Luettelo pääministereistä jotka ovat eronneet epäluottamuslauseen takia

Tämä on luettelo pääministereistä, jotka ovat eronneet parlamentaarisen epäluottamuslauseen jälkeen, jotka ovat menettäneet luottamuksen parlamentissa tai jotka ovat eronneet oma-aloitteisesti väistämättömän epäluottamuslauseen uhatessa.

Pääministerit

Alankomaat 

Hendrikus Colijn (1939).
Jo Cals (1966).

Australia
Yksikään Australian pääministereistä ei ole koskaan hävinnyt edustajainhuoneessa  epäluottamuslauseeseen, vaikka edustajainhuone hyväksyi epäluottamuslauseeseen yhden kerran. Lisäksi kuusi pääministeriä ei pystynyt tekemään merkittäviä poliittisia päätöksiä ja näin ollen ovat joutuneet eroamaan: kaksi pääministeriä ei pystynyt saamaan enemmistöä tärkeille päätöksille edustajainhuoneelta, yksi pääministeri ei voinut hankkia senaatin tukea jonka takia kenraalikuvernööri hajotti senaatin ja yhdellä pääministerillä ei koskaan ollut edustajainhuoneen luottamusta (ennenkaisten vaalien jälkeen hänet nimitettiin pääministeriksi, vaikka hän tappionsa ei vaikuttanut hänen asemaansa pääministerinä).

Pääministerit, jotka saivat edustajainhuoneen tuen, mutta eivät kyenneet hyväksymään tärkeitä lakeja:

Chris Watson (1904, Sovittelu- ja välityslaki)
George Reid  (1905,)
Alfred Deakin (1908, ehdotus parlamentin seuraavan istunnon  ajankohdan muuttamiseksi)
Andrew Fisher (1909, keskustelua lykkäävä esitys)
Stanley Bruce (1929, ison lakipakettin kaatuminen)
James Scullin (1931, keskustelua lykkäävä esitys)

Pääministerit, jotka eivät voineet saada tukea edustajainhuoneelta tai opposion vastaehdotus muutettiin varsinaiseen lakiin:

Alfred Deakin (1904,ei voinut antaa mitään lainsäädäntöä)
Arthur Fadden (1941, budjettiesityksen kaatuminen)
Malcolm Fraser (1975, ei voinut antaa mitään lainsäädäntöä, ja menetti edustajainhuoneen epäluottamuslauseen, joka kehotti myös kenraalikuvernööriä nimittämään pääministeriksi Gough Whitlam.)

Gough Whitlam ei voinut saada tukea senaatilta, jota valvoi konservatiivien koalitio joten se aiheutti vuoden 1975 perustuslaillisen kriisin ja Whitlam erotettiin kenraalikuvernöörin määräyksellä. 

Malcolm Fraser nimitettiin pääministeriksi Whitlamin erottamisen jälkeen. Fraserilla ei ollut enemmistöä edustajainhuoneessa, mikä johti välittömästi epäluottamuslauseen. Kenraalikuvernööri oli kuitenkin jo hyväksynyt Fraserin suosituksen hajottaa parlamentti, joten hallitus ei suoranaisesti kaatunut epäluottamuslauseeseen.

Barbados
Lloyd Erskine Sandiford (1994).

Bulgaria

Philip Dimitrov (1992) - menetti parlamentin luottamuksen.
Kiril Petkov (2022)

Brittiläiset Neitsytsaaret 
Andrew Fahie (2022)

Cookinsaaret

Terepai Maoate (2002).

Espanja

Mariano Rajoy (2018).

Haiti

Jacques-Édouard Alexis (2008).
Michèle Pierre-Louis (2009).

Intia

Vishwanath Pratap Singh (1990).
H. D. Deve Gowda (1997).
Atal Bihari Vajpayee (1999).

Irlannin tasavalta

Charles Haughey (1982).
Albert Reynolds (1992).

Israel

Yitzhak Shamir (1990).

Italia

Benito Mussolini (1943) - Fasistien suuri neuvosto hyväksyi päätöslauselman  joka pyysi kuningas Viktor Emanuel III:ta palauttamaan täydelliset perustuslailliset valtuudet, jotka olivat epäluottamus Mussolinia vastaan.
Amintore Fanfani (1954).
Romano Prodi (I hallitus) (1998).
Romano Prodi (II hallitus) (2008).

Itävalta
Sebastian Kurz (2019).

Japani

Shigeru Yoshida 2. kerta (1948).
Shigeru Yoshida 4. kerta (1953).
Masayoshi Ohira (1980).
Kiichi Miyazawa (1993).

Jugoslavia

Radoje Kontić (1998).

Kanada
Kaikki epäluottamukset saaneet hallitukset ovat olleet vähemmistöhallituksia.

Arthur Meighen (1926) - luottamuksen menetys.
John Diefenbaker (1963) - luottamuksen menetys hallituskriisin seurauksena.
Pierre Trudeau (1974) - luottamuksen menettäminen (Trudeau menetti luottamuksen, kun hän ei saanut läpi vuoden 1974 talousarviota. Myöhemmin kävi kuitenkin ilmi, että Trudeau teki budjetin läpimenemisen mahdottomaksi  tarkoituksellisesti voittaakseen hallituksen enemmistön taakseen. Tämä on ainoa kerta, kun taktiikka on toiminut  Kanadan liittovaltion politiikassa, mutta se oli ennakkotapaus. Tällaista taktiikkaa kutsutaan "oman hallituksensa tappion suunnittelemiseksi", ja käytäntö on yleistynyt Kanadan politiikassa).
Joe Clark (1979) - luottamuksen menetys.
Paul Martin (2005) - oppositio käynnisti epäluottamuslauseen. 
Stephen Harper (2011) - oppositio käynnisti epäluottamuslauseen Parlamentin halveksunnasta.

Meighen, Diefenbaker ja Trudeau menettivät parlamentin tuen. Joe Clark menetti luottamuksen, kun hän epäonnistui saamaan budjetin läpi. Martin ja Harper menettivät epäluottamusäänestyksen oppositiopuolueiden aloitteesta.

Kazakstan
Sergei Terešenko (1994).

Kosovo

Hashim Thaçi (2010).
Isa Mustafa (2017).
Albin Kurti (2020).

Kroatia

Tihomir Orešković (2016) - menetti äänestyksen, jossa hallitseva puolue ei saanut luottamusta, kun hän pyysi varapääministeriä eroamaan (hallitsevan puolueen puheenjohtaja) eturistiriidan vuoksi.

Libya

Ali Zeidan (2014).
 Abdul Hamid Dbeibeh (2021).

Liettua

Adolfas Šleževičius (1996).

Malta

Alfred Sant (1998).
Lawrence Gonzi (2012).

Marshallinsaaret 

Casten Nemra (2016).

Moldova

Ion Sturza (1999).
Valeriu Streleț (2015).
 Maia Sandu (2019).

Montenegro
Zdravko Krivokapić (2022)

Mongolia

Tsakhiagiin Elbegdorj (1998).

Nepal

Sher Bahadur Deuba (1997).
Lokendra Bahadur Chand (1997).
Khadga Prasad Oli (2021).

Niger

Hama Amadou (2007).

Norja

Christopher Hornsrud (1928).
Einar Gerhardsen (1963).
John Lyng (1963).
Kjell Magne Bondevik (2000).

Pakistan 
 Imran Khan (2022).

Papua-Uusi-Guinea 

Michael Somare (1980).
Paias Wingti (1988).
Sam Abal (2011).

Portugali

Mário Soares (1978, 1985).
Francisco Pinto Balsemão (1983).
Cavaco Silva (1987).
Passos Coelho (2015) - parlamentti hylkäsi hallituksen ohjelman.

Puola

Jan Olszewski (1992).
Hanna Suchocka (1993).
Marek Belka (2004).

Ranska

Georges Pompidou (1962) - pysyi virassa, Kansalliskokous hajotettiin.

Romania 
Emil Boc (2009).
Mihai Răzvan Ungureanu (2012).
Sorin Grindeanu (2017).
Viorica Dăncilă (2019).
Ludovic Orban (2020).
Florin Cîțu (2021).

Ruotsi
Ingvar Carlsson (1990).
Stefan Löfven (I hallitus) (2018).
Stefan Löfven (II hallitus) (2021).

