Bysantin ja osmanien sodat

Bysantin ja osmanien väliset sodat olivat Bysantin valtakunnan ja turkkilaisten osmanien vuosina 1265–1453 käymiä sotia. Bysantin valtakunnan olemassaolo päättyi osmanien vallattua Bysantin pääkaupunki Konstantinopolin vuonna 1453.

Tausta

Bysantti
Bysantin valtakunta (Itä-Rooma) oli hallinnut Konstantinopolia (aiemmin Byzantion, nyk. Istanbul) ja Anatoliaa vuodesta 330 jaa. Bysantin valtakuntaan kuului muun muassa kaikki entisen Rooman valtakunnan Välimeren itäosan rannikkoalueet.

Bysantti menetti suuren osan alueistaan sodissa arabeja vastaan vuosina 634–1180, jonka jälkeen Bysantti käsitti enää Anatolian ja osan Balkania. Bysantin valtakunta koki nousu- ja laskukausia, ja pysyi Välimeren alueen suurvaltana 1100-luvulle asti. Valtakunta jaettiin väliaikaisesti neljännen ristiretken (1202–1204) seurauksena. Vuosina 1204–1261 Konstantonopoli oli ristiretkeläisten vallassa ollen Latinalaisen keisarikunnan pääkaupunki. Bysanttilainen Theodoros Laskaris alkoi rakentaa uutta bysanttilaista valtiota Nikeaan. Vuonna 1206 hän alkoi kutsua itseään keisariksi.

Laskaris teki vastahyökkäyksen Rumin sulttaanikunnan (seldžukkien turkkilaisvaltio Anatoliassa 1100-1300-luvuilla) sulttaania Kay Khusrau I:ä vastaan, jonka ristiretkeläisten vuonna 1203 syrjäyttämä Bysantin keisari Aleksios III Angelos oli saanut hyökkäämään ensin Nikeaan. Rumin sulttaanikunta käsitti 1240-luvulla jo lähes koko Anatolian.

Bysantin perillinen, Nikean keisarikunta, valtasi kenraali Mikael VIII johdolla Konstantinopolin takaisin Latinalaiselta keisarikunnalta vuonna 1261 ja hänet julistettiin Bysantin keisariksi.

Valloittaessaan Konstantinopolin takaisin Latinalaiselta keisarikunnalta vuonna 1261, Mikael VIII sai operaatioon tukea venetsialaisilta kauppiailta. Tuen hintana oli kauppiaiden vallan kasvu. Monet Bysantin naapurimaat arvioivat Bysantin nyt heikentyneen, ja ne pyrkivät laajentamaan omia alueitaan kohti Konstantinopolia. Suurin uhka tuli pohjoisesta, jossa Serbian kuningas Stefan VI Uroš II Milutin pyrki laajentamaan valtakuntaansa Bysantin kustannuksella.

Osmanit
1000-luvun alussa turkkilaisia Seldžukkeja asettui Anatoliaan. Vuonna 1016 Bysanttilaiset kirjasivat ylös Seldžukkien saapumisen Armeniaan.

Seldžukkien heimopäällikkö Toğrul Beg valtasi Pohjois-Persian 1040-luvulla voitettuaan vuonna Dandanaqanin taistelussa Ghaznavidien valtakunnan vuonna 1040, ja alkoi laajentaa aluettaan länteen. Seldžukkisulttaani Alp Arslan löi vuonna 1071 Manzikertin taistelussa Bysantin joukot ja nousi hallitsevaan asemaan koko Anatoliassa. Voiton seurauksena seldžukkiheimon yksi haara perusti Rumin sulttaanikunnan. 1200-luvulla seldžukkien suurvaltakunnasta oli jäljellä enää Rumin sulttaanikunta.

Vuoden 1242 jälkeen Rumin valtakunta joutui luovuttamaan itäisiä alueitaan mongoleille.

Rumin sulttaanikunnan heikennyttyä, rum-seldžukkien soturiyhteisön johtaja, Pohjois-Fryygian
osmanihallitsija, Osman I (Uthmān), otti sulttaanin arvonimen ja julisti maan itsenäiseksi osmanivaltioksi vuonna 1299.

Mongolien jäljiltä Anatolia oli jakautunut pieniin emiraatteihin, jotka puolestaan kukistuivat, kun Osman I laajensi alueitaan.

Turkkilaisten nousu 1265–1328 

Bysantin keisari Mikael VIII:n jatkaessa valloitussotaa Latinalaisen keisarikunnan alueilla, turkkilaiset aloittivat omat valloituksensa valloittamalla osan Bysantin Anatoliaa sekä Sogutin ja Eskisehirin 1265 ja 1289.

Vuonna 1282 keisari Mikael VIII kuoli ja hänen poikansa Andronikos II peri vallan. Mikael VIII:n kuolema oli helpotus koko yhteiskunnalle, sillä tämän tekemät myönnytykset Rooman kirkolle, raskas verotus ja sotilasmenojen suuri määrä olivat suuri taakka väestölle. Koska turkkilaiset alkoivat valloittaa valtakunnan alueita, heitä pidettiin anatolialaisten vapauttajina ja monet kääntyivätkin pian islamiin heikentäen näin osaltaan Bysantin valtaa.

Keisari Andronikos II alkoi alentaa Bysantin valuutan hyperpyron arvoa, minkä takia Bysantti joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Verotulot pienenivät, ja hän asetti ritariluokan, Pronoian. Hän torjui liiton Bysantin kirkon (ortodoksinen) ja Länsi-Rooman kirkon (katolinen) välillä, mikä lisäsi entisestään latinalaisten ja bysanttilaisten välisiä vihollisuuksia.

Keisari Andronikos II piti erittäin tärkeänä Bysantin vallan säilyttämistä Anatoliassa, ja hän määräsi rakennettavaksi linnoituksia ja armeijan harjoittelemaan tiiviisti.. Bysantin keisari määräsi, että hänen tuomioistuimensa pitäisi siirtää Anatoliaan valvomaan toimintaa siellä, ja hän neuvoi kenraali Aleksios Filanthropenosia työntämään turkkilaiset takaisin. Varhaiset saavutukset jäivät vaatimattomiksi kenraali Aleksiosen järjestettyä vallankaappauksen. Tämän seurauksena turkkilaiset piirittivät Nikean vuonna 1301. Lisäksi keisari Andronikos II:sen poika, Mikael IX, kärsi tappion, ja Bysantti joutui taistelemaan Manisassa ja Bafeuksessa vuonna 1302.

Keisari Andronikos II yritti kuitenkin vielä kerran tehdä ratkaisevan iskun turkkilaisia vastaan, tällä kertaa palkkaamalla katalonialaisia palkkasotureita. Italialaisen Roger de Florin johdolla 6 500 miehen vahvuinen palkkasoturiarmeija taisteli kevään ja kesän 1303 ajan karkottaen turkkilaisia. Palkkasotureiden kalliit palvelut ajoivat turkkilaiset takaisin Filadelfeiasta Kyzikokseen ja toivat näin suurta tuhoa Anatolian alueelle. Palkkasoturiarmeijan johtaja, Roger de Flor, murhattiin, jolloin palkkasoturit alkoivat tehdä ryöstöjä Anatolian maaseudulla. Kun he lähtivät vuonna 1307 hyökätäkseen Bysantin Traakiaan, paikalliset olivat tyytyväisiä ottomaaneihin, jotka alkoivat jälleen saartaa keskeisiä linnoituksia Anatoliassa.

