Lokakuun vallankumous

Lokakuun vallankumous (Neuvostoliitossa myös lokakuun suuri sosialistinen vallankumous) oli Venäjällä marraskuussa (juliaanisen kalenterin mukaan lokakuussa) 1917 tapahtunut vallankumous, jossa sosialistinen bolševikkipuolue syrjäytti Venäjän väliaikaisen hallituksen ja otti vallan työläisneuvostojen nimissä. Tämä johti Neuvosto-Venäjän perustamiseen. Lokakuun vallankumous oli jatkumoa aiemmin samana vuonna tapahtuneelle helmikuun vallankumoukselle, jonka yhteydessä keisarinvalta oli kukistunut, ja ne muodostavat yhdessä Venäjän vallankumouksena tunnetun kokonaisuuden. Lokakuun vallankumouksella tarkoitetaan erityisesti maan pääkaupungissa Pietarissa 6.–8. marraskuuta (24.–26. lokakuuta) 1917 suoritettua vallankaappausta, mutta vallankumous jatkui sen jälkeen valtataisteluna ja vuosina 1918–1922 käytynä Venäjän sisällissotana, jonka päätteeksi bolševikit saivat vakiinnutettua yksinvaltansa.

Bolševikkien suosio oli kasvanut nopeasti vuoden 1917 aikana, sillä he lupasivat kansalle ”rauhaa, maata ja leipää” ja kaiken vallan siirtämistä neuvostoille, kun taas väliaikainen hallitus menetti suosionsa jatkettuaan tappiollista ensimmäistä maailmansotaa ja viivyteltyään lupaamiaan uudistuksia. Toisin kuin jokseenkin spontaanisti puhjennut helmikuun vallankumous, lokakuun vallankumous oli bolševikkien johdon huolella suunnittelema ja keskitetysti johdettu. Avainhenkilöt olivat bolševikkien johtaja Vladimir Lenin ja Pietarin neuvoston johtaja Lev Trotski, jonka aloitteesta vallankumous suoritettiin samaan aikaan toisen yleisvenäläisen neuvostokongressin kanssa. Vallanvaihdos Pietarissa oli lähes veretön, mutta väliaikaisen hallituksen istuntopaikkana toimineen Talvipalatsin hallinnasta käytiin pienimuotoinen taistelu.

Lokakuun vallankumouksesta tuli kommunististen liikkeiden esikuva kaikkialla maailmassa.

Nimi 
Nimi ”lokakuun vallankumous” viittaa Venäjällä tuolloin käytössä olleen juliaanisen kalenterin mukaiseen ajankohtaan, vaikka nykyisen gregoriaanisen kalenterin mukaan se tapahtui marraskuussa. Vastustajien propagandassa ja 1920-luvun alkuun saakka bolševikkien omassakin kirjallisuudessa käytettiin myös nimitystä ”lokakuun vallankaappaus”.

Tausta

Leninin ja bolševikkien oppi vallankumouksesta 

Vladimir Lenin oli jo 1900-luvun alussa tullut siihen tulokseen, että sosialistinen vallankumous Venäjällä ei tulisi tapahtumaan pelkästä työväenluokan omasta aloitteesta, vaan pienen vallankumouksellisen etujoukon olisi johdettava kehitystä. Hän kannatti myös Karl Marxin oppien sovellettua tulkintaa, jonka mukaan Venäjä voisi siirtyä porvarillisen vallankumouksen jälkeen varsin nopeasti seuraavaan, sosialistiseen vallankumoukseen. Tämä muodostui bolševikkien opiksi, kun taas Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen maltillisempaa siipeä edustaneet menševikit pitivät välttämättömänä odottaa teollisen kapitalismin ja porvarillisen demokratian kehittymistä Venäjälle ennen kuin sosialismiin siirtymistä voitaisiin tavoitella.

Siinä missä Marxin mukaan sosialistinen vallankumous puhkeaisi ensimmäisenä pisimmälle kehittyneissä kapitalistisissa maissa, Lenin arveli maailmanvallankumouksen voivan alkaa myös takapajuiselta Venäjältä, koska se oli ”imperialismin heikoin lenkki”. Hänen mielestään sosialistinen vallankumous Venäjällä olisi kuitenkin mielekäs vain sillä oletuksella, että se laajenisi pian muihin maihin. Marxin teorioiden mukaan sosialistista vallankumousta seuraisi ”proletariaatin diktatuuriksi” kutsuttu välivaihe. Toisin kuin useimmat länsimaiden sosialistit, Lenin tulkitsi sen tarkoittavan kirjaimellisesti poliittista diktatuuria.

Helmikuun vallankumous 

Venäjä kävi vuodesta 1914 ensimmäistä maailmansotaa, mutta maan sotamenestys oli huono ja tappiot valtavia. Tämä lisäsi epäluottamusta tsaari Nikolai II:n hallintoa kohtaan ja oppositio duumassa vahvistui. Sota aiheutti myös inflaation ja tarvikepulan suurissa kaupungissa.

Helmikuun vallankumous alkoi Pietarin tehdastyöläisten lakkoliikehdintänä. Maaliskuun alussa pääkaupungissa puhkesi spontaani yleislakko ja sadattuhannet työläiset alkoivat marssia kaduilla vaatien leipää ja hallituksen vaihtamista. Mielenosoituksia hajottamaan määrätyt sotilaat siirtyivät mielenosoittajien puolelle ja ottivat koko Pietarin haltuunsa. Duuman oppositiopoliitikot perustivat väliaikaisen komitean, joka asetti 15. (2.) maaliskuuta ruhtinas Georgi Lvovin johtaman väliaikaisen hallituksen. Menševikit perustivat samaan aikaan työläisiä ja sotilaita edustaneen Pietarin neuvoston. Nikolai II joutui luopumaan kruunusta ja valta siirtyi seuraavana päivänä kokonaan väliaikaiselle hallitukselle.

Helmikuun vallankumouksen jälkeinen kehitys

Kaksoisvalta 
Venäjällä vallitsi helmikuun vallankumouksen jälkeen niin sanottu kaksoisvalta (dvojevlastije) väliaikainen hallituksen ja Pietarin neuvoston tehdessä päätöksiä rinnakkain ilman selvästi määriteltyjä valtaoikeuksia. Koska tsaarin vallankumouksen yhteydessä hajottamaa duumaa ei enää kutsuttu uudelleen koolle, väliaikaisen hallituksen oli tarkoitus käyttää sekä hallitsijan että parlamentin valtaoikeuksia siihen saakka kunnes Venäjän perustuslakia säätävä kansalliskokous kokoontuisi. Lähimpänä minkäänlaista kansanedustuslaitosta ollut Pietarin neuvosto – ja viime kädessä sen toimeenpaneva komitea – sai eräänlaisen veto-oikeuden väliaikaisen hallituksen päätöksiin, mutta käytti tosiasiassa myös itse lainsäädäntövaltaa. Se esimerkiksi antoi 14. (1.) maaliskuuta niin sanotun määräyksen nro 1, joka osittain siirsi armeijan sisäisen päätösvallan upseereilta sotilaiden neuvostoille ja antoi neuvostolle oikeuden kumota hallituksen sotilaallisia käskyjä. Työläisten ja sotilaiden neuvostoja perustettiin pian kaikkialle, ja ne käyttivät paikallista valtaa työpaikoilla ja armeijan yksiköissä, mutta valtakunnalliselle tasolla Pietarin neuvosto säilytti erityisasemansa ja siihen lisättiin edustajia myös muista kaupungeista.

Bolševikkien nousu ja väliaikaisen hallituksen epäsuosio 
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjää hallitsi aluksi liberaali oikeisto. Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset (”eserrät”) katsoivat välttämättömäksi tukea toistaiseksi liberaalin porvarillisen demokratian kehitystä. Aluksi myös bolševikkien Venäjällä oleskellut johto (muun muassa Lev Kamenev ja Josif Stalin) ajatteli samoin. Maanpaosta Saksan avustuksella huhtikuussa 1917 palannut Lenin kuitenkin julisti niin sanotuissa huhtikuun teeseissään paljon radikaalimman ohjelman, jonka mukaan bolševikkien lyhyen tähtäimen tavoitteena tulisi olla väliaikaisen hallituksen syrjäyttäminen, kaiken vallan siirtäminen neuvostoille ja sitä kautta toteutettava sosialistinen vallankumous. Alkuhämmennyksen jälkeen bolševikkipuolue omaksui tämän ohjelman, mutta monet puoluejohdossakin epäilivät sen mielekkyyttä. Erityisesti Kamenevin johtama ryhmä puoluejohdossa suhtautui penseästi Leninin kumoussuunnitelmiin ja kannatti mieluummin kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen tavoittelua. Kesäkuussa 1917 Pietarissa pidetyssä ensimmäisessä työläisneuvostojen edustajakokouksessa bolševikkien ryhmä oli vielä selvästi pienempi kuin eserrien tai menševikkien, ja he eristäytyivät muista ryhmistä jyrkällä esiintymisellään.

Porvarillisten kadettipuolueen ja oktobristien johtajat joutuivat eroamaan väliaikaisesta hallituksesta ulkopoliittisen skandaalin seurauksena toukokuun alussa, jolloin hallituspohjaa laajennettiin ottamalla menševikit mukaan ja antamalla eserrille lisää vastuuta. Bolševikit muodostivat nyt yksinään opposition vasemmalla. Aleksandr Kerenskin tultua pääministeriksi eserrät ja menševikit olivat elokuusta lokakuuhun enemmistönä ja kantavana voimana hallituksessa. Kun muut sosialistiset puolueet olivat näin sidottuja hallitukseen ja sen politiikkaan, bolševikit alkoivat nopeasti lisätä kansansuosiotaan käyttämällä iskulauseita “rauhaa, maata ja leipää” ja ”kaikki valta neuvostoille”.

Väliaikaisen hallituksen suurimmat virheet olivat päätös jatkaa ensimmäistä maailmansotaa, vaikka armeijan ajautuminen sisäiseen sekasortoon teki voiton yhä mahdottomammaksi, sekä hidastelu perustuslakia säätävän kansalliskokouksen koollekutsumisessa. Hallitus lykkäsi maareformin ja muiden kipeästi toivottujen uudistusten toteuttamista sillä varjolla, että niistä voitaisiin päättää vasta kansalliskokouksessa tai sodan jälkeen. Kerenskin aikana hallitus alkoi muutenkin keskittyä yhä enemmän pelkkien juoksevien asioiden hoitamiseen uudistuspolitiikan sijasta. Bolševikit saattoivat väittää hallituksen jarruttavan kansanvaltaisia uudistuksia tahallaan. Bolševikit myös pidäkkeettä myötäilivät helmikuun vallankumouksesta käynnistynyttä Venäjän valtakunnan hajaantumiskehitystä. He antoivat esimerkiksi vähemmistökansallisuuksille suurempia lupauksia itsenäisyydestä kuin mikään muu puolue uskalsi esittää.

Huhtikuun kriisi ja heinäkuun päivät 
Väliaikaista hallitusta uhkasivat kahdesti Pietarin kaduilla puhjenneet levottomuudet, joita bolševikit pyrkivät hyödyntämään, aikeenaan mahdollisesti kaataa hallitus samalla tavalla kuin tsaarinvalta oli kaadettu. Ensimmäinen tapaus oli 3. toukokuuta (20. huhtikuuta) spontaanisti puhjennut hallituksen ulko- ja sotapolitiikan vastainen mielenosoitusliike, joka kuitenkin talttui itsestään Pietarin neuvoston asetuttua seuraavana päivänä sitä vastaan.

Suuremmaksi kehittyi osin bolševikkien ja osin anarkistien yllytyksestä Pietarissa 16.–17. heinäkuuta (3.–4. heinäkuuta) puhjennut työläisten ja kapinallisten sotilaiden kansannousu, jota bolševikkien johto toisaalta pyrki ohjailemaan ja hyödyntämään, mutta jonka se yritti myös tappion ja vastatoimien pelossa viime hetkellä turhaan estää. Hallitus kukisti heinäkuun levottomuudet sotavoimalla, vangitsi tapahtumiin yhdistettyjä bolševikkien johtajia ja lakkautti puolueen lehdet. Lenin piiloutui ja pakeni Suomeen, sillä romuttaakseen hänen kannatuksensa hallitus oli julkistanut tiedustelutietoja hänen yhteistyöstään Saksan kanssa, ja hän pelkäsi kuolemantuomiota maanpetoksesta. Kerenskin hallitus ei nostanut syytteitä useimpia vangittuja bolševikkijohtajia vastaan ja melkein kaikki laskettiin vapaiksi elo–syyskuun aikana. Kerenski ja hallitus pelkäsivät tässä vaiheessa enemmän oikealta tulevaa vastavallankumousta kuin bolševikkeja.

Väliaikainen hallitus horjuu

Talouden ja armeijan ongelmia 
Pietarin ruokahuoltotilanne heikkeni koko vuoden 1917 ajan, sillä inflaation vuoksi talonpoikien oli jatkuvasti yhä vähemmän kannattavaa myydä viljaansa kaupunkeihin. Samalla kaupunkien elinkustannukset nousivat nopeasti ja työttömyys alkoi lisääntyä. Armeijan taistelutahto ja -kyky heikkenivät koko ajan ja sotilaita alkoi karkailla joukoittain, sillä he halusivat päästä osallistumaan maaseudulla oletettuun maanjakoon. Armeija kykeni enää vain vaivoin pidättelemään saksalaisten etenemistä Baltiassa. Kesä–heinäkuun vaihteen epäonnistunut Kerenskin hyökkäys jäi Venäjän armeijan viimeiseksi merkittäväksi aloitteeksi sodassa. Aloite siirtyi Saksan armeijalle, joka valtasi Riian 3. syyskuuta ja käynnisti maihinnousun Saarenmaalle, Hiidenmaalle ja Muhulle 12. lokakuuta. Vallankumousta pelännyt väliaikainen hallitus määräsi siirtämään levottomia armeijan yksiköitä Pietarin varuskunnasta rintamalle, mutta tämä vain käänsi tyytymättömät sotilaat lopullisesti bolševikkien puolelle.

Kornilovin kapina ja pääministeri Kerenskin heikkenevä asema 

Tilanne kääntyi pian jälleen bolševikkien eduksi. Oikeiston menetettyä uskonsa Kerenskin hallitukseen pääministerin kanssa riitautunut armeijan ylipäällikkö, kenraali Lavr Kornilov lähti 9. syyskuuta (27. elokuuta) etenemään kohti Pietaria ilmeisenä aikeenaan kaapata valta. Väliaikainen hallitus joutui pyytämään apua Pietarin neuvostolta ja aseistamaan työläisjoukkoja torjuakseen Kornilovin etenemisen pääkaupunkiin. Monet näistä aseista päätyivät ja jäivät bolševikeille. Kornilovin kapinan yhteydessä pääosa väliaikaisesta hallituksesta erosi ja Kerenski hallitsi jonkin aikaa lähes diktaattorina, kunnes kokosi 10. lokakuuta (27. syyskuuta) vielä yhden, porvarienemmistöisen hallituksen. Hän otti itselleen armeijan ylipäällikkyyden.

Kerenskin asemaa heikensi samoihin aikoihin tapahtunut sosialistivallankumouksellisen puolueen jakautuminen. Omaksi puolueekseen erkaantuneet vasemmistososialistivallankumoukselliset (”vasemmistoeserrät”) asettuivat hallitusta vastaan ja lähentyivät bolševikkeja. Myös menševikit olivat jakaantumassa vasemmisto- ja oikeistosiipeen, joista vain jälkimmäinen halusi tukea hallitusta.

