joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Carmen Kass

Carmen Kass (s. 14. syyskuuta 1978 Tallinna, Viron SNT, Neuvostoliitto) on virolainen huippumalli. Hän syntyi Tallinnassa ja kasvoi Paidessa, Järvamaalla. Hänen mallinuransa alkoi, kun italialainen muotiagentti huomasi hänet tallinnalaisen Kaubamaja-tavaratalon kosmetiikkaosastolla. Kass lähtikin Milanoon mallintöiden perässä, edustaen pientä Baltic Models -muotitoimistoa. Milanossa ei kuitenkaan hänelle tullut merkittävää menestystä, joten hän lähti 18-vuotiaana Pariisiin, jossa tie menestykseen vihdoin aukesi. 

Hän on Pariisiin muuton jälkeen poseerannut lukuisten lehtien kansikuvissa, muun muassa ranskalaisessa ja yhdysvaltalaisessa Voguessa ja Ellessä. Kass on myös esiintynyt catwalkeilla Chanelin, Dolce & Gabbanan, Ralph Laurenin ja useiden muiden, lähes kaikkien tärkeimpien ja suurimpien muotitalojen luomuksissa, ja lukemattomien mainoskampanjoiden kasvona.

Huhtikuussa 2004 Kass liittyi virolaiseen Res Publica -puolueeseen, ja pyrki sen listoilta Euroopan parlamenttiin sen jälkeen, kun hänen kotimaansa Viro oli liittynyt Euroopan unioniin toukokuussa 2004. Hän keräsi noin 2000 ääntä, mikä ei ollut riittävä määrä, jotta hän olisi päässyt parlamenttiin.

Vuonna 2004 Kass myös näytteli virolaisessa elokuvassa Täna öösel me ei maga (Tänä yönä emme nuku), jossa yhtenä vastanäyttelijänään näytteli Peter Franzén.

Aiheesta muualla 

Carmen Kassin profiili Fashion Model Directory -sivustolla 

Eesti Maleliidu nõukogu

Res Publican poliitikot
Virolaiset mallit
Virolaiset näyttelijät
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Teemu Heino

Teemu Heino (s. 15. joulukuuta 1976 Kokemäki) on suomalainen taekwondo-urheilija. Hän kilpaili kansainvälisesti raskaassa sarjassa (+87 kg, olympiakisoissa +80 kg). 

Heino on edustanut Suomea Ateenan olympiakisoissa 2004, 10 kertaa joka toinen vuosi järjestettävissä maailmanmestaruuskilpailuissa ja 13 kertaa euroopanmestaruuskilpailuissa. Heino oli ensimmäinen kymmenet ottelun MM-kisat kilpailut taekwondoin maailmassa.

Heinon kasvattajaseura on Kokemäen Taekwondo. Myöhemmin hän on edustanut perustamaansa Taekwondourheilijat 2011 -seuraa, jonka puheenjohtajana hän on seuran perustamisesta lähtien toiminut.

Kansainvälisen, puolueettoman Taekwondodata-rankingjärjestelmän mukaan Heino on suomalaisten urheilijoiden urarankingin kärjessä.

Vaikka kansainvälinen ura on loppunut, Heino kilpailee edelleen kansallisella tasolla ja voitti 21:nnen suomenmestaruutensa Joensuussa järjestetyissä SM-kilpailuissa keväällä 2020.

Saavutukset 
 21 aikuisten suomenmestaruutta vuosilta 1994–2020
 Juniorien EM-pronssia (Bukarest, 1994)
 EM-pronssia 2000 (Patra, Kreikka)
 EM-pronssia 2002 (Samsun, Turkki)
 Ateenan olympialaisissa 2004 sijoitus 9.–16.
 EM-hopea 2005 (Riga, Latvia)

Muuta 

Heino on ollut aktiivinen urheiluvaikuttaja myös kilpakenttien ulkopuolella. Hänen valmennettavansa Jenna Partanen on voittanut alle 21-vuotiaiden EM-pronssia ja kilpailee nykyään aikuisten huipputasolla alle 67 kilon painoluokassa.

Heino on toiminut muun muassa seuraavissa urheiluun liittyvissä luottamustoimissa:

 Suomen Olympiakomitean urheilijavaliokunnan puheenjohtaja 2004–2008, jäsen vuodesta 2008
 Euroopan Olympiakomiteoiden urheilijavaliokunnan jäsen 2005–2009
 Taekwondourheilijat 2011 ry:n Puheenjohtaja vuodesta 2011
 Pääkaupunkiseudun Urheiluakatemian hallituksen urheilijajäsen 2012–2014
 Pääkaupunkiseudun Urheiluakatemian valtuuskunnan urheilijajäsen 2015–2017
 Pääkaupunkiseudun Urheiluakatemian hallintoneuvoston jäsen vuodesta 2018
 Tapanilan Urheilutalosäätiön hallituksen jäsen vuodesta 2018

Lähteet

Aiheesta muualla
 Teemu Heinon perustama taekwondoseura: Taekwondourheilijat 2011 ry
 Teemu Heinon uraa podcast-muodossa kerrottuna

Suomalaiset taekwondoinit
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Petserin luostari

Petserin luostari (, Pskovo-Petšerski Svjato-Uspenski monastyr; myös lyhyemmin , ) sijaitsee Länsi-Venäjällä Pihkovan alueella Petserin kaupungissa, 50 km Pihkovasta länteen, vain muutama kilometri Viron rajalta. Munkkiluostari on toiminut yhtäjaksoisesti yli 500 vuotta, perustamisestaan tähän päivään asti. Se oli yksi harvoista Neuvostoliitossa toimintaansa jatkaneista luostareista. 

Luostari perustettiin keskelle setukaisten asuinaluetta. Jo 1400-luvun puolivälissä alueella oli erakkomunkkien kaivamia hiekkaluolia, joiden mukaan kaupunkikin on saanut nimensä (vanhassa venäjän kielessä petšera merkitsi luolaa). Luostarin perustajana pidetään Tartosta itään paennutta pappi Ioann Šestnikia, joka 1473 vihki käyttöön ensimmäisen Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen luolakirkon. Nykyinen samalla paikalla oleva saman niminen sipulikirkko on 1700-luvulta. 

Liiviläiset tuhosivat pian luostarin, mutta se rakennettiin uudelleen 1519. Luostarin kupeeseen kasvoi kylä (posad), ja 1550–1560-luvuilla luostarin ja kylän suojaksi rakennettiin kivimuuri torneineen. 1500-luku oli luostarin kukoistusaikaa, uusia kirkkoja rakennettiin ja siellä toimi pari sataa munkkia. Siitä kehittyi myös tärkeä Venäjän länsirajan puolustuslinnake, joka Liivinmaan sodassa 1581–1582 kesti Puola-Liettuan kuninkaan Stefan Báthoryn armeijan piirityksen. Vuosina 1611–1616 luostari torjui Puolan armeijan sekä Kustaa II Aadolfin johtaman Ruotsin armeijan hyökkäykset. Suuren Pohjan sodan (1700–1721) alussa Pietari Suuri vahvisti linnoitusta, ja tämän sodan jälkeen luostari menetti sotilaallisen merkityksensä. 

Tarton rauhan jälkeisinä vuosina 1920–1944 luostari sijaitsi Viron alueella. Petserin munkkiluostarin toiminta voi näin jatkua keskeytyksettä Venäjän vallankumousta seuranneiden myllerysten aikana, toisin kuin useimpien muiden venäläisten luostareiden. Toisen maailmansodan jälkeen alue siirtyi takaisin Venäjälle.  Luostaria restauroitiin voimakkaasti jo neuvostovallan aikana 1960-luvulta lähtien. 

Luostarissa on nykyään 10 kirkkoa, joista kolme sijaitsee luolissa. Se toimii vireästi sekä hengellisenä keskuksena noin 80 munkin voimin että matkailukohteena.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Luostarin omat sivut  
 Helsingin Sanomat, Meno-Paluu 2005: Ortodoksinen Petser kesti neuvostoajan
 Pihkovan alueen sivut  
 Petseri klooster: ennesõjaaegse Eesti maakonnalinna pärl 

Venäjän luostarit
Ortodoksiset luostarit
Pihkovan alue
Suurijärvi (Louhi)

Suurijärvi () on taajama ja entinen kylähallintoalue Louhen piirin keskiosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä.

Taajama 
Suurijärven taajama sijaitsee Louhesta Kiestinkiin vievän maantien varrella 34 kilometriä Louhesta länteen. Vuonna 1996 siellä oli noin 1 100 asukasta, jotka työskentelevät pääasiassa metsäteollisuuden parissa. Taajamassa on suuri sotilashautausmaa, jonne on haudattu noin 5 000 sodassa kaatunutta sotilasta. Suurijärven taajama on perustettu vuonna 1957. Sen venäjänkielinen nimi Sosnovyi tarkoittaa mäntyistä. Nykyään taajama kuuluu Kiestingin kuntaan.

Kylähallintoalue 
Entinen Suurijärven kylähallintoalue sijaitsi Louhen piirin keskiosassa. Se rajoittui lännessä Kiestingin ja idässä Louhen asutushallintoalueeseen. Kylähallintoalueella oli noin 1 100 asukasta vuonna 1987.

Lähteet
 Karjalan tasavalta vuonna 1997, Yrityspalvelu Karelski. Jyväskylä 1997. ISBN 952-90-8324-6

Aiheesta muualla
 Suurijärven taajamalle omistettu sivusto 

Louhen piirin asutut paikat
Halmstads BK

Halmstads Bollklubb on jalkapalloseura Halmstadista, Ruotsista. Joukkue pelaa kaudella 2022 Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Superettanissa. Seura on perustettu 6. maaliskuuta 1914. Se on voittanut neljä kertaa Ruotsin mestaruuden ja kerran cup-mestaruuden.

2000-luvulla Halmstadia on valmentanut seuran pitkäaikainen pelaaja ja valmentaja Jan Andersson. Hän jätti tehtävänsä kauden 2009 jälkeen Halmstadin jäätyä Allsvenskanin hännille.  Joulukuussa 2009 seuran valmennusvastuuseen nimitettiin Lars Jacobsson ja Michael Svensson.  Joulukuussa 2010 Halmstads BK esitteli Josep Clotet Ruizin uutena valmentajana, miehen sopimus on yksivuotinen.  Kausi 2011 lähti kuitenkin espanjalaisluotsin alaisuudessa surkeasti käyntiin ja Clotet Ruiz sai heinäkuun alussa 2011 potkut tehtävistään. Halmstad voitti hänen alaisuudessaan vain yhden ottelun. Uudeksi päävalmentajaksi seura palkkasi Jens Gustafssonin.  Kauden 2011 päätteeksi Halmstad jäi sarjan viimeiseksi voitettuaan vain kolme ottelua koko kaudella. Näin se putosi Superettaniin pelattuaan pääsarjassa vuodesta 1993 saakka.  Visiitti Superettanissa jäi kuitenkin vain yhteen kauteen. Kausina 2013-2014 Halmstad pelasi Allsvenskanissa kohtuullisesti ja onnistui säilyttämään sarjapaikkansa. Kaudella 2015 peliesitykset eivät kuitenkaan enää riittäneet menestykseen ja Jan Jönssonin valmentama HBK putosi kauden jälkeen Superettaniin.

Saavutuksia 
 Ruotsin mestaruus 1976, 1979, 1997, 2000
 Ruotsin Cupin voitto 1995

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivu
 Kvastarna, virallinen kannattajien sivu
 Himlen är blå, kannattajien sivu

Halmstadin kunta
Ruotsalaiset jalkapalloseurat
Reko

Reko on suomalainen lyhentymä kreikkalaisperäisestä nimestä Gregorius, joka merkitsee 'valpasta'.

Nimi on ollut käytössä jo keskiajalta lähtien ja se esiintyi Kansanvalistusseuran almanakassa vuonna 1883. Suomen almanakassa Reko oli 1929–1949, ja uudelleen vuodesta 1964 nykyisellä paikallaan. Reko koettiin hankalasti taivutettavaksi nimeksi ja siksi siitä muovattiin uusi nimi, Reijo.

Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan noin 680 miestä on saanut nimekseen Reko.  Nimi on hieman kasvattanut suosiotaan 2000-luvulla.

Tunnettuja Rekoja

 Reko Aho (s. 1984), rumpali
 Reko Lundán (1969–2006), kirjailija ja teatteriohjaaja
 Reko Paulo (1891–1957), ravintoloitsija ja liikemies 
 Reko Tornberg (s. 1995), jääkiekkoilija

Kuvitteellisia Rekoja
 Reko, hahmo Kultainen Salama -kirjoissa.

Lähteet

Viitteet
Lääkeainekemia

Lääkeainekemia () on kemiaan pohjautuva tieteenala, jonka tutkimuskohteena on lääkkeen vaikuttava aine eli lääkeaine. Lääkeainekemia on hyvin poikkitieteellinen tieteenala, jossa kemiaan osaaminen yhdistyy farmaseuttisia, biologisia ja lääketieteellisiä näkökulmia. Lääkeainekemia sisältää biologisesti aktiivisten yhdisteiden tunnistamisen, valmistamisen (kemiallisen synteesin) ja lääkekehityksen. 
Lääkeainekemiaan katsotaan myös kuuluvan lääkeaineen biologisen aktiivisuuden ja rakenne-aktiivisuussuhteiden, lääkeainemetabolian sekä lääkeaineen kemiallisen pysyvyyden ja reaktiivisuuden tutkimisen. Lääkeainekemiassa orgaaninen kemia yhdistyy biokemiaan, laskennalliseen kemiaan, farmakologiaan, farmakognosiaan, molekyylibiologiaan, molekyylimallinnukseen sekä fysikaaliseen kemiaan. Lääkeainekemia käsitetään farmaseuttisen kemian synonyymiksi tai sen alatieteeksi.

Katso myös 

 Helsingin yliopisto: Farmaseuttisen kemian osasto

 Kuopion yliopisto: Farmasian laitos

 Master's Degree Programme for Research Chemists

 Journal of Medicinal Chemistry
Fokker F.VII

Fokker F.VII, kolmimoottorisen muunnoksen mukaisesti Fokker Trimotor, oli Anthony Fokkerin suunnittelema ja Fokker-lentokoneyhtiön rakentama 1920-luvulta peräisin oleva matkustajalentokone. Prototyyppi lensi ensilentonsa 11. huhtikuuta 1924, ja se oli varustettu 360 hv:n Rolls-Royce Eagle -moottorilla. Kone oli teräsputkirunkoinen, puusiipinen ylätaso, ja perustui edeltäjiensä F.II - F.VI -malleihin.

1925 esiteltiin F.VIIa, jossa siiven muotoilua ja laskutelineen rakennetta oli parannettu ja voimalaitteena oli 480-hevosvoimainen Bristol Jupiter. F.VIIa-mallia valmistettiin yhteensä 42 kappaletta.

F.VII:stä kehitettiin myös 3-moottoriset muunnokset F.VIIa/3M ja F.VIIb/3M, joita usea lisenssivalmistaja valmisti yhteensä 114 kappaletta. Tämä kolmimoottorinen malli oli tunnetuin aikansa Fokker-koneista, ja sitä kutsuttiin yleisesti Fokker Trimotoriksi. Malli hallitsi Euroopan markkinoita, kunnes Saksan ja Yhdysvaltojen kokometalliset matkustajakoneet tulivat markkinoille 1930-luvun puolivälissä. Vastaavia koneita olivat esimerkiksi Boeing 247, Douglas DC-2 ja Yhdysvaltojen armeijan Atlantic C-2. Charles Kingsford Smith lensi Fokker F.VIIb-3M-koneella ensimmäisenä Tyynenmeren yli.

Fokker F.VII -konetta käytettiin sotilastoimissa Espanjassa, Hollannissa, Jugoslaviassa, Puolassa, Tšekkoslovakiassa, Suomessa ja Yhdysvalloissa.

Ford Trimotor
Yhdysvaltoihin Fokker ei saanut myydä konetta suoraan, vaan autoyhtiö Ford rakensi Fokker Trimotoria lisenssillä Ford Trimotor -nimisenä.

Käyttö Suomessa

Tanskan Punaisen Ristin keräämillä varoilla hankittiin vuonna 1941 Suomen ilmavoimille yksi yksimoottorinen Fokker F.VIIa -kone tunnukseltaan OY-DEV, valmistusnumeroltaan 4990. Kone lennettiin Suomeen 28. lokakuuta 1941. Kone sai tunnuksen FE-2, ja se oli käytössä Lentolaivue 16:lla ja 6:lla muun muassa ambulanssikoneena. Kone luovutettiin Lentovarikolle 21. kesäkuuta 1943 huonon kunnon takia ja poistettiin luetteloista 9. elokuuta 1943. FE-2:n kokonaislentoajaksi tuli 4 510 tuntia, josta ilmavoimissa 102 tuntia.

Puolan valtion lentokoneyhtiön LOT:in liikennekone SP-AOE, Fokker F.VIIb-3m, meni nokan kautta ympäri Malmin lentoasemalla ilman pahempia henkilövahinkoja 12. tammikuuta 1938, ja se oli Malmin ensimmäinen Lento-onnettomuus.

Tekniset tiedot (Fokker F.VIIa FE-2)

Lähteet
  
 Jukka Raunio, SP-AOE 12.1.1938, Suomen Ilmailuhistoriallinen Lehti 1/1996, .

Viitteet

Aiheesta muualla

Fokker F.VIIa 
Fokker F.VIIb-3m

F.07
Alankomaalaiset matkustajalentokoneet
1920-luvun matkustajalentokoneet
Tomu Sione

Sir Tomu Sione (17. marraskuuta 1941 – 2016) oli tuvalulainen poliitikko. Hän toimi maansa neljäntenä kenraalikuvernöörinä vuosina 1993–1994. Hänen edeltäjänsä oli Toaripi Lauti ja seuraajansa Tulaga Manuella. Vuonna 1994 Sione palasi parlamenttiin, jossa hän toimi puhemiehenä.

Lähteet

Tuvalun kenraalikuvernöörit
Vuonna 1941 syntyneet
Vuonna 2016 kuolleet
Kosto

Kosto on teko, jonka tekijä pyrkii vahingoittamaan joko suoraan tai epäsuoraan henkilöä, jonka hän joko katsoo aiheuttaneen hänelle vääryyttä tai kohdelleen häntä epäoikeudenmukaisesti. Suomen laki ei oikeuta kostoa, vaan asiankäsittely voidaan riitauttaa oikeusistuimissa tietyin perustein. Mikäli rikos on tapahtunut kostamistarkoituksessa, se saattaa johtaa raskauttavien asianhaarojen vallitessa annettavaan sanktioon.

Kosto on yksi kolmesta tavallisimmasta henkirikosten motiivista; muut kaksi ovat kateus ja mustasukkaisuus.

Aiheesta muualla 

Rikosoikeus
Ilari

Ilari on miehen etunimi.

Ilari on karjalainen muunnos nimestä Ilarion, joka puolestaan on muunnos latinan Hilariuksesta, joka tarkoittaa hyväntuulista tai reipasta. 

Nimi tunnetaan jo keskiajalta lähtien, ja almanakassa Ilari on ollut vuodesta 1950. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Ilari-nimen on Suomessa saanut vuoden 2019 loppuun mennessä 14 743 miestä ja muutama nainen.

Tunnettuja Ilareita 
Ilari Aalto, arkeologi ja tietokirjailija
Ilari Ainiala, säveltäjä ja sanoittaja, Popedan perustajajäsen
Ilari Autio (Kilari Audio), hip hop-tuottaja, 
Ilari Filppula, jääkiekkoilija
Ilari Hämäläinen, basisti ja laulaja
Ilari Jauro, pikajuoksija
Ilari Johansson, näyttelijä ja koomikko
Ilari Kaila, säveltäjä
Ilari Kinnunen, muusikko
Ilari Kuittinen, pelitalo Housemarquen toimitusjohtaja
Ilari Lehtinen, huilisti
Ilari Maasilta, fysiikan professori
Ilari Manninen, aitajuoksija
Ilari Melart, jääkiekkoilija
Ilari Metsola, jääkiekkoilija
Ilari Mettälä, jalkapalloilija
Ilari Moisala, jääpalloilija
Ilari Nummi, elokuva- ja teatteriohjaaja
Ilari Näckel, jääkiekkomaalivahti
Ilari Paatso, näyttelijä
Ilari Peltola (Claude), rocklaulaja ja sanoittaja
Ilari Piipponen, keskimatkojen juoksija
Ilari Porkka, pikajuoksija
Ilari Rantakari, suurlähettiläs
Ilari Rantasalo, lääkäri ja professori
Ilari Ruuth, jalkapalloilija
Ilari Ryyppö, pikajuoksija
Ilari Sahamies, pokeriammattilainen
Ilari Seppälä, koripalloilija
Ilari Siutla, pesäpalloilija
Ilari Sivonen, lentopalloilija
Ilari Talvitie, salibandynpelaaja
Ilari Tyrni, kansantaloustieteen professori
Ilari Äijälä, jalkapalloilija

Kuvitteellisia Ilareja 

 Ilari Larsson, tv-sarjassa Uusi päivä
 Ilari Pesonen, tv-sarjassa Salatut elämät

Katso myös 
Pyhä Hilarius (paavi)
Hilarius Poitierslainen

Lähteet

Viitteet
Juojärven reitti

Juojärven reitti on Vuoksen vesistöön kuuluva Heinäveden reitin alkupäähän Varisveteen laskeva Kallaveden reitin itäinen haara. Reitti sijaitsee pääosin Heinäveden, Kaavin, Outokummun ja Tuusniemen sekä vähäisessä määrin myös Juuan ja Liperin alueilla. Siihen kuuluvat Varistaipaleen ja Taivallahden kanavat sekä suurina järvinä Juojärvi, Rikkavesi ja Kaavinjärvi. Se purkaa vetensä Palokissa sijaitsevan Pohjois-Karjalan Sähkö Oy:n omistaman vesivoimalaitoksen kautta Kallaveden tasolle pudotuskorkeuden ollessa 19,7 metriä.

Juojärven reittiä on käytetty ainakin 1700-luvulta teollisen toiminnan kuljetusväylänä. Puunuitto ja myöhemmin myös malmin kuljetus ovat olleet tärkeässä osassa vesitien hyödyntämisessä. Palokissa, reitin päätepisteessä, on ollut vesivoimaan perustuvaa puun sahaustoimintaa ainakin 1700-luvulta, ja sinne on pystytty keräämään vesireittejä hyödyntäen puuraaka-ainetta laajalta alueelta. Kanavointien valmistuttua 1900-luvun alussa, myös kuljetukset laajemmalle alueelle, aina ulkomaille asti Saimaan kanavan kautta, tulivat mahdollisiksi.

Reitti on myös suosittu venematkailun kohde, koska Valamon luostari sijaitsee Juojärven eteläisellä rannalla, ja lisäksi  Varistaipaleen kanava suurine korkeuseroineen ja moniosaisine sulkuineen houkuttaa turisteja alueelle. Täyssinän rauhan rajamerkkejä on Ohtaansalmessa ja Kaavinjärven pohjoispäässä.  

Reittiin kuuluva Vaikkojoki sijaitsee Kaavilla ja Juuassa. Se on tunnettu melontareitti ja kalastusmatkailukohde.

Aiheesta muualla 
 Pohjois-Savon ulkoilureitit

Kallaveden reitti
Clickteam

Clickteam on ranskalainen yritys, joka tekee tietokoneohjelmia, jotka ovat pääasiassa pelinteko-ohjelmia. Yrityksen ovat perustaneet François Lionet ja Yves Lamoureux vuonna 1993. Sen ohjelmia on muun muuassa The Games Factorylla. Clickteam tekee pääasiassa klik-ohjelmia eli ohjelmia, joilla voi tehdä pelejä ilman ohjelmointikielen osaamista.

Clickteamin tuotteet 
 Klik & Play
 The Games Factory
 Click and Create
 Install Creator (myös PRO-versio)
 Multimedia Fusion
 Multimedia Fusion 2 (tunnetaan myös nimellä The Games Factory 2, joka on ohjelman rajoitetumpi versio)
 Jamagic
 Clickteam Fusion 2.5
 Clickteam Fusion 3.0 (Kehitteillä, tulossa pian)

Aiheesta muualla 
 Clickteam-kotisivu
 Clickteamin download center

Ohjelmistoyhtiöt
Peura

Peura (Rangifer tarandus) on arktisella tundralla ja pohjoisella havumetsävyöhykkeellä useina alalajeina esiintyvä hirvieläin. Se on Rangifer-suvun ainoa laji. Pohjois-Amerikassa villeinä eläviä alalajeja nimitetään karibuiksi. Kesytetystä peurasta käytetään nimitystä poro.

Levinneisyys 
Lajin levinneisyysaluetta ovat Pohjois-Eurooppa, Siperia, Pohjois-Amerikan pohjoisosat ja Jäämeren arktiset saaret, mukaan lukien Grönlanti. Kotieläiminä pidettyjen porojen villiintyneitä jälkeläisiä elää lisäksi Islannissa, Pribilofsaarilla ja St. Matthewilla sekä myös eteläisellä pallonpuoliskolla Kerguelenilla ja Etelä-Georgialla. Etelä-Georgialla elävät 3 500 poroa tosin päätettiin hävittää vuosien 2012–2014 aikana, koska ne ovat vieraslajina uhka alueen alkuperäiselle luonnolle.

Alalajit 
Peuralla on nykykäsityksen mukaan 14 alalajia.

Alalajit jaotellaan niiden elinympäristöjen ja sopeutumien mukaan kahteen ekologiseen tyyppiin, tundrapeuroihin ja metsäpeuroihin, ja molempiin kuuluu sekä peuroiksi että karibuiksi kutsuttavia alalajeja. Metsäpeurat ovat sopeutuneet elämään havumetsissä, tundrapeurat puolestaan avoimessa arktisessa tundramaastossa. Metsäpeuroilla on kapeammat ja tiiviimmät sarvet kuin tundrapeuroilla. Lisäksi metsäpeurat ovat kookkaampia, pitkäjalkaisempia ja pitkäkuonoisempia kuin tundrapeurat. Anatomiset erot johtuvat elinympäristöjen eroavuuksista; metsissä on esimerkiksi paksumpi lumikerros kuin tundralla, joten metsäpeurojen pitkät jalat helpottavat lumessa liikkumista ja pitkä kuono jäkälän haistamista lumikerroksen alta.

 Rangifer tarandus tarandus – tunturipeura ja siitä kesytetty poro (elää luoteisen Euraasian tundralla)
 Rangifer tarandus buskensis (elää Euraasiassa)
 Rangifer tarandus caboti (kuuluu metsissä eläviin karibuihin)
 Rangifer tarandus caribou – metsäkaribu (kuuluu metsissä eläviin karibuihin)
 Rangifer tarandus dawsoni (lukeutui tundralla eläviin karibuihin, on kuollut sukupuuttoon)
 Rangifer tarandus fennicus – metsäpeura (elää Suomen ja Pohjois-Venäjän metsissä)
 Rangifer tarandus groenlandicus, synon. R. t. granti (kuuluu tundralla eläviin karibuihin)
 Rangifer tarandus osborni (kuuluu metsissä eläviin karibuihin)
 Rangifer tarandus pearsoni (elää Novaja Zemljalla)
 Rangifer tarandus pearyi (kuuluu tundralla eläviin karibuihin)
 Rangifer tarandus phylarchus (elää Mantsuriassa)
 Rangifer tarandus platyrhynchus – huippuvuortenpeura (elää Huippuvuorten tundralla)
 Rangifer tarandus sibiricus – tundrapeura tai Siperian tundrapeura (elää Pohjois-Siperian tundralla)
 Rangifer tarandus terraenovae (kuuluu metsissä eläviin karibuihin)

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta 
 Helle, Timo. Peuran ja poron jäljillä. Kirjayhtymä. 1982. ISBN 951-26-2311-0.
 Leinonen, Antti. Peurasalolla. Forssan kustannus. 1989. ISBN 951-9026-08-8.
 Montonen, Martti. Suomen peura. WSOY. 1974. ISBN 951-0-06261-8.
 Pulliainen, Erkki ja Leinonen Antti. Petra: Karjalan peura. Tammi. 1990. ISBN 951-30-9483-9.

Hirvieläimet
Uhanalaiset nisäkkäät
Seulonnan keskeiset artikkelit
BK Häcken

Bollklubben Häcken on jalkapalloseura Göteborgista, Ruotsista. Kaudella 2019 seuran edustusjoukkue pelaa Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa.

Joukkueen perusti vuonna 1940 joukko poikia, jotka halusivat pelata jalkapalloa. Kausi 2016 on seurahistorian 16. kausi Allsvenskanissa. Keväällä 2016 Häcken voitti seurahistorian ensimmäisen suuren pokaalin voittamalla Ruotsin Cupin.

Joukkueen yleisöennätys on 19 205 katsojaa Ullevilla vuonna 1981 ottelussa Elfsborgia vastaan.

Saavutuksia 
 Ruotsin mestaruus: 2022
hopeaa: 2012
 Ruotsin Cup: 2016, 2019 
hopeaa: 1990

Entisiä pelaajia 
 Tobias Hysén
 Kim Källström
 Teddy Lučić
 Stig Tøfting

Aiheesta muualla 

 Virallinen sivu
 Supporterklubben Getingarna, virallinen kannattajien sivu
 Sektion G, kannattajien sivu

Ruotsalaiset jalkapalloseurat
Göteborgin urheilu
Vuonna 1940 perustetut urheiluseurat
Queens (yhtye)

Queens on puolalainen pop-yhtye. Se perustettiin toukokuussa 2005. Yhtyeen ensimmäinen studioalbumi, Made for Dancing julkaistiin 3. helmikuuta 2006. Yhtye tekee kappaleita sekä englanniksi että puolaksi.

Jäsenet 
 Patrycja Wódz (s. 1979)
 Agnieszka Maksyjan (s. 1981)
 Monika Niedek (s. 1983)

Diskografia

Albumit 
 Made for Dancing (2006)
 Radio Active (2007)

Singlet 
 Everybody Loves the Sunshine (2005)
 Od A do Zet (2005)
 Mija Rok (2005)
 I Fell in Love (2006)
 Polska Gra (2006)
 No Goodbyes (2006)
 Każdego Dnia (2006)
 We're The Queens (2007)
 Ocalić Świat (2007)
 I Say My Body (2008)

Aiheesta muualla 
Viralliset kotisivut 

Puolalaiset popyhtyeet
Puolalaiset tyttöbändit
Empire Earth II

Empire Earth II on Mad Doc Softwaren kehittämä ja Sierra Entertainmentin julkaisema  reaaliaikainen strategiapeli. Peli julkaistiin vuonna 2005 Microsoft Windowsille. Peli on jatko-osa vuoden 2001 Empire Earthille. Pelille on julkaistu lisäosa Empire Earth II: The Art of Supremacy ja jatko-osa Empire Earth III.

Peliä on kritisoitu muun muassa korkeista järjestelmävaatimuksista, monimutkaisuudesta ja tehtäväeditorin hankalakäyttöisyydestä. Toisaalta sitä on kehuttu runsaista säätömahdollisuuksista, hyvästä pelattavuudesta ja laajuudesta.

