joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Marjo Leinonen

Marjo Leinonen (s. 1966 Kajaani) on suomalainen laulaja. Hän eli lapsuutensa Kainuussa ja muutti 1983 Helsinkiin.

Leinonen tulkitsee pop-, blues- ja rock-tyyppisiä kappaleita. Hän on ollut Balls-yhtyeen solisti vuodesta 1989. Leinonen oli 1991 naispääosassa Mika Kaurismäen elokuvassa Zombie ja Kummitusjuna, jossa miespääosaa esitti Silu Seppälä. Hän esiintyi myös Laulava sydän -ohjelmassa yhdessä Agents-yhtyeen kanssa, esittäen muun muassa Rauli Badding Somerjoen kappaleita. Leinonen on tehnyt yhteistyötä myös Eternal Erectionin, suomalaisen funk-bändin kanssa.

Marjo Leinonen esitti kappaleen "Kaikessa soi blues" vuonna 2006 julkaistulla Lasse Mårtenson -tribuuttilevyllä Kaikki paitsi Mårtenson on turhaa. Samana vuonna Leinonen levytti yhdessä Viranomaiset-yhtyeen kanssa Uusi päivä -pitkäsoiton. Levy sai kiitosta muun muassa Rumban arvostelijalta Ola Saariselta. 2008 Leinonen oli Janis Joplinin roolissa musiikkinäytelmässä Janis – eräs rocklegenda.

Leinonen vieraili myös Asan vuonna 2008 julkaistulla Loppuasukas-albumilla kappaleella ”Gaso grande finale”, J. Karjalaisen levyllä Polkabilly Rebels (2010) kappaleessa "Hopeinen veitsi", sekä Ismo Alangon kappaleessa "Kaikki raitistuu", joka löytyy vuonna 2004 julkaistulla levyllä Minä ja pojat. 2001 Leinonen vieraili Maija Vilkkumaan pitkäsoitolla Meikit, ketjut ja vyöt kappaleessa "Ilosanoma".

Syksyllä 2011 Leinonen ryhtyi Huff'n'Puff-orkesterin solistiksi. Marjo Leinonen Huff'n'Puff -niminen levy ilmestyi syksyllä 2012. Huff'n'Puffin musiikki on groove-bluesia.

Vuonna 2014 Marjo Leinoselle myönnettiin Pirkanmaan bluesyhdistys – Blues Lovers ry:n vuosittain jakama blues & roots -musiikin erityispalkinto Jemma-palkinto™ laaja-alaisista muusikontaidoistaan sekä monesta muusta aiheeseen liittyvästä toiminnasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 
 Ylen Elävä arkisto: Marjo Leinonen ja Balls
 Ylen Elävä arkisto: Marjo Leinonen: Jouluaattona kännissä
 Marjo Leinonen palaa Huff'n'Puff-orkesterin kanssa

Suomalaiset laulajat
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Jalo

Jalo on suomalainen miehen nimi. Nimi on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 3 273 suomalaiselle miehelle ja alle viidelle naiselle. Nimi kuvastaa tavoiteltavia luonteenpiirteitä.

Jalo on myös sukunimi. Tammikuussa 2021 Suomessa oli 625 elossa olevaa henkilöä, joiden sukunimi on Jalo.

Tunnettuja Jaloja

Jalo etunimenä 
 Jalo Ahola (1892–1953), jääkäriluutnantti
 Jalo Ant-Wuorinen (1886–1939), kemisti, diplomi-insinööri, lehtori ja patenttiasiamies
 Jalo Aura (1886–1947), poliitikko ja ministeri, ministeri Teuvo Auran isä ja ministeri  Matti Auran isoisä
 Jalo Heikinheimo (1890–1972), jääkärieverstiluutnantti
 Jalo Heikkinen (1942–2020), kirjailija
 Jalo Järnefelt (1865–1920), pankki- ja valtiopäivämies
 Jalo Kalima (1884–1952), kielitieteilijä, kirjallisuuden suomentaja ja professori
 Jalo Kilpinen (1894–1918), seiväshyppääjä
 Jalo Kohonen (1884–1935), Kansanvaltuuskunnan raha-asiainvaltuutettu
 Jalo Kumela (1909–1980), pankin- ja yritysjohtaja ja kauppaneuvos
 Jalo Lahdensuo (1882–1973), poliitikko (Maalaisliitto) ja maanviljelysneuvos
 Jalo Lesche (1885–1957), näyttelijä
 Jalo Putta (1882–1969), merikapteeni, koulunjohtaja ja merenkulkuneuvos
 Jalo Sihtola, alk. Jalo Aaltonen (1882–1969), teollisuusmies ja taidemesenaatti
 Jalo Syvähuoko (1886–1963), rakennusalan yrittäjä

Jalo sukunimenä 
 Juha-Pekka Jalo (s. 1957), urheiluselostaja
 Kari Jalo, Sami Jalo ja Toni Jalo, Nostolava-auto Jalo & Jalo Oy:n perustajat
 Marvi Jalo (s. 1949), kirjailija
 Merja Jalo (s. 1951), kirjailija
 Olli Jalo, valokuvaaja
 Risto Jalo (s. 1962), jääkiekkoilija
 Tomi Jalo (1958–2009), jalkapalloilija
 Toni Jalo (s. 1989), jääkiekkoilija
 Valfrid Jalo (k. 1918), punakaartilaispäällikkö

Lähteet 

Etunimet
Sukunimet
AROS

AROS Research Operating System (AROS, aikaisemmin Amiga Research Operating System) on vapaa työpöytäkäyttöjärjestelmä, jonka tavoitteena on toisaalta olla API-yhteensopiva Amiga-tietokoneissa käytössä olleen, vuonna 1994 julkaistun AmigaOS 3.1:n kanssa ja taas toisaalta tarjota mahdollisuuksien mukaan nykyaikainen järjestelmä, jossa esikuvan vanhentuneita ominaisuuksia on uudistettu ja mahdollisia puutteita korjattu. AROS on kehityksen alla eikä ole vielä valmis ammattimaiseen käyttöön.

AROS on saatavilla pääosin IA-32-laitearkkitehtuurille, minkä lisäksi työn alla on eriasteisia porttauksia myös muille suoritinperheille. IA-32:lla järjestelmää voi käyttää muun muassa normaalisti kiintolevylle asennettuna (native), toisen käyttöjärjestelmän "isännöimänä" (hosted – isäntinä muun muassa FreeBSD, Linux) tai Live-CD:n/-DVD:n kautta. AROS-levykuvia voi tietysti ajaa myös virtuaalikoneen tai prosessoriemulaattorin (esimerkiksi QEMU) päällä.

Icaros Desktop (aikaisemmin VmwAROS) on tällä hetkellä pääasiallinen AROS-jakelupaketti. Muita jakeluja ovat ainakin AspireOS ja AROS Broadway.

Aiheesta muualla

 AROS-projekti Sourceforge-sivustolla
 AROS-Exec – AROS-yhteisösivusto 
 AROS: Onboard the Last Train to Amiga Neverland – artikkeli OSNews-sivustolla vuodelta 2006
 Icaros Desktop -jakelun sivut 

Käyttöjärjestelmät
Amiga
Vapaat ohjelmistot
Kari Ylianttila

Kari Sakari "Kaale" Ylianttila (s. 28. elokuuta 1953 Rovaniemi) on suomalainen mäkihyppääjä ja mäkihyppyvalmentaja. Hän voitti Keski-Euroopan mäkiviikon kokonaiskilpailun kaudella 1977–1978. Loukkaantumisen vuoksi hän ei kilpaillut saman talven maailmanmestaruuskilpailuissa. Ylianttila lopetti mäkihyppääjän uransa vuonna 1982.

Ylianttila toimi Suomen mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajana vuosina 1988–1994. Hänen valmennuskautensa menestyksiin kuului muun muassa Toni Niemisen nousu olympiavoittajaksi.

Vuosina 1994–2004 Ylianttila valmensi Yhdysvaltojen mäkihyppymaajoukkuetta. Kauden 2004–2005 hän valmensi Ruotsin mäkihyppymaajoukkuetta. Vuosina 2005–2010 Ylianttila toimi Japanin mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajana. Syksyllä 2010 hän siirtyi Suomen mäkihypyn ja yhdistetyn maajoukkueiden joukkueenjohtajaksi ja keväällä 2014 Suomen mäkihypyn valmennuspäälliköksi.

Arvokisaedustukset 

 Talviolympialaiset 1972 suurmäen 13:s ja normaalimäen 25:s, seura tällöin Ounasvaaran Hiihtoseura
 MM-kilpailut 1974 normaalimäen 26:s 
 Talviolympialaiset 1980 suurmäen 13:s ja normaalimäen 32:s 1980, seura tällöin Puijon Hiihtoseura
 MM-kilpailut 1982 suurmäen 19:s ja normaalimäen 21:s 
 Lentomäen MM-kilpailuissa kymmenes 1979 ja 1981, 30:s 1977

Katso myös 
 Luettelo Keski-Euroopan mäkiviikon osakilpailuiden mitalisteista

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset mäkihyppääjät
Suomalaiset mäkihyppyvalmentajat
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Holger Salin

Holger Aleksander Salin (20. toukokuuta 1911 Helsinki – 30. heinäkuuta 1983 Orivesi) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli kaikkiaan parissakymmenessä elokuvassa vuosina 1939–1961. Ensiesiintyminen valkokankaalla oli sivuosa Kalle Kaarnan isänmaallisessa elokuvassa Isoviha. Vuonna 1946 Salinilla oli sivuosa Martti-renkinä elokuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä. Salinin kestävimpiä näyttelijäntöitä on pääosa Matti Kassilan elokuvassa Punainen viiva (1959), josta hänelle myönnettiin Jussi-palkinto. Hänet nähdään myös muun muassa elokuvissa Kulkurin valssi (1941) ja Nummisuutarit (1957), jossa hän tulkitsee Nikon osan.

Kesällä 1941 Salin näytteli Särkelän isäntää Arvo Airamon kansannäytelmässä Huhu kiertää. Hänellä oli kiinnitys Tampereen Teatteriin vuosina 1942–1952 ja sen jälkeen Suomen Kansallisteatteriin 1952–1977. Vuonna 1953 hän oli Ruth Snellmanin, Eeva-Kaarina Volasen, Tarmo Mannin ja Matti Raninin mukana kiertueella, joka esitti Tennessee Williamsin Lasista eläintarhaa. Samuel Beckettin näytelmässä Huomenna hän tulee Salin tulkitsi Estragonia, suoritus sai kiitosta arvostelijoilta. Se mainittiin niukkaeleiseksi mutta vivahteikkaaksi. Inkeri Kilpisen kirjoittamassa ja Vilho Siivolan ohjaamassa näytelmässä Toinen maailma Salin näytteli päähenkilön (Pekka Autiovuori) vanhempaa työtoveria. Holger Salinille myönnettiin Pro Finlandia -palkinto vuonna 1963.

Holger Salin oli tanssitaiteilijoiden Klaus Salin, Alf Salin ja Iris Salin veli.


Lähteet

Kirjallisuus
Luoma, Rauni: Ilon ja murheen näyttämöllä. WSOY, 1986. ISBN 951-0-13829-0.
Meri, Lauri: Näyttelijät sodan varjossa. Lauri Meri ja Kustannusosakeyhtiö Otava, 2005. ISBN 951-1-20232-4.
Elonet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset näyttelijät
Pro Finlandia -palkitut
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Särimner

Särimner on skandinavisessa mytologiassa esiintyvä Valhallan pitojen villisika, jonka lihalla Einherjar-soturit juhlivat päivittäisten Ragnarökiin valmistavien harjoituksiensa jälkeen. Sian erityisominaisuus on että leikattiinpa lihaa miten tai mistä vain, poistetut osat kasvoivat takaisin.

Skandinaavinen mytologia
Epilä

Epilä on kaupunginosa Tampereella. Alue rajoittuu pohjoisessa Tampere-Pori-rataan ja Lielahteen, idässä Hyhkyn Vaakonkatuun, lännessä Raholaan sekä etelässä Kaarilaan.

Epilässä on ollut pysyvää asutusta 1500-luvulta lähtien. Nykyisellä Winterin alueella sijainnut Epilä mainitaan vuoden 1540 maakirjassa Pirkkalan pitäjän Tohlopin kylään kuuluneena talona, jonka omisti tuolloin Heikki Epi. Nimi pohjautuu mahdollisesti ruotsalaiseen miehennimeen Ebbe. Vuosina 1759–1836 Epilä oli Harjun kappeliseurakunnan kappalaisen virkatalo. Alueella on ollut Kaarilan kartanon laidunmaita. Suomen sisällissodan aikana maalis-huhtikuussa 1918 Epilässä käytiin ankaria taisteluja; Aatto Koivusen komentama punakaarti voitti ruotsalaisen eversti Hjalmarsonin johtamat valkoiset useaan otteeseen. Ankarin hyökkäystaistelu käytiin 26. maaliskuuta 1918.

Tampere–Pori-radan valmistuttua vuonna 1895 avattiin Epilän rautatieasema, jonka ympäristöön alkoi kehittyä uusi asunto- ja teollisuusalue. Näin talonnimestä oli tullut alueennimi. Epilän alue siirrettiin muiden Tampereen läntisten esikaupunkialueiden mukana siihenastisesta Pohjois-Pirkkalasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa. Epilän, Kaarilan ja Hyhkyn kaupunginosien yhteinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1953. Epilän seisake poistettiin käytöstä vuonna 1979, oltueen henkilöliikenteen käytössä avaamisestaan tuohon asti.

Valtaosan 1900-lukua Epilä oli teollisuusvaltainen alue, mutta nykyään se on lähinnä pientalovaltainen asuinalue. Teollisuusajalla Epilässä toimivat mm. Uusi Kivipaino Oy ja Winterin maalitehdas.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Epilä-kulttuuriraitti
Injektori

Injektori eli imuri on höyrykattilan kattilaveden syöttölaite, joka toimii kattilan itse tuottamalla höyryllä. Käyttöhöyry voi tulla suoraan kattilasta (tuorehöyry) tai se voi olla höyrykoneen poistohöyryä.

Imureissa ei ole muita varsinaisia liikkuvia osia kuin käyttöventtiilit. Ne imevät vettä ejektoriperiaatteella höyrysuihkun avulla. Höyryn tiivistyessä imettyyn veteen sen höyrystymislämpöä vastaava energia siirtyy veteen. Tämä nostaa veden painetta niin, että se voittaa kattilan paineen ja vesi työntyy kattilaan. Vesi myös lämpiää jonkin verran, mikä vähentää haitallisia jännityksiä kattilan rakenteissa verrattuna täysin kylmän veden syöttämiseen. Jos imuri toimii poistohöyryllä, myös polttoaineen kulutus pienenee. Imureissa ei käytetä tiivisteitä, vaan osat hiotaan tarkasti yhteen sopiviksi. Imureita on höyryvetureissa aina kaksi ja ne ovat toisistaan riippumattomia häiriömahdollisuuden varalta. Kumpi tahansa riittää yksinään hoitamaan koko vedensyötön. 

Joissakin vetureissa oli lisäksi ns. ojaimuri: se on yleensä veturin kuljettajanpuoleiselle kulkusillalle sijoitettu imuri jonka avulla veturi voidaan vesittää myös ulkopuolisesta vesilähteestä kuten ojasta, purosta tai järvestä.

Injektori on ranskalaisen insinöörin Henri Giffardin (1825–1882) keksintö.

Lähteet 
 Mikko Ivalo: Höyryveturit ja niiden hoito

Viitteet 

Rautatietekniikka
Lämpövoimakoneet
Koneenelimet
Höyryveturit
Luna 4

Luna 4 (; malli E-6, projektinumero 2) oli Neuvostoliiton kuuluotain, joka laukaistiin Baikonurin kosmodromista 2. huhtikuuta 1963. Luotain oli yksi Lunaksi (Kuu) kutsutuista, kuun tutkimista varten valmistetuista, vuodesta 1959 lähtien laukaistuista luotaimista.

Luna 4 oli Luna-sarjan toisen vaiheen luotaimiin (Luna 4–Luna 14); nämä Neuvostoliitto oli varustanut lennonaikaiset lentoratakorjaukset mahdollistavilla ohjausraketeilla, joilla kuuluotaimet pyrittiin ohjaamaan Kuun läheiseille lentoradoille. Se kuului E6-sarjan laskeutumisluotaimiin.

Yhteensä 1422 kilogrammaa painaneen luotaimen alkumatka Baikonurista sujui suunnitellusti. Ensin Luna 4 ohjattiin Maan kiertävälle 167x182 kilometrin lentoradalle, josta se singottiin kaartuvasti kohti Kuuta. Maan ja Kuun välisen lennon aikana ilmeisesti luotaimen tähtinavigointijärjestelmä petti, mahdollisesti lämpösuojausongelmien takia, eikä luotainta saatu ohjattua lennon loppuvaihetta varten suunnitellusti. Tietoliikenneyhteydet kuitenkin säilyivät ainakin 7. huhtikuuta saakka. Luotain lensi Kuun ohi noin 8 400 km:n päästä 5. huhtikuuta 1963.

Luotaimen aiottua tarkoitusta ei koskaan virallisesti paljastettu, mutta joidenkin arvioiden mukaan luotaimella olisi aiottu yrittää pehmeää laskeutumista Kuuhun, mitä yritettiinkin seuraavilla, Luna 5 ja Luna 6 -luotaimilla. Väitettä tukee tieto, että Moskovan radion 5. huhtikuun illaksi oli suunniteltu radio-ohjelmaa "Iskeytyminen (laskeutuminen) Kuuhun", joka peruttiin. Luotaimen uskottiin päätynee aurinkokeskiselle radalla, jonka suurin etäisyys Maasta on 698 455 km, pienin 89 801 km ja kiertoaika noin 28 365 päivää.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Luna - Exploring the Moon  (zarya.info)

Luna-ohjelma
Vuoden 1963 avaruustoiminta
Arto Karila

Arto Tapio Karila (s. 28. lokakuuta 1957 Helsinki) on suomalainen tietoliikenteen ja tietoturvan tutkija ja asiantuntija. Hän on uransa aikana toiminut muun muassa tietokoneverkkojen ja tietoturvan professorina Teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1995–2001. Hän on tullut julkisuudessa tunnetuksi UMTS-teknologian kriitikkona ja WLAN-teknologian puolestapuhujana, sekä tietoturvaan liittyvistä lausunnoistaan.

Karila kirjoitti ylioppilaaksi 1976. Hän valmistui diplomi-insinööriksi 1982, tekniikan lisensiaatiksi 1986 ja väitteli Teknillisessä korkeakoulussa tohtoriksi 1991. Hän on lisäksi suorittanut Atlantassa Georgia Institute of Technologyssa Master of Science -tutkinnon 1985.

Karila toimi Posti- ja telelaitoksen atk-keskuksessa suunnittelijana 1981–1982, teleosaston asiakasjärjestelmäkehityksen apulaisjohtajana 1989–1990 ja palvelukehityksen johtajana 1990–1992. VTT:n palveluksessa hän oli erikoistutkijana 1982–1988. Vuodesta 1987 lähtien hän on ollut konsulttina omassa yrityksessään. Vuodesta 2006 lähtien Karila on ollut sivutoimisesti yksi Tietotekniikan tutkimuslaitoksen (HIIT) johtavista tutkijoista.

Karila oli Jippii Oy:n hallituksen jäsen. 28. toukokuuta 2009 hänet tuomittiin 60 päiväsakkoon arvopaperimarkkinoita koskevasta  tiedottamisrikoksesta. 12. marraskuuta 2010 antamallaan päätöksellä Korkein oikeus on poistanut hovioikeuden tuomion, joten voimassa on käräjäoikeuden 31. lokakuuta 2007 antama täysin vapauttava tuomio. Asian käsittely palautuu hovioikeuteen ja jatkuu usean Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen jätetyn valituksen merkeissä.

Lähteet
 Kuka kukin on 2007, Otava 2006

Viitteet

Aiheesta muualla
Esittely Helsingin Tietojenkäsittely-yhdistyksen sivuilla 
Talouselämä: "Nokia on auttamattomasti jäljessä" 
Arto Karila vannoo internet-protokollan nimeen 

Suomalaiset tietojenkäsittelytieteilijät
Teknillisen korkeakoulun professorit
VTT
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
LV 217M

LV 217M on Yhdysvalloissa valmistettu pataljoonaradio. Se on kehittyneempi versio LV 217:stä, jota on Suomessa valmistettu lisenssillä Oy Nokia Ab:n Oulun-tehtailla vuodesta 1973 alkaen. Siinä on 920 radiokanavan sijasta 2 320 kanavaa, koska taajuusalue on hiukan laajempi, mutta pääasiassa koska kanavaväli on puolitettu 50 kHz:sta 25 kHz:iin, jolloin samalla taajuusalueella käytettävien taajuuksien lukumäärä kaksinkertaistuu. Lisäksi radiossa on 150 Hz:n aliäänikohinasalpa ja taajuudesta riippumaton kohinasalpa.

Lisäksi laite on noin kolmanneksen kevyempi kuin LV 217. Levyllä olevien numeroiden asemesta siinä on nestekidenäyttö, ja suurin lähetysteho on 5 W (LV 217:ssa 4 W).

Tekniset ominaisuudet

Tavanomaiset varusteet 
marssiantenni
Antennin tyviosa, taipuisa
Antennin tyviosa
Antennielementti
Kuulopuhelin
Akkulipas
Kantolaite
Varustepussi

Aiheesta muualla 

Suomen puolustusvoimien kalustoesittely
 PRC-77 Back Pack Squad Radio
Military Radios: AN/PRC-25 and AN/PRC-77 Backpack Radio

Kirjallisuutta 
Viestimies 2005, Pieksämäki: Viestiupseeriyhdistys ry, 2005.

Kenttäradiot
Suomen puolustusvoimien viestikalusto
Pataljoonaradiot
Raimo Kantola (professori)

Raimo Antero Kantola (s. 16. maaliskuuta 1955, Haukipudas) on suomalainen professori ja tietoliikennetekniikan ja tietoverkkojen tutkija ja erityisesti reitityksen, merkinannon ja tietoturvallisten verkkojen asiantuntija Suomessa. Hän on työskennellyt professorina Teknillisessä korkeakoulussa ja Aalto yliopistossa  vuodesta 1996. Kantola on kansainvälisen koulutuksen pioneeri Suomessa. Hän johti Suomen ensimmäistä tekniikan alan kansainvälistä (englanninkielistä) maisteriohjelmaa TKK:lla vuodesta 1998. Kantola oli myös tietoliikenne- ja tietoverkkotekniikan laitoksen ensimmäinen vetäjä TKK:lla ja Aallossa vuosina 2008 - 10. Vuodesta 2010 hänen tutkimuksensa on keskittynyt ohjelmistomääriteltyihin ja tietoturvallisiin verkkoihin ja verkon avustamaan tietoturvaan. Hän on esittänyt puheenvuoroja muun muassa kansallisesta laajakaistastrategiasta, korkeakoulu- ja tiedepolitiikasta ja Internetistä.

Ennen yliopistouraansa Kantola toimi Nokia Tietoliikenneyksikön palveluksessa vuosina 1980-1996 digitaalisen puhelinkeskuksen DX200  tutkimus-, kehitys- ja johtotehtävissä. Tuosta ajasta vuosina 1992 - 95 Kantola oli kolme ja puoli vuotta Englannissa ja USA:ssa Nokian tehtävissä.

Kantola väitteli tohtoriksi Teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1995 Nokian digitaalisen puhelinkeskuksen ohjelmiston suorituksen varmentamisesta. Kantolan DI-tutkinto on Leningradin sähkötekniikan korkeakoulusta vuodelta 1981 ja hän on suorittanut virallisen kielenkääntäjän tutkinnon (suomi-venäjä-suomi).

Lähteet

Aiheesta muualla
Esittely Teknillisen Korkeakoulun sivuilla
Nimitys Tietoverkkotekniikan professorin virkaan

Suomalaiset tietojenkäsittelytieteilijät
Teknillisen korkeakoulun professorit
Nokian henkilöstö
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Kerttu Vuolab

Kerttu Maarit Kirsti Vuolab (s. 1. toukokuuta 1951 Utsjoki) on saamelainen kirjailija. Hän kirjoittaa pohjoissaameksi ja toimii myös kuvittajana. Lisäksi Vuolab on kääntänyt kirjoja saameksi ja tehnyt sanoittajana yhteistyötä Mari Boinen kanssa.

Vuolab on merkittävä kulttuuripoliittinen vaikuttaja. Hänen tavoitteenaan on saamen kielen, kulttuurin ja kertomaperinteen siirtäminen tuleville sukupolville. Vuolab toimi Lapin läänintaiteilijana vuosina 1994–1998.

Vuolab on suorittanut saamen kielen ja kulttuurin opintoja Tromssan yliopistossa 1978 ja Oulun yliopistossa 1981.

Vuonna 2006 Vuolabille myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki. Vuonna 2011 hänen teoksensa Bárbmoáirras (2008) () oli ehdolla Pohjoismaisen kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Vuonna 2017 sama teos voitti Lappi-kirjallisuuspalkinnon. Vuonna 2014 hänet palkittiin saamen kielen Gollegiella-palkinnolla työstään pohjoissaamen kaunokirjallisuuden edistäjänä.

Tuotanto

Kirjat
 Golbma skihpáračča (1979), ilmestynyt myös inarin- ja koltansaameksi
 Ánde ja Risten jági farus (1990)
 
 Čomisteaddjit (2005 Näytelmä yhdessä Sverre Porsangerin kanssa)

Käännökset
 Antoine de Saint-Exupéry: Bás prinssaš (1981, suom. Pikku prinssi)
 Selma Lagerlöf: Lottežan Niillasa mátkkit (videonauhat 1999, suom. Peukaloisen retket)
 Tove Jansson: Moson de geavvá? (2000, suom. Kuinkas sitten kävikään?)

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Saamelaiskirjailijat
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Juho Kirves

Johan (Juho) Kirves (s. 25. toukokuuta 1868 Jaakkima) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1914 ja 1917–1918. Sisällissodan aikana hän työskenteli punaisten hallinnossa ja pakeni sodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle. Kirveen viimeisistä elinvuosista ei ole tietoa.

Elämä 
Jaakkiman Miklin kylässä syntyneen Kirveksen vanhemmat olivat talollinen Petter Kirves ja Anna Parikka. Kansakoulun käytyään hän työskenteli metallimiehenä Kotkassa, Helsingissä, Pietarissa, Tverissä, Moskovassa ja Tulassa, kunnes asettui Viipuriin vuonna 1900. Viipurin työväenyhdistyksen johtohahmoihin lukeutunut Kirves valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa maaliskuussa 1907. Kirves oli kansanedustajana vuoteen 1914, jonka jälkeen hän työskenteli Suomen Metalliteollisuustyöntekijäin Liiton taloudenhoitajana 1915–1916. Hänet valittiin jälleen eduskuntaan 1917.

Sisällissodan käynnistyttyä Kirves nimitettiin SDP:n uuden puolueneuvoston jäseneksi. Hän oli kannattanut parlamentaarista linjaa, mutta ryhtyi siitä huolimatta työskentelemään punaisten hallinnossa. Kirveen pääasialliset tehtävänsä olivat Neuvosto-Venäjän suhteita hoitaneissa komiteoissa. Hän kuului muun muassa Helsingissä toimineeseen suomalais-venäläiseeen sekakomiteaan ja oli maaliskuun alussa nimetyn pääsuorituskomitean puheenjohtaja. Kirves työskenteli myös kansanvaltuuskunnan merenkulkuneuvoston virkailijana.

Sodan loppuvaiheessa Kirves pakeni Venäjälle, jossa hän toimi punapakolaisille perustetun Buin siirtolan komissaarina. Yrjö Laineen vuonna 1940 haastatteleman Matti Hiltusen mukaan Kirves työskenteli seuraavaksi Lahden turvesoille perustetussa suomalaiskollektiivissa, joka hajosi Kuusisen klubin murhien jälkeen syksyllä 1920. Vuosina 1920–1921 Kirves toimi poliittisena ohjaajana Omskissa, jonka jälkeen hän muutti Neuvosto-Karjalaan. Vuosikymmenen puolivälissä Kirves osallistui Suomessa maanalaisesti toimineiden kommunistien kouluttamiseen ja oli myöhemmin tuomarina Repolassa. 1930-luvulla Kirves asui Petroskoissa, jossa hän työskenteli Kansainvälinen Punaisen Avun MOPR:n Karjalan aluekomitean sihteerinä. SKP:n sisäisissä kiistoissa Kirves kannatti Kullervo Manneria, minkä johdosta hänet erotettiin väliaikaisesti puolueesta. 

Lehtitietojen mukaan Kirves oli elossa vielä keväällä 1937, mutta hänen myöhempiä vaiheitaan ei tunneta. Kirves julistettiin kuolleeksi Mikkelin raastuvanoikeuden päätöksellä 1. tammikuuta 1961.

Lähteet

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Viipurin läänin läntinen vaalipiiri
Suomen sisällissodan punaiset
Neuvostoliitonsuomalaiset henkilöt
Vuonna 1868 syntyneet
1900-luvulla kuolleet
Kuolinvuosi tuntematon
Otto

Otto voi tarkoittaa seuraavia:

Etunimenä 
 Otto, monissa maissa yleinen miehen etunimi
Otto-nimisiä hallitsijoita: 
 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisareita: 
 Otto I Suuri (912–973)
 Otto II (955–983)
 Otto III (980–1002)
 Otto IV (1175/1176–1218)
 Otto, Austrasian major domus (640–643)
 Otto, Kreikan kuningas (1833–1862)
 Baijerin hallitsijoita:
 Otto I, Baijerin pfalzkreivi 1156–1180, Baijerin herttua 1180–1183
 Otto II, Baijerin herttua 1231–1253
 Otto III, Baijerin herttua 1290–1312
 Otto IV, Ala-Baijerin herttua 1309–1334
 Otto V, Baijerin herttua 1347–1349, Ylä-Baijerin herttua 1349–1351
 Otto, Baijerin kuningas 1886–1913

Sukunimenä 
 Otto, pääasiassa saksalainen sukunimi: 
 Bernhard Christian Otto (1745–1835), saksalainen lääkäri ja lintutieteilijä
 Björn Otto (s. 1977), saksalainen seiväshyppääjä
 Felix Otto (s. 1966), saksalainen matemaatikko
 Frei Otto (1925–2015), saksalainen arkkitehti ja rakennesuunnittelija
 Götz Otto (s. 1967), saksalainen näyttelijä
 Joel Otto (s. 1961), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija ja valmentaja
 John Otto (s. 1977), Limp Bizkitin rumpali
 Kristin Otto (s. 1966), saksalainen uimari
 Lisa Otto (1919–2013), saksalainen oopperalaulaja
 Luise Otto-Peters (1819–1895), saksalainen kirjailija
 Miranda Otto (s. 1967), australialainen näyttelijä
 Nicolaus Otto (1832–1891), saksalainen keksijä, jonka mukaan on saanut nimensä ottomoottori, polttomoottorityyppi
 Rudolf Otto (1869–1937), saksalainen teologi, uskonnonfilosofi ja uskontotieteilijä
 Sylke Otto (s. 1969), saksalainen ohjaskelkkailija

Muita merkityksiä 
 Otto, sarjakuvahahmo
 otto, tililtänosto
 Ottopiste, seteliautomaattiketju
 Otto, Hartwallin lonkeromerkki
 2962 Otto, asteroidi
 Otto, Helsingin Jokereiden maskotin nimi, tulee Otakar Janeckýn nimestä
 Otocinclus eli nuolimonni
 Alapaha blue blood bulldog, harvinainen koirarotu, kutsumanimi ”Otto”
 Hurrikaani Otto, Atlantilla marraskuussa 2016 raivonnut hurrikaani.

Katso myös 
 Otos
Kaarlo Hartiala

Kaarlo Jakob Waldemar Hartiala, entinen Hartman (12. lokakuuta 1919 Hancock, Michigan, Yhdysvallat – 25. syyskuuta 2009) oli suomalainen fysiologian professori ja Turun yliopiston rehtori ja kansleri. 

Hartialan vanhemmat olivat rovasti Rafael Hartman ja Hilja Maria Wargelin. Hänen puolisonsa vuodesta 1943 oli lääkäri Airi Inkeri Järvinen. Hartiala aloitti oppikoulun Joensuun lyseossa 1929 ja kirjoitti ylioppilaaksi Käkisalmen yhteislyseosta 1938. Lääketieteen lisensiaatiksi hän valmistui 1947 ja tohtoriksi 1951. Hän oli jo 1948–1950 opiskellut Yhdysvalloissa Rockefeller-säätiön apurahalla.

Hartiala nimitettiin Turun yliopiston ensimmäiseksi fysiologian professoriksi vuonna 1955. Professorina hän toimi aina eläkkeelle jäämiseensä vuonna 1984 saakka. Hartiala toimi Turun yliopiston rehtorina 1970–1975 ja kanslerina 1975–1984. Hartiala tuli tunnetuksi dopingaineiden vastaisen työn kärkihahmona. Hän oli muun muassa mukana luomassa eurooppalaisille olympiakomiteoille yhteistä lääketieteellistä komiteaa 1980-luvulla. Hän toimi Suomen olympiakomitean hallituksessa 1968–1976 ja sen valtuuskunnan puheenjohtajana 1976–1984. Sittemmin hän oli Euroopan olympiakomitean liittohallituksessa ja Kansainvälisen olympiakomitean lääketieteellisessä komissiossa. Työskentelystään niin urheilun kuin tieteenkin parissa hänet palkittiin useasti.

Suomen Urheilulääkäriyhdistys jakaa artialan mukaan nimettyä stipendiä nuorille liikuntalääketieteen tutkijoille.

Teokset 
 Effect of anoxic anoxia on the humorally stimulated pancreatic secretion, Suomalainen tiedeakatemia, 1951. (väitöskirja)
 Polkuni tieteen turuilla, lääkärin ja tiedemiehen näkökulmasta, WSOY 1979
 Medi, lääkärikeskus 1–4, toimituskunnan jäsen, WSOY 1980–1982
 Polun varrelta – sanottua ja tehtyä, 1990
 Neljätoista vuottani nuijan varressa – ja nuijan alla, 1991
 Urheilun kahdet kasvot: terve sielu terveessä ruumiissa vai rahan ja dopingin vallassa, 1997

Lähteet

Aiheesta muualla 
Ylen Elävä arkisto: Kaarlo Hartiala dopingväittelyssä 1991

 Suomalaiset lääkärit
Suomalaiset professorit
Turun yliopiston professorit
Turun yliopiston rehtorit
Turun yliopiston kanslerit
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 2009 kuolleet
Aurora-mitalin saajat
Petter Portin

Petter Erik Portin (s. 12. joulukuuta 1940 Kruunupyy) on suomalainen geneetikko ja Turun yliopiston perinnöllisyystieteen emeritusprofessori.

Elämä ja ura 

Kruunupyyssä vuonna 1940 syntynyt Portin pääsi ylioppilaaksi Nokian yhteiskoulusta vuonna 1959. Hän jatkoi opintojaan Turun yliopistossa, jossa hän toimi eri tehtävissä aina vuodesta 1969 alkaen. Portin valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 1972 ja hänet valittiin perinnöllisyystieteen vs. apulaisprofessoriksi vuonna 1976. Professorin virkaan Portin nousi vuonna 1980 ja tässä tehtävässä hän toimi Turun yliopistossa aina eläköitymiseensä asti vuonna 2004.

Portin oli myös vuonna 1962 perustamassa Turun Yliopiston biologian ja maantieteen ainejärjestöä, Synapsia.

Tutkimus- ja julkaisutoiminta 

Portin on tutkinut muun muassa banaanikärpäsen sukupuolisolujen kypsymisjakautumista, geenien vuorovaikutuksia, yksilönkehityksen mekanismeja, ihmisen hampaiston genetiikkaa sekä skitsofrenian genetiikkaa. Hänen eniten siteeratut julkaisunsa koskevat geenin käsitteen teoriaa. Nuorempana Portin tutki myös lintuja, ja julkaisi katsauksen Nokian linnustoon vuonna 1965.

Portin on tieteellisten kirjoitusten ohella julkaissut myös noin viisisataa suomenkielisiä aikakausi- ja sanomalehtiartikkelia, sekä on osallistunut perinnöllisyystieteeseen liittyvistä aiheista käytävään julkiseen keskusteluun. Hänen lehtikirjoitustensa aiheina ovat olleet erityisesti evoluutio ja muuntogeeniset kasvit. Kirjoituksissaan Portin on pyrkinyt korostamaan näkemystään, jonka mukaan muuntogeenisten kasvien havaitut hyödyt ylittävät selvästi niiden pelätyt haitat ja että haittoja korostetaan usein vain tunteen pohjalta. 

Portinilta on ilmestynyt muun muassa yleistajuinen genetiikan oppikirja Ne geenit! Ne geenit! (2006). Biologian sanakirjasta hän on saanut yhdessä muiden kirjoittajien kanssa tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuonna 2002. Tieteellisen tuotantonsa lisäksi Portin on myös julkaissut tieteenfilosofisia mietekokoelmia ja runoteoksia.

Teokset

Tietokirjat

Runoteokset ja mietelmät 
 Valkoinen timantti, 2001
 Musta timantti, 2001
 Pisara alkumerta, 2001
 Apollodoros, keskusteluja tieteestä, taiteesta, kulttuurista, kasvatuksesta ja uskonnosta, 1996
 Pikkuapollo, mietteitä tieteestä, taiteesta, kulttuurista, kasvatuksesta ja uskonnosta, 1992

Lähteet 

Suomalaiset geneetikot
Suomalaiset runoilijat
Suomalaiset tietokirjailijat
Turun yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan professorit
Vuonna 1940 syntyneet
Elävät henkilöt
Palasokeri

Palasokeri on kova, kuution muotoon hakkurilla pilkottu pala kokoonpuristettua kidesokeria. Palasokeria voidaan käyttää kätevästi esimerkiksi kahvia tai teetä juodessa.
Palasokeri tunnetaan myös nimellä sokerikuutio. Tuotemerkit kuten Suomen Sokerin Sirkku ja Pulmu ovat olleet aikansa brändejä. Yksi Sirkku-pala painaa noin 2,6 grammaa
ja Pulmu noin 3,2 grammaa.

Palasokerista on sekä valkoinen kidesokerista että ruskea ruokosokerista valmistettu versio.

Valmiina paloina myyty sokeri kehittyi käyttäjän itsensä paloittelemasta toppasokerista, joka oli yleinen sokerityyppi Suomessakin vielä 1930-luvulla.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Sokeri
Shin’ichirō Tomonaga

Shin’ichirō Tomonaga, usein Sin-Itiro Tomonaga, (, 31. maaliskuuta 1906 – 8. heinäkuuta 1979) oli japanilainen fyysikko. Tomonaga vaikutti hyvin paljon kvanttisähködynamiikkaan. Tomonaga, Richard Feynman ja Julian Schwinger saivat Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1965.

Elämä 
Tomonaga syntyi Tokiossa vuonna 1906. Hänen isänsä oli japanilainen filosofi Sanjūrō Tomonaga. Tomonaga oli perheen toinen lapsi ja vanhin poika. Tomonaga aloitti opiskelun Kioton yliopistossa vuonna 1926. Hän työskenteli Leipzigissä samassa ryhmässä Werner Heisenbergin kanssa ja tätä aiemmin oli samalla luokalla Hideki Yukawan kanssa. Kaikki kolme ovat saaneet Nobelin fysiikanpalkinnon.

Tomonaga kuoli syntymäkaupungissaan vuonna 1979.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Biografia Nobel-säätiön sivuilla 

Japanilaiset fyysikot
Nobelin fysiikanpalkinnon saajat
Vuonna 1906 syntyneet
Vuonna 1979 kuolleet
Malmö Redhawks

Malmö Redhawks on ruotsalainen, Malmöstä kotoisin oleva jääkiekkoseura, joka pelaa Ruotsin pääsarjassa SHL:ssä. Seura on perustettu vuonna 1972 nimellä Malmö IF.

Malmö Redhawks (silloiselta nimeltään Malmö IF) on pelannut Ruotsin finaalissa vuosina 1992 ja 1994 voittaen mestaruuden molemmilla kerroilla. Tuolloin seurassa pelasivat suomalaiset Raimo Helminen sekä 1994 Mikko Mäkelä. Seuran saavutuksiin kuuluu myös Euroopan Cupin voitto vuodelta 1993 ja pronssi vuodelta 1994. Malmö Redhawks on Elitserienin maratontaulukossa kymmenentenä. Joukkueen kotihallina toimii 13 700 katsojaa vetävä Malmö Arena.

Jäädytetyt numerot 
1 Peter Lindmark
5 Roger Nordström
18 Patrik Sylvegård
25 Kaj Olsson
66 Mats Lusth

Päävalmentajat

 Putte Brännström 1972–1973
 Jan Stolpe 1973–1975
 Thomas Stafrén 1975–1976
 Danny Malone 1976–1977
 Jan Stolpe 1977–1978
 Tommy Andersson 1978–1981
 Tore Paulsryd 1981–1983
 Jan Stolpe 1983–1984
 Lennart Sundberg 1984–1987
 Lennart Källén 1987–1989
 Timo Lahtinen 1989–1994

 Hannu Jortikka 1994–1995
 Christer Abrahamsson 1995–1996
 Peo Larsson 1996
 Barry Smith 1996–1997
 Hannu Jortikka 1997–1998
 Stephan Lundh 1998–2001
 Per Bäckman 2001–2003
 Stephan Lundh 2003–2004
 Björn Kinding 2004
 Dan Hobér 2004–2005
 Lars Bergström 2005–2007

 Dave King 2007
 Torgny Bendelin 2007–2008
 Bobo Simensen 2008–2009
 Göran Karlström 2009–2010
 Robert Olsson 2010–2011
 Leif Strömberg 2011
 Ulf Taavola 2011–2013
 Mats Lusth 2013–2015
 Björn Hellkvist 2015–2016
 Peter Andersson 2016–

Joukkue kaudella 2022–2023

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja: Tomas Kollar 
 Apuvalmentaja: Petri Liimatainen 
 Apuvalmentaja: Mathias Tjärnqvist 
 Maalivahtivalmentaja: Cristopher Nihlstorp 
 Fysiikkavalmentaja: Albin Blomqvist 
 Huoltopäällikkö: Mattias Gillrup 
 Huoltopäällikkö: Mikael Petersson 
 Huoltopäällikkö: Jörgen Torstensson 
 Puheenjohtaja: Patrik Sylvegård 
 Toimitusjohtaja: Björn Liljander 

Lähde: EliteProspects

Galleria

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seuran kotisivut 

Malmön urheilu
SHL-joukkueet
Vuonna 1972 perustetut urheiluseurat
The World Factbook

The World Factbook on Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:n julkaisema maantieteellinen vuosikirja, jossa on lyhyt esittely kaikista maailman maista. Koska teos on Yhdysvaltain liittovaltion viranomaisten kustantama julkinen asiakirja, on sen aineisto julkista omaisuutta, public domainia. Kirjan toimituskunta ei ole julkinen, vaan tiedon kirjan sisällöstä sille välittää julkista kontaktipintaa edustavat yhteyshenkilöt. Näin ollen kirjan sisällöstä muutoin kuin suoranaisten asiavirheiden osalta ei ole mahdollista keskustella. Kirjan luokittelut noudattavat Yhdysvaltain ulkopoliittisia linjauksia, mikä näkyy mm. Jugoslaviaa koskevien sivujen osalta ja Myanmarin nimittämisessä Burmaksi (Kts. vastaava englanninkielinen artikkeli). Kirjan aineisto kootaan lukuisista Yhdysvaltain liittovaltion virastoista ja lähteistä. Vuoden 2008 jälkeen kirjasta ei enää julkaista kirjaa, vaan toimitus on siirtynyt päivittämään verkkoversiota.

Kirja- ja verkkosivusto

Kirjan verkkoversiossa olevia karttoja on käytetty runsaasti uudelleen, niin yksityisten henkilöiden kuin myös julkishallinnollisten organisaatioiden julkaisemassa aineistossa myös Yhdysvaltain ulkopuolella. Kirjan verkkoversiota päivitetään useita kertoja vuodessa.

Suomi The World Factbookissa

Suomen osalta kirjassa muutoksina on ollut se, ettei Vasemmistoliittoa katsota enää kommunistiseksi puolueeksi kuten SKP ja SKDL sekä se, että kirjaan on tullut maininta alueellisista kiistoista (Karjala-kysymys), josta mainitaan, ettei Suomen hallituksella ole asiassa vaatimuksia. Verkkoversiossa voi olla ajoittain kirjoitusvirheitä suomenkielisten sukunimien osalta ja ajoittain päivitys tulee verrattain myöhään. Kun Jyrki Katainen ehti Yhdysvaltoihin ystävyyspuoluevierailulle republikaanisen puolueen luokse puheenjohtajana, oli verkkoversiossa maininta siitä, että Kokoomuksen puoluejohtaja on Ville Itälä. Kirjalla on palautekanava mahdollisista virheistä tai muusta palautteesta CIAn verkkosivuilla.

Merkittävyys

Koska The World Factbook on julkaisijaansa liittyen julkista tiedustelutietoa, on sitä pidettävä jonkinlaisena Yhdysvaltojen virallisia kantoja heijastelevana julkaisuna, vaikkei sen kustantaja ole politiikkaa muotoileva (policy making) liittovaltion virasto. Helposti verkosta saatavana ja kaikkien maiden osalta samankaltaisesti jäsenneltynä kirjan verkkosivusto on helppo referenssi. Näin ollen sen sisältämät kartat ovat levinneet laajalti Internetissä. Julkaisija CIA kuitenkin toivoo, että kun kirjan aineistoa käytetään, viitattaisiin siihen lähteenä.

Aiheesta muualla
The World Factbook  
The World Factbook: Suomi  

Yhdysvaltain liittovaltion hallinto
Yhdysvaltalaiset tietokirjat
Pi pi pil... pilleri

Pi pi pil… pilleri on vuonna 1982 ensi-iltansa saanut Visa Mäkisen elokuva. Siinä potenssia lisäävän seksilääkkeen keksinyt professori (Matti Ruohola) kokeilee keksintöään käytännössä eräässä kylpylässä.

Vastaanotto
Murskaavista arvosteluistaan huolimatta elokuva sai teatterikierroksellaan kahdeksalla esityskopiolla vajaat 44 000 katsojaa. Kolmoskanavan televisioesityksessä elokuun lopulla 1992 katsojia oli 477 000. Sen yhteydessä Jussi Karjalainen totesi Helsingin Sanomissa Pi pi pil... pillerin olevan ”Suomen kaikkien aikojen typerin elokuva. Ehkä. Toivottavasti.” Video-oppaassa vuodelta 1994 Pi pi pil… pilleri saa 1–5 tähden sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”. Myöhemmässä TV-maailman kolumnissa kriitikko Henri Waltter Rehnström huomauttaa, miten Mäkisen elokuvaan on lainailtu suoraan musiikkia sekä tematiikkaa amerikkalaisesta pornoelokuvasta Rollerbabies (1976).

Lähteet

Vuoden 1982 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset komediaelokuvat
Visa Mäkisen ohjaamat elokuvat
Montreal AAA

Montreal AAA () on Montrealista, Kanadasta tuleva urheiluseura, joka on saavuttanut menestystä useista eri lajeista. Seurasta on tullut muun muassa moukarinheiton ja uinnin olympiavoittajia. 

Seura perustettiin vuonna 1881, kun paikalliset pyöräily-, lumikenkä- ja lacrosseseurat yhdistyivät. Seura on voittanut jääkiekon Stanley Cupin vuosina 1893, 1894 ja 1902. Se on voittanut myös jääkiekon Allan Cupin vuonna 1930. Amerikkalaisessa jalkapallossa seura voitti Grey Cupin vuonna 1931. Nykyisin seura keskittyy kuntosalin ylläpitoon nimellä Club Sportif MAA.

Aiheesta muualla 
Kotisivut  

Kanadan jääkiekko
Entiset jääkiekkoseurat
Vuonna 1881 perustetut urheiluseurat
Montréalin urheilu
Italialaissodat

Italialaissodat eli suuri Italian sota oli sarja pääasiassa Italiassa käytyjä sotia vuosina 1494–1559, joihin osallistui pääosa Euroopan silloisista suurvalloista. Sodat saivat alkunsa ranskalaisten laajentumispyrkimyksistä Italiaan (muun muassa Milanon herttuakunta ja Napolin kuningaskunta), mutta laajenivat lopuksi koskemaan muitakin alueita. Sotia leimasi jatkuva voimasuhteiden muutos, kun taistelevien osapuolten liittokunnat muuttivat muotoaan.

Eurooppalainen sodankäynti kehittyi huomattavasti italialaissotien aikana (muun muassa tykit, bastionijärjestelmä sekä jalka- ja ratsuväen taktiikka ja aseistus).

Italialaissodat päättyivät vuonna 1559, kun Espanja sai Milanon ja Napolin. Hävitys Italiassa siirsi Euroopan taloudellista ja kulttuurista painopistettä pohjoisemmaksi.

Tärkeimmät taistelut
Fornovon taistelu 1495
Gariglianon taistelu 1503
Cerignolan taistelu 1503
Agnadellon taistelu 1509
Ravennan taistelu 1512
Novaran taistelu 1513
Marignanon taistelu 1515
Bicoccan taistelu 1522
Pavian taistelu 1525
Rooman ryöstö 1527
Landrianon taistelu 1529
Ceresolen taistelu 1544
Saint Quentinin taistelu 1557
Gravelinesin taistelu 1558

Aiheesta muualla 

1500-luvun sodat
Espanjan sodat
Ranskan sodat
Italian sodat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Three Imaginary Boys

Three Imaginary Boys on englantilaisen rockyhtye The Curen esikoisalbumi vuodelta 1979. Se sisältää yhtyeen silloisen basistin, Michael Dempseyn, laulaman coverversion Jimi Hendrixin ”Foxy Ladystä”. Albumi julkaistiin uudelleen masteroituna vuonna 2004, jolloin siihen liitettiin toinen CD aiemmin julkaisemattomia kappaleita. Esikoisalbumilla kuuluvat vielä yhtyeen perustamisvaiheen Buzzcocks-vaikutteet varsinkin kappaleissa Object ja It's Not You.

Kappaleet

Alkuperäinen julkaisu
 10:15 Saturday Night
 Accuracy
 Grinding Halt
 Another Day
 Object
 Subway Song
 Foxy Lady (Hendrix)
 Meathook
 So What
 Fire in Cairo
 It's Not You
 Three Imaginary Boys

Cd-levyllä myös 13. bonuskappale "The Weedy Burton", jota ei ole merkitty albumin kappaleluetteloon. Vinyyliversiosta se puuttuu.

2004 -uudelleenjulkaisu
Levy yksi

Sama kuin alkuperäisessä julkaisussa.

Levy kaksi
 I Want to Be Old (studiodemo 10/77 - ei aiemmin julkaistu) *
 I'm Cold (studio demo 11/77) *
 Heroin Face (live The Rocketissa, Crawleyssä 12/77 - albumilta Curiosity) *
 I Just Need Myself (studiodemo 1/78 - ei aiemmin julkaistu) *
 10:15 Saturday Night (Robert Smithin kotitekoinen demo 2/78) *
 The Cocktail Party (kotitekoinen demo 3/78 - ei aiemmin julkaistu) *
 Grinding Halt (kotitekoinen demo 4/78) *
 Boys Don't Cry (Chestnut-studiossa äänitetty demo 5/78 - albumilta Curiosity)
 It's Not You (Chestnut-studiossa äänitetty demo 5/78)
 10:15 Saturday Night (Chestnut-studiossa äänitetty demo5/78)
 Fire in Cairo (Chestnut-studiossa äänitetty demo 5/78)
 Winter (studio-otos 10/78 - ei aiemmin julkaistu)
 Faded Smiles (aka "I Don't Know") (studio-otos 10/78 - ei aiemmin julkaistu)
 Play with Me (studio-otos 10/78 - )
 World War (Boys Don't Cry -albumin alkuperäisestä versiosta)
 Boys Don't Cry (albumilta Don't Cry)
 Jumping Someone Else's Train (albumilta Boys Don't Cry)
 Subway Song (livenä Nottinghamissa 10/79 - albumilta Curiosity)
 Accuracy (livenä Nottinghamissa 10/79)
 10:15 Saturday Night (livenä Nottinghamissa 10/79)

Kokoonpano

The Cure
 Michael Dempsey - basso ja laulu kappaleessa "Foxy Lady"
 Robert Smith - kitara ja laulu
 Lol Tolhurst - rummut
 Porl Thompson - kitara *-merkityissä kappaleissa

Tuotanto
Albumi on äänitetty ja miksattu Lontoon Morgan Studiosilla Englannissa, tuottajana oli Chris Parry.

Vuoden 1979 esikoisalbumit
The Curen albumit
Rybinsk

Rybinsk () on runsaan 200 000 asukkaan kaupunki Jaroslavlin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan ja Šeksnan yhtymäkohdassa.

Historia

Varhaiset vaiheet 
Rybinsk on yksi slaavien vanhimpia kaupunkeja Volgan varrella. Ensimmäisen kerran paikka mainitaan vuonna 1071 nimellä Ust-Šeksna eli ”Šeksnan suu”. Seuraavan neljän vuosisadan ajan kaupunkia kutsuttiin vaihtelevasti Ust-Šeksnaksi ja Rybinskiksi. Vuodesta 1504 se mainitaan nimellä Rybnaja Sloboda (”kalastuskylä”). Nimi johtunee siitä, että kaupungista vietiin paljon sampia muualle.

1600-luvulla sloboda vaurastui kaupalla Länsi-Euroopan kanssa. Silloin rakennettiin useita kivikirkkoja, joista vain yksi on säilynyt nykypäivään. Vanhempaa arkkitehtuuria voi löytää kaupungin ulkopuolelta.

Kultakausi 
1700-luvulla kylän kaupan määrä kasvoi. Katariina II myösi Rybnaja Slobodalle kaupunginoikeudet 1777 ja nimesi sen Rybinskiksi. Kylän satamassa suuret Volgan alukset purettiin pienempiin veneisiin, jotka jatkoivat matkaa matalaan Mariinskin kanavaan, joka yhdistää Keski-Venäjän Itämereen. Kaupungissa oli 7 000 asukasta, mutta siellä saattoi kerrallaan majoittua 170 000 merimiestä ja 2 000 alusta. Vähitellen pieni satama tuli tunnetuksi ”proomujen pääkaupunkina”.

Kaupungin tunnetui maamerkki, uusklassinen Kristuksen kirkastumisen katedraali, rakennettiin Volgan rannalle vuosina 1838–1851.

Ylisen Volgan kauppakeskuksena Rybinsk houkutteli ulkomaalaisia Länsi-Euroopasta. Tämän myötä Rybinskiin rakennettiin sekä luterilainen että roomalais-katolinen katedraali.

1900-luku 
Neuvostovuosina Rybinskin nimi vaihtui neljä kertaa: Štšerbakov (1946), jälleen Rybinsk (1957), Andropov (1984) ja jälleen Rybinsk (1989).

Tärkeimmät teollisuudenalat nyky-Rybinskissä ovat lentokoneiden moottorien valmistus ja vesivoimalaitos. Kuten asiantuntijat varoittivat, Rybinskin jättiläispato, joka pitää takanaan Rybinskin tekojärveä (aikoinaan oli maailman suurin tekojärvi), asettaa kaupungin suureen vaaraan, jos pato murtuu.

Katso myös 
Venäjän kultainen rengas

Aiheesta muualla 

 Rybinskiin keskittynyt portaali 
 Ympäröivän Rybinskin piirin kotisivut 

Jaroslavlin alueen kaupungit
Seventeen Seconds

Seventeen Seconds on englantilaisen rock-yhtye The Curen studioalbumi vuodelta 1980. Se julkaistiin uudelleen vuonna 2005, sisältäen toisen levyn, jolla on mm. demoja ja live-esityksiä levyn teon ajalta.

Kappaleet 
 A Reflection
 Play for Today
 Secrets
 In Your House
 Three
 The Final Sound
 A Forest
 M
 At Night
 Seventeen Seconds

Uudelleenjulkaisun bonuslevy 
 I'm a Cult Hero (I'm a Cult Hero -vinyyliltä Cult Hero -nimellä)
 I Dig You ((I'm a Cult Hero -vinyyliltä Cult Hero -nimellä)
 Another Journey by Train (kotidemo, instrumentaalikappale)
 Secrets (kotidemo, instrumentaalikappale)
 Seventeen Seconds (live)
 In Your House (live)
 Three (alt studio mix)
 I Dig You (Cult Hero live)
 I'm a Cult Hero (Cult Hero live)
 M (live)
 The Final Sound (live)
 A Reflection (live)
 Play for Today (live)
 At Night (live)
 A Forest (live)

Kokoonpano 
 Robert Smith ‎– kitara, laulu
 Simon Gallup ‎– basso
 Matthieu Hartley ‎– koskettimet
 Laurence Tolhurst ‎– rummut

The Curen albumit
Vuoden 1980 albumit
Hanna Ekola

Hanna Ekola-Salonen (o.s. Heikkilä, s. 9. marraskuuta 1961 Kiikka) on suomalainen laulaja, lauluntekijä ja kirjailija, joka tunnetaan veljensä Martti Heikkilän säveltämästä, vuonna 1990 julkaistusta hitistä Villihevosia sekä persoonallisesta äänenkäytöstään.

Ura 
Ekola on esittänyt sekä kevyttä että hengellistä musiikkia ja kirjoittanut kristillistä kirjallisuutta. Ekola esiintyi yhdessä miehensä Lido Salosen (1950–2008) ja Virpi Salon (Lahti) kanssa. Hanna Ekola on jatkanut keikkailua pääasiassa kirkoissa Virpi Salon kanssa puolisonsa kuoleman jälkeenkin. 

Ekola on koulutukseltaan teologi. Hän on toiminut Suomen vanhimman kristillisen lastenlehden, Vinkin, päätoimittajana. Hanna on lapsesta lähtien tehnyt lauluja Martti Heikkilän ja sisarensa Saara Suvannon kanssa ja osa kappaleista onkin päättynyt soololevyille, esimerkiksi debyyttialbumista löytyy Martin ja Hannan yhdessä tekemä kappale "Huomisaamun aikaa". Lisäksi hän tekee jonkin verran yhteistyötä myös muiden lauluntekijöiden kuten Kai Jämsän kanssa, esimerkiksi Kai Jämsän ja Hannan yhdessä tekemistä kappaleista osa on päättynyt muille artisteille. Luonnonlapset-levyn kappaleista osan Hanna on säveltänyt ja sanoittanut itse. 

Ekolan Villihevosia-hitti oli vuoden 1991 soitetuin radiokappale, ja levy myi kulta- ja platinalevyjä. Se julistettiin ärsyttävimmäksi iskelmäksi Ylen kyselyssä vuonna 2015. Vuonna 2011 Päijät-Hämeen käräjäoikeudessa käsiteltiin juttu, jossa törkeästä pahoinpitelystä syytettynä oleva mies oli puukottanut toista miestä, joka oli lauleskellut Ekolan Villihevosia-laulua.

Ekola on saanut levyistään useita kultalevyjä ja yhden platinalevyn ja hänet on palkittu Emma-palkinnolla vuoden naissolistitulokkaana 1991. Hän on kirjoittanut 28 kristillistä kirjaa ja hänet on palkittu vuonna 1997 Vuoden kiinnostavin kristillinen kirja -palkinnolla.

Ekola toimii yrittäjänä. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuoden 2022 alusta alkaen.

Yksityiselämä 
Hanna Ekola on leski. Hänen puolisonsa oli Juha "Lido" Salonen ja Ekolalla on vuonna 1998 syntynyt poika. Salonen kuoli syöpään vuonna 2008. Ekola on sen jälkeen löytänyt uuden miessuhteen ja asuu Pusulassa.

Edesmennyt laulaja ja lauluntekijä Saara Suvanto oli Hanna Ekolan sisar.

Albumit 
 Hanna Ekola (Sonet, 1990)
 Joutsentanssi (Polygram, 1992)
 Luonnonlapset (Polygram, 1994)
 Villihevosia – 20 Hannan parasta (kokoelma, 1995)
 Sateenkaari (Columbia, 1996)
 Kiitos elämän lahjasta (Columbia, 1997)
 Joulunaika (Columbia, 1998, joululevy)
 Enkelin siipien havinaa (Columbia, 2000, gospel-levy)
 Et ole yksin (Sley-kirjat, 2003, gospel-levy)
 Lupaus (2006)
 Villihevosia - 40 unohtumatonta laulua (kokoelma, 2008)
 Aurinkotie (AXR Music, 2011)

CD-singlet 
 Hento (2004)
 Pelkää sydän maailmaa (2004)
 Huomisen murheet (2007)
 Kaipaus (2009)
 Helmi (2010)
 Joki vai silta (2013)
 Nuorgam (2013)
 Leskenlehti (2016)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Hanna Ekolan virallinen verkkosivu

Suomalaiset laulajat
Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
Suomalaiset kirjailijat
Emma-palkinnon saajat
Vuonna 1961 syntyneet
Hengellisen musiikin esittäjät
Elävät henkilöt
Miss Baltic Sea

Miss Baltic Sea oli Itämeren maissa vuosittain järjestettävä kauneuskilpailu. Se aloitettiin vuonna 1990, jolloin järjestettiin Miss Baltic Sea 1991-kilpailu. Viimeisen kerran kilpailu järjestettiin itsenäisenä vuoden 2005 syksyllä, jolloin valittiin Miss Baltic Sea 2006. Tämän jälkeen Miss Skandinavia-kilpailu yhdistettiin Miss Baltic Sea-kilpailun kanssa ja yhdistetty kilpailu järjestettiin vielä kahdesti.

Voittajat 
 1991: Nina Andersson (Suomi)
 1992: Liis Tappo (Viro)
 1993: Rasa Kukenyte (Liettua)
 1994: Anna Malova (Venäjä)
 1995: Eva Maria Laan (Viro)
 1996: Agnieszka Zych (Puola)
 1997: Nadine Schmidt (Saksa)
 1998: Karita Tuomola (Suomi)
 1999: Kadri Väljaots (Viro)
 2000: Miroslawa Stronjny (Puola)
 2001: Dagmar Makko (Viro)
 2002: Heidi Willman (Suomi)
 2003: Natascha Börger (Saksa)
 2004: Anna Maria Strömberg (Suomi)
 2005: Mira Salo (Suomi)
 2006: Malwina Ratajczak (Puola)
 2007: Dorota Gawron (Puola) (Miss Baltic Sea & Miss Skandinavia)
 2008: Fanney Lára Guomundsdóttir (Islanti) (Miss Baltic Sea & Miss Skandinavia)

Katso myös

Katso myös 
 Miss Universum
 Miss Maailma
 Miss International
 Miss Grand International
 Miss Earth
 Miss Eurooppa
 Miss Skandinavia
 Miss Suomi

Aiheesta muualla
 Finnartist Oy
 http://www.pageantopolis.com/international/baltic_sea.htm
 http://www.pageantopolis.com/international/BalticScand.htm

Kauneuskilpailut
Itämeren historia