joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Münchhausenin oireyhtymä

Münchhausenin oireyhtymä on psyykkinen sairaus, josta kärsivät teeskentelevät sairastavansa tauteja saadakseen huomiota ja hoitoa. Oireyhtymän nimi tulee paroni von Münchhausenista, joka esiintyy kirjallisuudessa tarinansepittäjänä. Münchhausenin oireyhtymän ICD-10-mukainen luokituskoodi on F68.1.

Taudista kärsivä saattaa teeskennellä jonkin sairauden oireita ja/tai aiheuttaa itse vammoja tai oireita. Sairaala- tai lääkärihoitoon pääsy tuottaa potilaalle mielihyvää mutta on ongelmallista hoitajille; saattaa kestää pitkäänkin ennen kuin potilaan todetaan olevan terve.

Myös välillisiä Münchhausenin oireyhtymiä (ns. "Münchhausen syndrome by proxy") tavataan. Näissä tapauksissa holhoavassa asemassa oleva väittää holhokkinsa, esimerkiksi äiti lapsensa, olevan sairas ja oireilevan tai vastaavasti aiheuttaa tälle vammoja itse. Näin esimerkiksi äiti yrittää saada lohtua ja ymmärrystä muilta asettumalla "kärsivän vanhemman" osaan. Ilmiön kuvasi brittiläinen lastenlääkäri Roy Meadow vuonna 1977. 

Vaikka potilas hakeutuu mielellään hoitoon keksimistään sairauksista, hän on tyypillisesti haluton hoitamaan Münchhausenin oireyhtymää itseään. Tarkoituksellista psykoosin "tuottamista" itselleen nimitetään Ganserin oireyhtymäksi.

Historia
Münchhausenin oireyhtymän käsitteen keksi englantilainen lääkäri Richard Asher, joka toimi psykiatrisen vastaanotto-osaston lääkärinä. Hän kuvaili vuonna 1951 julkaistussa artikkelissaan potilaita, jotka vaelsivat sairaalasta toiseen kertoen keksittyjä sairaushistorioita ja oireita, joista osa saattoi olla itse aiheutettuja. Potilaille oli tyypillisesti tehty lukuisia leikkauksia ja muita toimenpiteitä. Asher nimesi oireyhtymän kuuluisan tarinankertojan paroni Karl Friedrich Hieronymus von Münchhausenin (1720-1797) mukaan. Ensimmäinen suomalainen artikkeli aiheesta julkaistiin Duodecim-lehdessä vuonna 1963.

Katso myös 
 Mytomania

Lähteet 

Oireyhtymät
Psyykkiset sairaudet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Teresa Stratas

Teresa Stratas OC (s. 26. toukokuuta 1938, Toronto) on kanadalainen dramaattinen sopraano.  Debyytti oopperalavalla tapahtui 1959 Puccinin La bohèmen Miminä. Muita tärkeitä rooleja hänen urallaan ovat olleet Verdin La traviatan Violetta sekä Straussin Salomen ja Bergin Lulun nimiroolit. Nämä kolme roolia hän on myös levyttänyt. Saavuttanut mainetta myös Kurt Weillin laulujen tulkitsijana sekä esiintymällä mm. Jennyn roolissa Metropolitan Ooperan Mahagonnyn Kaupungin-ooperassa (Weill/Brecht), jonka harjoituksissa hän tutustui 'alkuperäiseen' Jennyyn eli näyttelijä Lotte Lenyaan.

Levytyksiä
Giuseppe Verdi: La traviata
Richard Strauss: Salome
Alban Berg: Lulu
Wolfgang Amadeus Mozart: Così fan tutte
Franz Lehár: Iloinen leski
Bedřich Smetana: Myyty morsian
Kurt Weill: The Unknown Kurt Weill
Kurt Weill: September Songs: The Music of Kurt Weill
Weill/Brecht: Rise and Fall of the City of Mahogony - Metropolitan Opera Film Recording

Muuta
Vuonna 1972 hänelle myönnettiin Officer of the Order of Canada -arvonimi.

Kanadalaiset oopperalaulajat
Sopraanot
Grammy-palkinnon saajat
Officer of the Order of Canada
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Frigg (yhtye)

Frigg on suomalainen uutta pelimannimusiikkia soittava kansanmusiikkiyhtye. Frigg yhdistelee musiikissaan pohjoismaista perinnettä ja Americanaa omaperäisellä tavalla, jota kuvaamaan maailmanmusiikkimedia on kehittänyt termin nordgrass viitaten yhtyeen bluegrass-vaikutteisiin. Alun perin suomalais-norjalaisena aloittanut yhtye on muuttunut kokonaan suomalaiseksi, mutta pohjoismaiset piirteet ovat edelleen vahvat. Friggin seitsenhenkisen kokoonpanon instrumentteihin kuuluvat neljän viulun lisäksi kitara, cittern, mandoliini sekä kontrabasso.

Frigg on esiintynyt ahkerasti ympäri maailmaa yli kymmenen vuoden ajan. Lukuisten Euroopan maiden lisäksi kiertueet ovat vieneet yhtyeen Pohjois-Amerikkaan, Australiaan, Japaniin ja Malesiaan sekä maailman suurimmille kansanmusiikkifestivaaleille kuten Telluride Bluegrass Festival, Celtic Connections, Glatt und Verkehrt, WOMADelaide, Cambridge Folk Festival, Førde Festival sekä Rainforest World Music Festival. Television ja radion välityksellä Frigg on tavoittanut miljoonayleisöt esiintymisillään A Prairie Home Companion -liveradioshowssa Minneapolisissa sekä NHK World Japan -kanavan El Mundo -ohjelmassa.

Frigg on julkaissut olemassaolonsa aikana kymmenen levyä. Vuonna 2012 julkaistu Polka V valittiin Suomessa vuoden kansanmusiikkilevyksi sekä Teosto -palkintoehdokkaaksi. Merkittävimmistä maailmanmusiikkijulkaisuista Songlines on nostanut yhtyeen levyistä kaksi “Top of the World” -listalleen, minkä lisäksi fRoots, SingOut! sekä Rhythms ovat noteeranneet yhtyeen useaan kertaan näkyvillä artikkeleilla ja ylistävillä levyarvioilla. Kahdeksas levy, Frost on Fiddles, julkaistiin kesällä 2017.

Frigg voitti Music Finlandin jakaman Vuoden Kansainvälistyjä -palkinnon 7. marraskuuta 2017 järjestetyssä Suomen ensimmäisessä Etnogaalassa.

Tuotanto 
 Frigg (2002)
 Keidas (Oasis/Oase) (2005)
 Live (2007)
 Economy Class (2008)
 Grannen (2010)
 Polka V (2012)
 Timeline (2014)
 Frost on Fiddles (2017)
 Joululaulut (2018)
 Frixx (2020)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
Yhtyeen verkkosivut

Suomalaiset kansanmusiikkiyhtyeet
The Hives

The Hives on garage- ja punkrockyhtye Fagerstasta, Ruotsista. Yhtye tuli suosituksi 2000-luvun alussa, garagerockin suosion kasvaessa, punkvaikutteisella garagerockilla. Läpimurtonsa he tekivät Your New Favourite Band -kokoelma-albumillaan, jossa oli heidän vanhoja kappaleitaan, kuten ”Hate to Say I Told You So”. The Hives tunnetaan humoristisesta itsensä kehuskelusta. He kaikki esiintyvät samanlaisissa smokeissa, jotka vaihtuvat aina uuden albumin jälkeen, mutta ovat aina mustavalkoisia.

Randy Fitzsimmons

The Hivesin kaikkien kappaleiden sanoittajaksi on merkitty ”Randy Fitzsimmons”. Bandi pitää Fitzsimmonsia yhtyeen kuudentena jäsenenä, joka löysi yhtyeen, kirjoittaa heidän kappaleensa ja manageroi heitä. NME-popmusiikkilehti on kuitenkin kertonut, että Randy Fitzsimmons on Nicholaus Arsonin rekisteröity salanimi. Tämä on saanut monet uskomaan, että Fitzsimmons on myytti ja kappaleet on sanoittanut Arson itse. Arson ja muut yhtyeen jäsenet kuitenkin kieltävät tämän. Tyrannosaurus Hives -albumin takakannessa on ylimääräinen jalkapari, joka ilmeisesti kuuluu Fitzsimmonsille.

