joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
A1

A1 voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

 A1, entinen brittiläinen poikayhtye, joka toimi vuosina 1999 – 2002
 Douglas A-1 Skyraider, rynnäkkökone, lyhyesti A-1
 A1, paperiarkin koko
 A1 Grand Prix, moottoriurheilusarja
 A1, Suomen Valtionrautateiden ensimmäinen veturisarja
 A1, makedonialainen tv-kanava
 A1-ajokortti, kevytmoottoripyörän kuljettamiseen oikeuttava ajokortti
 A1, moottoritie Kreikassa
 A1, tie Yhdistyneessä kuningaskunnassa  
 Autobahn A1, moottoritie Sveitsissä
 Autobahn A 1 eli Bundesautobahn 1, moottoritie Saksassa
 Autostrada A1, moottoritie Italiassa
 Lähetelajikoodi A1 eli sähkötys (vanhan WARC-lähetelajimerkinnän mukaan)
Backnang

Backnang on kaupunki Baden-Württembergissä, Saksan liittotasavallassa, noin 27 km Stuttgartista koilliseen. Se on neljänneksi suurin kaupunki Rems-Murr-Kreisin alueella ja ympäröivän seudun hallinnollinen keskus. Kaupungilla on asukaslukuunsa nähden (34 250 asukasta vuoden 2011 väestönlaskennassa). Sillä on suurempi merkitys, kuin pelkkä koko antaa ymmärtää. Backnang on osa historiallista Schwabenin aluetta. 

Kaupungin kulttuurielämän kohokohta on katufestivaali Straßenfest kesäkuun viimeisenä viikonloppuna.  Juhliin saapuu tyypillisesti yli satatuhatta osallistujaa. Kaksi viikkoa katujuhlien jälkeen on nuorisokeskuksen järjestämä Murrin regatta itse rakennetuille veneille, jossa jaetaan palkintoja nopeussijoituksen lisäksi luovuudesta ja roskien keräämisestä.

Syntyneitä 

 Ralf Rangnick, jalkapallovalmentaja

Lähteet

Aiheesta muualla 

Backnangin viralliset sivut  
Jugendzentrum Backnang e.V.
Murr-Regatta 
Backnangin historiaa ja nähtävyyksiä 
Württembergin meripihkareitti Backnangin lähellä 
Backnangin matkailuesite

Saksan kaupungit
Baden-Württembergin kunnat
P. V. Lehtinen

Pekka Ville Lehtinen (s. 1969 Helsinki) on palkittu suomalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän on valmistunut 2005 ohjaajaksi Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen osastolta. Lehtinen on tehnyt visuaalisia elokuvia, joissa vedellä on monesti tärkeä rooli. Hänet tunnetaan erityisesti lyhytelokuvistaan.  

Lehtisen läpimurtoelokuva oli vuoden 2000 lyhytelokuva Hyppääjä, joka teki Tampereen elokuvajuhlilla historiaa. Elokuva sai elokuvajuhlien Grand Prix’n, kotimaisen kilpailun alle 30-minuuttisten elokuvien pääpalkinnon ja Risto Jarva -palkinnon, ja lisäksi se oli myös nuorisoraadin ja yleisön suosikki.

Lehtisen ohjaamat lyhytelokuvat ovat kiertäneet elokuvafestivaaleilla ympäri maailmaa ja saaneet useita arvostettuja palkintoja.Hänen elokuviaan ovat muun muassa Hyppääjä (2000), Sirkka (2001), Krooli (2004), Keidas (2007), Supermään (2010), Sielunsieppaaja (2011), Hietsu (2014), Tanssi heikolla jäällä (2017) ja Allas (2022).

Hän on ohjannut Airo -musiikkivideon RinneRadio -yhtyeelle. Video voitti Levyraati -musiikkiohjelman. Lehtinen on ohjannut myös mainoksia. Hän sanoo uskovansa ohjaustöissään tietynlaiseen minimalismiin, "Karsittu kuva kohottaa. Kaikella kuvassa näkyvällä on oltava merkityksensä". Lapsuuden vedellisistä elokuvakokemuksistaan hän on maininnut Apollo 8:n astronauttien kuvaaman filmin, jonka näki televisiosta pienenä poikana. Avaruudesta katsottuna maa näytti suurelta siniseltä pallolta, joka oli melkein kokonaan veden peittämä. "Kuin sininen safiiri mustalla sametilla", astronautit kuvailivat näkemänsä kauneuden Lehtisen muistikuvan mukaan.
  
Lehtinen on toiminut aiemmin myös elokuvaleikkaajana. Hän on leikannut useita tv-draamasarjoja, lyhytelokuvia ja muun muassa Aku Louhimiehen ohjaaman Riisuttu mies -elokuvan.

Lehtinen kirjoittaa pitkää draamaelokuvaa työnimeltä Casablancan valkonaama, joka on tarina miehestä, jolla on oikean käden sormia viiden sijaan neljä ja joka pystyy vangitsemaan kuun taivaalta pieneen rasiaan. Lisäksi hänellä on kehitteillä elokuva nimeltä Valaanlähde, joka kertoo pojan ja ikivalaan tarinan.

Lähteet

Aiheesta muualla
Hyppääjä -elokuvan trailer Youtube -sivustolla

Suomalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1969 syntyneet
Elävät henkilöt
Arvi Laurila

Arvi Laurila on torppari Anton Laurilan toiseksi vanhin poika Väinö Linnan kirjassa Täällä Pohjantähden alla. Arvi kuvataan yksinkertaisena höhlänä, toisin kuin veljensä Uuno, joka syyllistyy kahteen tappoon. Suomen sisällissodassa Arvi liittyy punakaartiin ja kaatuu Ikaalisten rintamalla. Arvin ruumis jää viholliselle.

Tiedon Arvin kaatumisesta tuo Laurilaan räätäli Aadolf Halme, joka pitää juhlavaan esitelmätyyliinsä pienen puheen vainajan muistolle. Aliina ja Anttoo kuuntelevat Halmeen puhetta erittäin välinpitämättömästi ja ilmeisesti myös siitä mitään käsittämättä. Halmeen lopetettua Anttoo murahtaa entistä isäntäänsä Kalle Töyryä tarkoittaen, että "kyllä toi vitjamuna tänkin vielä maksaa".

Lähteet 
 

Täällä Pohjantähden alla -kirjasarjan henkilöhahmot
Valdemar IV Atterdag

Valdemar IV Atterdag (noin 1320 – 24. lokakuuta 1375) oli Tanskan kuningas 1340–1375. Hän oli Kristofer II:n nuorin poika. Valdemar vietti suurimman ajan nuoruudestaan maanpaossa.

Kun interregnumin aikana suurinta osaa Tanskasta hallinnut Gerhard III oli murhattu, julistettiin Valdemar kuninkaaksi vuonna 1340. Valdemar pyrki saattamaan koko Tanskan lujan valtansa alle. Valdemar myi Viron Saksalaiselle ritarikunnalle vuonna 1346 ja valloitti Tanskan aiemmin menettämät Skånen, Hallandin, Öölannin ja Gotlannin. Lisänimi Atterdag tarkoittaa kirjaimellisesti "jälleen päivä" eli idiomaattisemmin jokseenkin 'Päivänpaluu' ja viittaa järjestyksen palautumiseen maassa interregnumin jälkeen.

Valdemarilla oli useita lapsia, joista merkittävin oli ehkä Norjan kuningas Haakonille naitettu tytär, Margareeta, josta tuli myöhemmin Margareeta I. Margareetan aikaansaannoksia oli muun muassa Kalmarin unioni. 

Tanskan kuninkaat
1320-luvulla syntyneet
Vuonna 1375 kuolleet
BB&T Center

FLA Live Arena on sisäareena Sunrisessa Floridassa. Areena valmistui vuonna 1998, ja sen rakennuskustannukset olivat 185 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.

Urheilu 
BB&T Center on ollut useiden urheiluseurojen kotiareenana. Nykyään se on vain NHL-seura Florida Panthersin kotiareenana, mutta myös Florida Pit Bulls, Florida Bobcats ja Florida ThunderCats ovat käyttäneet sitä. 

Vuoden 2003 NHL:n All-Star Game ja kauden 2005-2006 ABA All-Star Game järjestettiin BB&T Centressä. 

BB&T Centressä on järjestetty muutamia amerikkalaisen vapaapainin ja nyrkkeilyn otteluiltoja, kuten Bash at the Beach vuonna 1999 ja Armageddon vuosina 1999 ja 2002.

Konsertit 
Muun muassa AC/DC, Barbra Streisand ja Van Halen ovat esiintyneet BB&T Centerissä. 

Yhdysvaltain urheiluhallit
Yhdysvaltain jäähallit
Floridan rakennukset ja rakennelmat‎
Florida Panthers
Browardin piirikunta
Mark Brain

Mark Brain (oikealta nimeltään Markus Buthe, s. 30. tammikuuta 1978 Paderborn, Saksa) on elektronisen musiikin DJ sekä tuottaja (house/elektro/progressiivinen house).

Vuoden 2001 alussa hän teki levytyssopimuksen Alphabet Cityn kanssa, tuotti samana vuonna ensimmäisen singlensä sekä julkaisi myös muita kappaleitaan. Heti alkuun hänen kappaleensa pääsivät suurten DJ-kuuluisuuksien kuten Paul van Dyk, Armin van Buuren sekä Neil Mooren soittolistoille. Mark tunnetaan myös yhdessä Marco Woltersin (Voltaxx) kanssa projektista Brain Inc.

Yksi hänen uransa menestystarinoista on ollut se että Harold Faltermeyer valitsi hänen singlensä omalle Best Of Albumilleen ‚A Portrait of Harold Faltermeyer- the greatest hits’. Mark tuotti myös Marco Woltersin kanssa vuoden 1987 hitin Arnold Schwarzeneggerin elokuvasta „Running man“ uudelleen.

Vuodesta 2002 Mark on kirjoittanut artikkeleita alan lehteen Discret sekä testaa uusimpia laitteita Dj- sekä klubikäyttöön.

Mark on esiintynyt myös televisiossa useamman kerran, ollut vieraana mm. Saksalaisen huippukokin Ralf Zacherlin ohjelmassa sekä soittanut Bfbs Radio 1, Sunshine Live, Radio Eins Live 5 vuotta juhlaohjelmassa. Vuonna 2005 Mark valittiin DJMagin maailmanlaajuisessa DJ-äänestyksessä sijalle 175.

Diskografia

Singlet 
 2000 - Mark Brain & Tom Mayah - Union Crowd Theme
 2000 - Mark Brain & Tom Mayah - Step Tech
 2000 - Mark Brain & Tom Mayah - Basepower (4 the music)
 2001 - Mark Brain - Stonehenge (Alphabet City)
 2002 - Mark Brain - Radical (Alphabet City)
 2003 - Brain Inc. - Running Man (Schallpark)
 2003 - Mark Brain - Ease the pressure / Los Ninos del parque (Alphabet City)
 2004 - Brain Inc. - The Orange Theme (Schallpark)
 2009 - Mark Brain - Datacity (Turning Wheel)

Remixit 
 2010 - Mr.Root vs Victor Simonelli ft. Sunset People - Dreaming ain't enough (Mark Brain & Meirich TechHouse RMX)
 2009 - Trilogy Project vs Angelstar - Last Night (Mark Brain & Meirich Woosh Dub)
 2001 - Powell - I Am Ready (Mark Brain Remix)
 2001 - Badlands - Let Them Know (Mark Brain & Tom Mayah Remix)
 2000 - The Groove Town Gang - Ain't No Mountain High Enough (Mark Brain & Tom Mayah Clubbin' Mix)

Aiheesta muualla 
 virallinen Mark Brain internetsivusto
 MySpace Mark Brain MySpacessa
 Facebook Mark Brain Facebookissa
 YouTube Video Mark Brain live Seoul, South Korea
 YouTube Video Mark Brain live Shanghaissa, China
 YouTube Video Mark Brainin live haastattelu Sat1:n (saksalainen tv-kanava) Eins Live Love Express- junassa matkalla Love Paradeen
 The DJ List Mark Brain The DJ Listissä
 DiscogsMark Brain Discogsissa
 LastFM Mark Brain LastFM:ssä
 levy-yhtiö Schallpark Recordings
 Label Alphabet City
 Mark Brain technoWIKI

Saksalaiset DJ:t
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Kyttyrälohi

Kyttyrälohi (Oncorhynchus gorbuscha) on Tyynenmeren pohjoisosissa elävä tyynenmerenlohien suvun kala. Kyttyrälohen nimi tulee ennen kutua koiraalle kehittyvästä kyttyrästä. Kyttyrälohi elää kaksi vuotta ja kasvaa 40–50 senttimetrin pituiseksi ja 1,5–2 kilogramman painoiseksi.

Venäläiset ovat istuttaneet kyttyrälohta Itämereen, Vienanmereen ja Muurmannin rannikolle 1950-luvulta asti. Niistä istutuksista peräisin olevia kyttyrälohia on tavattu Näätämöjoesta, Tenojoesta ja Inarijoesta. 

Joskus puhekielessä kyttyrälohta kutsutaankin nimellä ryssänlohi.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
Luontoportti: Kyttyrälohi (Oncorhynchus gorbuscha)
Oncorhynchus gorbuscha Luonnontieteellinen keskusmuseo. 

ITIS: Oncorhynchus gorbuscha 
Oncorhynchus gorbuscha FAO Fisheries andAquaculture Department. 

Lohikalat
Itämeren vieraslajit
Rusokuusama

Rusokuusama (Lonicera tatarica) eli tatarialainen kuusama on kuusamakasvien heimoon kuuluva koristepensas.

Ulkonäkö ja koko 
Rusokuusama on 2–3 metriä korkea pensas. Lehdet ovat soikeita, 2–7 cm pitkiä. Kukat ovat yleensä punertavia tai punaisia, mutta on myös valkokukkaisia lajikkeita, kuten  'Alba'. Leveydeltään ne ovat 15–20 mm ja kukkivat touko-kesäkuun vaihteesta alkaen. Marjat ovat punaisia tai kellanpunaisia ja kasvavat pareittain. Oksat ovat onttoja.

Esiintyminen 
Lajin alkuperäinen levinneisyys ulottuu Itä-Euroopasta Länsi-Aasiaan. Pensas on suosittu puutarhakasvi ja sitä kasvatetaan yleisesti koristekasvina Pohjois-Suomessa asti. Rusokuusama on mm. Helsingin kaupungin paljon käyttämä koristekasvi.

Risteymiä ja viljelylajikkeita 
 Risteymiä:
 sirokuusama (Lonicera × bella, japaninkuusaman L. morrowii ja rusokuusaman risteymä)
 perhokuusama (Lonicera × notha,  idänkuusaman L. ruprechtiana ja rusokuusaman risteymä)

 Viljelylajikkeita, valkokukkaisia rusokuusamia nimitetään pilvikuusamiksi:
 'Alba', kukat valkoiset
 'Aleksi', kukat valkoiset 
 'Arnolds Red' (tai Pink)
 'Hack's Red'
 'Poutapilvi', kukat valkoiset
 'Roseum', kukat kirkkaan vaaleanpunaiset
 'Sanna', suomalainen lajike, vaaleanpunaiset kukat
 'Zabelii'

Lähteet 
 Alanko Pentti ja Kahila Pirkko: Ukonhattu ja ahkeraliisa.  Tammi. s. 78. (1994, ISBN 951-31-0325-0),
 Herwig, Rob: Kasvitietosanakirja, 3. p. WSOY. s. 245. (2003, ISBN 951-0-21031-5)
 Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo: Retkeilykasvio, 4. p. s. 341. (1998, ISBN 951-45-8166-0)

Aiheesta muualla 
 Turun Sanomat: Koti ja puutarha: Rusokuusama antaa suojaa

Kuusamat
Kaarle Karikko

Kaarle (Kaarlo) Karikko () oli suomalainen kirjailija joka käytti nimimerkkiä Kario.

Elämä 
Petäjäveden Karikon Autiossa syntynyt Kaarle Karikko asui suurimman osan elämästään Keuruulla jossa hän toimi muun muassa itseoppineena asianajajana. Karikko oli kansankirjailija ja hän kirjoitti runoja, novelleja ja näytelmiä. Karikon tekstejä (paikallisuutisia, artikkeleita ja runoja) julkaistiin useissa lehdissä kuten Suometar, Uusi Suometar, Keski-Suomi, Aamulehti ja Pohjalainen. Hänen runojaan ja näytelmiään esitettiin myös Keuruulla eri juhlatilaisuuksissa.

Karikon keuruulaisista isovihan aikaan eläneistä Herpmanin veljeksistä vuonna 1888 kirjoittama historiallinen romaani Urhot koki erikoisen kohtalon. Se oli läpäissyt painoasian ylihallituksen sensuurin mutta Suomen kenraalikuvernöörin Fjodor Logginovitš Heidenin mielestä kirja oli venäläisvastainen ja hänen vaatimuksestaan ylihallitus otti teoksen uudelleen tutkittavaksi. Vaikka siitä ei löytynytkään huomautettavaa ylihallitus päätti ostaa kaikki kirjasta vielä myynnissä olleet kappaleet ja kieltää sen uusintapainokset.

Perhe 
Karikko oli naimisissa vuodesta 1895 modisti ja kangaskauppias Edla Amanda Pukkilan (1871–1940) kanssa. Heidän poikiaan olivat Suomen sisällissodassa valkoisten puolella kaatunut ylioppilas Niilo Karikko (1897–1918) ja Turun urheilutoimenjohtaja, yleisurheiluvalmentaja Paavo Karikko (1903–1978). Kaarle Karikon veli oli laulaja ja näyttelijä Niilo Karikko (1844–1875).

Teoksia 
 Onnelan Onni: alkuperäinen kertoelma, ilmestyi jatkokertomuksena Tampereen Sanomat-lehdessä 1884
 Wäsyneen haudalla : alkuperäinen nowelli, kirjoitti Kario. Hagelberg, Tampere 1887, 4. painos 1897, uudet painokset Pohjan tähti, Fitchburg, Massachusetts 1902, A. Maunula, Almena, Wisconsin 1924
 Urhot. Historiallinen novelli “Ison vihan” ajoilta. Hagelberg, Tampere 1888
 Lakiasia : näytelmä kolmessa näytöksessä, kirjoitti Kario. Seuranäytelmiä n:o 137. Karisto 1911

Aiheesta muualla 
 Vapaasti ladattavia Kaarle Karikon (Kario) e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
 Kuvia Kaarlo Karikosta (Keuruun Kisailijat 100 vuotta-sivusto)

Lähteet 
 Suomen kirjailijat-tietokanta 
 Herpmanin veljekset - sissisotaa isonvihan aikaan.

Viitteet 

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1842 syntyneet
Vuonna 1916 kuolleet
Kristofer II

Kristofer II (1276–1332) oli Tanskan kuningas vuosina 1320–1326 ja uudelleen 1329–1332. Hän oli Eerik Klippingin poika.

Kristoferin hallintokaudella suurin osa Tanskasta joutui suurten velkojen panttina saksalaisten ruhtinaiden käsiin.

Kristofer joutui pakenemaan Tanskasta vuonna 1326, jolloin kuninkaaksi valittiin alaikäinen Valdemar III. Valdemar kuitenkin luopui kruunusta jo vuonna 1329, ja Kristoferin onnistui palata valtaistuimelle, mutta sen jälkeen hän hallitsi vain nimellisesti. Kristoferin kuoleman jälkeen Tanskalla ei ollut kuningasta kahdeksaan vuoteen, kunnes kuninkaaksi nousi Kristoferin poika Valdemar IV Atterdag.

Tanskan kuninkaat
Viron herttuat
Vuonna 1276 syntyneet
Vuonna 1332 kuolleet
Valdemar III

Valdemar III (1314–1364) oli Tanskan kuningas 1326–1329. Hän oli epäsuositun Kristofer II:n vastakuningas, mutta kohtasi myös itse paljon vastustusta ja luopui kruunusta vuonna 1329. Valdemar oli vuosina 1325–1326 ja 1330–1364 Slesvigin herttua.

Valdemar valittiin kuninkaaksi 11-vuotiaana, kun Kristofer II oli ajettu maanpakoon. Valdemarin eno kreivi Gerhard III oli Tanskan todellinen hallitsija alaikäisen kuninkaan hallituskaudella. Talonpoikia uusi hallinto ei kuitenkaan miellyttänyt, ja useiden kapinoiden jälkeen Valdemar luopui kruunusta ja Kristofer II:n annettiin palata valtaistuimelle.

Tanskan kuninkaat
Vuonna 1314 syntyneet
Vuonna 1364 kuolleet
Luettelo Suomen vesivoimalaitoksista

Vesivoimalaitokset eli vesivoimalat tuottivat aluksi mekaanista energiaa teollisuuden tarpeisiin. Sähkölaitteiden yleistyessä muun muassa sähkömoottoreiden myötä 1900-luvun alussa vesivoiman tuotanto muuttui mekaanisen energian tuotannosta sähköenergian tuotannoksi.

Suomen ensimmäinen sähköä tuottava vesisähkövoimalaitos otettiin käyttöön 22. syyskuuta 1891 Tampereella. Imatrankosken vesivoimalaitos otettiin käyttöön vuonna 1928. Se oli 178 megawatin tehollaan vuoteen 2011 asti Suomen suurin, mutta Kemijoessa sijaitseva Petäjäskoski ohitti sen vuoden 2011 tehonnostossa 182 MW:n teholla. Imatrankosken 3. koneiston tehonnoston jälkeen vuonna 2014 siitä tuli 185 MW:n tehollaan jälleen Suomen suurin vesivoimalaitos.

Suomessa vesivoimalaitoksia on noin 250 kpl. Yli 10 MW:n laitoksia näistä on noin 60.

Luettelo vesivoimalaitoksista Suomessa
Voimalaitosten tehot ovat ensisijaisesti peräisin Energiaviraston ylläpitämästä Suomen virallisesta voimalaitosrekisteristä, toissijaisesti muista lähteistä. Tehoarvo on nimellinen maksimiteho.

Suuret voimalaitokset (yli 100 MW)

Suurehkot voimalaitokset (60–100 MW)

Keskikokoiset voimalaitokset (20–60 MW)

Pienehköt voimalaitokset (10–20 MW)

Pienet voimalaitokset (1–10 MW)

Minivesivoimalat (alle 1 MW)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 ÅF-Consult OY: Suomen vesivoimalaitokset , Hydro Power, päiväys 29.3.2016
 
Pienvesivoimayhdistys ry 

V
Luettelot rakennuksista ja rakennelmista
Ahvenkosken voimalaitos

Ahvenkosken voimalaitos on vesivoimalaitos Kymijoen läntisimmän suuhaaran suulla Merikoskessa Pyhtään ja Loviisan rajalla Ahvenkoskella. Voimalarakennuksen suunnittelija on arkkitehti Karl Lindahl.

Voimalaitos on alun perin osakkaidensa valtiollisen paperitehdasyhtymän, Enso-Gutzeitin, Helsingin kaupungin, Kotkan kaupungin ja Tampella Oy:n omistaman Oy Abborfors Ab:n omaa tarvettaan varten käyttöön ottama vuonna 1933.

Kosken putouskorkeus on 11,5 metriä ja voimalan teho 26 MW. Helsingin kaupunki osti voimalan Fortum Power and Heat Oy:ltä vuonna 2000. Vuonna 2002 Oy Abborfors Ab fuusioitiin Oy Mankala Ab:hen, joka on Helsingin Energian tytäryhtiö. Voimalaa ohjataan nykyään kaukokäytöllä Helsingin Energian keskusvalvomosta. Sen modernisointi valmistui vuoden 2012 syksyllä.

Muut Oy Mankala Ab:n omistamat vesivoimalaitokset Kymijoessa ovat Mankalan voimalaitos Iitissä, Ediskosken voimalaitos ja Klåsarön vesivoimalaitos Pyhtäällä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ahvenkosken voimalan rakennushistoriallinen selvitys (PDF)
 Amerikkaa Ahvenkoskella, Kansan kuvalehti, 10.06.1932, nro 24, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomen vesivoimalat
Suomen padot
Kymijoen alaosan alue
Helen
Pyhtään rakennukset ja rakennelmat
Loviisan rakennukset ja rakennelmat
Digikuva

Digikuva on Bonnier Publicationsin julkaisema digitaaliseen valokuvaukseen keskittynyt aikakauslehti. Se ilmestyy 18 kertaa vuodessa. Lehden levikki on 3 077 (LT 2016).

Lehdessä on muun muassa neuvoja digitaaliseen valokuvaukseen ja kuvankäsittelyyn sekä niihin liittyvien tuotteiden arvosteluja.

Lähteet 

Suomalaiset aikakauslehdet
Antti Alanen

Antti Arvi Tapani Alanen (s. 10. huhtikuuta 1955 Helsinki) on suomalainen erikoistutkija. Hän on työskennellyt Suomen elokuva-arkiston eli nykyisen Kansallisen audiovisuaalisen arkiston ohjelmistonsuunnittelijana vuodesta 1985. Hän johti Valtion elokuvatarkastamoa vuosina 1996–1998.

Alanen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1973 ja yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi vuonna 1979 Tampereen yliopistosta. Hän suoritti jatko-opintoja Freie Universität Berlinissä vuosina 1982–1986 ja Los Angelesissa vuosina 1995–1996.

Vuodesta 1975 Alanen on kirjoittanut lehtiin elokuvista, televisiosta ja videoista. Hän on kirjoittanut muun muassa teoksen Musta peili: Kauhuelokuvan kehitys Prahan ylioppilaasta Poltergeistiin (1985) yhdessä veljensä Asko Alasen kanssa. Hän on tehnyt myös useita käännöksiä. Alanen sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuonna 1993.

Alasen isä oli professori Aulis Alanen.

Teokset

Lähteet

Aiheesta muualla
 Antti Alanen: Film Diary -blogi 

Suomalaiset tieteilijät
Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Kanoottipurjehdus

Kanoottipurjehduksella tarkoitetaan purjehtimista kanootilla. Kanoottipurjehduksella on pitkät perinteet, jotka ovat perua 1800-luvun puolivälistä saakka. Nykyiset purjekanoottimallit ovat pitkälti samojen alkuperäisten perusratkaisujen kaltaisia, mutta materiaalit ovat kehittyneet nykyaikaisiksi. Uusia purjekanootteja on rakennettu tasaiseen tahtiin, ja kiinnostus on tiedon myötä lisääntynyt. Purjekanoottit enemmäkseen ovat ainakin nykyisin avokanootteja, joihin on jälkeenpäin asennettu purjevarustus. Kanootit ovat sen verran kapeita, että suurempaa kuin 1 2m purjetta käytettäessä tarvitaan sivuponttoonit. Kokeneiden purjehtijoiden yleisimmin käyttämät purjeet ovat 4-10 2m kokoisia. Tämmän kokoisissa purjeissa on yleensä reivausmahdollisuus, jolla on käyttöä erityisesti retkipurjehtijoille. Pienemmillä purjeilla pääsee kulkemaan hitaammin, mutta toisaalta ne soveltuvat paremmin aloittelijoille.

Purjekanooteissa käytetään sivukanootteja. Jos kanootissa on vain yksi köli, se on pidempi kuin käytettäessä kahta köliä. Kahta köliä käytettäessä saatetaan tuulen puolella oleva köli nostaa ylös purjehduksen helpottamiseksi.

Turvallisuussyistä puhjehdittaessa käytetään kelluntapukua ja avokanooteissa purjehdittaessa otetaan mukaan lisäkellukkeet. Mukana täytyy olla myös tyhjennysastia ja mela.

Kanoottipurjehduskilpailuja käydään kolmioradalla samoilla säännöillä kuin muissa purjehduskilpailuissa. Kilpailuun soveltuva purjeen koko määräytyy kilpailuluokan sääntöjen mukaan. Luokkia ovat ACA, IIC, C/5M ja avoin luokka.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Suomen Kanoottiliitto Ry

Melonta
Purjehdus
Jory Sherman

Jory Sherman (s. 1932) on yhdysvaltalainen kirjailija. Vuodesta 1965 alkaen hän on julkaissut yli 300 kirjaa eri kustantajilta. Hän aloitti uransa runoilijana San Franciscossa. Sherman asuu Pittsburgissa Texasissa.

Aiheesta muualla 
 Fantastic fiction  

Yhdysvaltalaiset kauhukirjailijat
Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Vuonna 1932 syntyneet
Elävät henkilöt
Warcraft (pelisarja)

Warcraft on Blizzard Entertainmentin menestynein pelisarja. Alun perin Warcraft oli vain kevytstrategiapelien sarja, mutta World of Warcraft -pelin julkaisun jälkeen se on siirtynyt myös roolipelien sarjaan. Sarja on voittanut useita Vuoden peli -palkintoja. Fantasy Flight Games -peliyhtiö on tehnyt pelisarjaan pohjautuvan lautapelin.

Sarjan pelit

Warcraft: Orcs & Humans (1994)
Warcraft II: Tides of Darkness (1995)
Warcraft II: Beyond the Dark Portal (1996)
Warcraft II: Battle.net Edition (1999)
Warcraft III: Reign of Chaos (2002)
Warcraft III: The Frozen Throne (2003)
World of Warcraft (2004)
World of Warcraft: The Burning Crusade (2007)
World of Warcraft: Wrath of the Lich King (2008)
World of Warcraft: Cataclysm (2010)
World of Warcraft: Mists of Pandaria (2012)
World of Warcraft: Warlords of Draenor (2014)
World of Warcraft: Legion (2016)
World of Warcraft: Battle for Azeroth (2018)
World of Warcraft: Shadowlands (2020)
World of Warcraft: Dragonflight
Hearthstone (2014)
World of Warcraft Classic (2019)
Warcraft III: Reforged (2020)
World of Warcraft: The Burning Crusade Classic (2021)

Muut julkaisut
Warcraftista on julkaistu useita novelleja ja sarjakuvia, sarjakuvista tunnetuin lienee mangatrilogia Warcraft: Auringon kaivo, jonka on käsikirjoittanut Richard Knaak ja piirtänyt Jae-Hwan Kim. Sen kaikki kolme osaa ovat ilmestyneet Suomessa, Lohikäärmeen jäljillä, Jäiset varjot ja Aavemaat. Suomessa ovat julkaistu myös 25-osainen World of Warcraft -sarjakuva tiivistettynä 12 lehteen sekä Warcraft: Legendat -mangan kaikki viisi albumia.

Warcraftista tehtiin suuren budjetin elokuva Warcraft: The Beginning. Ohjaajaksi valittiin alun perin Sam Raimi, mutta hän vetäytyi myöhemmin hankkeesta. Uudeksi ohjaajaksi nimettiin tammikuussa 2013 Duncan Jones. Elokuvan ensi-ilta oli 10. kesäkuuta 2016.

Universumi

Maailmat

Warcraft-pelisarja sijoittuu suurimmalta osin planeetalle nimeltä Azeroth. Muita planeettoja pelisarjassa ovat Draenor (ja sen jäännökset nimeltä Outland ()), Argus, K'aresh ja Xoroth. Lisäksi pelisarjassa esiintyy metafyysisiä paikkoja, kuten Twisting Nether (), Emerald Dream (), Elemental Plane () ja Shadowlands ().

Rodut ja ryhmittymät

Hahmot

Aiheeseen liittyvät sivustot

WoWWiki
WoWWiki on wiki-pohjainen englanninkielinen Warcraft-pelisarjan tietosanakirja. Sen perusti "Rustak"-nimimerkillä esiintyvä henkilö 24. marraskuuta 2004, omistaja on kuitenkin vaihtunut, mutta Rustak toimii yhä WoWWikin ylläpitäjänä. WoWWikissä on yli 87 tuhatta artikkelia, jopa enemmän kuin suositussa Wookieepediassa.

WoWWikistä on myös suomenkielinen versio WoWWiki Suomi, tämä on kuitenkin hyvin suppea ja aktiivisen vandalismin alainen, myös kieliasultaan hyvin köyhähkö wiki. Suomen- ja englanninkielisen wikien lisäksi on 25 muuta kielivaihtoehtoa.

Lähteet

Seulonnan keskeiset artikkelit
Rose (Pokka pitää)

Rose on henkilöhahmo brittiläisessä komediasarjassa Pokka pitää. Shirley Stelfox näytteli Rosea ensimmäisen tuotantokauden jaksoissa ja Mary Millar muissa jaksoissa.

Rose on Hyacinth Bucketin ja Daisyn sisar. Rose ja Daisy asuvat samassa asunnossa rapistuneella asuinalueella Onslow’n ja siskojen isän kanssa. Rose on miestennielijä ja aina flirttaileva. Hän on iskenyt silmänsä pastori Michaeliin ja Hyacinthin naapurin Emmettiin. Rose pukeutuu usein minihameisiin ja hyvin paljastaviin seksikkäisiin  vaatteisiin. Rose on ollut naimisissa kerran ja kihloissa monta kertaa.

Hyacinth ei pidä Rosen tyylistä pukeutua minihameihin ja viekotella miehiä. Hän yrittää parhaansa mukaan vältellä Rosea ja Daisyä. Hän vierailee sisariensa luona vain pakon edessä, lähinnä dementoituneen isänsä takia.

Rosen sukunimeä ei ole koskaan mainittu sarjassa.

Pokka pitää -sarjan hahmot
Tamaudun

Tamaudun () on Ryūkyūn kuningaskunnan toiselle Shō dynastialle rakennettu mausoleumi. Se sijaitsee Nahan kaupungissa, nykyisessä Okinawan prefektuurissa, Japanissa. 

Mausoleumin rakensi dynastian kolmas kuningas Shō Shin noin vuonna 1501. Rakennus vahingoittui toisessa maailmansodassa käydyssä Okinawan taistelussa vuonna 1945, ja se restauroitiin 1972. Suoraan luonnonkiveen rakennetussa mausoleumissa on kolme sisempää kammiota, ja koko rakennelma on ympyröity kivestä rakennetuilla seinillä. Ulkopuolella rakennusta vartioi kaksi shīsā-patsasta.

Japanissa Tamaudun on valittu tärkeäksi kansalliseksi kulttuurikohteeksi sekä kansalliseksi historialliseksi monumentiksi. Vuonna 2000 Tamaudun valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon osana gusukujen ja muiden Ryūkyūn kuningaskunnan omistusten muodostamaa kokonaisuutta. Tamaudunin maailmanperintöluetteloon valittu alue on kooltaan 1,1 hehtaaria ja sitä ympäröi Sonohyan-utaki Ishimonin ja Shurin linnan kanssa jaettu 136,9 hehtaarin suojavyöhyke.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Tamaudun Unescon sivuilla 

Mausoleumit
 Unescon maailmanperintökohteet Japanissa
 Naha
Kaphoornari

Kaphoornari tarkoittaa merenkulkijaa, joka on kiertänyt Kap Hornin purjealuksella. Tiukasti määritellen kaphoornareiksi hyväksytään vain Kap Hornin purjekauppalaivalla kiertäneet merikapteenit. Kaphoornareilla on ollut kansainvälinen järjestö, alkujaan Ranskassa vuonna 1937 perustettu yhdistys A.I.C.H. (Amicale Internationale des Capitaines au Long Cours Cap Hornies). A.I.C.H. lopetettiin vuonna 2003. Suomessa on toiminut kaksi kansallista alaosastoa: Manner-Suomessa Amicale des Capitaines au Long Cours Cap Hornies Finlandais, joka lopetettiin vuonna 2006, ja Ahvenanmaalla vuoteen 2003 asti

Suomella on kaphoornareihin liittyen erikoisasema sikäli, että Kap Hornin kiertämiseen kykeneviä purjekauppalaivoja kuului viimeksi ahvenanmaalaisen Gustaf Eriksonin laivastoon. Merikapteenien koulutukseen puolestaan kuului pakollinen harjoittelu purjealuksilla, joten kapteeneiksi aikovat pestautuivat usein Eriksonin aluksiin. Näistä aluksista viimeisinä Kap Hornin kiersivät Pamir ja Passat vuonna 1949.

Suomessa oli toukokuussa 2009 elossa 13 kaphoornaria.

A.I.C.H.

A.I.C.H. eli Association Amicale Internationale des Capitaines au Long-Cours-Cap Horniers () oli kansainvälinen merenkulkijoiden järjestö, jonka jäseneksi pääsivät Kap Hornin kiertäneet merikapteenit.

Yhdistyksen perusti vuonna 1937 ranskalainen merikapteeni Yves Menguy 34 muun perustajajäsenen kanssa Saint-Malossa Ranskassa. Yhdistyksellä oli Suomessa kaksi alaosastoa, Ahvenanmaan ja Suomen alaosastot. Suomen osasto perustettiin vuonna 1965 ja lakkautettiin vuonna 2006. Ahvenanmaan osasto perustettiin 3. marraskuuta 1961. Suomen osaston jäsenten elämäkertatietoja on julkaistu teoksessa A.I.C.H. Section Finlandaise, Livre d'Or.

Jäsenillä on erilaisia nimityksiä. Albatrossi on jäsen, joka on kiertänyt Kap Hornin purjelaivan päällikkönä. Muu varsinainen jäsen on Malamok, joka on myöhemmin suorittanut merikapteenintutkinnon. Ylimääräinen jäsen on Cape Pigeon. Ahvenanmaan osastoon hyväksyttiin muitakin merikapteeneita. Siihen kuului noin 150 jäsentä, joista 60 oli varsinaisia kaphoornareita.

Veljeskunta lopetettiin Saint-Malossa vuonna 2003. Lopettamispäätös tehtiin Maarianhaminassa Tall Ships Racen yhteydessä vuonna 2000 pidetyssä Kap Horn -kongressissa. Toiminta jatkuu kuitenkin monessa maassa kansallisella tasolla. Ahvenanmaan alaosaston lakkauttamisen jälkeen perinteitä on vaalinut Ålands Kap Hornförening.

Ahvenanmaalla on yhdistyksen kunniaksi taiteilija Allan Palmerin veistos Meren vapaus ja veljeys.

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta
Livre d'Or, A.I.C.H. Section Finlandaise

Aiheesta muualla
 Documents d'archives de l'AICH Amicale Internationale des capitaines au long cours Cap-Horniers  

Merenkulku
Järjestöt
Vesiliikenne
Merihistoria
Carlos Amigo Vallejo

Carlos Amigo Vallejo (23. elokuuta 1934 – 27. huhtikuuta 2022) oli espanjalainen pappi. Hänestä tuli yksi katolisen kirkon kardinaaleista 21. lokakuuta 2003. 

Papiksi 17. elokuuta 1960 vihitty Amigo Vallejo kuului fransiskaaneihin. Hän toimi 22. toukokuuta 1982 alkaen Sevillan arkkipiispana kotimaassaan. Hän oli siihen saakka ollut Tangerin piispana Marokossa.

Aiheesta muualla
Catholic-hierarchy.org: Amigo Vallejo 

Espanjalaiset kardinaalit
Katoliset arkkipiispat
Vuonna 1934 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Etelä-Pohjanmaan rovastikunta

Etelä-Pohjanmaan rovastikunta on yksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Lapuan hiippakunnan viidestä rovastikunnasta. Vuonna 2009 muodostettuun rovastikuntaan kuuluvat Lapuan hiippakunnan Lapuan tuomiokirkkoseurakunta sekä Alavuden, Ilmajoen, Kurikan, Kuortaneen ja Seinäjoen evankelis-luterilaiset seurakunnat. Seurakunnista jäsenmäärältään suurin on Seinäjoen seurakunta, jolla on 51 549 jäsentä vuonna 2014.

Rovastikunnan lääninrovastina toimii Kurikan kirkkoherra Heikki Sariola.

Lapuan hiippakunnan rovastikunnat jaettiin vuonna 2022 uudestaan maakuntajaon mukaan. Ennen hiippakuntia oli kuusi, uuden jaon mukaan viisi. Jaossa Etelä-Pohjanmaan rovastikunta säilyi.

Rovastikunnan seurakunnat

Lähteet

Suomen  evankelis-luterilaiset rovastikunnat
Lapuan hiippakunta
Kauhajärven kirkko

Kauhajärven kirkko on vuonna 1951 käyttöön vihitty malliltaan tornillinen ja puurakenteinen kirkko, Kauhajoen Kauhajärven kylässä. Istumapaikkoja kirkossa on noin 150. Rakennuksen on suunnitellut rakennusmestari Jaakko Pelto. Kirkon alttaritaulu "Kristus ristillä" on taiteilija Ilmari Launiksen käsialaa. Kirkon 5-äänikertaiset urut ovat Kangasalan urkutehtaan vuonna 1977 rakentamat.

Kauhajoen kirkkoherranviraston kanssa sovittaessa on mahdollista tutustua kirkkoon.

Historia 

1920-luvulla opettaja Lauri Hirvinen mietti hyyppäläisten kohtuuttoman pitkää matkaa kirkkoon ja hautausmaalle. Hän kirjoitti aiheesta artikkelin "Utopia – Hyypän kirkko", joka julkaistiin Suupohjan Kaiku -lehdessä. Vuonna 1923 30 perähyyppäläisen joukko anoi kirkkovaltuustolta rukoushuoneen rakennuttamista lähikylien asukkaiden tarpeisiin. Tätä anomusta joukko perusteli sillä, että ei saatu nauttia papillisista palveluksista ja seurakunnallisista oikeuksista vaikka velvollisuuksia oli. Kirkkovaltuusto myönsi tämän epäkohdan. Se kuitenkin vetosi pappispulaan.

4. heinäkuuta 1937 vihittiin Kauhajärvellä käyttöön hautausmaa. Vuonna 1947 Hyypän pappilaan tuli uusi pappi ja opettaja Lauri Hirvinen yhdessä kahden muun hyyppäläisen kanssa kirjoitti kirjeen kirkkohallintokunnalle, jossa he ilmoittivat hyyppäläisten odottavan rukoushuoneen valmistumista seuraavana vuonna. Kirkon piirustukset pyydettiin rakennusmestari Jaakko Pellolta. Hallintokunnan mukaan Pellon suunnittelemasta kirkosta olisi kuitenkin tullut liian suuri ja hän joutui laatimaan vielä toiset piirustukset, jotka kirkkovaltuusto hyväksyi 30. toukokuuta 1949. Kauhajärven kirkon peruskivi muurattiin vuoden 1949 marraskuussa ja seuraavana vuonna Salomon Saarela ja Nikolai Kujanpää rakensivat kirkon vesikattoon saakka. Piispa Eero Lehtinen vihki kirkon käyttöön 20. marraskuuta 1951.

Vuosina 1979–1980 kirkossa tehtiin peruskorjaus insinööri Sulo Kantojärven piirustusten mukaan. Kirkkoa laajennettiin, sisustusta muutettiin ja kirkon jatkoksi rakennettiin keittiö ja kerhohuone. Lisäksi lämmitysjärjestelmä uusittiin toimimaan ilmalämpölaitteistolla. Rakennustoimisto Arvo Tuunainen teki muutostyöt. 29. huhtikuuta 1981 pidettiin käyttöönottojuhla.

18. marraskuuta 2001 vietettiin kirkon tiloissa sen 50-vuotisjuhlaa. Marraskuu oli valittu ajankohdaksi, koska kirkko vihittiin käyttöön vuonna 1951 juuri marraskuussa. Juhla alkoi jumalanpalveluksella. Sen jälkeen laskettiin kirkon rakentajien haudoille seppeleet.

Kauhajoen muut kirkot 
Kauhajärven kirkon lisäksi Kauhajoella on kaksi muuta kirkkoa:

Kauhajoen kirkko
Nummijärven kirkko

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kirkko Kauhajoen seurakunnan sivuilla

Etelä-Pohjanmaan kirkkorakennukset
Kauhajoen nähtävyydet
Kauhajoen rakennukset ja rakennelmat
Suomen puukirkot
Hollolan rovastikunta

Hollolan rovastikunta oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Tampereen hiippakunnan yksi yhdeksästä rovastikunnasta. Rovastikuntaan kuuluivat viime vaiheessa Tampereen hiippakunnan Asikkalan, Hollolan, Joutjärven, Keski-Lahden, Launeen, Salpausselän, Nastolan, Orimattilan ja Padasjoen evankelis-luterilaiset seurakunnat. Hollolan rovastikunnan viimeinen lääninrovasti oli Orimattilan seurakunnan kirkkoherra Annakaisa Rantala.

Rovastikunta lakkautettiin vuoden 2020 alusta hiippakuntajakomuutoksen yhteydessä.

Lähteet

Tampereen hiippakunta
Unohtumattomat (Reijo Taipale)

Unohtumattomat − 40 ikivihreää laulua on suomalaisen laulajan Reijo Taipaleen kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 2000.

Kokoelma sai jatkoa vuonna 2004 julkaistusta Unohtumattomat 2 -albumista ja vuonna 2005 Unohtumattomat 3 -albumista.

Sisältö 

CD1:
 "Satumaa" (R. Taipale & Agents)
 "Laulava sydän" (R. Taipale & Agents)
 "Meren rannalla" (R. Taipale & Mustangs)
 "Unohtumaton ilta" (R. Taipale & Mustangs)
 "Mustat silmät" (R. Taipale & Mustangs)
 "Ilta-aurinko"
 "Helmenkalastaja" (R. Taipale & Mustangs)
 "Olet ystäväin"
 "Illan varjoon himmeään"
 "Olit täysikuu"
 "Vanha riimu"
 "Haaveita vain"
 "Luokses sydämeni aina jää"
 "Kulkurin kengät"
 "Uni kaunein"
 "Tunteiden tuhlaajapoika"
 "Ei aika mennyt koskaan palaa"
 "Rakkauden meri"
 "Kaunein katse"
 "Virran rannalla" (R. Taipale & Mustangs)
CD2:
 "Rattaanpyörä"
 "Tämä päivä on meidän"
 "Yön tummat siivet"
 "Kultaiset korvarenkaat" (R. Taipale & Topi Sorsakoski)
 "Esperanza"
 "Kaipaan sua"
 "Hellä ja herttainen"
 "Sua ilman"
 "Tesoro Mio"
 "Silmäsi odottavat minua" (R. Taipale & T. Sorsakoski)
 "Tuo suru jonka sain"
 "Sateenkaaren tuolla puolen"
 "Kertokaa hänelle miksi"
 "Tilaa teen mä sydämeeni"
 "Kesäinen muisto"
 "Etelän kutsu"
 "Ilta pienessä kaupungissa"
 "Tule syyskuu"
 "En mitään sille mä voi"
 "Jäi yöstä muisto vain"

Vuoden 2000 kokoelma-albumit
Reijo Taipaleen albumit
Unohtumattomat 2

Unohtumattomat 2 – 40 ikivihreää suosikkia on suomalaisen laulajan Reijo Taipaleen kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 2004.

Kokoelma on jatkoa vuonna 2000 julkaistulle Unohtumattomat-albumille.

Sisältö 

CD1:
 "Kun pappa rokkaa"
 "Tänään"
 "Nautin elämästä"
 "Tanssi"
 "Minun luokseni jos jäät"
 "Yön tumma tukka"
 "Sulosuu, kultakuu"
 "En tuntenut sua"
 "Onnen ruusut"
 "Kuolematon rakkaus"
 "Olit nousussa auringon"
 "Sinitaivas"
 "Satu ruskeista silmistä"
 "Sateen tango"
 "On se hetki"
 "Elämäni sirpaleet"
 "Rytmi sama sydänten"
 "Purjeet"
 "Hääpäivänä"
 "Muistelen mennyttä aikaa"
CD2:
 "Viisikymppinen"
 "Vain tässä ja nyt"
 "Rakkauden ranta"
 "Kanssasi kuljen"
 "Tummat ruusut"
 "Hurmioon"
 "Elämän aalloilla"
 "Syysunelmia"
 "Elokuun viimeinen päivä" (Topi Sorsakoski & Reijo Taipale)
 "Vastatuuleen" (Topi Sorsakoski & Reijo Taipale)
 "Elämän virta" (Kari Tapio & Reijo Taipale)
 "Vei kukkamme syys"
 "Sydämet lyövät samaan tahtiin"
 "Ranskalaiset korot"
 "Kellot soi"
 "Tulisuudelma"
 "Unikuva"
 "Sokea rakkaus"
 "Tallinnan laulu"
 "Taipaleen tie"

Vuoden 2004 kokoelma-albumit
Reijo Taipaleen albumit
Domna Huovinen

Domna Hilipäntytär Huovinen (o.s. Karhunen; 20. tammikuuta 1878 Vuokinsalmi, Kontokki – 18. toukokuuta 1963 Suomussalmi) oli vienankarjalainen runonlaulaja ja itkuvirsien taitaja.

Domna Huovinen syntyi Venäjän puolella Vuokinsalmen kylässä mutta muutti Suomeen 1895 avioiduttuaan Suomussalmen Kuivajärveltä kotoisin olleen Hilippä Huovisen (1873-1947) kanssa. Domna Huovinen itki itkuvirsiä Kuivajärven ja Hietajärven vienankarjalaiskylien häissä ja hautajaisissa 1950-luvulle saakka. Huovisen runonlaulantaa tallensi 1950-luvulla muistiin muun muassa Erkki Ala-Könni.

Domna Huovinen on haudattu Kuivajärven Kalmisaareen. Kuivajärven kylässä sijaitsee myös runonlaulajien muistoksi 1964 rakennettu kylän kokoontumispaikkana ja retkeilymajana toimiva Domnan pirtti.

Aiheesta muualla 
 Ylen mediagalleria: Karjala, kadonnut maa - Domna Huovisen runonlaulua vuodelta 1952
 Domnan pirtti

Lähteet 
 Suomussalmen lukio: Domna Huovinen
 Toarie ja Lari Huovisen sukuseura 
 Runon ja rajan tie Kainuu: Ortodoksisuus

Runonlaulajat
Vienankarjalaiset
Vuonna 1878 syntyneet
Vuonna 1963 kuolleet
Gerhard Petritsch

Gerhard Petritsch (s. 2. syyskuuta 1940) on itävaltalainen pistooliampuja.

Gerhard Petritsch on saavuttanut olympialaisissa pronssia 25 m olympiapistoolissa Moskovassa 1980. Lisäksi hän on saavuttanut MM-kilpailuissakin pronssia samassa lajissa Soulissa 1978.

Lähteet
Profiili databaseOlympics.comissa
ISSF:n tietokanta

Itävaltalaiset ampujat
Itävaltalaiset olympiamitalistit
4Radio

4Radio Oy oli vuosina 2006–2009 toiminnut radio- ja televisiotoimintaan keskittynyt yritys. Yrityksen pääkonttori sijaitsi Helsingin keskustassa. 4Radio Oy omistamia radiokanavia olivat Classic Radio, Radio ClubFM, Spiidi FM, Nappularadio ja RomantikFM.

ClubFM toimi lyhytaikaisilla toimiluvilla mm. pääkaupunkiseudulla sekä internetissä. Se aloitti vuoden 2007 alussa, ja sen ohjelmisto koostui pääasiassa tanssi- ja diskomusiikista. ClubFM lopetettiin alkuvuodesta 2009.. 

Marraskuussa 2008 taustayhtiön toimitusjohtaja tuomittiin törkeästä petoksesta. Seuraavan vuoden elokuussa Classic Radio menetti toimilupansa. 4Radio Oy lopetti Classic Radion toiminnan syyskuussa 2009 ja myi sen Classicus Oy:lle.

Lähteet 

Suomalaiset viestintäyhtiöt
Norjan tiedeneuvosto

Norges forskningsråd eli Norjan tiedeneuvosto on Oslossa sijaitseva valtion virasto, joka rahoittaa tieteellistä tutkimusta. Se perustettiin vuonna 1993 ja se on Opetus- ja tiedeministeriön alaisuudessa. Siinä työskentelee 350 ihmistä. 
 
Sillä on viisi edeltäjää, joiden toiminta alkoi vuosina 1946 (teknologia ja tiede), 1949 (sosiaalitieteet, maatalous), 1972 (kalankasvatus) ja 1987 (sovelletut sosiaalitieteet). 
Vuonna 1993 nämä yhdistyivät.

Aiheesta muualla
  Norges forskningsråd

Norjan hallinto
Norjan tutkimuslaitokset
Kaarlo Merimaa

Karl-Erik (Kaarlo) Merimaa (aik. Mannström, 13. huhtikuuta 1902 Haapajärvi – 18. elokuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen apulaisjohtaja ja nuortenkirjailija.

Merimaan vanhemmat olivat proviisori Akseli Johannes Merimaa (vuoteen 1906 Mannström) ja Elsa Eleonora Konsin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1922 Turun lyseosta. Merimaa asui sittemmin eri puolilla Suomea ja työskenteli toimittajana, suojeluskuntajärjestössä valistusohjaajana, Kansanhuollon virkailijana ja viimeksi Mikkelin vankilan apulaisjohtajana.

Merimaan tunnetuin teos on nuortenkirja Takapihan sankareita, josta vuonna 1992 tehtiin elokuva Takapihan sankarit.

Teoksia 
 Kihlausosuuskunta, näytelmä, Osuuskauppojen iltamaohjelmistoa 13. Helsinki 1929.
 Takapihan sankareita, nuortenkirja. WSOY 1931, 2. painos 1962, 3. painos 1966, 4. painos 1973.
 Yrjön koettelemukset, nuortenkirja. WSOY 1932.
 Lehtori lemmensumpussa. Suomen Kirja, Helsinki 1946.
 Kräki-Kalle ja Limperi, Nuorten toivekirjasto 142. WSOY 1961.
 Hyljätty prikaati, Nuorten toivekirjasto 176. WSOY 1967.
 Takapihan sankareita. Kräki-Kalle ja Limperi. Suuri nuorten kirjakerho, Helsinki 1978.

Merimaan kirjoista tehtyjä elokuvia 
 Takapihan sankarit, ohjaus Panu Pohjola 1992 (Takapihan sankareita -kirjasta)

Palkinnot 
 Topelius-palkinto 1969

Lähteet 
 Suomen kirjailijat-tietokanta 
 Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografia - Kaarlo Merimaa 
 Mikkelin kaupunginkirjasto-Etelä-Savon maakuntakirjasto : Kaarlo Merimaa
 Imdb.com: Takapihan sankarit-elokuvan tiedot

Aiheesta muualla 
 Kaarlo Merimaa : Tykkien virsi Viteleessä. Hajamuistoja Aunuksen retkeltä, Hakkapeliitta, 31.07.1934, nro 31, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Vuonna 1902 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Toijalan teloitukset 1918

Toijalan teloitukset 1918 olivat Suomen sisällissodan yhteydessä Toijalassa ja sen lähikunnissa toimeenpantuja vankeihin ja siviiliväestöön kohdistuneita terroriteloituksia.

Punaiset joukot surmasivat alueella noin 100 valkoisen kaartin jäsentä, porvaria, virkamiestä ja koululaista. Osa teloitetuista oli tuotu Toijalaan ammuttaviksi lähikunnista kuten Iittalasta, Kalvolasta, Kylmäkoskelta, Vanajalta ja Akaasta. Punaisen terrorin uhreista tunnetuin oli 15. huhtikuuta murhattu Urjalan Honkolan kartanosta hovioikeuden  asessori Elis Chambell Nikolai Furuhjelm. 

