joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Konsta

Konsta on suomalainen miehen nimi. Nimi on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 5 428 suomalaiselle. Ylivoimainen enemmistö heistä on saanut nimen vuoden 1980 jälkeen.

Nimen taustalla on nimi Konstantinus, joka pohjautuu latinan sanaan constans (pysyvä, muuttumaton). Suomalaisessa almanakassa esiintyivät 1708–1851 nimet Constantin ja Constantinus, vuosina 1852–1907 nimiasuna oli Konstantin ja 1908–1925 Konstantinus. Kosti pääsi kalenteriin 1929, ja 1950 sen rinnalle otettiin uudelleen Konstantin. Vuosina 1929–1949 Kostin rinnalla esiintyi Kostia. Konsta tuli almanakkaan 1984.

Tunnettuja Konstia

Konsta Alatupa, pikajuoksija
Konsta Hiekkanen, Jimi Constantine, suomalainen laulaja, kitaristi ja näyttelijä
Konsta Hietanen, jalkapalloilija, muusikko ja näyttelijä, tenavatähti 1994
Konsta Hirvonen, jääkiekkoilija
Konsta Hyötyläinen, pesäpalloilija
Konsta Häkkälä, kvartetti- ja kuorolaulaja
Konsta Hämäläinen, keskimatkojen juoksija
Konsta Jaakola, jääkiekkoilija
Konsta Jylhä, mestaripelimanni
Konsta Kapanen, jääkiekkoilija
Konsta Kettunen, pesäpalloilija
Konsta Kurikka, pesäpalloilija
Konsta Laakso, näyttelijä
Konsta Lehtola, pesäpalloilija
Konsta Lindqvist, kansanedustaja (SDP)
Konsta Mannerheimo, erikoistehosteiden suunnittelija
Konsta Mesikämmen, jääkiekkoilija
Konsta Mikkonen, Muffler, suomalainen drum'n'bass- ja breakbeat-DJ
Konsta Mäenpää, kreikkalais-roomalaisen tyylin painija
Konsta Mäkelä, näyttelijä
Konsta Mäkinen, jääkiekkoilija
Konsta Piironen, pesäpalloilija
Konsta Punkka, luontovalokuvaaja
Konsta Pöyliö, lapsinäyttelijä
Konsta Rasimus, jalkapalloilija
Konsta Saajanto, HurHur, YouTube-videoiden tekijä
Konsta Saarilehto, pesäpalloilija
Konsta Talvio, SKDL:n ja SSTP:n kansanedustaja ja maanviljelijä, vaikuttanut myös SKP:ssä
Konsta Vuokila, Työväen ja pienviljelijäin vaaliliiton kansanedustaja

Kuvitteellisia Konstia 
 Konsta Koponen, koululainen Tuula Kallioniemen Konsta-kirjasarjassa
 Konsta Nurmi, henkilöhahmo tv-sarjassa Salatut elämät
 Konsta Pylkkänen, filosofi Veikko Huovisen teoksessa Havukka-ahon ajattelija

Lähteet 

 Etunimet
Isovesiherne

Isovesiherne (Utricularia vulgaris) on vesiherneiden sukuun kuuluva yleinen vesikasvi ja lihansyöjäkasvi.

Ulkonäkö ja koko 

Isovesiherne on juureton irtokelluja, joka kasvaa noin 20–100 cm pitkäksi. Sen varsi on sitkeä ja rento. Varsi ja pillimäiset, ohuet lehdet pysyvät veden alla, mutta kukkavarsi kohoaa pinnan yläpuolelle. Teriöltään keltaisia kukkia on 5–10. Isovesiherne kukkii heinä-elokuussa .

Isovesiherne on lihansyöjäkasvi. Lehdissä on 2–3 mm kokoisia pyöreähköjä pyyntirakkuloita, joilla kasvi pyydystää pieniä vesieliöitä. Kun esimerkiksi vesikirppu menee pyyntirakkulan sisälle ja koskettaa sukasia, rakkula täyttyy entsyymeillä, jotka sulattavat eläimen. Entsyymit sulattavat vain saaliin pehmeät osat, kovat osat jäävät rakkulaan. Rakkulassa on alipaine, joka imaisee saaliin sisäänsä auetessaan.

Levinneisyys 
Isovesiherne on laajalle levinnyt. Euroopassa se puuttuu vain Norjan vuorilta, Italian eteläkärjestä ja Kreikasta. Pohjois-Amerikassa ja Japanissa on omat alalajinsa. Suomessa se esiintyy yleisenä Keski- ja Etelä-Suomessa, Lapissakin tuntureita lukuun ottamatta monin paikoin.

Elinympäristö 
Isovesiherne kasvaa järvien, jokien ja murtovesilahtien matalissa ja suojaisissa osissa, lammissa, kaivannoissa ja puroissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Isovesiherneen (Utricularia vulgaris) levinneisyys Suomessa.
 Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Isovesiherne (Utricularia vulgaris)
 LuontoPortti: Isovesiherne (Utricularia vulgaris)
 Nettikasvio: Isovesiherne  (Utricularia vulgaris)
 ITIS: Utricularia vulgaris 
 Flora of China: Utricularia vulgaris 

Vesiherneet
Alkukampela

Alkukampela (Psettodes erumei) on alkukampeloiden heimoon kuuluva kampelakala,  joka elää Intian valtameressä sekä läntisellä Tyynellämerellä, Afrikan rannikolta ja Punaiseltamereltä Australiaan ja Japaniin. Alkukampelat ovat muita kampelakaloja paksumpia ja kapearuumiisempia, ja niiden heimo erotetaankin omaksi ’alkeelliseksi’ alalahkokseen muista kampelakaloista. Alkukampelan silmät voivat olla yksilöstä riippuen joko vasemmalla tai oikealla kyljellä. Ominainen piirre on myös selkäevän etuosassa olevat piikkiruodot. Alkukampela on yleensä 20–40 senttimetrin pituinen, korkeintaan 60-senttinen.

Alkukampela elää suhteellisen matalassa vedessä, yleisimmin 20–50 metrin syvyydessä. Alkukampela makaa päivisin hiekka- tai mutapohjaan kaivautuneena ja lähtee öisin uintiretkelle saalistamaan. Se ui usein pystyasennossa. Se syö pääasiassa pieniä kaloja.

Alkukampelaa pyydetään pääasiassa troolaamalla ja kaupataan enimmäkseen tuoreena.

Lähteitä
Carpenter, K.E. & Niem, V.H. (toim.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Volume 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae), estuarine crocodiles, sea turtles, sea snakes and marine mammals. (pdf)

Kampelakalat
Rami Rafael

Rami Rafael (s. 31. lokakuuta 1980 Laitila) on suomalainen  iskelmälaulaja. Hän on Seinäjoen tangomarkkinoiden tangoprinssi vuosilta 2002 ja 2003. Vuonna 2015 Rami osallistui jälleen tangomarkkinoille sijoittuen kolmannelle sijalle.

Koulutukseltaan Rafael on leipuri ja lähihoitaja. Hän on harrastanut harmonikansoittoa kuusivuotiaasta lähtien.

Rami keikkailee ahkerasti eri kokoonpanoilla. Rami Rafaelin keikkoja myy Rantalavaviihde

Aiheesta muualla 
 Kotisivut.

Suomalaiset iskelmälaulajat
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Relanderinmatala

Relanderinmatala on Rauman edustalla sijaitseva laaja ja kivikkoinen matalikko; se oli hyvin kauan Rauman majakkalaivan, Relandersgrundin, sijoituspaikka.

Matalikon löytyminen
Noin vuonna 1850 Rauman luotsiaseman päällikkö, luotsivanhin Kustaa Reilander, havaitsi meren kuohuvan erikoisella tavalla tietyssä paikassa varsinkin pohjoistuulen yhteydessä, kun vedenpinta oli alhaalla. Tämä sai hänet epäilemään, että paikalla olisi ennestään tuntematon ja mahdollisesti vaarallinen matalikko; hän luotasi paikan ja löysi uuden ennen karttoihin merkitsemättömän, hyvin vaarallisen matalikon. Sen sijainti on 
.

Reilander kirjasi havaintonsa ylös ja välitti tiedon esimiehilleen. Turun luotsipiirin tarkastaja esitti matalikolle nimeksi Reilandersgrund löytäjän mukaan. 

Jostain syystä matalikolle kirjaantui kaksi nimeä: koska kaikki kirjeet ja paperit laadittiin vielä tuolloin käsin ja etupäässä mustekynillä, jonkin luku- tai kirjoitusvirheen takia nimi merkittiin karttoihin muodossa Relandersgrund – mutta ehdotetussa muodossa joihinkin virallisiin asiakirjoihin. Tästä seurasi, että paikallinen majakkalaiva nimettiin kartoissa olevan nimen mukaan.

Lopullinen nimeäminen
Matalikon nimi suomennettiin keväällä 1927 Lauri Kristian Relanderin ollessa Suomen presidentti. Samalla vaihtui myös majakkalaivan nimi; alun perin ehdotettu nimi säilyi vielä joitakin aikoja eräissä virkapapereissa, mutta lopulta sekin vaihtui.

Lähteet

  merikapteeni Seppo Laurell: Aalloilla keinuvat majakat
  ylikonemestari Unto Lintala, Vaasa

Rauman luonto
Selkämeri
Silitysrauta

Silitysrauta on kuumennettava laite, jolla silitetään ryppyjä ja epätasaisuuksia vaatteista ja muista tekstiileistä.

Silitysraudan silittävä vaikutus perustuu siihen, että kuumuus löysentää otetta pitkissä polymeerimolekyyliketjuissa materiaalin kuiduissa. Kun molekyylit ovat kuumia, kuidut suoristuvat silitysraudan painon ansiosta ja ne säilyttävät suoruuden viilennyttyään. Tietyt materiaalit, kuten puuvilla, vaativat lisäksi vettä molekyylien välisten sidosten otteen löysentämiseksi. Monia 1900-luvun jälkipuolella kehitettyjä tekokuitupitoisia materiaaleja mainostetaan itsesiliäviksi, jolloin niistä tehtyjä vaatteita ei pesun jälkeen tarvitsisi silittää.

Historiaa
Ensimmäiset silitysraudat 1400- ja 1500-lukujen vaihteen paikkeilla olivat onttoja ja täytettiin kuumilla hiilillä. Myöhemmät silitysraudat olivat kiilamaisiksi muotoiltuja 2,2–4,5 kg painavia rautakappaleita, jotka kuumennettiin puuhellan päällä usein ruoanlaiton yhteydessä. Niissä saattoi olla irrotettava kahva, joka laitettiin paikoilleen vasta raudan kuumennuttua ja silitystyötä aloitettaessa. Hellan päällä silitysraudan pohja saattoi helposti likaantua ja tahrata sitten vaatteita; ratkaisu tähän ongelmaan oli erikseen kuumennettava silitysraudan sisäosa eli luoti, joka sujautettiin kylmän ja onton raudan sisäosaan silitystä aloitettaessa.

Ensimmäinen sähkösilitysrauta keksittiin 1820-luvun alussa. 1950-luvun lopulla alkoi Suomen markkinoille tulla säädettävällä lämpötilalla ja termostaatilla varustettuja sähkösilitysrautoja. Höyrysilitysrauta nimensä mukaisesti tuottaa höyryä silityksen yhteydessä ja yhdistelmä tehostaa erityisesti luonnonkuitutekstiilien silitystä.

Merkinnät

Silitysraudoissa ja vaatteissa käytetään silityslämpötilan merkkinä usein pisteitä, joskus myös tekstiä: kylmä, lämmin ja kuuma.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Silitysraudan valinta ja hoito. Martat.

Kodinkoneet
Esiteolliset keksinnöt
Arabia Petraea

Arabia Petraea tai vain Arabia (; ) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti alueita nykyisten Jordanian, Israelin, Egyptin ja Saudi-Arabian alueilla.

Maantiede 

Arabia Petraean provinssin pääalue sijaitsi nykyisen Jordanian alueella. Se käsitti myös nykyisen Israelin eteläosan Kuolleestamerestä etelään sekä ulottui Egyptiin Siinaille sekä Saudi-Arabian rannikolle. Nimestään huolimatta siihen kuului vain vähän nykyistä Arabian niemimaata. Arabia Petraean naapuriprovinssit olivat alun perin lännessä Aegyptus, luoteessa Judaea ja pohjoisessa Syria. Idässä ja etelässä Arabia Petraea rajautui Akabanlahteen ja Arabian aavikkoon. Provinssin pääkaupunkina toimi alun perin Petra ja myöhemmin Bostra.

Kaupunkeja 

Arabia Petraean roomalaisaikaisia kaupunkeja ja muita asutuksia olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):

 Adru
 Ailana (Aelana)
 Areopolis
 Auara
 Bakatha (Bacatha in Arabia)
 Betthorus 
 Bosana
 Bostra
 Dion
 Dionysias
 Esbus
 Filadelfeia (Philadelphia)
 Filippopolis (Philippopolis in Arabia)
 Gerasa
 Kanatha (Canatha)
 Kharakhmoba (Characmoba)
 Khrysopolis (Chrysopolis in Arabia)
 Konstantia (Constantia in Arabia)
 Medaba
 Maksimianopolis (Maximianopolis in Arabia)
 Petra
 Rhaitho (Raythu)

Historia 

Arabia Petraean provinssi perustettiin vuonna 106, kun keisari Trajanus liitti nabatealaisten valtakunnan Roomaan. Nabatealaisten kuningaskunta sijaitsi tärkeiden kauppareittien varrella, jota pitkin kulki muun muassa mausteita. Nabatealaiset mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 312 eaa. paimentolaisina. Myöhemmin nabatealaiset vaurastuivat ja perustivat useita kaupunkeja, muun muassa Petran ja Bostran.

Nabatealaisten alueen lisäksi Arabia Petraeaan liitettiin myös eteläosa aiemmasta Syrian provinssista. Samalla sen osaksi tuli osa Dekapoliin kaupungeista, ainakin sen itäisimmät kaupungit Dion, Filadelfeia ja Gerasa. Provinssi sai lisänimensä Petran kaupungista.

Provinssi oli olemassa perustamisestaan Rooman valtakunnan lopulle saakka, ja näin myös valtakunnan ollessa laajimmillaan Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117. Jossakin välissä provinssin eteläosa kuitenkin liitettiin Syria Palaestinan provinssiin, jonka jälkeen Arabian provinssin alue oli näin aiempaa pienempi. Vuodesta 293 Arabian provinssi kuului Oriensin diokeesiin. 300-luvulla se tuli osaksi Oriensin prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Itä-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin.

Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:

Arabian provinssin lisäksi roomalaiset tunsivat myös Saban kuningaskunnan nimellä Arabia Felix eli ”Onnellinen Arabia”.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Israelin historia
Jordanian historia
Rooman provinssit
Saudi-Arabian historia
Noukinvaunu

Noukinvaunu on lähinnä säilörehun korjuussa käytettävä maataloustyöväline. Tehokkuudessa se kilpailee tarkkuussilppurin kanssa. . 

Noukinvaunuja valmistavat muun muassa:
 Claas
 Krone
 Ludwig Bergmann GmbH
 Pöttinger Landtechnik
 Taarup
 Strautmann

Katso myös
Luettelo maatalouskoneista vuodenkierron mukaan

Aiheesta muualla

Rotobull-Mengele -noukinvaunuista 
Krone-noukinvaunusta 

Maatalouskoneet
 Hinattavat ajoneuvot
OpenMoko

OpenMoko on projekti, joka tähtää avoimen GSM-älypuhelinalustan luomiseen. Projekti on tarkoitus toteuttaa vapaan ohjelmiston hengessä. OpenMoko käyttää Linux-ydintä, X.Org Serveriin pohjautuvaa graafista käyttöliittymää ja Matchbox-ikkunointiohjelmaa. OpenEmbedded-ohjelmistokehystä ja ipkg-pakettienhallintaa käytetään pakettien luomiseen ja ylläpitoon.

OpenMokosta kertoi ensimmäisen kerran vuonna 2006 projektin perustaja First International Computer (FIC). Ensimmäinen OpenMokoa tukeva laite on FIC GSM Neo1973.

Alun perin puhelinta piti myydä kehittäjille vuoden 2006 loppuun mennessä ja kuluttajille tammikuussa 2007. Neo1973 on kuitenkin kärsinyt toimittajien ongelmista. Julkaisupäivämäärä on siirtynyt koko ajan kauemmaksi. Valitut kehittäjät ovat saaneet puhelimen kehitysversion. Kuluttajille suunnattujen puhelinten tuotanto on jo alkanut ja laadunvarmistus on meneillään.

Ohjelmistot

Järjestelmäydin
Linux 2.6.17.14 (2.6.20 toimii)

Käyttäjä
X.Org Server 7.1
Matchbox-ikkunointi
GTK+ 2.6.10
Evolution -datapalvelin

Laitteisto

Neo1973
Ensimmäinen OpenMokoa käyttävä puhelin on FIC Neo1973, jonka kehittäjäversio tuli saataville 11. maaliskuuta 2007. Hintaa kehitysversiolla oli US$350.

Neo on nimetty ensimmäisen matkapuhelun mukaan.

Ominaisuudet

Neo FreeRunner
Neo1973:n seuraaja. Se julkaistiin 25. kesäkuuta 2008 ja tuli myyntiin Openmoko Storessa 3. heinäkuuta 2008. Sen hinta oli 399 dollaria.

Ominaisuudet

Aiheesta muualla 

OpenMoko
OpenMoko Press Information
Wiki, jossa tarkat laitteistotiedot

Matkapuhelimet
Linux-pohjaiset laitteet
Vapaat ohjelmistot
Avoin laitteisto
Conrad Greve

Nicolai (Nicolaus) Conrad (Konrad) Peter Otto Greve (8. heinäkuuta 1820 Glückstadt Schleswig – 30. heinäkuuta 1851 Tukholma) oli säveltäjä, viulisti ja kapellimestari, joka työskenteli Suomessa ja muun muassa sävelsi maan ensimmäisen laulunäytelmän.

Henkilöhistoria
Greve syntyi Glückstadtissa, silloisessa Schleswigin herttuakunnassa, nykyisessä Saksassa Schleswig-Holsteinin osavaltiossa. Hänen vanhempansa olivat suutarimestari Johann Heinrich Greve ja Anna Elisabeth Albers. Hän saapui Turkuun syyskuussa vuonna 1842 kaupungin soittokunnan viulistiksi. Seuraavana vuonna hänet pyydettiin uudelleen perustetun Turun Soitannollisen Seuran orkesterin kapellimestariksi. Kun seura lopetti toimintansa vuonna 1846, Greve opiskeli sävellystä ja viulunsoittoa Leipzigin konservatoriossa. Sitä ennen maaliskuussa vuonna 1846 hän oli järjestänyt soittomatkan Helsinkiin ja sen lähialueille. Opintomatkalta takaisin palattuaan hän toimi viime vuotensa Turun krenatööritarkk’ampujapataljoonan kapellimestarina. Hänen kuntonsa alkoi heiketä keväällä 1851 ja hän menehtyi saman vuoden heinäkuussa sairauteen, joka tuolloin diagnosoitiin "vatsakuumeeksi". Greve oli kuollessaan naimaton, mutta kihloissa.

Taiteellinen tuotanto
Suomessa oleskellessaan Greve tutustui J. L. Runebergiin, jonka runon Blommans lott hän oli säveltänyt. Greve kirjoitti uransa aikana paitsi musiikkia näytelmiin, myös kolme orkesterialkusoittoa.  Hänen säveltämänsä on ensimmäinen suomalainen laulunäytelmä, joka oli N. H. Pinellon Sommarnatten (1847). Pinellon mukailemaan tekstiin sävelletty satunäytelmä Den Bergtagna (1850) sai vielä suuremman suosion. Edelleen, hän sävelsi saman kirjailijan tekstiin näytelmän En Nylands Dragon, samoin kuin lauluja Fredrik Berndtsonin näytelmään Ur lifvets strid. Topeliuksen tekstiin perustuvan oopperan Sancta Maria säveltäminen jäi sen sijaan Greveltä kesken.

Sävellyksiä
Greven sävellyksiä ovat:    
 Sancta Maria, ooppera (keskeneräinen)
 Kolme orkesterialkusoittoa
 Sävellys orkesterille ja kahdelle käyrätorvelle
 Jousikvartetti (1849)
 Musiikkia näytelmiin Sommarnatten (1847), Den Bergtagna (1850), Ur lifvets strid ja En Nylands Dragon
 Variationen für Sopran über ein Thema von Paccini
 Yksinlauluja kuten Blommans lott
 Piano- ja viulusävellyksiä

Lähteet 
 Suomen säveltäjiä, osa I (toinen painos, 1965), WSOY, toimittanut Einari Marvia.
  Sivu 239.

Viitteet

Saksalaiset säveltäjät
Saksalaiset viulistit
Suomalaiset taidemusiikin säveltäjät
Suomalaiset viulistit
Suomalaiset kapellimestarit
Vuonna 1820 syntyneet
Vuonna 1851 kuolleet
Colón (Entre Ríos)

Colón on kaupunki Argentiinassa Entre Ríosin maakunnassa. Se sijaitsee Uruguayjoen länsirannalla vastapäätä Uruguayn Paysandúa. Kaupungissa on noin 25 000 asukasta (2010).

Colónin ja Paysandún yhdistää 2 350-metrinen, 1975 käyttöön otettu General Artigasin silta.

Aiheesta muualla

Argentiinan kaupungit
Concordia (Entre Ríos)

San Antonio de Padua de la Concordia on kaupunki Entre Ríosin maakunnassa Argentiinassa Uruguayjoen länsirannalla vastapäätä Uruguayn Saltoa. Joki on kaupunkien kohdalla 500–700 m leveä. 
Concordian urbaanilla alueella oli vuonna 2010 noin 150 000 asukasta. 

Uruguayjoen yli johtaa 30 km kaupungeista pohjoiseen Salto Granden silta, joka kulkee voimalaitospadon päällä.

Lähteet

Aiheesta muualla

 http://www.concordia.gov.ar/

Argentiinan kaupungit
Gualeguaychú

Gualeguaychú on kaupunki Entre Ríosin maakunnassa Argentiinassa. Se sijaitsee Gualeguaychújoen, Uruguayjoen sivujoen varrella noin 190 km Buenos Airesista. Se asukasluku on 76 220 (INDEC 2001).

Libertador General San Martínin silta on yhdistää Gualeguaychún Uruguayn puoleiseen Fray Bentosiin. Silta on 5 966 metriä pitkä ja se on yksi kolmesta Uguruayjoen Uguruayn ja Argentiinan välillä ylittävästä sillasta. Ympäristöaktivistit pitivät siltaa tukossa vuodesta 2006 lähtien vastustaessaan Fray Bentosin rakennettavaa Botnian sellutehdasta. Silta avattiin viimein kesällä 2010 kolmisen vuotta kestäneen saarron jälkeen.

Lähteet

Argentiinan kaupungit
Fray Bentos

Fray Bentos on kaupunki läntisessä Uruguayssa lähellä Argentiinan rajaa. Kaupungin asukasluku vuonna 2011 oli noin 24 400. Se on Río Negron departementin pääkaupunki.

Libertador General San Martínin silta ylittää Uruguayjoen Fray Bentosin kohdalla. Lähin kaupunki Argentiinan puolella on Gualeguaychú. Argentiinalaiset ympäristöaktivistit pitivät siltaa suljettuna kolmisen vuotta.

Vuonna 2005 suomalaisen Metsä-Botnian tytäryhtiö Botnia S.A. aloitti sellutehtaan rakentamisen Fray Bentosiin. Naapurimaa Argentiina on vastustanut hanketta väittäen tehtaan aiheuttavan ympäristöhaittoja. Sellutehdas otettiin käyttöön vuonna 2007. Vuonna 2009 se siirtyi UPM:n omistukseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Uruguayn kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Uruguayssa
Lauri Hämäläinen

Lauri Hämäläinen (10. elokuuta 1832 Rautalampi – 29. syyskuuta 1888 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, urkuri ja pianonvirittäjä.

Henkilöhistoria
Hämäläisen vanhemmat olivat sumiaislaislähtöinen seppä Johan Gabriel Hämäläinen ja Anna Pynnönen. Perheeseen kuului vanhempien lisäksi kymmenen lasta. Hämäläinen opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa vuosina 1860–1864, toimittuaan sitä ennen jonkin aikaa Oulun ruotuväen soittokunnassa. Opinnot päätettyään hän toimi Viipurissa sotilaskapellimestarina,  Viaporissa urkurina ja Meissnerin teatteriorkesterin viulistina. Helsingin Vanhan kirkon urkuri hän oli vuosina 1871–1888 ja Helsingin lukkari- ja urkurikoulun urkujen soiton opettajana vuosina 1882–1888. Hämäläinen opetti muun muassa Oskar Merikantoa.  

Hämäläinen oli naimisissa vuodesta 1875 lähtien Emma Fredrika Kekonin (k. 1931) kanssa.  Heidän tyttärensä Armi (1885–1979) avioitui vuonna 1908 säveltäjä, kuoronjohtaja ja kirjailija Heikki Klemetin kanssa. Perheen poika Väinö Hämäläinen (1876–1940) oli taas taidemaalari, graafikko ja kuvittaja ja hänen poikansa jazzmuusikko, kapellimestari ja tuotantopäällikkö Olli Hämäläinen (1924–1984).

Taiteellinen tuotanto
Hämäläisen sävellyksiin kuuluu mm. yksinlauluja kuten Kuhun taidan verrata. Hänen säveltämiään ovat myös Turun marssi, Jyväskylän palokunnanmarssi, Valtiopäivien marssi sekä laaja urkutuotanto, josta hän julkaisi kokoelmat Orgelmusik för kyrkan vuonna 1874 ja Helmivyö vuonna 1878. Hän myös toimitti vuonna 1868 ilmestyneen Suomalaisia kansanlauluja ja tanssia -teoksen.

Lähteet
 Suomen säveltäjiä, osa I (toinen painos, 1965), WSOY, toimittanut Einari Marvia. 
  Sivu 320

Viitteet

Suomalaiset taidemusiikin säveltäjät
Suomalaiset urkurit
 Suomalaiset viulistit
 Suomalaiset kapellimestarit
Vuonna 1832 syntyneet
Vuonna 1888 kuolleet
Mikko Korhonen

Veli-Mikko Korhonen (14. lokakuuta 1936 – 19. elokuuta 1991) toimi Helsingin yliopiston humanistisessa tiedekunnassa suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina vuosina 1973–1991.

Korhonen tuli ylioppilaaksi Kuopion klassillisesta lyseosta (1955). Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi (1959), lisensiaatiksi (1965) ja edelleen filosofian tohtoriksi (1969). Hän teki opinto- ja tutkimusmatkoja Unkariin (1960) sekä Neuvostoliittoon (1965, 1975 ja 1976). Helsingin yliopiston dosentti hän oli vuosina 1967–1973.

Työurallaan Korhonen oli tutkija (votjakin murresanakirjatyö, 1960–1967), sitten Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen tilapäinen assistentti (1967). Hän toimi Valtion humanistisen toimikunnan nuorempana tutkijana (1967–1970) ja vanhempana tutkijana (1970–1973), ollen tänä aikana Münchenin yliopiston vieraileva professori (1969–1970) ja Turun yliopiston suomen kielen virkaatekevä professori (sl 1970). Helsingin yliop suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen henkilökohtainen ylimääräinen professori hän oli vuosina 1973–1991, jona aikana virkaatevänä varsinaisena professorina eri otteisiin, ja Suomen Akatemian tutkijaprofessorina vuosina 1990–1991. 

Hän oli aktiivinen fennougrististen, erityisesti saamelaiskieliin liittyvien, aiheiden tutkija ja oli mukana suurella panoksella myös aihepiiriä sivuavassa järjestötyössä. Hän toimi myös Savolaisen osakunnan inspehtorina (1975–1983).

Mikko Korhonen oli naimisissa Eeva Riitta Linkolan kanssa (1957–1982) ja professori Ulla-Maija Kulosen kanssa (1984–).

Kirjallista tuotantoa 
 Korhonen, Mikko 1967: Die Konjugation im lappischen : Morphologisch-historische untersuchung, I. Die finiten formkategorien. Suomalais-ugrilaisen seuran toimituksia ; 143 Helsinki :  Suomalais-ugrilaisen seuran toimituksia , 1967.
 Korhonen, Mikko, Jouni Mosnikoff ja Pekka Sammallahti 1973: Koltansaamen opas. Castrenianumin toimitteita ; 4. Helsinki : Suomalais-ugrilainen seura
 Korhonen, Mikko 1974: Die Konjugation im Lappischen : morphologisch-historische Untersuchung. Die nominalen Formkatergorien 2. Suomalais-ugrilaisen seuran toimituksia ; 155
 Korhonen, Mikko 1981: Johdatus lapin kielen historiaan. Suomalaisen kirjallisuuden seuran toimituksia ; 370. Helsinki, 1981.
 Korhonen, Mikko 1986: Finno-Ugrian language studies in Finland 1828–1918. The History of learning and science in Finland 1828–1918 ; 11.  Helsinki, 1986.
 Korhonen, Mikko 1993: Kielen synty. Teoksen lopulliseen muotoon toimitti Ulla-Maija Kulonen. Porvoo : Werner Söderström, 1993.
 Salminen, Tapani (red.) 1996: Typological and historical studies in language by Mikko Korhonen : a memorial volume published on the 60th anniversary of his birth. Edited by Tapani Salminen. Suomalais-ugrilainen seuran toimituksia ; 223

Lähteet

Aiheesta muualla
 Helsingin yliopisto: Veli-Mikko Korhonen

Helsingin yliopiston professorit
Suomalaiset kielitieteilijät
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 1991 kuolleet
Suomalaiset professorit
Kosteus

Kosteus ilmaisee veden tai vesihöyryn määrää toisessa aineessa. Kosteus voidaan ilmaista useilla eri tavoilla absoluuttisena tai suhteellisena kosteutena. Ilmankosteus on merkittävin kosteussuure, mutta myös monilla muilla kosteuksilla, kuten rakennusmateriaalien ja polttoaineiden kosteudella on merkitystä.