Esiintyminen 

The Hivesin lavaesiintyminen äänestettiin Spin-lehdessä rockin kahdeksanneksi parhaimmaksi. Bändin laulaja Pelle Almqvist ja hänen kitaristiveljensä Nicholaus Arson hoitavat esiintymisen, kun muut jäsenet keskittyvät enemmän musiikkipuoleen. Pelle tunnetaan yleisösurffauksesta, saksipotkuista sekä vahvistimilla kiipeilystä.

Jäsenet

 ”Howlin'” Pelle Almqvist – laulaja
 Nicholaus ”Arson” Almqvist – kitaristi
 ”Vigilante” Carlström – kitaristi
 ”Dr. Matt Destruction” – basisti
 ”Chris Dangerous” – rumpali

Diskografia

Studioalbumit
 Barely Legal (1997)
 Veni Vidi Vicious (2000)
 Tyrannosaurus Hives (2004)
 The Black and White Album (2007)
 Lex Hives (2012)

Lähteet
 The Hivesin viralliset sivut  

Burning Heart Records 
Yhtyeen haastattelu Suicide Girls -sivustolla

Aiheesta muualla

 The Hivesin viralliset sivut  
 

Hives, The
Hives, The
Fagerstan kunta
Ruotsalaiset garage rock -yhtyeet
Ellen Johnson Sirleaf

Ellen Johnson Sirleaf (s. 29. lokakuuta 1938 Monrovia) on liberialainen poliitikko sekä maansa ja Afrikan ensimmäinen naispresidentti. Hän vannoi virkavalansa 16. tammikuuta 2006.

Sirleafin etninen tausta on monipuolinen: hänen isänsä kuuluu golaheimoon, äitinsä kruih-heimoon, ja äidinisä oli saksalainen.
Sirleaf opiskeli Harvardin yliopistossa 1969–1971 ja toimi talousministerinä jo William Tolbertin hallituksessa vuonna 1970. Ollessaan senaattivaaliehdokkaana vuonna 1985 hän vastusti sotilashallintoa, mikä johti kymmenen vuoden vankilatuomioon ja maanpakoon. Sirleaf palasi kotimaahansa vuonna 1997 Maailmanpankin edustajana. 

Vuonna 2002 valmistui Sirleafin ja Elisabeth Rehnin YK:n naisten kehitysrahastolle Unifemille laatima Women, War and Peace -raportti, joka käsitteli naisiin kohdistuvia vääryyksiä sota-alueilla ja rauhanprosessien aikana. Raportti sai kiitosta maailmanlaajuisesti.

Sirleaf sai vuonna 2011 Nobelin rauhanpalkinnon yhdessä liberialaisen rauhanaktivisti Leymah Gboween  ja jemeniläisen demokratia-aktivisti Tawakkul Karmanin kanssa.

Sirleaf pyrki toiselle kaudelle ja sai 11. lokakuuta 2011 järjestetyissä vaaleissa suurimman äänimäärän. Hänen kanssaan toiselle kierrokselle pääsi Winston Tubman. Prince Johnson jäi kolmanneksi ja asettui tukemaan Sirleafia.
Tubman piti vaalien ensimmäistä kierrosta vilpillisenä ja kehotti boikotoimaan 8. marraskuuta järjestettyä toista kierrosta. Vaalitarkkailijat pitivät vaaleja pääasiassa onnistuneina.

Syksyllä 2012 Sirleaf vieraili ystävänsä Elisabeth Rehnin uudessa haastatteluohjelmassa Elisabeth kohtaa, joka sai ensiesityksensä Yle Fem -kanavalla. Naiset keskustelivat muun muassa yhteisistä matkoistaan, naisten asemasta ja Afrikassa langetetuista vankilatuomioista. Saman vuoden lokakuussa Gbowee esitti kritiikkiä Sirleafin hallintoa kohtaan nepotismista ja riittämättömästä puuttumisesta köyhien olojen parantamiseen.

Sirleaf ei ollut enää ehdokkaana presidenttinvaaleissa lokakuussa 2017.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Liberian presidentit
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
Georgian sosialistinen neuvostotasavalta

Georgian sosialistinen neuvostotasavalta, lyhenteeltä Georgian SNT, suomessa yleensä Gruusian SNT, (, ) oli nykyisen Georgian käsittänyt neuvostotasavalta.

Sosialistinen neuvostotasavalta perustettiin 25. helmikuuta 1921, mutta 14 vuoden ajan 12. maaliskuuta 1922 – 5. joulukuuta 1936 se oli osa Transkaukasian sosialistista federatiivista neuvostotasavaltaa yhdessä Armenian SNT:n ja Azerbaidžanin SNT:n kanssa. Marraskuussa 1990 se nimettiin vielä ”Georgian tasavallaksi” puoleksi vuodeksi ennen Georgian itsenäistymistä. 

Georgiasta käytettiin suomen kielessä nimitystä ”Gruusia” aina Neuvostoliiton hajoamiseen saakka.

Georgian SNT:n korkeimman neuvoston puheenjohtajat 
Filipp Makharadze (10. heinäkuuta 1938 – 10. joulukuuta 1941)  
Giorgi Sturua (1942 – 26. maaliskuuta 1948) 
Vasil Gogua (26. maaliskuuta 1948 – joulukuu 1952)  
Zakari Tškhubianišvili (joulukuu 1952 – 1953)  
V. Tskhovrebašvili (1953)               	
Miron Tšubinidze (1953 – 18. huhtikuuta 1959)  
Giorgi Dzotsenidze (18. huhtikuuta 1959 – 1975)  
Pavle Gilašvili (9. tammikuuta 1976 – 29. maaliskuuta 1989)  
Otar Tšerkezia (29. maaliskuuta 1989 – 17. marraskuuta 1989)  
Givi Gumbaridze (17. marraskuuta 1989 – 14. marraskuuta 1990)  
Zviad Gamsakhurdia (14. marraskuuta 1990 – 14. huhtikuuta 1991)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Neuvostotasavallat
Georgian historia
Urpo

Urpo on suomalainen etunimi. Se on suomalainen versio latinalaisesta nimestä Urbanus, joka merkitsee ”kaupunkilainen”, ”hienosti sivistynyt” ja joka on ollut myös kahdeksan paavin nimenä. Urpon nimipäivä on Suomessa 25. toukokuuta, joka katolisessa kirkossa on paavi Urbanus I:n muistopäivä. 

Suomessa nimi Urpo annettiin 1900-luvulla noin 5 100 henkilölle, mutta 2000-luvulla se on annettu vain noin kymmenelle. Nimi on annettu ainakin kahdelle naiselle. Nimi oli suosituimmillaan 1940- ja 1950-luvuilla. Myöhemmin slangissa nimi on ollut haukkumasana, joka tarkoittaa hölmöä.

Tunnettuja Urpoja 
Urpo Ahola (1905–1970), näytelmäkirjailija ja toimittaja, pakinoitsija nimimerkillä Antipas
Urpo Haapanen (1931–2002), äänilevytutkija
Urpo Hansson (1900–1978), näyttelijä
Urpo Harva (1910–1994), kasvatustieteilijä ja professori
Urpo Helkovaara (s. 1947), jääkiekon miesten SM-liigan toimitusjohtaja
Urpo Hoikkala (s. 1924), agronomi, Valtion Viljavaraston ent. toimitusjohtaja
Urpo Huhtanen (1935–2011), kuvataiteilija ja graafikko
Urpo Häyrinen (1937–1992), viranhaltija, luonnonsuojelija, luontokuvaaja ja luontokirjailija
Urpo Kangas (s. 1951), siviilioikeuden professori
Urpo Kari (1906–1992), toimittaja ja kirjailija
Urpo Kivikari (s. 1939), taloustieteen professori
Urpo Korhonen (1923–2009), hiihdon olympiavoittaja ja sotakirjailija
Urpo Kortela (s. 1945), säätö- ja systeemitekniikan professori
Urpo Koskela (1937–2020), sotilas- ja liikennelentäjä
Urpo Kuuskoski (1905–1982), yliopettaja ja oppikirjojen tekijä
Urpo Lahtinen (1931–1994), lehtiyrittäjä
Urpo Lauri (1919–1962), teatteriohjaaja, radiokuunnelmien ohjaaja, dramaturgi ja kääntäjä
Urpo Lempiäinen (1917–1977) (myöh. Arhosuo), kirjailija (nimimerkki Esa Anttala)
Urpo Leppänen (1944–2010), Suomen Maaseudun puolueen kansanedustaja ja ministeri
Urpo "Zape" Leppänen (1947–2019), rockmuusikko ja säveltäjä 
Urpo Levo (1921–1998), kenraaliluutnantti ja presidenttinä toimineen Urho Kekkosen avustaja
Urpo Martikainen (s. 1947), uutisankkuri
Urpo Pesonen (1915–1994), viulutaiteilija, kapellimestari ja kuoronjohtaja
Urpo Pikkupeura (s. 1957), pikaluistelija
Urpo Pitkänen (s. 1938), opettaja ja eräkirjailija
Urpo Rastimo (s. 1930), varatuomari ja hallintojohtaja
Urpo Rauhala (s. 1955), kuoron- ja orkesterinjohtaja
Urpo Rinne (s. 1935), neurologian professori
Urpo Sankila, oik. Juho Järviö (1889–1951), käsityöläinen ja kirjailija
Urpo Siirala (1908–1982), lääkäri ja professori
Urpo Sivula (s. 1988), lentopalloilija
Urpo ”Upi” Sorvali (1952–1989), muusikko, rumpali, säveltäjä, opettaja
Urpo Vento (1935–2020), kielen ja kansanperinteen tutkija, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran pääsihteeri 1972–2000 ja kanslianeuvos
Urpo Viinikka (1920–1944), jatkosodan aikana teloitettu sotilasviranhaltija
Urpo Virkkunen (1925–2011), toimittaja, Antenni- (aik. Radiokuuntelija)-lehden päätoimittaja
Urpo Vähäranta (1926–2011), keskimatkojen juoksija
Urpo Wainio (1910–1975), taidemaalari
Urpo Ylönen (s. 1943), jääkiekkomaalivahti

Kuvitteellisia Urpoja 
Toinen nalleista Hannele Huovin Urpo ja Turpo -kirjoissa.

Lähteet
CKY

CKY (lyh. Camp Kill Yourself, kirjoitettu myös cKy tai ckY) on yhdysvaltalainen rockyhtye, joka on perustettu vuonna 1998. Yhtye on myös antanut luvan Bam Margeralle käyttää yhtyeen nimeä hänen omissa elokuvissaan, joissa soi CKY:n musiikki. Yhtyeen rumpali Jess Margera on Bam Margeran veli. Jess Margera esiintyy myös useissa Viva la Bam jaksoissa. Yhtyeen kenties tunnetuin kappale on "96 Quite Bitter Beings", joka on soinut mm. Jackass-sarjan ensimmäisessä kaudessa sekä Jackass: The Game ja Tony Hawk's Pro Skater 3 peleissä.

Jäsenet

Nykyiset
 Daniel Davies – kitara, laulu
 Chad I. Ginsburg – kitara, laulu
 Jess Margera – rummut
Matt "Matty J" Janaitis – basso, koskettimet

Entiset
 Ryan Bruni - basso (1998-2000)
 Vernon Zabrowski - basso (2000-2004)
 Deron Miller – laulu, kitara (1998-2011)
 Matt Deis – basso (2005-2010)

Aikajana

Diskografia

Albumit
 Volume 1 (1999)
 Volume 2 (1999)
 Infiltrate•Destroy•Rebuild (2002)
 An Ånswer Can Be Found (2005)
 Carver City (2009)
 The Phoenix (2017)

Livealbumit
 Live at Mr. Smalls Theatre (2007)

EP:t
 Disengage the Simulator (2000)
 Hellview (2003)
 Live on West Chester University Radio 1999 (2011)
 Too Precious to Kill (2018)

Singlet
 96 Quite Bitter Beings (1999)
 Flesh Into Gear (2002)
 Attached at the Hip  (2003)
 Familiar Realm (2005)
 Hellions on Parade (2009)
 A#1 Roller Rager (2009)
 96 Quite Bitter Beings" (remastered)	(2010)
 Afterworld (2011)
 3D (instrumental) (2011)
 Step to CKY (instrumental) (2011)
 All My Friends Are Dead (2013)
 Days of Self Destruction (2017)
 Replaceable (2017)
 Head for a Breakdown (2017)

Lähteet

Aiheesta muualla
 CKYMusic.com 
 CKYLive.com 
 CKYAlliance.com
 CKY MySpace -sivustolla
 CKYAllianceFinland.tk
 CKY Videos
 CampKillYourself.net

Yhdysvaltalaiset rockyhtyeet
Yhdysvaltalaiset alternative metal -yhtyeet
Sepeteus

Sepeteus on suomalainen miehen etunimi. Raamatussa esiintyy muutamia Sepeteus-nimisiä henkilöitä. Sepeteuksella ei ole Suomessa nimipäivää. Suomessa on 25 Sepeteusta, jonka lisäksi käytössä on nimen eri muunnoksia (Sebedeus, Sepetius jne).

Sepeteus on ollut myös pakinoitsija Kustaa Eräsen nimimerkki.

Kuvitteellisia Sepeteuksia 
 Sepeteus, kanttori Aleksis Kiven kirjassa Nummisuutarit
 Kanttori Sepeteus oli Eino Leinon salanimi, jolla hän kirjoitti pakinoita mm. Sunnuntai-lehteen
 Sepeteus Tienpää on päähenkilö Ylen draamasarjassa Matkalaukkukostaja

Lähteet
Kaaria

Kaaria () oli alue Vähän-Aasian lounaisosassa. Kaarian pohjoispuolella sijaitsi Joonia ja sen itäpuolella Fryygia ja Lyykia. Kaarian tärkein kaupunki oli Halikarnassos. 

Vuoden 545 eaa. tienoilla Kaaria joutui Persian vallan alle ja siitä tuli Persian maakunta. Vuodesta 391 eaa. eteenpäin Kaariaa hallitsivat satraappeina hekatomnididynastian jäsenet. Heistä tunnetuin oli Mausollos, jonka itselleen rakennuttama hautamuistomerkki eli Halikarnassoksen mausoleumi luettiin yhdeksi maailman seitsemästä ihmeestä. Vuonna 334 eaa. Aleksanteri Suuri valloitti Kaarian.

Kreikkalainen historioitsija Herodotos mainitsee kaarilaisten kehittäneen sodankäyntiin liittyviä keksintöjä, joita myös helleenit alkoivat käyttämään. Kaarilaiset kehittivät kypäriin töyhdöt ja kilpiin kädensijat.

Lähteet

Aiheesta muualla
Joulukinkku

Joulukinkku on Suomessa ja muissa Pohjoismaissa joulun ajan ruokalaji. Kyseinen ruokalaji on perinteinen osa pohjoismaista joulujuhlaa. 

Suurin osa Suomen kaupoissa myytävistä joulukinkuista on pakastettuja. Kinkku voi olla luuton tai potkallinen, ja se voi olla harmaasuolattu, punasuolattu, tuoresuolattu tai kevyesti savustettu. Joulukinkku voidaan paistaa sähköuunissa, kaasu-uunissa, kiertoilmauunissa, leivinuunissa taikka savustamalla esimerkiksi savustusuunissa. Kinkku voidaan paistaa paistopussissa, ilman paistopussia tai folioon kiedottuna. Joulukinkun voi myös keittää tai grillata. Kaupoissa joulukinkkua myydään myös valmiiksi kypsänä. Perinteisesti joulukinkku kuorrutetaan sinappihunnulla ja neilikoilla.

Jouluna noin seitsemään kotitalouteen kymmenestä ostetaan joulukinkku. 93 prosenttia joulukinkun ostavista kotitalouksista hankkii suomalaisen joulukinkun. Viisi prosenttia ostaa ulkomaalaisen kinkun ja kaksi prosenttia sekä suomalaisen että ulkomaalaisen. Vuosittain joulukinkkuja myydään 6–7 miljoonaa kiloa. Vuonna 2013 Suomessa myytiin noin seitsemän miljoonaa kiloa kinkkuja, josta tuontikinkkujen osuus oli vajaa seitsemän prosenttia. Nykyään suosiota ovat kasvattaneet niin sanotut luomukinkut, joita vuonna 2014 myytiin 120 000 kiloa. Luomukinkkujen myyntiosuus on 1,5–2 prosenttia.

Joulukinkun korvike joulupöydässä voi olla myös niin sanottu seitankinkku, jonka olennaisin ainesosa on vehnägluteeni.

Historiaa
Joulukinkkuperinne juontaa juurensa todennäköisesti jo aikaan ennen kristinuskoa. Esimerkiksi islantilaisessa mytologiassa villisika uhrattiin talvipäivänseisauksen juhlassa hedelmällisyyden jumalalle Freyrille.

Suomessa
1800-luvulla Suomessa yleisesti syötiin jouluna lihaa kuivattuna, savustettuna tai paistettuna. Lihana oli joko nautaa, lammasta tai sikaa. 1800-luvulla sikatalous oli vielä varsin kehittymätöntä, ja tämän takia sikaa ei syöty joka kodissa. Sianliha nousi johtoasemaan suomalaiseen joulupöytään vasta 1900-luvulla. 1920- ja 1930-luvulla pääruoka ei vielä välttämättä ollut kinkku, vaan pöydässä saattoi olla esimerkiksi paistettua lampaanlapaa.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Ruokatieto: Joulukinkku
 Kotivinkki: Valitse oikea joulukinkku

Jouluruoat
Liharuoat
Suomalainen keittiö
Ruotsalainen keittiö
Sianliha
Kari Väänänen

Kari Kyösti Väänänen (s. 17. syyskuuta 1953 Inari) on suomalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja.

Ura 

Väänänen on näytellyt elo­kuvissa vuodesta 1981 lähtien. Hän sai Jussi-palkinnon pää­osasta vuoden 1983 elo­kuvassa Jon ja parhaan miessivuosan Jussi-palkinnon roolista elokuvassa Juoksu­haudan­tie (2004). Muita huomattavia elo­kuva­rooleja Väänänen on tehnyt muun muassa elo­kuvissa Rosso (1985), Helsinki Napoli All Night Long (1987), Paperitähti (1989), Amazon (1990) Joulutarina (2007) ja Saunavieras (2012). Väänänen on ohjannut kolme elo­kuvaa: Vaiennut kylä (1997), Klassikko (2001) ja Havukka-ahon ajattelija (2009). Hän on toiminut Teatteri­korkea­koulun näyttelijän­työn professorina vuosina 1992–1998. Väänänen ohjasi ja käsikirjoitti Taivaan tulet -televisio­sarjaa, jota tehtiin neljä tuotanto­kautta vuosina 2005–2013. Hänet nimitettiin lokakuusta 2015 alkaen viisi­vuotiskaudeksi Rovaniemen Teatterin johtajaksi. Väänänen haki eroa tehtävästä 1. elo­kuuta 2018 alkaen. Taustalla oli kiista, jonka vuoksi Väänänen teki rikos­ilmoituksen kaupungin­hallituksen jäsenestä. Hän uhkasi erolla teatterin­johtajan tehtävästä marras­kuussa 2017, jos päättäjä ei eroaisi teatterin hallituksesta.

Väänäsestä ilmestyi lokakuussa 2022 Docendon kustantama, Tuomas Marjamäen toimittama 306-sivuinen elämäkertakirja Vänä elävänä. ISBN: 9789523823624.

Yksityiselämä 

Näyttelijä Sanna Fransman oli Kari Väänäsen ensimmäinen vaimo 1980-luvulla, ja heillä on vuonna 1983 syntynyt poika. Väänäsellä on vuonna 1994 syntyneet kaksos­tytöt avio­liitostaan näyttelijä Susanna Roineen kanssa. Nykyisen vaimonsa Terhi Väänäsen kanssa hänellä on vuonna 2005 syntynyt poika.

Kari Väänänen muutti takaisin koti­paikkakunnalleen Kemi­järvelle lähes 40 vuoden tauon jälkeen vuonna 2008.

Bibliografia

Valikoitu filmografia 

 Taivaan tulet (2005–2013)

Lähteet 

Jussi-palkinnon saajat
Suomalaiset elokuvanäyttelijät
Suomalaiset elokuvaohjaajat
Suomalaiset professorit
Suomalaiset radionäyttelijät
Suomalaiset teatterinjohtajat
Suomalaiset teatterinäyttelijät
Suomalaiset teatteriohjaajat
Suomalaiset televisionäyttelijät
Teatterikorkeakoulun professorit
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Johanna Nurmimaa

Johanna Nurmimaa (myös Johanna Veromaa, s. 11. toukokuuta 1962 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on kouluttautunut Sibelius-Akatemiassa vuodet 1981–1988, missä hän perehtyi oopperaan. Äänialaltaan hän on sopraano.

Jo teini-iässä Nurmimaa oli mukana kolmessa Suomen Kansallisteatterin näytelmässä: Mitta mitasta (1979), Lehtolapsi (1980) ja Pariisilaiselämää (1981). Nurmimaa on ollut kiinnitettynä Seinäjoen kaupunginteatterissa (1993–1995), Jyväskylän kaupunginteatterissa (1995–1997) ja Oulun kaupunginteatterissa (1997–1999). Hän on esiintynyt oopperasolistina Savonlinnan oopperajuhlilla, Ilmajoen musiikkijuhlilla ja monien oopperayhdistysten tuotannoissa. Merkittäviä laulurooleja ovat olleet Sound of Musicin Maria, West Side Storyn Maria, Viulunsoittaja katolla -musikaalin Golde sekä Annie mestariampujan nimirooli.

Suurelle yleisölle Nurmimaa on tullut tunnetuksi erityisesti saippusarjasta Salatut elämät'', jossa hän näytteli Paula Sievistä vuosina 2004–2012 ja 2013–2014. Vuonna 2018 Nurmimaa teki paluun sarjaan, Aaron mielikuvituksien tuotteena.

Nurmimaa on tehnyt äänirooleja Disneyn piirroselokuvissa, kuten Lumikin lauluäänenä ja Pienenä merenneitona. Hän on myös näytellyt useissa Disneyn musiikkisaduissa.

Yksityiselämä 
Nurmimaa on naimisissa lentäjä Jari Veromaan kanssa, ja heillä on kaksi lasta, Joona (s. 2001), ja Juuli (s. 2003). He asuvat Porvoossa.

Filmografia

Elokuvat

Televisio- ja nettisarjat

Dubbaukset

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ylen Elävä arkisto: Johanna Nurmimaa: Memory
 
 KenNetti – The Snow White Database

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset sopraanot
Suomalaiset ääninäyttelijät
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Sannamaija Pekkarinen

Sannamaija Pekkarinen (s. 11. toukokuuta 1980 Viitasaari) on suomalainen näyttelijä ja näyttelijäopiskelija. Hänet tunnetaan parhaiten Salatut elämät -saippuasarjan Heli Sievisenä, joka oli mukana sarjassa vakituisesti vuosina 2004–2007 ja 2009–2011 sekä pikavierailulla keväällä 2012, syksyllä 2014 ja keväällä 2015.

Pekkarinen palasi Salatut elämät -sarjaan syksyllä 2009 oltuaan poissa pari vuotta. Heli Sievinen poistui sarjasta jälleen keväällä 2011, mutta vieraili sarjassa lyhyen ajan keväällä 2012 vanhempiensa Paulan ja Lassen polttareissa sekä häissä.

Pekkarinen esiintyi kesällä 2007 Karstulan kesäteatterissa Emmauksen tiellä -näytelmässä.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Santeria

Santeria (eli lukumi, Regla de Ocha tai La Regla Lucumi) on synkretistinen afrokuubalainen uskonto, johon liittyy katolista symboliikkaa. Nimi "santeria" tulee katolisista pyhimyksistä (sainta tai santa), joiden palvonta tuli korvaamaan heimouskontojen monien jumalien palvontaa ja yhdistyi afrikkalaiseen noituuteen, ennen kaikkea nigerialaiseen joruba-heimon kulttuuriperintöön. 

Santerian synty ajoittuu 1500-luvulle orjakaupan alkuaikoihin. Kannattajamäärää on vaikea arvioida, koska virallista rekisteriä ei ole. Santeria määrittää hyvin voimakkaasti kuubalaista kulttuuria. Kuubassa uskontoa on yritetty vallankumouksen jälkeen tukahduttaa, mutta 1990-luvulla se on jälleen elpynyt. Uskonnolla on paljon kannattajia myös Yhdysvalloissa.

Santeriassa uskotaan ylimpään jumalaan, joka on nimeltään Olorun. Henget eli orishat ovat voimakkaita, ja ne saadaan auttamaan ihmisiä ja ohjaamaan heitä Jumalan määräämään kohtaloonsa oikeiden rituaalien avulla. Orishatkin ovat kuolevaisia ja riippuvaisia ihmisistä, sillä ne lakkaavat olemasta jos niitä ei palvota. Orishat ilmestyvät ihmisille pappien kautta rituaalien aikana. Papit (santero tai santera), jotka voivat olla miehiä tai naisia, ovat sitoutuneet palvomaan tiettyä orishaa. Heillä uskotaan olevan ennustamisen eli divinaation kyky, ja he tuntevat hyvin myös yrteillä parantamisen taidon.

Santeriarituaaleissa tanssitaan, rummutetaan, puhutaan ja syödään henkien kanssa. Rituaaleja järjestetään useimmiten vuokratuissa tiloissa tai kodeissa, joihin pystytetään alttari toimitusta varten.

Eläinten uhraaminen on tärkeä osa santeriaa. Eläimiä uhrataan syntymän, avioliiton ja kuoleman yhteydessä sekä parantamistarkoituksessa. Uhraamisen jälkeen eläin syödään, mutta sen veri jätetään orishalle. Santerian harjoittajilla on Yhdysvalloissa oikeuden vahvistama perustuslaillinen oikeus uhrata eläimiä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Voodoo-sukuiset uskonnot. Lehto – Suomen luonnonuskontojen yhdistys. 

Kuubalainen kulttuuri
Afroamerikkalaiset uskonnot
Aleksandra Ionowa

Aleksandra Ionowa (19. huhtikuuta 1899 Lahti – 14. huhtikuuta 1980 Lahti) oli "mystisen taiteen mestariksi" nimitetty venäläistaustainen suomalainen kuvataiteilija.

Rikkaiden venäläisten vanhempien tyttäreksi syntynyt Aleksandra opiskeli Helsingissä venäläisessä kimnaasissa aatelisten joukossa. Valmistuttuaan hän piti vuosina 1918–1933 kodissaan sotilaskahvilaa.

Ionowa koki elämänsä kannalta ratkaisevan henkisen kokemuksen 14. heinäkuuta 1946. Hän kuvaili kokemusta näin: "Taivas oli minussa ja minä olin taivaassa". Tämän jälkeen hän tunsi olevansa taiteilija, ja tuotti piirustuksia, maalauksia sekä musiikki-improvisaatioita, johon ei ollut aiemmin kyennyt. Ionowan taide onkin herättänyt kiinnostusta erityisesti rajatiedon harrastajien piirissä ja taidetta on käsitelty rajatiedon lehdessä Ultrassa sekä Ultra-päivillä.

Taiteilijan kyvyt saaneen Ionowan mukaan ”lahjaksi saatu pitää lahjaksi antaa”, joten hän ei koskaan myynyt teoksiaan, vaan antoi niitä lahjoituksina. Niukan elantonsa hän sai luontaistaloudesta.

Julkisuuteen Aleksandra Ionowa astui vasta vuonna 1964 kirkkoherra Voitto Viron saattelemana. Samana vuonna pidettiin hänen ensimmäinen näyttelynsä Helsingissä. Voitto Viron vuonna 1965 kokoaman, Ionowan taiteesta kertovan kirjan Taivas oli minussa mukaan teoksia oli silloin n. 4 000, mutta Ionowa-seuran edustajan mukaan niitä voi nykyään olla jopa kymmenen tuhatta. Taiteilija itse sanoi, että hänellä oli aina inspiraatio.

Ionowan taiteessa erikoista on hänen käyttämiensä tekniikoiden monipuolisuus sekä työskentelytavan nopeus. Useimmat guassi-, hiili-, liitu-, lyijykynä-, pastelli- ja öljyvärityöt on tehty muutamassa minuutissa, eikä niitä ole korjailtu jälkeenpäin.

Vuonna 1969 perustettiin Ionowan Seura, jolle Ionowa lahjoitti toistatuhatta taideteosta käsittäneen kokoelmansa. Niitä varten perustettiin vuonna 1973 Ionowa-Säätiö, joka talletti teokset vuonna 1975 Lahden taidemuseoon. Seura julkaisi myös LP-levyn nimeltään "Aleksandra Ionowa Soittaa Ja Lukee Mietelmiään  - Improvisations On The Piano And Reflections In Verse. Ionowan teoksia on ollut näytteillä myös muun muassa Valamon Kulttuurikeskuksessa Heinävedellä.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Ionowa-seura

Suomalaiset teosofit
Suomalaiset taidemaalarit
Suomalaiset visionaariset taiteilijat
Suomen venäläiset
Vuonna 1899 syntyneet
Vuonna 1980 kuolleet
Pelto

Pelto on hyötykasvien viljelyä varten muokattu laajahko maa-alue. Pelto on uusiutuvan lannoituksen ja muokkauksen kohteena oleva kasvualusta. Pellot ovat maataloudelle elintärkeitä. Suomen kokonaispeltoala on 2,5 milj. hehtaaria, josta maataloustuotannossa on 2,2 milj. hehtaaria. Koko maapallon peltoala kauppapuutarhat mukaan lukien on 1 497 milj. hehtaaria (2000).

Peltotyyppejä 

Viljapellot
Laidunmaat, laitumet (laitumia voi olla myös muualla kuin pelloilla, esimerkiksi metsissä)
Kesannot
Puutarhat ja kasvimaat

Peltojen hinnat Suomessa

Peltojen hinnat Suomessa tilastoidaan maakunnittain, mutta luvut esitetään alueittain:
Alue 1: Uusimaa, Varsinais-Suomi, Itä-Uusimaa, Satakunta, Ahvenanmaa.
Alue 2: Etelä-Pohjanmaa, Pohjanmaa, Keski-Pohjanmaa
Alue 3: Kanta-Häme, Pirkanmaa, Päijät-Häme, Keski-Suomi
Alue 4: Kymenlaakso, Etelä-Karjala, Etelä-Savo, Pohjois-Savo, Pohjois-Karjala
Alue 5: Pohjois-Pohjanmaa
Alue 6: Kainuu, Lappi

Hyötykasveja 

 Kaura
 Ohra
 Peruna
 Riisi
 Ruis
 Speltti
 Vehnä

Katso myös 

 Aro
 Maanviljely
 Niitty
 Kesanto
 Keto
 Kosteikko
 Pakettipelto
 Perinnebiotooppi
 Savanni
 Tulvaniitty

Kirjallisuutta 

 

ca:Prat
es:Campo
nl:Akker
Muurala

Muurala () on Espoon kaupunginosa. Se sijaitsee Espoon keskuksen pohjoispuolella, Kehä III:n ja Turunväylän kainalossa. Asukkaita on 3 100 (2003).

Suurin osa nykyisestä Espoon keskukseksi kutsutusta alueesta oli aikaisemmalta nimeltään Muurala. Radan eteläpuoleisia alueita kutsuttiin pääosin Suvelaksi. Espoon keskuksessa sijaitsee edelleen Muuralan sairaala, nyttemmin Samarian terveysaseman tiloissa tai yhteydessä, Espoonväylän ja Siltakadun risteyksessä, liikenteellisesti keskeisellä paikalla.

Muuralasta on ollut asutusta jo kauan. Muun muassa tiettyjä arkeologisia löytöjä kutsutaan Muuralaan viittaavalla nimellä Morbyn keramiikka.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kuvia Muuralan asuinalueelta
Vartioharju

Vartioharju (ruots. Botbyåsen) on Vartiokylän kaupunginosan osa-alue Itä-Helsingissä. Pientalovaltaisella alueella elää noin 6 000 asukasta. Osa-alueen palveluihin kuuluvat koulut ja päiväkodit, mutta siellä sijaitsee myös muun muassa muutama ravintola, hammashoitola ja Alepa. Vartioharjussa oli vuoden 2010 lopussa 855 työpaikkaa. Vartioharjulaisten keskitulot olivat vuoden 2008 lopussa 34 973 euroa henkeä kohden, tehden alueesta itäisen suurpiirin vauraimpia alueita, joskin Marjaniemessä tulot ovat hieman korkeammat.

Vartiokylän seurakunnan entinen pääkirkko sijaitsee Vartioharjussa Kiviportintien varrella. Seurakunnan luopuessa Matteuksenkirkosta Puotinharjussa Vartiokylän kirkosta tulee uudelleen seurakunnan pääkirkko. Kirkossa on harrastustiloina mm. palloilusali ja alakerrassa tilat partiolippukuntien toiminnalle.

Vartioharjussa on Vartiokylän ala-asteen koulu, entinen Vartiokylän kansakoulu. Sen itäsiivessä toimi 1970-luvun loppuun asti Vartiokylän sivukirjasto joka lakkautettiin Itäkeskuksen kirjaston aloittaessa.

Vartioharjussa on nähtävänä osia ensimmäisen maailmansodan aikaisesta Helsingin maalinnoituksesta. Niistä suurin kohde on Vartiokylän linnavuoren rinteeseen rakennetut juoksuhaudat ja ammusluola.

Liikenneyhteydet

Yksityisautoilu 
Itäväylä kulkee Vartioharjun läpi, jonka kohdalla tie on nelikaistainen. Vartioharjun jälkeen tie muuttuu itään mentäessä kaksikaistaiseksi. Osa-alue sijaitsee Kehä I:n ja Kehä III:n välissä.

Julkinen liikenne

Metro 
Puotilan metroasema on alle puolen kilometrin päässä Vartioharjun lounaisista osista. Metromatka keskustaan vie noin 17 minuuttia.

Bussi 

Linjat 95, 97 ja 97V kulkevat Vartioharjussa. Ne tarjoavat yhteydet Itäkeskuksen, Kontulan, Mellunmäen ja Puotilan metroasemille. Yölinjoista 95N, 97N ja 841N kulkevat alueelle. Linja 97N liikennöi myös lauantain ja sunnuntain vastaisina öinä aamuyölinjana. 
Itäkeskukseen pääsee myös Itäväylää pitkin kulkevilla Östersundomin linjoilla 93/93K sekä Söderkullan linjalla 841. Osa Porvoon suuntaan matkaavista kaukobusseista kulkee Itäväylää pitkin U-linjoina.

Lähteet
Karakallio

Karakallio () on Espoon itäinen kaupunginosa, joka kuuluu Suur-Leppävaaran suuralueeseen. Karakalliossa oli 5 495 asukasta vuodenvaihteessa 2016–2017. Se sijaitsee Leppävaaran lähistöllä, Turuntien varressa. Myös Kehä II:n pohjoispää alkaa Karakalliosta.

Luonnehdintaa alueesta
Karakallion rakennukset ovat suurimmaksi osaksi kerrostaloja. Suurin osa asuntokannasta on rakennettu 1960–1990-luvulla. 

Alueen luonto on kallioista, myös viheralueita on paljon. Alue on suhteellisen harvaan rakennettu, ja monilla 1970-luvun kerrostaloilla on poikkeuksellisen suuret ja vehreät pihat, jotka tarjoavat mahdollisuudet muun muassa lasten leikkeihin ja aikuisväestön virkistymiseen. Karakalliossa on hyvät ulkoilumahdollisuudet, ja kalliomaastossa kulkevan kuntoradan korkeuserot ovat suuret. Karakalliossa on myös nuorisotila.

Karakallion pohjoisosassa sijaitsee Leppävaaran kartano, joka lohkaistiin Albergan kartanosta vuonna 1913.

Palvelut
Karakallion ostoskeskuksessa toimii valintamyymälä, kioski, Pizza Center, ravintola Karkelon Tähti, parturikampaamoja, kukkakioski ja Merjan Kulma. Rastaspuiston osa-alueella on niin ikään valintamyymälä.

Lähellä ostoskeskusta on Karakallion koulu, jossa toimivat peruskoulun yläluokat. Myös Rastaalan alakoulu sijaitsee käytännössä kiinni Karakalliossa. Karakalliossa on myös Karatalo, jossa toimii kulttuuripalveluiden lisäksi nuorisopalveluja ja työväenopisto. Karakalliossa sijaitsee myös Palvelutalo Hopeakallio ja Karakallion kirkko ”Karakappeli”.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kuvia Karakalliosta
Leonid Potapov

Leonid Vasiljevitš Potapov (, 4. heinäkuuta 1935 – 12. marraskuuta 2020) oli Burjatian tasavallan presidentti elokuusta 1994 heinäkuuhun 2007. Sitä ennen vuodesta 1991 hän toimi Burjatian korkeimman neuvoston puheenjohtajana, joka oli tasavallan korkein asema ennen presidentin viran perustamista. Potapov valittiin Burjatian ensimmäiseksi presidentiksi suoralla kansanvaalilla 1994 ja uudelleen 1998 ja 2002 (68 % äänistä). Nykyisin Burjatian presidentin käytännössä nimittää Venäjän federaation presidentti.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Virallinen kotisivu 

Venäjän federaation kuvernöörit ja aluejohtajat
Burjatialaiset poliitikot
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Obscured by Clouds

{{Musiikkialbumi 
| levy = Obscured by Clouds
| tyyppi = soundtrack
| kansi = Obscured by Clouds.jpg
| artisti = Pink Floyd
| julkaistu = 2. kesäkuuta 1972 (UK), 15. kesäkuuta 1972 (US)
| tuottaja = Pink Floyd
| nauhoitettu = Ranskassa  23.-29. helmikuuta 1972,  23.-27. maaliskuuta 1972
| genre = progressiivinen rockpsykedeelinen rock
| minuutit = 40
| sekunnit = 30
| levy-yhtiö = Harvest, EMI (UK)  Capitol (US)
| artistin = Pink Floydin
| vuosit = 1972
| edellinen = Meddle
| vuosie = 1971
| seuraava = The Dark Side of the Moon| vuosis = 1973
}}

Obscured by Clouds on Pink Floydin vuonna 1972 julkaisema rock-albumi. Levyn musiikki on sävelletty Barbet Schroederin elokuvaan La Vallée.

Kappaleen Childhood's End sanotaan olevan Arthur C. Clarken samannimisen romaanin inspiroima. Kappaleessa Free Four Roger Waters viittaa isänsä kuolemaan Anzion maihinnousussa vuonna 1944; teema tuli keskeiseksi Watersin myöhemmässä tuotannossa.

 Kappalelista 
 instrumentaalinen instrumentaalinen päävokaalit David Gilmour ja Richard Wright päävokaalit David Gilmour päävokaalit David Gilmour instrumentaalinen päävokaalit David Gilmour päävokaalit Roger Waters päävokaalit Richard Wright instrumentaalinen''

Vuoden 1972 soundtrackit
Pink Floydin albumit
Anatoli Tarasov

Anatoli Vladimirovitš Tarasov (, 10. joulukuuta 1918 Moskova – 23. kesäkuuta 1995 Moskova) oli venäläinen jääkiekkovalmentaja. Häntä pidetään venäläisen jääkiekkoilun isänä. Tarasov valmensi Neuvostoliiton maajoukkueen yhdeksään maailmanmestaruuteen ja kolmeen olympiakultaan ja kahdeksaan Euroopan mestaruuteen. Hänet erotettiin, kun joukkue saavutti "vain" hopeamitalin. Tarasov tunnettiin ankarista harjoitusmenetelmistään ja kovasta kuristaan. Tarasov valmensi myös armeijan joukkuetta TsSKA Moskovaa. Tarasov saavutti TsSKA:n valmentajana 17 Neuvostoliiton mestaruutta vuosina 1947–1974.

Tarasovin mukaan on nimetty yksi KHL-liigan neljästä divisioonasta.

Saavutukset valmentajana 
 MM-kulta: 1963, 1964, 1965, 1966, 1967, 1968, 1969, 1970, 1971
 MM-hopeaa: 1958, 1959, 1972
 MM-pronssia: 1960, 1961
 Olympiakultaa: 1964, 1968, 1972
 Olympiapronssia: 1960 

Neuvostoliittolaiset jääkiekkovalmentajat
Hockey Hall of Fame
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 1995 kuolleet
Laulusarja

Laulusarja on ryhmä lauluja, jotka on tarkoitettu esitettäväksi yhtenä kokonaisuutena. Tavallisesti kaikki laulut ovat samalta säveltäjältä ja käyttävät saman runoilijan sanoitusta. Laulusarjan osat liittyvät samaan teemaan tai tarinaan. Termiä käytetään tavallisesti klassisen musiikin puolella sarjoista, jotka koostuvat liedeistä.

Klassisia esimerkkejä laulusarjoista ovat muun muassa Franz Schubertin säveltämät laulusarjat. Orkesterisäestyksellisten liedien sarjoista esitetyimpiä ovat muun muassa Richard Straussin Vier letzte Lieder ja Gustav Mahlerin laulusyklit. 

Pop- ja rockmusiikissa laulusarjaa kutsutaan nimellä medley. Kuuluisia sellaisia ovat The Beatlesin medley levyltä Abbey Road, The Whon Quick One While He’s Away ja Green Dayn Jesus of Suburbia.

Taidemusiikin muodot
Lenny Kravitz

Leonard Albert "Lenny" Kravitz (s. 26. toukokuuta 1964 New York) on yhdysvaltalainen Grammy-palkittu musiikintekijä. Hänen retrotyylisen rockin, popin, funkin ja joskus jopa teknon yhdistelmästä koostuvan musiikkinsa vaikutteina ovat olleet esimerkiksi Jimi Hendrix ja John Lennon.

Kravitz kasvoi Los Angelesissa ja tutustui vanhempiensa ystävien kautta musiikin suuriin nimiin kuten Duke Ellington, Sarah Vaughan, Count Basie, Ella Fitzgerald, Bobby Short ja Miles Davis. Hän lauloi poikakuorossa, kunnes lähti teini-ikäisenä rockmaailmaan saatuaan vahvasti vaikutteita Princeltä. Hän muutti New Yorkiin ja tyyliään raikkaammaksi sekä julkaisi ensilevyn Let Love Rule 1989.

Lenny Kravitz avioitui 16. marraskuuta 1987 Lisa Bonetin kanssa. 12. huhtikuuta 1993 eronneella parilla on yksi tytär, Zoë Kravitz (s. 1. joulukuuta 1988). 

Avioeron katkeruus kuuluu kakkoslevyllä Mama Said. Kolmatta levyä Are You Gonna Go My Way vuodelta 1993 pidetään Kravitzin parhaana. Sen nimikappaleeseen tehty video oli MTV:llä vuoden suosituimpia.

Kravitz on esiintynyt Suomessa 4. heinäkuuta 2005 Helsingissä, 7. ja 8. kesäkuuta 2008 Helsingissä ja Turussa, 26. lokakuuta 2014 Helsingissä ja 1. kesäkuuta 2019 Helsingissä. 

Kravitz on näytellyt myös elokuvissa Nälkäpeli, Vihan liekit ja The Butler.

Diskografia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset kitaristit
Yhdysvaltalaiset laulajat
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Grammy-palkinnon saajat
Afroamerikkalaiset
Amerikanvenäläiset
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Roxette

Roxette oli ruotsalainen Halmstadista kotoisin oleva pop-duo, jonka jäsenet olivat laulaja Marie Fredriksson ja säveltäjä-sanoittaja Per Gessle. Duo perustettiin 1986. Kulta-aikanaan 1990-luvun alussa se oli yksi maailman suosituimmista yhtyeistä.

Roxette lopetti konsertoinnin vuonna 2016, ja Fredriksson kuoli kolme vuotta myöhemmin. Per Gessle on jatkanut Roxetten tyylisen musiikin levyttämistä ja duon vanhojen hittien esittämistä vuonna 2022 perustamassaan yhtyeessä PG Roxette.

Historia
Per Gessle ja Marie Fredriksson tapasivat 1970-luvun lopulla, kun Fredriksson lauloi Strul & Ma Mas Barn -yhtyeessä ja Gessle soitti Ruotsissa suositussa Gyllene Tider -yhtyeessä. Fredriksson liittyi Gyllene Tideriin taustalaulajaksi 1981. Hän julkaisi 1984 soololevyn, jolle Gessle oli kirjoittanut yhden kappaleen. Gyllene Tiderin yhdysvaltalainen levy-yhtiö sai yhtyeen vaihtamaan nimensä Roxetteksi vuonna 1984 kun se julkaisi englanninkielisen EP:n nimeltä Heartland. Yhtye kuitenkin hajosi, ja Gessle ja Fredriksson jatkoivat Roxettea duona. He julkaisivat singlen "Neverending Love", josta tuli hitti Ruotsissa. Duon ensimmäinen yhteinen Roxette-albumi Pearls of Passion julkaistiin 1986. Albumia ei kuitenkaan julkaistu Yhdysvalloissa. Vuoden 1988 albumi Look Sharp! jäi myös aluksi julkaisematta Yhdysvalloissa, kunnes yhdysvaltalainen vaihto-oppilas toi levyn Ruotsista Minneapolisiin ja sai paikallisen radioaseman soittamaan kappaletta "The Look". Levy-yhtiö julkaisi albumin, ja "The Look" ja "It Must Have Been Love" nousivat Yhdysvaltain singlelistan kärkeen ja albumi myi platinaa. Myös seuraava albumi Joyride myi Yhdysvalloissa platinaa. Sitä seuranneet albumit menestyivät hyvin vielä Ruotsissa ja Euroopassa.

Vuonna 2002 Roxette joutui tauolle kun Fredriksson sai aivokasvaimen. Duo palasi lavoille 2008 ja julkaisi uuden albumin Charm School vuonna 2011. Roxette ilmoitti vuonna 2016 lopettavansa konsertoinnin, sillä Fredrikssonin terveys ei sitä enää kestänyt. Fredriksson kuoli joulukuussa 2019.

PG Roxette 
Per Gessle teki Fredrikssonin kuoleman jälkeen pienen kokeilumuotoisen kiertueen nimellä Per Gessle's Roxette ja kävi muun muassa Suomessa. Sen jälkeen hän kokosi alkuperäisen Roxetten mukana soittaneet muusikot kokoon ja perusti "uuden Roxetten" nimellä PG Roxette. Yhtye esittää Roxetten tyylistä uutta musiikkia ja konserteissaan myös Roxetten vanhoja hittejä. Se julkaisi lokakuussa 2022 albumin Pop-up Dynamo.

Diskografia

Studioalbumit

PG Roxette 

 Pop-up Dynamo (2022)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Viralliset sivut
 Roxette-uutisia

Ruotsalaiset popyhtyeet
Ruotsalaiset duot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Alamaailman Vasarat

Alamaailman Vasarat oli vuosina 1997–2014 toiminut suomalainen soitinmusiikkiyhtye. Yhtyeen musiikki sisältää muun muassa jazz-, rock-, punk- ja heavy-vaikutteita. Musiikkia on verrattu myös Klezmer-musiikkiin.

Historia 
Alamaailman Vasarat perustettiin vuonna 1997, kun Höyry-kone -yhtyeen basisti Jarno Sarkula osti sopraanosaksofonin ja perusti rumpali Teemu Hännisen kanssa yhtyeen. Myöhemmin kokoonpanoon liittyivät Miikka Huttunen (piano ja kosketinsoittimet), Marko Manninen (sello) ja Erno Haukkala (puhallinsoittimet). Ensimmäisen keikkansa yhtye soitti helmikuussa 1999. 

Ensimmäinen albumi Vasaraasia julkaistiin syyskuussa 2000. Vuonna 2002 yhtyeeseen liittyi toinen sellisti Tuukka Helminen, joka oli aluksi toiminut Marko Mannisen sijaisena yhtyeen keikoilla. Maaliskuussa 2003 julkaistiin yhtyeen toinen albumi Käärmelautakunta.

Kesällä 2003 yhtye aloitti yhteistyön Tuomari Nurmion kanssa. Yhteistyö huipentui maaliskuussa 2005 julkaistuun yhteislevyyn Kinaporin Kalifaatti, joka voitti myöhemmin samana vuonna Teosto-palkinnon. Mukana Tuomari Nurmion ja Alamaailman Vasaroiden yhteiskeikoilla sekä levyllä oli myös muun muassa Nurmion yhtyeissä soittanut rumpali Markku Hillilä. Yhtye teki keikkoja Nurmion kanssa syyskuuhun 2005 asti. 

Yhtye julkaisi albumin Maahan maaliskuussa 2007. ja konseptialbumin Huuro Kolkko huhtikuussa 2009. Toukokuussa 2010 yhtyeeltä ilmestyi DVD Haudasta lomilla, joka sisältää livetallenteita, musiikkivideoita ja lyhytdokumentin Huuro Kolkko -albumin teosta.

Yhtyeen toinen perustajajäsen rumpali Teemu Hänninen jätti yhtyeen loppuvuodesta 2010 ja uusi rumpali Santeri Saksala liittyi kokoonpanoon. Pasunisti Erno Haukkala jätti yhtyeen vuotta myöhemmin ja hänen tilalleen liittyi trumpetisti Santeri Saksala. 

Alamaailman Vasarat julkaisi viimeiseksi jääneen albuminsa Valta huhtikuussa 2012. Se soitti viimeiset keikkansa kesällä 2014 Ranskassa ja Lapin kiertueella, joissa rumpalina toimi Ilmari Heikinheimo (muusikko). Suunnitelmissa oli soittaa vielä lokakuussa 2014 Espoossa, mutta konserttia ei lopulta järjestetty. 

Yhtyeen toiminta lakkasi sen pääasiallisen säveltäjän ja yhtyejohtajan Jarno Sarkulan muutettua Berliiniin ja alettua työstää soolomateriaalia. Sarkula kuoli heinäkuussa 2020. 

Alamaailman Vasarat on konsertoinut paljon ulkomailla, muun muassa Yhdysvalloissa, Kanadassa, Meksikossa, Japanissa ja useissa Euroopan maissa.

Jäsenet 
 Jarno Sarkula - puupuhaltimet
 Jarkko Niemelä - vaskipuhaltimet
 Miikka Huttunen - polkuharmoni, piano, melodika
 Marko Manninen - sello
 Tuukka Helminen - sello
 Santeri Saksala - rummut, lyömäsoittimet

Julkaisut

Videot 
 Kebab tai henki (2000) (ohj. Markku Mastomäki)
 Siltojen alla (2001) (ohj. Markku Mastomäki)
 Väkivalta-trilogia, osa I: Kivitetty Saatana (2003) (ohj. Markku Mastomäki)
 Väkivalta-trilogia, osa II: Astiatehdas (2003) (ohj. Markku Mastomäki)
 Väkivalta-trilogia, osa III: Jää, hyvä mieli (2003) (ohj. Markku Mastomäki)

Elokuvamusiikki 
 Elukka (2005) (ohj. Tatu Pohjavirta)
 ''Kalervo Palsa ja kuriton käsi (2013) (ohj. Pekka Lehto)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut 
 

Suomalaiset rockyhtyeet
Frakki

Frakki eli hännystakki (saksan sanasta Frack, joka tulee muinaissaksan sanasta frok, lieve) on länsimaisessa kulttuurissa juhlallisin ja muodollisin käytössä oleva miesten juhlapuku. Frakki oli alkujaan 1700-luvun lopulla miesten arkipuku ja muusikot käyttivät frakkia työasunaan. Nykyään frakkia käytetään akateemisissa tilaisuuksissa ja toimituksissa (esimerkiksi karonkka), muodollisissa valtiollisissa tilaisuuksissa, arvokkaiden vierailujen yhteydessä ja häissä. Iltaan painottuvissa tanssiaisissa frakki voi olla väriltään yön sininen.

Frakkiin kuuluu musta, edestä avoin hännystakki ja mustat housut, valkea liivi ja valkea frakkipaita sekä valkea rusetti. Mustaa rusettia frakin kanssa käyttävät perinteisesti vain tarjoilijat ja muu henkilökunta. Frakkipaitaan kuuluvat yleensä valkeat helmiäisnapit sekä kultaiset kalvosinnapit. Takin rintataskussa tulee olla valkoinen taiteltu liina paitsi käytettäessä suuria kunniamerkkejä. Kengät ovat mustat ja mielellään lakeriset. Päällysvaatteina käytetään pitkää mustaa takkia tai viittaa, valkoista kaulaliinaa ja valkeita käsineitä sekä silinterihattua. Etiketin mukaan frakin kanssa ei käytetä rannekelloa, vaan taskukelloa, jonka ketjun pää on liivin taskussa.

Juhlapukeutuminen 
Frakkia käytetään pääasiassa arvokkaissa iltajuhlissa ja tanssiaisissa sekä virallisilla vastaanotoilla. Myös kouluratsastuskilpailuissa ratsastaja voi käyttää Vaativa A -tasolta lähtien frakkia kuten myös tanssikilpailujen kilpatanssi vakiotanssiosuuksilla miehet D- ja sitä ylemmissä taitoluokissa. Suomessa tunnetuin frakkijuhla on epäilemättä Itsenäisyyspäivän vastaanotto. Frakkia käytetään pukuna akateemisissa seremonioissa, kuten promootioissa ja väitöstilaisuuksissa, joissa käytetään poikkeuksellisesti valkeiden sijasta mustia liivejä. Juhlallisissa häissä sulhanen ja virallisen aseman vuoksi morsiamen isä (appi) ja bestman voivat käyttää frakkia. Frakkia käyttävät esiintymisasunaan klassisen musiikin soittajat, mieskuorojen laulajat ja kapellimestarit. Frakki on myös yleinen miesten puku lukion vanhojen tansseissa.

Kun kutsussa lukee juhlapuku, se tarkoittaa tummaa pukua tai frakkia, ei esimerkiksi smokkia. Juhlapuvun voi korvata tumman puvun lisäksi myös kansallispuvulla tai juhlaunivormulla. Tämä tarkoittaa klo 18.00 jälkeisiä tilaisuuksia esim. juhlatanssiaiset, suuret päivälliset, häät, juhlakonsertit, juhlanäytännöt ja Suomessa tasavallan presidentin itsenäisyyspäivän vastaanotot. Kun pukukoodina on frakki, nainen pukeutuu täysipitkään juhlapukuun, vain kengän kärjet saavat näkyä puvun alta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 https://vuodenmies.com/frakki/

Juhlapuvut
Seulonnan keskeiset artikkelit