Emil Wikström

Emil Erik Wikström (13. huhtikuuta 1864 Turku – 26. syyskuuta 1942 Helsinki) oli Suomen taiteen kultakauden merkittävimpiä kuvanveistäjiä. Wikström oli suomalaiskansallisen taiteen ja realismin kannattaja. Hänen tunnetuimpia töitään ovat muun muassa Lyhdynkantajat Helsingin rautatieasemalla, Elias Lönnrotin muistomerkki, J. V. Snellmannin muistomerkki sekä Kansallismuseon edessä istuva graniittikarhu.

Wikströmin varhaistuotannon tärkein teos on Säätytalon otsikkoryhmä vuosisadan vaihteessa. Realistinen veistosryhmä kuvaa otteita Suomen kansan vaiheista alkaen esihistoriasta ja päätyen Porvoon valtiopäiviin 1809. Varhaiskauden tuotannosta vaikuttavina pidetään myös Wikströmin lapsia ja perhettä kuvaavia veistoksia, kuten Viattomuuden uni (1891) ja Invocation (1897).

Wikström asui suuren osan elämästään Sääksmäelle (nyk. Valkeakoskelle) rakennuttamassaan Visavuoressa, joka on vuodesta 1967 saakka toiminut museona.

Lapsuus ja nuoruus

Emil Wikström syntyi Turussa 13. huhtikuuta 1864 perheensä kolmantena poikana. Wikströmin isä Johan Erik Wikström (1834–1868 tai 1869) kuoli muutamaa vuotta myöhemmin ja perhe jäi äidin, Gustava Linnamäen (1832–1919), hoidettavaksi. Emil Wikströmillä oli kolme veljeä: Johan (1859–1893), Karl (1861–1908) ja Aksel (1869–1901).

Vuonna 1877 kansakoulun päätettyään Wikström pääsi lähettipojaksi Turun lennätintoimistoon. Puuveistoksia vapaa-aikanaan vuolevalle Wikströmille tarjoutui työpaikalla mahdollisuus leikata nimileimasimia puuhun ja tieto hänen lahjakkuudestaan levisi turkulaisten keskuudessa.

Opinnot 
Turkulaisen sivistyneistön taloudellisella tuella Emil Wikström pääsi opiskelemaan vuonna 1881 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskouluun Turussa. Vuonna 1882 hän siirtyi opiskelemaan Helsinkiin Suomen Taideteollisuusyhdistyksen Veistokouluun ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskouluun (myöhemmin Ateneum), jossa tutustui Axel Galléniin.

Vuosina 1883–1885 Wikström opiskeli Senaatin myöntämän apurahan turvin Wienin taideteollisuuskoulussa ja Wienin taideakatemiassa, jossa hänen opettajanaan toimi professori Edmund Hellmer.

Axel Gallénin houkuttelemana Wikström lähti vuonna 1885 Pariisiin, jossa opiskeli Académie Julianissa. Pariisissa opiskellessaan Wikström ystävystyi useiden aikalaistaiteilijoiden kanssa. Hänen tuttavapiiriinsä kuuluivat Gallénin lisäksi muiden muassa Pekka Halonen ja Eero Järnefelt. Wikström opiskeli vielä Wienissä vuosina 1887–1888 ja uudelleen Pariisissa 1888–1892.

Paluu Suomeen 
Pariisin opintovuoden päätettyään Wikström päätti asettua aloilleen Suomeen ja etsiä rauhallisen paikan tulevalle ateljeelleen. 1894 valmistui Sääksmäelle Wikströmin Visavuoreksi nimeämä ateljeehuvila. Rakennus kuitenkin tuhoutui tulipalossa jo vuonna 1896, jolloin monia valmiita ja keskeneräisiä teoksia tuhoutui.

Vuosina 1897–1902 Wikström asui ja työskenteli Pariisissa. Uuden Visavuoren rakentaminen alkoi vipnna 1899, jolloin ateljee rakennettiin kokonaan erilleen asuintiloista. Visavuoren uusi asuinrakennus valmistui vuonna 1902 ja ateljee vuonna 1903.

Perhe

Emil Wikström avioitui helsinkiläisen Alice Högströmin (1873–1950) kanssa 30. toukokuuta 1895. Perheeseen syntyi kolme tytärtä: Estelle (1897–1970), Anna-Liisa (1900–1986) ja Mielikki (1907–1995). Mielikki Ivalo tuli myöhemmin tunnetuksi kirjailijana ja joogaohjaajana. Pilapiirtäjä Kari Suomalainen oli Wikströmin tyttären Estellen poika.

Taiteilijanura 
Wikström kohosi nopeasti Suomen käytetyimmäksi kuvanveistäjäksi ja vuonna 1893 voitettu Säätytalon otsikkoryhmän veistokilpailu vakiinnutti hänen asemansa julkisten monumenttien veistäjänä. Wikströmin taide, joka ajan hengen mukaisesti haki inspiraatiota Suomen kulttuuriperinnöstä, erityisesti kansanrunoudesta, vetosi suomalaisiin autonomian ajan viimeisinä vuosikymmeninä.

Wikströmin työt olivat kysyttyjä myös yksityisten keräilijöiden keskuudessa ja häneltä tilattiin suuriakin teoksia. Esimerkiksi liikemies Uno Staudinger tilasi nykyisin Lahdessa sijaitsevan Aino-suihkukaivon ja kauppaneuvos Nikolai Tirkkonen puolestaan Pohjan neito -suihkukaivon, jonka myöhemmin lahjoitti Tampereen kaupungille.

Serlachiukset olivat Wikströmin tukijoita ja Mäntässä on nähtävissä useita Wikströmin teoksia. Esimerkiksi Serlachiusten sukuhautamuistomerkin reliefit ja G. A. Serlachiuksen monumentin veistokset ovat Wikströmin käsialaa.

Syksyllä 1918 Wikströmit muuttivat Helsinkiin ja Visavuori jäi palvelemaan kesäpaikkana. Samaan aikaan Wikström valittiin Suomen Taiteilijaseuran puheenjohtajaksi. Vuonna 1919 hänelle myönnettiin professorin arvonimi.

Viimeiset vuodet ja kuolema 
Viimeiset vuotensa Wikström työskenteli jälleen Visavuoressa, kunnes sairaudet ja sota-ajan kehno ravinto mursivat kuvanveistäjän terveyden. Emil Wikström kuoli 78-vuotiaana Helsingissä 25. syyskuuta 1942. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Useat nuoremmat suomalaiset kuvanveistäjät hankkivat oppinsa toimimalla Wikströmin apulaisina Visavuoren ateljeessa. Wikströmin oppilaita olivat muun muassa Eemil Halonen, Evert Porila, Aukusti Veuro, Elias Ilkka, Aarre Aaltonen ja Richard Rautalin.

Teoksia

Julkisia veistoksia ja hautamuistomerkkejä
 Gustav Fredrik Ahlgrenin muistomerkki 1888, Koukkuniemen vanhainkoti Tampere
 Tukinuittaja 1890, kipsiveistoksesta on pystytetty pronssiset jälkivalokset Kotkaan 1952 ja Valkeakoskelle 1987
 Kauppa, Teollisuus ja Säästäväisyys, Turun säästöpankin pankkirakennuksen julkisivuveistokset 1891
 Fredrik Paciuksen muistomerkki 1895 Kaisaniemen puisto
 Usko 1896 ja Luottamus 1897, Henkivakuutusyhtiö Suomen allegoriset veistokset
 Elias Lönnrotin muistomerkki 1902
 Säätytalon päätykolmio 1893–1903
 Anders Joachim Kurténin muistomerkki 1907 Vaasa
 Wladimir Jurveliuksen hautamuistomerkki 1907
 Mikael Agricolan muistomerkki 1908
 Graniittikarhu, Kansallismuseon edusta 1910
 Aino-suihkukaivo 1912, pystytetty Uno Staudingerin Villa Johannan puutarhaan Laivurinkadulle Helsinkiin. Lahden kaupunki hankki veistoksen 1948 ja pystytti sen Fellmanin kartanon puistoon.
 Pohjan neito 1913
 Uno Staudingerin hautamuistomerkki 1913
 Näsikallion suihkukaivo 1913
 Lyhdynkantajat 1914
 Zacharias Topeliuksen muistomerkki 1915
 J. V. Snellmannin muistomerkki 1916
 Vuoden 1918 sodassa kaatuneiden muistomerkki 1918 Nivala
 Juho Lallukan hautamuistomerkki 1919
 G. A. Serlachiuksen muistomerkki 1921
 Eliel Aspelin-Haapkylän hautamuistomerkki 1921
 Heinolan vapaudenmuistomerkki 1922
 Pohjanmaan museon pronssiovet 1929
 Oscar Rewellin hautamuistomerkki 1932
 Sureva mies, suihkukaivoveistos 1935 Hietaniemen hautausmaa
 Serlachius-suvun hautamuistomerkki 1916–1937
 Elämän alku 1939 ja Elämän loppu 1940, Alfred Kordelinin hautakappelin veistokset
 Santeri Ivalon hautamuistomerkki 1942

Muita veistoksia
Axel Gallénin muotokuva 1886
Kalapoika 1888
Viattomuuden uni 1892
Tuonelan emäntä 1892
 Invocation 1895
Ajanjumalan vanki 1897
Gustaf Adolf Serlachiusen muotokuva 1897
Ajattelija 1898
Taistelija 1899
Äiti ja lapsi 1900
Impiää 1903Idea, Toteutus ja Kritiikki 1904, alun perin Turun taidemuseon ovenpäällyksiä varten aiotut kolme pronssireliefiä
 Pensée 1905
 Neljä kipsiin valettua karhua 1899, Pariisin maailman- näyttelypaviljonki 1900 (tuhoutuneet), Hvitträskin karhu 1906 edellisten pohjalta kiveen hakattu
 Robert Kajanuksen muotokuva 1905–1914
 Enkä minä 1906
 Akseli Gallen-Kallela suksilla 1906
 Ain yhä ajattelevi 1907–1908Marjatta 1908–1926Kuokkamies 1908
Mielikki 1912Kuoleva tyttö 1914Äiti ja lapsi 1912
Ovenkahvat, Ensi-sairaala 1913
Saunatyttö 1915, pienoisveistos
Victor Westerholmin muotokuva 1916Aino 1916Hevosenkesyttäjä 1919
Gösta Serlachiuksen muotokuva 1920Seitsemän veljeksen pako Impivaarasta 1928
P. E. Svinhufvudin muotokuva 1928/1931
Carl Gustaf Emil Mannerheimin muotokuva 1933Ensiaskeleet'' 1941

Kuvia teoksista

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Visavuoren kotisivu.
 Serlachiuksen Taidemuseo. 
 
 Visavuoren haltija 70-vuotias, Kansan kuvalehti, 07.04.1934, nro 14, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset kuvanveistäjät
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1864 syntyneet
Vuonna 1942 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit