videopeleihin. Campbell on kirjoittanut kirjat If Chins Could Kill: Confessions of a B Movie Actor (2002) ja Make Love the Bruce Campbell Way (2005).

Valikoitu filmografia

Aiheesta muualla 

 Bruce-Campbell.com – virallinen kotisivu
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Videopelien ääninäyttelijät
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
August III

Fredrik August II (; 17. lokakuuta 1696 Dresden – 5. lokakuuta 1763 Dresden) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1733–1763 ja Puolan perimyssodan seurauksena Puola-Liettuan kuningas nimellä August III () vuosina 1733–1763.

Elämä
Fredrik August II oli vaaliruhtinas Fredrik August I:n (Puolan kuninkaana August II) ainoa laillisesta avioliitosta syntynyt poika. Hänet kasvatettiin luterilaiseksi, mutta hän kääntyi isänsä tavoin katoliseksi vuonna 1712 ollessaan matkalla Italiassa. Fredrik August tuli isänsä kuoltua vuonna 1733 Saksin vaaliruhtinaaksi, mutta saadakseen myös isälleen kuuluneen Puolan kuninkuuden hänen piti voittaa kuninkaanvaali. Hän varmisti Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle VI:n tuen ilmoittamalla tukevansa tämän antamaa vuoden 1713 pragmaattista sanktiota ja Venäjän keisarinna Annan tuen lupaamalla tukea Kuurinmaan luovuttamista Venäjälle. Fredrik August voitti täpärästi 5. lokakuuta 1733 pidetyn kuninkaanvaalin ja hänet kruunattiin Krakovassa 17. tammikuuta 1734. Käynnissä olleen Puolan perimyssodan vuoksi meni kuitenkin useampi vuosi ennen kuin kilpaileva kuningas Stanisław Leszczyński saatiin kukistettua. Vasta kesäkuussa 1736 Fredrik August eli kuningas August III tunnustettiin myös Varsovassa.

Fredrik August II oli kiinnostuneempi kulttuurista ja helposta elämästä kuin valtionjohdosta. Hän jätti vuodesta 1738 alkaen valtiolliset asiat paljolti neuvonantajalleen Heinrich von Brühlille, joka puolestaan antoi Puolan vaikutusvaltaisen Czartoryskin suvun haltuun. Tämä ajoi Puolan hyvin epävaakaaseen tilaan. Fredrik August liittoutui Itävallan kanssa Preussia vastaan sekä Itävallan perimyssodassa vuonna 1742 että seitsenvuotisessa sodassa vuonna 1756. Jälkimmäisessä sodassa Preussin kuningas Fredrik Suuren armeija miehitti nopeasti koko Saksin, jolloin Fredrik August joutui perääntymään Puolaan. Seuraavina vuosina Czartoryskin ja Poniatowskin mahtisukujen vaikutusvalta sekä Venäjän hallitsija Katariina Suuren sekaantuminen Puolan asioihin lisääntyivät entisestään, mikä vain pahensi maan hajaannusta. Fredrik August sai Saksin takaisin vuoden 1763 Hubertusburgin rauhassa, mutta kuoli vielä samana vuonna.

Fredrik August oli vuodesta 1719 naimisissa keisari Joosef I:n tyttären, arkkiherttuatar Maria Josephan kanssa. Heillä oli 14 lasta, joista vanhin, Fredrik Kristian, seurasi isäänsä vaaliruhtinaan valtaistuimelle, mutta hallitsi Saksia vain kolme kuukautta ennen omaa kuolemaansa eikä ehtinyt päästä Puolan kuninkaaksi, joten Wettinin suvun valtakausi Puolassa päättyi. Fredrik Augustin tyttäristä Maria Amalia nai Espanjan kuningas Kaarle III:n, Maria Anna Baijerin vaaliruhtinas Maksimilian III Joosefin ja Maria Josepha Ranskan kruununprinssi Ludvigin.

Fredrik August keräsi pääkaupunkiinsa Dresdeniin suuren taidekokoelman ja rakennutti sinne katolisen Hofkirche-kirkon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Puolan kuninkaat
Saksin vaaliruhtinaat
Vuonna 1696 syntyneet
Vuonna 1763 kuolleet
Kouvola-pyörä

Kouvola-pyörä on Tykkimäen huvipuistossa sijaitseva maailmanpyörä. Laite oli alun perin Boston-pyöränä, ja sittemmin Helsinki-pyöränä vuosikymmeniä tunnettu Linnanmäen maailmanpyörä, kunnes se myytiin maaliskuussa 2006 Tykkimäen huvipuistolle Kouvolaan. Siellä laite otettiin käyttöön kunnostuksen jälkeen kesällä 2007 ja nimi muutettiin Kouvola-pyöräksi. Linnanmäki osti kesällä 2006 käyttöön otetun uuden Rinkeli-maailmanpyörän.

Maailmanpyörän kehän halkaisija on 21 metriä. Jalustan päälle pystytetty maailmanpyörä nousee noin 25 metrin korkeuteen. Vuoteen 1998 se oli Suomen suurin maailmanpyörä, kunnes Suomen Tivolin hankkima maailman suurin siirrettävä maailmanpyörä vei ennätyksen.

Historiaa 
Maailmanpyörä tunnettiin Linnanmäellä aluksi Boston-pyörän nimellä. Se kantoi samannimisen tupakkamerkin logoa, jota mainostettiin muutenkin laajasti kaupungilla. Nimi muutettiin Helsinki-pyöräksi uuden, tiukemman tupakkalain myötä 1970-luvun alussa.

Rakentamisaikaan 1964 Linnanmäen maailmanpyörää mainostettiin maailman toiseksi suurimmaksi. Vain Itävallan Wienissä sijaitsevan Praterin huvipuiston maailmanpyörän piti olla suurempi. Helsinki-pyörän pystyttäjät tulivat Saksasta. Silloisten lehtitietojen mukaan maailmanpyörä oli rakennettu Hollannissa. Se oli ollut aikaisemmin käytössä Münchenissä, Bremenissä ja Hampurissa. Se oli aikanaan maailman suurin siirrettävä maailmanpyörä.

Vuonna 1964 Helsingin Sanomat kertoi, että uuteen maailmanpyörään kiinnitettiin 9 200 lamppua. Maalia pyörään kului peräti 2 500 markan edestä.

Aiheesta muualla
 Kouvola-pyörä Tykkimäen sivuilla

Maailmanpyörät
Kouvola
Veräjämäki

Veräjämäki () on vajaan 3000 asukkaan rivitalo- ja omakotivaltainen osa-alue Helsingin 28. kaupunginosassa eli Oulunkylässä Pohjois-Helsingissä.

Alue rajoittuu lännessä päärataan, pohjoisessa Oulunkylästä Herttoniemeen johtavaan vanhaan satamarataan, idässä Vantaanjokeen ja etelässä Koskelan kaupunginosaan.

Veräjämäessä on Vantaanjoen rannalla Pikkukosken uimaranta. Pikkukosken pohjoispuolinen, auringonotto- ja piknik-paikkana suosittu jyrkkäreunainen kallio tunnetaan nimellä Pirunkallio.