Pelaaminen 
Edeltäjäänsä Empire Earthiin verrattuna peliin on lisätty useita uusia ominaisuuksia, joilla voi vaikuttaa pelin kulkuun huomattavasti. Vuorokauden ja säätilan vaihtelut vaikuttavat yksiköiden nopeuteen sekä sodankäyntiin yleisesti. Säätilat on mahdollista poistaa käytöstä ennen pelin alkua. Sotastrategiakartan avulla voi luoda omia sotasuunnitelmia, jotka helpottavat sodankäyntiä eniten vaikeimmilla vaikeusasteilla. Citizen Managerilla voi yhden kartan avulla ohjailla kansalaisia tekemään eri tehtäviä, kuten rakentamaan uusia ja korjaamaan vanhoja rakennuksia tai ujuttamaan kansalaiset keräämään luonnonvaroja. 

Pelissä on yhteensä 275 erilaista rakennusta sisältäen maailmanihmeet sekä muut erikoisuudet. Ysiköitä pelistä löytyy 350 erilaista. Jokaisella sivilisaatiolla on oma erikoisyksikkönsä.

Luonnonvarat 
Ennen rakennuksien rakentamista tai yksiköiden luomista kansalaisten täytyy kerätä erilaisia luonnonvaroja, pelissä on kahdenlaisia luonnonvaroja: pää- sekä erikoisluonnonvarat. Pääluonnonvarat ovat mahdollisia kaikilla aikakausilla, ja niitä ovat ruoka, puu, kulta ja kivi.

Erikoiset luonnonvarat ovat mahdollisia tietyillä aikakausilla, esimerkiksi tina on mahdollista aikakausilla 1–6, rauta aikakausilla 4–9, salpietari 7–12, öljy 10–15 sekä uraani aikakausilla 13–15. Joitakin luonnonvaroja varten täytyy rakentaa erillinen tehdas.

Aikakaudet 
Pelissä on yhteensä 15 aikakautta, seuraavalle aikakaudelle ei pääse automaattisesti, vaan pitää kehittyä tarpeeksi sekä tehdä töitä kehityksen eteen. Sivilisaation kehitystä edistävät muun muassa maailmanihmeet sekä linnoittautumiset.

 Stone Age (kivikausi)
 Copper Age (kuparikausi)
 Bronze Age (pronssikausi)
 Iron Age (rautakausi)
 Dark Age (pimeä keskiaika)
 Middle Age (keskiaika)
 Renaissance (renessanssi)
 Imperial Age (imperialismin aika)
 Enlightenment Age (valistumisen aika)
 Industrial Age (teollistumisen aika)
 Modern Age (moderni aika)
 Atomic Age (ydinaikakausi)
 Digital Age (digitaalinen aika)
 Genetic Age (geneettinen aika)
 Synthetic Age (synteettinen aika)

Sivilisaatiot 
Pelissä on 14 erilaista sivilisaatiota, joista jokaisella on erikoiskyvyt sekä -yksiköt.

Vastaanotto 
Peli on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 8/10.

Muropaketin arvostelussa etenkin pelin käyttöliittymä on saanut kiitosta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2005 videopelit
Reaaliaikaiset strategiapelit
Verkkomoninpelit
Windows-pelit
Gefle IF

Gefle Idrottsförening on urheiluseura Ruotsin Gävlestä. Se järjestää jalkapallo-, yleisurheilu-, retkeily- ja kamppailulajitoimintaa. Seura on perustettu 5. joulukuuta 1882 nimellä Gefle Sportklubb. Nykyisen nimensä se otti käyttöön 24. tammikuuta 1883. Parhaiten tunnetaan Geflen miesten jalkapallojoukkue.

Lajijaostot
 Jalkapallo: Gefle IF Fotboll 
 Budolajit: Gefle IF Budo 
 Yleisurheilu: Gefle IF Friidrott 
 Kävely ja retkivaellus: Gefle IF Gång och vandring 
 Vammaisurheilu: Gefle IF Handikappidrott

Aiheesta muualla

 Virallinen sivu
 Gefle IF Fotboll (jalkapallo)
 Gefle IF Friidrott (yleisurheilu)

Gävlen kunta
Ruotsalaiset urheiluseurat
Uolevi

Uolevi on suomalainen miehen etunimi.

Uolevi on peräisin Olavi-nimen ruotsinkielisistä muodoista, joissa o-vokaali on äännetty pitkäksi (esimerkiksi Ole) joko uu:na tai uo:na.

Virallisena nimenä Uolevi on ollut käytössä 1800-luvun lopulta lähtien ja suosituimmillaan se oli 1920–1950-luvuilla. Almanakkaan nimi pääsi vuonna 1929.

Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Uolevi-nimen on vuoden 2019 loppuun mennessä saanut 20 818 miestä ja alle 10 naista.

Tunnettuja Uolevi-nimisiä 
Uolevi Anthoni (1932–2013) kenraalimajuri
Uolevi Hakavuori (1920–2000) varatuomari, kansliapäällikkö ja hallintoneuvos
Uolevi Helle (1912–1971) diplomi-insinööri, Suomen Rahapajan johtaja 1948–1958
Uolevi Kahelin (s. 1950) painonnostaja
Uolevi Kettinen (1920–1996), eversti ja rauhanturvajoukkojen komentaja
Uolevi Kianto (1917–2000) toimittaja ja kirjailija, Ilmari Kiannon poika
Uolevi Konttinen (1912–2004) tekniikan tutkija ja professori
Uolevi Koski (1910–1970) runoilija ja aforismien kirjoittaja
Uolevi Lehtinen (s. 1941) taloustieteilijä ja professori, Tampereen yliopiston ent. rehtori
Uolevi Manninen (1937–2009) koripalloilija ja yritysjohtaja
Uolevi Nojonen (1939–2021) lasten- ja nuortenkirjailija
Uolevi Poppius (1896–1978) tykistön kenraaliluutnantti ja kaasusuojelun kehittäjä
Uolevi Punnonen (1914–1973) everstiluutnantti, yritysjohtaja ja apulaiskaupunginjohtaja
Uolevi Raade (1912–1998) vuorineuvos, Neste Oy:n toimitusjohtaja 1955–1979
Uolevi Vahteristo (1928–2013) näyttelijä

Kuvitteellisia Uoleveja
 Uolevi Yllö, Väinö Linnan romaanitrilogiassa Täällä Pohjantähden alla
 Maria Vilkunan kirjassa Suomen lauseopin perusteet esimerkkilauseiden merkillisenä pariskuntana esiintyy Uolevi ja Elsa.

Lähteet

Viitteet
Kirsi Ranto

Kirsi Marianne Ranto (s. 17. elokuuta 1978 Jalasjärvi) on suomalainen laulaja-lauluntekijä.

Ranto aloitti yksityiset pianotunnit 8-vuotiaana, ja viulutunnit 10-vuotiaana. Hän soitti viulua Jalasjärven sinfoniaorkesterissa ja lauloi Jalasjärven Nuorisokuorossa. Ranto luotsasi 15-vuotiaana myös 10 hengen tyttöyhtyettä soittaen itse harmoonia. Ryhmä esitti eteläpohjalaisia kansanlauluja, ja kävi esiintymässä mm. Italiassa. Samaan aikaan Ranto toimi kosketinsoittajana paikallisessa rockbändissä. Vuonna 1994 hän pääsi opiskelemaan Kaustisen musiikkilukioon, jossa pääaineeksi vaihtui laulu. Hän opiskeli kevyttä ja klassista laulua sekä Kaustisella että Keski-Pohjanmaan konservatioriossa Kokkolassa, ja myöhemmin Helsingissä Sibelius-Akatemian laulupedagogi Ritva Eerolan johdolla. Kaustisella Ranto lauloi myös Jarmo Kotajan johtamassa Kaustisen Viihdeorkesterissa, joka vieraili esiintymismatkalla mm. Saksassa. 

Kirsi Ranto teki ensimmäisen virallisen keikkansa 1994 etelä-pohjalaisen Tanssiyhtye Vartin riveissä. Hän toimi kosketinsoittaja-laulajana yhtyessä aina vuoteen 1998 saakka, kunnes hänestä kruunattiin Tangokuningatar 19-vuotiaana Seinäjoen Tangomarkkinoilla.

Ranto on myös säveltäjä, sanoittaja ja tuottaja. Häneltä on ilmestynyt kaiken kaikkiaan kuusi levyä, joista Kotimatka (2007) ja Läikytät mua (2010) ovat Rannon omaa käsialaa. Rannon omia sävellyksiä leimaa melodisuus, mahtipontisuus ja herkkyys. Rannon tuottajapartnerina toimii pitkän linjan jazzmuusikko ja tuottaja Ape Anttila. Jouluna 2011 Rannolta ilmestyi joululevy Ja niin joulu tulla saa, joka sisältää perinteisten joululaulujen lisäksi kaksi Rannon omaa sävellystä.

Kirsi Ranto koki vuonna 2004 loppuunpalamisen, mikä vaikutti merkittävästi hänen elämäänsä ja musiikintekoonsa. Ranto toimi vuonna 2005 Auran Aaltojen juontajana. Vietettyään puolisen vuotta sapattia hän palasi  esiintymisareenoille. Tavattuaan henkisen opettajansa Äiti Amman vuonna 2008 Ranto on matkustanut Intiaan tasaisin väliajoin. 

Vuonna 2013 Rannolla diagnosoitiin parantumaton spasmodinen dysfonia, joka lääkärin arvion mukaan saattaisi lopettaa Rannon laulajanuran. Ranto kertoi kuitenkin myöhemmin vuonna 2015 parantuneensa sairaudesta "löydettyään sisäisen rauhan".

Diskografia

Studioalbumit

Studioalbumit "Deepthi" -nimellä

Kokoelma-albumit

Singlet 
 ”En sua mielestäni saa” (2004)
 ”Siivet” (2007)
 Vierelläin oot vieläkin” (2007)
 Rotunainen” (kesäkuu 2010)
 Rakkauden pakotie” (kesäkuu 2010) 
 Anna mun tulla kotiin” (kesäkuu 2010) 
 Juuri nyt on kaikki hyvin” (kesäkuu 2010)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kirsi Rannon sivusto

Kirsi Ranto ohjelmatoimisto Kaiku Entertainmentin sivustolla 

Suomalaiset iskelmälaulajat
Tangokuningattaret
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Amudarja

Amudarja (, Omudarjo tai darjoi Omu; turkmeeniksi Amyderýa; , Âmudaryâ; ), antiikin Oksos (, ), on Keski-Aasian pisin joki. Amudarja muodostuu kahden latvajoen, Vahšin ja Pandžin yhtymisestä ja on näin mitaten 1 415 kilometrin pituinen, mutta Pandžin lähteiltä mitaten 2 540 kilometriä. Joki on purjehduskelpoinen 1 450 kilometrin matkalta alajuoksultaan.

Amudarjan (Pandžin) lähteet ovat Pamirin vuorilla Afganistanissa. Joki muodostaa osaltaan Afganistanin rajan ensin Tadžikistanin, sitten Uzbekistanin ja Turkmenistanin kanssa ja virtaa sen jälkeen läpi Turkmenistanin palatakseen Uzbekistaniin, jossa se laskee Araljärveen.

Amudarjan veden käyttö keinokasteluun on tärkeimpiä syitä Araljärven kuivumiselle. Joki ei saavuttanut Araljärveä vuosina 2008–2009 ollenkaan, vaan se kuivui autiomaahan. Vuonna 2010 Amudarjan vesistön alueella ollut kuivuus hellitti ja lumipeite joen alkulähteillä Pamir-vuoristossa oli normaali. Amudarjaan virtasi riittävästi vettä, jotta virtaama saavutti Araljärven, jonka seurauksena järven itäinen osa kasvoi huomattavasti suuremmaksi, kuin se oli ollut 2009.

Lähteet 
 Encyclopædia Britannica: Amu Darya

Viitteet

Aiheesta muualla 

Tadžikistanin joet
Afganistanin joet
Turkmenistanin joet
Uzbekistanin joet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Rajajoet
Pier Lorenzo De Vita

Pier Lorenzo de Vita (26. marraskuuta 1909 – 7. toukokuuta 1990) oli italialainen sarjakuvapiirtäjä, Massimo De Vitan isä. Disney-sarjakuvien lisäksi hän piirsi muun muassa Pecos Billiä vuosina 1949–1955. De Vita aloitti sarjakuvapiirtäjänä 1934 ja Aku Ankka -sarjakuvien piirtämisen 1955. Hän siirtyi eläkkeelle 1981.

De Vitan tyyli jakaa mielipiteitä. Hänen sarjoissaan on unenomainen tunnelma erityisesti ekspressiivisesti venyvien hahmojen ja vääristyneiden perspektiivien takia. Taustat taas on usein hahmoteltu realistisen lännensarjakuvan tyyliin. Erityisesti hän tuntui mieltyneen sotilasteemoihin: panssarivaunuihin, lentokoneisiin, asepukuihin ja sotalaivoihin.

Jotkut väittävät, että De Vita oli vain huolimaton ja piirsi tarinansa luonnostelematta suoraan valmiiksi. Joka tapauksessa hän oli tyyliltään eräs kaikkein omintakeisimpia Disney-sarjakuvien piirtäjiä.

Aiheesta muualla 

 Esittely Comic creator -sivulla
 Anonima fumetti

Disneyn sarjakuvien tekijät
Italialaiset sarjakuvantekijät
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Mikin Inferno

Mikin Inferno () on vuonna 1949 julkaistu Disney-sarjakuvaversio Danten runoelman Jumalainen näytelmä ensimmäisestä osasta. Se aloitti tähän päivän jatkuneen perinteen, jossa italialaiset ankkapiirtäjät tekevät mukaelmia kirjallisuuden klassikoista. Tarinan käsikirjoitti Guido Martina ja piirsi Angelo Bioletto. Tarina oli myös siinä mielessä ainutlaatuinen, että sen tekijät vastoin Disney-yhtiön käytäntöä ilmoitettiin lukijoille jo ensipainoksessa.

Tarina on kunnianhimoinen ja graafisesti loistelias. Sitä ei pitkään aikaan julkaistu kuin italiaksi. Nyttemmin sarja on julkaistu lyhennettynä saksaksi (2001) ja lyhentämättömänä englanniksi (2006). Tarinassa mm. opettajat roikkuvat köysissä oppilaiden kiusattavana; latinanopettajia heitetään mustepulloilla ja matematiikanopettajaa ammutaan ritsalla ja jousipyssyllä, lyödään lekalla päähän ja nipistetään pihdeillä takapuolesta. Myöhemmin tarinassa on mm. kidutusta hammaslääkärin tuolissa ja kohtaus, missä kanat nokkivat  Sepe Suden luurankoa.

Toinen syy, miksi tarinaa ei ole suomennettu, on todennäköisesti se, etteivät sen vitsit aukea ilman Danten ja klassisen kirjallisuuden tuntemusta. 1940-luvun italialaisille koululaisille pakkosyötettiin Dantea ja latinaa. Martina, joka itsekin oli koulutukseltaan opettaja, halusi kirjoittaa tarinan jossa Jumalaista näytelmää käsitellään huumorilla. Kertomuksen lopussa Martina ja Bioletto seisovat paaluun sidottuina itsensä Danten syytettävinä. He puolustautuvat sillä, että koululaiset saadaan näin pitämään runoelmasta, jota he muuten hylkisivät.

Nykyään tarina on legendaarisessa maineessa.

Aiheesta muualla 

 Kvaak.fi-keskustelupalsta: Mickey's Inferno englanniksi
 Mikin Inferno COA-tietokannassa

Mikki Hiiri
Sarjakuvatarinat
Jumalainen näytelmä
Taavetti (Luumäki)

Taavetti (ruots. Davidstad (epävirallinen käännös), venäjäksi Давыдов) on Etelä-Karjalan maakunnassa sijaitsevan Luumäen kunnan keskustaajama. Lähimpään kaupunkiin Lappeenrantaan on matkaa 38 kilometriä. Hamina ja Kouvola ovat 50 kilometrin päässä.

Taavetti on syntynyt Taavetin linnoituksen ympärille. Linnoitus on osa linnoitusketjua, joka 1700-luvun lopulla rakennettiin suojaamaan Pietaria. Linnoituksen paikaksi on aikoinaan valittu Marttilan kylä pääteiden risteyksessä, kuten Taavetti edelleen on.

Taavetissa sijaitsee myös Kouvolan ja Lappeenrannan välisen rataosan Taavetin liikennepaikka 47 kilometrin päässä Kouvolasta. Henkilöliikenne Taavetin asemalla päättyi alhaisen liikennemäärän takia 2. syyskuuta 2006.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Taavetin linnoitus 
 Taavetin linnoitus 

Luumäen kylät
Etelä-Karjalan maakunnan taajamat
Suomen kuntakeskukset
Taavetin linnoitus

Taavetin linnoitus 1773–1803 on Venäjän keisarikunnan armeijan Luumäelle rakennuttama linnoitus. Sen tarkoituksena oli estää tai hidastaa Ruotsin kuningaskunnan mahdollista hyökkäystä Turun rauhan rajojen takaa hattujen sodan jälkeen. Linnoitus nimettiin Katariina II:n käskystä Davidovskaja Krepostiksi eli Davidovin linnoitukseksi Pyhittäjä David Tessalonikalaisen mukaan. 

Ensimmäinen rakennusvaihe kesti 1773–1781. Silloin rakennettiin vallisarvista koostuva linnoitus, jonka koko oli noin 650 × 800 metriä. Toisen rakennusvaiheen aikana rakennettiin linnoituksen sisäosa 1791–1796. Linnoituksen sotilaallinen käyttö lakkautettiin 1803 ennen Suomen sotaa. 

Linnoitus oli kuitenkin toiminta-aikanaan tuonut rakennustyön ja sotilaiden mukana paikalle niin paljon taloudellista toimintaa, että Taavetista muodostui tulevan Luumäen kunnan keskustaajama.

Linnoituksen raunioita on kunnostettu, ja siellä järjestetään ulkoilmatapahtumia.

Taavetin linnoitus oli osa Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmää.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 rky.fi: Taavetin linnoitus

Luumäen nähtävyydet
Suomen linnoitukset
Etelä-Karjalan historia
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Suomen 1700-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Munkkiniemi–Haaga-suunnitelma

Munkkiniemi–Haaga-suunnitelma on vuonna 1915 valmistunut Eliel Saarisen laatima suunnitelma Munkkiniemen ja Haagan alueiden kaupunkirakenneratkaisuksi. Se liittyy suurempaan Suur-Helsinkiä käsittelevään luonnostelmaan, jonka pohjalta Saarinen ja Bertel Jung myöhemmin laativat Pro Helsingfors -suunnitelman. Suunnitelman tilasi M. G. Stenius Oy omistamilleen laajoille maa-alueille Helsingin maalaiskunnassa alueella, josta myöhemmin erotettiin Huopalahden kunta ja Haagan kauppala.

Suunnitelma on kokonaisratkaisu ja käsittää liikennesuunnittelun, asemakaavan, yksittäisiä rakennuksia ja puistoja. Saarinen suunnitteli alueelle puistokatuja, aukioita ja julkisia palveluita. Keskeiset osatekijät olivat Iso Puistotie (nyk. Munkkiniemen puistotie), Keskus-Puistotie (nyk. Huopalahdentie ja osa Eliel Saarisen tietä), Laajalahdentie, Keskusaukea, -istutukset ja -vuori, Allasaukea; Tervaympyrä, Pitkäniitynpuisto, Länsiympyrä, -istutukset ja puistotie, Hagapuisto ja -kiertotie sekä Laajalahdenlinna-niminen suuri kerrostalo. Munkkiniemeen hän suunnitteli myöhemmin Kalevalatalon (1921).

Suunnitelmasta on toteutettu vain pieniä osia. Vanhan Munkkiniemen katuverkko on pääosin tämän suunnitelman mukainen, ja paikoitellen Etelä-Haagassakin kadut on rakennettu sen mukaisille paikoille, mutta kummassakin osa suunnitelluista rakennusalueista on myöhemmin päätetty jättää puistoiksi. Vihdintien varren suuri liikenneympyrä sijaitsee Eliel Saarisen suunnitelmaan kuuluneen pyöreän aukion paikalla, josta leveät kadut olisivat johtaneet säteittäisesti eri suuntiin. Sitä vastoin suunnitelman alueeseen niin ikään kuuluneet, mutta vasta 1950-luvulla tai myöhemmin rakennetut alueet kuten Munkkivuori, Niemenmäki ja Pohjois-Haaga eivät nykyisellään edes katuverkon osalta lainkaan muistuta Eliel Saarisen suunnitelmia.

Maankäyttö

Saarinen jaotteli maan käytön neljään luokkaan: julkisiin rakennuksiin, asuinrakennuksiin, puistoihin ja teollisuusalueeseen. Alueiden jakauma suunnitelmassa oli seuraava: huvila-alueet 14,2 %, terassiasunnot 13,4 %, 3–6-kerroksiset asuinrakennukset 26,7 %, julkiset rakennukset 3,0 %, teollisuusalueet 4,2 %, viheralueet 10,1 %, kadut ja muut päällystetyt alueet 28,4 %.

Saarinen ajatteli yläluokan asuvan Laajalahden rantamilla, keskiluokan alueen pohjoisosassa ja työväen lännessä ja suunnitteli rakennuksia alueille tämän mukaan. Hän tutki Helsingin sen hetkistä rakennustehokkuutta ja suunnitteli tehokkaamman ratkaisun. Kanta-Helsingissä tonteista oli rakennettu 51,9 %, mutta lattiapintaa tonttineliömetriä kohden tuli 2,20 m². Omassa suunnitelmassaan hän rakensi tontista 37,4 % mutta sai lattia-alaa tonttineliömetriä kohden 3,23 m².

Muualla

Helsingin kaupunginmuseon perusnäyttelyssä Horisontissa Helsinki on esillä noin kolmimetrinen pienoismalli Saarisen suunnittelemasta Munkkiniemi–Haaga-asemakaavasta.

Kuvia pienoismallista

Katso myös 
 M. G. Stenius

Lähteet
 Hausen, Mikkola, Amberg & Valto: Eliel Saarinen Projects 1896-1923, Otava 1990
 Helsingin kaupunki, Kaupunginmuseo

Viitteet 

Eliel Saarinen
Munkkiniemi
Helsingin toteutumattomat kaupunkisuunnitelmat
Haaga
Saksan miehitysvyöhykkeet

Saksan miehitysvyöhykkeet olivat toisen maailmansodan voittajavaltioiden liittoutuneiden neljä miehitysvyöhykettä Saksasta vuosina 1945–1949. Lisäksi Neuvostoliiton vyöhykkeen sisällä ollut Berliini jaettiin myös neljään vyöhykkeeseen.

Historia 

Kesäkuussa 1948 Yhdysvallat, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska antoivat Saksan-miehitysvyöhykkeidensä uudistaa valuuttansa valtakunnanmarkasta saksanmarkkaan. Se johti Saksan taloudelliseen jakoon, kun Neuvostoliiton miehittämällä vyöhykkeellä jouduttiin vastavetona vaihtamaan valtakunnanmarkka omaksi saksanmarkaksi (myöhempi Saksan demokraattisen tasavallan markka). Idän ja lännen välit kiristyivät ja vuosina 1948–1949 Neuvostoliitto aloitti Berliinin saarron, jonka aikana Länsi-Berliiniä jouduttiin huoltamaan lännestä ilmasiltaa pitkin.

Saksan läntisistä miehitysvyöhykkeistä muodostettiin toukokuussa 1949 Saksan liittotasavalta eli Länsi-Saksa. Itäiselle eli Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle perustettiin lokakuussa 1949 Saksan demokraattinen tasavalta eli Itä-Saksa. Berliini pysyi neljän vallan miehityksessä, vaikka käytännössä Länsi-Berliiniä pidettiin monin tavoin osana Länsi-Saksaa ja Itä-Berliiniä puolestaan Itä-Saksan pääkaupunkina. Vuonna 1955 molemmat Saksat saavuttivat rajoitetun suvereniteetin, joten miehittäjistä liittolaisiksi muuttuneille joukoille jäi käytännössä edelleen laajat toimintaoikeudet.

Vuonna 1989 kommunistijohtoinen järjestelmä sortui Euroopassa, minkä huipentumana oli Saksojen välisen rajan kaatuminen ja erityisesti Länsi-Berliiniä ympäröineen Berliinin muurin murtuminen. Itä-Saksaan uudelleen perustetut osavaltiot sekä miehityksestä vapautunut Berliini liittyivät liittotasavaltaan eli tapahtui Saksan jälleenyhdistyminen 3. lokakuuta 1990. Seuraavan vuoden lopulla hajosi Neuvostoliitto ja sen seuraajavaltion Venäjän asevoimien viimeiset joukot poistuivat Saksasta vuonna 1994. Sen sijaan Naton jäsenenä Saksa on sopinut, että kaksi liittolaista, Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta, saavat pitää siellä tukikohtiaan.

Vyöhykkeet maittain 
Berliinin vyöhykkeitä ei ole mainittu.
 Neuvostoliitto: Brandenburg, Mecklenburg-Etu-Pommeri, Saksi, Saksi-Anhalt ja Thüringen
 Ranska: Baden, Rheinland-Pfalz ja Württemberg-Hohenzollern (Saarland oli Ranskan hallinnoima Saarin protektoraatti, joka liittyi Saksan liittotasavaltaan vuonna 1957)
 Yhdistynyt kuningaskunta: Ala-Saksi, Hampuri, Nordrhein-Westfalen ja Schleswig-Holstein
 Yhdysvallat: Baijeri, Bremen, Hessen ja Württemberg-Baden

Katso myös  
 Itävallan miehitysvyöhykkeet

Lähteet

Aiheesta muualla 

Saksan historia
Sotilasmiehitys
Toisen maailmansodan politiikka
Luciano Bottaro

Luciano Bottaro (16. marraskuuta 1931 – 25. marraskuuta 2006) oli italialainen sarjakuvapiirtäjä ja käsikirjoittaja. Bottaro aloitti sarjakuvapiirtäjänä 1949 ja piirsi ensimmäisen Disney-sarjakuvansa 1952. Bottaroa pidetään eräänä Italian tärkeimmistä humoristisista sarjakuvapiirtäjistä. 

Bottaron piirrostyyli on hyvin selkeä ja hieman surrealistinen. Hänen käsikirjoituksilleen on tyypillistä absurdi huumori. Bottaro käytti usein Hekla Velhon hahmoa ja piirsi paljon tarinoita, joissa ankat seikkailevat keskiajalla.

Esimerkkisarjoja

 Hessu ja kuualusten arvoitus taskukirjassa Mikki kiipelissä
 Aku ja Hekla-velhon kepponen taskukirjassa Ritari Peloton (Mukaelma Arioston runoelmasta Raivoisa Roland).
 Aaveen aarre taskukirjassa Perhonen sentään
 Pääkallosaaren aarre taskukirjassa Piraattipuisto

Aiheesta muualla 
Kotisivut
Esittely Comic creator -sivulla
 Luciano Bottaro Inducks-tietokannassa

Disneyn sarjakuvien tekijät
Italialaiset sarjakuvantekijät
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
RUAG Ranger

RUAG Ranger on Sveitsissä israelilaisella Israel Aircraft Industriesin lisenssillä valmistettu miehittämätön lentotiedustelujärjestelmä. Sitä käytetään Sveitsin puolustusvoimien lisäksi myös Suomen puolustusvoimissa osana maavoimien tiedustelujärjestelmää. Järjestelmä toimitettiin Suomeen lokakuussa 2001.

Miehittämättömiä ilma-aluksia käytetään tiedusteluun, valvontaan ja maaliosoitukseen kauaskantoisille asejärjestelmille. Miehittämättömille ilma-aluksille erityisesti sopivia tehtäviä ovat pitkäkestoiset valvontatehtävät, säteily- tai muuten saastuneen alueen tiedustelu sekä korkean vihollisuhan alueella toimiminen eli Dull, Dirty & Dangerous -tyyppiset tehtävät. Ranger-lentotiedustelujärjestelmässä maavalvonta-asemalta lennätetään datalinkkiyhteyden päässä olevaa miehittämätöntä ilma-alusta. Ilma-aluksen sensorin kuvaa seurataan maavalvonta-asemalla.

Tekniset tiedot  
 Max lentoonlähtöpaino 275 kg
 Siipiväli 5,7 m
 Pituus 4,6 m
 Normaali nopeusalue 111-194 km/h
 Max nopeus syöksyssä 240 km/h
 Lakikorkeus n. 4500 m
 Polttoainekulutus 10 l/h
 Toiminta-aika n. 5 h
 Moottorin teho 42 hv
 Hyötykuormana on optinen sensori, jossa on yhdistettynä videokamera ja - nauhuri sekä lämpökamera

Ranger-lentotiedustelujärjestelmän osat  
 6 x Ranger-UAV (Unmanned Aerial Vehicle)
 Maavalvonta-asema
 Erillinen antenniyksikkö
 Kuvavastaanotin
 Maakalustosarja
 Huolto- ja ylläpitovälinesarja
 Lisäksi Suomesta on hankittu katapultti, sääasema sekä kenttäsähköverkko.

Lähteet

Aiheesta muualla 

RUAG Ranger Suomessa
RUAG.com: UAS-järjestelmät 
Israeli weapons 

Tiedustelukoneet
Miehittämättömät ilma-alukset
ZIL-131

ZIL-131 on Zavod imeni Lihatšovan vuosina 1966–1991 valmistama keskiraskas maastokuorma-auto. Auto on kolmiakselinen, jokapyörävetoinen ja sen kantavuus on 5 000 kg. ZIL-131 on edelleen hyvin yleinen kuorma-auto entisen Neuvostoliiton ja itäblokin maissa.

Teknisiä tietoja 

Auton voimanlähteenä on V8-moottori, josta voima välittyi kuivan yksilevyisen kytkimen kautta viisinopeuksiseen vaihteistoon. Autossa on myös kaksinopeuksisella alennusvaihteella varustettu jakovaihteisto.

Vetojärjestelmä: 6x6 kytkettävissä
Moottori:
merkki/malli/toimintatapa: ZIL-131/ 4-T kaasutin 
iskutilavuus/käyttövoima: 5,96 l/bensiini
maksimiteho/vääntömomentti: 110 kW/402 Nm
polttoaineen kulutus: 50–70 l/100 km

Auton rengaskoko on 12,00-20" ja polttoainesäiliön tilavuus 340 litraa.

Suorituskyky 

Auton huippunopeus on 80 km/h, kääntösäde 10,1 metriä ja suurin kahluusyvyys 1,4 metriä. Mäennousukyky on 58 %.

Käyttö Suomen puolustusvoimissa 

ZIL-131:iä hankittiin Suomen puolustusvoimille kahdessa vaiheessa: vuosina 1973–1979 sekä 1987–1991. Kokonaismäärä oli noin 400 kappaletta.

Puolustusvoimat asensi yhteen autoon Valmet 611 -moottorin vuonna 1978, mutta kokeilu jäi ainoaksi laatuaan.

ZIL-131:t ovat edelleen käytössä muun muassa tykinvetäjinä. Ajoneuvoja käytetään myös runsaasti tavallisissa kuljetustehtävissä. ZIL-131:ssä on istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa kaksi sekä kuormatilassa 27. Rauhan aikana miehistön kuljetus ilman moduuli-istuimia on kielletty (Zileissä ei moduuleita ole).

Lähteet

Aiheesta muualla

АМУР-531340: analogue ЗиЛ-131
ZIL-131 galleria
Puolustusvoimat: kalustoesittely: Keskiraskas maastokuorma-auto ZIL 131 
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: ZiL-131

131
Suomen puolustusvoimien maastokuorma-autot