Näiden tappioiden jälkeen keisari Andronikos II ei pystynyt lähettämään tarpeeksi sotilaita. Vuonna 1320 Andronikos II:n pojanpoika Andronikos III Palaiologos oli perinnötön Andronikos II:n pojan kuoleman jälkeen. Vuonna 1321 Andronikos III kosti valloittamalla Traakian. Andronikos III jatkoi painostusta saadakseen perinnön. Tämä johti pieneen Balkanin sotaan vuonna 1322. Turkkilaisten onnistui ottaa Bursa haltuunsa vuonna 1326.

Bysantin laskun kausi 1328–1341 

Bysantin keisariksi nousi vuonna 1328 Andronikos III Palaiologos. Vuonna 1329 Bysantin joukot lähetettiin tuhoamaan osmanien joukot, jotka olivat piirittäneet Nikeaa vuodesta 1301. Osmanit löivät Bysantin joukot Pelekánoksen taistelussa 10. kesäkuuta 1329 ja Nikea antautui vuoden 1331 osmanihyökkäyksessä.

Jäljellä olevien Bysantin Anatolian siirtokuntien turvaamiseksi osmaneille maksettiin korvauksia. Silti osmanit piirittivät Nikomedeian vuonna 1333, ja kaupunki antautui vuonna 1337.

Johannes V ja vuodet 1341–1371 

Andronikos III kuoli vuonna 1341, jolloin hänen 9-10 vuotias poikansa Johannes V tuli hallitsijaksi. Hallitusvalta kuitenkin jaettiin Johannes V:nen alaikäisyyden vuoksi isän tahdosta Johannes VI Kantakuzenoksen kanssa.

Osmanien hyökkäykset jatkuivat, ja sen siirtokunnista vain Filadelfeia (myöhempi Alaşehir) jäi Bysantin käsiin.

Turkkilaiset valloittivat Osman I:n pojan, Orhan I:n johdolla Kallipolin (Gallipoli) linnoituksen vuonna 1354 avaten turkkilaisille pääsyn Euroopan mantereelle. Näennäisesti lyömättömien osmanisotilaiden saapuminen Konstantinopolin ympärille aiheutti paniikkia kaupungissa. Tämän johdosta Johannes V järjesti genovalaisten tuella vallankaappauksen ja syrjäytti Johannes VI Kantakuzenoksen marraskuussa 1354.

Osmanien ja bysanttilaiset väliset taistelut laajenivat ja vuonna 1361 Didymóteichon valloituksen jälkeen alkoi turkkilaisten laskukausi. Orhan seuraaja Murad I lähti Bysantin alueella olevia vasallejaan vastaan ja kävi Filippopolin lähellä suuria taisteluja vuosien 1363-1364 välillä ja Adrianopolin tappio johti osmanien häviöön vuonna 1369.

Murad I murskasi serbiarmeijan 26. syyskuuta 1371 Maritsan taistelussa, mikä johti Serbian vallan loppumiseen. Osmanit olivat nyt valmiina valloittamaan Konstantinopolin. Yrittäessään torjua valloitusta Johannes V vetosi paaviin tarjoamalla Länsi-Roomalle vastineeksi sotilaallista tukea. Vaikka Johannes V ilmoitti julkisesti tunnustavansa katolista uskoa, hän ei saanut apua. Johannes V:n olikin tehtävä rauha osmannien kanssa. Murad I ja Johannes V tekivät rauhansopimuksen, jonka mukaan Bysantti antaisi säännöllisesti veroina joukkoja ja rahaa turvallisuuden vastineeksi.

Bysantin joutuminen vasalliksi 1371–1394 

Muutamat siirtokunnat - kuten myös Konstantinopoli - joutuivat tunnustamaan vasalliasemansa osmanien sulttaanikuntaan nähden. Tämä vasallius jatkui vuoteen 1394 asti. Vaikka Konstantinopoli oli vallattu, ympäröivän kristikunnan valta-asema oli edelleen uhka osmaneille, eikä Anatolia ollut täydellisesti osmanien hallinnassa. 

Osmanien etenemistä Balkanilla auttoi Bysantin sisäinen konflikti - tällä kertaa Johannes V Palaiologosin ja hänen vanhimman poikansa Andronikos IV:n välillä..

Andronikos IV kapinoi isäänsä vastaan osmanien sulttaani Murad I:sen pakotettua Johannes V vasallikseen vuonna 1373. Andronikos IV oli liitossa Murad I:sen pojan kanssa, joka hänkin kapinoi omaa isäänsä vastaan. Kummankin kapina epäonnistui.

Keisari Johannes V:nen poika Manuel II Palaiologos nimettiin kruununperijäksi ja hallitsijakumppaniksi hänen vanhemman veljensä Andronikos IV:nen noustua kapinaan isäänsa Johannes V:ttä vastaan. Manuel II auttoi isäänsä nousemaan takaisin valtaan vuonna 1379. Manuel II ja Johannes V turvautuivat tässä turkkilaisten apuun. Vastineeksi avusta Manuel II joutui lähtemään kunniavangiksi sulttaani Beyazid I:n hoviin Bursaan ().

Oleskelunsa aikana Manuel II joutui osallistumaan joukkoineen osmanien sotatetkeen, joka heikensi Filadelfeiaa (), joka oli viimeinen Bysantin erillisalue Anatoliassa. Sulttaani Beyazid I valtasi kaupungin vuonna 1390.

Manuel II oli edelleen sulttaani Beyazid I:sen hovissa kuullessaan isänsä, Johannes V, kuolemasta vuonna 1391 tai 1392. Manuel II pakeni kunniavankeudesta ja kiiruhti Konstantinopoliin, turvatakseen kaupungin veljenpojaltaan Johannes VII Palaiologosilta. Sulttaani Beyazid I aloitti  Konstantinopolin piirityksen (1394-1402). Noin viiden vuoden piirityksen jälkeen Manuel II uskoi kaupungin veljenpojalleen Johannes VII:lle, jota avusti ranskalainen 300 miehen varuskunta johtajanaan seigneur Jean de Châteaumorand, ja lähti itse pyytämään apua lännestä. Beyazid I ei saanut vallattua kaupunkia. Manuel II palasi Konstantinopoliin kesäkuussa 1403.

Mongoliturkkilaisen Timur Lenkin sotaretki turkkilaisia vastaan antoi Bysantille sen tarvitseman hengähdystauon; vuoden 1399 lopulla mongoliturkkilainen Timur Lenk aloitti sodat osmanien valtakuntaa vastaan. Timur valtasi Syyrian ja Damaskoksen sekä ryösti Aleppon. Vuonna 1402 Timur Lenk valloitti Anatolian ja voitti osmanit Ankaran taistelussa saman vuoden heinäkuussa. Sulttaani Bayezid I vangittiin ja hän kuoli vankeudessa.

Vihollisuudet alkavat uudelleen 1394–1424 

Vuonna 1394 Bysantin ja osmanien suhteet muuttuivat taas huonompaan suuntaan. Sulttaani Bayezid hallitsi vuosina 1389-1402 ja onnistui laajentamaan valtapiirinsä Balkanilla Tonavalle saakka. Sen jälkeen osmanit vaativat kauppaoikeuksia Konstantinopolissa. Keisari Manuel II kielsi tämän, kuten myös kieltäytyi maksamasta sulttaanille veroja, mikä johti kaupungin piiritykseen vuonna 1394. Manuel II liittoutui tällöin alueen uuden mahtimiehen Timur Lenkin kanssa ja samalla pyysi länneltä uutta ristiretkeä, joka toteutettiin vuonna 1396. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan tulevan keisari Sigismundin johdolla ristiretkeläiset valtasivat Nikopoliksen vuonna 1396. Tappiosta vakuuttunut Manuel II pakeni kaupunkiin ja matkusti Länsi-Eurooppaan saamaan tukea. Tänä aikana Johannes VII johti kaupungin onnistunutta puolustusta osmaneja vastaan.

Piiritys keskeytyi lopulta, kun Timur Lenk ja Tšagatain kaanikunta johtivat armeijansa Anatoliaan. Ankaran taistelussa Timurin joukot löivät Bayezid I:n joukot. Jälkimainingeissa turkkilaiset Bayezid I:sen poikien johdolla alkoivat taistella toisiaan vastaan.

Bysantti käytti tilannetta hyväkseen ja allekirjoitti rauhansopimuksen kristittyjen naapureidensa ja yhden Bayezid I:sen pojan kanssa. Allekirjoittamalla sopimuksen bysanttilaiset pystyivät valtaamaan takaisin Thessalonikin ja suuren osan Peloponnesosta. Osmanien sisällissota päättyi vuonna 1413.

Harvinainen valtioiden välille perustettu liitto ei kestänyt, vaan Mehmed I:n kuolema ja Murad II:n nousu valtaistuimelle sekä Johannes VIII:n nousu Bysantin valtaistuimelle vuonna 1421, johtivat maiden välisten suhteiden huononemiseen. Johannes VIII Palaiologos teki harkitsemattoman liikkeen nostattamalla kapinan osmanien valtakuntaa vastaan: eräs Mustafa, jonka bysanttilaiset olivat vapauttaneet, väitti olevansa Bayezidin kadonnut poika. Vastoin kaikkia odotuksia Mustafa onnistui kokoamaan Euroopassa tuekseen huomattavan sotajoukon, joka päihitti Murad II:n alaiset. Murad II:n raivoisa vastus lopulta murskasi tämän nousukkaan, ja vuonna 1422 alkoivat Thessalonikin (1422–1430) ja Konstantinopolin piiritykset.

Johannes III kysyi neuvoja ikääntyneeltä isältään Manuel II:lta, minkä seurauksena hän nostatti toisen kapinan osmanien keskuudessa – tällä kertaa hän sai tukea Murad II:n veljeltä Küçük Mustafalta. Lupaava kapina sai alkunsa Anatoliassa, ja Bursa joutui saarretuksi. Kun Konstantinopolin piiritys (1422) epäonnistui, Murad II joutui kääntymään takaisin, ja kukisti sen sijaan Kucukin. Tappioiden tuloksena Bysantti joutui jälleen osmanien vasalliksi. Lisäksi sulttaanille oli maksettava 300 000 hopearahaa vuosittain veroa.

Osmanien voitto 1424–1453 

Osmanit kohtasivat lukuisia vastustajia vuosien 1424 ja 1453 välillä. Thessalonikin piirityksessä (1422) osmanit joutuivat taistelemaan sekä serbejä vastaan (johtajana Đurađ Brankovic), unkarilaisia vastaan (johtajana János Corvinus Hunyadi) ja albaaneja vastaan (johtajana Georg Kastrioti). Tämä vastarinta huipentui osaksi Varnan ristiretkellä ja vuonna 1444 Varnan taistelussa, jonka osmanit voittivat. Vuonna 1448 vaihtui Bysantin, vuonna 1451 osmanien johtaja. Turkissa Murad II kuoli ja häntä seurasi Mehmed Valloittaja, kun taas Bysantin Konstantinus XI onnistui kukistamaan Johannes VIII:n.

Konstantinos XI ja Mehmed eivät tulleet toimeen keskenään ennen onnistunutta ristiretkeläisten valloitusta Peloponnesoksen alueella, joka alisti alueen ristiretkeläiset vasalleiksi. Mehmed lähetti noin 40 000 sotilasta mitätöidäkseen nämä voitot. Konstantinus XI oli uhannut kapinoida Mehmediä vastaan ainoastaan tiettyjen edellytysten kohdatessa sulttaania status quon säilyttämiseksi. Mehmed vastasi näihin uhkiin rakentamalla seinät Konstantinopolin linnoituksiin Bosporissa, ja näin päättyi Konstantinopolin ulkopuolelta saatava merivoimien apu. Maaseutu Konstantinopolin ympärillä oli jo osmanien hallinnassa, ja he aloittivat hyökkäyksen kaupunkiin 6. huhtikuuta 1453. Vaikka katolisen ja ortodoksisen kirkon välillä oli liittosopimus, bysanttilaiset eivät olleet saaneet virallista tukea paavilta tai Länsi-Euroopasta, lukuun ottamatta muutamia sotilaita Venetsiasta ja Genovasta.

Englannilla ja Ranskalla oli tekemistä satavuotisen sodan aikana. Ranska ei halunnut menettää etua taistelussa lähettämällä ritareita ja Englanti ei pystynyt tekemään sitä. Espanjassa Reconquista oli loppuvaiheessaan. Hohenstaufikeisarien kauden jälkeen Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta joutui sisäisiin riitoihin eikä saanut keskitettyä tarpeeksi joukkoja ristiretkelle. Lisäksi taistelevat saksalaiset prinssit ja hussilaissodat olivat vakavasti vähentäneet halukkuutta tehdä ristiretki. Puola ja Unkari olivat keskeisiä osallistujia Varnan ristiretkellä.

Muista Euroopan valtioista vain muutamat Italian kaupunkivaltiot kuten Genova ja Venetsia olivat osmanien, mutta myös toistensa, vihollisia. Venetsialaisten piti lähettää laivastonsa ja jopa hyökätä linnoituksiin vartioidun Dardanellien ja Bosporinsalmen kautta ja lopettaa näin Konstantinopolin piiritys, mutta heidän voimansa oli liian pieni ja he saapuivat liian myöhään. Joka tapauksessa noin 2 000 palkkasoturia, enimmäkseen italialaisia, kuten Giovanni Giustiniani Longo, saapui auttamaan kaupungin puolustamisessa. Kaupungin koko puolustus romahti huolimatta apujoukoista. Vaikka joukot olivat heikosti koulutettuja, puolustajat olivat hyvin aseistettuja ja heillä oli paljon aseita niiden tykkien lisäksi, jotka vastasivat ottomaanien omaa tykistöä.

Kaupungin häviö ei ollut seurausta osmanien tykistön eikä niiden merivoimien ylivoimasta. Konstantinopolin valtaus tapahtui, koska voimasuhde oli osmanien hyväksi yli 10:1, ja puolustajien ratkaisuna oli pelkästään poistua. Ottomaanijoukkojen taistelumoraali saattaisi heikentyä, jos piiritys pitkittyisi. Sulttaani piti sitten puheen, jossa hän muistutti joukkonsa saavan valtavia rikkauksia kaupungin ryöstössä. Hyökkäys johti kaupungin valtaamiseen 29.toukokuuta 1453. Koska osmanien vallatessa kaupunkia heidän sodankäyntinsä kurinalaisuus alkoi romahtaa, monet genovalaiset ja venetsialaiset pakenivat kaupungista, muun muassa venetsialainen välskäri Nicolò Barbaro, jonka päiväkirja kertoo piirityksen vaiheista.

Piirityksen jälkeen osmanit valloittivat Morean vuonna 1460 ja Trebizondiin vuonna 1461. Kun Trebizondin häviö tuli, se oli myös Bysantin valtakunnan loppu. Konstantinopolin keisareita kruunattiin Euroopassa edelleen 1500-luvulle saakka, kunnes uskonpuhdistuksen aikana osmaneista aiheutunut uhka Euroopalle väheni. Vasta tällöin Euroopan johtajat tunnustivat Anatolian ja Levantin Osmanien valtakunnan osiksi.

Katso myös 
 Bysantin–arabien sodat
 Rooman–Persian sodat

Lähteet

Viitteet 

Bysantin sodat
Osmanien valtakunnan sodat
Seulonnan keskeiset artikkelit