Afrikan ja Kiinan suhteet

Kiinan ja Afrikan suhteilla tarkoitetaan Kiinan ja Afrikan mantereen välisiä historiallisia, poliittisia, taloudellisia, sotilaallisia, sosiaalisia ja kulttuurisia yhteyksiä. 

Nykyaikaiset poliittiset ja taloudelliset suhteet alkoivat Mao Zedongin aikakaudella Kiinan kommunistisen puolueen voiton jälkeen Kiinan sisällissodassa. 2000-luvulta lähtien Kiinan kansantasavallan nykyinen valtio on luonut yhä vahvemmat taloudelliset siteet Afrikkaan. Afrikassa asuu arviolta miljoona kiinalaista. Lisäksi Kiinassa on arvioitu työskentelevän 200 000 afrikkalaista. Vuodesta 2020 lähtien Swazimaa ja Somalimaan tasavalta (osa Somaliaa) ovat kaksi Afrikan valtiota, joilla on suhteita Kiinan tasavaltaan. 

Kiinan (kansantasavallan) ja Afrikan välinen kauppa kasvoi 700 prosenttia 1990-luvulla, ja Kiina on tällä hetkellä Afrikan suurin kauppakumppani. Kiinan ja Afrikan yhteistyöfoorumi (FOCAC) perustettiin lokakuussa 2000 virallisena foorumina vahvistamaan suhteita huomattavasti. Muutamat länsimaat, kuten Iso-Britannia ja Yhdysvallat, ovat olleet huolestuneita Kiinan merkittävistä poliittisista, taloudellisista ja sotilaallisista rooleista Afrikan mantereella. 

Kiinan ulkoministeriö korostaa Kiinan kehitysyhteistyötä Afrikan kanssa ja toteaa samalla, että Kiina ja Afrikka pyrkivät "yhteisiin ponnisteluihin kehitysmaiden laillisten oikeuksien ylläpitämiseksi ja uuden, reilun ja oikeudenmukaisen poliittisen ja taloudellisen järjestyksen luomiseksi maailmaan".

Historialliset suhteet 
  

Ensimmäinen Afrikan maininta kiinalaisissa lähteissä oli Tuan Ch'eng-shihin (kuollut 863) Yu-yang-tsa-tsu-julkaisussa, yleinen tietämyskokoelma, jossa hän kirjoitti Po-pa-li-maasta (viitaten Somaliaan). 

Ensimmäisenä afrikkalaisista suoraan kosketukseen kiinalaisten olivat somalit, pääasiassa Adjurānin sulttaanikunta. Arkeologiset kaivaukset Mogadishussa ja Tansanian Kilwassa ovat löytäneet monia kolikoita Kiinasta. Suurin osa kolikoista on peräisin Song-dynastialta, vaikka Ming-dynastia ja Qing-dynastia ovat myös edustettuna. Vuonna 1226 Kiinan Fujianin provinssin Quanzhoun ulkomaankaupasta vastaava komissaari Chao Jukua valmisti teoksen Chu-fan-chih (barbaaristen kansojen kuvaus), jossa keskustellaan Sansibarista (Ts'ong-pa) ja Somaliasta (Pi-P'a- Lo). 

Lisäksi kirahveja, seeproja ja suitsukkeita vietiin Kiinan Ming-imperiumiin, mikä teki Somalian kauppiaista johtajia Aasian ja Afrikan välisessä kaupassa.

Marokkolainen matkustaja ja tutkija Ibn Battuta teki 1400-luvulla pitkän matkan Afrikkaan ja Aasiaan. Hän saavutti Kiinan huhtikuussa 1345 Intiassa oleskelun jälkeen.  Hän kirjoitti:  Kiina on turvallisin ja parhaiten säännelty maa matkustajalle. Mies voi mennä yksin yhdeksän kuukauden matkalle kantamalla mukanaan suuren summan rahaa ilman pelkoa. Silkkiä käyttää vaatteissaan jopa köyhät munkit ja kerjäläiset. Sen posliinit ovat hienoimpia kaikista keramiikan tuotteista ja sen kanat ovat isompia kuin maamme hanhet.  Lokakuussa 1415 kiinalainen tutkimusmatkailija Zheng He saavutti Afrikan itärannikon ja lähetti ensimmäisen kahdesta kirahvista lahjoina Kiinan Yonglen keisarille. Amiraali Zheng He ja hänen laivastonsa tutkivat Somalian rannikkoa ja seurasivat sitä alaspäin Mosambikin kanaalille. Näiden retkikuntien tavoitteena oli levittää kiinalaista kulttuuria ja kertoa Kiinan voimasta. Zheng toi lahjoja ja myönsi Mingin keisarilta arvonimiä paikallisille hallitsijoille tavoitteena perustaa suuri joukko tukijavaltioita.  

On joitain muita kertomuksia, joissa mainitaan kiinalaiset alukset, jotka upposivat Kenian Lamu-saaren lähellä vuonna 1415. Eloonjääneiden sanotaan asettuneen saareen ja menneen naimisiin paikallisten naisten kanssa.

Dekolonisaatio ja nykyaikaiset suhteet 

Nykyaikaisten kiinalais-afrikkalaisten suhteiden luominen alkoi 1950-luvun lopulla, kun Kiina allekirjoitti kahdenväliset kauppasopimukset Algerian, Egyptin, Guinean, Somalian, Marokon ja Sudanin kanssa. Zhou Enlai teki kymmenen maan kiertomatkan Afrikkaan joulukuun 1963 ja tammikuun 1964 välisenä aikana. Zhou Enlai vieraili Ghanassa ja solmi läheiset suhteet Kwame Nkrumahiin, joka halusi yhdistää Afrikkaa. Tuollaiset suhteet heijastivat usein Kiinan ulkopolitiikkaa yleisesti: Kiina "alkoi kehittää siteitä ja tarjota   ... taloudellisen, teknisen ja sotilaallisen tuen Afrikan maille ja vapautusliikkeille pyrkiessään edistämään kansallisen vapautuksen ja vallankumouksen sotia osana kansainvälistä yhtenäistä rintamaa molempia suurvaltoja vastaan ". Kiina oli myös tukenut Afrikkaa taistelussaan eurooppalaista kolonialismia vastaan.

Diplomatia 

Varhaisiin nykyaikaisiin kahdenvälisiin suhteisiin vaikutti pääasiassa kylmä sota ja kommunistinen ideologia. Kiinalla oli alun perin läheisiä siteitä apartheidin vastaisen vapauttamisliikkeen, Afrikan kansalliskongressin (ANC) kanssa Etelä-Afrikassa, mutta kun Kiinan suhteet Neuvostoliittoon heikkenivät ja ANC siirtyi lähemmäksi Neuvostoliittoa, Kiina siirtyi pois ANC:stä ja kohti panafrikkalaista kongressia. Neuvostoliitto tuki Joshua Nkomon Zimbabwen Afrikan kansan liittoa ja toimitti heille aseita; Robert Mugaben yritykset saada Neuvostoliiton tuki hänen Zimbabwen Afrikan kansallisliitolleen torjuttiin, mikä johti hänet aloittamaan suhteet Kiinaan. Kiina adoptoi useita periaatteita, muun muassa tukemalla Afrikan maiden itsenäisyyttä investoidessaan infrastruktuurihankkeisiin. 1970-luvulla Kiina otti tyytyväisenä vastaan Neuvostoliiton armeijan neuvonantajien karkottamisen Egyptistä ja Sudanista. Kiinalla ja Zairella (ja Safari-klubilla) oli yhteinen tavoite Afrikassa tehdä kaikkensa estääkseen Neuvostoliiton voitot alueella. Sen mukaisesti sekä Zaire että Kiina rahoittivat salaa FNLA:ta (ja myöhemmin UNITA:a), jotta Kuuban tukema ja täydentämä MPLA eivät tule valtaan. Kiina ja Safari-klubi lähettivät apua Mobutu-hallinnon tukemiseen Shaba I-konfliktin aikana vuonna 1977.

Taiwanin kysymys on ollut Kiinan kansantasavallalle tärkeä poliittinen kysymys. Vuonna 1971 afrikkalaisten maiden tuki oli ratkaisevan tärkeää Kiinan liittyessä Yhdistyneisiin Kansakuntiin (YK) ottaen vastaan Taiwanin paikan. Monet Afrikan maat, kuten Algeria, Egypti, Etiopia ja Sambia ovat korostaneet tukevansa "yhden Kiinan politiikkaa". Vain yksi Afrikan maa, Swazimaa, ylläpitää edelleen suhteita Taipeihin.  

Vuodesta 1997 lähtien Kiinassa on vieraillut noin 40 Afrikan valtionpäämiestä.  Pekingissä lokakuussa 2000 pidetty ministerikokous Kiinan ja Afrikan yhteistyöfoorumi (FOCAC) oli ensimmäinen yhteinen vuoropuhelu Kiinan ja Afrikan maiden välillä. 

Heinäkuussa 2019 37:n maan YK-suurlähettiläät, mukaan lukien Algeria, Angola, Kamerun, Kongo, Kongon demokraattinen tasavalta, Egypti, Eritrea, Nigeria, Somalia, Etelä-Sudan, Sudan, ja Zimbabwe, ovat allekirjoittaneet yhteisen kirjeen YK:n ihmisoikeusneuvostolle puolustaen tapaa jolla Kiina kohtelee uiguureja ja muita muslimivähemmistöryhmiä Xinjiangin alueella.

Talous 
Vuonna 1980 Kiinan ja Afrikan välisen kaupan kokonaismäärä oli miljardi dollaria. Vuonna 1999 se oli 6,5 miljardia dollaria ja vuonna 2000 10 miljardia dollaria. Vuoteen 2005 mennessä Kiinan ja Afrikan kokonaiskauppa oli saavuttanut 39,7 miljardia dollaria, ennen kuin se nousi 55 miljardiin dollariin vuonna 2006, jolloin Kiinasta tuli Afrikan toiseksi suurin kauppakumppani Yhdysvaltojen jälkeen, jonka kauppa Afrikan maiden kanssa oli 91 miljardia dollaria. Kiina ohitti myös perinteisen Afrikan talouskumppanin ja entisen siirtomaavallan Ranskan, jonka kaupan arvo oli 47 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Vuonna 2010 Afrikan ja Kiinan välisen kaupan arvo oli 114 miljardia dollaria ja vuonna 2011 166,3 miljardia dollaria.  Vuoden 2012 ensimmäisen 10 kuukauden aikana se oli 163,9 miljardia dollaria.  

Afrikassa on arviolta 800 kiinalaista yritystä, joista suurin osa on yksityisiä yrityksiä jotka investoivat infrastruktuuri-, energia- ja pankkisektoreihin. Kiinan investoinnit ovat johtaneet positiivisiin (työpaikkoihin) ja negatiivisiin (paikallisten kauppiaiden syrjäyttämiseen) vaikutuksiin paikallisissa afrikkalaisissa yhteiskunnissa. Ehdottomat ja matalakorkoiset luottolimiitit (1,5 prosentin korot 15–20 vuoteen)  ovat korvanneet länsimaiset ehdollisemmat lainat. Vuodesta 2000 lähtien yli 10 miljardia dollaria Afrikan maiden velkoja Kiinalle on peruutettu. 

Kolmasosa Kiinan öljy-toimituksista tulee Afrikan mantereelta, pääasiassa Angolasta. Kiinalaisten yritysten investoinnit energia-alalle ovat saavuttaneet korkean tason viime vuosina. Joissakin tapauksissa, kuten Nigeriassa ja Angolassa, öljyn ja kaasun etsintä- ja tuotantosopimukset olivat yli 2 miljardia dollaria. Monet näistä investoinneista ovat avustus- ja lainapaketteja, jotka ovat vastineeksi infrastruktuurin rakentamista ja kauppaa koskevista sopimuksista. 

Maataloudessa Benin ja Sahelin maat Burkina Faso ja Mali toimittavat jopa 20 prosenttia Kiinan puuvillatarpeista. Norsunluurannikko toimittaa Kiinalle kaakaota, ja kahvin tuodaan Keniasta. Kalatuotteiden osalta Namibia on edelleen yksi tärkeimmistä tarjoajista. 

Vuoden 2011 aikana Afrikan ja Kiinan välinen kauppa kasvoi 33 prosentilla edellisvuodesta 166 miljardiin dollariin. Tähän sisältyi Kiinaan tuonti Afrikasta 93 miljardin dollarin arvosta, joka koostui pääasiassa mineraalimalmeista, öljystä ja maataloustuotteista, ja Kiinan vienti Afrikkaan yhteensä 93 miljardia dollaria, joka koostui pääosin teollisuustuotteista.n Hahmotellen nopeasti kasvavaa kauppaa Afrikan mantereen ja Kiinan välillä, näiden kahden maailman alueen välinen kauppa kasvoi edelleen yli 22 prosenttia vuoden takaisesta ja oli 80,5 miljardia Yhdysvaltain dollaria vuoden 2012 viiden ensimmäisen kuukauden aikana.  Tuonti Afrikasta kasvoi 25,5% ja oli 49,6 miljardia dollaria vuoden 2012 viiden ensimmäisen kuukauden aikana. Kiinasta valmistettujen tuotteiden, kuten koneiden, sähkö- ja kulutustavaroiden sekä vaatteiden / jalkineiden vienti kasvoi 17,5% ja oli 30,9 miljardia dollaria.  Kiina pysyi Afrikan suurimpana kauppakumppanina vuonna 2011 neljättä peräkkäistä vuotta. 

Tarve suojata Kiinan lisääntyneitä investointeja Afrikkaan on saanut aikaan siirtymisen Kiinan perinteisestä puuttumattomuudesta muiden maiden sisäisiin asioihin uusiin diplomaattisiin ja sotilaallisiin aloitteisiin, joilla yritetään ratkaista levottomuudet Etelä-Sudanissa ja Malissa. . Suojatakseen sijoituksiaan ja vahvistaakseen geopoliittista nousuaan Kiina on avannut ensimmäisen sotilaallisen tukikohdansa Djiboutiin Afrikan sarvessa. Politologit ovat sitä mieltä, että tämä siirto merkitsee uutta vaihetta Kiinan ja Afrikan suhteissa. 

Etelä-Afrikassa Johannesburgissa joulukuussa 2015 pidetyssä FOCAC-kokouksessa Kiinan johtaja Xi Jinping lupasi 60 miljardia dollaria kolmen vuoden laina- ja avustussopimukselle Afrikan mantereelle.

Apu 
Kiina tuki voimakkaasti Afrikan itsenäisyysliikkeitä ja antoi apua vasta itsenäistyneille Afrikan valtioille 1960- ja 1970-luvuilla. Yksi merkittävimmistä varhaishankkeista oli 1860 km TAZARA-rautatieyhteys, joka yhdistää Sambian ja Tansanian, jota Kiina auttoi rahoittamaan ja rakentamaan vuosina 1970–1975. Noin 50 000 kiinalaista insinööriä ja työntekijää lähti mantereelle toteuttamaan projektia. Vuoteen 1978 mennessä Kiina oli tukenut enemmän Afrikan maita kuin Yhdysvallat.  

Kiinan hallitus rakensi ja rahoitti Afrikan unionin uutta päämajaa.

Terveydenhuolto 
Terveydenhuollon kehittäminen ja lääketieteellinen apu ovat olleet tärkeimpiä onnistuneita yhteistyöalueita. 1960-luvun alun ja vuoden 2005 välisenä aikana yli 15 000 kiinalaista lääkäriä matkusti Afrikkaan auttamaan potilaiden hoidossa yli 47 maassa. Yiliaodui- lääketieteelliset ryhmät ovat hoitaneet yli 170 miljoonaa potilasta saman ajanjakson aikana. 

Vuonna 2001 G8-maiden jäsenmaat muodostivat Yhdistyneiden Kansakuntien tukeman globaalin rahaston AIDS: n, tuberkuloosin ja malarian torjumiseksi. Alkuperäinen budjetti oli 10 miljardia dollaria. Vuonna 2007 Kiinassa hyväksyttiin uusi 1,1 miljardin dollarin lisämäärä, josta 66 prosenttia oli tarkoitettu Afrikalle. Saman vuoden syyskuussa Kiina lupasi Kongon demokraattiselle tasavallalle rakentavansa 31 sairaalayksikköä ja 145 pienempää terveydenhuoltokeskusta. Projektin oli määrä valmistua maaliskuussa 2010.

Sotilaallinen 
Sotilaallinen yhteistyö juontaa juurensa kylmän sodan ajanjaksoon, jolloin Kiina halusi auttaa Afrikan vapautusliikkeitä. Joidenkin perinteisten liittolaisten, kuten Somalian ja Tansanian, lisäksi Kiinalla oli sotilaallisia siteitä sitoutumattomiin maihin, kuten Egyptiin. Sotilasvarusteita myytiin Afrikan maille 142 miljoonan dollarin arvosta vuosina 1955–1977. Kaksi vuosikymmentä Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen sotilaalliset suhteet perustuvat nyt pikemminkin liiketoimintaetuihin kuin ideologiaan. 

Viime aikoina Kiina on lähettänyt joukkoja mantereelle osallistumaan rauhanturvaamiseen. Vuonna 2004 Kiina lähetti YK:n alaisuudessa noin 1500 sotilashenkilöä, jotka lähetettiin Liberian ja Kongon demokraattisen tasavallan välille mutta vasta vuodesta 2011 lähtien se on lähettänyt jalkaväkijoukkoja, joita voidaan kuvata (väitetysti) 'taistelujoukoiksi'. Kiina tuki heinäkuussa 2007 YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselmaa 1769 ja osallistuu YK:n ja AU:n yhdistelmärauhanturvajoukkoihin (UNAMID). Rauhantoiminnan lisäksi Kiina tarjoaa sotilaskoulutusta ja -välineitä muutamille maille. Kiinalaiset droonit ovat levinneet ympäri Afrikkaa toteuttaen satoja tappavia hyökkäyksiä Egyptissä, Libyassa, Algeriassa, ja Nigeriassa. 

Yhä useammat afrikkalaiset maat ovat siirtäneet toimituslähteensä perinteisiltä toimittajilta, kuten Venäjältä, Kiinaan, osittain kiinalaisten toimittajien tarjoamien kilpailukykyisten hintojen vuoksi. Kiinan aseiden myynti tietyille Afrikan valtioille on vaikeuttanut länsimaisia kriitikkoja, jotka huomauttavat, että joitakin Sudanin kaltaisia ostajia syytetään sotarikoksista.

Kulttuuri 

Afrikassa on kolme kiinalaista kulttuurikeskusta. Kiinan ensimmäinen ulkomailla sijaitseva keskus avattiin Mauritiuksessa vuonna 1988. Kaksi muuta seurasi Egyptissä ja Beninissä. Kiinan kielen ja kulttuurin edistämiseen keskittyvällä Konfutse-instituutilla on 20 keskusta, jotka sijaitsevat 13 Afrikan maassa. 

Historiallisesti Afrikan varhaisesta maahanmuutosta Kiinaan tiedetään vain vähän. Taloudellisten ja poliittisten siteiden vahvistuessa monet afrikkalaiset ovat muuttaneet Kiinaan etsimään parempia taloudellisia mahdollisuuksia. Pikku-Afrikkaksi ja Chocolate Cityksi nimetyt paikat vastaanottavat yhä enemmän uusia maahanmuuttajia, enimmäkseen nigerialaisia. Suurin osa afrikkalaisista maahanmuuttajista on keskittynyt Guangzhoun alueelle, arviolta 20 000:tta. Kiinassa arvioidaan olevan noin 10 000 laitonta afrikkalaista maahanmuuttajaa. 

Sen sijaan varhainen kiinalainen maahanmuutto Afrikan mantereelle on dokumentoitu hieman paremmin. Vuonna 1724 muutama kiinalainen tuli työntekijöinä Etelä-Afrikkaan Hollannin itäisestä Intiasta (nykypäivän Indonesiasta) Hollannin siirtomaa-imperiumin kautta. 1800-luvun alkupuolella Etelä-Afrikkaan tuli toinen maahanmuuttajien aalto, kun britit toivat työntekijöitä. Viime vuosina kiinalaisten läsnäolo Afrikassa on lisääntynyt: arvioiden mukaan Kiinan kansalaisia on alueella noin miljoona.

Kritiikki 
Afrikkalaiset ja ulkopuoliset tarkkailijat ovat yhä enemmän ilmaisseet huolensa siitä, että Kiinan suhteet Afrikkaan ovat luonteeltaan uuskolonialistisia. Vastauksena tällaiseen kritiikkiin Kiina julkaisi yhdeksän yritystoiminnan kannustamisen ja standardisoinnin periaatetta, toimintaohjeen ja oppaan ulkomailla toimiville kiinalaisille yrityksille. 

Kiinan ja Zimbabwen suhde kiinnitti kriitikkojen huomion. Kiinaa syytettiin Zimbabwen tukemisesta suihkutaistelijoilla, ajoneuvoilla ja muilla sotilasvälineillä. Kiina ilmoitti vuonna 2007 rajoittavansa avun humanitaariseen apuun.  

Ihmisoikeusryhmät arvostelivat Kiinaa tukevista suhteistaan Sudanin hallitukseen, jota syytetään Darfurin joukkomurhista.

Lähteet 

Afrikka
Sivut, joissa on tarkistamattomia käännöksiä
Kiinan ulkopolitiikka