Absoluuttinen kosteus
Absoluuttinen kosteus ilmoittaa veden tai vesihöyryn määrän tietyssä tilavuudessa tai massayksikössä toista ainetta. Se kuvaa nimensä mukaisesti ilman absoluuttista vesisisältöä. Nimellisesti absoluuttisella kosteudella tarkoitetaan vesihöyryn massan suhdetta tämän vesihöyrymäärän sisältämän ilman tilavuuteen. Käytännössä absoluuttinen kosteus on käsitteenä moninainen ja aina tulisi tarkistaa mitä sillä on tarkoitettu. Tilavuutena tai massana voi olla joko kuivan tai kostean aineen tilavuus tai massa. Yksiköinä voi siis olla esimerkiksi kg/m³, g/m³, kg/kg tai g/kg.

Absoluuttinen kosteus AH voidaan esittää esimerkiksi seuraavilla tavoilla:

 
missä
 mt on kostean aineen massa
 mk on kuivan aineen massa
 Vk on kuivan aineen tilavuus
 mv on aineen sisältämän vesihöyryn massa.

Sekoitussuhde

Sekoitussuhde on aineen sisältämän veden tai vesihöyryn massan suhde kuivan aineen massaan. Kyllästyssekoitussuhteella tarkoitetaan ilman suurinta sekoitussuhteen arvoa ilman vesihöyryn tiivistymisen alkamista. Yksikkönä käytetään useimmiten joko kg/kg tai g/kg. Joidenkin aineiden, kuten puun tilavuus muuttuu kosteuden funktiona, joten niiden absoluuttinen vesisisältö kannattaa ilmaista esimerkiksi veden massan suhteena kuivan aineen massaan. Sekoitussuhde MRi lasketaan seuraavasti:

Ominaiskosteus
Ominaiskosteus kertoo aineen sisältämän veden tai vesihöyryn massan suhteen aineen kokonaismassaan. Aineen kokonaismassassa on siis myös aineen sisältämän veden massa mukana. Kyllästyskosteudella tarkoitetaan ilman suurinta ominaiskosteuden arvoa ilman vesihöyryn tiivistymisen alkamista. Yksikkönä käytetään joko kg/kg tai g/kg.

Ominaiskosteus ja sekoitussuhde riippuvat toisistaan seuraavilla tavoilla:

Suhteellinen kosteus
Suhteellinen kosteus on todellisen vesihöyrynpaineen ja kyllästyshöyrynpaineen välinen suhde tietyssä lämpötilassa ts. ilmassa olevan vesihöyryn määrä suhteessa suurimpaan mahdolliseen. Suhteellinen kosteus ilmoitetaan prosentteina (%) 

Suhteellinen kosteus RH voidaan laskea:

missä
  on veden osapaine kaasuseoksessa 
  on vesihöyryllä kylläisen ilman veden osapaine kaasuseoksessa kyseisessä lämpötilassa eli kyllästysosapaine.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Vaisala Humidity Calculator 5.0
Kosteuden mittaamisen eKirja (Vaisala) 

Fysikaalinen kemia
Analyyttinen kemia
Meteorologia
Seulonnan keskeiset artikkelit

fr:Teneur en eau (Milieux poreux)
tr:NEM
Liège–Bastogne–Liège

Liège–Bastogne–Liège on maantiepyöräilyn klassikkokilpailu. Kilpailu on vanhin pyöräilyn viidestä ”monumentista” ja sitä kutsutaan myös lempinimellä ”La Doyenne” eli ”vanhin nainen”. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1892, jolloin se oli tarkoitettu pelkästään amatööreille. Ensimmäinen ammattilaisille suunnattu kilpailu järjestettiin vuonna 1894 ja sen voitti Leon Houa, joka oli voittanut kilpailun amatöörinä vuonna 1892. Kilpailu järjestetään Ardenneilla Belgiassa ja sen reitti kulkee Liègen kaupungista Bastogneen ja takaisin. Kilpailu kuului aiemmin maantiepyöräilyn maailmancupiin, vuosina 2005–2007 UCI ProTouriin ja nykyisin UCI World Touriin. Vuodesta 2017 on ajettu myös naisten kilpailu, joka kuuluu UCI Women's World Touriin.

Historia 
Liège–Bastogne–Liège muodostaa toisen belgialaisen klassikon La Flèche Wallonnen kanssa Belgian Ardennien klassikkosarjan. Aikanaan kilpailut ajettiin peräkkäisinä päivinä. Tuolloin tapahtumaa kutsuttiin Ardennien viikonlopuksi ”Le Weekend Ardennais”. Vain seitsemän ajajaa on pystynyt voittamaan molemmat kilpailut samana vuonna: sveitsiläinen Ferdi Kübler (1951 ja 1952), belgialaiset Stan Ockers (1955) ja Eddy Merckx (1972), italialaiset Moreno Argentin (1991) ja Davide Rebellin (2004), espanjalainen Alejandro Valverde (2006),(2015),(2017) ja belgialainen Philippe Gilbert 2011.

Reitti 
Kilpailun reitti on menomatkalla Liègestä Bastogneen kohtalaisen suora, matkaa kertyy 95 km. Paluumatka sen sijaan mutkittelee enemmän ja sille matkaa kertyy 163 km. Kilpailun nousut ovat reitin jälkimmäisellä puoliskolla. Vuoden 2009 kilpailussa olivat käytössä seuraavat nousut:

Miesten voittajat

Naisten voittajat

Lähteet 
Tulokset Memoire du Cyclisme -tietokannassa 
Tulokset Pro Cycling Stats -sivustolla 
Kilpailun nousut www.letour.fr

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kilpailun viralliset sivut
Juoksutusmaha

Juoksutusmaha () on märehtijöiden mahan viimeinen osa. Se vastaa yksimahaisten eläinten mahalaukkua ja lintujen rauhasmahaa. Juoksutusmahassa on samanlaista entsyymitoimintaa kuin yksimahaistenkin mahalaukussa, mutta sen toiminta ravinnonsaannin kannalta on vähäisempi, koska märehtijöiden pääasialliset ravintoaineet, haihtuvat rasvahapot, muodostuvat pötsissä.

Juoksutusmaha sijaitsee vatsaontelon alaosassa pötsin oikealla puolella. Rehumassa tulee sinne satakerrasta eli lehtimahasta. 

Juoksutusmahasta alkaa ohutsuoli. Tunnetuin juoksutusmahan sairaus on juoksutusmahan laajentuma ja kiertymä. Sen syy ei ole täysin selvillä, mutta se ilmenee useimmiten poikimisen jälkeen kun ruokintaa aletaan lisääntyneen maidontuoton vuoksi lisätä. Juoksutusmahassa alkaa virhekäymisen seurauksena muodostua kaasua, joka nostaa mahan poimulle ylöspäin. Juoksutusmaha voidaan saada tyhjenemään ja paikoilleen kävelyttämällä lehmää tai kaatamalla se ja painelemalla mahaa. Vaiva uusiutuu helposti, koska kudos yleensä venyy ja jää tavallista veltommaksi. Leikkaushoidolla juoksutusmaha kiinnitetään vatsaontelon seinämään siten, että se ei enää pääse liikkumaan. Leikkaus voidaan yleensä tehdä navetassa. Muilla märehtijöillä juoksutusmahan kiertymät ovat erittäin harvinaisia. Juoksutusmahaan voi huonoissa kasvatusolosuhteissa muodostua mahahaava, joka vastaa ihmisen mahahaavaa.

Katso myös 
 Pötsi
 Satakerta
 Verkkomaha

Märehtijöiden anatomia
Ruoansulatuselimistö
Veriyskä

Veriyskä on oire, jossa yskän mukana keuhkoista nousee veristä limaa tai harvemmin pelkkää verta. Verensyöksyllä tarkoitetaan erityisen runsasta veren yskimistä, mikä johtuu pääasiassa ruokatorven massiivisesta verenvuodosta.

Veriyskän ilmaantuvuus on avo- ja sairaalapotilailla vuosittain noin 1–2/1000. Veriyskän määrä voi olla mitä tahansa hyvin niukan ja hengenvaarallisen runsaan väliltä oireen syystä riippuen. Niukka veriyskä paranee useimmiten itsestään (noin 90%) ja on myös varsin tavallinen oire. 

Jopa noin 50%:ssa tapauksista syytä ei löydetä (kryptogeeninen). Muuten veriyskä voi liittyä useisiin kymmeniin sairauksiin kuten
 keuhkokuume (pneumonia)
 pitkittynyt keuhkoputkentulehdus (krooninen bronkiitti)
 keuhkoputken laajentumat (bronkiektasiat)
 keuhkosyöpä
 tuberkuloosi
 keuhkoveritulppa (keuhkoembolia)
 sydämen vajaatoiminta
 verisuonitulehdus (vaskuliitti)

Monet veriyskää aiheuttavat sairaudet yleistyvät iän myötä. Nuorilla, erityisesti tupakoimattomilla ihmisillä syy on melkein aina keuhkokuume. Vanhemmilla tavallisimpia ovat taas keuhkoputkien tulehdus, laajentumat ja keuhkosyöpä. Veriyskäpotilaiden keski-ikä on noin 62 vuotta.

Uuden veriyskän syy selvitetään viivyttelemättä; runsas veriyskä on aihe päivystykselliseen sairaalahoitoon. Keuhkojen röntgenkuvaus on aiheellinen aina ja usein tämän täydentämiseksi tarvitaan keuhkojen TT-tutkimus. Kuvantaminen ei kuitenkaan riitä sulkemaan pois esim. kasvainta ja tuberkuloosia. Yskösnäytteet tutkitaan mikrobiologisesti, jos epäillään tuberkuloosia erityisesti nuorilla aikuisella. Keuhkoputkien tähystys (bronkoskopia) on hyödyllistä, jos veriyskän syy on edelleen epäselvä ja oireen kesto on yli viikon tai potilaan ikä on yli 40 vuotta tai keuhkojen röntgenkuva poikkeava.

Veriyskä hoidetaan syynmukaisesti. Oireenmukainen hoito perustuu 
 yskänärsytyksen ehkäisyyn välttämällä kuumaa ravintoa ja ponnistelua
 yskänärsytyksen hoitoon käyttämällä yskänlääkkeitä tai morfiinia sekä 
 veren hyytymisen edistämiseen käyttämällä traneksaamihappoa ja välttämällä veren hyytymistä estäviä lääkkeitä (esim. asetyylisalisyylihappo, varfariini).

Ennen 1880-lukua veriyskä oli oireyhtymä (ns. keuhko- ja kuivatauti), joka aiheutti esim. Turun ja Porvoon alueella vuonna 1847 jopa 10 % kaikista kuolemista – suurin osa nuoria aikuisia. Myöhemmin opittiin, että kyse oli tuberkuloosista, ja tuberkuloosin esiintyvyys on viime vuosikymmeninä laskenut merkittävästi. Toisaalta 1900-luvulla esim. tupakoinnin ja veren hyytymistä estävien lääkkeiden yleistyminen on lisännyt kasvaimiin, keuhkoputkentulehduksiin ja muihin syihin liittyvää veriyskää.

Lähteet 

Hengityselinten oireet
Ganymedes (mytologia)

Ganymedes () oli kreikkalaisen mytologian mukaan jumalten juomanlaskija. Hän ei aluksi suinkaan ollut jumala vaan tavallinen mies, jonka kauneus herätti ylijumala Zeuksen mielenkiinnon. Zeus pyysi Ganymedestä rakastajakseen ja tämä suostui saaden näin ikuisen elämän ja kauneuden.

Toisen tarun mukaan Ganymedes oli Troijan kuninkaan kauneudestaan tunnettu poika, jonka Zeuksen kotka ryösti ja vei Zeukselle rakastajaksi ja jumalten juomanlaskijaksi.

Kreikkalainen mytologia
The Sweet Escape

The Sweet Escape on Gwen Stefanin toinen sooloalbumi, joka julkaistiin 1. joulukuuta 2006.

Gwen Stefanin ensimmäisen sooloalbumin Love. Angel. Music. Baby. piti olla viimeinen, mutta ylimääräisiä kappaleita oli tarpeeksi uuden albumin julkaisuun.

Albumin korkein sijoitus Suomen virallisella albumilistalla on #15, Englannissa #14 ja Yhdysvalloissa #3.

Kappaleet

Arvostelut 
 Metacritic: 58/100
 AllMusic: 
 Entertainment Weekly: B–
 Pitchfork: 6.5/10
 Rolling Stone:

Lähteet 

Sweet Escape, The
Sweet Escape, The
Janne Porkka

Janne Porkka (s. 24. toukokuuta 1965 Turku) on suomalainen imitaattori, stand up -koomikko ja televisiojuontaja. Tunnetuksi hän tuli MTV3-kanavan Onnenpyörä-ohjelman kautta, jossa hän oli juontajana vuosina 1993–2001. 

Porkka aloitti radiotöillä turkulaisessa Auran Aallot -paikallisradiossa vuonna 1988. Hän on esiintynyt myös radio- ja televisiomainoksissa. Hän on juontanut muun muassa suoria tapahtumia, kilpailuja sekä aamu- ja iltapäivämakasiineja.

Onnenpyörän loputtua Spede Pasanen tarjosi Porkalle pestiä Speden Spelien juontajana. Tuotantoyhtiö ilmoitti kuitenkin, ettei Porkka voinut välittömästi siirtyä toiseen ohjelmaan. Vuosina 2002–2008 Porkka juonsi Seinäjoen Tangomarkkinoita.

Myöhemmin Porkka nähtiin MTV3-kanavan Elixir-ohjelmassa, jossa hänen osansa oli kunnostautuminen puolimaratonille sekä lisäksi maratonia varten. Lisäksi Porkka on juontanut Jokamiehen erä -ohjelmaa. Hän myös kirjoittaa radioille kuunnelmia ja sketsejä. Porkka on kertonut, että kun Onnenpyörä-ohjelmaa alettiin jälleen esittää televisiossa vuonna 2018, häntä ei edes kysytty juontajaksi.

Porkka oli mukana vuoden 2021 Big Brother Vip -ohjelmassa.

Yksityiselämä 
Porkka on ollut naimisissa vuodesta 1993 lähtien, ja pariskunnalla on kaksi poikaa.

Janne Porkka haaveili nuorena merikapteenin ammatista ja kävi merimiesammattikoulun. Tämän jälkeen hän työskenteli neljä vuotta laivoilla, muun muassa matruusina M/S Viking Sallylla ennen aluksen myyntiä Viroon. Porkka on kertonut haastattelussa vuonna 2015, että Viking Sallyn keulaportti tuotti ongelmia jo 1980-luvulla, eikä Estonian uppoamiseen syyskuun lopulla 1994 johtanut syy ollut hänelle yllätys.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kotisivu

Suomalaiset juontajat
Suomalaiset tietokilpailujuontajat
Suomalaiset imitaattorit
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Etulinjan edessä

Etulinjan edessä () on Åke Lindmanin ohjaama suomalainen sotaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 2004. Se on ensimmäinen Suomen sotia 1939–1945 käsittelevä ruotsinkielinen elokuva.

Elokuva sijoittuu jatkosodan aikaan vuosiin 1942–1944. Se kertoo ruotsinkielisen jalkaväkirykmentin JR 61:n vaiheista aluksi Itä-Karjalassa ja kesällä 1944 Karjalankannaksella.

Elokuva perustuu muutamien JR 61:ssä palvelleiden sotilaiden sota-aikana pitämiin päiväkirjoihin. Elokuvan henkilöitä ovat muun muassa eversti Alpo Marttinen sekä Harry Järv, joka esittää itseään kertomassa lehdistölle Suomen sodista.

Rooleissa

Esitykset 

Elokuva sai ensi-iltansa 5. maaliskuuta 2004, mutta ennen sitä järjestettiin kuusi ennakkonäytöstä, muun muassa Bio Granissa Kauniaisissa Kaunialan sotavammasairaalan toverikunnalle ja Pietarsaaressa sotaveteraaneille. Elokuva sai 93 576 katsojaa. Ensiesitys televisiossa oli itsenäisyyspäivänä 2007 FST5:llä.

Vastaanotto 

Elokuva sai vaihtelevia arvioita. ”Åke Lindmanin suururakka paljastuu draamadokumentiksi, jossa ohjaaja näyttelijöineen rekonstruoi tunnontarkasti ”siellä jossain” kaikkensa antaneiden silminnäkijätodistukset kiihkottomaksi, mutta tunteita liikuttavaksi rintamaraportiksi”, arvioi elokuvaa Hannu Björkbacka (Keskipohjanmaa 7.3.2004). Tapani Maskulan (Turun Sanomat 6.3.2004) mukaan ”Niin kiinnostavia persoonia kuin Järv ja Marttinen varmaan ovatkin, he jäävät vain kasvottomiksi tinasotamiehiksi dramaturgialtaan rutikuivassa raportissa”. Johanna Laurilan (Katso 10/2004) mielestä ”Kuvaukseltaan elokuva on kesäisinkin harmaa, väreistä pesty. Systemaattinen tyylikeino tuo mieleen sodan vuodenajoista piittaamattoman turtumuksen, mutta yli kaksituntisessa elokuvassa se myös korostaa draaman latteutta.”

Lähteet

Kirjallisuutta 
Waarala, Hannu: ”Etulinjan edessä -elokuvassa kunnia ei ole katkera juoma”. Filmihullu 2/2004.

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivusto  
 Virallinen sivusto  
 
  

Vuoden 2004 suomalaiset elokuvat
Toiseen maailmansotaan pohjautuvat elokuvat
Åke Lindmanin ohjaamat elokuvat
Suomalaiset sotaelokuvat
Madagaskarin lippu

Madagaskarin lippu on Madagaskarin kansallistunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 14. lokakuuta 1958 kaksi vuotta ennen Madagaskarin itsenäistymistä Ranskan alaisuudesta.

Värit Madagaskarin lipussa kertovat maan historiasta, itsenäisyystaistelusta ja perinteisistä yhteiskuntaluokista. Punainen ja valkoinen olivat Ranskalle vuonna 1896 antautuneen Merinan kuningaskunnan värit. Ne olivat käytössä Merinan viimeisen kuningattaren, Ranavalona III:n lipussa.

Madagaskar
Valtioiden liput
Anu Tuomi-Nikula

Anu Tuomi-Nikula (s. 1975) on suomalainen lastenohjelmien toimittaja, ohjaaja, nukkenäyttelijä ja kirjailija. Hän on muun muassa opiskellut teatteria, lastenelokuvaa ja kuvataiteita. Hän aloitti televisiouransa lastenohjelma Pikku Kakkosen juontajana vuonna 1997, ja hän on usean Pikku Kakkosen hahmon takana (muun muassa Neponen, Jepu Neulanen ja Nalle). Tuomi-Nikula on luonut ja nukkenäytellyt käsinukkejänö Neposta vuodesta 2000 alkaen. Nukentekijä on Anna-Liisa Tarvainen. Tuomi-Nikula myös näytteli keiju Berenikeä lastenohjelmassa Hui hai hiisi.

Teokset

Aiheesta muualla 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset televisiotoimittajat
Pikku Kakkonen
Suomalaiset nukeillanäyttelijät
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Keltamaksaruoho

Keltamaksaruoho (Sedum acre) on suomumaksaruohojen sukuun kuuluva monivuotinen kasvi. Sitä on Suomessa sekä luonnonvaraisena että koristekasvina.

Tuntomerkit 
Keltamaksaruoho on 3–12 senttimetrin korkuinen. Sen rennot varret muodostavat tiheitä mattomaisia kasvustoja. Pienet ja lyhyet lehdet ovat väriltään vaaleanvihreät tai punertavat, muodoltaan paksut ja tyvestä leveät, ja ne sijaitsevat tiiviisti ja varrenmyötäisesti yläviistoon osoittaen. Erotuksena läheiseen särmämaksaruohoon lehdet eivät ole järjestäytyneet säännöllisesti. Kesä–heinäkuussa keltamaksaruohokasvustot peittyvät runsaista kukinnoista. Kukinto on viuhko, jossa on 3–6 kirkkaankeltaista tähtimäistä kukkaa. Kukat ovat kooltaan 6–8 millimetriä. Terälehtiä on viisi, ne ovat suipon muotoiset ja kaksi kertaa verholehtiä pidemmät. Syksyllä saattaa seurata vielä toinen, vaatimattomampi kukinta.

Elinympäristö ja levinneisyys 
Keltamaksaruohon tyypillisin kasvupaikka on kallio, mutta sitä voi tavata myös somerikoilla, kedoilla, nummilla, dyyneillä, muureilla, sorakuopissa, tienvarsilla ja joutomailla. Se vaatii paljon valoa eikä siten siedä isompien kasvien varjostusta. Muiden maksaruohojen tapaan se sietää hyvin kuivuutta. Keltamaksaruohoa esiintyy luonnostaan Euroopassa, mutta se on levinnyt ihmisen vaikutuksesta myös Pohjois-Amerikkaan. Sitä esiintyy kaikissa Pohjoismaissa, Suomessa yleisenä kaikilla rannikkoseuduilla ja Etelä-Suomessa sisämaassa aina Salpausselälle saakka. Järvi-Suomessa on lisäksi useita hajaesiintymiä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Keltamaksaruohon (Sedum acre) levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Keltamaksaruoho (Sedum acre)
Luopioisten kasvisto: Keltamaksaruoho (Sedum acre)
Puutarha.net: Keltamaksaruoho Sedum acre
Keltamaksaruoho (Sedum acre)

Maksaruohot
Deadly Lullabyes: Live


Deadly Lullabyes: Live on King Diamond -yhtyeen livealbumi, joka julkaistiin 21. syyskuuta 2004.