Luodakseen väliaikaiselle hallitukselle edes jonkinlaisen demokraattisen legitimiteetin Kerenski kutsui 27. (14.) syyskuuta koolle niin sanotun demokraattisen neuvottelukokouksen, jonka päätöksellä perustettiin tilapäinen neuvoa-antava edustuselin, Venäjän tasavallan väliaikainen neuvosto eli ”esiparlamentti”. Sen paikat jaettiin kiintiöinä eri puolueille ja elinkeinoelämän eturyhmille. Esiparlamentti asetettiin 15. (2.) lokakuuta ja se kokoontui ensi kerran viisi päivää myöhemmin. Sekä demokraattinen neuvottelukokous että esiparlamentti kuitenkin vain nostivat selvemmin esiin hallituspuolueiden riitaisuuden, hallituksen itsevaltaisuuden ja vähenevän luottamuksen Kerenskiä kohtaan. Bolševikit osallistuivat demokraattiseen neuvottelukokoukseen ja aluksi myös esiparlamenttiin, vaikka Suomesta ohjeita lähettänyt Lenin vastusti niitä ”perustuslaillisuusilluusiona”. Leninin vaatimuksesta bolševikkien edustajat marssivat ulos esiparlamentista sen ensimmäisenä istuntopäivänä 20. (7.) lokakuuta. Muut vasemmistopuolueet masinoivat esiparlamentissa 6. marraskuuta (24. lokakuuta) äänestyksen, joka käytännössä merkitsi epäluottamuslausetta Kerenskin hallitukselle.

Bolševikit valtaavat Pietarin neuvoston 

Lokakuun vallankumouksen kannalta ratkaisevaa oli, että bolševikit saivat käsiinsä Pietarin neuvoston johdon, joka oli sitä ennen ollut menševikkien ja sosialistivallankumouksellisten käsissä. Bolševikkien ehdotus Pietarin neuvoston toimeenpanevan komitean vaihtamisesta sai 22. (9.) syyskuuta pidetyssä neuvoston täysistunnossa enemmistön äänistä, sillä epäsuosituksi käynyt pääministeri Kerenski oli leimannut vanhan puheenjohtajiston, johon hän nimellisesti kuului. Bolševikit ja vasemmistoeserrät saivat nyt yhdessä enemmistön toimeenpanevaan komiteaan ja sen puhemiehistöön. Neuvoston puheenjohtajaksi valittiin 8. lokakuuta (25. syyskuuta) Lev Trotski, joka oli ollut lyhyesti myös vuoden 1905 ensimmäisen Pietarin neuvoston johdossa, tuolloin vielä menševikkinä. Trotski oli liittynyt bolševikkeihin melko hiljattain mežraiontsy-ryhmästä ja vapautunut vain kolme viikkoa aiemmin vankilasta takuita vastaan, mutta Leninin poissaollessa hänestä tuli nopeasti bolševikkien tärkein johtaja Pietarissa.

Bolševikit saivat enemmistön myös Moskovan neuvostoon 2. lokakuuta (19. syyskuuta). Ensimmäinen neuvostojen edustajakokous oli kesäkuussa asettanut paikallisten neuvostojen yläpuolelle yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean (VTsIK), mutta koska bolševikit olivat siinä vähemmistönä, he sivuuttivat toistaiseksi sen.

Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea 
Menševikkien ja eserrien aloitteesta Pietarin neuvoston alaisuuteen perustettiin 29. (16.) lokakuuta Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea, joka aloitti toimintansa 2. marraskuuta (20. lokakuuta) ja jonka nimelliseksi johtajaksi valittiin vasemmistoeserrä Pavel Lazimir. Sotilaallisen vallankumouskomitean alkuperäinen tarkoitus oli luoda koordinoitu johto, jonka avulla sotilaita ja työläisiä voitaisiin yhdessä käyttää pääkaupungin puolustamiseen saksalaisilta tai Kornilovin kapinan kaltaisilta hankkeilta. Komitea oli kuitenkin Trotskin alainen ja bolševikit saivat siihen enemmistön, joten siitä tuli heille täydellinen työkalu omiin tarkoituksiinsa. Komitea lähetti 3.–4. marraskuuta (21.–22. lokakuuta) omat edustajansa Pietarin jokaiseen kasarmiin, ja sotilasneuvostot kaikissa paitsi kolmessa kasarmissa vannoivat sille uskollisuutta.

Vallankumouksen tapahtumat

Bolševikkien valmistelut

Keskuskomitean kiistely ja päätös vallankumouksesta 
Elokuussa salaa kokoontunut bolševikkien kuudes puoluekokous päätti yrittää aseellista vallanottoa sopivan tilaisuuden koittaessa. Tässä yhteydessä päätettiin myös luopua tunnuksesta ”Kaikki valta neuvostoille”, mutta päätös käytännössä pyörrettiin bolševikkien saatua myöhemmin syksyllä enemmistön Pietarin ja Moskovan neuvostoihin. Helsingissä piileskellyt Lenin näki syyskuun lopussa tilaisuuden tulleen ja kehotti kahdessa keskuskomitealle lähettämässään kirjeessä puoluetta ryhtymään välittömästi toimiin vallan kaappaamiseksi ennen kuin otollinen hetki menisi ohi. Pietarissa 28. (15.) syyskuuta kokoontunut keskuskomitea piti ratkaisua vielä ennenaikaisena ja päätti sivuuttaa Leninin ohjeet. Keskuskomiteassa ajatusta vastustivat varsinkin Lev Kamenev ja Grigori Zinovjev. Helsingistä Viipuriin siirtynyt Lenin alkoi tämän jälkeen painostaa keskuskomiteaa uhkaamalla erota, jos häntä ei toteltaisi.

Lenin palasi lopulta salaa Suomesta Pietariin ja osallistui 23. (10.) lokakuuta keskuskomitean kokoukseen, jossa hyväksyttiin äänin 10–2 hänen muotoilemansa päätöslauselma ”aseellinen kapina on väistämätön ja aika on sille täysin kypsä”. Zinovjev ja Kamenev äänestivät vastaan. Päätös vahvistettiin 29. (16.) lokakuuta laajennetussa keskuskomitean istunnossa, johon osallistui edustajia myös muista bolševikkien elimistä. Zinovjevin ja Kamenevin mielestä puolue ei ollut vielä tarpeeksi vahva ottamaan valtaa yksin. He vastustivat Leninin kaappaussuunnitelmaa niin päättäväisesti, että lähettivät bolševikkien puolue-elimille omissa nimissään kiertokirjeen, jossa varoittivat ryhtymästä mihinkään ainakaan ennen neuvostokongressin ja kansalliskokouksen kokoontumista. Kamenev jopa erosi keskuskomiteasta ja selosti kantansa menševikkien Novaja Žizn -lehdessä julkaistussa haastattelussa, jossa hän rivien välissä paljasti puolueensa kaappaussuunnitelman olemassaolon. Lenin vaati Kamenevin ja Zinovjevin erottamista puolueesta vahingollisen tietovuodon vuoksi, mutta asiasta ei tehty päätöstä.

Neuvostokongressin hyödyntäminen 
Eräät bolševikkien pietarilaiset edustajat ilmoittivat, että työläiset ja sotilaat eivät luultavasti tukisi pelkästään puolueen nimissä tapahtuvaa vallankaappausta. Trotskin aloitteesta sitä päätettiin lykätä vielä viikolla, jotta se voitaisiin ajoittaa samanaikaisesti Pietarissa kokoontuvan toisen yleisvenäläisen neuvostojen edustajakokouksen kanssa. Näin bolševikit voisivat väittää siirtäneensä vallan neuvostoille eivätkä itselleen, jolloin kaappaus todennäköisesti kohtaisi vähemmän vastarintaa. Lenin ei nähnyt Trotskin suunnitelman oveluutta ja vastusti jyrkästi kaikkia viivytyksiä. Kerenskin heikko ja epäsuosittu hallitus saattaisi kaatua milloin hyvänsä ja sen tilalle tulisi luultavasti joko oikeistodiktatuuri tai menševikkien toivoma sosialististen puolueiden yhteinen koalitio, jolloin bolševikit kummassakin tapauksessa menettäisivät tilaisuutensa saada valta kokonaan itselleen. Lisäksi perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaalit oli viimein määrä järjestää 25. (12.) marraskuuta ja se kokoontuisi 11. joulukuuta (28. marraskuuta). Bolševikkien olisi edullisempaa kaapata valta ennen sitä, sillä he tuskin saisivat kansalliskokoukseen enemmistöä ja epädemokraattinen väliaikainen hallitus olisi paljon helpompi syrjäyttää kansan nimissä kuin demokraattisesti valittu kansalliskokous.

Joukko Pietarin seudun bolševikkienemmistöisiä työläisneuvostoja piti 24.–29. (11.–16.) lokakuuta omin päin ”Pohjoisen alueen neuvostojen kongressin”, joka julistautui toisen yleisvenäläisen neuvostokongressin valmistavaksi kokoukseksi ja yritti jakaa tietyille neuvostoille ylimääräisiä edustajamandaatteja vahvistaakseen bolševikkien asemaa tulevassa kongressissa. Lisäksi monet ei-bolševikkienemmistöiset sotilasneuvostot kieltäytyivät lähettämästä edustajiaan kokoukseen. Sotilaiden edustajia saapui kuitenkin juuri riittävästi takaamaan edustajakokouksen uskottavuuden.

Kumousorganisaatio 

Bolševikit olivat pian helmikuun vallankumouksen jälkeen perustaneet puolueelle erityisen sotilasjärjestön, jota johtivat Nikolai Podvoiski ja Vladimir Nevski. Toukokuusta alkaen bolševikit olivat perustaneet myös omia punakaarteja, mutta ne eivät olleet erityisen uskollisia puolueelle ja osin sulautuivat Pietarin neuvoston perustamaan kansanmiliisiin. Punakaartien käyttökelpoisuus lisääntyi, kun ne määrättiin marraskuun alussa Pietarin sotilaallisen vallankumouskomitean alaisuuteen. Trotski määräsi Pietarin neuvoston nimissä asetehtaat luovuttamaan kiväärejä punakaarteille, jotka näin saivat viime hetkellä kunnon aseistuksen.

Trotskin alainen Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea oli vallankumouksen tärkein johtokeskus. Sen puheenjohtajaksi Lazimirin tilalle tuli viime hetkellä bolševikki Podvoiski. Bolševikkien keskuskomitea perusti lisäksi 29. lokakuuta vallankumousta valvomaan viisihenkisen ”käytännöllisen keskuksen”, johon kuuluivat Andrei Bubnov, Feliks Dzeržinski, Josif Stalin, Jakov Sverdlov ja Moisei Uritski. Tämän elimen merkitys on epäselvä, todennäköisesti melko vähäinen, mutta myöhemmin Stalinin valtakauden historiankirjoituksessa sitä väitettiin todelliseksi johtokeskukseksi, koska siten voitiin korostaa Stalinin ja vähätellä Trotskin osuutta. Vuonna 1938 julkaistun NKP:n historian lyhyen oppikurssin mukaan keskuskomitean valitsema ”puoluekeskus” toimi sotilaallisen vallankumouskomitean ydinjoukkona ja sitä johti Stalin, kun taas Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1959 julkaistussa NKP:n historiassa käytetään nimeä ”sotilaallinen vallankumouskeskus” eikä Stalinia enää kutsuta sen puheenjohtajaksi tai keskusta ”sotilaallisen vallankumouskomitean ydinjoukoksi”. Vuonna 1974 julkaistussa Neuvostoliiton historiassa mainitaan vain aseellista kapinaa tukevan ”keskuksen” perustaminen kertomatta siitä mitään muuta.

Vallankaappaus Pietarissa

Voimasuhteet 
Bolševikit johtivat vallankumousta Pietarin keskustan itäpuolella sijainneesta entisestä aatelisneitojen yksityiskoulusta Smolnan instituutista, johon olivat sijoittuneet Pietarin neuvosto ja sen tärkeimmät toimielimet sekä puolueen keskuskomitea. Pietarin sotilaallisen vallankumouskomitean alaisuudessa oli noin 150 000 sotilasta Pietarin varuskunnista, Itämeren laivaston matruuseja Kronstadtista ja Helsingistä sekä noin 20 000 punakaartilaista. Todellisuudessa ylivoimaisesti suurin osa varuskuntien sotilaista ei aktiivisesti tukenut bolševikkien kaappausta, vaan julistautui ”puolueettomiksi”, mutta sekin käytännössä riitti bolševikeille, sillä hallituksen puolella oli vielä harvempia. Väliaikaista hallitusta puolustamassa oli enintään 10 000 sotilasta, pääosin upseerikoulujen oppilaita ja kadetteja sekä joitain iskujoukkoja ja kasakkarykmenttejä.

Bolševikit suorittivat vallankumouksensa pääosin yksin, mutta saivat aktiivista tukea myös anarkisteilta, jotka kannattivat tässä vaiheessa samoja välittömiä tavoitteita.

Jotkut historioitsijat ovat spekuloineet, että Kerenskin hallitus ei yrittänyt torjua bolševikkien kaappaushanketta ennalta, koska Kerenski uskoi hallituksen kykenevän kukistamaan kapinan ja voivansa käyttää sitä perusteena bolševikkien toiminnan lopulliseen tukahduttamiseen.

Pääkaupungin haltuunotto 
Bolševikit saivat tekosyyn ryhtyä toimintaan, kun väliaikainen hallitus aamuyöllä 6. marraskuuta (24. lokakuuta) määräsi bolševikkien kaksi tärkeintä lehteä lakkautettaviksi ja komensi junkkariosastoja turvaamaan muutamia strategisia kohteita Pietarissa. Junkkarit miehittivät aamulla Soldatin ja Rabotši put -lehden (Pravdan seuraajan) lehtipainon ja katkaisivat Smolnan puhelinyhteydet. Hallitus valmistautui antamaan pidätysmääräyksen sotilaallisen vallankumouskomitean johtajista ja Pietarin sotilaspiirin esikunta määräsi vangitsemaan vallankumouskomitean komissaarit kaikissa varuskunnissa, mutta käskyä ei noudatettu. Sotilaallinen vallankumouskomitea lähetti miehiä liettualaisesta rykmentistä ja sapööripataljoonasta valtaamaan lehtipainon takaisin vain muutamaa tuntia sen sulkemisen jälkeen ja kutsui muut joukkonsa käskynjaolle Smolnaan. Junkkarit yrittivät avata Nevajoen ylittävät nostosillat estääkseen joukkojen siirtymisen esikaupungeista keskustaan, mutta punakaartilaiset valtasivat kaikki sillat kahta lukuun ottamatta ja laskivat ne takaisin. Päivän aikana punakaartilaiset miehittivät myös lennätintoimistot ja Baltian rautatieaseman.

Myöhään illalla Lenin saapui pietarinsuomalaisen bolševikin Eino Rahjan saattamana valepuvussa salaisesta asunnostaan Smolnaan, jossa Trotski johti sotilasoperaatiota. Marraskuun 7. päivän (25. lokakuuta) vastaisena yönä bolševikkien joukot miehittivät Pietarin loput rautatieasemat, sotilaspiirin esikunnan, pääpostitoimiston, puhelinkeskuksen, sähkölaitoksen ja keskuspankin tilat kohtaamatta vastarintaa. Smolnan puhelinyhteydet kytkettiin takaisin ja väliaikaisen hallituksen istuntopaikkana toimineen Talvipalatsin yhteydet vastaavasti katkaistiin. Aamun koittaessa bolševikit käytännössä hallitsivat kaupunkia. Bolševikkeja tukenut Itämeren laivaston risteilijä Aurora oli asettunut Nevalle Nikolain sillan luo, josta saattoi uhata kaupungin keskustaa. Päivän aikana bolševikit valtasivat myös Marian palatsin ja hajottivat siellä kokoontuneen esiparlamentin, sekä illalla Amiraliteetin.

Vallanvaihto Pietarissa tapahtui niin huomaamattomasti, että normaali elämä kaupungissa ei juuri häiriintynyt ja suurin osa asukkaista ei huomannut mitään tavallisesta poikkeavaa tapahtuneen: kaupat olivat auki, sanomalehdet ilmestyivät, raitiovaunut kulkivat ja teatterit järjestivät näytöksiä.

Talvipalatsin valtaus 

Bolševikit julkaisivat jo aamupäivällä 7. marraskuuta tiedotteen, jonka mukaan väliaikainen hallitus oli syrjäytetty ja valta siirtynyt Pietarin sotilaalliselle vallankumouskomitealle. Hallitus oli kuitenkin tuolloin vielä turvassa Talvipalatsissa. Palatsia suojeli häthätää koottu noin 2 700 hengen varuskunta, johon kuului junkkareita, kasakoita, tykistöä, vapaaehtoinen naiskomppania, polkupyöräpataljoona ja sotainvalideja. Bolševikkien ensimmäiset hyökkäykset palatsia vastaan torjuttiin vaivatta, mutta illalla palatsin piiritti noin 11 000 miestä, joita komensi Vladimir Antonov-Ovsejenko. Väliaikaiselle hallitukselle esitettiin kello 19. uhkavaatimus antautua. Risteilijä Aurora ampui tykeillään kello 21.40 merkkilaukauksen, minkä jälkeen hyökkäys palatsiin alkoi. Talvipalatsia yritettiin tulittaa myös Nevan yli Pietari-Paavalin linnoituksesta, mutta pääosa tykinlaukauksista ei osunut rakennukseen.

Taistelu kesti muutaman tunnin, kunnes pääosa puolustajista vetäytyi asemistaan, jolloin vain naispataljoona ja joukko kadetteja jäi puolustamaan palatsin ydinosia. Vastarinnan tyrehdyttyä väkijoukko ryhtyi ryöstelemään palatsia. Väliaikaisen hallituksen ministerit vangittiin kello 2.10 yöllä palatsin malakiittisalista ja heidät vietiin Pietari-Paavalin linnoitukseen. Ainoastaan pääministeri Kerenski oli paennut edellisenä aamuna piirityksestä Yhdysvaltain suurlähettilään virka-autoon piiloutuneena. Taistelussa Talvipalatsista kuoli yhteensä viisi ihmistä.

Toinen yleisvenäläinen neuvostokongressi 

Toinen yleisvenäläinen neuvostokongressi kokoontui Smolnassa myöhään illalla 7. marraskuuta, jolloin taistelu Talvipalatsista oli vielä kesken. Bolševikeilla oli aluksi kokouksessa ilmeisesti vähemmistö tai enintään hyvin täpärä enemmistö, eri arvioiden mukaan noin 300–390 edustajaa 650–670:stä, joten heille oli tärkeää saada valta otettua Pietarissa ennen kuin kongressi ehtisi tekemään mitään päätöksiä.

Ensimmäisen merkittävän puheenvuoron käytti menševikkien vasemmistosiiven johtaja Juli Martov, jonka ehdotus kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen muodostamisesta sai äänestyksessä yksimielisen kannatuksen. Heti tämän jälkeen pääosa sosialistivallankumouksellisten ja menševikkien edustajista ilmoitti kuitenkin protestoivansa bolševikkien suorittamaa vallankaappausta ja marssi ulos. Ulosmarssin seurauksena bolševikeille jäi kokoukseen selvä enemmistö. Trotski solvasi puheessaan jäljelle jääneitä menševikkejä kuuluisilla sanoilla ”Te olette säälittäviä. Te olette vararikossa. Teidän osanne on näytelty loppuun. Menkää sinne minne kuuluttekin – historian roskatunkiolle”. Tästä loukkaantuneena myös Martovin ryhmä marssi ulos, jolloin kokoukseen jäivät vain bolševikkien ja vasemmistoeserrien ryhmät. Tieto väliaikaisen hallituksen vangitsemisesta saapui Smolnaan pari tuntia myöhemmin ja ensimmäinen istunto keskeytettiin yöllä.

Toisessa istunnossaan illalla 8. marraskuuta (26. lokakuuta) neuvostokongressi hyväksyi lähes yksimielisesti Leninin erilliset julistukset rauhasta, maanlunastuksesta ilman korvauksia ja kansankomissaarien neuvoston asettamisesta Venäjän uudeksi hallitukseksi. Kongressi valitsi samalla uuden, bolševikkienemmistöisen yleisvenäläisen keskuskomitean, jonka puheenjohtajaksi tuli Kamenev. Kansankomissaarien neuvoston ilmoitettiin olevan vastuullinen yleisvenäläiselle toimeenpanevalle keskuskomitealle ja toimivan vain perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kokoontumiseen asti. Vasemmistoeserrille tarjottiin paikkoja kansankomissaarien neuvostossa, mutta heidän asetettuaan ehdoksi myös muiden vasemmistopuolueiden osallistumisen bolševikit muodostivat hallituksen yksin. Lenin oli suostunut kansankomissaarien neuvoston puheenjohtajaksi Trotskin kieltäydyttyä. Trotskista tuli sen sijaan ulkoasiain kansankomissaari. Neuvostokongressin hyväksymän julistuksen muotoilu antoi ymmärtää, että lainsäädäntövaltaa käyttäisi vastedes yleisvenäläinen toimeenpaneva keskuskomitea, mutta kansankomissaarien neuvosto alkoi saman tien säätää itse lakeja. Lenin sai ajettua toimeenpanevassa keskuskomiteassa 17. (4.) marraskuuta täpärästi läpi päätöksen, jolla siunattiin tämä menettely.

Kerenskin–Krasnovin kapina 

Pietarista paennut Kerenski pyysi luoteisrintaman esikunnasta Pihkovasta joukkoja kukistamaan vallankumousta Pietarissa. Hän sai käyttöönsä vain atamaani Pjotr Krasnovin komentamat melko heikot kasakkajoukot, jotka etenivät Hatsinaan ja Tsarskoje Seloon saakka, mutta kärsivät tappion murskaavalle ylivoimalle Pulkovon kukkuloilla 12. marraskuuta (30. lokakuuta) käydyssä taistelussa. Hyökkäys tyrehtyi siihen.

Vallanvaihto muualla maassa 
Moskovassa bolševikkien hallitsema neuvosto asetti 7. marraskuuta Pietarin mallin mukaisen sotilaallisen vallankumouskomitean, joka seuraavana aamuna yritti ryhtyä aseistamaan punakaarteja. Paikalliset sotilaat luovuttivat Kremlin bolševikeille ilman vastarintaa, mutta hallitukselle uskolliset junkkarit valtasivat sen 10. marraskuuta (28. lokakuuta) ennen kuin punakaartit ehtivät päästä käsiksi suuriin asevarastoihin. Bolševikkien koottua lisäjoukkoja kaupungissa käytiin ankaria katutaisteluja, kunnes hallituksen joukot antautuivat 15. (2.) marraskuuta. Useimmissa muissa Venäjän kaupungeissa bolševikit saivat vallan kohtaamatta aseellista vastarintaa, mutta maaseutu pysyi toistaiseksi heille vihamielisten voimien hallussa. Lyhyitä taisteluita käytiin muun muassa Ivanovossa ja Saratovissa.

Bolševikeilla oli aluksi vaikeuksia saada hallintoaan käyntiin, sillä kaikki virkamiehet menivät lakkoon ja monet liikkeet ja pankit sulkivat ovensa tai ainakin kieltäytyivät yhteistyöstä. Tätä jatkui parin kuukauden ajan, mutta lopulta bolševikkihallinto nujersi vastarinnan nimittämällä virastoihin omia tukijoitaan ja uhkaamalla muita työntekijöitä erottamisilla tai rangaistuksilla.

Armeijan sotilasneuvostoissa järjestettiin lokakuun vallankumousta seuranneina viikkoina uusintavaaleja, joiden seurauksena bolševikit kohosivat useimmissa luoteis- ja länsirintaman neuvostoissa suurimmaksi ryhmäksi tai jopa enemmistöksi, sillä heidän lupauksensa pikaisesta rauhasta innosti sotilaita. Kerenskin hallitus oli nimittänyt viimeiseksi ylipäälliköksi kenraaliluutnantti Nikolai Duhoninin, mutta kansankomissaarien neuvosto nimitti hänen tilalleen luutnantti Nikolai Krylenkon. Krylenko saapui Mogiljovissa sijainneeseen päämajaan eli stavkaan 3. joulukuuta (20. marraskuuta) ja pidätti Duhoninin, jonka sotilaat pian murhasivat.

Seuraukset

Välittömät seuraukset 
Lenin ja bolševikit eivät aluksi itsekään uskoneet valtansa kestävän pitkään. He halusivat vuoden 1871 Pariisin kommuunin tavoin tarjota innoittavan esimerkin tulevien sukupolvien vallankumouksellisille, mutta olettivat oman hallintonsa todennäköisesti kukistuvan pian. Toisaalta he odottivat vallankumouksen leviävän nopeasti muihin maihin.

Vikžel-neuvottelut ja bolševikkien liitto vasemmistoeserrien kanssa 
Koska bolševikit olivat julistaneet vallan siirtyneen neuvostoille, monet odottivat heidän muodostavan yhteishallituksen muiden neuvostoissa edustettuina olleiden puolueiden kanssa. Vallankumouksen alkupäivinä tällä ajatuksella oli runsaasti kannatusta bolševikkien omassakin keskuudessa, sillä laajemman rintaman kokoaminen helpottaisi vastavallankumouksen torjumista. Rautatieläisten ammattiliitto Vikžel painosti 11. marraskuuta (29. lokakuuta) lakkouhkauksellaan bolševikit ryhtymään hallitusneuvotteluihin muiden sosialististen puolueiden kanssa. Koska Krasnovin hyökkäyksen torjuminen oli tuolloin kriittisessä vaiheessa, bolševikkien keskuskomitea hyväksyi Leninin poissaollessa neuvottelutarjouksen ja lähetti edustajikseen Kamenevin ja Grigori Sokolnikovin. Kamenev ehti jo allekirjoittaa sopimuksen eserrä Viktor Tšernovin johtamasta koalitiohallituksesta, jossa bolševikit olisivat vähemmistönä ja Lenin ja Trotski olisi jätetty kokonaan ulkopuolelle. Keskuskomitean enemmistö asettui kokouksessaan 14. (1.) marraskuuta aluksi Kamenevin puolelle Leniniä vastaan, mutta Krasnovin muodostaman uhan poistuttua päätettiin hallitusneuvotteluita jatkaa vain vasemmistoeserrien kanssa. Leninin torpedoitua Vikžel-neuvottelut Kamenev ja neljä muuta ilmoittivat 17. (4.) marraskuuta eroavansa protestiksi keskuskomiteasta. Kamenev erosi myös yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean johdosta ja Rykov, Nogin, Teodorovitš ja Miljutin kansankomissaarien neuvostosta.

Kun bolševikkien yhteistyö muiden puolueiden kanssa oli lopullisesti kariutunut, vasemmistososialistivallankumoukselliset suostuivat heidän hallituskumppaneikseen. Vasemmistoeserrien edustajat erosivat oikeistoeserrien hallitsemasta talonpoikaisneuvostojen kongressista ja heidät hyväksyttiin täydennysjäseniksi yleisvenäläiseen toimeenpanevaan keskuskomiteaan, jossa he muodostivat hetkellisesti enemmistön (bolševikit palauttivat enemmistönsä laajentamalla toimeenpanevaa keskuskomiteaa uudelleen tammikuussa 1918). Sopimus vasemmistoeserrien liittymisestä kansankomissaarien neuvostoon syntyi 23. (10.) joulukuuta 1917 ja he saivat viisi kansankomissaarinsalkkua. Myönnytyksinä bolševikit lievensivät lehdistösensuuria ja lupasivat antaa perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kokoontua. Tämän seurauksena bolševikkien puoluejohdosta eronnut Kamenevin oppositioryhmä palasi nöyränä takaisin.

Bolševikkihallituksen ensimmäiset toimet 
Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea määräsi 8. marraskuuta lakkautettaviksi lukuisia ”vastavallankumouksellisia” lehtiä, kuten Moskovassa ilmestyneen Russkije vedomostin. Kansankomissaarien neuvosto antoi seuraavana päivänä asetuksen laajamittaisesta lehdistösensuurista, mikä tyrmistytti monia bolševikkien kannattajiakin. Satoja lehtiä lakkautettiin, mutta useat niistä jatkoivat pian ilmestymistään toisilla nimillä. Itsenäinen ei-bolševistinen lehdistö nujerrettiin täydellisesti vasta kesällä 1918. Kahdeksantuntinen työpäivä säädettiin 11. marraskuuta (29. lokakuuta) ja asetus työläisten kontrollista tehtaissa ja kaivoksissa annettiin 27. (14.) marraskuuta. 16. (3.) marraskuuta julkaistu ”Venäjän kansojen oikeuksien julistus” julisti kansalliset etuoikeudet lakkautetuiksi ja vähemmistökansallisuuksille oikeuden erota halutessaan Venäjästä.

Pääosa vanhasta oikeusjärjestelmästä ja kaikki ylimmät tuomioistuimet lakkautettiin 5. joulukuuta (22. marraskuuta). Niiden tilalle määrättiin samassa yhteydessä perustettaviksi vallankumoustribunaaleja ja alempien oikeuksien tilalle maaliskuussa 1918 kansantuomioistuimia. Vastavallankumouksen torjumiseen perustettiin 20. (7.) joulukuuta Feliks Dzeržinskin johtama “erityiskomissio”, josta kehittyi pelätty salainen poliisi Tšeka. Se oli alkuaan tarkoitettu vain tutkivaksi elimeksi, mutta sai pian salaiset valtuudet myös langettaa tuomioita. Toinen neuvostokongressi hyväksyi lokakuun vallankumouksen yhteydessä Kamenevin aloitteen kuolemanrangaistuksen täydellisestä lakkauttamisesta – se oli jo lakkautettu kertaalleen helmikuun vallankumouksen jälkeen, mutta Kerenski oli palauttanut sen sotilaskarkureille kesällä 1917. Lenin piti päätöstä typeränä, ja kuolemanrangaistus otettiinkin uudelleen käyttöön kesäkuussa 1918. Jo sitä ennen, maaliskuussa 1918, Tšekalle annettiin käytännössä valtuudet teloittaa ilman oikeudenkäyntiä vakoojia, vastavallankumouksellisia ja varkaita.

Bolševikit eivät heti valtaan tultuaan ryhtyneet järjestelmälliseen yksityisomaisuuden sosialisointiin, ja sotakommunismiksi kutsuttu talouspolitiikka otettiin käyttöön vasta kesästä 1918 alkaen. Venäjän pankit ja osa tehtaista otettiin kuitenkin valtion haltuun jo talven 1917–1918 aikana. Verotus romahti, joten valtion finanssit olivat pitkään hyvin sekavassa tilassa. Taloussuunnittelua varten perustettiin 15. (2.) joulukuuta 1917 Korkein kansantalousneuvosto. Toisen neuvostokongressin 8. marraskuuta 1917 hyväksymä Leninin maanjakoasetus määräsi kaiken muussa kuin talonpoikien omistuksessa olleen yksityisen maan jaettavaksi ilman korvausta kyläyhteisöihin kuuluneille talonpojille. Tämä vastasi pikemminkin eserrien maaohjelmaa kuin bolševikkien omaa ohjelmaa maaomaisuuden kansallistamisesta. Talonpojat olivat maanjaosta innoissaan ja kiihdyttivät jo helmikuun vallankumouksen jälkeen aloittamiaan maanvaltauksia. Myös pääosa Stolypinin reformissa syntyneistä yksityistiloista joutui maanjaon kohteiksi, vaikka Leninin asetus ei koskenut niitä. Suurtilojen katoamisen, kiihtyvän inflaation ja heikon satovuoden vuoksi viljan myynti maaseudulta kaupunkeihin alkoi tyrehtyä. Seurauksena Venäjän suurkaupungeissa alettiin talvella 1918 kärsiä varsinaisesta nälänhädästä ja huomattava osa kaupunkiväestöstä pakeni maaseudulle. Tilannetta pahensi Venäjän vilja-aittoina tunnettujen Ukrainan ja Siperian joutuminen kesään 1918 mennessä vieraiden valtojen ja valkoisten armeijoiden haltuun.

Perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kohtalo 

Bolševikkihallinto salli perustuslakia säätävän kansalliskokouksen edustajien valitsemisen vapailla vaaleilla 25. (12.) marraskuuta 1917. Lenin joutui suostumaan tähän, sillä bolševikit olivat kampanjoineet pitkin syksyä perustuslakia säätävän kansalliskokouksen puolesta ja osin perustelleet vallankumouksensa sillä, että vain neuvostovalta takaisi kansalliskokouksen järjestämisen. Vaaleissa oikeistoeserrät saivat enemmistön edustajanpaikoista, bolševikit vain neljäsosan ja yhdessä liittolaistensa vasemmistoeserrien kanssa yhteensäkin vain kolmanneksen. Kansalliskokouksen kokoontumista lykättiin yli kuukaudella ja vaaleihin osallistunut kadettipuolue kiellettiin kokonaan 11. joulukuuta (28. marraskuuta), mutta lopulta kansalliskokouksen sallittiin kokoontua. Perustuslakia säätävä kansalliskokous ehti olla koolla 13 tuntia 18.–19. (5.–6.) tammikuuta 1918 Pietarin Taurian palatsissa ja sen puhemieheksi valittiin oikeistoeserrä Viktor Tšernov. Kun kokous ainoassa istunnossaan hylkäsi esityksen ylimmän vallan luovuttamisesta kansankomissaarien neuvostolle, bolševikkien edustajat marssivat ulos ja seuraavana aamuna bolševikkihallinto hajotti kansalliskokouksen. Vasta tässä yhteydessä pääosan kansasta on sanottu tajunneen, että bolševikit aikoivat pitää vallan itsellään millä hinnalla hyvänsä.

Tammikuun lopussa 1918 pidetyssä kolmannessa yleisvenäläisessä neuvostokongressissa julistettiin perustetuksi Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta. Lenin pyysi nyt keisarikunnan vähemmistökansallisuuksia eroamisen sijaan liittymään ”vapaaseen kansojen liittoon” sosialistisen Venäjän kanssa.

Brest-Litovskin rauha ja armeijan kotiuttaminen 

Valtaan tultuaan bolševikit aikoivat aluksi luopua perinteisestä diplomatiasta ”porvarillisten valtioiden” kanssa. He julistivat salaisen diplomatian aikakauden päättyneeksi ja alkoivat julkaista Venäjän ulkoministeriön arkistosta löytämiään ympärysvaltojen salaisia sopimuksia. Pian he alkoivat kuitenkin tavoitella perinteisiä diplomaattisuhteita muihin valtioihin.

Bolševikit pitivät lupauksensa rauhan solmimisesta keskusvaltojen kanssa. Venäjän armeijan romahtamisen vuoksi sotaa oli mahdotonta enää voittaa ja Leninin mielestä vallankumous Venäjällä tarvitsi välttämättä rauhan tarjoaman hengähdystauon; jos tappiollinen sota jatkuisi, joko pettyneet venäläiset tai etenevät saksalaiset syöksisivät bolševikit vallasta. Bolševikit pyrkivät lisäksi hajottamaan vanhan armeijan voidakseen korvata sen punakaarteista muodostettavalla uudella armeijalla. Kansankomissaarien neuvosto käynnisti demobilisaation hyväksymällä 10. marraskuuta (28. lokakuuta) asetuksen armeijan koon asteittaisesta supistamisesta ja alkoi vapauttaa vanhempia kutsuntaikäluokkia palveluksesta. Monet sotilaat myös karkasivat rintamalta tai jättivät palaamatta lomilta.

Saksan ja Itävalta-Unkarin kanssa käytiin aselepo- ja rauhanneuvotteluja Brest-Litovskissa 1. joulukuuta (18. marraskuuta) alkaen, ensin Adolf Joffen ja sitten Trotskin johdolla. Joulukuun 15. päivänä sovittiin aselevosta, joka astui voimaan kaksi päivää myöhemmin, minkä jälkeen alettiin neuvotella rauhansopimuksesta. Pääosa Venäjän rintamajoukoista vapautettiin palveluksesta tammi–helmikuussa 1918, mutta viimeiset ikäluokat demobilisoitiin vasta huhtikuussa.

Rauhanneuvotteluissa Trotski yritti pelata aikaa siinä toivossa, että vallankumous puhkeaisi myös Saksassa, sillä bolševikkien vasemmistosiipi eli Nikolai Buharinin johtamat vasemmistokommunistit vastustivat jyrkästi ajatusta erillisrauhasta imperialistisen Saksan kanssa, mitä he pitivät maailmanvallankumouksen pettämisenä. Trotski ilmoitti 10. helmikuuta Venäjän lopettavan sodan yksipuolisesti ilman rauhansopimusta (”ei sotaa eikä rauhaa”), mutta Saksa vastasi aloittamalla sotatoimet uudelleen 17. helmikuuta ja eteni valtavaa vauhtia. Leninin vaatimuksesta saksalaisten entistä kovemmat rauhanehdot hyväksyttiin lopulta sellaisinaan ja rauhansopimus allekirjoitettiin 3. maaliskuuta. Siinä Venäjä joutui luopumaan koko valtakunnan länsiosasta (Puola, Baltia, Ukraina, Valko-Venäjä, Suomi) ja tekemään taloudellisia myönnytyksiä Saksalle. Vasemmistokommunistit ja vasemmistoeserrät vastustivat rauhansopimusta ja erosivat protestina kansankomissaarien neuvostosta.

Pidemmän aikavälin seuraukset

Venäjän sisällissota 

Lokakuun vallankumouksessa bolševikkien haltuun joutui vain Venäjän keskusalue. Vaikka itse vallankumous oli melko veretön, maassa alkoi suuri sisällissota, jossa valkoisen armeijan perustaneet vastavallankumoukselliset kenraalit, muun muassa Aleksandr Koltšak, Nikolai Judenitš ja Anton Denikin, yrittivät ottaa maan hallintaansa. Valkoiset hävisivät lopulta verisen sisällissodan bolševikeille. Sisällissota oli pääosin ohi vuonna 1921. Sisällissodan aikoina Venäjän alueelle tunkeutui monia vieraita joukkoja, muun muassa saksalaisia, yhteensä noin 9 000 suomalaista Karjalaan ja Arkangelin tienoille englantilaisia. Sisällissodan aikoina ja sen jälkeen maassa oli valtava nälänhätä.

Bolševikkijohto siirsi sisällissodan puhjettua vangittuna olleen keisari Nikolai II:n perheineen Jekaterinburgiin, jossa heidät teloitettiin 16.–17. heinäkuuta välisenä yönä 1918. Yleisesti uskotaan, että murhakäsky annettiin Moskovasta, mahdollisesti bolševikkipuolueen keskuskomitealta.

Sisällissodan yhteydessä bolševikkien perustama puna-armeija valloitti takaisin joitain Venäjästä itsenäistyneitä alueita, kuten Ukrainan, Georgian, Armenian ja Azerbaidžanin. Ne yhdistettiin Neuvosto-Venäjän kanssa vuonna 1923 uudeksi Neuvostoliitto-nimiseksi valtioksi.

Lokakuun vallankumous ja Suomi 
Bolševikit saivat enemmistön 23. (10.) syyskuuta asetettuun Suomen aluekomiteaan, joka edusti Suomen suuriruhtinaskunnan alueella toimineita venäläisiä työläis- ja sotilasneuvostoja. Komitean puheenjohtajaksi valittiin bolševikki Ivar Smilga. Helsingissä toiminut Itämeren laivaston keskusneuvosto Tsentrobalt sai 8. lokakuuta (25. syyskuuta) myös bolševikkienemmistöisen johdon, johtajanaan Pavel Dybenko. Väliaikainen hallitus menetti tämän seurauksena otteensa Suomen alueelle sijoitetuista sotajoukoista, sillä sotilaat eivät enää totelleet muita kuin aluekomitean vahvistamia käskyjä. Vallankumouksen jälkeen Suomesta lähti Pietarin sotilaallisen vallankumouskomitean kutsusta noin 5 000 venäläistä sotilasta puolustamaan Pietaria Krasnovin hyökkäykseltä. Tampereelle sijoitetun 106. jalkaväkidivisioonan vasemmistoeserriä kannattanut komentaja, eversti Mihail Svetšnikov lähetti Pietariin vallankumouksen tueksi jo 7. ja 8. marraskuuta välisenä yönä kaksi komppaniaa ja neljä konekivääriä sekä 10. marraskuuta kokonaisen rykmentin ja 34 konekivääriä. Toisin kuin joissain yhteyksissä on väitetty, nämä joukot eivät voineet ehtiä mukaan Talvipalatsin valtaukseen.

Suomen johtajat neuvottelivat lokakuun lopussa Kerenskin hallituksen kanssa tilapäisestä järjestelystä Suomen autonomian laajentamiseksi ennen uuden perustuslain säätämistä. Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Nekrasov lähti illalla 6. marraskuuta ministerivaltiosihteeri Carl Enckellin kanssa Helsingistä Pietariin mukanaan suomalaisten kanssa neuvoteltu manifestiluonnos, joka oli tarkoitus esitellä Kerenskille, mutta saapuessaan seuraavana aamuna rajalle he saivat kuulla bolševikkien kaapanneen yön aikana vallan. Nekrasov ei enää palannut Suomeen ja hänen apulaisensa S. A. Korff ilmoitti Suomen senaatille tehtävänsä lakanneen, joten suomalaisten kohtalo olisi nyt heidän omissa käsissään. Suomen aluekomitea nimitti samana päivänä uudeksi kenraalikuvernööriksi matruusi Pavel Šiškon ja tämän apulaiseksi suomalaissyntyisen Jukka Rahjan, mutta Setälän senaatti kieltäytyi tunnustamasta heitä. Kansankomissaarien neuvosto ilmoitti 4. joulukuuta (21. marraskuuta) aluekomitean käyttävän toistaiseksi kenraalikuvernöörin valtaa Suomessa. Enckell palasi Pietarista Suomeen, mutta valtiosihteerinvirasto jatkoi toistaiseksi toimintaansa Suomen edustustona.

Suomi julistautui itsenäiseksi 6. joulukuuta ja kansankomissaarien neuvosto tunnusti itsenäisyyden 31. (18.) joulukuuta.

Myöhemmät tulkinnat

Historiankirjoitus 
Neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa lokakuun vallankumous esitettiin historian lakien ja luokkataistelun väistämättömänä seurauksena, joka oli ollut mahdollinen vuoden 1917 Venäjällä bolševikkien puhdasoppisen etujoukkopuolueen ja Leninin henkilökohtaisen kyvykkyyden ansiosta. Toisaalta Pietarin marraskuun 1917 tapahtumat esitettiin neuvostopropagandassa myös liioitellun dramaattisena kansannousuna. Varsinkin Stalinin valtakauden historiankirjoitus oli hyvin propagandistista. 1950-luvulta alkaen Neuvostoliitossa tehtiin myös hieman kriittisempää historiantutkimusta, joka ei kuitenkaan kumonnut peruskäsityksiä aiheesta.

Länsimaisessa historiankirjoituksessa pitkään vallinnut kuva lokakuun vallankumouksesta oli luotu lähinnä neuvostopropagandan vastakohdaksi, ja se korosti oletettujen historian lakien sijaan sattumanvaraisten olosuhteiden ja tapahtumaketjujen ratkaisevaa vaikutusta. Vallankumous nähtiin ensisijaisesti pienen ääriryhmän vallankaappauksena. Länsimaisten Venäjän historian tutkijoiden keskuudessa 1960–1970-luvuilla esiinnoussut ”revisionistinen” koulukunta taas pyrki luomaan moniulotteisemman kuvan tapahtumista ja korostamaan enemmän sosiaalihistoriallisia olosuhteita, jotka mahdollistivat bolševikkien valtaannousun. Kylmän sodan päätyttyä jotkut tutkijat hylkäsivät nämä tutkimukset ”vasemmistolaisina” ja nostivat uudelleen esiin aiemman suoraviivaisen vallankaappaustulkinnan.

Kirjallisuus ja elokuvat 
Tunnettu lokakuun vallankumouksen silminnäkijäkuvaus on yhdysvaltalaisen kommunistin ja lehtimiehen John Reedin kirja Kymmenen päivää, jotka järisyttivät maailmaa (1919).

Tunnettuja lokakuun vallankumouksesta kertovia elokuvia ovat muun muassa neuvostoliittolaisen Sergei Eisensteinin mykkä montaasielokuva Lokakuu (1927) ja yhdysvaltalaisen Warren Beattyn John Reedistä tekemä elämäkertaelokuva Punaiset (1981), jonka Pietariin sijoittuvat osuudet kuvattiin Helsingissä.

Katso myös 
 Sotakommunismi
 Kronstadtin kapina
 Tšekkoslovakian legioona
 Ukrainan itsenäisyyssota
 Maatalouden kollektivisointi

Lähteet 
 Critical Companion To The Russian Revolution 1914–1921 (toim. Edward Acton, Vladimir Tšerniajev & William G. Rosenberg). Indiana University Press 1997.
 Alexander Rabinowitch: ”The October Revolution”, emt., s. 81–91.
 Vladimir N. Brovkin: The Mensheviks after October – Socialist Opposition and the Rise of the Bolshevik Dictatorship. Cornell University Press 1987.
 Itsenäistymisen vuodet 1917–1920. Osa I: Irti Venäjästä (päätoim. Ohto Manninen). Valtionarkisto 1992.
 
 Pertti Luntinen: ”Autonomian vahvistamisyritys” ja ”Itsenäisyyspäätös kypsyy”, emt., s. 144–243.
 
 
 Richard Pipes: The Russian Revolution 1899–1919. The Harvill Press 1990.
 Christer Pursiainen: Trotski. Gummerus 2011.
 Robert Service: A History of Modern Russia – From Nicholas II to Putin. Penguin Books 2003.

Viitteet

Aiheesta muualla 

 "Lokakuu" 1917 Pietarissa, Helsingin Sanomat, 07.11.1937, nro 301, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Venäjän vallankumous
Seulonnan keskeiset artikkelit