joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Miria Obote

Miria Kalule Obote (s. 16. heinäkuuta 1936) on ugandalainen poliitikko ja Milton Oboten leski. 

Obote palasi Ugandaan lokakuussa 2005 20-vuotisen maanpaon jälkeen Milton Oboten hautajaisiin. 28. marraskuuta Obote valittiin puheenjohtajaksi Uganda People's Congress -puolueeseen, jota hänen miehensä oli johtanut kuolemaansa saakka. 

Obote oli presidenttiehdokkaana, mutta sai vain 0,6 % äänistä 23. helmikuuta 2006 pidetyissä vaaleissa, jotka voitti Yoweri Museveni.

Ugandalaiset poliitikot
Vuonna 1936 syntyneet
Elävät henkilöt
Helovahakkaat

Helovahakkaat (Hygrocybe) on vahakkaisiin kuuluva suursienisuku metsävahakkaat (Hygrophorus)- ja niittyvahakkaat (Camarophyllus) -sukujen ohella. Hygrocybe-sukuun luetaan enimmäkseen näyttäviä kulttuurisieniä, kuten papukaijavahakas ja kartiovahakas. Nämä eroavat muista vahakkaista käytännössä siten, että ne ovat värikkäitä ja näyttäviä aukean paikan sieniä. Eräät lajit ovat kelpo ruokasieniä, kun taas kartiovahakasta pidetään lievästi myrkyllisenä. Vahakkaiden sukulaisuussuhteet ovat työn alla.

Helovahakkaita 
 Ahovahakas (Hygrocybe ceracea)
 Harmaavahakas (Hygrocybe cinerea)
 Hunajavahakas (Hygrocybe reidii)
 Kainovahakas (Hygrocybe ingrata)
 Kartiovahakas (Hygrocybe conica)
 Karvasvahakas (Hygrocybe reai)
 Kekovahakas (Hygrocybe fornicata)
 Keltavahakas (Hygrocybe chlorophana)
 Kyyhkyvahakas (Hygrocybe lacmus)
 Lampaanvahakas (Hygrocybe ovina)
 Lapinvahakas (Hygrocybe lilacina)
 Liilavahakas (Hygrocybe flavipes)
 Limavahakas (Hygrocybe irrigata)
 Limettivahakas (Hygrocybe citrinovirens)
 Lipeävahakas (Hygrocybe nitrata)
 Lutikkavahakas (Hygrocybe quieta)
 Mönjävahakas (Hygrocybe miniata)
 Neidonvahakas (Hygrocybe virginea)
 Niittyvahakas (Hygrocybe pratensis)
 Papukaijavahakas (Hygrocybe psittacina)
 Piippovahakas (Hygrocybe citrinovirens)
 Piskuvahakas (Hygrocybe insipida)
 Punavahakas (Hygrocybe coccinea)
 Punikkivahakas (Hygrocybe punicea)
 Rahkavahakas (Hygrocybe turunda)
 Retikkavahakas (Hygrocybe fornicata var. streptopus)
 Rustovahakas (Hygrocybe laeta)
 Setrivahakas (Hygrocybe russocoriacea)
 Sitruunavahakas (Hygrocybe citrina)
 Suippuvahakas (Hygrocybe persistens)
 Vahverovahakas (Hygrocybe cantharellus)
 Viiruvahakas (Hygrocybe spadicea)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Laji.fi: Helovahakkaat – Hygrocybe
 Helovahakkaat (Hygrocybe)

Hygrophoraceae
Genocide

Genocide on Judas Priestin entisen levy-yhtiön julkaisema kokoelma. Se sisältää kaikki kahden ensimmäisen albumin (Rocka Rolla ja Sad Wings of Destiny) kappaleet sekä "Diamonds And Rust" -kappaleen varhaisen version.

Kappaleet
CD 1

Kaikki kappaleet julkaistiin alun perin vuonna 1974 albumilla Rocka Rolla.

CD 2

Vuoden 1993 kokoelma-albumit
Judas Priestin kokoelma-albumit
Metal Works ’73–’93

Metal Works '73-'93 on Judas Priest-yhtyeen virallinen kokoelma-albumi vuodelta 1993. Yhtyeen jäsenet Rob Halford, K.K. Downing, Glenn Tipton ja Ian Hill ovat valinneet albumin kappaleet ja kommentoivat niitä kansilehdessä. Kahdelta ensimmäiseltä albumilta ei ole mukana yhtään kappaletta alkuperäisversiona, koska ne on tehty eri levy-yhtiölle. Näin ollen kokoelma käsittää vuodet 1977–1990.

Kappaleet

Muusikot 
 Rob Halford: laulu
 Glenn Tipton: kitara
 K.K. Downing: kitara
 Ian Hill: basso

 Simon Phillips: rummut (1977)
 Les Binks: rummut (1978–1979)
 Dave Holland: rummut (1980–1988)
 Scott Travis: rummut (1990)

Vuoden 1993 kokoelma-albumit
Judas Priestin kokoelma-albumit
Prisoners of Pain

Prisoners of Pain on Judas Priestin kokoelma-albumi.

Kappaleet 
Breaking The Law
Screaming For Vengeance
Metal Gods
Hell Bent for Leather
Let Us Prey / Call for the Priest
Burnin' Up
Some Heads Are Gonna Roll
The Green Manalishi (With a Two-Pronged Crown)
Love Bites
Living After Midnight

Vuoden 1996 kokoelma-albumit
Judas Priestin kokoelma-albumit
The Best of Judas Priest: Living After Midnight

The Best Of Judas Priest: Living After Midnight on Judas Priestin kokoelma vuodelta 1997. Se julkaistiin uudelleen vuonna 2003 erilaisella kappalejärjestyksellä ja lisäkappaleilla.

Kappaleet 

Vuoden 1997 kokoelma-albumit
Judas Priestin kokoelma-albumit
Lenín Moreno

Lenín Voltaire Moreno Garcés (s. 19. maaliskuuta 1953) on Ecuadorin presidentti vuodesta 2017. Vuosina 2007–2013 hän toimi varapresidenttinä edeltäjänsä Rafael Correan presidenttikaudella (2007–2017). 

Moreno joutuu liikkumaan pyörätuolilla. Hän loukkaantui tultuaan ammutuksi selkään ryöstöyrityksen yhteydessä vuonna 1998. Vuonna 2012 Moreno oli ehdolla Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi vammautuneiden hyväksi tekemänsä työn takia.

Vuoden 2017 presidentinvaaleissa hän voitti toisella kierroksella niukasti konservatiivien ehdokkaan pankkiiri Guillermo Lasson. Vaalien aikaan oppositio arveli, että Morenosta saatta tulla edeltäjänsä Rafael Correan sätkynukke. Moreno alkoi kuitenkin vetää omaa linjaansa, ja asettaa edellisen hallinnon huippunimiä syytteisiin korruptiosta. Marraskuussa 2017 Morenon ja Correon puolue erotti Morenon puoluejohtajan paikalta.

Moreno kuitenkin sai hyvin pian tämän jälkeen  Alianza PAIS -puolueen johtajuuden taas takaisin itselleen. Valtataistelun hävinnyt entinen presidentti Rafael Correa erosi kannattajineen puolueesta ja perusti uuden vasemmistolaisen puolueen. Tämä oli vastareaktio sille, että Lenin Morenon aikana sekä Ecuadorin valtion että hallitsevan Alianza PAIS -puolueen linja muuttui oikeistolaisemmaksi kuin Correan valtakaudella.

Lenin Morenon entiset aatetoverit Correan aikaisesta Alianza PAIS -puolueesta ovat tuoneet esille katkeruuttaan ja pettymystään Morenon Ecuadorissa toteuttamista laajoista poliittisista muutoksista. Erityisesti he ovat kritisoineet Morenon uutta ulkopolitiikka eli lähentymistä Yhdysvaltoihin ja sen joukkojen läsnäolon sallimista Ecuadorissa sekä Venezuelan oppositiojohtajan Juan Guaidón tunnustamista maan johtajaksi ja suhteiden katkaisemista Correan liittolaiseen Venezuelan presidentti Nicholás Maduroon.

Lähteet

Ecuadorin presidentit
Varapresidentit
Vammaiset poliitikot
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Transfennica

Oy Transfennica Ab on Transfennica Nederland B.V:n  omistuksessa oleva suomalainen laivayhtiö. Yhtiön kotipaikka sijaitsee Helsingissä. Transfennica Nederland B.V. on alankomaalaisen Spliethoff-varustamokonsernin kokonaan omistama tytäryhtiö. Transfennica siirtyi uuden omistajan haltuun kesäkuussa 2002, kun Transfennica Nederland B.V. hankki 51 % Transfennican osakkeista. Transfennica Nederland B.V. perustettiin tätä yrityskauppaa varten. 

Transfennica on erikoistunut kuljettamaan metsäteollisuuden tuotteita Suomesta muualle Eurooppaan. Yhtiö kuljettaa myös esimerkiksi autoja, perävaunuja sekä raskaita siirrettäviä laitteistoja.

Transfennica liikennöi seuraaviin eurooppalaisiin satamiin: Rauma, Hanko, Kotka, Paldiski, Gdynia, Lyypekki, Antwerpen ja Tilbury.

Historiaa
Vuonna 1976 Suomen metsäteollisuuden yhteiset myyntiyhdistykset Finnpap, Finnboard, Finncell ja Converta päättivät yhdistää kaikki Suomen metsäteollisuuden vientitoimitukset samaan varustamoon ja perustivat Oy Transfennica Ab:n. Tavoitteena oli vähentää kuluja ja kehittää palveluja.

Vuonna 1994 Finnpap ja Finnboard myivät osakkeensa UPM:lle, Metsä-Serlalle, Myllykoski Paper Oy:lle ja Oy Metsä-Botnia Ab:lle. Samana vuonna Transfennica laajensi tarjontaansa metsäyhtiöiden ulkopuolelle. Transfennica perusti ensimmäiset ulkomaiden toimipisteet Belgiaan, Saksaan ja Englantiin vuonna 1996. Vuonna 2002 alankomaalainen Spliethoff osti 51 % Transfennican osakkeista.

Laivasto

ConRo-tyyppi 

M/S Timca
M/S Kraftca
M/S Genca
M/S Trica
M/S Pulpca
M/S Plyca

Sietas-tyyppi 2 

M/S Seagard

Muut 
 M/S Bore Sea
 M/S Corona Sea
 M/s Hafnia Sea

Aikaisempi laivasto

Lähteet

Aiheesta muualla 

Transfennica 

Laivayhtiöt
Suomalaiset yritykset
Lasten Eurovision laulukilpailu

Lasten Eurovision laulukilpailu eli Lasten Euroviisut (, , Ylen ohjelmatiedoissa Junior Euroviisut, puhekielessä myös Junioriviisut, Junnuviisut tai Lasten viisut) on Euroopan yleisradiounionin eli EBU:n järjestämä laulukilpailu, jossa kutakin maata edustaa 9–14-vuotias lapsi. Alun perin ikäraja oli 8–15 vuotta ja osallistujat eivät saaneet olla levyttäneet kaupallisesti. Kilpailu käydään pääosin samalla tavalla kuin perinteinen Eurovision laulukilpailu, mutta kappaleet on laulettava suurimmaksi osaksi maan omalla kielellä. Aiemmin myös kappaleen tekijöiden oli oltava lapsia ja kappaleen tekijöitä oli oltava esityksessä mukana. Lisäksi kilpailu poikkeaa aikuisten Euroviisuista muun muassa siltä osin, että kilpailun järjestäjämaa valitaan erikseen, eli edellisen vuoden voittajamaa ei saa automaattisesti järjestettäväkseen seuraavaa kilpailua. Useimmissa osallistuvissa maissa käydään esikarsintakilpailut, joissa valitaan maan edustaja kansainvälisesti lähetettävään loppukilpailuun. Aiemmin kansainväliseen yleisöäänestykseen pystyi osallistumaan vain osanottajamaissa, mutta nykyisin äänestää voi missä päin maailmaa tahansa maksuttoman nettiäänestyksen kautta. Lastenkin kisoissa puolet äänistä tulee raadeilta, jotka koostuvat sekä aikuisista että lapsista.

Lasten Euroviisuissa kilpailee kaksi maata, jotka eivät ole mukana aikuisten kisoissa: Kazakstan ja Wales. Suomi ei ole vielä osallistunut kertaakaan Lasten Euroviisuihin.

Historia

Lasten Eurovision laulukilpailun juuret ovat Tanskassa vuosina 2000 ja 2001 järjestetyssä MGP Nordic -laulukilpailussa, joka oli lasten versio Eurovision laulukilpailun karsinnasta. Vuonna 2002 kilpailu laajeni naapurimaihin, kun mukaan otettiin lauluja myös Ruotsista ja Norjasta, kolme kustakin maasta. Euroopanlaajuiseksi se laajeni seuraavana vuonna, kun EBU otti suosiota saaneen ohjelmaidean järjestääkseen.

Ensimmäisen kerran nimellä Lasten Eurovision laulukilpailu se järjestettiin 16 maan voimin Tanskassa, Kööpenhaminassa vuonna 2003. Kilpailun voitti Kroatian Dino Jelusić. Vuonna 2006 pohjoismaiset yleisradioyhtiöt päättivät yllättäen erkaantua Lasten Eurovision laulukilpailusta ja elvyttivät MGP Nordic -formaatin. Syynä oli se, että televisioyhtiöiden mielestä nuorille esiintyjille asetettiin liikaa kaupallista painetta.

Perinteisistä euroviisumaista kilpailuun eivät Suomen lisäksi ole osallistuneet mm. Viro, Islanti tai Itävalta. Pohjoismaat ja Sveitsi ovat todennäköisesti vetäytyneet lopullisesti. Sen sijaan Puola, Ranska ja Espanja ovat kuitenkin palanneet kisoihin menestyksekkäästi. Valko-Venäjän jäätyä pois vuodelta 2021 Alankomaat on ainoana maana osallistunut kilpailuun joka vuosi.

Lasten Euroviisujen voittaja on vuoden 2013 voittajasta lähtien vieraillut seuraavan vuoden aikuisten kisoissa esiintymässä tai haastateltavana.

Voittajat

Voittoa vailla olevien maiden parhaat sijoitukset

Osallistujamaat

Katso myös 

 Eurovision laulukilpailu
 Kielet Lasten Eurovision laulukilpailussa

Lähteet

 Virallinen sivusto
Winston-Salem

Winston-Salem on kaupunki Pohjois-Carolinan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se on osavaltion neljänneksi suurin kaupunki ja sijaitsee Forsythin piirikunnassa. Vuonna 2004 kaupungissa oli asukkaita 203 259. 

Laajemmalla suurkaupunkialueella Winston-Salemissa ja sen ympäristössä asuu yhteensä noin 650 000 ihmistä. Suurkaupunkialueeseen kuuluvat Forsythin, Davidsonin ja Stokesin piirikunnat sekä väestölaskennalliset alueet Winston-Salem, High Point ja Thomasville.

Winston-Salemin asukkaiden keski-ikä on varsin alhainen, sillä kaupungissa on paljon korkeakouluja. Väestö on myös etnisesti monipuolista.

Kaupungissa sijaitsee Wake Forest University, joka siirrettiin sinne Raleigh’n läheltä vuonna 1956. Winston-Salemissa toimii myös Winston-Salemin osavaltionyliopisto, Carolina Christian College, Piedmont International University, Salem College ja Pohjois-Carolinan yliopiston taidekoulu. Lähistöllä sijaitsevat myös Davidson County Community College ja Forsyth Technical Community College sekä pieni kristillinen Laurel University.

Winston-Salemin suurimpia työnantajia ovat terveydenhoitoalalla toimivat Novant Health (8 100 työntekijää 2016) ja Wake Forestin yliopistosairaala (12 900) sekä tupakkayhtiö R. J. Reynolds (3 000) ja alusvaatevalmistaja Hanes (2 500), joiden molempien pääkonttorikin sijaitsee kaupungissa. Reynolds-tupakkayhtiö on perustettu Winston-Salemissa vuonna 1875 ja työllistänyt siellä suurimmillaan jopa 30 tuhatta ihmistä. Sillä oli aiemmin kaupungin mukaan nimetyt savukemerkit Winston ja Salem, mutta ne myytiin vuonna 2015 Imperial Tobaccolle.

Kaupungissa sijaitsee myös pankki- ja vakuutusjätti BB&T:n pääkonttori.

Lähteet
City of Winston-Salem: City Information

Pohjois-Carolinan kaupungit
Hakan Şükür

Hakan Şükür (s. 11. syyskuuta 1971 Adapazarı, Turkki) on entinen turkkilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti istanbulilaista Galatasarayta kolmetoista kautta ja pelasi sen lisäksi muun muassa Englannin Valioliigassa Blackburnin sekä Italian Serie A:ssa Torinon, Interin ja Parman riveissä. 

Eräs Hakan Şükürin ennätyksistä kansainvälisissä otteluissa on jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen nopein maali, joka syntyi pelikellon näyttäessä 10,8 sekuntia Turkin ja Etelä-Korean välisessä pronssiottelussa vuoden 2002 kisoissa.

Şükür pelasi 112 maaottelua vuosina 1992–2007. Hän teki 51 maaottelumaalia, mikä on Turkin maajoukkueen historiassa ylivoimaisesti eniten. Maaottelumäärissä hänen edellään on turkkilaisista vain maalivahti Rüştü Reçber. Şükür pelasi EM-kilpailuissa vuosina 1996 ja 2000 sekä MM-kilpailuissa 2002.

Urheilu-uransa jälkeen Şükür valittiin vuonna 2011 Turkin parlamentin, suuren kansankokouksen jäseneksi Istanbulista. Hänet valittiin Oikeus ja kehitys -puolueen ehdokkaana, mutta hän jätti puolueen joulukuussa 2013 vastalauseena Turkin hallituksen toimille Fethullah Gülenin perustamaa Hizmet-liikettä kohtaan. Nykyään (2020) Şükür elää poliittisessa maanpaossa Yhdysvalloissa lähes varattomana. Turkissa häntä uhkaa jopa neljän vuoden vankeustuomio.

Lähteet 

Turkkilaiset jalkapalloilijat
Turkkilaiset poliitikot
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Kodifiointi

Kodifiointi (, puunrunko; puutauluista koottu kirja) on koonnos, jossa voimassa olevat lain säännökset on lainsäädäntötoimin järjestetty yhtenäiseksi kirjaksi. 

Koontaminen on hajallaan ja eri lähteissä olevan normiston yhdenmukaistamista yhdeksi kokoelmaksi, koodeksiksi eli koonnokseksi. Kodifioinnin avulla voidaan yhdentää oikeudenkäyttöä ja hallintokäytäntöä.

Lähteet

Viitteet

Säädökset
Lontoon pommitukset

Lontoon pommitukset toisessa maailmansodassa alkoivat 7. syyskuuta 1940 ja päättyivät 11. toukokuuta 1941. Pommitusten aluksi Saksan ilmavoimat pommitti Lontoota 57 peräkkäisenä päivänä tai yönä. Brittiläisessä kirjallisuudessa tämä ajanjakso tunnetaan nimellä The Blitz saksan kielen salamaa tarkoittavan sanan mukaan.

Iso-Britannia oli julistanut Saksalle sodan vuonna 1939 tämän miehitettyä Puolan. Jo tässä vaiheessa arvioitiin, että Lontoota tultaisiin pommittamaan ennemmin tai myöhemmin ja 13 % lontoolaisista (mukana paljon lapsia) pakeni maaseudulle. Odotettuja pommituksia ei kuitenkaan heti tullut ja suuri osa evakuoiduista ihmisistä palasi pian Lontooseen jatkamaan tavallista elämää.

Pommitukset Britanniaan alkoivat kesäkuun 1940 aikana ja kohdistuivat alussa sotilaallisesti strategisiin kohteisiin, kuten armeijan tukikohtiin, lentokentille ja tehtaisiin pääasiassa Etelä-Englannissa. Saksalaisten ilmaylivoima sai aikaan paljon tuhoja ja tappioita kuninkaallisille ilmavoimille. Jonkun aikaa näytti jo siltä, että ilmaherruus Britannian ilmatilassa olisi siirtymässä täysin saksalaisille.

Syyskuussa 1940 saksalaiset kuitenkin muuttivat taktiikkaansa ja alkoivat keskittää pommituksiaan Lontooseen tarkoituksenaan luhistaa teollinen toiminta ja siviilien luottamus hallintoonsa. Ensimmäiset pommitusaallot alkoivat 7. syyskuuta 1940 ja kohdistuivat aluksi East Endiin. Syyskuun puolivälin jälkeen pommitukset laajenivat eri puolille Lontoota. Pommituksia tehtiin pääsääntöisesti öisin, koska valoisan aikaan pommikonelaivueet kärsivät liian suuria tappioita.

Sadat pommikoneet aiheuttivat Lontoossa suuria aineellisia tappioita ja tappoivat tuhansia ihmisiä. Tiet, rautatiet, viemäristö, kaasu- ja vesiputkisto tuhoutuivat laajoilta alueilta. Vaurioiden korjaus oli kuitenkin hyvin tehokasta ja saksalaisten tavoitteet Lontoon teollisuuden ja kaupankäynnin lamauttamiseksi eivät toteutuneet.

Marraskuussa 1940 pommitukset hajautettiin myös muihin kaupunkeihin, mutta Lontoota pommitettiin edelleen toisinaan.. Tätä jatkui toukokuuhun 1941, jolloin pommitukset lopetettiin Saksan keskittyessä hyökkäysvalmisteluihin Neuvostoliittoon.

7. syyskuuta - 31. joulukuuta Lontoossa kuoli 13 339 henkeä, ja 17 937 haavoittui vakavasti.

Lähteet

Toisen maailmansodan lentopommitukset
Lontoon historia
1940
1941
Jevgeni Preobraženski

Jevgeni Preobraženski (1886–1937) oli neuvostovenäläinen taloustieteilijä, jonka mukaan Neuvostoliiton teollistumisen esteenä oli saksikriisi eli se, että maaseutu otti osansa parantuneesta taloudellisesta tilanteesta eikä välttämättä kaupungeissa vielä kehittymässä oleva teollisuus ollut tuotantokustannustensa puolesta vielä tehokasta, minkä vuoksi teollistumista voitaisiin jouduttaa pitämällä maaseudun tulot pieninä.

Preobrazhenski korosti erityisesti ”sosialistisen kasautumisen" mahdollisuutta, jolla voitaisiin korvata kapitalistinen vaihe laajentamalla teollisuutta talonpoikaisväestön kustannuksella. Tämä olisi kuitenkin toteutettava hintojen avulla, ei pakkokeinoilla.

Jevgeni Preobraženski julkaisi asiasta kirjan, mikä osaltaan oli luomassa perustaa sille, että Neuvostoliitossa päätettiin nopeuttaa teollistumista teollistamalla valtion voimin raskaaseen teollisuuteen, aloittamalla viisivuotissuunnittelu ja maatalouden pakkokollektivisointi.

Preobraženskin kanssa eri mieltä talouspolitiikasta oli Lev Kamenev, joka piti politiikkaa niin maaseudunvastaisena, että se hänen mukaansa rikkoi työläisten ja talonpoikien liiton, mihin neuvostovalta oli ideologisesti vedonnut.

Preobraženskin teoriat olivat myös Buharinin kannattaman NEP:in eli uuden talouspolitiikan vastainen, ja  Preobrazhenski lähetettiin Siperiaan. Preobrazhenskistä tuli vielä joksikin aikaa Josif Stalinin suosikki, ja hän palasi takaisin julkiseen elämään vuonna 1930. Preobrazhenskin ennustus Stalinin teollistamissuunnitelmien aiheuttamasta kriisistä johti kuitenkin siihen, että hänet pidätettiin vuonna 1936 ja ammuttiin vuonna 1937.

Lähteet 

Neuvostoliittolaiset taloustieteilijät
Stalinin vainoissa kuolleet
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1937 kuolleet
Anastasia Lapsui

Anastasia Lapsui (s. 1944 Nida, Jamalin Nenetsia, Neuvostoliitto) on Suomessa vuodesta 1993 asunut Neuvostoliitossa syntynyt elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, joka on kansallisuudeltaan nenetsi. Nenetsin kieli kuuluu suomen kielen tavoin uralilaisiin kieliin.

Siperian luoteisosassa Jäämeren rannalla sijaitsevassa Jamalin Nenetsiassa syntynyt Lapsui valmistui Sverdlovskissa sijaitsevasta Uralin yliopistosta. Ennen elokuvauraansa hän oli radiotoimittaja Salehardin kaupungissa mutta teki myös käsikirjoituksia. Hän on ohjannut yhdessä miehensä Markku Lehmuskallion kanssa elokuvia nenetseistä, saamelaisista ja yleensä pienistä alkuperäiskansoista. 

Vuonna 2007 valmistuneesta elokuvasta Matkalla Lapsui sanoo:

Filmografia 
 Poron hahmossa pitkin taivaankaarta... 1993, leikkaus, musiikki, kertoja, äänitys
 Kadotettu paratiisi 1994, suunnittelu, käännökset nenetsi/suomi, leikkaus, äänitys
 Jäähyväisten kronikka 1995, leikkaus
 Anna 1997, ohjaus, käsikirjoitus
 Uhri – elokuva metsästä 1998, ohjaus, suunnittelu, äänitys, leikkaus
 Seitsemän laulua tundralta 2000, ohjaus, puvustus, leikkaus, lavastus, käsikirjoitus
 Paimen 2001, ohjaus, käsikirjoitus
 Elämän äidit 2002, ohjaus, leikkaus, ääni, laulut
 Jumalan morsian 2003, ohjaus, puvustus, käsikirjoitus
 Fata Morgana 2005, käsikirjoitus, leikkaus, äänitys
 Saamelainen 2007, ohjaus, leikkaus
 Matka 2007, ohjaus, käsikirjoitus, leikkaus
 Maan muisti, 2009, ohjaus, tuottaja, käsikirjoitus, leikkaus
 Sukunsa viimeinen, 2010
 Yksitoista ihmisen kuvaa, 2012, ohjaus, käsikirjoitus, leikkaus
 Tsamo, 2015
 Pyhä, 2017, (nimellä Anastasia Lapsuy)

Palkinnot ja tunnustukset 
Jussi-palkinto 2001, paras elokuva
Suomi-palkinto 2009
Taiteilijaeläke 2014

Lähteet 
 Helsingin Sanomat 26.7.2007, s. C6 ja artikkeli Helsingin Sanomien internetsivuilla
 Native Networks
 Tiedote 25.11.2009: Vuoden 2009 Suomi-palkinnot taiteellisesta luomistyöstä jaettu

Viitteet

Aiheesta muualla 

Kumppani-lehti
Festival News
Skenet

Suomalaiset elokuvaohjaajat
Neuvostoliittolaiset elokuvaohjaajat
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Riikka Pelo

Riikka Pelo (s. 1972 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja käsikirjoittaja. Hänen toinen romaaninsa Jokapäiväinen elämämme voitti vuoden 2013 Finlandia-palkinnon. Teos oli ehdolla myös Runeberg-kirjallisuuspalkinnon saajaksi.

Pelon esikoisromaani Taivaankantaja ilmestyi vuonna 2006. Romaani voitti Tiiliskivi-palkinnon ja oli myös Runeberg-palkintoehdokas.

Ura ja elämä
Pelo sai vuonna 1998 kunniamaininnan J. H. Erkon kirjoituskilpailussa. Vuonna 2002 hän sijoittui kilpailussa toiseksi.

Vuonna 2006 ilmestyi Pelon esikoisromaani Taivaankantaja, joka kertoi lestadiolaisuudesta pienen tytön näkökulmasta. Kirja oli ehdolla Runeberg-kirjallisuuspalkinnon sekä Vuoden kristillinen kirja -palkinnon saajaksi. Se palkittiin vuoden 2006 Tiiliskivi-palkinnolla. Romaanin englanninkielinen käännös ilmestyy vuonna 2014.

Pelon Finlandia-palkittu toinen romaani Jokapäiväinen elämämme kertoo venäläisestä runoilija Marina Tsvetajevasta ja tämän tyttärestä Ariadna Efronista Stalinin ajan Neuvostoliitossa. Joulukuussa 2013 se asetettiin myös Runeberg-ehdokkaaksi.

Pelo viimeistelee väitöskirjaansa Aalto-yliopistossa elokuva- ja lavastustaiteen laitokselle. Hän on entinen Nuoren Voiman Liiton hallituksen puheenjohtaja. Pelo asuu Helsingin Roihuvuoressa. Hänellä on mies ja kaksi lasta.

Teokset

Palkinnot ja tunnustukset 
 J. H. Erkon kirjoituskilpailu: kunniamaininta (1998), 2. sija (2002)
 Tiiliskivi-palkinto 2006
 Finlandia-palkinto 2013

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Riikka Pelo Teoksen sivuilla
 Riikka Pelo Kirjasampo.fi:ssä
 Arvio teoksesta Taivaankantaja. Helsingin Sanomat 12.9.2006.
 Arvio teoksesta Taivaankantaja. Kiiltomato.net 14.8.2006.
 Riikka Pelo Prosak-proosaklubilla, Kirjastokaista-video

Suomalaiset kirjailijat
Finlandia-palkinnon saajat
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
George Gé

George Herman Karl Gé (alk. Grönfeldt; 26. kesäkuuta 1893 Pietari – 18. marraskuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen tanssija, koreografi  ja balettimestari. Hän opiskeli balettia Pietarissa Venäjän keisarillisen baletin tanssijan Nikolai Legatin johdolla. George Géstä tuli suomalaisen miestanssin pioneeri, ja hän toimi Helsingin Suomalaisen Oopperan ensimmäisenä balettimestarina sen alkuvuosina 1921–1935.

Tausta
George Grönfeldt syntyi Pietarissa, jossa hänen vanhempansa, liikemies Ernst Grönfeldt ja puoliso Amelie Söderberg asuivat. Hän suoritti musiikkiopintoja Pietarin konservatoriossa ja sai baletin yksityisopetusta Keisarillisen baletin tanssijalta Nikolai Legatilta. Hän hankki myös porvarillisen ammatin ja toimi pankkivirkailijana Pietarissa, mutta musiikki ja tanssi muodostuivat hänelle kuitenkin elämäntyöksi.

Tanssija
Gé toimi tanssijana Mihailovski-teatterissa Pietarissa vuosina 1917–1920, pianistina eri balettikouluissa sekä tanssijana Apollo-teatterissa 1920–1921. Hän siirtyi itsenäistyneeseen Suomeen ja toimi tanssijana ja balettimestarina Suomalaisessa oopperassa 1921–1935. Tämän jälkeen hän siirtyi useiksi vuosiksi ulkomaille ja toimi sekä tanssijana, koreografina, balettimestarina että revyyohjelmien laatijana vuosina 1935–1938 eritoten Ranskassa. Hän lähti sotaa pakoon Ranskasta ja päätyi puolueettomana pysyneeseen Ruotsiin. 