Kappaleet

CD 1

CD 2

Kokoonpano 
 King Diamond – laulu, kosketinsoitin
 Andy La Rocque – kitrara
 Mike Wead – kitara
 Hal Patino – basso
 Matt Thompson – rummut

Arvostelut 
 AllMusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Deadly Lullabies King Diamondin kotisivulla  

Vuoden 2004 konserttitallenteet
King Diamondin albumit
Tussikynä

Tussikynä tarkoittaa rakenteiltaan ja ominaisuuksiltaan vaihtelevia piirtämisvälineitä, joille on luonteenomaista piirrosmainen jälki.

Historia
Alun perin tussilla on tarkoitettu hienojakoisen noen kolloidista liuosta: mustaa väriä, joka on valmistettu hienosta noesta, johon on sideaineeksi lisätty esim. arabikumia. Tussi on toinen nimitys musteelle, jota käytetään muun muassa piirroksiin ja kalligrafiaan. Puhekielessä se viittaa usein huopakyniin. Tussi-sanaa käytetään myös yleensä mistä tahansa kynämuodossa käytetyistä nestemäisistä väreistä.

Tussikynän keksijänä voidaan pitää amerikkalaista Sidney Rosenthalia. Hän keksi liittää musteen täyttämään lasiastiaan kiinteän siveltimen. Hänen yrityksensä alkoi myydä vuonna 1952 tähän oivallukseen perustuvia huopakärkikyniä nimellä Magic Marker. Tuote sai nopeasti suuren suosion. Vuonna 1958 markkinoille tuotiin kapeampi kynä, jonka kuoret olivat alumiinia. Myös Papermate ja Pentel ovat varhaisia tussien valmistajia. 

Korostuskynät ja kapeakärkiset tussit tulivat markkinoille 1970-luvulla, samaan aikaan kuin ns. permanenttitussit, eli pysyvää jälkeä tekevät tussit. Erityisen kapeakärkiset- ja valkotaulutussit tulivat suosituiksi 1990-luvulla.

Käyttö 

Piirrosvälinettä valittaessa on huomioitava käytetyn väriaineen eli tussin  tekniset ominaisuudet: vesiliukoinen tussi leviää kostuessaan ja jotkut spriiliukoiset tussit voivat kellastuttaa paperia.
Huopakynällä suuret värialueet tehdään esimerkiksi leveillä osittain päällekkäisillä samansuuntaisilla viivoilla tai maalaamalla suoraan huopaytimellä.

Erilaisia tussikyniä

Ainakin seuraavista käytetään nimitystä tussikynä: 

Huopakynä: yleisimmin "tussi". Kirjakauppatavaraa, kärjen leveys ja rakenne voivat vaihdella, mutta rakenne on kiinteä. Säiliöllä varustettu kynätyyppi, jonka kärki on tehty huokoisesta materiaalista. Puhutaan esimerkiksi kalvo- ja taulutusseista, rajaus-, väritys- ja yliviivaustusseista. 
 
Art pen: taiteilijatarvikeliikkeistä, huopakynä, jossa kärkipala voi olla vaihdettava ja säiliön voi usein täyttää uudelleen.

Tekninen tussipiirrin: teknisen käsin piirtämisen standardityökalu. Osat irtoavat toisistaan, voidaan huoltaa, varaosia saatavana. Merkkejä esimerkiksi Rotring (Rapidograph), StandardGraph.

Tussipiirrinterä: kiinnitetään irtovarteen, joka on yleensä puusta. Perinteinen taidegraafikon tussipiirrin, joka kastetaan tussinesteeseen.
 
Kalligrafinen tussikynä: rakenteena kuten edellinen, mutta teriä valmistetaan vielä useampia leveyksiä ja muotoja. Tyypillinen terä on ruuvitaltan muotoinen. Suunniteltu erityisesti kalligrafiaa varten.

Valkotaulutussi: on tarkoitettu merkintöjen tekemiseen valkotauluun. Tussin jälki voidaan kuivapyyhkiä pois. Jos merkintä on valkotaulussa kovin pitkään voi pyyhkiminen hankaloitua.

Lähteet

Yleiset
Tampereen teknillinen yliopisto, Arkkitehtuurin medialaboratorio, peruskäsitteet 
WSOY Facta - tussi Lähteistetty 27.5.2010. 

Viitteet

Aiheesta muualla 

Kirjoitusvälineet
Opiskeluvälineet
Toimistovälineet
Piirustustarvikkeet
Patonki

Patonki (<  <  ’sauva’) on kapea, pitkä ja rapeakuorinen leipä.

Valmistus ja käyttö
Patonkitaikinan perusraaka-aineet ovat vehnäjauhot, vesi, suola, leivinhiiva ja ruokaöljy. Taikina muotoillaan pitkulaisiksi leipäsiksi, annetaan kohota ja paistetaan kuumassa uunissa. Pinta voidaan tehdä rapeaksi lisäämällä pinnalle vettä ennen paistamista. Valmis patonki voidaan halkaista ja täyttää halutuilla täytteillä. Perinteisiä ranskalaisia täytteitä ovat esimerkiksi juusto ja patee. Patonkiin voi sivellä myös voita tai hilloa, tai se voidaan kastaa kahviin. Ranskalaiset syövät patonkinsa usein sipulikeiton kera.

Historia
Patonki (ransk. baguette) yhdistetään usein ranskalaiseen ruokakulttuuriin. Sen alkuperä on kuitenkin Wienissä 1800-luvun keskivaiheilla kehitellyssä leivässä. Tällöin höyryuunit otettiin ensimmäistä kertaa käyttöön mahdollistaen rapean kuoren ja valkoisen, reikäisen leivän sisuksen tekemisen. Nämä ominaisuudet ovat vieläkin moderneissa patongeissa.

Ranskalainen patonki syntyi 1920-luvulla. Pitkiä leipiä oli jo tehty jonkin aikaa, kun lokakuussa 1920 laki kielsi leipureita työskentelemästä aamuisin ennen kello neljää. Tämä teki mahdottomaksi valmistaa perinteistä, usein pyöreää leipää niin, että se ehtisi asiakkaiden aamiaiselle. Kapea patonki ratkaisi ongelman, koska se pystyttiin valmistelemaan ja paistamaan huomattavasti nopeammin.

Lähteet

Aiheesta muualla

Ranskalainen keittiö
Leivät
Marvin Pentz Gay, Sr.

Marvin Pentz Gay Sr. (1. lokakuuta 1914 – 10. lokakuuta 1998) oli yhdysvaltalainen pastori sekä kuuluisan soul- ja R&B-laulaja, -lauluntekijä, -tuottaja, Marvin Pentz Gay Jr:n eli Marvin Gayen isä ja murhaaja.

Gay syntyi Lexingtonissa, Kentuckyssa yhtenä perheen 18 lapsesta. Gay meni naimisiin vuonna 1935.  Gay Sr:n suhde poikaansa oli mutkikas ja usein riitaisa. Gay Sr. ei pitänyt poikansa musiikkityylistä ja elämäntavoista, ja Gay Jr. ei pitänyt isänsä viehtymyksestä pukeutua toisinaan naisten vaatteisiin.

Gay Sr. ampui riidan jälkeen poikaansa kaksi kertaa tämän 45. syntymäpäivän aattona 1. huhtikuuta 1984 kotonaan Los Angelesissa. Häntä syytettiin aluksi kolmannen asteen murhasta, mutta rangaistusta kevennettiin viideksi vuodeksi ehdollista vankeutta, johtuen hänen iästään ja havaitusta aivokasvaimesta. Marvin Pentz Gay Sr. kuoli 84-vuotiaana keuhkokuumeeseen.

Lähteet

Aiheesta muualla
Find a death 
BBC Obituary

Yhdysvaltalaiset murhaajat
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet