joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Guy Verhofstadt

Guy Maurice Marie Louise Verhofstadt (, s. 11. huhtikuuta 1953, Dendermonde) on belgialainen liberaalipoliitikko (Open Vld), Belgian entinen pääministeri ja Gentin entinen kaupunginvaltuutettu.

Poliittinen ura 
Lakitutkinnon suorittanut Guy Verhofstadt aloitti poliittisen uransa Willy De Clercqin avustajana 1977. De Clercq oli tuolloin PVV:n (Partij voor Vrijheid en Vooruitgang) puheenjohtaja. Verhofstadt tuli valituksi parlamenttiin 1985 ja pääsi saman tien myös Wilfried Martensin hallitukseen valtiovarainministeriksi ja varapääministeriksi. Verhofstadtin uudistusmieliset ajatukset taloudesta ja nuori ikä toivat hänelle liikanimen Baby-Thatcher. Vuonna 1991 hän yritti muodostaa ensimmäisen oman hallituksensa, mutta epäonnistui ja joutui oppositioon, jossa uudisti PVV-puolueen nykyiseksi VLD:ksi (Vlaamse Liberalen en Democraten).

Verhofstadtista tuli pääministeri ensimmäisen kerran 13. kesäkuuta 1999 pidettyjen liittovaltion parlamenttivaalien seurauksena. Hänen hallitukseensa tulivat mukaan liberaalit, sosialistit ja vihreät. Tämä "sateenkaarihallitus" oli ensimmäinen laatuaan Belgiassa. Seuraavissa 18. toukokuuta 2003 pidetyissä vaaleissa vaalivoiton saivat sosialistit ja liberaalit, jotka myös muodostivat Verhofstadtin toisen hallituksen.

Verhofstadt oli Saksan liittokansleri Gerhard Schröderin suosikki Euroopan komission johtoon, mutta Angela Merkel sai tehtävään oman suosikkinsa José Manuel Barroson.

10. kesäkuuta 2007 järjestettyjen vaalien jälkeen Verhofstadtin hallitus menetti enemmistönsä ja Verhofstadt jätti eronpyyntönsä kuninkaalle. Suurimmaksi puolueeksi nousi Yves Letermen johtama CD&V/N-VA-lista. Leterme ei kuitenkaan pystynyt muodostamaan hallitusta ja puolen vuoden pattitilanteen jälkeen kuningas Albert II nimitti Verhofstadtin väliaikaishallituksen johtoon. Ilmoituksensa mukaan Guy Verhofstadt väistyi sivuun, kun kuningas nimitti vihdoin Letermen pääministeriksi 20. maaliskuuta 2008.

Pääministeriytensä jälkeen Verhofstadt on jatkanut poliitikon uraa Euroopan parlamentin jäsenenä, joksi hänet valittiin vuoden 2009 Euroopan parlamentin vaaleissa. Hän toimii Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmän puheenjohtajana.

Euroopan nykyisistä poliitikoista hän on yksi voimakkaimmin federaalista Euroopan unionia kannattavia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Guy Verhofstadtin kotisivu
 Verhofstadtin esittely Euroopan parlamentin sivustolla

Eurooppa-neuvoston puheenjohtajat
Belgian pääministerit
Belgialaiset europarlamentaarikot
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Pelkovaara

Pelkovaara on keväällä 2004 Yle TV1 -kanavalla esitetty suomalainen televisiosarja. Komediallinen sarja kertoo elämästä kuvitteellisessa Pelkovaaran varuskunnassa Lapissa, kun Suomi on liittynyt Natoon. Pasifistissävyinen sarja sisälsi myös tieteistarinamaisia elementtejä – mukana ollut ionosfäärin tutkimuslaitteisto osoittautui asejärjestelmäksi, joka mukaili maailmalla pitkään aiheesta esiintyneitä salaliittoteorioita.

Sarjassa näyttelivät mm. Satu Silvo, Joonas Saartamo ja Taisto Reimaluoto. Kriitikot arvostelivat sarjaa muun muassa sotilaselämään liittyvän epärealistisuuden, ”puskakomediamaisuuden” ja tuotantoyhtiönsä Fremantle Productions Oy:n takia. Sarja on kuvattu Sodankylän Syväjärvellä.

Jaksot

Aiheesta muualla
Sarjan kotisivut, Yle (Vintti/arkistoitu sivu)

Suomalaiset komediasarjat
Johanna Raunio

Riitta Johanna Raunio (s. 5. marraskuuta 1954 Forssa) on suomalainen malli, näyttelijä, laulaja, juontaja ja kiinteistönvälittäjä. Raunio on vuoden 1974 Miss Suomi

Ura 
Ylioppilaaksi valmistuttuaan Raunio aloitti kieliopinnot Turun yliopistossa syksyllä 1973 tavoitteenaan kieltenopettajan ammatti. Vuonna 1973 hän voitti Miss Cinema Europe -kilpailun ja oli aiemmin osallistunut myös Seura-lehden Aurinkotyttö-kisoihin. Miss Suomeksi hänet kruunattiin vuonna 1974. Raunio oli myös lehdistön ihannetyttö. Raunio sijoittui hyvin myös kansainvälisissä kauneuskilpailuissa. Hän sijoittui kolmanneksi Miss Universum-, Miss Eurooppa- ja Miss International Beauty -kilpailuissa.

Vuonna 1989 Raunio vieraili Turun Kesäteatterissa Lumikin roolissa, ja vuonna 2001 Heinolan kesäteatterin Piukoissa paikoissa Sugar Kanen roolissa, jonka Marilyn Monroe aikoinaan teki tunnetuksi. Raunio on näytellyt myös teattereissa, neljässä filippiiniläisessä elokuvassa (Kumander agimat, Lorelei, Postcards from China ja Balakyot) vuonna 1975, Spede Pasasen elokuvissa (esimerkiksi Uuno Turhapuro muuttaa maalle ja Hei kliffaa hei) ja esiintynyt televisiosarjoissa Painajainen ja Tähtitehdas.

Vuonna 1993 Raunio alkoi keikkailla Atlas-yhtyeen kanssa ja vuonna 1994 Audiovox julkaisi Raunion nimeä kantavan albumin.

Vuonna 2005 Raunio sai Tanja Jääskeläisen roolin MTV3-kanavan saippuasarjassa Salatut elämät. Alun perin hänen tarkoituksenaan oli tehdä sarjaan seitsemän viikon mittainen vierailu, mutta rooli venyi lopulta neljän vuoden mittaiseksi. Raunio jätti sarjan kuvaukset toukokuussa 2009 ja hänen roolihahmonsa poistui sarjasta loppuvuonna 2009.

Sittemmin Raunio on työskennellyt kiinteistönvälittäjänä.

Yksityiselämä 
Raunio on ollut naimisissa Erkki Hakkaraisen kanssa, jonka kanssa hänellä on kaksi tytärtä. Hän asuu Vääksyssä.

Diskografia 
 Johanna Raunio (1994)

Lähteet 
 Latva - Tuunainen: Iskelmän tähtitaivas. 500 suomalaista viihdetaiteilijaa. WSOY, 2004
 Suomen missit 1933–2014

Viitteet

Aiheesta muualla
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Miss Suomi -kilpailun voittajat
Suomalaiset juontajat
Suomalaiset mallit
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset yrittäjät
Juhani Peltonen (jalkapalloilija)

Voitto Matti Juhani Peltonen (s. 16. kesäkuuta 1936 Sääksmäki) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan laitahyökkääjä, mutta pelasi myös keskikentän rakentajana. 