Ruotsissa Gé toimi Tukholman kuninkaallisen oopperan balettimestarina vuosina 1940 ja 1948. Samaan aikaan hän kuitenkin teki vierailuja Oscarsteaterniin ja Stora Teaterniin Göteborgissa. Jo vuodesta 1937 lähtien hän oli laatinut operettikoreografioita Helsingin Svenska Teaterniin. Tätä toimintaa hän jatkoi aina kuolemaansa saakka vuoteen 1962. Vuonna 1955 hän pestautui vuoden ajaksi balettimestariksi Göteborgin Stora Teaterniin. Kotimaahan hän kuitenkin palasi pysyvästi vuonna 1955, jolloin hän aloitti toimintansa Suomen Kansallisoopperassa ja jatkoi tässä tehtävässä kuolemaansa asti.

Koreografi
Okon Fuoko (L. Madetoja) 1930
Sininen helmi (E. Melartin) 1931
Satu (J. Sibelius) 1931
Vesipatsas (V. Raitio) 1931
Tanssiaiset (V. Rieti) 1933
Epäjumala, Sammuvat silmät, Don Quijote, Suurkaupungin kasvot (E. Pingoud) 1941
Petruška, Fokinin mukaan (I. Stravinski) 1955
Kutsumaton (E. Englund) 1958

Kunnianosoitukset
Pro Finlandia -mitali 1957
Suomen Tanssitaiteilijain liiton kultainen ammattiristi 1957

Lähteet
 Näslund, E.: Birgit Cullbergs Fröken Julie: En svensk balettklassiker. Stockholm 1995
 
 Valokuvan tanssi: suomalaisen tanssin kuvat 1890–1997. 1998
 Vienola-Lindfors, Irma – Hällström, R. af: Suomen Kansallisbaletti 1922–1972. 1981.

Viitteet

Suomalaiset balettipedagogit
Suomalaiset balettitanssijat
Suomalaiset koreografit
Pro Finlandia -palkitut
Pietarinsuomalaiset
Vuonna 1893 syntyneet
Vuonna 1962 kuolleet
Juan Antonio Ipiña

Juan Antonio Ipiña Iza (23. elokuuta 1912 Ortuella, Vizcayan maakunta, Espanja – 8. syyskuuta 1974) oli espanjalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.

Ipiña oli kuudes perheensä yhteensä seitsemästä lapsesta. Hänen isänsä työskenteli kaivosmiehenä ja perheen kotiolot olivat vaatimattomat. Ipiña lopetti koulunkäynnin 14-vuotiaana ja siirtyi itsekin töihin kaivoksille. Hän oli jo nuorena kiinnostunut jalkapallosta, jota hän harrasti yleisurheilun ja pelotan ohella.

Jalkapalloa Ipiña pelasi kotimaakuntansa pikkuseuroissa, kunnes pääsarjaseura Real Sociedad hankki hänet riveihinsä kaudeksi 1933–1934. Real Sociedadissa hän pelasi kaksi kautta ennen siirtymistään pääkaupungin Atlético Madridiin, mutta pelit Atléticossa katkesivat jo yhden kauden jälkeen Espanjan sisällissodan alettua. Sisällissodan jälkeen Ipiña edusti kymmenen kautta Real Madridia ja nousi aina joukkueen kapteeniksi asti. Ajat olivat seuralle vaikeita eikä kansallisessa pääsarjassa tullut menestystä, paras sijoitus oli toinen vuosina 1942 ja 1945. Espanjan cupin joukkue kuitenkin voitti kahdesti peräkkäin vuosina 1946–1947. Espanjan maajoukkueessa Ipiña pelasi kuusi ottelua vuosina 1936–1946.

Pelaajauransa jälkeen Ipiña toimi valmentajana ja luotsasi Espanjan pääsarjassa Real Valladolidia, Real Madridia, Sevillaa ja Athletic Bilbaoa. Vuonna 1952 Real Madrid voitti hänen valmennuksessaan Etelä-Amerikassa pelatun Pequeña Copa del Mundon, joka oli Intercontinental Cupin eräänlainen edeltäjä. Kaudella 1953–1954 Ipiña toimi teknisenä sihteerinä, kun Real Madrid voitti ensimmäisen Espanjan pääsarjamestaruutensa sitten 1930-luvun.

Lähteet 

 Real Madrid: Jugadores de Leyenda (Luettu 29. heinäkuuta 2007)
 LFP: Jugadores (Luettu 29. heinäkuuta 2007)
 LFP: Entrenadores (Luettu 29. heinäkuuta 2007)
 Fútbol en la Red: Jugadores de la Selección  (Luettu 29. heinäkuuta 2007)

Espanjalaiset jalkapalloilijat
Espanjalaiset jalkapallovalmentajat
Vuonna 1912 syntyneet
Vuonna 1974 kuolleet
Sanna Kiiski

Sanna Kiiski (s. 6. syyskuuta 1974 Kotka) on suomalainen juontaja ja toimittaja. Hän on työskennellyt muun muassa Radio Nova-, Kiss FM- ja Radio City -radio­kanavilla. Lisäksi hän on juontanut 4–0-televisio-ohjelmaa Nelosen-televisio­kanavalle. Kiiski toimi juontajana MTV3-kanavan Huomenta Suomi -aamu­ohjelmassa 2007–2014. Aiemmin Kiiski on juontanut myös MTV3:n Viihdeuutiset-ohjelmaa.

Ura 

Vuonna 2015 Kiiski tuotti Liv-kanavalle sarjan Suomen täydelliset venäläisnaiset.

Sanna Kiiski oli yhdessä ravintoloitsija Mehdi Younesin kanssa perustamassa Mumin Kaffe -lasten­kahviloita, ensin loka­kuussa 2016 Helsinkiin ja loppu­vuodesta 2016 Tukholmaan. Heinä­kuussa 2018 yhtiön pien­sijoittajat jättivät tutkinta­pyynnön yhtiön johdon toimista Ruotsin poliisille, epäillen johdon taloudellisia väärin­käytöksiä. Yhtiö asetettiin oma­ehtoiseen konkurssiin 31. loka­kuuta 2018.

Kiiskeltä ilmestyi vuoden 2020 maalis­kuussa Docendon kustantama Tinder-päivä­kirja, jossa hän kertoo avoimesti treffeistään Tinderissä, seksuaalisuudestaan ja miehistä, joihin tutustuu sen avulla. Kiiski erosi kesällä 2018 kymmenen vuoden pari­suhteesta ja kolmen lapsensa isästä. Kiiski on itse kertonut sairastuneensa vuonna 2018 kaksi­suuntaiseen mieli­ala­häiriöön ja hänestä tuli myös peli­riippuvainen. Marras­kuussa 2021 Kiiski joutui poliisi­tutkintaan törkeästä petoksesta ja identiteetti­varkaudesta. Hän oli pantannut kymmeniä ihmisten hänelle luovuttamia arvo­esineitä hankkiakseen taloudellista hyötyä. Tavaroiden piti tulla hänen suunnittelemaansa Arvoa vai ei -televisio-ohjelmaan, jota ei kuitenkaan tehty. Marraskuussa uutisoitiin Kiisken saavan 22 rikossyytettä ja joutuvan Helsingin käräjäoikeuteen vastaamaan tekemistään rikoksista, työeläkevakuutusmaksupetos ja luvattomia käyttöjä. Kiiski esiintyi tv-sarjassa Revenge Body with Marttina Aitolehti huhtikuussa 2022.

Yksityiselämä 

Kiiskillä on kolme lasta: poika ja kaksi tytärtä. Kiiski erosi lastensa isästä keväällä 2018.

Lähteet 

Suomalaiset televisiotoimittajat
Suomalaiset radiotoimittajat
Suomalaiset juontajat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
TV5Monde

TV5Monde, vuosina 1984–2005 TV5, TV5 edelleen Kanadassa, on kansainvälinen ranskankielinen televisiokanava. Ohjelmisto koostuu Belgian (RTBF), Kanadan (Radio-Canada), Ranskan (France Télévisions) ja Sveitsin (RTS) televisioyhtiöiden ranskankielisistä ohjelmista. Kanavalla on ohjelmaa vuorokauden ympäri. Kanavaa välitetään kaapelin ja satelliitin välityksellä ja se on maailman neljänneksi laajimalle levinnyt televisiokanava. Kanavasta on eri versioita eri alueille. Suomessa TV5Monde on useimpien kaapelitelevisioyhtiöiden kanavavalikoimissa.

TV5Monden ohjelmatarjonta on monipuolista. Ohjelmistossa on mukana kulttuuria, elokuvia, dokumentteja, musiikkiohjelmia, uutisia, urheilua ja visailuohjelmia. Kanavalla on omatuotantoisia uutislähetyksiä ja säätiedotuksia, mutta myös muiden televisioyhtiöiden tuottamia uutislähetyksiä on ohjelmistossa.

Aiheesta muualla 
 www.TV5.org maailma
 www.tv5.ca Canada

 Ranskankieliset televisiokanavat
Kanadalaiset televisiokanavat
Susan Raye

Susan Raye (s. 8. lokakuuta 1944, Eugene, Oregon) on yhdysvaltalainen countrylaulaja. 

Raye tuli tunnetuksi yhteistyöstään Buck Owensin kanssa. Hän aloitti pian myös soolouransa ja sai suurimman hittinsä laululla "(I've Got a) Happy Heart", joka nousi Yhdysvaltain countrylistan kolmannelle sijalle. Yhteistyö Owensin kanssa päättyi Don Richin kuolemaan vuonna 1974, mutta Raye jatkoi soolouraansa United Artists Recordsilla. Hän lopetti tähänastisen levytysuransa 1980-luvulla. 

Raye meni vuonna 1972 naimisiin Owensin rumpali Jerry Wigginsin kanssa. Avioliitosta syntyi kuusi lasta. Hän opiskeli 1980-luvulla psykologiaa ja on vannoutunut kristitty. Hän teki vielä 6. elokuuta 2003 harvinaislaatuisen julkisen esiintymisen Los Angelesin kansainvälisen lentoaseman 75-vuotisjuhlassa. Kunniavieras tulkitsi tilaisuudessa aiemman hittisinglensä "Los Angeles International Airportin".

Diskografia

Albumit 
 We're Gonna Get Together (1970) 
 One Night Stand (1970)
 The Great White Horse (1970)
 Willy Jones (1971)
 Pitty Pitty Patter (1971)
 (I've Got a) Happy Heart (1971)
 Merry Christmas from Buck Owens and Susan Raye (1971)
 My Heart Has a Mind of its Own (1972)
 The Best of Buck Owens and Susan Raye (1972)
 Wheel of Fortune (1972)
 Love Sure Feels Good in My Heart (1973)
 Cheating Game (1973)
 The Good Old Days (1973)
 Plastic Trains, Paper Planes (1973)
 The Best of Susan Raye (1974)
 Hymns by Susan Raye (1974)
 Singing Susan Raye (1974)
 Whatcha Gonna Do With a Dog Like That (1975)
 Honey Toast and Sunshine (1976)
 Susan Raye (1977)
 There and Back (1985)
 Then and Now (1986)

Singlet 
 "The Great White Horse" (1970, US Country: #8)
 "Togetherness" (1970, US Country: #12)
 "We're Gonna Get Together" (1970, US Country: #13)
 "Put a Little Love in Your Heart" (1970, US Country: #30)
 "One Night Stand" (1970, US Country: #35)
 "L. A. International Airport" (1971, US Country: #9, US Pop: #54)
 "Willy Jones" (1971, US Country: #10)
 "Pitty, Pitty, Patter" (1971, US Country: #6)
 "I've Got a Happy Heart" (1972, US Country: #3)
 "My Heart Has a Mind Of Its Own" (1972, US Country: #10)
 "Wheel of Fortune" (1972, US Country: #16)
 "Lookin' Back to See" (1972, US Country: #13)
 "A Song to Sing" (1972, US Country: #44)
 "Cheating Game" (1973, US Country: #18)
 "Love Sure Feels Good in My Heart" (1973, US Country: #17)
 "Plastic Trains, Paper Planes" (1973, US Country: #23)
 "The Good Old Days (Are Here Again)" (1973, US Country: #35)
 "Stop The World (And Let Me Off)" (1974, US Country: #18)
 "When You Get Back from Nashville" (1974, US Country: #57)
 "You Can Sure See It From Here" (1974, US Country: #49)
 "Whatcha Gonna Do With a Dog Like That" (1975, US Country: #9)
 "Love Is Strange" (1975, US Country: #20)
 "Ghost Story" (1975, US Country: #58)
 "Ozark Mountain Lullaby" (1976, US Country: #87)
 "Mr. Heartache" (1977, US Country: #64)
 "Saturday Night to Sunday Quiet" (1977, US Country: #53)
 "It Didn't Have To Be A Diamond" (1977, US Country: #51)
 "Put Another Notch In Your Belt" (1984, US Country: #76)
 "I Just Can't Take the Leaving Anymore" (1986, US Country: #68)

Yhdysvaltalaiset laulajat
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Annika Metsäketo

Annika Metsäketo (s. 19. helmikuuta 1971 Helsinki) on suomalainen juontaja ja radioääni. Hän on työskennellyt muun muassa NRJ:llä, Kiss FM:llä ja Radio Novassa. Lisäksi hän toimii freelance-juontajana erilaisissa tapahtumissa.

Metsäketo tuli valtakunnallisesti tunnetuksi toimiessaan pelinumeroiden ja Casinopelin arpojana Speden Speleissä. Hän on juontanut televisiossa urheiluohjelmia, Golden Stars -laulukilpailun, sekä Elämä lapselle -konsertteja. Hän on myös näytellyt vuonna 1996 MTV3-kanavalla esitetyn Uuno Turhapuro -televisiosarjan muutamassa jaksossa ja sivuroolissa Raid- ja Duudsonit-elokuvissa. Metsäketo juonsi Fiksumpi kuin koululainen -katsojapeliä, joka esitettiin livenä itse ohjelman jälkeen. Hän on työskennellyt myös risteilyemäntänä Viking Linen M/S Rosellalla. Metsäkedosta ilmestyi syksyllä 2022 Docendon kustantama ja Veli Kejosen kirjoittama Suora lähetys – Äänessä Annika Metsäketo -niminen kirja.

Yksityiselämä 
Annika Metsäkedon isä oli muusikko Martti Metsäketo. Hänen veljensä on laulaja Tomi Metsäketo. Metsäketo avioitui vuonna 2013 turkkilaisen Baris Kirkgözinin kanssa.  Metsäketo asui vuosituhannen vaihteessa avoliitossa näyttelijä-laulaja Sebastian Rejmanin kanssa. Metsäkedolla on ollut myös rakkaussuhde naisen kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Annika Metsäketo Speaker’s Cornerin sivuilla
 https://www.is.fi/viihde/art-2000009064625.html 

Suomalaiset juontajat
Suomalaiset radiotoimittajat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Rikard Nordraak

Rikard Nordraak (12. kesäkuuta 1842 – 20. maaliskuuta 1866) oli norjalainen säveltäjä. Hän syntyi Oslossa ja sävelsi musiikin Norjan kansallislauluun (Ja, vi elsker dette landet).

Nordraak kuoli tuberkuloosiin vain 23-vuotiaana eikä siten ehtinyt säveltää laajaa tuotantoa. Hänen noin neljästäkymmenestä säilyneestä teoksestaan suurin osa on pienimuotoisia lauluja ja pianokappaleita.

Nordraak oli Edvard Griegin läheinen ystävä. Grieg julkaisi postuumisti tämän Scherzo Capriccion ja sävelsi hänen varhaisen kuolemansa johdosta tunnetun surumarssin. Nordraak oli sairastunut tuberkuloosiin lähdettyään toukokuussa 1865 Berliiniin täydentämään opintojaan.

Kansallislaulujen säveltäjät
Norjalaiset säveltäjät
Vuonna 1842 syntyneet
Vuonna 1866 kuolleet
Meßkirch

Meßkirch (Messkirch) on kaupunki Sigmaringenin piirikunnassa Baden-Württembergin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee Bodenjärven ja Tonavan välisellä alueella Schwabenin historiallisella alueella. Kaupungin läpi virtaa Tonavan sivujoki Ablach. Meßkirchissä on noin 8 400 asukasta (vuonna 2019) ja sen pinta-ala on 76,2 neliökilometriä.

Meßkirch on kahden temaattisesti määritellyn lomareitin (Ferienstraße) varrella. Yläschwabenilaisen barokkitien teemat ovat luonto, kulttuuri ja barokki. Toinen reitti on Hohenzollernstraße. Kaupungin nähtävyyksiä ovat muun muassa Schloß Messkirch, Die Stadtpfarrkirche St. Martin ja Die Liebfrauenkirche, joihin vuosisatojen aikana vaihdelleet tyylikaudet ovat jättäneet jälkensä. Kaupungin tärkein työnantaja on Bizerba GmbH & Co. KG -konsernin tuotantolaitos. 1940- ja 50-luvuilla Meßkirch oli tuolloin tunnetun Veritas Formula 1 -tallin kotipaikka. Meßkirchin kuuluisia henkilöitä ovat muun muassa filosofi Martin Heidegger, arkkipiispa Conrad Gröber ja säveltäjä Conradin Kreutzer. Lauluduo Geschwister Hofmannin Alexandra ja Anita Hofmann asustavat Meßkirchissa.

Historia 
Varhaisin maininta Meßkirchista on vuodelta 1080 Heimerad-nimisen papin yhteydessä. Kaupunkioikeudet Meßkirch sai vuonna 1261. Puolen vuosituhannen ajan 1300-luvun alusta alkaen kaupunki tunnettiin kuuluisan Herren von Zimmern -aatelissuvun asuinsijana. Suku vaikutti pikkukaupungin arkkitehtooniseen ilmeeseen sekä taide-elämään. Kolmikymmenvuotisen sodan aikana vuonna 1627 kaupungin ottivat haltuunsa Fürstenbergin ruhtinaat. Fürstenbergien suvun Meßkirchin haara sammui 1744. Ranskalaiset ja itävaltalaiset sotivat Meßkirchissa 5. toukokuuta 1800, taistelun muistona Meßkirchin nimi mainitaan Pariisin riemukaaressa. 1806 kaupungista tuli osa Badenin suurherttuakuntaa ja se oli vuoteen 1936 badenilainen hallintokaupunki (Oberamtstadt). Piirikuntauudistuksen jälkeen vuodesta 1973 Meßkirch on kuulunut Sigmaringenin piirikuntaan ja Tübingenin hallintopiiriin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kaupungin internetsivut
Schloss Meßkirch, Meßkirchin linna

Baden-Württembergin kunnat
Saksan kaupungit
Hajuheinä

Hajuheinä eli taigahajuheinä (Cinna latifolia) on monivuotinen lehdoissa tavattava kasvi. Suomessa laji on rauhoitettu, ja se kuuluu Euroopan neuvoston uhanalaisten kasvien luetteloon.

Ulkonäkö ja koko 
Monivuotinen hajuheinä kasvaa lähes metrin korkuiseksi. Se on lyhytrönsyinen ja kalju. Lehden tupet ovat avoimia. Karheat lehdet ovat pitkäkärkisiä, kapeatyvisiä, 10–22 senttimetriä pitkiä ja 1–1,5 cm leveitä. Röyhy on 12–20 cm pitkä ja sen haarat ovat siirottavia tai nuokkuvia. Tähkylät ovat 3 mm pitkiä, yksikukkaisia ja teräväselkäisiä. Kaleet ovat tähkylän pituisia ja tasasoukkia. Ulkohelve on vihreä ja siinä on hyvin lyhyt, kaleiden peittoon jäävä vihne. Hajuheinä kukkii heinäkuussa. Nimensä kasvi on saanut siitä, että sen kuivat versot tuoksuvat kumariinilta.

Levinneisyys 
Euroopassa hajuheinää kasvaa harvinaisena Norjassa, Ruotsissa, Baltian maissa ja Venäjällä, josta levinneisyysalue jatkuu katkonaisena Kaukasukselle ja Siperiaan aina Japaniin saakka. Yleisempi laji on Pohjois-Amerikassa, jossa sitä tavataan Alaskassa, Kanadassa ja Yhdysvaltain pohjois-ja keskiosissa. Suomessa hajuheinää tavataan etenkin Hämeestä, Keski-Suomesta ja Savosta, muualta maasta on vain hajanaisia havaintoja. Kasvupaikkoja tunnetaan Suomesta alle 150. Hajuheinä lienee levinnyt Suomeen myöhäisjääkaudella.

Elinympäristö 
Hajuheinää tavataan useimmiten paikoissa, joissa vallitsee viileä ja tasaisen kostea pienilmasto. Tällaisia paikkoja ovat muun muassa puronvarsilehdot, louhikot ja kivikkoiset lehdot.

Lähteet 
 Raatikainen, Mikko: Hajuheinä. Teoksessa Uhanalaiset kasvimme. Toim. Ryttäri, Terhi & Kettunen, Taina. Suomen ympäristökeskus, Helsinki 1997, s. 122.
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
 Uusitalo, Anna: Kylien kaunokit, soiden sarat. Keski-Suomen uhanalaiset kasvit. Keski-Suomen ympäristökeskus, Jyväskylä 2007.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Hajuheinän levinneisyys Suomessa.
 Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Hajuheinä (Cinna latifolia)
 Den virtuella floran: Sötgräs (Cinna latifolia) 

Heinäkasvit
Jänönsalaatti

Jänönsalaatti (Mycelis muralis, syn. Lactuca muralis) on 30–90 senttimetriä korkea asterikasvi, jonka teriöt ovat keltaiset.

Ulkonäkö ja koko 

Jänönsalaatin varsi ja lehdet ovat kaljuja. Varsi on usein punavioletinsävyinen ja yläosastaan haarautuva. Kasvin lehdet ovat ohuet, pariliuskaiset ja alhaalta sinivihreät. Osa lehdistä on pitkäruotisia, ruoti siipipalteinen, palle tyveltä korvaketta muistuttavia. Lapa on pariliuskainen, matalahampainen, ohut, alta sinivihreä, alemmat liuskat pieniä, päättöliuska suuri ja kolmionmuotoinen. Ylemmät lehdet ovat korvakkeelliset.

Mykeröstö on monihaarainen, harsu huiskilomainen latvakukinto. Teriö on keltainen. Kukat muodostavat 10–15 mm leveitä, kehtosuomujen suojaamia kukkamaisia mykeröitä. Kehto on noin 10 mm, hoikka, liereä. Kehtosuomut ovat 7–10 mm, uloimmat sisempiä paljon lyhyempiä, kehtosuomuja 2 riviä, leveän kolmiomaisia–lähes tasasoukkia, ulommat sisempiä paljon lyhyempiä. Mykerön laitakukat ovat yleensä 5 kpl keltaisia, kielimäisiä, kärjestä 5-hampaisia. Heteitä 5. Emiö on yhdislehtinen, 1-vartaloinen, 2-luottinen. Kukkii heinä–elokuussa. 

Hedelmä on pähkylä, joka on 3–4 mm pitkä ja lähes musta. Pappus on hapsihaiveninen, kärjessä lyhyen varren päässä hapsihaivenia.

Levinneisyys 

Jänönsalaattia tavataan Euroopassa, mutta se puuttuu lähes kokonaan Islannista, Fennoskandian pohjoisosista ja itäisimmästä Euroopasta. Lajista on esiintymiä lisäksi Pohjois-Afrikassa ja se on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan.

Suomessa jänönsalaattia tavataan melko yleisenä Uudellamaalla, Varsinais-Suomessa ja Ahvenanmaalla. Se harvinaistuu nopeasti pohjoiseen tai itään päin mennessä, mutta lajista on yksittäislöytöjä vielä Keski-Suomestakin. Suomessa jänönsalaatti on esiintymisalueensa pohjoisrajoilla ja se suosii mereistä, lauhankosteaa ilmastoa. Laji kasvaa Suomessa jokseenkin samalla alueella, jolla jalot lehtipuutkin menestyvät.

Elinympäristö 
Jänönsalaatti on eteläboreaalisen vyöhykkeen Suomen-osion lounaisosien lehdoissa, lehtokorvissa, lähteiköissä, rehevissä kuusikoissa, purolaaksoissa, vyörysorarinteillä, avohakkuilla, puutarhoissa, tienvarsilla, jalkakäytävillä. Jänönsalaatti on viime vuosina runsastunut ja vallannut uusia kasvupaikkoja. Lajin ilmaantuminen uusiin lehtoihin on seurausta metsälaidunnuksen loppumisesta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Jänönsalaatti (Lactuca muralis)
 ITIS: Mycelis muralis 
 United States Department of Agriculture (USDA): Mycelis muralis 
 Plants For A Future: Mycellis muralis 

Asterikasvit
Kevätlinnunsilmä

Kevätlinnunsilmä (Chrysosplenium alternifolium) on monivuotinen, kosteiden kasvupaikkojen pienikokoinen kevätkasvi.

Ulkonäkö ja koko 

Kevätlinnunsilmä kasvaa 10–15 cm korkeaksi. Lehdet ovat ruodillisia, muodoltaan munuaismaisia ja ehyt- tai nyhälaitaisia. Aluslehdet ovat 2–3 cm leveitä ja harvakarvaisia. Kukkien tukilehdet ovat hertta- tai tylppätyvisiä. Kukinto on päätteinen huiskilo, jonka ylälehdet ovat tavallisesti kellanvihreitä. Kukat ovat pienikokoisia ja väriltään kellanvihreitä. Kukasta puuttuu teriö. Kukan verhiö on nelilehtinen, lukuun ottamatta keskimmäistä kukkaa, jossa verhiö on viisilehtinen. Kevätlinnunsilmä kukkii Suomessa touko-kesäkuussa.

Levinneisyys 
Kevätlinnunsilmää tavataan Euroopassa Ranskasta, Pohjois-Italiasta ja Pohjois-Balkanilta Isoon-Britanniaan, Fennoskandian keskiosiin ja Länsi- ja Keski-Venäjälle ulottuvalla alueella. Lajin toista alalajia tavataan myös Siperiassa ja Pohjois-Aasiassa. Suomessa kevätlinnunsilmää kasvaa paikoin yleisenä maan etelä- ja keskiosissa Jyväskylän korkeudelle saakka. Satunnaisesti lajia on tavattu Oulun korkeudelle asti.

Elinympäristö 
Kevätlinnunsilmä on kosteitten paikkojen laji. Sitä kasvaa lähteikköjen ympäristössä, puron- ja ojanvarsilla, tihkuisilla jokiahteilla, kosteissa lehdoissa, lehtokorvissa ja järvenrantojen kosteikoissa. Kasvupaikat ovat viljavia, usein savipohjaisia maita. Suomessa laji on harvinaistunut purojen perkauksista, kasvupaikkojen ojituksista ja myös metsänhoidosta.

Käyttö 
Varsinaista käyttöä kevätlinnunsilmälle ei tiedetä olevan, mutta sen avulla on entisaikaan etsitty vesisuonia.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 Laji.fi: kevätlinnunsilmä (Chrysosplenium alternifolium)
 Luopioisten kasvisto: Kevätlinnunsilmä (Chrysosplenium alternifolium)
 Luontoportti: Kevätlinnunsilmä Chrysosplenium alternifolium
 Pohjolan kasvien pauloissa: Chrysosplenium alternifolium - kevätlinnunsilmä
 (pdf)

Rikkokasvit
Metsämaarianheinä

Metsämaarianheinä (Hierochloë australis) on 20–60 cm korkea heinäkasvi, joka kukkii touko-kesäkuussa, eli aikaisemmin kuin Suomen kolme muuta maarianheinälajia. Niiden tapaan se tuoksuu kumariinilta. Metsämaarianheinä on luonteeltaan mätästävä. Sen röyhy on 3–7 cm pitkä, ja röyhyn haarat ovat karvaiset.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Elias Lönnrotin kuvaus
 E.Nenonen (kuvia)

Maarianheinät
Metsäruusu

Metsäruusu (Rosa majalis tai Rosa cinnamomea) on Euraasiassa kasvava metsien punakukkainen ruusulaji. Suomessa laji on yleinen lähes koko maassa.

Metsäruusun tieteellisenä lajinimenä on Suomessa alettu uudelleen käyttää Carl von Linnén antamaa aiemmin hylättyä nimeä cinnamomea, mutta muualla se tunnetaan yleensä edelleen lajinimellä majalis.

Ulkonäkö ja koko 

Metsäruusu kasvaa 20–200 cm korkeaksi. Sen varsi on kanelinruskea ja se muodostaa juurivesoja. Nuorissa varsissa ja vanhojen varsien alaosissa piikit ovat neulamaisia ja tavallisesti tiheässä. Muualla kasvissa piikit ovat käyriä ja sijaitsevat harvakseltaan. Kukkivan haaran piikit ovat pareittain nivelissä. Lehden korvakkeet ovat leveäkärkisiä. Lehti on kerrannaislehti. Pitkulaiset lehdykät ovat 1,5–4,5 cm pitkiä, tavallisesti päältä harmaakarvaisia ja harmahtavanvihreitä, alta vaaleanvihreitä ja tiheäkarvaisia. Lehdyköiden laidat ovat kapea- ja suippohampaisia, mutta tyviosa on tavallisesti hampaaton. Kukat ovat punaisia ja ovat yksittäin. Kukkaperä on 1–2 cm pitkä ja nystykarvaton. Metsäruusu kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Hedelmä on punainen, 1 cm pitkä, pallomainen tai naurismainen kiulukka.

Suomessa tavattavista ruusuista metsäruusu muistuttaa eniten karjalanruusua (R. acicularis). Metsäruusu risteytyy helposti kurtturuusun kanssa kantalajien kasvaessa lähekkäin. Tätä monimuotoista risteymää kutsutaan pietarinruusuksi (R. × majorugosa).

Levinneisyys 
Metsäruusua tavataan laajalla alueella Euraasian keskiosissa Norjasta, Ruotsista ja Puolasta itään läpi Venäjän Keski-Siperiaan saakka. Euroopassa lajia tavataan lisäksi Alpeilta. Metsäruusu on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa metsäruusua tavataan koko maassa aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Muualla Suomessa laji on yleinen keskistä Suomea lukuun ottamatta. Metsäruusu on ainoa lähes koko Suomessa kasvava alkuperäinen ruusulaji.

Elinympäristö 

Metsäruusu kasvaa lehdoissa, lehtokallioilla, valoisissa ja rehevissä rantametsissä ja tienvarsilla. Laji esiintyy joskus myös villiintyneenä viljelykarkulaisena ja -jäänteenä.

Käyttö 
Metsäruusua kasvatetaan toisinaan jalostettuna koristepensaana.

Lähteet 
 Oulun kasvit. Piimäperältä Pilpasuolle. Toim. Kalleinen, Lassi & Ulvinen, Tauno & Vilpa, Erkki & Väre, Henry. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Norrlinia 11 / Oulun kaupunki, Oulun seudun ympäristövirasto, julkaisu 2/2005. Yliopistopaino, Helsinki 2005.
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
 Ålands flora. Toim. Hæggström, Carl-Adam & Hæggström, Eeva. Ålandstryckeriet, Mariehamn 2008.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Metsäruusun (Rosa cinnamomea) levinneisyys Suomessa.
 Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Metsäruusu (Rosa cinnamomea)
 Yrttitarha.fi: Ruusut

Ruusulajit