Veräjämäen pohjoispuolella on Veräjälaakson asuntoalue. Sen ja Vantaanjoen välissä on Oulunkylän siirtolapuutarha.

2020-luvun kaavoitussuunnitelmat ovat tuomassa uusia asuntoja ja palveluita Veräjämäkeen. Alueelle tavoitellaan satoja uusia asukkaita vuoteen 2030 mennessä. Maaherrantien varressa on uusia kerrostaloja ja lisää on rakenteilla. Jokiniementien varteen on tulossa päiväkoti.

Liikenneyhteydet 
Bussilinja 65 ajaa Veräjämäkeen ja sillä on viikonloppuöisin aamuyölähtöjä. Veräjämäkeä palvelee myös runkolinja 550, jolla pääsee esimerkiksi Oulunkylän rautatieasemalle.

Lähteet 
 Helsinki alueittain (2005). Oulunkylän peruspiiri.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Oulunkylän kotisivut
 Veräjämäki satelliitista. Aluetta rajaa lännessä päärata, idässä Vantaanjoki ja pohjoisessa Maaherrantie.
 Herttoniemen satamarata

Oulunkylä
Helsingin osa-alueet
Paavo Yrjölä

Paavo Ilmari Yrjölä (18. kesäkuuta 1902 Hämeenkyrö – 11. helmikuuta 1980 Hämeenkyrö) oli suomalainen yleisurheilun moniottelija ja kymmenottelun olympiavoittaja Amsterdamin kisoista 1928.

Olympialaisissa hän sai juosta kymmenottelussa 110 metrin aitajuoksun kahteen kertaan: neljäs aita oli sijoitettu väärään kohtaan ensimmäisessä startissa. Yrjölän jälkeen hopealle tullut Akilles Järvinen toi Suomelle lajin kaksoisvoiton. Yrjölä teki kilpailussa uuden maailmanennätyksen.

Yrjölä teki kymmenottelussa kolme maailmanennätystä: 6460 pistettä (silloisen pistelaskun mukaan 7 832,030, 1926), 6586 (silloisen pistelaskun mukaan 8 053,290, 1927) ja 6587 (silloisen pistelaskun mukaan 8 053,290, 1928). 

Paavo Yrjölän veli Iivari Yrjölä oli myös moniottelija. Poika Matti Yrjölä menestyi kuulantyöntäjänä. Paavo Yrjölän lempinimi oli ”Hämeenkyrön karhu”. Paavo Yrjölä oli teatterineuvos Tapani Pertun kummisetä.

Saavutuksia
 olympiakultaa kymmenottelussa Amsterdam 1928 (tulos 6 587 pistettä)
 kuudes Los Angeles 1932 (6 385 pistettä) ja yhdeksäs Pariisi 1924 (5 547 pistettä) kymmenottelussa
 yhdeksäs kuulantyönnössä Amsterdam 1928
 Suomen mestari 1925, 1926 ja 1927

Ennätykset 

 100 m: 11,6
 pituushyppy: 676
 korkeushyppy: 187 (1924)
 kuulantyöntö: 14,72 (1930)
 400 m: 51,9
 110 metrin aidat: 15,5
 kiekonheitto: 43,26
 seiväshyppy: 330
 keihäänheitto: 62,15
 1 500 metriä: 4.26,8
 kymmenottelu: 6700 (silloisen pistelaskun mukaan 8 117,300, 1930)
 viisiottelu: 3532

Muistomerkki 

Paavo Yrjölän muistomerkki sijaitsee Hämenkyrön Timin kylässä Timintien varrella. Muistokiven on valmistanut Hämeenkyrön Kiviveistämö ja refielin Taisto Mäkinen.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 

Suomalaiset yleisurheilun moniottelijat
Suomalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1902 syntyneet
Vuonna 1980 kuolleet
Pauli Räsänen

Pauli Räsänen (23. helmikuuta 1928 Tampere – 22. maaliskuuta 2000 Tampere) oli suomalainen laulaja, muusikko, säveltäjä ja sanoittaja. Tunnetuin hänen esittämistään lauluista oli Kotkan ruusu.

Ura
Pauli Räsänen opiskeli viulunsoittoa 6-vuotiaasta saakka ja esiintyi iltamissa ja juhlissa jo 8-vuotiaana vuonna 1936. Jatkosodan aikana hän oli mukana viihdytyskiertueilla Karjalassa muiden muassa Eugen Malmsténin, Harry Bergströmin ja Lasse Pihlajamaan kanssa. Räsänen oli ryhmän nuorin, mutta taitojensa perusteella jo täysivaltainen jäsen. Sodan aikana perustetussa tamperelaisessa Vivo-orkesterissa hän lauloi sekä soitti kitaraa ja viulua. Vuonna 1950 hän julkaisi ensilevytyksenään laulun Mimmi eli uintiretki aamutuimaan. 1950-luvun alkuvuosina hän levytti muutamia kymmeniä lauluja, joukossa myös hänen itse kirjoittamiaan kupletteja, kunnes levytyksiin tuli pitkä tauko. Räsänen kiersi 1940-luvun lopulta 1970-luvulle saakka tanssilavoja tamperelaisen Toivo Honkosen Suruttomat-yhtyeen solistina.

Räsänen hankki hienomekaanikon kisällikirjan ja työskenteli Valtion lentokonetehtaalla ja Suomen Trikoossa. Myöhemmin hän kouluttautui työntutkijaksi. Päätoimiseksi muusikoksi hän ryhtyi vasta 1970-luvulla. Kuuluisuuteen hän nousi vuonna 1969 levytettyään laulun Kotkan ruusu ja sikermän sota-ajan iskelmiä. Räsäsen laulujen varaan rakentui pitkälti TV2:n sarja Nää niitä lauluja on. Räsänen perusti 1970-luvulla Tampereelle lasten musiikkileikkikoulun. Tapsan Tahtien laulelmakilpailun tuomaristossa hän toimi kymmenen vuotta. Hänen vuonna 1976 julkaisemansa albumi Tampereelle takaisin sisältää Toivo Kärjen säveltämiä ja Vexi Salmen sanoittamia Tampere-aiheisia lauluja. 1970-luvun lopulta lähtien Räsänen alkoi rajoittaa esiintymisiään tanssikeikkailusta pienimuotoisempiin tilaisuuksiin ja konsertteihin. Viimeiset levytyksensä hän teki vuonna 1982. Esiintymiset hän jätti vuonna 1994 menetettyään pitkäksi aikaa puhe- ja osin liikuntakykynsäkin.

