Fjodor Tjuttšev

Fjodor Ivanovitš Tjuttšev (; 5. joulukuuta (J: 23. marraskuuta) 1803 Ovstug, Orjolin kuvernementti – 27. heinäkuuta (J: 15. heinäkuuta) 1873 Tsarskoje Selo) oli venäläinen runoilija ja diplomaatti. Hän asui Münchenissä ja Torinossa, ja hänen ystäviään olivat Heine ja Schelling. Tjuttšev ei liikkunut kirjallisuuspiireissä eikä pitänyt itseään kirjailijana.

Häneltä tunnetaan noin 400 runoa, joiden säkeitä siteerataan Venäjällä hyvin usein. Nuoruusajan runot hän on kirjoittanut 1700-luvun tyyliä jäljitellen. 1830-luvun runoissa alkaa tuntua vahva eurooppalaisen, varsinkin saksalaisen, romantiikan vaikutus. Tämä lyriikka oli filosofis-meditatiivista, ja sen päällimmäisiksi aiheiksi nousivat mietiskely maailmankaikkeudesta, ihmisen kohtalosta ja luonnosta. 1840-luvulla Tjuttšev kirjoitti useita politiikka-aiheisia artikkeleita, joissa hän pohti venäläisen ja länsimaisen sivilisaation vuorovaikutusta. 1850-luvulla Tjuttševilta ilmestyi tunteikkaita rakkausrunoja, joissa hän käsittelee rakkautta tragediana. Nämä runoilijan rakastetulle Jelena Denisjevalle omistetut runot koottiin myöhemmin "denisjeviläiseksi sikermäksi". 1860- ja 1870-luvuilla Tjuttševin runoissa oli poliittisia sävyjä.

Tjuttševin tunnetuin runo "Silentium!" on katkera kutsu vaikenemiseen, valitus siitä etteivät ihmiset koskaan pysty ymmärtämään toisiaan täydellisesti. Säe "Mik' ilmaistaan, on valhe jo" on Tjuttševin aforismeista useimmin lainattu, samoin "Venäjää ei voi järjellä ymmärtää" sekä "Me emme pysty arvaamaan, kuinka sanamme kaikuu".

Tjuttšev palveli ulkoasiainministeristössä muun muassa lähetystön virkamiehenä Münchenissä. Hänen kirjallisessa salongissaan kävi vieraana muun muassa Heinrich Heine, jonka runoja Friedrich Schillerin ohella Tjuttšev käänsi venäjäksi. Runoilijan maine alkoi kasvaa 1854, jolloin hänen runojaan ilmestyi ensimmäinen kokoelma. Hän palveli sananvapauden vaikeina aikoina vuodesta 1857 sensuurivirastossa. Hänen syvämietteisen, muodoltaan valmiin lyriikkansa tärkeänä motiivina ovat luonnonfilosofiset aiheet ja olemassaolon peruskysymykset. Pohjasävyltään runoilija on pessimisti. Kootut teokset ilmestyivät 1868 ja 1900. Niissä on 246 omaa runoa ja 37 käännöstä.

Runosuomennoksia
Tjuttševin runoja on julkaistu suomeksi teoksissa:
 Venäjän runotar: valikoima venäläistä lyriikkaa, suom. Valentin Kiparsky ja Lauri Viljanen, Otava, 1946
 Helikonin lähde: maailmanlyriikan suomennoksia,, suom. Lauri Viljanen, WSOY, 1951

Runot;
 Keväinen ukonilma, suom. Lauri Viljanen, teoksessa: Venäjän runotar
 Kuin yllä tuhkan -, suom. Lauri Viljanen, teoksessa: Venäjän runotar
 Neljännen elokuuta 1864 vuosipäivän aattona, suom. Jukka Malinen, julkaisussa: Parnasso 2005; nro 7 
 On ihanaa, kun kevään myrskysäällä ukkonen ensimmäinen, teoksessa: Lounatuulia, Kirjapaja, 1990 ISBN 951-621-977-2
 Se aika syksyn alkamistax, teoksissa: Venäjän runotar ja Helikonin lähde
 Silentium, suom. Lauri Viljanen, teoksissa: Venäjän runotar ja Helikonin lähde
 Vie maasta maahan –, suom. Lauri Viljanen, teoksessa: Venäjän runotar
 Viimeinen rakkaus, suom. Lauri Viljanen, teoksissa: Venäjän runotar ja Helikonin lähde
 Yötuuli, suom. Lauri Viljanen, teoksessa: Venäjän runotar

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Tjuttševiana 

Venäläiset kirjailijat
Vuonna 1803 syntyneet
Vuonna 1873 kuolleet