Peltonen oli ensimmäinen suomalaispelaaja, joka pelasi Saksan Bundesliigassa. Hän pelasi vuosina 1964–1966 Hamburger SV:n riveissä 38 ottelua tehden niissä kuusi maalia. 
Suomessa Peltonen edusti vain Valkeakosken Hakaa, jonka riveissä hän voitti kaksi Suomen mestaruutta ja viisi Suomen Cupia. Maajoukkueessa Peltonen pelasi 68 ottelua tehden niissä 10 maalia.
Suomen Palloliitto valitsi Peltosen vuoden jalkapalloilijaksi Suomessa vuosina 1960, 1962 ja 1964. Urheilutoimittajain liitto myönsi hänelle saman tittelin vuonna 1965. Joukkuetoveri Matti Pitko kirjoitti Juhani Peltosesta kirjan Hakasta Hampuriin (Weilin&Göös 1971). 
Peltonen valittii neljä kertaa Suomen parhaaksi jalkapalloilijaksi. 

Muun työnuransa Peltonen toimi Yhtyneet Paperitehtaat Oy:llä, viimeksi myyntimiehenä. Espanjassa Jussi Peltonen innostui taidemaalauksesta, ja hänellä on Valkeakoskella ateljee. Peltosella on ollut kuusi taidenäyttelyä.

Peltonen nimettiin Suomen Palloliiton Gladiaattorit -kunniakerhoon 20. elokuuta 2008.

Saavutukset 
 Suomen mestaruus 1960, 1962
 Suomen Cup 1955, 1959, 1960, 1963, 1969
 Vuoden jalkapalloilija 1960, 1962, 1964, 1965

Lähteet

Aiheesta muualla 
YLE Elävä arkisto: Juhani Peltonen - palloilupioneeri Saksassa
MNR:n ETUPENKKI: Juhani Peltonen "jalkapallolegenda" (YouTube)

Suomalaiset jalkapalloilijat
Jalkapallon Suomen mestarit
Jalkapallon Suomen Cupin mestarit
Vuonna 1936 syntyneet
Elävät henkilöt
Kuparikiisu

Kuparikiisu (CuFeS2, rautakuparisulfidi) (ennen kalkopyriitti) on messinginkeltainen, hieman vihreään vivahtava metallikiiltoinen sulfidimineraali. Se on maankuoren yleisin kuparimalmimineraali. 

Kuparikiisu sisältää noin 35 % kuparia, mutta sen, rikin ja raudan lisäksi kuparikiisu sisältää usein pieniä määriä mm. kobolttia, sinkkiä, nikkeliä, hopeaa, kultaa, platinaa, lyijyä, arseenia ja seleeniä.  

Kuparikiisun kidejärjestelmä on tetragoninen. Kiteet ovat kuitenkin suhteellisen harvinaisia ja pieniä, useimmiten kuparikiisu esiintyykin massamaisina kasaumina ja lohkareina (ks. kuvat).

Kuparikiisu hapettuu nopeasti ja saa jo tunneissa lohkaisun jälkeen sateenkaaren väreissä kimaltelevan hapettumakerroksen (ks. kuva).

Fysikaaliset ominaisuudet 

Kuparikiisu sulaa herkästi asetyleeniliekillä, ja liukenee typpihappoon. Muiden happojen kanssa kuparikiisu reagoi erittäin heikosti. Kuparikiisulle voi kuitenkin keinotekoisesti tehdä kauniinvärisen hapettumakerroksen upottamalla näytteen suolahappoon. Kuivuessaan kuparikiisu on hapettunut  värikkääksi. (ks. kuva)

Liekkikokeessa kuparikiisu värjää liekin vihreäksi, samaten kuin puhdas kupari ja monet paljon kuparia sisältävät mineraalit.

Kidejärjestelmältään kuparikiisu on tetragoninen. Kovuus on 3,5–4 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 4,2 g/cm³. Viiru on hieman vihertävän musta.

Esiintyminen 

Kuparikiisu esiintyy tavallisesti rikkikiisun, magneettikiisun, lyijyhohteen, sinkkivälkkeen kanssa ja muodostaa usein aggregaatteja (geol. termi) kvartsin, kalsiitin ja dolomiitin kanssa (ks. kuva). 

Suomessa kuparikiisun tärkeimpiä esiintymiä on Pyhäsalmen kaivos ja Outokumpu, ja ylipäätään rekisteröityjä esiintymiä noin kolmensadan kunnan alueella.

Lähteet 

Schumann, Walter, 1993: Kivet ja mineraalit. Otava, Keuruu. ISBN 951-1-10207-9
Hamilton, Woolley, Bishop; 1996: Minerals, Rocks and Fossils. Hamlyn, Lontoo. ISBN 0-600-57512-8
Hytönen, Kai 1999: Suomen mineraalit. Geologian tutkimuskeskus, Helsinki. ISBN 951-690-745-8
Brocardo, G., 1994: Minerals & Gemstones. ISBN 0-7153-0197-7

Aiheesta muualla 
Sari Grönholm (toim.), Reijo Alviola, Kari A. Kinnunen, Kari Kojonen, Niilo Kärkkäinen ja Hannu Mäkitie: Retkeilijän kiviopas, sivu 16, Kuparikiisu, Geologian tutkimuskeskus  (pdf)

Malmimineraalit
Sulfidimineraalit
Kupari
Prääsän kansallinen piiri

Prääsän kansallinen piiri (, ) on kunnallinen itsehallintoalue Karjalan tasavallan eteläosassa Venäjällä. Prääsän kansallinen piiri rajoittuu pohjoisessa Kontupohjan piiriin, idässä Äänisenrannan piiriin, etelässä Leningradin alueeseen ja Aunuksen kansalliseen piiriin, lounaassa Pitkärannan piiriin ja luoteessa Suojärven piiriin. Piirin pinta-ala on 6 389 km²

Väestö
Vuonna 2010 Prääsän kansallisessa piirissä oli 16 882 asukasta. Väestöstä  36,8 % oli karjalaisia, 6,3 % suomalaisia, 46,1 % venäläisiä ja 10,8 % muita.  Vuonna 1996 asukasluku oli 20 300, vuonna 1999 19 600.

Vesistöt
Prääsän alue sijaitsee eteläisen Karjalan järvirikkaassa keskiosassa. Piirin alueella on noin 600 järveä, joista mainittavimmat ovat Säämäjärvi, Šotjärvi, Vieljärvi ja Vahatjärvi. Alueella virtaavista joista suurin on Suojoki.

Elinkeinot
Prääsän piirin tärkeimmät elinkeinot ovat metsäteollisuus ja maataloustuotanto. Maatalous tuottaa pääasiassa maitoa, lihaa ja perunaa. Metsäteollisuus sahatavaraa. Myös turkistarhausta harjoitetaan. 

Piirissä on viisi sairaalaa, 15 koulua ja parantolatyyppinen sisäoppilaitos. Prääsän piirin halkaisee kansainvälinen Sininen tie.

Kunnat

Prääsän kansallisessa kuntapiirissä on yksi kaupunkikunta ja kuusi maalaiskuntaa ja näissä yhteensä 82 asutuskeskusta:

 Prääsä (kaupunkikunta)
 Jessoila
 Matrossa
 Nuosjärvi - Krošnozero
 Pyhäjärvi - Svjatozero
 Tšalna
 Vieljärvi - Vedlozero
Ennen kuntauudistusta piirissä oli 13 kuntaa, joihin kuuluivat edellisten lisäksi Lahti, Pultseila, Savinovo, Sotka, Kinalahti ja Kolatselkä.

Historia
Hallintopiiri muodostettiin vuonna 1930. Jatkosodan aikana piiri oli Suomen miehittämä 1941–1944. Vuosina 1962–1966 piiri oli lakkautettuna, ja sen alue oli jaettuna Äänisenrannan piirin ja Kontupohjan piirin kesken. Piiri perustettiin uudelleen 1966, ja sen keskukseksi tuli Prääsä.

Lähteet

 Karjalan tasavalta vuonna 1997, Yrityspalvelu Karelski. Jyväskylä 1997. ISBN 952-90-8324-6
 Karjala Suomalainen matkaopas, Lehtipuu Markus. Suomalainen Matkaopas Finnish Guidebooks Oy, Keuruu 2001. ISBN 952-9715-13-7

Aiheesta muualla

Piirin viralliset sivut 
Пряжинский национальный муниципальный район (Республика Карелия)  vedlozero.ru
Kinnermäki

Kinnermäki (, ) on kylä Vieljärven kunnassa Prääsän kansallisessa piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. 