Saksa
 Wilhelm Cuno (1923).
 Gustav Stresemann (1923).
 Hans Luther (1926).
 Wilhelm Marx (1926).
Franz von Papen (1932).
Helmut Schmidt (1982).
Helmut Kohl (1982) - epäluottamuslauseen tarkoituksena oli käynnistää uudet liittovaltion vaalit.
Gerhard Schröder (2005) - epäluottamuslauseen tarkoituksena oli käynnistää uudet liittovaltion vaalit.

Slovakia

Vladimír Meciar (1994).
Iveta Radičová (2011).

Slovenia

Lojze Peterle (1992).
Janez Drnovšek (2000).
Borut Pahor (2011).
Janez Janša (2013).

Solomonsaaret 

Francis Billy Hilly (1994).
Manasseh Sogavare (2007, 2017).

Somalia

Ali Khalif Galaid (2001).
Ali Muhammad Ghedi (2004).
Abdi Farah Shirdon (2013).
Abdiweli Sheikh Ahmed (2014).

Suomi

V. J. Sukselainen (1957).
Anneli Jäätteenmäki (2003) - erosi oma-aloitteisesti ennen väistämätöntä epäluottamuslausetta.
Antti Rinne (2019) - erosi oma-aloitteisesti ennen väistämätöntä epäluottamuslausetta.

Sri Lanka

Mahinda Rajapaksa (2018).

Tanska

Knud Kristensen (1947).

Tšekki

Mirek Topolánek (2006).
Mirek Topolánek (2009).
Jiří Rusnok (2013).
Andrej Babiš (2018).

Turkki

Kâmil Pasha (1909).
Sadi Irmak (1974).
Bülent Ecevit (1977).
Tansu Çiller (1995).
Mesut Yılmaz (1996).

Tuvalu

Kamuta Latasi (1996).
Bikenibeu Paeniu (1999).
Faimalaga Luka (2001).
Saufatu Sopoanga (2004).
Maatia Toafa (2010).
Willy Telavi (2013).

Turks- ja Caicossaaret 

Michael Misick (2009).

Ukraina

Valeriy Pustovoitenko (1999).
Viktor Juštšenko (2001).
Viktor Janukovytš (2004).
Julija Tymošenko (2010).
Mykola Azarov (2014).

Uusi-Seelanti 

Thomas MacKenzie (1912).

Vanuatu

Maxime Carlot Korman (1996).
Barak Sopé (2001).
Serge Vohor (2004).
Edward Natapei (2010).
Sato Kilman (2011).

Viro

Mart Laar (I. hallitus) (1994) - epäluottamuslause johtui Venäjän kanssa olevan sopimuksen rikkomisesta, jonka seurauksena Neuvostoliiton ruplia myytiin salaa  Itškerian tšetšeenitasavallan separatisteille.
Taavi Rõivas (2016) - epäluottamuslauseen taustalla oli yhden puolueen jäsenten lähtö hallituksesta, jolloin hallitus menetti parlamentaarisen enemmistön.

Yhdistynyt kuningaskunta

Frederick North (Ison-Britannian kuningaskunta, 1782).
George Hamilton-Gordon (1855).
John Russell (1866).
Benjamin Disraeli (1868).
William Ewart Gladstone (1885).
Robert Gascoyne-Cecil (1886).
William Ewart Gladstone (1886).
Robert Gascoyne-Cecil (1892).
Archibald Primrose (1895).
Stanley Baldwin (1924).
Ramsay MacDonald (1924).
James Callaghan (1979).

Presidentit
Näissä maissa on parlamentaarinen järjestelmä, jonka parlamentti valitsee presidentin, joka on myös valtionpäämies.

Guyana 
David Granger (2018).

Ranskan Polynesia 
 Gaston Flosse (2005, 2008).
 Oscar Temaru (2006, 2009).
 Gaston Tong Sang (2007, 2011).

Kiribati 
 Teburoro Tito (2003).

Marshallinsaaret
Litokwa Tomeing (2009).

Nauru
 Lagumot Harris (1996).
 Bernard Dowiyogo (1996, 2001).
 Kinza Clodumar (1998).
 Ludwig Scotty (2003, 2007).
 René Harris (2004).

Peru
 Martín Vizcarra (2020).

Lähteet

Hallitukset
Luettelot pääministereistä