Diskografia
 Nää niitä lauluja on (1969, Scandia)
 Kotkan ruusu / Vieraalla maalla (single, 1969, Scandia)
 Pauli Räsänen (1970, Scandia)
 Pauli Räsänen & Humppa Veikot (1972, Scandia)
 Tampereelle takaisin (1976, Finnlevy)
 Mies peilissä (1982, OK-Music)
 Unohtumattomat (1999, Warner Music)
 20 suosikkia – Kotkan ruusu (2000, Warner Music)

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla
 
 Yle Elävä arkisto: Pauli Räsänen oli iskelmäestradien pirteä pystytukka

Suomalaiset sanoittajat
Suomalaiset iskelmälaulajat
Suomalaiset iskelmämusiikin säveltäjät
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet
Game Boy Advance SP

Game Boy Advance SP (GBASP) on Nintendon suunnittelema ja valmistama käsikonsoli. GBASP oli Game Boy Advancen seuraaja.
Lyhenne SP tulee sanasta Special. Laite julkaistiin Japanissa 14. helmikuuta 2003 ja Suomeen se ilmestyi vuoden 2003 maaliskuun lopulla.

Kaikki GB-, GBC- ja GBA-pelit toimivat uudessa käsikonsolissa ongelmitta. Eli toisin kuin Game Boy Micro ja DS Lite, Game Boy Advance SP on viimeinen Nintendon käsikonsoli, jolla voi pelata vanhempiakin GB-pelejä.

SP-käsikonsoli on ollut erittäin suosittu ja on myynyt vuoden 2009 kesäkuun loppuun mennessä jo alkuperäistä GBA:ta enemmän - noin 43,5 miljoonaa kappaletta.

Tekniset tiedot
Mitat:
leveys 82 mm
pituus 84,6 mm
paksuus 24,3 mm
lähes puolet pienempi kuin tavallinen Game Boy Advance
Paino: 143 g
Akku:
ladattava litium-akku
kesto: 10 tuntia jatkuvaa pelaamista näytön taustavalo päällä ja 18 tuntia ilman taustavaloa
Näyttö:
taustavalaistu LCD TFT
resoluutio 240 × 160
Suoritin:
erikoisvalmisteinen 32-bittinen 16,8 MHz:n ARM-suoritin (ARM7TDMI), joka perustuu RISC-arkkitehtuuriin
8-bittinen Z80-suoritin vanhojen Game Boy -mallien peleille
Muisti:
38 kt WRAM- ja 96 kt VRAM-muistia
256 kt WRAM-muistia suorittimen ulkopuolella
Ohjaus: ristiohjain, A- ja B-painikkeet, Start- ja Select-painikkeet, L- ja R-olkanäppäimet

Kuulokkeita varten tarvitaan erillinen adapteri.

Kokoontaitettavan näytön ansiosta laite on edeltäjäänsä noin puolet pienempi, joten se mahtuu nyt melko hyvin taskuun. Kokoontaitettava ratkaisu estää myös näytön naarmuuntumisen kuljetuksen aikana. Värivaihtoehtoja ovat hopea, musta ja sininen.

Vuoden 2005 loppupuolella julkaistun Game Boy Micron yhteydessä Nintendo päivitti myös kaikessa hiljaisuudessa SP:n sivuvalaistun näytön uudella taustavalaistulla näytöllä. Koska kaikki markkinointi ja mainonta kohdistettiin uuteen Microon, SP:n merkittävä parannus on saattanut mennä moneltakin kuluttajalta täysin ohi. SP:hen laitettiin alun perin sivuvalaistu näyttö taustavalaistun sijaan, koska se kuluttaa vähemmän virtaa. Nyt kun Micro ja DS Lite on kuitenkin varustettu tarkalla taustavalaistulla näytöllä, oli vain ajan kysymys, milloin sellainen tuli myös Game Boy Advance SP:hen.

Oheislaitteet
Play-Yan
Play-Yan Micro

Aiheesta muualla

GBA-pelien ohjelmoimisesta  FreePascalilla

Game Boy Advance
Anafylaksia

Anafylaksia on äkillinen ja hengenvaarallinen allerginen reaktio. Sen voivat aiheuttaa esimerkiksi hyönteisten pistot, jotkin ruoka-aineet, lääkkeet ja allergisoivat aineet. Oireita ovat mm. kutina, punoitus/laaja-alainen nokkosihottuma, hengenahdistus ja vatsakivut/oksentelu. Sitä hoidetaan välittömästi adrenaliiniruiskeella ja sairaalahoidolla.

Patofysiologia

Anafylaksia on immunoglobuliini –E:n tai G:n välittämä äkillinen allerginen reaktio, jossa syöttösoluista ja basofiilisista granulosyyteistä vapautuu kemotaktisia tekijöitä, histamiinia ja leukotrieenejä, jotka johtavat pienten valtimoiden ja laskimoiden laajentumiseen, kapillaarisuonten läpäisevyyden lisääntymiseen sekä keuhkoputkien ja ruuansulatuskanavan sileän lihaksiston supistustilaan. Anafylaktinen šokki, vakavin anafylaksian muoto, voi johtaa potilaan kuolemaan, jos hengitystiet supistuvat niin ettei potilas saa riittävästi happea. Äkkikuolema voi johtua myös verenpaineen äkillisestä romahtamisesta ja sydänpysähdyksestä.

Anafylaksia on yleisreaktio, mikä tarkoittaa sitä että useampi elin reagoi saman aikaisesti.

Aiheuttajat 
Tavallisimpia anafylaktisen reaktion aiheuttajia ovat ruoka-aineet, kuten pähkinät, kala, äyriäiset sekä hyönteisten pistot ja kyyn purema. Anafylaksian voi myös aiheuttaa erilaiset lääkeaineet, rokotteet tai verivalmisteet. Rasitus voi laukaista reaktion jos pohjalla on esimerkiksi flunssa tai henkilö on syönyt allergiaa aiheuttava ruokaa.

Oireet

Anafylaksia alkaa yleensä voimakkailla iho-oireilla, kihelmöinnillä, kutinalla ja nokkosihottumalla kämmenistä ja huulilta leviten nopeasti jopa kautta kehon. Huulilla, silmäluomissa ja hengityselimissä voi olla turvotusta, jolloin sekä sisään- että uloshengitys vaikeutuu.  Nopeassa anafylaktisessa reaktiossa ei nokkosihottuma välttämättä ehdi puhjeta.

Oireina voi iho-oireiden ja turvotusten lisäksi olla myös voimakkaita vatsakipuja, oksentelua tai ripulointia. Potilas saattaa olla kylmänhikinen ja tuskainen. Sydämen syketaajuus on tihentynyt ja potilaalla voi olla huimausta ja tajunnan häiriöitä. Tällöin on kyse jo todellisesta hengenvaarasta ja potilas on saatettava hoitoon välittömästi. Hengityksen avustamiseen puhalluselvytyksellä on syytä varautua.

Tunnistettavia oireita ovat mm.:
 kutina nielussa, suussa, jalkapohjissa, kämmenissä, mahdollisesti koko keholla 
 punoitus tai laaja-alainen nokkosihottuma 
 hengenahdistus, vinkuna, astmakohtaus, yleinen huonovointisuus 
 vatsakivut, oksentelu

Anafylaktisen oireen saanut henkilö ei saa välttämättä kaikkia edellä mainittuja oireita, ja niiden järjestys voi vaihdella henkilöstä riippuen.

Hoito

Adrenaliinia (esim. EpiPen) käytetään vakavan yliherkkyysreaktion hoidossa. Adrenaliini nostaa verenpainetta supistamalla verisuonia, helpottaa hengitystä rentouttamalla keuhkojen lihaksia sekä ehkäisee turvotusta ja kiihdyttää sydämen lyöntitiheyttä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Anafylaktinen reaktio, Terveyskirjasto.fi
Anafylaksia, Allergia- ja Astmaliitto

Allergiat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Oulu–Tornio-rata

Oulun–Tornion rata on Suomen rataverkon osuus, joka johtaa Oulusta pohjoiseen Kemiin ja Tornioon Perämeren rannikkoa seuraillen. Rataosuus valmistui vuonna 1903, ja siitä tuli pohjoinen jatke vuonna 1886 valmistuneelle Pohjanmaan radalle.

Rataosa on yksiraiteinen, ja osuus Oulu–Laurila on sähköistetty, sähköistys valmistui 1. joulukuuta 2004. Liikenteenohjaus on keskitetty Ouluun. Rataosa muodostaa ainoan rautatieyhteyden Pohjois-Suomeen, ja sen kautta kulkevat kaikki Oulun pohjoispuolisen tavara- ja henkilöliikenteen junat.

Oulu–Kemi-välillä Iissä oleva Kuivajoentien alikulkusilta ei vuonna 2018 julkaistun selvityksen mukaan täytä lujuusvaatimuksia. Silta on valettu 2016.

Historia 

Pohjanmaan radan tavoin rataosan eteläpäässä Haukiputaalla ja Iissä rautatieasemat olivat kaukana kuntakeskuksista. Tämän vuoksi Haukiputaan aseman henkilöliikenne lopetettiin 1990-luvun alkuun mennessä, ja matkustajajunien pysähdyksiä Iin asemalla vähennettiin merkittävästi. VR lakkautti 2. syyskuuta 2006 Iin ja Kuivaniemen aseman matkustajapysähdykset vähäisten matkustajamäärien vuoksi.

Vuonna 2004 Oulu–Laurila-osuuden sähköistyksen käyttöönoton yhteydessä poistettiin käytöstä Olhavan liikennepaikka kilometrillä 805,5. Olhavan ratapihan geometria oli hieman epäonnistunut, sillä ratapiha oli S-kaarteessa, eikä sen sivuraiteiden hyötypituuksien kasvattaminen ollut järkevää. Ratapihan poikki kulki myös paikallistie. Näistä syistä johtuen rakennettiin Myllykankaan liikennepaikka Olhavan pohjoispuolelle, ja Olhavan ratapiha purettiin. Paikalle tehtiin rataoikaisu, jolla saatiin nostettua nopeuksia entisestä 60 km/h nykyiseen 90 km/h asti. Vuonna 2012 Olhavan kaksi vanhan ratapihan molemmissa päissä ollutta tasoristeystä korvattiin ratasuoran keskelle tehdyllä tasoristeyksellä, jossa on puomit.

Rataosalla oli sähköistyksen ja kauko-ohjauksen käyttöönottoon saakka käytössä Pohjois-Suomen viimeiset linja-asemien kampiasetinlaitteet. Näitä mekaanisia turvalaitteita oli alun perin rataosan kaikilla asemilla. Kuitenkin 1970-luvun lopulla Haukiputaan ja Iin mekaaniset asetinlaitteet korvattiin sähköisillä releasetinlaitteilla. Rataosan muilla asemilla oli siipiopastimet eli semaforit vielä 1990-luvun alussa, jolloin ne korvattiin paremmin näkyvillä valo-opastimilla.

Nykyisin liikenteenohjauskeskus Oulussa ohjaa rataosan liikennettä sähköisten turvalaitteiden avulla.

Rataosalla sattuneet onnettomuudet 

 Kuivaniemen junaturma 1943, kymmenen kuollutta ja 44 loukkaantuutta
 Iin junaturma 2000, 11 loukkaantunutta
 Kuivaniemen junaturma 2000, yksi kuoli ja kymmenen loukkaantui

Suunnitelmat 

Kemi–Laurila–Haaparanta-osuuden sähköistäminen on kirjattu Rinteen ja Marinin hallituksen hallitusohjelmaan.

Isohaaran voimalaitos 

Lautiosaaren ja Laurilan välillä sijaitsevan Isohaaran voimalaitoksen ratalinja ylittää voimalaitospadon harjalla kulkien.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Haukiputaan liikenne
Iin liikenne
Kemin liikenne
Keminmaan liikenne
Oulun liikenne
Simon liikenne
Suomen rataverkko
Tornion liikenne
Copterline

Copterline Oy oli suomalainen  vuonna 1990 rekisteröity, helikopterilentotoimintaa harjoittanut yritys. Kesäkuuhun 2000 saakka yhtiö toimi nimellä Copter Action Oy. 1990-luvun lopulla yhtiö osti alan vanhimman suomalaisyrityksen, vuonna 1960 perustetun Helikopteripalvelu Oy:n. Copterline asetettiin konkurssiin omasta hakemuksestaan 15. helmikuuta 2010. Copterline-nimellä reittilentoja jatkoi vuodesta 2011 lähtien Line-Support Oy ja operoijana sen virolainen tytäryhtiö Copterline OÜ.

Toiminta 2000–2008 
Yhtiö lensi reittiliikennettä Helsingistä Hernesaaren helikopterikentältä Tallinnaan kahdella Sikorsky S-76 -matkustajahelikopterilla, kunnes liikennöinti reitillä keskeytettiin vuonna 2005 yhtiön helikopterin tuhouduttua onnettomuudessa. 

Elokuussa 2006 Copterline myi jäljelle jääneen Sikorsky S-76 -helikopterinsa. Copterlinen Tallinnan-lennot olivat keskeytyksissä kesäkuusta 2006 lähtien. Tämän ajan yhtiö hoiti ainoastaan charter-lentoja. Viralliseksi syyksi ilmoitettiin huoltokatko. 

Tauko jatkui aina 9. huhtikuuta 2008 asti, jolloin yhtiö aloitti lennot uudelleen AgustaWestland AW139 -helikopterilla. Toinen AW139-kopteri saapui syksyllä 2008. Joulukuussa 2008 Copterline ilmoitti lopettavansa reittiliikenteen Tallinnaan toistaiseksi. Uudestaan aloitettu reittiliikenne lopetettiin vuonna 2008 kannattamattomana. Matka Tallinnaan kestää 18 minuuttia 12-paikkaisella helikopterilla. Reittiä lennettiin päivittäin. Vuonna 2004 yhtiö kuljetti yli 75 000 matkustajaa Helsingin ja Tallinnan välillä.

Yhtiöllä oli myös Eurocopter EC 135 -helikoptereita, joita se käytti lääkäri- ja pelastushelikopteritoiminnassa Varkaudessa ja  Oulussa.

Helikopterionnettomuus 10. elokuuta 2005 

10. elokuuta 2005 Copterlinen Sikorsky S-76C+ -helikopteri (OH-HCI) putosi mereen Suomenlahdella Viron edustalla. Onnettomuudessa kuoli 14 ihmistä. Heistä suomalaisia oli kahdeksan (mukaan lukien kaksi pilottia), virolaisia neljä ja yhdysvaltalaisia kaksi. Onnettomuuden seurauksena Copterline myi toisen Sikorsky-helikopterinsa.

Johto ja talous 
Yrityksen viimeinen toimitusjohtaja oli Kari Hokka. Hallituksen puheenjohtajana toimi Pekka Jaatinen.

Yhtiön tunnus 
 ICAO: AAQ

Copterline OÜ 

Virolainen yhtiö Copterline OÜ aloitti helikopterilennot Helsingin ja Tallinnan välillä vuonna 2011 joksikin aikaa. Vuonna 2016 Copterline OÜ hakeutui konkurssiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Airliners.net:  kuvat

Entiset suomalaiset lentoyhtiöt
Hermanni Pihlajamäki

Herman Matinpoika ”Hermanni” Pihlajamäki (11. marraskuuta 1903 Nurmo – 4. kesäkuuta 1982 Ähtäri) oli suomalainen painija ja olympiavoittaja.

Hermanni Pihlajamäen serkku oli olympiavoittaja Kustaa Pihlajamäki. Ammatiltaan molemmat olivat poliiseja. Myöhemmistä painijoista Juha Ahokas on sukua Hermanni Pihlajamäelle, joka oli Ahokkaan isoäidin veli.

Pihlajamäki edusti pitkään Nurmon Jymyä, mutta menestysvuosina hänen seuransa oli Vaasan Voima-Veikot.

Saavutuksia
 Olympiakultaa Los Angeles 1932 (vapaapaini, sarja 61 kg)
 Olympiapronssia Berliini 1936 (vapaapaini, sarja 66 kg)
 EM-kulta 1931 (vapaapaini, sarja 61 kg)
 Kaksi EM-hopeaa 1935 (kreikkalais-roomalainen paini, sarja 61 kg ja vapaapaini, sarja 66 kg)

Lähteet
Profiili FILA:n tietokannassa

Viitteet 

Suomalaiset vapaapainijat
Suomalaiset kreikkalais-roomalaisen tyylin painijat
Suomalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Brest (Valko-Venäjä)

Brest ( tai Бе́расьце, Berastse, , ), aiemmin Brest-Litovsk ("Liettuan Brest"; , ), on noin 300 000 asukkaan kaupunki Valko-Venäjän länsiosassa lähellä Puolan rajaa Bug- ja Muhavetšjokien yhtymäkohdassa. Brest on Brestin alueen pääkaupunki. 

Brest on tärkeä rautatiekaupunki Berliinin–Moskovan radan varrella. Kaupungin rautatieaseman luona eurooppalainen kapeampi raideleveys muuttuu leveämmäksi venäläiseksi.

Historia

Kaupunki on mainittu ensimmäisen kerran nimellä Berestje vuonna 1017 Novgorodin ensimmäisessä kronikassa, jolloin se oli osa Kiovan Venäjää. Keskiajalla kaupungin valloittivat vuorotellen Puola, Liettua ja mongolit (1241). Kaupunki liitettiin Puola-Liettuaan vuonna 1569. Vuosina 1595–1596 siellä syntyi Brestin unioni, jonka kautta enemmistö Puola-Liettuan alaisuuteen kuuluneista ortodokseista siirtyi paavin alaisuuteen. Tämä synnytti myös Ukrainan kreikkalaiskatolisen kirkon.

Vuonna 1795 kaupunki siirtyi Puolan kolmannen jaon jälkeen Venäjän keisarikuntaan. Brest oli Grodnon kuvernementtiin kuuluneen kihlakunnan keskus. Venäjän valta päättyi vuonna 1915. Maaliskuussa 1918 kaupungissa solmittuun Brest-Litovskin rauhansopimukseen päättyi ensimmäinen maailmansota Venäjän ja keskusvaltojen välillä. Vuonna 1919 kaupunki liitettiin jälleen Puolaan.

Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti Neuvostoliitto valtasi kaupungin toisen maailmansodan sytyttyä 1939. Saksa hyökkäsi Brestiin operaatio Barbarossan alussa 1941. Kaupunki pystyi vastustamaan hyökkäystä kuukauden. Brestin juutalaiset tuhottiin natsimiehityksen aikana. Brestin linnoituksen saksalaisia vastaan 1941 osoittaman vastarinnan kunniaksi kaupunki nimettiin Neuvostoliitossa sankarikaupungiksi.

Neuvostoliitto valtasi Brestin 1944, ja Jaltan konferenssin mukaan se liitettiin vuonna 1945 Valko-Venäjän neuvostotasavaltaan. Neuvostoliiton hajottua kaupunki on kuulunut Valko-Venäjään.

Asukasluvun kehitys

Nähtävyyksiä
 Brestin linnoitus, jolle myönnettiin 1965 Neuvostoliiton sankarilinnoituksen arvonimi. Linnoitusalueen eteläosissa on myös esiinkaivetun slaavilaisen kylän ympärille rakennettu arkeologinen museo
 Muhavetš-joen rantamaisemat
 Rautatiemuseo
 Holokaustin muistomerkki

Korkeakouluja
Brestissä on kaksi Valko-Venäjän valtiollista yliopistoa: Brestin valtiollinen A. S. Puškinin yliopisto ja Brestin teknillinen valtionyliopisto.

Katso myös
 Dnepr-Bug-kanava

Lähteet

Aiheesta muualla

 Lyhyt kaupunkikuvaus  (bycity.org)
 Kantakaupungin kartta  (bycity.org) 
 WikiMapia karttalinkki kaupunkiin, kohteiden selitys pääosin  tai 
 Internet guide to City of Brest 
 Muhavetš-joesta 
 Brest State Technical University (* 1966)  ja 
 Brest State University named after A.S.Pushkin  ja 
 Berestye Archeology Museum (Brestin linnoitussaaressa oleva arkeologinen museo esiinkaivetusta itäslaavilaisesta kylästä)  (belarustourism.by)
 Tietoa ja kuvia Brestistä  (globus.tut.ru)
 Valokuvia Brestistä  (radzima.org)
 Juna-aikatauluja Brest-Minsk
Ingemar Stenmark

Ingemar Stenmark (s. 18. maaliskuuta 1956 Joesjö, Ruotsi) on ruotsalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä. Häntä pidetään yhtenä kautta aikain parhaista alppihiihtäjistä ja ruotsalaisurheilijoista.

Stenmark oli pujottelussa ja suurpujottelussa suorastaan ylivoimainen vuosina 1974–1982. Hän voitti suurpujottelussa 27 kilpailua 28:sta 1977–1980 ja pujottelussa 46 kilpailua 52:sta 1975–1981. Stenmark on voittanut enemmän osakilpailuja alppihiihdon maailmancupissa kuin kukaan toinen laskija, vaikka hän kilpaili silloin, kun mukana oli huomattavasti vähemmän osakilpailuja kuin nykyään (voitti yhteensä 86 kilpailua 1974–1989). Hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun kolmesti (1976, 1977 ja 1978). Stenmark kilpaili hyvin harvoin syöksylaskussa mutta kokeili sitä huonoin tuloksin sen jälkeen, kun maailmancupin pistelaskusääntöjä oli muutettu Stenmarkin ylivoimaisuuden vuoksi kaudelle 1978–1979 niin, että kokonaiskilpailua ei voinut voittaa osallistumatta syöksylaskuun.

Arvokisoista Stenmark otti seitsemän mitalia, joista viisi on kultaisia. Vuoden 1976 olympialaisissa Stenmark oli pronssilla suurpujottelussa. Vuonna 1978 hän voitti maailmanmestaruuden sekä pujottelussa että suurpujottelussa ja uusi tuplansa Lake Placidin olympialaisissa 1980. Schladmingin MM-kilpailuissa 1982 hän voitti kultaa pujottelussa ja saavutti hopeaa suurpujottelussa. Sarajevon olympialaisiin 1984 hän ei saanut osallistua, koska hän oli virallisesti puoliammattilainen. Vuoteen 1988 mennessä amatöörisääntöjä oli lievennetty ja Stenmark sijoittui Calgaryn olympialaisten pujottelussa viidenneksi.

Stenmark käytti Elan-suksia.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Nevala, Kai: Muistot ovat muita varten. Kaleva 17.2.2007.

Ruotsalaiset alppihiihtäjät
Ruotsalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Lillehammer

Lillehammer on kaupunki Norjassa, Opplandin läänissä.

Vuoden 2018 alussa kaupungissa oli lähes 28 000 asukasta. 
Yksi kaupungin nähtävyyksistä on Maihaugen, Norjan suurin ulkoilmamuseo, johon kuuluu 185 rakennusta, mukaan lukien Garmokirken, sauvakirkko 1100-luvulta.

Maantiede 
Lillehammer sijaitsee Gudbrandsdalenin eteläosassa, paikassa jossa Lågen-joki laskee Norjan suurimpaan järveen Mjøsaan.

Muuhun Norjaan verrattuna Lillehammerin ilmastoa voidaan kuvata sisämaan ilmastoksi.  Talvet ovat suhteellisen kylmiä ja kesät lämpimiä. Tammi- ja helmikuu ovat kylmimpiä, kesä- ja heinäkuu lämpimimpiä. Eniten sataa elokuussa, vähiten helmi- ja huhtikuussa.

Historia 
Kaupungin alueella on ollut asutusta rautakaudelta lähtien. Paikan sijainti on määritelty kirkolliskokouksessa jo vuonna 1390, kaupungissa on ollut eloisa tori 1800-luvulta lähtien ja paikka on saanut kauppalan oikeudet 7. elokuuta 1827, jolloin Lillehammerissa asui noin 50 vakituista asukasta. 

Vuonna 1994 Lillehammerissa järjestettiin talviolympialaiset. Aku Ankka -taiteilija Don Rosa on tehnyt Lillehammerin olympialaisista tarinan. Tarinan nimi on Ankkalinnasta Lillehammeriin.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Lillehammer and Gudbrandsdalen 
 Lillehammer University College

Norjan talviurheilukeskukset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Gyp Casino

Gyp Casino (oik. Jesper Sporre, s. 7. toukokuuta 1961) on ruotsalainen muusikko, joka oli Hanoi Rocksin rumpali vuosina 1980–1982. Hänet erotettiin vuonna 1982, koska hän ei enää tullut toimeen Andy McCoyn kanssa. Tämän jälkeen hän perusti yhtyeet nimeltä Road Rats ja Rolene. Vuonna 1994 Casino soitti jälleen yhdessä Andy McCoyn kanssa. Hän soitti rumpuja McCoyn Shooting Gallery -yhtyeen Suomen kiertueella. Seuraavana vuonna Casino oli mukana McCoyn soololevyllä Building On Tradition ja kuului myös kiertueyhtyeeseen Live Ammo.

Hanoi Rocksin jäsenet
Rockmuusikot
Ruotsalaiset rumpalit
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Focke-Wulf Fw 61

Focke-Wulf Fw 61 oli ensimmäinen varsinainen helikopteri, joka teki vain 28 sekuntia kestäneen ensilentonsa 26. kesäkuuta 1936 koelentäjä Ewald Rohlfsin ohjaamana. Sen suunnittelivat Henrich Focke ja Gerd Achgelis. Focke-Achgelis rakensi konetta kaksi kappaletta: Fw 61 V1 D-EBVU ja V2 D-EKRA.

Helikopterin runkona käytettiin Focke-Wulf Stieglitz-harjoituslentokoneen runkoa, johon asennettiin kaksi rinnakkaista roottoria.

Fw 61 toimi perustana kaksiroottorisen Focke-Achgelis Fa 266:n ja siitä tehdyn sotilasversion Focke-Achgelis Fa 223 Drachen suunnittelulle.

Helmikuussa 1938 Fw 61:ä esitteli maailman ensimmäinen naishelikopterilentäjä Hanna Reitsch lentämällä Berliinin olympialaisia varten rakennetun Deutschlandhalle-urheilustadionin sisällä Berliinissä. Sillä saavutettiin myöhemmin useita helikopterilennon maailmanennätyksiä korkeudessa, nopeudessa ja kestossa kulminoituen 3 427 metrin korkeuteen ja 230 kilometrin pituiseen suoraviivaiseen matkalentoon kesäkuussa 1938.

Tekniset tiedot

Aiheesta muualla  

Luftfahrtgeschichte.com
Stern.de

Helikopterit
Live & Loud

Live & Loud on Ozzy Osbournen vuonna 1993 julkaistu livealbumi, joka on nauhoitettu No More Tours -kiertueella 1991–1992. Kiertueelta julkaistiin myös samanniminen videojulkaisu. Myös yhden cd:n promoversio on julkaistu. Tavanomaisen cd-pakkauksen lisäksi albumia sai myös digipak-julkaisuna, jossa kansi oli vahvistinkaapin suojuksen mallinen ja se sisälsi myös tatuointeja. Albumi myi platinaa Yhdysvalloissa. 

No More Tours-kiertueen oli tarkoitus jäädä Osbournen viimeiseksi kiertueeksi, ja viimeisellä keikalla Costa Mesassa marraskuussa 1992 Ozzy esiintyi yhdessä alkuperäisen Black Sabbathin kanssa. Albumilta löytyvä "Black Sabbath"-kappale on tuolta keikalta. Osbourne kuitenkin jatkoi uraansa lyhyen tauon jälkeen. 

Albumin "I Don't Want To Change The World" -kappaleella Osbourne voitti vuonna 1994 Grammy-palkinnon parhaasta heavy metal -esityksestä. Albumia ei ole julkaistu uudelleen Osbournen vuoden 2002 remasterointi-sarjassa.

Kappaleet 

CD 1:

 "Intro" - 3:12
 "Paranoid" (Tony Iommi/Bill Ward/Geezer Butler/Ozzy Osbourne) - 3:17
 "I Don't Want To Change The World" (Osbourne/Zakk Wylde/Randy Castillo/Lemmy Kilmister) - 4:06
 "Desire" (Osbourne/Wylde/Castillo/Kilmister) - 6:00
 "Mr. Crowley" (Osbourne/Bob Daisley/Randy Rhoads) - 6:25
 "I Don't Know" (Osbourne/Daisley/Rhoads) - 5:12
 "Road To Nowhere" (Osbourne/Wylde/Castillo) - 5:30
 "Flying High Again" (Osbourne/Daisley/Rhoads/Lee Kerslake) - 5:03
 "Guitar Solo" (Wylde) - 4:43
 "Suicide Solution" (Osbourne/Daisley/Rhoads) - 5:02
 "Goodbye To Romance" (Osbourne/Daisley/Rhoads) - 6:18

CD 2:

 "Shot In The Dark" (Osbourne/Phil Soussan) - 6:36
 "No More Tears" (Osbourne/Wylde/Mike Inez/Castillo/John Purdell) - 7:50
 "Miracle Man" (Osbourne/Wylde/Daisley) - 4:58
 "Drum Solo" (Castillo) - 2:52
 "War Pigs" (Iommi/Ward/Butler/Osbourne) - 9:17
 "Bark At The Moon" (Osbourne) - 5:28
 "Mama, I'm Coming Home" (Osbourne/Wylde/Kilmister) - 5:45
 "Crazy Train" (Osbourne/Daisley/Rhoads) - 6:20
 "Black Sabbath" (Iommi/Ward/Butler/Osbourne) - 7:12
 "Changes" (Iommi/Ward/Butler/Osbourne) - 5:15

Muusikot 
 Ozzy Osbourne: laulu
 Zakk Wylde: kitara
 Randy Castillo: rummut
 Mike Inez: bassokitara
 Kevin Jones: kosketinsoittimet
 Tony Iommi: kitara (kpl. "Black Sabbath")
 Geezer Butler: bassokitara (kpl. "Black Sabbath")
 Bill Ward: rummut (kpl. "Black Sabbath")

Vuoden 1993 konserttitallenteet
Ozzy Osbournen konserttitallenteet
The Ozzman Cometh

The Ozzman Cometh on vuonna 1997 julkaistu Ozzy Osbournen kokoelmalevy. Albumi sisältää myös neljä Black Sabbathin BBC:lle vuonna 1970 nauhoittamaa kappaletta, jotka eroavat alkuperäisversioista muun muassa lyriikoiltaan, sekä yhden uuden kappaleen ”Back on Earth”. Kokoelmasta julkaistiin vuonna 2002 yhden cd:n versio, josta puuttuvat kakkoslevyn kappaleet.

Kokoelman soittajakrediitit ovat herättäneet huomiota fanien keskuudessa. Basistit Bob Daisley, Rudy Sarzo ja Phil Soussan mainitaan nimillä ”Bob Daisy”, ”Trudy Sarzo” ja ”Bill Susan”. Kosketinsoittaja Don Airey on jätetty kokonaan pois krediiteistä vaikka hän joillakin levyn kappaleista esiintyy. Kokoelman vuoden 2002 painoksessa kappaleissa 3–6 on uudelleen äänitetyt rummut ja basso. Lisäksi kappale ”Shot in the Dark” on korvattu ”Miracle Man” -kappaleella.

Kappaleet

CD 1

CD 2

Multimedia 
 Peli
 Näytönsäästäjä

Videot 
 I Just Want You
 Crazy Train
 Sabbath portion of "Live and Loud" - Paranoid
 Perry Mason
 Crazy Babies

Lähteet 

Vuoden 1997 kokoelma-albumit
Ozzy Osbournen kokoelma-albumit
Roy Thomas Bakerin tuottamat albumit
Live at Budokan (Ozzy Osbournen albumi)

Live at Budokan on Ozzy Osbournen livealbumi, joka on nauhoitettu Tokion Budokanissa 15. helmikuuta 2002. Konsertista on julkaistu myös samanniminen DVD, jolla on mukana extramateriaalia.

Kappaleet CD:llä 

 "I Don't Know" (Ozzy Osbourne/Bob Daisley/Randy Rhoads) - 5:51
 "That I Never Had" (Osbourne/Joe Holmes/Robert Trujillo/Marti Frederiksen) - 4:12
 "Believer" (Osbourne/Daisley/Rhoads/Lee Kerslake) - 4:56
 "Junkie" (Osbourne/Holmes/Trujillo/Frederiksen) - 4:16
 "Mr. Crowley" (Osbourne/Daisley/Rhoads) - 6:44
 "Gets Me Through" (Osbourne/Tim Palmer) - 4:15
 "No More Tears" (Osbourne/Zakk Wylde/Mike Inez/Randy Castillo/John Purdell) - 7:13
 "I Don't Want to Change the World" (Osbourne/Wylde/Castillo/Lemmy Kilmister) - 4:14
 "Road to Nowhere" (Osbourne/Wylde/Castillo) - 5:52
 "Crazy Train" (Osbourne/Daisley/Rhoads) - 5:56
 "Mama, I'm Coming Home" (Osbourne/Wylde/Kilmister) - 4:37 
 "Bark at the Moon" (Osbourne) - 4:29
 "Paranoid" (Tony Iommi/Bill Ward/Geezer Butler/Osbourne) - 3:49

Kappaleet DVD:llä 

DVD sisältää kappaleen "Suicide Solution", joka on jätetty pois CD-julkaisusta.

I Don't Know
That I Never Had
Believer
Junkie
Mr. Crowley
Gets Me Through
Suicide Solution
No More Tears
I Don't Want to Change the World
Road to Nowhere
Crazy Train
Mama I'm Coming Home
Bark at the Moon
Paranoid

Bonusmateriaali

Osbournen perhe Japanissa (30 minuuttia)
Diskografia
Biografia

Muusikot 
Ozzy Osbourne - laulu
Zakk Wylde - kitara
Robert Trujillo - basso
Mike Bordin - rummut
John Sinclair - kosketinsoittimet

Lähteet 

Vuoden 2002 konserttitallenteet
Ozzy Osbournen albumit
Musiikki-DVD:t
The Essential Ozzy Osbourne

The Essential on talvella 2003 julkaistu Ozzy Osbournen tuplakokoelmalevy. Järjestyksessään kokoelmalevy on Osbournen kolmas. Se kuuluu Sony BMG:n The Essential -sarjaan.

Kappaleet 
CD 1:
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

CD 2:

Muusikot 
 Ozzy Osbourne: Laulu (CD 1–2)
 Randy Rhoads: Kitarat (CD 1: 1–9)
 Jake E. Lee: Kitarat (CD 1: 10–13)
 Zakk Wylde: Kitarat (CD 1: 14–16 ja CD 2)
 Bob Daisley: Basso (CD 1: 1–2, 3–8, 10–16 ja CD 2: 1)
 Rudy Sarzo: Basso (CD 1: 3 ja 9)
 Mike Inez: Basso (CD 2: 2–7)
 Geezer Butler: Basso (CD 2: 8–11)
 Robert Trujillo: Basso (CD 2: 12–14)
 Lee Kerslake: Rummut (CD 1: 1–2, 4–8)
 Tommy Aldridge: Rummut (CD 1: 3, 9–13)
 Randy Castillo: Rummut (CD 1: 14–16 ja CD 2: 1–7)
 Deen Castronovo: Rummut (CD 2: 8–11)
 Mike Bordin: Rummut (CD 2: 12–14)
 Don Airey: Koskettimet (CD 1: 1–13) (Ei kuitenkaan kaikissa mainituissa kappaleissa)
 John Sinclear: Koskettimet (CD 1: 14–16 ja CD 2: 1–6)
 Kevin Jones: Koskettimet (CD 2: 7) 
 Rick Wakeman: Koskettimet (CD 2: 8–11)
 Michael Beinhorn: Koskettimet (CD 2: 8–11) 
 Tim Palmer: Koskettimet (CD 2: 12–14)

Lähteet 

Vuoden 2003 kokoelma-albumit
Ozzy Osbournen kokoelma-albumit
Ozzy Osbourne
Saif Saaeed Shaheen

Saif Saaeed Shaheen (s. 15. lokakuuta 1982) on kenialaissyntyinen kalenjin-heimoon kuuluva juoksija, jonka päälajina on estejuoksu. Hän edustaa nykyisin Qataria.

12. elokuuta vuonna 2003 hän muutti nimensä Stephen Cheronosta Saif Saaeed Shaheeniksi ja loikkasi Keniasta Qatarin kansalaiseksi. Tietojen mukaan Qatarin valtio maksaa Shaheenille 1 000 Yhdysvaltain dollaria joka kuukausi hänen elämänsä loppuun saakka, ja miljoona dollaria jokaisesta arvokisavoitosta. 

Shaheenin loikkaus aiheutti suuria tunteita Keniassa, ja maan presidentti, kikuju Mwai Kibaki piti jopa puheen asian tiimoilta ennen Pariisin MM-kisoja, jossa hän paheksui asiaa jyrkästi ja kehotti kansalaisia vastustamaan kiusausta vaihtaa kansalaisuutta rahan takia. Myös muutama muu kenialainen, muun muassa Albert Chepkurui (nyk. Ahmad Hassan Abdullah), on päätynyt vastaavanlaiseen ratkaisuun ja loikannut joko Qatariin tai Bahrainiin.

Shaheen joutui Kenian liiton vastustuksen takia jäämään pois 2004 Ateenan olympialaisista. Hän voitti maailmanmestaruudet sekä 2003 Pariisissa ja 2005 Helsingissä. Molemmilla kerroilla hopealle jäi 2004 Ateenasta olympiakultaa voittanut Ezekiel Kemboi. 2006 Moskovan MM-hallikisoissa hän oli 3 000 metrillä hopealla Kenenisa Bekelen takana voitettuaan sitä ennen ensimmäisessä hallijuoksussaan samalla matkalla Aasian mestaruuden. Osakan MM-kisoista 2007 hän joutui jäämään pois polvivamman vuoksi.

Saif Saaeed Shaheen pitää hallussaan 3 000 metrin esteiden maailmanennätystä 7.53,63 syyskuulta 2004.

Shaheenin veljiä ovat estejuoksun maailmanmestari Christopher Koskei ja estejuoksun nuorten MM-mitalisti Abraham Cherono.

Saavutukset

3 000 metrin estejuoksu

Maastojuoksun pitkä matka

Maastojuoksun lyhyt matka

Henkilökohtaiset ennätykset

Katso myös
Luettelo kansalaisuuttaan vaihtaneista yleisurheilijoista

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Qatarilaiset estejuoksijat
Kenialaiset estejuoksijat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Bruce McLaren

Bruce Leslie McLaren (30. elokuuta 1937 Auckland, Uusi-Seelanti  – 2. kesäkuuta 1970 Chichester, Englanti, Iso-Britannia) oli uusiseelantilainen kilpa-autoilija ja McLaren-tallin perustaja. Hän menestyi muun muassa Formula 1 -sarjassa ja urheiluautoilla. McLaren voitti Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1966 Chris Amonin kanssa. McLaren on Denny Hulmen ohella muistetuin uusiseelantilainen F1-kuski. Hulme sai ainoana uusiseelantilaisena Formula 1 -maailmanmestaruuden, kun taas McLaren perusti toiseksi menestyneimmän Formula 1 -tallin, McLarenin. McLaren osallistui 50 eri MM-sarjan ulkopuoliseen kilpailuun, joista voitti kolme.

Moottoriurheilu-ura 
Bruce McLaren pääsi Uuden-Seelannin autourheilupiireiltä saamansa stipendin avulla ajamaan Eurooppaan Formula 2 -kisoja vuonna 1958 näytettyään kykynsä Formula 2 -luokassa kotimaassaan. Hän pääsi jopa pistesijoille ajettuaan viidenneksi Saksan GP:ssä samana vuonna. McLaren ei kuitenkaan saanut pisteitä, sillä hän ajoi kilpailun Formula 2 -luokan autolla.

Vuoden kuluttua Cooper-talli otti McLarenin F2-kilpatallinsa kuljettajaksi ja vuoden lopulla hän pääsi ajamaan tallin F1-autoa ja kiitti luottamuksesta. McLaren voitti kauden 1959 Yhdysvaltain päätösosakilpailun 22-vuotiaana. Näin hänestä tuli kaikkien aikojen nuorin GP-voittaja ja piti ennätystä hallussaan 44 vuotta ennen kuin espanjalainen Fernando Alonso voitti vuoden 2003 Unkarin osakilpailun. 

Kaudella 1960 McLaren voitti yhden osakilpailun ja pokkasi kauden päätteeksi MM-hopeaa tallikaverinsa Jack Brabhamin voitettua toisen perättäisen maailmanmestaruutensa. Seuraavilla kausilla Cooper ei enää ollut yhtä ylivoimainen auto kuin 1950-luvun lopulla, mutta silti McLaren onnistui voittamaan kauden 1962 Monacon GP-kilpailun. Tämän jälkeen McLaren pyysi Charlie Cooperilta autoa, jotta hän olisi voinut osallistua talvella ajettavaan TasMan-sarjaan, mutta Cooper kieltäytyi. McLaren perusti oman tallin ja voitti TasMan-sarjan näytöstyyliin. McLarenin ei tarvinnut odottaa tallinsa ensimmäistä voittoa kauan, sillä jo syksyllä 1968 McLaren voitti omaa nimeä kantavalla autollaan Belgian osakilpailun. Voitto jäi Bruce McLarenin viimeiseksi. Päätettyään jo lopettaa kilpa-autoilijan uransa ja keskittyä kasvavalle liiketoiminnalleen, McLaren kuoli 32-vuotiaana testatessaan tallinsa CanAm-autoa Goodwoodin radalla kesäkuussa 1970.

F1-tilastot

Lähteet 

Uusiseelantilaiset Formula 1 -kuljettajat
Le Mansin 24 tunnin ajon voittajat
Moottoriurheilussa surmansa saaneet kuljettajat
Vuonna 1937 syntyneet
Vuonna 1970 kuolleet