Kinnermäen kylässä on säilynyt vanhoja karjalaisia asuinrakennuksia. Asutusta alueella on ollut jo 1500-luvulta alkaen. Alkuperäiseltä väestöltään Kinnermäki kuuluu aunuslaisten livvikoiden länsilevinneisyysalueeseen. Nykyisin kylän keskuksena on Smolenskin jumalanäidin tsasouna 1700-luvulta, sen ympärillä 17 asuinrakennusta, joista vanhimmat on rakennettu 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Alkuperäisinä säilyneine rakennuksineen Kinnermäki on Karjalan tasavallan kulttuurihistoriallisia suojelukohteita.

Vuonna  2001 perustettu Kinnermäen ystävät ry on ryhtynyt elvyttämään kylän karjalaiselämää ja suojelemaan alueen rakennusperintöä. Tavoitteena on tehdä Kinnermäestä elinvoimainen karjalaiskeskus, jossa myös nuorilla on tulevaisuutta ja työtä.

Kinnermäessä on museo sekä kotimajoitus- ja ruokailupalveluja.

Aiheesta muualla 

Kinnermäen rakennusperintö 
Kinnermäen ystävät ry
Petri Niikon kuvia Kinnermäestä 2003
Vieljärvi
Prääsän piirin asutut paikat
Jorma Valtonen

Jorma Juhani Valtonen (s. 22. joulukuuta 1946 Turku) on suomalainen jääkiekkomaalivahti. Valtonen pelasi Suomen jääkiekkomaajoukkueen maalivahtina 1970- ja 1980-luvuilla.

Seuratasolla Valtonen edusti Suomessa Turun Palloseuraa (1964–1966, 1978–1980 ja 1981–1987), RU-38:aa (1966–1967), Porin Ässiä (1967–1972) ja Helsingin Jokereita (1972–1974). Hän pelasi Italiassa vuosina 1975–1978 edustaen Gardenaa ja HC Allehea. Länsi-Saksassa hän pelasi kauden 1980–1981 EHC-70:n joukkueessa.

Suomen maajoukkuetta Valtonen edusti yhdeksän kertaa MM-kisoissa ja olympialaisissa kolmesti. Maaotteluita Valtoselle kertyi yhteensä 232. Suomen Jääkiekkomuseo aateloi hänet Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 67.

Valtonen toimi Venäjän KHL:ssä pelaavan Lokomotiv Jaroslavlin maalivahtivalmentajana kaudesta 2011–2012 alkaen. Kauden 2011–2012 alkaessa joukkue kärsi katastrofin sitä kuljettaneen lentokoneen pudotessa matkalla Minskiin, ennen kuin yhtään ottelua oli pelattu. Valtonen oli ainoa joukkueen valmennusjohdon turmasta selvinnyt henkilö, koska häntä oli pyydetty jäämään Jaroslavliin harjoittelemaan joukkueen farmi- ja junioripelaajien kanssa. Hän jatkoi joukkueen palveluksessa läpi sen uudelleenrakennusprojektin aina kaudelle 2014–2015 asti.

Saavutuksia 
 3 SM-kultaa, 2 hopeaa ja pronssi
 1 Italian mestaruus ja 1 hopea
 SM-liigan paras pelaaja 1972
 Urpo Ylönen -palkinto (SM-liigan paras maalivahti -palkinto) 1978–1979 ja 1979–1980
 MM-kisojen paras maalivahti 1972

Erikoispalkintoja 
 IIHF Hall of Fame 1999
 Suomen jääkiekkoleijona #67

Lähteet 
Valtosen tiedot Jääkiekkomuseon sivulla

Viitteet

Suomalaiset jääkiekkomaalivahdit
Urpo Ylönen -palkinnon voittajat
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Kalsiitti

Kalsiitti (CaCO3) eli kalkkisälpä on kalsiumkarbonaattia. Se on karbonaattiryhmän mineraaleista yleisin.

Kalsiitin kidejärjestelmä on trigoninen. Kiteet ovat hyvin yleisiä ja saattavat olla hyvinkin monimuotoisia. Kalsiitin yleisin kidemuoto on suippo, kuusisärmäinen pyramidi, jonka joka toinen kulma on terävämpi. Kalsiitti on väriltään useimmiten valkoinen, mutta saattaa joskus olla kellertävän, punertavan tai sinertävän valkoinen. Joskus väri on myös harmaata tai jopa mustaa. Kiilto on lasikiilto ja viirun väri on valkoinen. Epäpuhtaudet saattavat aiheuttaa värillisenkin viirun. Kovuus on 3 Mohsin asteikolla ja tiheys on 2,72 g/cm³.

Esiintyminen 

Kalsiitti muodostaa yksinään kivilajin, kalkkikiven. Kalkkikivessä suurin osa kalsiitista on kemiallisesti tai biologisesti muodostunutta. Magmaattinen kalsiitti sen sijaan on päämineraali karbonatiitissa. Näiden lisäksi kalsiittia tavataan karseissa ja hydrotermisissä esiintymissä sekä usein kallioiden raoissa ja onkaloissa. Suomessa sitä esiintyy ainakin Kolarissa, Paraisilla, Lohjalla (Tytyrin kaivos), Särkisalossa,  Lappeenrannassa ja Kerimäellä. Sitä saadaan myös Siilinjärven fosfaattikaivoksen sivutuotteena.

Raaka-aine 
Ennen vanhaan kalkkikivi on ollut tärkeä rakennusmateriaali muun muassa antiikin Kreikassa. Nykyisin kalkkikiveä käytetään erityisesti sementin sekä raudan, teräksen ja lasin valmistuksessa. Selluloosan keitossa sitä voidaan käyttää kemikaalina. Maa- ja metsätaloudessa kalkkikiveä käytetään happamuuden poistoon sekä ravinteena.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Mindat: Calcite 
 Webmineral: Calcite Mineral Data 
 Mineral Data Publishers: Calcite (pdf) 

Karbonaattimineraalit
Robbie Fowler

Robert Bernard ”Robbie” Fowler (s. 9. huhtikuuta 1975 Liverpool) on englantilainen jalkapalloilija. Fowler on tunnettu pitkästä ja menestyksekkäästä urastaan kasvattajaseuransa Liverpoolin riveissä.

Liverpoolin kapteenina toiminut Fowler siirtyi seurasta Leedsiin vuonna 2001. Leedsistä hän puolestaan jatkoi eteenpäin Manchester Cityyn vuonna 2003. 27. tammikuuta 2006 Fowler palasi Anfieldille ilmaisella siirrolla. Vuoden jatkosopimuksen päätyttyä Fowler siirtyi Championship-joukkue Cardiff Cityn riveihin. 10. syyskuuta 2008 Fowler teki kolmen kuukauden mittaisen sopimuksen Blackburn Roversin kanssa. Blackburn ei jatkanut hänen sopimustaan ja helmikuussa 2009 Fowler teki kaksivuotisen sopimuksen australialaisen A-League-seuran North Queensland Furyn kanssa. Hän edustaa seuraa kauden 2009–2010 ajan. Kaudeksi 2010–2011 Fowler siirtyi Perth Gloryyn, jossa pelasi niin ikään vain yhden kauden verran ja vaihtoi kaudeksi 2011–2012 thaimaalaiseen Muangthong Unitediin.

Hyökkääjänä pelaava Fowler on Valioliigan neljänneksi paras maalintekijä kautta aikain 162 maalilla. Hänen edellään ovat vain Alan Shearer, Andy Cole ja Thierry Henry.

Seurat 

Liverpool (1993–2001)
Leeds United (2001–2003)
Manchester City (2003–2006)
Liverpool (2006–2007)
Cardiff City (2007–2008)
Blackburn Rovers (2008)
North Queensland Fury (2009–2010)
Perth Glory (2010–2011)
Muangthong United (2011–2012)

Saavutukset 

Liverpool
 1994–1995 Englannin liigacup
 2000–2001 Englannin liigacup
 2000–2001 FA Cup
 2000–2001 UEFA Cup
 2000–2001 UEFA Super Cup

Lähteet

Viitteet 

Englantilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Molybdeenihohde

Molybdeenihohde (MoS2) eli molybdeniitti on molybdeenin malmimineraali, joka on koostumukseltaan molybdeenidisulfidia. Molybdeenihohteessa on 60 % molybdeenia ja onkin molybdeenimetallin mineraaleista merkittävin.  

Molybdeenihohde on kidejärjestelmältään heksagonaalinen. Kiteet ovat kuusisivuisia levyjä, mutta ne ovat harvinaisia omamuotoisina. Väriltään molybdeenihohde on lyijynharmaa, sinertävään vivahtava. Kiilto on metallimainen. Viirun väri on sinertävän harmaa. Molybdeenihohde on kuitenkin sen verran pehmeä, että siitä jää tahroja hyvin helposti käteen, kun siihen koskee. 
Kovuus on 1–1,5 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 4,6–5,0 g/cm³.

Molybdeenihohdetta esiintyy graniitissa, pegmatiiteissa ja kvartsijuonissa. Myös apliiteissa ja scheeliitissä molybdeenihohdetta saattaa olla. Suomessa on louhittu molybdeenihohdetta toisen maailmansodan aikaan Pielisjärven Mätäsvaarassa. Sitä on myös tavattu Suomussalmella, Sotkamossa, Ylitorniossa ja Rautiossa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Geologia.fi: Molybdeenihohde
Handbook of Mineralogy: Molybdenite (pdf) 
Mindat.org: Molybdenite 
Webmineral: Molybdenite Mineral Data 

Malmimineraalit
Sulfidimineraalit
Stéphane Sarrazin

Stéphane Sarrazin (s. 2. marraskuuta 1975 Barjac, Ranska) on ranskalainen autourheilija, joka on kilpaillut vuodesta 2014 asti Formula E -sarjassa Venturi Grand Prixin tallissa. Sarrazin ajoi rallin MM-sarjaa Subarun tehdastallissa vuodesta 2004 lähtien.

Sarrazin aloitti uransa rata-autoilijana ja kilpaili Formula 3000 -sarjassa. Sarrazinilla on tilillään myös yksi Formula 1 -kilpailu, kun hän kaudella 1999 tuurasi Brasilian GP:ssä Luca Badoeria Minardilla. Sarrazin keskeytti kyseisen kilpailun. Hän on toiminut myös Prostin ja Toyotan Formula 1-tallien testikuljettajana.

Sarrazin teki vaihdoksen ralliautoilun puolelle kun hän vuonna 2004 osallistui kahteen MM-osakilpailuun ja seuraavana vuonna pääsi Subarun tehdastallin kakkoskuljettajaksi. Vuodesta 2012 Sarrazin on kilpaillut FIA World Endurance Championship -sarjassa jossa hän ajaa Toyotalla.

Formula 1 -tulokset

Formula 3000 -tulokset

Rallin MM-sarjan tulokset 
(Tulosselitteet)

Formula E -tulokset

Aiheesta muualla

Virallinen sivu

Ranskalaiset ralliautoilijat
Ranskalaiset Formula 1 -kuljettajat
Formula E -kuljettajat
American Le Mans Series -kuljettajat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Sotka (Karjalan tasavalta)

Sotka (myös Yläle, ) on kylä ja entinen kylähallintoalue Prääsän piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä.  Kylähallintoalue yhdistettiin Jessoilan maalaiskuntaan vuonna 2006.

Kylä
Sotkan kylä sijaitsee Suojoen rannalla Sotjärven länsipäässä 78 kilometriä Prääsästä länteen. Kylässä on 380 asukasta (1996). Kylä on perustettu toukokuussa 1949 ja nimensä se sai Sotkien levähdyspaikan mukaan. Nykyisin kylässä toimii luterilainen seurakunta, joka kuuluu Inkerin kirkon alaisuuteen.

Kylähallintoalue
Sotkan entinen kylähallintoalue sijaitsi Prääsän piirin länsiosassa Suojärven piirin rajalla. Alue rajoittui pohjoisessa tuolloiseen Jessoilan kylähallintoalueeseen, kaakossa Savinovon kylähallintoalueeseen, sekä etelässä Kolatselän ja Vieljärven kylähallintoalueisiin. Kylähallintoalueen keskuskylä oli Sotka. Alueeseen kuuluivat myös kylät Kiviniemi (Kamennavolok), Novyje Peski (Šotjärven asema) ja Ulalega.

Lähteet
 Karjalan tasavalta vuonna 1997, Yrityspalvelu Karelski. Jyväskylä 1997. ISBN 952-90-8324-6 

Prääsän piirin asutut paikat
Welsh corgi

Welsh corgi on koirarotu, joka jakaantuu kahteen alarotuun: welsh corgi pembrokeen ja welsh corgi cardiganiin. Rotu on kotoisin Walesista – Pembroke ja Cardigan ovat Walesin paikkakuntia. Corgi on matala, lyhytjalkainen koira, jonka säkäkorkeus on noin 30 cm. Rotumääritelmä kuvaa corgeja valppaiksi ja toimeliaiksi koiriksi. Luonteeltaan rotu on melko itsepäinen. Pitkästä olemuksestaan ja matalaraajaisuudesta huolimatta kyseessä on kestävä ja voimakas koira. 

Corgin tärkein käyttö on ollut muun muassa lehmien paimennus, jossa mataluudesta oli sille hyötyä, koska sen avulla se voi paremmin väistellä vihaisten lehmien potkuja. Corgi on suhteellisen terve rotu. Muutamat sairaudet ovat rodulle tyypillisiä: silmäsairaudet, lonkkaniveldysplasia ja selkäviat.

Cardigan on yleisesti ottaen hieman rotevampi ja "kirveellä veistetympi" kuin pembroke. Corgin, varsinkin cardiganin, pystykorvat ovat suuret, minkä takia corgin ravistaessa päätään sen korvat hakkaavat päätä vasten samoin kuin luppakorvaisilla koirilla. Cardiganin korvat ovat pyöreämpikärkiset kuin pembroken. Myös luonteessa on jonkin verran eroa: cardigan on selkeämmin oman perheen koira, pembroke ystävystyy helpommin myös muiden ihmisten kanssa. Karva on keskipitkää. Cardiganin häntä on pidempi ja näyttävämpi kuin pembroken. Monissa maissa pembroken häntä typistetään, ellei koira synny töpöhäntäisenä. Suomessa koirien häntien typistäminen on kuitenkin ollut kiellettyä vuodesta 1996. Silloin tällöin syntyy myös niin sanottuja fluffy-pentuja eli corgeja, joilla on näyttelyissä virheellisenä pidettävä pitkä karva.

Pembroke on yleisempi kuin cardigan. Suomessa pembrokeja on rekisteröity yhteensä 10 685 ja cardiganeja 5 742 yksilöä. Pembroken suosiota on lisännyt se, että Englannin kuningatar Elisabet on pitkään kasvattanut niitä. Pembroken pentuja rekisteröitiin Suomessa vuonna 2020 301 ja cardiganin 401.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Suomen corgiseura

FCI 1 Lammas- ja karjakoirat (paitsi sveitsinpaimenkoirat)
Paimenkoirat
Walesilaiset koirarodut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Peter Franzén

Peter Vilhelm Franzén (s. 14. elokuuta 1971 Kemin maalaiskunta) on suomalainen näyttelijä ja kirjailija. Hän on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri.

Franzén on näytellyt elokuvissa ja televisiosarjoissa. Lisäksi hän on kirjoittanut romaanit Tumman veden päällä (2010) ja Samoilla silmillä (2013), jotka perustuvat osittain hänen omiin kokemuksiinsa, sekä tragikoomisen yhdenpäivänromaanin Särkyneen pyörän karjatila (2017). Hän on ohjannut ja käsikirjoittanut myös esikoiskirjaansa perustuvan samannimisen elokuvan, jonka ensi-ilta oli 2013.

Uran teatteripainotteisten alkuaikojen jälkeen Franzén on keskittynyt elokuvanäyttelemiseen ja on esiintynyt yli 40 elokuvassa ja 15 televisiosarjassa Suomessa ja ulkomailla. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Kuningasjätkä, Rukajärven tie, Badding, Emmauksen tiellä, Rölli ja metsänhenki, Kuutamolla, Pahat pojat, Koirankynnen leikkaaja, Matti, Rööperi, Ralliraita ja Suden arvoitus.

Vuonna 2013 Franzénille myönnettiin Pro Finlandia -mitali.

Ura 
Suomalaisten elokuvien lisäksi Franzén on näytellyt saksan-, englannin-, ruotsin-, viron- ja unkarinkielisissä elokuvissa. Hän näytteli eräässä CSI: Miami -rikossarjan jaksossa unkarilaismiehen ruumista sekä True Blood -sarjan jaksossa viikinkiä. 

Vuonna 2015 Franzén näytteli Reiniger-hahmoa The Gunman-elokuvassa. Vuonna 2016 hän alkoi näytellä Harald Kaunotukkaa Viikingit-sarjassa. Kaunotukka on Franzénin merkittävin kansainvälinen rooli.

Franzén esiintyy amerikansuomalaisen arkkitehdin Eero Saarisen englanninkielisenä kertojanäänenä vuonna 2016 valmistuneessa dokumenttielokuvassa Eero Saarinen: The Architect Who Saw the Future.

Yksityiselämä 
Franzén asui näyttelijävaimonsa Irina Björklundin kanssa vuodesta 1999 lähtien Los Angelesissa, kunnes perhe muutti syksyllä 2013 Ranskaan. Pariskunnalla on vuonna 2007 syntynyt poika.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Dubbauksia

Kirjat

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Peter Franzén Arto Nybergin vieraana. Ylen Elävä arkisto 28.3.2010.
 Peter Franzén: Tumman veden päällä. Ylen Elävä arkisto 18.8.2010.

Suomalaiset elokuvanäyttelijät
Suomalaiset kirjailijat
Jussi-palkinnon saajat
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Värtsilä (Venäjä)

Värtsilä () on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Karjalan tasavallan Sortavalan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Juuvanjoen varrella lähellä Suomen rajaa 55 kilometriä Sortavalasta pohjoiseen. Kunnassa on 3 100 asukasta (vuonna 2011).

Maantiede
Värtsilän kunnan pinta-ala on 93 neliökilometriä. Se rajoittuu Loimolan ja Kaalamon maalaiskuntiin sekä Suomeen. Pinta-alasta 92,7 % on metsää ja 6,1 % asuinaluetta. Kunnan alueella virtaavat Jänisjoki ja siihen laskeva Juuvanjoki.

Historia

Taajama on saanut alkunsa talvi- ja jatkosodan jälkeen Neuvostoliitolle luovutetulle alueelle jääneestä Värtsilän kunnan kirkonkylästä. Siellä sijainnut Wärtsilän rautatehdas kunnostettiin vankityövoiman avulla. Terästä ja piikkilankaa valmistanut tehdas otettiin käyttöön vuonna 1947 ja Värtsilän vankileiri lakkautettiin vuonna 1953. Terässulaton toiminta lopetettiin myöhemmin kannattamattomana.

Liikenne, talous ja palvelut
Värtsilän kautta kulkee  Norjan Nesnasta Atlantin rannikolta Petroskoihin johtava Sininen tie. Se on samalla myös Aunus–Värtsilä-tien (A130) läntinen päätepiste. Suojärven piiriin on maantieyhteys Korpiselän kautta.

Viiden kilometrin päässä taajamasta sijaitsee Niirala–Värtsilän kansainvälinen raja-asema. Värtsilässä on myös Matkaselästä Suomeen johtavan rautatien tavara-asema. Värtsilän kansainvälistä raja-asemaa käyttää keskimäärin yli puolitoista tuhatta ajoneuvoa vuorokaudessa. Vuodessa sen kautta viedään Suomeen noin kaksi miljoonaa tonnia puutavaraa, joista kaksi kolmasosaa kulkee rautateitse.

Taajamassa toimii kaksi teollisuuslaitosta. Metšel-yhtymään vuodesta 2002 kuuluva Värtsilän metallitehdas valmistaa teräslankaa, -verkkoa ja nauloja ja työllistää vajaat 400 henkeä. Noin 70 henkeä työllistävä Karlis-Prom tuottaa sahatavaraa, jota viedään etupäässä Suomeen.

Julkisiin palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, kirjasto ja paikallissairaala. Taajamasta on linja-autoyhteys Kaalamon kautta Sortavalaan.

Kaupunkikuva, nähtävyydet ja matkailu
Värtsilän taajama koostuu etupäässä viisikerroksisista kerrostaloista sekä matalista usean perheen asuintaloista. Kulttuuriperintökohteisiin kuuluvat Värtsilän rautatieasema, Leninin ja Wärtsilän rautatehtaan perustajan Nils Arppen patsaat, vuonna 1992 paljastettu Värtsilän kirkon muistomerkki sekä neuvostoliittolaisten sotilaiden ja sotavankien haudat.

Majoituspalvelut käsittävät pienen hotellin ja taajaman eteläpuolella sijaitsevat neljä lomakylää. Värtsilän risteyksen lähellä toimii muun muassa kaksi huoltoasemaa ja ravintola.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Värtsilän kunta Sortavalan piirin sivustolla 

Karjalan tasavallan kaupunkityyppiset taajamat
Luovutettujen alueiden kirkonkylät
Sortavalan piirin kunnat
Sortavalan piirin asutut paikat
Kylmä vyöhyke

Kylmä vyöhyke on maapallon lämpövyöhyke, jossa lämpimimmän kuukauden keskilämpötila on alle +10 °C. Köppenin ilmastoluokituksessa kylmää vyöhykettä vastaa luokka E (jääilmasto, polaari-ilmasto, napailmasto). Luokka jaetaan lämpimämpään tundrailmastoon, jossa vähintään yksi, mutta enintään 3,5 kuukautta on keskilämpötilaltaan yli 0 °C, ja kylmempään jäätikköilmastoon, jossa enintään yksi kuukausi on keskilämpötilaltaan yli 0 °C.

Kylmään vyöhykkeeseen  kuuluu Etelämanner kokonaan, Euraasian mantereen pohjoisosat Skandinavian pohjoiskärjestä Beringinsalmeen, Alaskan ja Kanadan pohjoisosat, Grönlanti lukuun ottamatta vähäisiä rannikkokaistaleita ja noin puolet Islannista. Kylmä vyöhyke vallitsee myös monilla
vuoristoalueilla puurajan yläpuolella, jossa sitä nimitetään alppi-ilmastoksi.

Kylmän vyöhykkeen kasvi- ja eläinlajien on sopeuduttava ankaran luonnon oloihin.
Kasvillisuus on matalaa tundrakasvillisuutta (jäkälä-, sammal-, heinä-, varpu- ja pensaskasvillisuutta). Suot ovat yleisiä.

Katso myös
Arktinen alue
Tundra
Jäätikkö
Lauhkea vyöhyke
Trooppinen vyöhyke

Ilmastovyöhykkeet
Kalinovka

Kalinovka () on kylä Kurskin alueen Homutovskin piirissä  Lounais-Venäjällä lähellä Ukrainan rajaa. Kalinovka on neuvostopoliitikko Nikita Hruštšovin syntymäpaikka.

Kurskin alue
Kanto (täsmennyssivu)

Kanto voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

 kanto, puun maahan jäävä osa, kun runko katkeaa tyvestä
 Kantō, alue Japanissa
 Kanto, yksi Pokémon-maailman alueista
 Kanto Ensemble, helsinkiläinen vanhaa musiikkia esittävä yhtye
 KANTO, Kansalliset toimijatiedot -tietokanta

Sukunimi
 Anneli Kanto (s. 1950), kirjailija, näytelmäkirjailija, toimittaja ja käsikirjoittaja
 Bruno Kanto (1889–1943), yritysjohtaja, kauppaneuvos
 Erkki Kanto (taiteilijanimi laulajana Enrico Canto, s. 1945), tenorilaulaja, toimittaja ja mediatuotantoyrittäjä
 Jussi Kanto (1944–1999), anestesiologian professori
 Kalevi Kanto (s. 1947), nyrkkeilijä
 Kalle Kanto (1890–1973), näyttelijä
 Kössi Kanto (1887–1917), näyttelijä
 Kössi Jalmari Kanto (s. 1945), näyttelijä
 Lauri Kanto (1888–1966), Sunila Oy:n toimitusjohtaja
 Matti Kanto (1911–2003), laulaja
 Niilo Kanto (1897–1956), Kajaani Oy:n toimitusjohtaja, vuorineuvos
 Tomi Kanto (s. 1973), kilpapyöräilijä
 Virpi Kanto (s. 1959), kuvanveistäjä.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Reijo Kupiainen

Reijo Kupiainen (s. 1964 Pori) on suomalainen filosofi ja kasvatustieteilijä. Kupiainen työskentelee Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa visuaalisen kulttuurin teorian professorina ja vierailevana mediakasvatuksen professorina Norjan teknis-luonnontieteellisen yliopiston kasvatustieteiden laitoksella. Aiemmin hän on toiminut mediakasvatuksen yliassistenttina Tampereen yliopistossa, lehtorina ja määräaikaisena professorina (Lapin yliopisto) ja visuaalisen kulttuurin lehtorina (Taideteollinen korkeakoulu, Porin yksikkö).

Kupiaisen kirjalliseen työhön kuuluu muun muassa Martin Heideggerin teoksen Oleminen ja aika suomentaminen. Kupiainen on väitellyt mediakasvatuksen alalta vuonna 2005 tutkimuksellaan Mediakasvatuksen eetos, joka palkittiin kasvatustieteen vuotuisella väitöskirjapalkinnolla. Hänen julkaisunsa Media and Digital Literacies in Secondary School (Peter Lang 2013) tarkastelee yläkoululaisten mediakäytäntöjä ja koulun mediakasvatusta suomalaisessa yläkoulussa.

Lisäksi hän on tehnyt uraauurtavaa työtä pienten lasten mediakulttuurin alalla kehittämällä muun muassa animaatiopajatoimintaa päiväkodeissa ja kouluissa sekä opettajien perus- ja täydennyskoulutuksessa.

Kupiainen on myös toiminut filosofisen aikakauslehden Niin & näin toimittaja vuosina 1994–2006. 

Kupiainen toimi Mediakasvatusseuran puheenjohtajana 2009–2010.


Teoksia 
Media and Digital Literacies in Secondary School. Peter Lang 2013. ISBN 978-1-4331-1840-1
 Medialukutaidot osallisuus mediakasvatus (yhdessä Sara Sintosen kanssa). Gaudeamus 2009. ISBN 978-951-570-769-7
Mediakasvatuksen eetos: Fenomenologinen tutkimus mediakasvatuksen etiikasta. (Ethos of Media Education: Phenomenonological Research of Media Education.) Acta Universitatis Lapponiensis 64. University of Lapland 2005. ISBN 951-634-973-0.
 Martin Heideggerin ja Friedrich Nietzschen taidekäsitysten jäljillä. Gaudeamus, Helsinki 1997.
 Ajattelemisen anarkia. Transmetafyysinen asenne Martin Heideggerilla. Filosofisia tutkimuksia Tampereen yliopistosta vol. XVIII, 1991.

Muita julkaisuja
Rumpalina ja sovittajana
 Löysät Ritarit (Zerga 2003 CD ZR-10)

Lähteet

Aiheesta muualla
Reijo Kupiaisen kotisivut.

Suomalaiset filosofit
Suomalaiset kasvatustieteilijät
Aalto-yliopiston professorit
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Eino Haikala

Eino Haikala (12. toukokuuta 1913 Lappee – 5. maaliskuuta 1993 Lempäälä) oli suomalainen poliitikko ja tilastotieteen professori Tampereen yliopistossa. Hän oli Suomen kansan yhtenäisyyden puolueen (SKYP) puheenjohtaja 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa sekä puolueen presidenttiehdokas vuoden 1978 vaalissa. Haikala ei saanut yhtään valitsijamiestä. 1980-luvulla Haikala kuului Suomen kristilliseen liittoon.

Eino Haikalan vanhemmat olivat maanviljelijä Onni Christian Haikala ja Irene Wilhelmina Hellman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1932 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1943 ja valtiotieteen tohtoriksi 1956.

Haikala oli Pellervo-seuran markkinatutkimuslaitoksen johtajana 1952−1955 ja johtokunnan jäsenenä 1954−1969 sekä Kyösti Haatajan rahaston sihteerinä ja tutkimuslaitoksen johtajana 1955−1960. Haikala toimi Tampereen yliopistossa tilastotieteen vt. apulaisprofessorina 1960−1965, vt. professorina 1965−1970 ja professorina 1970−1976. Hän oli myös Tampereen kesäyliopiston rehtorina vuodesta 1970, Tampereen teknillisen korkeakoulun kansantaloustieteen opettajana 1965−1970, Helsingin yliopiston kansantaloustieteen ylimääräisenä opettajana 1953−1971 ja Oulun yliopiston kansantaloustieteen vt. professorina 1961−1962. 

Haikala osti vuonna 1968 Lempäälän Säijästä maatilan jonne hän perusti sitten puutarhan jossa kasvatettiin muun muassa jalopuiden taimia ja viljeltiin muovikasvihuoneissa mansikkaa, vadelmaa, kukkia ja vihanneksia. Tämä Haikalan puutarha on edelleen toiminnassa. 

Eino Haikala oli naimisissa vuodesta 1948 ylioppilasmerkonomi Marja Emilia Inkeri Hentun kanssa jonka isä oli kauppaneuvos Ewald Henttu.

Julkaisuja 
 Väkilannoitteet maataloutemme kohottajina ; kirj. Eino Haikala ym. Pellervo-seura, Helsinki 1955
 Maatalouden ominaissuhdanteet ja cobweb-teoria ; Helsingin yliopiston väitöskirja. Pellervo-seura, Helsinki 1956
 Yrittäjä ja yritys. Pellervo-seura, Helsinki 1960
 A sequence of orthogonal polynomials. Acta Universitatis Tamperensis, Ser. A 14. Tampereen yliopisto, Tampere 1967
 The distribution of consecutive successes : A study of the geometric distribution.  	Preprint of the Department of applied mathematics, University of Helsinki, Finland, 6. . Helsinki 1969

Lähteet 
 Kristian Haikalan Eino Haikala -sivusto

Viitteet

Tampereen yliopiston professorit
Suomen Kristillisdemokraattien poliitikot
Suomen kansan yhtenäisyyden puolueen poliitikot
Suomalaisten puolueiden puheenjohtajat
Suomalaiset puutarhurit
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1993 kuolleet
Suomalaiset professorit
Maxi

Maxi oli aluksi Rake Oy:n ja vuodesta 1982 Osuusliike Elannon omistama hypermarketketju, joka toimi vuosina 1971–2004. Helsingin Osuuskaupan ja Elannon yhdistyessä vuonna 2004 Maxit muutettiin Prismoiksi, lukuun ottamatta Hakaniemen tavaratalomuotoista Maxia, josta tehtiin Hakaniemen Sokos ja S-market.

Ensimmäinen Maxi-market sijaitsi Espoon Leppävaarassa, ja se avattiin marraskuussa 1971. Se oli aikanaan Suomen järjestyksessä toinen automarket, ensimmäinen oli joulukuussa 1970 avattu Anttila-ketjuun kuulunut Raketti Hämeenlinnassa. Vuonna 1975 Leppävaaran Maxi oli liikevaihdoltaan Suomen neljänneksi suurin tavaratalo.

Leppävaaran jälkeen seuraava Maxi avattiin muutama vuosi myöhemmin Helsingin Kannelmäkeen, aluksi Eka-Marketin nimisenä. Sittemmin myös Elannon Hakaniemen tavaratalo muutettiin Maxi-marketiksi Elannon luottokriisin jälkimainingeissa vuonna 1996.

Maxi oli vuosina 1995–2004 Tradekan Euromarketin sisarketju, jota johdettiin sen kanssa yhtenä kokonaisuutena. Maxi-marketeja oli 2000-luvun alussa neljä kappaletta, Hakaniemessä, Isossa Omenassa, Kannelmäessä ja Leppävaarassa. Aiemmin Maxeja on ollut myös muun muassa Itäkeskuksessa, Keravalla ja Tikkurilassa (Itäkeskuksen ja Tikkurilan Maxit lopetettiin 90-luvun puolivälissä ja Keravan Maxi muutettiin Prismaksi jo vuonna 2001). Vuonna 1990 avatun Keravan Maxin liiketoiminta oli siirtynyt helmikuussa 1996 Elannolta Tradekan haltuun, koska se sijaitsi pääkaupunkiseudun ulkopuolella. Viimeinen uusi Maxi-market avattiin kauppakeskus Isoon Omenaan vuonna 2001. Leppävaaran Maxin vanha rakennus purettiin vuonna 2003 kauppakeskus Sellon toisen vaiheen tieltä. Silloin Maxi muutti Sellon ensimmäisen vaiheen rakennukseen K-Citymarketia vastapäätä, jossa se ehti toimia noin vuoden kunnes Helsingin Osuuskauppa ja Elanto yhdistyivät. Myös Kannelmäen Maxin/Prisman vanha rakennus purettiin vuonna 2009 nykyisen kauppakeskus Kaaren tieltä. Kannelmäen Prisma toimii nykyisin Kaaren suurimpana liikkeenä.

Maxi-marketit
 Espoo
 Iso Omena (2001–2004, muuttui Prismaksi)
 Leppävaara (alkuperäinen rakennus 1971–2003, kauppakeskus Sellossa 2003–2004, muuttui Prismaksi)
 Helsinki
 Hakaniemi (1996–2004, aiemmin Elannon tavaratalo, muuttui Sokokseksi ja S-marketiksi, Sokos lopetettiin 2013)
 Itäkeskus (1984–1996, myöhemmin Maxi Plus ja viimeisenä Ruoka-Maxi, muuttui Valintatalo Plussaksi, nykyisin tilalla S-market)
 Kannelmäki (1973–2004, alun perin 80-luvun puoleenväliin asti Eka-Market, muuttui Prismaksi)
 Kontula (1993–1996, Ruoka-Maxi, muuttui Valintatalo Plussaksi, nykyisin tilalla S-market)
 Kerava (1990–2001, liiketoiminta siirtyi Elannolta Tradekalle 1996, muuttui Prismaksi)
 Vantaa
 Tikkurila (1986–1995, myöhemmin Maxi Plus ja viimeisenä Ruoka-Maxi, lopetettiin kokonaan)

Lähteet

Aiheesta muualla
Markku Salmi: Muistojen Maxi: Kaikkien automarkettien äiti. Leppävaara-seura 2019
Tony Hagerlund: Kadonnut Espoo: Leppävaaran Maxi-market. 23.8.2020
Helsingin Sanomat: Muistatko vielä Maxi-marketin? Keskelle espoolaista peltoa perustettiin mullistava automarket 1971, suurimpia ihmeitä oli itsepalvelu-Alko. 8.11.2020

Hypermarketit
Elanto
William Korwenkoski

William AJR Korwenkoski, oikealta nimeltään William Arto Juhani Rinne (s. 15. elokuuta 1962 Alahärmä), on lauluntekijä, artisti, runoilija ja sanoittaja. Hänestä tuli juomalaulun Suomen-mestari 1999. Korwenkoski on tehnyt useita levytyksiä. Musiikkituottajana William Rinteen merkittävin projekti on Suomenhevonen – kunnon hevonen -juhlalevy, joka julkaistiin 100-vuotiaan suomenhevosen kunniaksi. Rinne on sanoittanut ja säveltänyt kyseiselle levylle useita kappaleita ja esiintyy myös samalla levyllä taiteilijanimellään William Korwenkoski. Nyrkkeilijä Juho Haapojan virallinen kehäännousulaulu ”Haapoja Härmästä” on Korwenkosken sanoittama ja säveltämä. Tunnettuja Korwenkosken esittämiä kappaleita ovat myös ”Isontalon Antti ja Rannanjärvi”, ”Härmästä perkeles”, ”Rekkamiehen uni” ja ”Jätkän reissu”.

William Korwenkoski on tunnettu myös Etelä-Pohjanmaalla keskustelua herättäneen Pub Härmän Häjyn perustajana. Hän luopui ravintolatoiminnasta 2003. Taiteilijanimeen liitettiin heinäkuussa 2011 AJR, joka viittaa Korwenkosken oikeaan nimeen Arto Juhani Rinne. William-nimen hän lisäsi viralliseen nimeensä vuonna 2003. Hän oli vuonna 1993 uudelleen perustetun Isänmaallisen Kansanliikkeen ensimmäinen liittosihteeri. Myöhemmin Rinne osallistui politiikkaan muun muassa Perussuomalaisten kansanedustajaehdokkaana Vaasan vaalipiirissä 2003. Nyttemmin Rinne on jättäytynyt puoluepolitiikasta, mutta ottaa varsinkin musiikillaan sangen voimakkaastikin kriittistä kantaa valtamedian toimintaan sekä sisä- ja ulkopolitiikan vaikuttajien edesottamuksiin.

Korwenkoski esiintyi Tallinna -televisio-ohjelmassa vuonna 2012.

Diskografia

Albumit 

 Jätkän elämää (1997)
 Laulun vapaus? (2001)
 Takaa peililasien (2013)

Maxisinkut 

 Kulkija krouvien (1996)
 Reissumies (1998)
 Jätkän jäljet (1999)
 Ne naiset (2002)

Sinkut 

 Koivuniemen Paula (2004)
 Mika Sundqvist & William Korwenkoski: Uffe Sundqvist & Hyvä veli (1997)
 Aukusti, Talvisodan sankari (2015)

Tuottajana ja esiintyjänä 
 Suomenhevonen – kunnon hevonen (Suomenhevonen 100 vuotta -juhlalevy, 2007)

Esiintyjänä kokoelmilla 

 Juomalaulut Vol.1 (Poptori Oy, 2004)
 Hittikatsomo (Poptori Oy, 2006)
 Kieltolaki (Poptori Oy, 2007)
 Isojen poikien ja tyttöjen päiväunet (Poptori Oy, 2007)
 Äijähuumoria (Poptori, 2007)
 7 x 7 (Poptori, 2007)
 Armotonta menoa (Poptori, 2013)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Kotisivut
 Facebook-sivut

Suomalaiset muusikot
Suomalaiset lauluntekijät
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Pälmä

Pälmä () on maalaiskunta, sen keskustaajama sekä erillinen kylä Karjalan tasavallan Puudožin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen koillisrannalla 100 kilometriä Puudožista maanteitse luoteeseen. Taajamassa on 1 600, kylässä 5 ja kunnassa 2 600 asukasta (vuonna 2011).

Maantiede ja asutus
Pälmän kunnan pinta-ala on 3016,14 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Karhumäen piirin Tsolmuisen kuntaan, koillisessa Arkangelin alueeseen sekä idässä Puudožin piirin Kuganavolokin ja etelässä Avdejevon kuntiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja vesistöjä.

Seudun järviä ovat muun muassa kunnan koillisosassa sijaitsevat Ikšozero, Jangozero ja Ukšozero. Jokia ovat Pälmä, Ylä-Uikujoki ja Žilaja Tambitsa. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora ja turve. Suunnitteilla on Jangozeron rauhoitusalueen perustaminen.

Keskustaajaman ja samannimisen kylän lisäksi kuntaan kuuluvat Pudožgorskin, Tambitsan (ven. Tambitsy) ja Tambitšozeron taajamat sekä Rimoilan kylä. Toiseksi suurin asutuskeskus on yli 700 asukkaan Pudožgorski. Lakitekstin mukaan kuntaan kuuluvat myös Kodatšguban ja Ostritšin kylät.

Historia
Pälmän taajama on perustettu vuonna 1939. Se on saanut nimensä Pälmän kylästä, joka sijaitsee taajaman eteläpuolella Pälmäjoen suussa. Vuodesta 1956 lähtien Pälmällä oli kaupunkimaisen taajaman status.

Liikenne, talous ja palvelut
Pälmän ohi kulkee Karhumäen ja Puudožin välinen maantie. Taajamassa toimii puunhankintayritys ja vuonna 2005 avattu saha. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja pieni poliklinikka.

Nähtävyydet
Pälmän kylän läheltä on löydetty kivikautisia asuinpaikkoja. Kylällä on historiallisen asutuksen status. Sen rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1700–1800-luvun vaihteessa rakennettu Pyhän Eliaan tsasouna sekä 1800–1900-luvun vaihteessa pystytetyt asuintalot. Rakennusmuistomerkkejä on myös Rimoilassa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Pälmän kunta Puudožin piirin sivustolla 
 Pälmän kylä Karjalan tasavallan matkailusivustolla 

Puudožin piirin asutut paikat
Don Airey

Donald Smith "Don" Airey (s. 21. kesäkuuta 1948 Sunderland) on englantilainen muusikko ja Deep Purplen nykyinen kosketinsoittaja. Hän liittyi yhtyeeseen alkuperäisen kosketinsoittajan Jon Lordin erottua siitä vuonna 2002. Airey on toiminut myös sessio- ja keikkamuusikkona. Yhtyeitä ja artisteja, joiden kanssa hän on ollut tekemisissä, ovat muiden muassa Colosseum II, Black Sabbath, Ozzy Osbourne, Jethro Tull, Judas Priest, Gary Moore, Whitesnake, Rainbow, Living Loud ja musikaalisäveltäjä Andrew Lloyd Webber.

Deep Purplen eräissä Suomen-konserteissa Airey on saanut yleisöltä raikuvat aplodit soitettuaan katkelman Jean Sibeliuksen Finlandiaa. Tuurin Miljoona Rockissa vuonna 2005 Airey soitti Finlandian hienon valoshow'n siivittämänä.

Vuoden 1997 euroviisuissa Airey toimi kilpailun voittaneen Ison-Britannian Love Shine a Lightin kapellimestarina.

Tammikuussa 2020 Airey toimi kahdella keikalla Uriah Heepin kosketinsoittajana Phil Lanzonin sijaisena.

Lähteet

Aiheesta muualla

Englantilaiset kosketinsoittajat
Deep Purple
Englantilaiset rockmuusikot
Sessiomuusikot
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Euroviisukapellimestarit
Ushuaia

Ushuaia (”itään katsova”) on kaupunki Isla Grande de Tierra del Fuegon saarella Tulimaassa, Argentiinassa. Paikka on entinen rangaistussiirtola ja nykyisin Tierra del Fuegon provinssin pääkaupunki. Ushuaiaa pidetään usein maailman eteläisimpänä kaupunkina, vaikka sen eteläpuolellakin on pysyviä asutuskeskuksia.

Ushuaiassa on noin 57 000 asukasta. Sen satama on tärkeä Kap Hornin kautta kulkeville tai Etelämantereelle pyrkiville aluksille. Ushuaiasta on lyhin matka Etelämantereelle. Vuoden keskilämpötila on noin +5,95°C ja vuotuinen sademäärä noin 528 mm. Suomen ilmatieteen laitos suorittaa Ushuaiassa yläilmakehän otsoniluotauksia yhteistyössä Argentiinan sääpalvelun kanssa.

Sijainti 

Kaupunki sijaitsee noin 200 kilometriä Chilen Punta Arenasista etelään, mutta jopa Ushuaiaa etelämpänä sijaitsee pysyvä asutuskeskus, Chilen puolella oleva Puerto Williams. 2 000 asukkaan Puerto Williamsia ei Chilen viranomaisten mukaan tulisi kuitenkaan pitää kaupunkina, sillä sen asukasluku alittaa reilusti heidän kaupunkimääritelmänsä mukaisen 5 000 asukkaan alarajan. Tästä huolimatta vuonna 1998 pidetyn Chilen ja Argentiinan kuntainliittojen äänestyksen lopputuloksena Puerto Williamsille myönnettiin maailman eteläisimmän kaupungin asema.

Aiheesta muualla 

 Kaupungin viralliset espanjankieliset sivut 
 Matkailuinfoa englanniksi

Kirjallisuutta

Lähteet 

Argentiinan kaupungit
Šalla

Šalla eli Salla (; myös Шала, Šala) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Puudožin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ääniseen laskevan Vodlajoen suussa 32 kilometriä maanteitse Puudožista länteen. Taajamassa on 2 400 ja kunnassa 3 500 asukasta (vuonna 2011).

Maantiede ja asutus
Šallan kunnan pinta-ala on 1 006,52 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Puudožin piirin Avdejevon, idässä Puudožin ja etelässä Krasnoborskin kuntiin sekä lännessä Ääniseen.

Vodlajoen lisäksi kunnan alueella virtaavat Šalitsa, Jalganda, Suma-Šalskaja ja Šunduksa -joet. Järviä ovat Ižgora, Sarozero, Lembozero, Bolšoje ja Maloje Kindožskoje, Dolgoe, Krugloje ja Šalskoje. Hyötykaivannaisiin kuuluvat graniitti, gabrodoleriitti, gabrodiabaasi, hiekka ja turve.

Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Botšilovon, Rogozinskajan, Šaluhan, Semjonovon ja Terebovskajan kylät sekä Botšilovon, Kašinon ja Neftebazan asutukset. Šallan laiturin (Šala Pristan) ja Novo-Stekljannoen asutukset kuuluvat virallisesti Šallan taajaman yhteyteen. Taajaman muita osia ovat Rabotši, Kontorski, Gromovka ja Pervomaiskaja.

Historia
Šallan pogosta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1391. 1400-luvulla siellä toimi ortodoksinen luostari. Pogosta hävitettiin sotatoimissa vuonna 1612. 1700-luvulla Vodlajoen suuhun rakennettiin lasitehtaita, joiden toiminta päättyi seuraavan vuosisadan alussa. Vuonna 1870 perustettiin ensimmäinen ja vuonna 1882 toinen sahalaitos, jonka toimintaa jatkaa Auerin ja Varlenin tehdas. Vuonna 1925 alettiin hyödyntää Äänisen Goltsy-saarilla olevia graniittiesiintymiä, ja myöhemmin kivenlouhinta laajeni myös mantereelle. Jatkosodan aikana Šallassa toimi partisaanien tukikohta.

Liikenne, talous ja palvelut
Šallasta on maantieyhteys Puudožiin. Vodlajoen suussa on satama.

Taajamassa toimii graniittia louhiva yritys, kivimurskaamo, metsätyömaa ja metsänhoitoalueen konttori. Palveluihin kuuluvat ala- ja keskikoulut, kulttuuritalo ja sairaala.

Nähtävyydet
Seudulta on löydetty useita kivikautisia asuinpaikkoja. Nähtävyyksiin kuuluvat Äänisen rannoilla muun muassa Besov Nosissa sijaitsevat kalliopiirrokset sekä runonlaulaja Fjodor Konaškovin hauta ja 1800-luvun lopussa rakennettu Kornyševan talo Semjonovossa.

Katso myös
 Šallan piiri

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Šallan kunta Puudožin piirin sivustolla 
 Šalla Karjalan tasavallan matkailusivustolla 

Puudožin piirin kunnat
Puudožin piirin asutut paikat