joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Alfonso de Portago

Alfonso Antonio Vicente Eduardo Angel Blas Francisco de Borja Cabeza de Vaca y Leighton, paremmin tunnettu nimellä Alfonso de Portago (11. lokakuuta 1928 Lontoo, Englanti, Iso-Britannia – 12. toukokuuta 1957 Guidizzolo, Italia), oli espanjalainen F1-kuljettaja.

Ura

Formula 1
Portago ajoi uransa aikana Ferrarilla ja osallistui viiteen F1-osakilpailuun kausilla 1956–1957. Hän saavutti neljä MM-pistettä. Portago jakoi pisteensä kaksi kertaa. Ensimmäisellä kerralla Peter Collinsin kanssa ajaessaan toiseksi Britannian GP:ssä 1956 ja toisen kerran Argentiinan GP:ssä 1957, jossa Portago jakoi 5. sijansa José Froilán Gonzálezin kanssa.Hän oli ensimmäinen espanjalaiskuljettaja, joka on ajanut palkinnoille. Parempaan pystyi vasta Fernando Alonso vuonna 2003 voittaessaan Unkarin GP:n 2003. Portagolla oli myös pisin nimi F1-kuljettajista.

‡ jaettu auto Peter Collinsin kanssa.‡‡ jaettu auto José Froilán Gonzálezin kanssa.

Talviurheilu
Kilparatojen ulkopuolella Portago harrasti myös rattikelkkailua ja osallistui muodostamansa joukkueen kanssa vuoden 1956 talviolympialaisiin. Joukkue sijoittui neljänneksi kahden hengen ohjastamassa ja yhdeksänneksi 4 hengen ohjastamassa sarjassa. He tekivät samalla historiaa olemalla Espanjan ensimmäinen olympialaisiin osallistunut rattikelkkajoukkue. Portago voitti pronssimitalin vuonna 1957 kahden-miehen tapahtumassa FIBT World Championships -kilpailuissa.

Kuolema
Portago ja hänen ajajansa Edmund Nelson kuolivat kolarissa vuonna 1957 Mille Migliassa, noin 65 kilometriä Bresciasta. Onnettomuudessa kuoli myös 10 katsojaa, joista viisi olivat lapsia. Portagon Ferrarin rengas räjähti 250 kilometrin tuntivauhdissa. Ferrari singahti vasemmanpuoleisen kanaalin yli surmaten 5 katsojaa ja kääntyi takaisin kanaalin yli aiheuttaen 5 muun katsojan kuoleman tien toisella puolella. Tapahtuman jälkeen Enzo Ferrari joutui pitkään oikeudenkäyntiin.

Perintö
Portagon muistoksi on nimetty mutka Jaraman moottoriradalla Espanjassa ja St. Moritzin-Celerinan kelkkailuradalla.

Lähteet

Moottoriurheilussa surmansa saaneet kuljettajat
Espanjalaiset Formula 1 -kuljettajat
Espanjalaiset rattikelkkailijat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 1957 kuolleet
Leavesden Studios

Leavesden Studios on suuri elokuvastudiokompleksi, joka sijaitsee Englannissa Watfordin pohjoispuolella, noin 30 kilometriä Lontoosta luoteeseen. Studio on rakennettu Rolls-Roycen vanhaan tehtaaseen, joka oli toisen maailmansodan aikana merkittävä lentokoneiden tuotantopaikka.

Ensimmäinen studiolla kuvattu elokuva oli vuoden 1995 James Bond -seikkailu 007 ja kultainen silmä. Perinteisesti Bond-elokuvat on kuvattu Pinewoodin studioilla, mutta Kultaiselle silmälle jouduttiin etsimään uudet tuotantotilat, kun Pinewoodilla ei ollut tilaa muiden tuotantojen vuoksi.

Kultaisen silmän jälkeen Leavesdenin studiot ovat tulleet kuuluisaksi erityisesti Harry Potter -elokuvasarjan tuotantopaikkana.

Studiossa kuvatut elokuvat 

 007 ja kultainen silmä (1995)
 Mortal Kombat 2 – hävitys (1997)
 Tähtien sota: Episodi I – Pimeä uhka (1999)
 Päätön ratsumies (2000)
 Harry Potter ja viisasten kivi (2001)
 Harry Potter ja salaisuuksien kammio (2002)
 Harry Potter ja Azkabanin vanki (2004)
 Harry Potter ja liekehtivä pikari (2005)
 Harry Potter ja Feeniksin kilta (2007)
 Yön ritari (2008)
 Harry Potter ja puoliverinen prinssi (2009)
 Scum 2 (2010)
 Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 1 (2010)
 Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 2 (2011)

Aiheesta muualla

 Kotisivut 

Yhdistyneen kuningaskunnan elokuva
Elokuvastudiot
Retkikunta 20

Retkikunta 20 () oli Kansainvälisen avaruusaseman 20. miehistö. Retkikunta aloitti toimintansa 27. toukokuuta 2009 Sojuz TMA-15:n laukaisulla. Retkikunta päättyi Sojuz TMA-14:n irtautumiseen asemasta 11. lokakuuta 2009 01:07 UTC.

Koska Kansainvälisellä avaruusasemalla olin ensimmäistä kertaa kuusihenkinen miehistö kolmihenkisen sijaan, retkikunnan miehistö jouduttiin laukaisemaan kahdella eri Sojuz-lennolla (Sojuz TMA:han mahtuu kolme henkeä). Sojuz TMA-14 laukaistiin 26. maaliskuuta 2009 ja Sojuz TMA-15 laukaistiin 27. toukokuuta 2009.

Gennadi Padalka oli kuusihenkisen ISS:n ensimmäinen komentaja ja ensimmäinen kahden peräkkäisen retkikunnan (Retkikunta 19 ja 20) komentaja. Nicole Stottista tuli viimeinen avaruussukkulalla laukaistava retkikunnan avaruuslentäjä.

Japanin avaruusjärjestö JAXA laukaisi 10. syyskuuta 2009 kello 17:01 UTC Tanegashiman avaruuskeskuksesta H-IIB kantoraketilla ensimmäisen miehittämättömän  rahtialuksensa ISS:lle, HTV-1:n (H-II Transfer Vehicle eli HTV - vertaa ESAn ATV). Rahtialuksen tehtävänä on huoltaa japanilaista Kibō-avaruuslaboratoriomoduulia ja tarvittaessa myös muuta asemaa.

Miehistö

† Osallistuminen Retkikunta 20:een tapahtui STS-127:n laukaisun myötä.

‡ Osallistuminen Retkikunta 20:een tapahtunee STS-128:n laukaisun myötä.

Varamiehistö  

 Jeffrey Williams, komentaja
 Maksim Surajev
 Timothy Creamer
 Catherine Coleman
 Chris Hadfield
 Dmitri Kondratjev
 André Kuipers

Lähteet

Aiheesta muualla 

NASA Expedition 20 Main Page 
Retkikuntien 21-22 lehdistöpaketti (pdf) 
Kansainvälisen avaruusaseman NASAn kotisivu 

Kansainvälinen avaruusasema
Norrskärin majakka

Norrskärin majakka sijaitsee Merenkurkussa Mustasaaren kuntaan kuuluvan Norrskärin puuttoman saaren etelärannalla olevalla kumpareella. Se on rakennettu 1847 alun perin kahdeksankulmaisena tiilimajakkana, mutta myöhemmin majakkatornin ympärille on valettu vahvistukseksi betonivaippa. Majakan valolaitteet, muun muassa Fresnel-linssistö, ovat osaksi peräisin 1800-luvulta. Majakan korkeus on 21 metriä.

Majakan ympärille sijoittuivat 1800-luvulla rakennetut majakanvartijoiden rakennukset sekä 1900-luvun alussa perustettu luotsiasema. Norrskär oli Suomen viimeinen miehitetty majakka, josta majakanvartijat poistuivat 1987. Luotsiaseman toiminta päättyi jo 1982.

Russarön ja Söderskärin majakan ohella se on kolmas säilynyt kahdeksankulmainen suomalainen majakka.

Galleria

Lähteet 
 Mustasaaren saaristo: Norrskär
 Veneily.fi: Norrskär

Aiheesta muualla 

 Yle Arkivet: Norrskär 

Suomen majakat
Merenkurkku
Mustasaaren rakennukset ja rakennelmat

Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Kaijakarin majakka

Kaijakarin majakka sijaitsee Kaijakarin pienellä kallioluodolla Selkämerellä Porin edustalla. Rautaristikkorakenteinen majakka valmistui 1933. Majakan valon korkeus on 20,2 metriä.

Lähteet 
 Veneily.fi: Kaijakari

Suomen majakat
Selkämeri
Porin rakennukset ja rakennelmat
Sälgrundin majakka

Sälgrundin majakka on Pohjanlahdella Selkämerellä  Sälgrundin saarella Kaskisten edustalla sijaitseva majakka, joka valmistui 1875. Se on Suomen ensimmäinen majakka, joka jo alun pitäen valmistui petrolikäyttöiseksi. Sen on suunnitellut Axel Hampus Dahlström. Majakan valo sytytettiin 13. syyskuuta 1875. Majakka maalattiin puna-valkoraitaiseksi. Aluksi sen punaisen valon kantomatka oli 11,5 meripeninkulmaa, mutta kun siitä poistettiin 1925 punaiset varjolasit, kantomatka kasvoi 16 meripeninkulmaan. Tornin pinta rapattiin 1931. Majakka automatisoitiin 1966, kun se kytkettiin valtakunnan verkkoon.

Majakan ympärillä on pari pientä asuinrakennusta sekä suuri entinen luotsiasema. Majakkarakennuksia ylläpitää nykyisin Kaskisten kaupunki. Se on suosittu matkailukohde.

Sälgrundin saaren eteläpäässä oli jo 1700-luvun alussa merimerkkinä riukukeko, joka säilyi siellä aina 1800-luvulle saakka. Keko purettiin 1850, ja sen tilalle rakennettiin valoton tunnusmajakka.

Kirjallisuutta 

 Seppo Laurell, Valo merellä, Suomen majakat 1753-1906, John Nurmisen säätiö, 2009 ISBN 978-952-9745-28-9

Lähteet 

 Veneily.fi: Sälgrundin majakka

Viitteet 

Suomen majakat
Kaskisten rakennukset ja rakennelmat
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Conrad L. Hall

Conrad Lafcadio Hall (26. kesäkuuta 1926 Papeete, Tahiti – 4. tammikuuta 2003 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaaja. Hänet palkittiin urallaan kolmesti Oscarilla.

Hallin isä oli kirjailija James Norman Hall. Hän valmistui USC School of Cinema-Televisionista vuonna 1949 ja aloitti uransa televisiossa, mutta siirtyi pian elokuvien pariin. Hall sai ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa elokuvasta Morituri vuonna 1965. Ensimmäisen Oscar-palkintonsa hän sai neljä vuotta myöhemmin elokuvasta Butch ja Kid – auringonlaskun ratsastajat (1969) ja toisen elokuvasta American Beauty (1999). Hänen muita elokuviaan ovat esimerkiksi Lannistumaton Luke (1967), Kylmäverisesti (1967), Musta leski (1987), Tequila Sunrise – vaarallinen sekoitus (1988) ja Rajaton tahto (1998).

Hall kuoli virtsarakon syöpään 76-vuotiaana tammikuussa 2003. Maaliskuussa hänelle myönnettiin postuumisti vielä kolmas parhaan kuvauksen Oscar-palkinto elokuvasta Matkalla Perditioniin. Palkinnon vastaanotti hänen poikansa Conrad W. Hall, joka myös on elokuvaaja. Hall sai tähden Hollywood Walk of Famelle huhtikuussa 2003.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 Conrad L. Hall Internet Encyclopedia of Cinematographersissa. 

Yhdysvaltalaiset elokuvaajat
Oscar-palkinnon saajat
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Robert Key

Simon Robert Key (s. 22. huhtikuuta 1945) on brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko. Hän on istunut parlamentin jäsenenä vuodesta 1983. Hän on myös Englannin (anglikaanisen) kirkon yleissynodin jäsen. Key opiskeli ja myöhemmin opetti taloustiedettä. 

Key syntyi Plymouthissa, mutta muutti jo varhain Salisburyyn. Hän nai vuonna 1968 Sue Irvinen, jonka kanssa hän sai kolme lasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut 

Brittiläiset poliitikot
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Maihinnousu

Maihinnousu tarkoittaa maihin siirtymistä vesikulkuneuvosta. Suomen laissa maihinnousulla tarkoitetaan yleensä veneestä nousemista rannalle, joka kuuluu jokamiehen oikeuksiin, ellei laissa ole toisin määritelty. Maihinnousu saattaa olla kielletty esimerkiksi luonnonsuojelualueilla lintujen pesimisaikana tai jos siitä aiheutuu mahdollisesti vahinkoa alueen eläimistölle tai kasvistolle. Se voi olla myös kielletty puolustusvoimille kuuluvilla tai sen käytössä olevilla alueilla, mikäli näin on merkitty. 

Laivamatkailussa maihinnousulla tarkoitetaan matkustajan joko väliaikaista tai pysyvää siirtymistä maihin. Matkustajan maihinnousukortti voi toimia tällöin sekä matkalippuna että maahantulolupana.

Lähteet

Yhteiskunta
Matkailu
Stari Grad (Kroatia)

Stari Grad () on kaupunki Hvarin saarella Kroatiassa. Kaupungissa on 2 814 asukasta, ja se on pinta-alaltaan 52,59 neliökilometriä.

Historia 

Stari Gradin alueelta on todisteita illyyrialaisasutuksesta 500–400-luvuilta eaa. Syrakusan tyrannin Dionysios I:sen kreikkalaiset liittolaiset Paroksen saarelta asuttivat Hvarin 384 eaa. He perustivat nykyisen Stari Gradin paikalle Faroksen siirtokunnan. Kreikkalaiset rakensivat kaupunkinsa ympärille muurin. Samalla he jakoivat läheisen tasangon maanviljelystä varten suorakulmion muotoisiin maapalstoihin.

Syrakusan kaatuminen 300-luvun eaa. puolivälissä aiheutti Faroksen siirtokunnan itsenäistymisen omaksi ruhtinaskunnaksi. Roomalaiset tuhosivat kaupungin osittain 219 eaa. Se kuitenkin rakennettiin nopeasti uudelleen. Roomalaiset valtasivat kaupungin pian tämän jälkeen, ja siitä tuli merkittävä roomalainen sotilassatama, josta tehtiin mantereelle sotaretkiä illyyrialaisia ja dalmatialaisia vastaan. Roomalaisaikana kaupunki sai nimekseen Faria, ja se sai municipiumin aseman Augustuksen ja Tiberiuksen aikana. Ensimmäiset merkit kristinuskosta nykyisestä Stari Gradista löytyy 400- ja 500-luvuilla. Siitä tuli hiippakunnan keskus 1100-luvulla. Venetsialaiset valloittivat kaupungin 1200-luvun puolivälissä ja hallitsivat sitä käytännössä keskeytyksettä vuoteen 1797.

Stari Gradin tasanko 

Stari Gradin tasangolla on viljelty viinirypäleitä ja oliiveja katkeamatta 300-luvulta eaa. lähtien, noin 2400 vuoden ajan. Viljelmät liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2008. Viljelty tasanko on noin kuusi kilometriä pitkä ja kaksi kilometriä leveä. Kreikkalaiset siirtolaiset jakoivat maan noin 181 x 905 metrin palstoihin, jotka jaettiin edelleen 181 × 181 metrin pienempiin palstoihin. Palstoja rajasivat kivimuurit, joista osa on vain matalia rajamuureja, osa suurempia rakennelmia. Palstojen välissä on myös pieniä kivirakennelmia, joissa säilytettiin työkaluja.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kaupungin kotisivut 
Stari Gradin turistikeskus    
Stari Gradin museo  
Stari Gradin tasanko Unescon sivuilla  

Kroatian kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Kroatiassa
Paul Schrier

Paul Schrier (oik. Paul L. Schrier II, s. 1. kesäkuuta 1970 Las Vegas, Nevada) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja 3D taiteilija, joka tunnetaan parhaiten Bulkin roolista televisiosarjassa Mighty Morphin Power Rangers.

Ura
Schrierin näyttelijäura sai alkunsa vuonna 1993 televisiosarjan Mighty Morphin Power Rangersin myötä. Hän näytteli sarjassa yhdessä Jason Narvyn kanssa kaksikkoa Bulk ja Skull, jotka olivat sarjan kevennyshahmot.  Hän jatkoi Power Rangersin parissa vuoteen 1999 asti, jonka myötä Schrieristä tuli pisimpään sarjassa mukana olleena alkuperäisistä näyttelijöistä. Tämän lisäksi hän esiintyi myös molemmissa elokuvissa Power Rangers ja Power Rangers turbovaihteella.

Schrier kuitenkin palasi vielä Power Rangers Lost Galaxyn jälkeen Power Rangersin pariin vuosina 2000–2002 vieraillessaan Power Rangers Lightspeed Rescuen jaksossa "The Mighty Mega Battles" pelkkänä äänenä. Myös Power Rangers Time Forcen jaksossa  " Dawn of Destiny" Schrier oli mukana pelkästään äänenä. Hän palasi kuitenkin kameran eteen Power Rangers Wild Forcessa Bulkin rooliin, vierailtuaan jaksossa "Forever Red".

Schrier esiintyi Power Rangersin lopulla myös muissa televisiosarjoissa Silkkiä ja luoteja, sekä Masked Rider ja elokuvassa Le zombi de Cap-Rouge. Hän on myös tehnyt pieniä elokuvarooleja muun muassa Wicked Gamessa, sekä dubbauksia animeen.

Schrier uusi roolinsa Bulkina sarjassa Power Rangers Samurai vuosina 2011-2012. Hän esiintyi sarjassa jälleen kevennyshahmona, tällä kertaa Skullin pojan Spiken kanssa, jota esitti Felix Ryan.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Džurtšenit

Džurtšenit ovat nykyisen Koillis-Kiinan ja Venäjän Primorjen alueella asunut, tunguusilaista džurtšenin kieltä puhunut muinainen kansa.

Džurtšenit olivat 900-luvulle saakka riippumattomia, mutta joutuivat sitten kitaanien alaisiksi. Vuonna 1114 he nousivat kapinaan Agudan johdolla ja perustivat Pohjois-Kiinaa vuosina 1115–1234 hallineen Jin-dynastian valtakunnan, jonka mongolivalloittajat sittemmin hävittivät. Myöhemmin džurtšenit jakautuivat eri heimoiksi, jotka Nurhatši vuosina 1583–1625 yhdisti mantšujen valtakunnaksi.

Lähteet

Kiinan historia
Andrei Aleksandrovitš Romanov

Ruhtinas Andrei Aleksandrovitš Romanov (; 24. tammikuuta Pietari (J: 12. tammikuuta) 1897 – 8. toukokuuta 1981 Faversham, Iso-Britannia) oli venäläissyntyinen aatelismies, suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanovin ja suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Romanovan poika.  

Hänen isovanhempiaan olivat keisari Aleksanteri III ja keisarinna Maria Fjodorovna. Andrein setä oli Venäjän viimeinen keisari Nikolai II. Vallankumouksen jälkeen Andrei asui Englannissa.

Elämäkerta
Andrei Aleksandrovitš syntyi Talvipalatsissa vuonna 1897 vanhempiensa toisena lapsena ja ensimmäisenä poikana.
Perhe vietti paljon aikaa Etelä-Ranskassa vuoden 1906 jälkeen, kun isä Aleksandr oli riidoissa Nikolai II:n kanssa tämän poliittisten päätösten takia. 
 
Andrei liittyi Venäjän keisarilliseen laivastoon isänsä Aleksandr Mihailovitšin alaisuudessa. Myöhemmin hänestä tuli Chevalier-kaartin luutnantti. 
 
Venäjän vallankumouksen aikana vuonna 1917 Andrein perhe vangittiin Krimillä. He pakenivat vuonna 1918 Britannian kuninkaan Yrjö V:n, joka oli Maria Fjodorovnan sisaren puoliso, lähettämällä brittiläisellä sotalaivalla HMS Marlborough’lla Mustanmeren poikki Maltalle ja sieltä edelleen Pariisin kautta Englantiin.    

Vuonna 1949 Andrei Aleksandrovitš muutti Kentin Favershamiin vanhaan kartanoon, jonka omisti hänen toisen vaimonsa perhe. Andrei sai myöhemmin Johanniittain ritarikunnan kunniamerkin.

Avioliitot
Andrei Aleksandrovitš nai italialaissyntyisen donna Elisabetha Ruffon (1886–1940) vuonna 1918 Jaltassa. He saivat kolme lasta: Ksenia (1919–2000), Michael (1920–2008) ja Andrew (s. 1923). Elisabethin kuoltua toisessa maailmansodassa Andrei nai vuonna 1942 englantilaisen Nadine McDougallsin (1908–2000). He saivat yhden tyttären, Olgan (s. 1950).

Romanov-suku
Vuonna 1897 syntyneet
Vuonna 1981 kuolleet
Rostislav Aleksandrovitš Romanov

Ruhtinas Rostislav Aleksandrovitš Romanov  (2. marraskuuta 1902 – 31. heinäkuuta, 1978) oli venäläissyntyinen aatelinen ja suurruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Romanovan ja suurruhtinas Aleksander Mihailovitš Romanovin poika. 

Rostislavin isovanhemmat olivat Venäjän keisari Aleksanteri  III ja keisarinna  Maria Fjodorovna. Hänen setänsä oli Venäjän viimeinen keisari Nikolai II. 

Perhe vietti paljon aikaa Etelä-Ranskassa vuoden 1906, koska Rostislavin  isä Aleksander Mihailovitš oli riidoissa Nikolai II:n kanssa tämän poliittisten päätösten takia.

Venäjän vallankumouksen aikana vuonna 1917 Rostislav vangittiin vanhempiensa ja isoäitinsä ja eräiden muiden Romanov-suvun jäsenten kanssa Krimillä.  He pakenivat 11.4.1918 Venäjältä Ison-Britannian kuningas Yrjö V:n lähettämällä brittiläisen sotalaivalla HMS Marlboroughilla Mustanmeren kautta Maltalle ja sieltä edelleen Englantiin ennen kuin asettuivat asumaan Cannesiin. 

Rostislav avioitui kolmesti: 

 Prinsessa Aleksandra Pavlovna Galitzine (1905–2006), avioliitto 1928–1944 (ero). Yksi lapsi:  
 Ruhtinas Rostislav Rostislavovitš Romanov  (1938–999) 

 Alice Eilken (1923–), avioliitto 1945–1951 (ero). Yksi lapsi 
 Ruhtinas Nikolai  Rostislavovitš Romanov (1945–2000) 
 
 Hedwig Maria Gertrud Eva von Chappuise (1905–1997), avioliitto 1954–. Lapseton.

Romanov-suku
Vuonna 1902 syntyneet
Vuonna 1978 kuolleet
Fjodor Romanov

Fjodor Aleksandrovitš Romanov (23. joulukuuta 1898 Pietari, Venäjä – 30. marraskuuta 1968 Cannes, Ranska), ruhtinas, oli venäläissyntyinen aatelinen ja suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Romanovan ja suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanovin poika. 

Fjodorilla oli vanhempi sisko ja veli. Fjodorin äidinisä oli keisari Aleksanteri III, ja isän puolelta hän oli keisari Nikolai I:n pojan Mihailin pojanpoika. Etäinen sukulaisuus hallitsijaan antoi hänelle ruhtinaan arvonimen.

Fjodor sisaruksineen vietti vuoden 1906 jälkeen vanhempiensa kanssa paljon aikaa Etelä-Ranskassa, koska hänen isänsä Aleksandr oli riitaantunut keisari Nikolai II:n kanssa tämän poliittisten päätösten takia. 

Lokakuun vallankumouksen aikana vuonna 1917 Fjodor vangittiin Krimillä vanhempiensa ja isoäitinsä ja eräiden muiden Romanov-suvun jäsenten kanssa. Fjodor pakeni perheineen 11. huhtikuuta 1918 Venäjältä Maria Fjodorovnan sisaren puolison Britannian kuningas Yrjö V:n lähettämällä brittiläisen sotalaivalla HMS Marlborough’lla Mustanmeren yli Maltalle ja sieltä edelleen Englantiin, josta muutti myöhemmin Ranskaan. 

Viisi ensimmäistä vuotta Fjodor asui Pariisissa sisarensa Irina Jusupovan luona, jonka puoliso oli ruhtinas Feliks Jusupov.

Avioliitto
Fjodor Romanov avioitui 1923 ruhtinatar Irina Paleyn (1903–1990) kanssa, joka oli Fjodorin äidin serkku. Irina oli suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitš Romanovin ja ruhtinatar Olga Palein tytär. Pariskunta erosi 1936, kun hän oli pitkään sairastunut tuberkuloosia. Pariskunta sai kaksi lasta. 

 ruhtinas Michael (4. toukokuuta 1924 Pariisi – 22. syyskuuta 2008), joka avioitui itävaltalaissyntyisen Helga Staufenbergerin (s. 22. elokuuta 1926 Wien). Pariskunta erosi 1992. Michael avioitui 1994 espanjalaissyntyisen Maria de las Mercedes Ustrell-Cabanin (s. 26. elokuuta 1960 Hospitalet, Espanja) kanssa. 
 ruhtinatar Irene (s. 7. toukokuuta 1934 Fonteney, Ranska), joka avioitui 1955 ranskalaissyntyisen Andre Jean Pellen (29. marraskuuta [1923 Biarritz) Pariskunta erosi 1959. Irene avioitui 1962 Victor-Marcel Soulasin (s. 26. elokuuta 1938 St. Méen-le-Grand) kanssa mutta avioliitto päättyi eroon.

Romanov-suku
Vuonna 1898 syntyneet
Vuonna 1968 kuolleet
Peter Aufschnaiter

Peter Aufschnaiter (2. marraskuuta 1899 – 12. lokakuuta 1973) oli itävaltalainen vuorikiipeilijä, agronomi, kartografi ja maantieteilijä.

Elämä

Aufschnaiter syntyi Kitzbühelissa Itävallassa ja kävi lukiota Kufsteinissa. Lukion aikana syttyi ensimmäinen maailmansota ja Aufschnaiter joutui kutsuntoihin vuonna 1917. Lukion jälkeen vuonna 1919 Aufschnaiter muutti Müncheniin, Saksaan, jossa hän opiskeli maataloutta. 

Aufschnaiter harrasti vuorikiipeilyä ja tutustui Münchenissä moniin saksalaisiin vuorikiipeilijöihin. Vuosina 1929–1931 hän osallistui retkikuntaan, joka oli matkalla Kangchenjungaan, joka on Intian korkein kohta. Vuonna 1939 Aufschnaiter osallistui saksalaisen retkikunnan kanssa matkalle Himalajalle tarkoituksena kiivetä Nanga Parbat -vuorelle, joka on maailman yhdeksänneksi korkein vuori. Vuori sijaitsi tuolloin Brittiläisen Intian ja Tiibetin rajalla. Oli toisen maailmansodan syttymisajankohta ja Britannian siirtomaaviranomaiset pidättivät Aufschnaiterin vihollismaan kansalaisena. Hänet vietiin Dehradunin vankileirille 1 000 muun vihollismaan kansalaisen kanssa.

Aufschnaiter yritti paeta vankileiriltä monta kertaa ennen kuin onnistui 10. toukokuuta 1944 yhdessä itävaltalaisen Heinrich Harrerin sekä kahden saksalaisen, Hans Koppin ja Bruno Treipelin, kanssa. He yrittivät aluksi matkustaa Goaan, joka oli tuolloin Portugalin siirtomaa ja puolueeton territorio. Se oli kuitenkin liian kaukana, joten he päättivät matkustaa Tsang Chok-la -solan kautta Tiibetiin. 

Tiibetin vuosinaan Aufschnaiter toimi Tiibetin hallituksen kartografina ja maantieteilijänä ja piirsi monia karttoja Tiibetistä. Hän auttoi rakentamaan Lhasaan pienen vesivoimalan ja monia kanavia. 

Yhdessä Heinrich Harrerin kanssa Aufschnaiter kirjoitti kirjan elämästään Tiibetissä. Harrerin kirjan nimi oli Seitsemän vuotta Tiibetissä, koska hän vietti siellä seitsemän vuotta. Aufschnaiterin kirja taas on nimeltään Peter Aufschnaiter: Kahdeksan vuotta Tiibetissä. 

Lähdettyään Tiibetistä Aufschnaiter saapui vuonna 1951 Nepaliin ja toimi siellä kartografina ja myöhemmin New Delhissä Intian armeijan palveluksessa kartografina. Aufschnaiter sai Nepalin passin, joka salli hänen matkustaa muuten kielletyille alueille, joista Aufschnaiter löysi arvokkaita buddhalaisia freskoja. Aufschnaiter asui monta vuotta Nepalissa ja työskenteli maatalousasiantuntijana sveitsiläisessä avustusjärjestössä. Vuonna 1956 Aufschnaiter nimitettiin maatalousasiantuntijaksi Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestöön. Joka kolmas vuosi hän kävi lomalla Euroopassa tapaamassa ystäväänsä Heinrich Harreria, jonka kanssa hän kiipeili Alpeilla. Aufschnaiter palasi Itävaltaan ja kuoli Innsbruckissa 73-vuotiaana vuonna 1973. Hänet on haudattu Kitzbüheler Bergfriedhofin hautausmaalle Kitzbüheliin Tiroliin.

Lähteet 

Kartantekijät
Itävaltalaiset vuorikiipeilijät
Vuonna 1899 syntyneet
Vuonna 1973 kuolleet
Porin majakka

Porin majakka sijaitsee Selkämerellä Tahkoluodon satamaan johtavan väylän suulla. Vuonna 1985 valmistunut majakka on matalikolle teräspaalun varaan perustettu pohjamajakka. Majakan rungossa on joustonivel, joka vaimentaa sen yläosaan kohdistuvaa ahtojäiden aiheuttamaa värähtelyä. Majakan valon korkeus on 18,4 metriä.

Lähteet 
 Majakkamestarit ry: Porin majakka
 Veneily.fi: Porin majakka

Suomen majakat
Porin rakennukset ja rakennelmat
Amir El-Falaki

Amir El-Falaki (s. 12. elokuuta 1973 Kööpenhamina) on tanskalainen laulaja. Hän on jäsenenä yhtyeessä nimeltä Toy-Box. Amir on syntyperältään marokkolainen ja puhuu tanskaa, englantia, arabiaa ja ranskaa.

Amir halusi olla lääkäri, mutta hänestä sen sijaan tuli tanssin opettaja. Hän tapasi Anila Mirzan uuden vuoden juhlissa. He päättivät perustaa yhtyeen nimeltä Toy-Box. Vuodesta 2006 hän on suunnitellut tanssijan uraa tai soolouraa.

Tanskalaiset laulajat
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Konstruktiivinen empirismi

Konstruktiivinen empirismi on eräs empirismin muoto. Sen merkittävin kehittäjä on Bas C. van Fraassen erityisesti teoksessaan The Scientific Image (1980).

Konstruktiivisessa empirismissä tieteelliset teoriat tulkitaan semanttisesti kirjaimellisesti, ne pyrkivät olemaan empiirisesti riittäviä, ja niiden hyväksymiseen riittää uskomus siihen, että ne ovat empiirisesti riittäviä. Teoria on semanttisesti kirjaimellinen jos ja vain jos teorian käyttämä kieli tulkitaan niin, että teorian esittämät väitteet ovat joko tosia tai epätosia (päinvastoin kuin instrumentalistisessa tulkinnassa). Teoria on empiirisesti riittävä jos ja vain jos kaikki mitä se sanoo havaittavissa olevista entiteeteistä on totta, toisin sanoen teorioilta vaaditaan vain, että ne kuvaavat oikein todellisuuden havaittavissa olevia osia.

Konstruktiivinen empirismi on näin normatiivinen, semanttinen ja tietoteoreettinen teesi. Ajatus siitä, että tiede pyrkii olemaan empiirisesti riittävää, muodostaa normatiivisen osan; että teoriat ovat semanttisesti kirjaimellisia, muodostaa semanttisen osan; ja että teorioiden hyväksymiseen riittää uskomus empiirisestä riittävyydestä muodostaa tietoteoreettisen osan.

Konstruktiivinen empirismi asettuu tieteellistä realismia, loogista empirismiä ja instrumentalismia vastaan. Konstruktiivinen empirismi ja tieteellinen realismi ovat yhtä mieltä siitä, että teoriat ovat semanttisesti kirjaimellisia, minkä looginen empirismi ja instrumentalismi kieltävät. Konstruktiivinen empirismi, looginen empirismi ja instrumentalismi ovat yhtä mieltä siitä, etteivät teoriat pyri totuuteen havaitsemattomissa olevien entiteettien suhteen, minkä tieteellinen realismi kieltää.

Katso myös 

 Konstruktivistinen tietoteoria

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Maung, Hane Htut: In Defense of van Fraassen Symposia - The Online Philosophy Journal 
 

Empirismi
Frans Hannula

Frans Willehard Hannula (4. maaliskuuta 1855 Nakkila – 1. huhtikuuta 1914 Turku) oli suomalainen herätyssaarnaaja ja Ambomaalla Saksan Lounais-Afrikassa toiminut lähetyssaarnaaja.

Elämäkerta
Hannulan vanhemmat olivat talollinen Johan Tuomas Hannula ja Karoliina Vilhelmiina Seppä. Hän kävi Hämeenlinnan normaalilyseota vuodesta 1876, mutta vaihtoi sitten 1880 Suomen Lähetysseuran lähetyskouluun, josta hänet vihittiin lähetyssaarnaajaksi 1886. Lähetyskoulussa hänen suurimpana innoittajanaan oli Pietari Kurvinen, jonka kanssa hän kiersi kesän 1884 kestäneillä puhujamatkoilla koko Lounais-Suomen.

Hannula toimi Oniipan lähetysaseman johtajana Ambomaalla 1886–1894 ja Suomen Lähetysseuran matkapuhujana kotimaassa 1894–1914. Kotimaahan palattuaan Hannula asui aluksi Kiikassa ja vuodesta 1897 Tyrväällä, jolloin hän vaikutti lähinnä Satakunnassa ja Hämeessä.

Opiskellessaan Suomen Lähetysseuran lähetyskoulussa Hannula oli tutustunut Johannes Bäckiin, josta myöhemmin tuli evankelisen liikkeen johtohahmo. Hannulasta ja Bäckistä tuli toistensa hyvät ystävät. Hannulan ollessa Afrikassa evankelisessa liikkeessä puhkesi sisäinen välienselvittely, joka kärjistyi hänen palattuaan Suomeen. Kiistassa Hannula ja Tyrvään silloisena kirkkoherrana toiminut Bäck ajautuivat eri leireihin. 

Vuodesta 1901 Turussa asunut Hannula toimi herätyssaarnaajana varsinkin Lounais-Suomessa (Hannulan herätys). Hänen ansioistaan Turkuun rakennettiin 1906 Frithiof Strandellin suunnittelema jugendtyylinen Betel-kirkko. Siellä Hannulan aikana järjestettyihin nuoriso- ja lähetysjuhliin saattoi kokoontua kerralla parituhattakin osanottajaa Turun seudulta. Hannula osallistui 1900-luvun alussa myös Vesilahdella pidettyihin lähetysjuhliin, jotka nekin saattoivat kerätä jopa tuhat osanottajaa.

Frans Hannula oli naimisissa vuodesta 1886 Huittisista kotoisin olleen Emma Matilda Kennin (k. 1939) kanssa.

Teoksia 
 Ondongan Malakias.  Suomen Lähetysseura 1898 
 Jumalan rakkauden ylistys.   Suomen Lähetysseura 1913
 Uskollinen kuolemaan asti.  Suomen Lähetysseura 1914
 Herra vie perille.  Suomen Lähetysseura 1955 (kirjoitukset koottu Elämän kevät, Kirkollisia sanomia ja Herättäjä-lehdistä sekä Frans Hannulan kirjasista "Jumalan rakkauden ylistys" ja    "Uskollinen kuolemaan asti")
 Armosta olette autuaat, valittuja kirjoituksia Hannulan Afrikan-vuosilta ja myöhemmältä ajalta, toimittanut Timo Junkkaala. Kirjaneliö, Helsinki 1981

Lähteet 
 Hannu Pietilä: Hannulan aika: kuvaus vuosisadan alun herätyksestä. Helsinki: Kuva ja Sana, 1953.
 Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
  Sivu 273. 
 Juhlavuottaan viettävä Betel-kirkko piileskelee kävelykadun varrella, Turun Sanomat 20.06.2006
 Betel-kirkon historiaa 
 Vesilahden kirkko ja seurakunta 1900-luvulla uso

Viitteet

Aiheesta muualla
 Hannu Pietilä: Hannulan aika: kuvaus vuosisadan alun herätyksestä (3.painos). Omakustanne, 1985. ISBN 951-99615-7-7.

Uskonnolliset julistajat
Suomen Lähetysseuran lähetystyöntekijät
Vuonna 1855 syntyneet
Vuonna 1914 kuolleet
Lasse Lucidor

Lasse Lucidor, oikea nimi Lars Johansson, (6. lokakuuta 1638 Tukholma, Ruotsi – 12. elokuuta 1674 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen runoilija.

Lasse Lucidor oli monta vuotta ulkomailla ja taitoi monta kieltä. Hänen lyriikkansa, jonka pääaiheita ovat juominen, naiset ja kuolema, on allegorista tai humoristista. Pohjimmaisena siitä kuitenkin tapaa raskasta mietiskelyä ja unelmointia, ja saatanan pelosta ja sieluhädästä puhuva uskonnollinen runous. Hänen tuotannostaan tunnetaan parhaiten juomalaulut ja virret. Molemmissa on rajuutta ja värikylläisyyttä. Niissä saavat ilmaisunsa sekä kuuma, kiihkeä elämänhuuma että raskas, uskonnollinen vakavuus, jotka ovat ominaisia Ruotsin suurvalta-ajalle.

Lucidor kirjoitti myös vakavia virsiä, joista nykyisessä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on virsi" 615 "Oi suruton, niin varma menossasi" (O syndig man, som säker är och trygger). Ruotsin kirkon suomenkielisessä virsikirjassa on myös yksi hänen virtensä "HErre Gud, för tig iag klagar", virsi 620 "Herra, vaivun maahan saakka". Virren on Anna-Maija Raittila suomentanut vuonna 2000.

Opiskeltuaan ja matkusteltuaan ulkomailla, luultavasti Carl Gustaf Wrangelin avustamana, Lucidor asettui noin 1669 Tukholmaan. Hän kirjoitti maksusta runoja kaikenlaisiin tilaisuuksiin, kuten häihin ja hautajaisiin. Runot olivat usein sävyltään rohkeita ja huolettomia. Niinpä eräs hääruno, Gilliarekvaal, tuotti hänelle tutkintovankeutta ja käräjänkäyntiä. Vallaton humoristi oli kuitenkin pohjaltaan raskasmielinen haaveksija, mitä jo hänen käyttämänsä runoilijanimetkin ilmaisevat: Lasse den olycklige ('onneton'), Lasse den sorgbundne ('surullinen'). Thanatophilander ('kuolemanrakastaja'). Onnistuneimpia ovat hänen juomalaulunsa ja virtensä. Lucidoria pidetään Ruotsin ensimmäisenä varsinaisena  lyyrikkona, monessa suhteessa Bellmanin edeltäjänä. Vuonna 1689 ilmestynyt kokoelma Lucidorin runoja Helicons blomster (julkaistu Hansellin kokoelman 10. osassa 1869) on puutteellinen. Kootut runot 1–2 julkaistiin 1914–1930.

Hän sai surmansa kapakkatappelussa Fimmelstången nimisessä krouvissa Tukholman Kindstugatanilla.

Suomennettuja runoja
Lähde
 Juomalaulu, suom. Lauri Viljanen, teoksessa: Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja, WSOY 1930
 Kuoleman ja itsetietoisen ihmisen välinen keskustelu, suom. Aarni Kouta, teoksissa:  Maailman lyriikkaa: runosuomennoksia, Helsinki: Otava, 1922 ja  Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja
 Olisin narri, jos viitsisin surra, suom. Aale Tynni, teoksissa: Maailman runosydän toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1 ja Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8

Virsiä
 Virsi 615 "Oi suruton, niin varma menossasi", suom. Niilo Rauhala, Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa
 Virsi 620 "Oi, Herra, vaivun maahan saakka", suom. Anna-Maija Raittila, Ruotsin kirkon suomenkielisessä virsikirjassa

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Lasse Lucidor, Svenska Falmilj-journalen 1872

Ruotsalaiset runoilijat
Vuonna 1638 syntyneet
Vuonna 1674 kuolleet
Ruotsalaiset virsirunoilijat
Blood on the Dance Floor: HIStory in the Mix

Blood on the Dance Floor: HIStory in the Mix (usein lyhennettynä Blood on the Dance Floor) on yhdysvaltalaisen laulajan Michael Jacksonin kolmas remix-albumi. Se julkaistiin vuonna 1997. Albumia on myyty maailmanlaajuisesti yli kuusi miljoonaa kappaletta, mikä tekee siitä maailman myydyimmän remix-albumin. Albumi sisältää kahdeksan remix-versiota Jacksonin vuoden 1995 studioalbumin HIStory: Past, Present and Future, Book I kappaleista sekä viisi kokonaan uutta kappaletta. Jackson omisti albumin Elton Johnille, joka auttoi häntä pääsemään pois lääkeriippuvuudesta 1990-luvun alkupuolella.

Albumilta julkaistiin kolme singleä: ”Blood on the Dance Floor”, ”HIStory/Ghosts” ja ”Is It Scary”. Kappale ”Morphine” on joissakin albumin versioissa nimeltään ”Just Say No”. Kappaleet ”Is It Scary” ja ”Ghosts” ovat samankaltaiset sanoituksiltaan. Albumin LP-versiossa kappaleet ”This Time Around” (D.M. Radio Mix) ja ”You Are Not Alone” (Classic Club Mix) on korvattu kappaleilla ”This Time Around” (D.M. Mad Club Mix) ja ”You Are Not Alone” (Classic Club Edit).

Kappaleet 

Vuoden 1997 remix-albumit
Michael Jacksonin albumit
Lehikoinen

Lehikoinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä.

 Aimo Lehikoinen (1923–2011), nuortenkirjailija
 Aleksi Lehikoinen (s. 1978), lintutieteilijä
 Anita Lehikoinen (s. 1959), opetus- ja kulttuuriministeriön kansliapäällikkö
 Anssi Lehikoinen, professori ja yritysjohtaja
 Antti Lehikoinen (1886-1953), kansanedustaja (SDP)
 Eero Lehikoinen (1903-1965), taidemaalari
 Esa Lehikoinen (s. 1948), ornitologi ja lintukirjailija
 Esa Lehikoinen (s. 1986), jääkiekkoilija
 Heikki Lehikoinen (s. 1961), kirjailija
 Jari Lehikoinen, sarjakuvantekijä
 Joni Lehikoinen (s. 1999), pesäpalloilija
 Kasper Lehikoinen (s. 1992), sulkapalloilija
 Marjo Partio (o.s. Lehikoinen), MTV3:n uutistenlukija
 Matti Lehikoinen (s. 1984), alamäkiajaja
 Pertti Lehikoinen (s. 1952), kirjeshakin maailmanmestari
 Saku Lehikoinen (s. 1990), keskimatkan juoksija
 Tapani Lehikoinen (s. 1946), laulaja
 Tero Lehikoinen (s. 1963), jääkiekkoilija
 Tiina Lehikoinen (s. 1982), kirjailija ja sanataideohjaaja
 Viivi Lehikoinen (s. 1999), aitajuoksija.
Sählyn Suomen-mestaruuskilpailut

Sählyn Suomen-mestaruuskilpailut eli Sählyn SM on vuosittain järjestettävä sählyturnaus. Se järjestettiin ensimmäisen kerran Helsingissä 6. kesäkuuta 2009. Joukkueita ilmoittautui mukaan 263 kappaletta. Viimeisimmät kisat järjestettiin 8.6.2013 Myllypurossa. IBK Reino on voittanut miesten sarjan neljä kertaa (2009-2012) ja VKTP on voittanut sekä miesten, että naisten sarjoissa kolmesti (2009, 2011, 2013).

Joukkueet jakautuivat vuonna 2009 seuraavasti sarjojen kesken:

Miehet (156 joukkuetta)
Naiset (12 joukkuetta)
Yritykset (18 joukkuetta)
Miehet M35 (10 joukkuetta)
Seka (23 joukkuetta)
Tytöt 6 (joukkuetta)
Pojat 93 (20 joukkuetta)
Pojat 97 (18 joukkuetta)

Mestarit

2013

Miehet    VKTP

Miehet harraste   Luminallet

Seka   Brazillos

Naiset   Firgk

Yritys   Promet Oy

Miehet M35   XL

C-Pojat   CCCP

E-Pojat   LePy

D-Pojat   Sedän Enkelit

C-Tytöt   Sb-yoloilijat

2012

Miehet   IBK Reino

Naiset   Firgh

Yritys   Vartti Salibandy

Miehet35   Podet Show

Seka   The Slapshot Club

Pojat 96   Generals

Pojat 00   Erä Millenium

Tytöt 96   Andy Birds

2011

Miehet   IBK Reino

Naiset   VKTP

Yritys   AH Team

Miehet M35   Team Rattis

Seka   LIK

Pojat 95   Laho

Pojat 99   Blackhawks

Tytöt 95   KaPa-65

2010

Miehet   IBK Reino

Naiset   Gimmat

Yritys   Blast

Miehet M35   S.C. Dalmac 2

Seka   Ymix

Pojat 94   Tre Kronor

Pojat 98   SBN Shooters

Tytöt 94   KaPa White

2009

Miehet   IBK Reino

Naiset   VKTP

Yritys   AH Team

Miehet M35   S.C. Dalmac 2

Seka   Brazillos

Pojat 93   Karhu-Kissat

Pojat 97   Mosan Tiikerit

Tytöt 93    Shakalaka Boom Boom

Säännöt
Joukkueessa saa olla enintään kuusi kenttäpelaajaa. Kentällä on samanaikaisesti kummaltakin joukkueelta kolme pelaajaa. Maalit tehdään pieniin maaleihin, joissa ei ole maalivahteja. Peliaika on 1x12 minuuttia. Mikäli pelaajaa rikkoo vastustajaa, tulee tästä joko vapaalyönti tai rangaistuslaukaus. Rangaistuslaukaukset suoritetaan puolestäkentästä tyhjään maaliin (ei saattaen).
Urheilukilpailut
Suomen urheilu
Louis Bullock

Louis Herbert Bullock Jr. (s. 20. toukokuuta 1976, Washington D.C.) on yhdysvaltalainen koripalloilija, joka pelaa nykyisin CB Sevillassa.

Ura 
Bullock pelasi yliopistokoripalloa Michiganin yliopistossa. Hän teki kolmanneksi eniten pisteitä yliopistonsa historiassa ja oli erityisesti kolmen pisteen heitoissa koulunsa parhaimpia. Yliopistourallaan Bullock joutui myös Michiganin yliopiston koripalloskandalin osalliseksi, kun hänen entinen valmentajansa oli lainannut hänelle ja muutamalle muulle pelaajalle laittomia lainoja. Tämän takia kaikki hänen yliopistojoukkueensa voittamat mestaruudet on mitätöity.

Bullock osallistui vuoden 1999 NBA:n varaustilaisuuteen, jossa Minnesota Timberwolves varasi hänet numerolla 42. Hänen oikeutensa myytiin Orlando Magicille, mutta hän ei koskaan päässyt pelaamaan NBA:han. Vuonna 1999 Bullock päättikin siirtyä Eurooppaan ja hän liittyi Müller Veronaan. Hän pelasi seurassa kaksi kautta, kunnes liittyi Adecco Milániin. Yhden kauden jälkeen Addeccossa hän siirtyi Espanjaan Unicaja Málagaan, jossa hän pelasi kahden kauden ajan. Vuonna 2004 hän siirtyi Real Madridiin. Hän voitti seurassa ULEB Cupin vuonna 2007 sekä Espanjan mestaruuden vuosina 2005 ja 2007.

Kauden 2008–2009 jälkeen Real Madrid ja Bullock tekivät kahden vuoden jatkosopimuksen. Hän pelasi seurassa lopulta vain yhden kauden ja siirtyi CB Sevillaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Euroliigan pelaajaprofiili 
ACB:n pelaajaprofiili 

Yhdysvaltalaiset koripalloilijat
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Asahi Health

Asahi tai "Asahi Health" on suomalainen terveysliikunta, joka on saanut vaikutteita itämaisista lajeista kuten taijiquan, qigong (chikung), yiquan sekä jooga. Asahi perustuu kuitenkin täysin länsimaiseen lääketieteeseen. Asahia pystyy harjoittamaan kuka tahansa, riippumatta iästä tai fyysisestä kunnosta. Asahia tehdään yleensä ryhmissä, mutta sitä voi tehdä hyvin yksinkin, esimerkiksi tauko- tai työpaikkaliikuntana.

Asahin historia 

Asahin kehittivät Suomessa vuonna 2004 neljä liikunta-alan asiantuntijaa: Timo Klemola, Ilpo Jalamo, Keijo Mikkonen ja Yrjö Mähönen. He olivat harjoittaneet ja opettaneet itämaisia lajeja, kuten karatea, taijiquania, qigongia sekä yiquania, ja pitivät niitä suuressa arvossa, mutta olivat samalla todenneet, että kyseisiä lajeja harjoitti Suomessa vain pieni prosentuaalinen osuus liikunnan harrastajista. Perinteiset itämaiset lajit voivat olla hyvinkin monimutkaisia, ja siksi niissä voi olla korkea aloituskynnys. Niissä käytetään myös itämaisia käsitteitä, kuten qi tai prana, mikä voi tuntua länsimaisesta ihmisestä mystiikalta. 

Asahia kehittäessä haluttiin ottaa näistä lajeista niiden terveysvaikutukset, kiteyttää ne mahdollisimman yksinkertaisiin liikkeisiin ja perustella kaikki liikkeet länsimaisella liikuntalääketieteellä. Asahista kehitettiin laji, jossa olisi mahdollisimman matala aloituskynnys. Periaatteena oli luoda suomalainen terveysliikunta, jota kaikki voisivat harjoittaa iästä tai kunnosta riippumatta. 

Asahi on kehitelty vaikuttamaan erityisesti suomalaisten yleisimpiin ongelmiin, kuten selän ja niska-hartiaseudun kipuihin, tasapainon kehittämiseen sekä stressin synnyttämien psykosomaattisten oireiden lievittämiseen ja ennaltaehkäisyyn.

Asahin pääperiaatteet 
Asahissa on liikesarjoja, jotka suoritetaan hitaasti ja keskittyneesti, ilman taustamusiikkia tai ylimääräistä hälyä. Ulkoisesti se muistuttaa hieman taijiquania tai qigongia.

Asahissa on kuusi pääperiaatetta:
 Hengityksen ja liikkeen yhdistäminen
 Kehon pystysuoran linjauksen harjoittaminen
 Koko kehon liike
 Liikkeen hitaus ja kuuntelu
 Mielikuvien käyttö
 Harjoituksen muodostama virtaava kokonaisuus

Asahi-liikkeet ovat pehmeitä, rauhallisia ja ne tehdään hengityksen tahdissa. Liikkeet ovat yksinkertaisia ja helppoja oppia. Liikkeillä on usein myös käytännön sovelluksensa, kuten esimerkiksi raskaan esineen nostaminen maasta tai tasapainon kehittäminen. Asahissa on perusliikesarjan lisäksi myös jatkotasoja.

Levinneisyys 
Asahia on saatavilla kaikilla suurimmilla paikkakunnilla. Kotimainen lentoyhtiö Finnair on käyttänyt asahin istumamuotoa myös lentojensa taukoliikuntana.

Katso myös 
 Qigong
 Taijiquan
 Jooga

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 Klemola, Timo: Asahi. Syväsukellus kehomieleen. Jyväskylä: Docendo, 2016. 
 Klemola, Timo: Asahi III. Hidas liike - hiljainen mieli. Finevision 2021. ISBN 978-952-94-4568-4

Jalamo-Mähönen 2019: Asahi – Terveysliikunnan opas harrastajille

Aiheesta muualla 
 Klemola, Timo: Mistä asahi on peräisin?
 Timo Klemolan Syvä-asahin kotisivut
 Asahi Nordicin terveysliikunta-asahin kotisivut.
 Hannele Huhtala: Nousevan auringon jumppa. Voima 6/2014.

Liikunta
Koripallon maailmanmestaruuskilpailut 2010

Vuoden 2010 koripallon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Turkissa 28. elokuuta – 12. syyskuuta. Turnauksen järjesti FIBA yhdessä Turkin koripalloliiton kanssa. Kisojen mestaruuden voitti Yhdysvallat.

Areenat 
Alkulohkot pelattiin viidessä eri hallissa, mutta pudotuspeleistä lähtien pelipaikkana oli Sinan Erdem Dome.

Osanottajat

Karsinnat kisoihin

Tulokset

Alkulohkot

Lohko A 

28. elokuuta 2010

29. elokuuta 2010

30. elokuuta 2010

1. syyskuuta 2010

2. syyskuuta 2010

Lohko B 

28. elokuuta 2010

29. elokuuta 2010

30. elokuuta 2010

1. syyskuuta 2010

2. syyskuuta 2010

Lohko C 

28. elokuuta 2010 

29. elokuuta 2010 

31. elokuuta 2010 

1. syyskuuta 2010 

2. syyskuuta 2010

Lohko D 

28. elokuuta 2010

29. elokuuta 2010

31. elokuuta 2010

1. syyskuuta 2010

2. syyskuuta 2010

Pudotuspelit 
{{Turnauspuu16

|4. syyskuuta 2010| Serbia|73| Kroatia|72 
|4. syyskuuta, 2010| Espanja|80| Kreikka|72 
|5. syyskuuta, 2010| Turkki|95| Ranska|77
|5. syyskuuta, 2010| Slovenia|87| Australia|58 
|6. syyskuuta, 2010| Yhdysvallat|121| Angola|66 
|6. syyskuuta, 2010| Venäjä|78 | Uusi-Seelanti|56 
|7. syyskuuta, 2010| Liettua|78 | Kiina|67
|7. syyskuuta, 2010| Argentiina|93 | Brasilia|89

|8. syyskuuta, 2010| Serbia|92 | Espanja|89 
|8. syyskuuta, 2010| Turkki|95 | Slovenia|68 
|9. syyskuuta, 2010| Yhdysvallat|89| Venäjä |79
|9. syyskuuta, 2010| Liettua|104| Argentiina|85

|11. syyskuuta, 2010| Serbia|82| Turkki |83  
|11. syyskuuta, 2010| Yhdysvallat|89| Liettua|74

|12. syyskuuta, 2010| Turkki|64| Yhdysvallat|81

|12. syyskuuta, 2010| Serbia|88| Liettua|99
}}

 Tilastot PisteetLevypallotSyötötTorjunnatRiistotMinuutit'''

Katso myös 
 Kokoonpanot koripallon maailmanmestaruuskilpailuissa 2010

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kisojen virallinen kotisivu   
FIBA 

Koripallon maailmanmestaruuskilpailut
Vuoden 2010 koripallo
Turkin koripallo
Istanbulin urheilutapahtumat
Ankaran urheilutapahtumat
İzmirin urheilu
Alpo Jaakolan patsaspuisto

Alpo Jaakolan patsaspuisto on Loimaalla Karhulan kylässä entisen Loimaan kunnan alueella sijaitseva ulkoilmamuseo, joka esittelee pääosin loimaalaisen taiteilija Alpo Jaakolan taidetta.

Historia 
Taiteilijaprofessori Alpo Jaakola muutti patsaspuiston alueelle saatuaan lainalaudoista rakennetun pienen mökin valmiiksi vuonna 1953. Tehtyään taiteellisen läpimurron hän rakensi 1960-luvulla mökin viereen ateljeerakennuksen ja myöhemmin osti Loimaan kunnalta Hirvikoskella sijainneen vanhan ruumishuoneen, jonka hän siirsi puistoon veistotilaksi.

Jaakolan keskellä peltoa sijainneet teokset herättivät ohi ajavissa autoilijoissa hämmennystä. Ruuhkaisena kesäpäivänä jopa 200 ihmistä päivässä saattoi pysähtyä tutkimaan ja tunkeilemaan patsaspuistoon. Jaakolaa ei kuitenkaan yleisö kiinnostanut. Hän rakensi aidan ja pystytti kylttejä, jotka kielsivät häiritsemisen, mutta ne eivät auttaneet. Runoilija Pentti Saarikosken kerrotaan vierailullaan ryhtyneen keräämään puistoon pääsymaksuja.

Vuonna 1974 Ylen haastattelussa Jaakola vaikutti hyvin turhautuneelta työrauhansa menettämiseen ja kertoi inhoavansa veistoksiaan. Hänen mukaansa viimeiset kolme vuotta olivat kuluneet patsaspuiston sekä asumusten suojaamiseen.

Jaakolan epäonneksi valtatie 9:n tielinjaus vedettiin niin läheltä patsaspuistoa, että hän joutui muuttamaan liikenteen aiheuttaman metelin takia pois alueelta vuonna 1979. Patsaspuisto oli tyhjillään vuoteen 1992 asti, kunnes Loimaan kunta avasi sen kokeilumielessä yleisölle saaden erittäin hyvän vastaanoton. Tämä innosti kuntaa kehittämään alueen matkailua. Se lunasti puiston itselleen vuonna 1993 ja vuonna 2000 siellä toteutettiin Euroopan unionin rahoittama laaja kunnostusprojekti.

Tietoja 
Alpo Jaakolan patsaspuisto on avoinna kesäkuun alusta elokuun loppuun. Kesäaikaan puistossa järjestetään myös muuta toimintaa, kuten konsertteja, taidekursseja ja runoiltoja. Vanhassa ruumishuoneessa toimii nykyisin kesäkahvila. Alpo Jaakola ja hänen vaimonsa Marja on heidän omasta toiveestaan haudattu patsaspuistoon.

Luettelo teoksista 
Alpo Jaakolan patsaspuisto käsittää 52 taideteosta, joista kaikki ovat hänen itse tekemiään.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Alpo Jaakolan patsaspuiston viralliset Facebook-sivut

Varsinais-Suomen nähtävyydet
Loimaan rakennukset ja rakennelmat
Loimaan historia
Veistospuistot
Kirjurinluodon kesäteatteri

Kirjurinluodon kesäteatteri on Porin Kirjurinluodossa toimiva kesäteatteri. Nykyinen kesäteatteri rakennettiin vuonna 2008. Sen edeltäjä toimi Kirjurinluodossa 1960–1970-lukujen vaihteesta 2000-luvun alkuun.

Ensimmäiset ulkoilmanäytännöt Kirjurinluodossa järjestivät jo 1920-luvun alussa silloiset ammattiteatterit Porin Näyttämö ja Porin Työväen Teatteri. Vuonna 2008 valmistui uusi näyttämö ja amfiteatterimainen 450 hengen katsomo Raatimiehenluodossa sijaitsevan Kirjurinluoto Arenan kupeeseen. Entinen näyttämö sijaitsi Kirjurinluodon vanhan Lokki-lavan luona.

Kirjurinluodon kesäteatterissa toimii kaksi teatteria, Kirjurin Hyvätuuli Oy ja Vihreä Teatteri ry. Kirjurin Hyvätuuli Oy:n tuottajana on vuodesta 2008 lähtien toiminut Maria Kuusiluoma. Sen esityksissä on esiintynyt viime vuosina useita tunnettuja näyttelijöitä, kuten Sinikka Sokka, Jaana Saarinen, Eija Vilpas, Maija-Liisa Peuhu, Ville Keskilä, Ritva Oksanen, Saija Aartela, Sami Uotila ja Sari Havas. Vuonna 2021 siellä esitetään Ilosia aikoja, Mielensäpahoittaja -näytelmää.

Vuodesta 2011 lähtien Vihreä Teatteri on tuottanut kesäteatterituotantonsa Kirjurinluodon kesäteatteriin. Vihreä Teatteri on harrastajateatteri, joka on keskittynyt koko perheen musiikkiteatterituotantoihin, joista esimerkkeinä vuonna 2017 esitetty musikaali Pessi ja Illusia, vuonna 2018 koko perheen fantasiamusikaali Liisa Ihmemaassa ja vuonna 2019 Peter Pan. Vuonna 2020 kaavailtu näytelmä jouduttiin perumaan koronan vuoksi. Heinä-elokuussa 2021 esitetään 60-vuotisjuhlanäytelmä Koffeli ja Pöffeli Porin pirun jäljillä. Teoksen käsikirjoittaa ja ohjaa Jouko Enkelnotko. Musiikin säveltää Sami Sippola.

Lähteet
Matkailu-opas.com/Porin Kesäteatteri

Aiheesta muualla
Kirjurinluodon kesäteatterin kotisivut
Vihreä Teatteri 

Kesäteatterit
Porin teatterit