Tutkija Marko Tikka käyttää teloitusten  johdosta tapahtumista termiä "Toijalan punainen terrorikeskus".

Kuolemantuomioita jakaneeseen punaisten esikuntaan kuuluivat ainakin suutari Kalle Tanner, räätäli Juho Vuori, työmies H. F. Forsell, työtön 21-vuotias entinen sotilas Valdemar Niemenström ja Kylmäkosken rykmentin päällikkö Otto Lax. Toijalan lentävän osaston päällikkönä Vuori ammuttiin kenttäoikeuden istuessa pian vangitsemisen jälkeen. Kaikki heidät ammuttiin sodan jälkeen. 

Valkoiset joukot saivat Toijalan alueen punaisilta haltuunsa keväällä ja teloittivat paikkakunnalla 25. huhtikuuta ja 3. kesäkuuta välisenä aikana ainakin 122 ihmistä, nuorimpana 13-vuotias poika.

Lähteet 

Punainen terrori
Valkoinen terrori
Akaan historia
Toijala
Huelet Benner

Huelet Leo "Joe" Benner (1. marraskuuta 1917 Arkansas – 12. joulukuuta 1999 Florida) on yhdysvaltalainen pistooliampuja ja olympiavoittaja.

Huelet Benner on saavuttanut olympialaisissa kultaa Helsingissä 1952 50 m vapaapistoolissa. Lisäksi hän on saavuttanut lukuisia MM-mitaleita, joista kirkkaimpia ovat 25 m olympiapistoolin maailmanmestaruudet Buenos Airesissa 1949 ja Oslossa 1952, sekä 50 m vapaapistoolin maailmanmestaruus Caracasessa 1954.
Pan-Amerikan kisoista Benner saavutti kaikkiaan 7 kultamitalia vuosina 1951 ja 1955.

Lähteet
Profiili databaseOlympics.comissa
ISSF:n tietokanta
Suomen urheilutietäjät - Mitä tapahtui urheilussa 1952
http://www.militarymarksmanship.org/tapsbenner.htm

Yhdysvaltalaiset ampujat
Yhdysvaltalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 1999 kuolleet
Inkavaltion valloitus

Inkavaltion valloitus alkoi 1532 kun espanjalainen konkistadori Francisco Pizarro saapui inkavaltakuntaan. Hänellä oli vain pieni sotilasjoukko, mutta hän sai apuvoimia inkahallintaan tyytymättömistä intiaaniheimoista. Inkavaltakuntaa olivat heikentäneet jo ennalta sisällissota ja tautiepidemiat. Espanjalaiset valloittivat ja hävittivät inkojen pääkaupungin Cuscon nopeasti ja nujersivat viimeisenkin vastarinnan 1572.

Taustaa
Inkahallitsija Huayana Capacin kuoltua 1527 hänen poikansa Huáscar ja Atahualpa yrittivät aluksi johtaa valtakuntaa yhdessä. Se ei kuitenkaan onnistunut, ja heidän välilleen puhkesi vallanperimyssota. Huáscar hallitsi pääkaupunki Cuscoa ja Atahualpa pohjoisempaa Quitoa. Sisällissota ratkesi Atahualpan eduksi 1532 ja Huáscar otettiin vangiksi.

Valloitus
Espanjalainen konkistadori Francisco Pizarro saapui sisällissodan repimään inkavaltioon vuonna 1532 vain 180 miehen kanssa. Hän vangitsi kuningas Atahuallpan houkuttelemalla hänet kohtaamaan espanjalaiset aseettomana ja myöhemmin surmautti hänet saamistaan lunnaista huolimatta. Espanjalaiset onnistuivat valloittamaan koko inkavaltakunnan, mihin oli monta syytä. Espanjalaisten aseistus oli ylivoimaista inkoihin nähden. Atahuall
pa ei ollut ollut suosittu etenkään Cuscossa, mistä espanjalaiset saivatkin lisäjoukkoja. Myös provinssit olivat tyytymättömiä tyrannimaisiin inkoihin ja taistelivat espanjalaisten puolella. Valtakunnan laajeneminen oli myös heikentänyt sitä taloudellisesti, koska työveroja ei enää maksettu kunnolla. Paljon inkoja oli myös jo kuollut Euroopasta tulleisiin sairauksiin, joihin intiaaneilla ei ollut vastustuskykyä. Valtakunnan valloitus onnistuikin melko vaivatta, ja espanjalaisvallan varmistivat Kastiliasta myöhemmin saapuneet lisäjoukot.

Espanjalaiset ryöstivät Cuscon ja rakensivat uuden kaupungin sen paikalle. He asettivat inkojen nimelliseksi hallitsijaksi Manco II:n, joka kuitenkin johti inkat kapinaan 1536. Epäonnistuneen kapinan jälkeen inkat vetäytyivät vuoristoseuduille ja jatkoivat sissisotaa espanjalaisia vastaan. Inkojen viimeinen johtaja Túpac Amaru kukistui 1572, kun espanjalaiset valloittivat viimeisen itsenäisen inkakaupungin Vilcabamban. Espanjalaiset käyttivät intiaaniseutujen hallitsijoina paljolti samoja menetelmiä kuin inkatkin, mutta heidän kovat vaatimuksensa johtivat useisiin intiaanikapinoihin.

Lähteet

Viitteet 

Inkat
Espanjan sodat
1500-luvun sodat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Land (albumi)


Land on Týr-nimisen progressiivisen viking/folk metal -yhtyeen neljäs studioalbumi. Se on konseptialbumi, jonka keskeisenä teemana ovat skandinaaviset kansanlaulut ja -tarinat. Joensen laulaa albumilla peräti viidellä eri kielellä: fääriksi, englanniksi, norjaksi, tanskaksi ja islanniksi.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Heri Joensen – laulu, kitara
 Terji Skibenæs – kitara
 Gunnar H. Thomsen – basso
 Kári Streymoy – rummut

Arvostelut 
 About.com: 
 Allmusic:

Lähteet 

Vuoden 2008 albumit
Týrin albumit
Ritva Bergman

Ritva Helinä Bergman (o.s. Rautiainen, 5.  kesäkuuta 1939 – 5. syyskuuta 2009) oli suomalainen kirjailija. Hän kirjoitti asiatekstiä, kertomakirjallisuutta, näytelmiä, runoja ja satuja. Hän ohjasi lukuisia kirjoittajakursseja. Bergman asui Helsingissä.

Teoksia 

 Lintu Ruupertti ja Memo Menninkäinen (satu, 1982)
 Lepotähti ja muita kertomuksia (satuja, 1999) 
 Mies menneisyydestä (2004)

Aiheesta muualla 
 Ritva Bergman Kirjasampo.fi:ssä

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1939 syntyneet
Vuonna 2009 kuolleet
Ranskalainen illallinen

Ranskalainen illallinen () on Gabriel Axelin ohjaama tanskalainen elokuva vuodelta 1987. Se perustuu Karen Blixenin novelliin ”Babetten pidot”, joka sisältyy novellikokoelmaan Kohtalotarinoita. Novelli ilmestyi ensi kertaa amerikkalaisessa naistenlehdessä Ladies Home Journal vuonna 1950.

Ranskalainen illallinen sijoittuu 1800-luvun loppupuolelle ja Jyllantiin alkuperäistarinan Norjan sijaan. Siinä ranskalainen pakolainen Babette päätyy ruoanlaittajaksi pieneen, ankaran puritaanisen yhteisöön, jota hallitsevat sisarukset Martine ja Filippa. Elokuva huipentuu illalliseen, joka Babetten suunnitelman mukaisesti sovittaa yhteisön riidat.

Ennen Ranskalaista illallista ei Blixenin kotimaassa Tanskassa ollut sovitettu yhtäkään hänen teostaan laajakangaselokuvaksi. Elokuva sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon 1987. Vuonna 2006 se valittiin yhtenä 12 elokuvasta osaksi Tanskan kulttuurikaanonia. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Näyttelijät

Lähteet

Viitteet 

Tanskalaiset elokuvat
Draamaelokuvat
Vuoden 1987 elokuvat
Parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat