joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lentävä suomalainen

Flying Finn eli lentävä suomalainen on monista menestyneistä suomalaisista urheilijoista kansainvälisesti käytetty lempinimi. 

Ensimmäisenä lempinimeä käytettiin Tukholman olympiavoittajan Hannes Kolehmaisen yhteydessä. Suomalaisen kestävyysjuoksun nousun suuria nimiä kuten Paavo Nurmea ja Ville Ritolaa kutsuttiin myös samalla nimellä varsinkin Yhdysvalloissa, jossa he kiersivät kilpailemassa rikkoen useita maailmanennätyksiä.

Myöhemmin suomalaisen ralliautoilun noustessa maailmanmaineeseen 1960-luvulla nimeä alettiin käyttää Timo Mäkisestä. Sen lisäksi eri yhteyksissä myöhemminkin lempinimen ovat saaneet ainakin Rauno Aaltonen (rallin Euroopan mestari 1965), Pauli Toivonen (rallin Euroopan mestari 1968), Carl-Otto Bremer sekä Esko Keinänen. Myöhemmin nimitystä alettiin käyttää myös Mika Häkkisestä, jonka McLaren-autosta on eräässä valokuvassa kaikki neljä pyörää ilmassa. Nimitystä on käytetty myös tennispelaaja Jarkko Niemisestä.

Irwin Goodman levytti kappaleen Lentävä suomalainen, joka kertoo Paavo Nurmesta.

Lähteet 

Lentävät lauseet
Suomen urheilu
Pykälämerkki

Pykälämerkki § (Unicode U+00A7, HTML &sect;) on erityisesti lakitekstissä pykälän numeroinnin osoittava merkki. Joissakin kielissä merkin kahdentaminen §§ tarkoittaa monikkoa ’pykälät’, mutta suomessa tätä käytäntöä pidetään vanhentuneena.

Joskus pykälämerkkiä käytetään myös, kuten ristiä (†) ja kaksoisristiä (‡), viittaamaan alaviitteeseen, jos asteriski (*) ja ristit on jo sivulla käytetty. Tämä käytäntö on kuitenkin vähentynyt, sillä tavallisesti painotuotteissa käytetään numeroituja alaviitteitä.

Merkin kirjoittaminen
 Suomenkielisessä näppäimistössä merkki löytyy numeron 1 vasemmalta puolelta.
Microsoft Windows: Alt + 0167; Alt + 789; Alt + 21
Windows kansainvälisellä näppäimistöllä: AltGr + Shift + S
Mac OS 9/Mac OS X: Optio + 6

Aiheesta muualla

  Lainkirjoittajan opas: 24.4 Merkeistä ja taivutusmuodoista lakikielessä: 24.4.1 Pykälänmerkin käyttö
 Nykyajan kielenopas, luku 4 Kirjoitusmerkit: Erikoismerkit: §

Lähteet

§, pykälänmerkki
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kevlar

Kevlar on aramidikuituihin kuuluvan synteettisen kuidun polyparafenyleenitereftaaliamidin kauppanimi. Se on painoonsa nähden viisi kertaa vahvempaa kuin lujimmat teräkset. Kevlarin kehitti DuPont-yhtiö 1960-luvun puolivälissä Stephanie Kwolekin tekemän työn pohjalta. Alun perin tarkoituksena oli kehittää kevyt, kestävä ja vähemmän polttoainetta kuluttava materiaali autonrenkaisiin. Kevlaria valmistetaan p-fenyleenidiamiinin ja tereftaloyylikloridin välisellä polykondensaatioreaktiolla.

Ominaisuudet ja käyttö 
Kevlarin lujuus on samaa luokkaa kuin lujimpien teräksien. Se sietää lisäksi hyvin lämpöä ja kestää 400 °C lämpötilan sulamatta. 

Kevlaria käytetään yleensä luodinkestävissä liiveissä, kypärissä, moottoripyöräasusteissa, extreme-urheilun välineissä ja lentokoneiden osissa. Lisäksi Kevlaria on käytetty autonrenkaiden rakenteissa ja asbestin korvikkeena, kuten myös paneelikaiuttimien elementeissä ohuena kestävänä värisevänä kalvona. Sitä käytetään sen keveyden ja venymättömyyden vuoksi myös purjeveneiden kilpapurjeissa ja salibandymailojen varsissa hiilikuituun yhdistettynä.

Jäykissä kappaleissa, kuten lentokoneen osissa, Kevlaria ei käytetä sellaisenaan, vaan kuidut sekoitetaan muoviin (lujitemuovi). Myöskään kankaissa Kevlaria ei käytetä sellaisenaan, vaan kankaassa on muitakin synteettisiä kuituja.

Aiheesta muualla 

 Kevlar Home Page
 Aramids
 Kevlar – Design Dictionary. Illustrated article about Kevlar
 Matweb material properties of Kevlar
 Kevlar 
 Synthesis of Kevlar 
 Aberfeldy Footbridge over the River Tay
 Bristol University School of Chemistry, Molecule of the Month: Kevlar 

Suojavarustus
Kemialliset aineet
Polymeerit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Rohtomandrake

Rohtomandrake (Mandragora officinarum) tunnetaan Suomessa myös nimillä alruuna ja lemmenmarja. Se on perunan sukuinen kasvi, jota tavataan luonnonvaraisena Välimereltä Himalajalle ulottuvalla alueella. Rohtomandrake on monivuotinen kasvi, jolla on suuret, haaroittuvat juuret ja isot lehdet. Kukat ovat kellomaiset ja niiden väri vaihtelee valkoisesta tummansiniseen, marjat ovat keltaiset.

Rohtomandrake oli tärkeä kasvi antiikin Kreikan lääketieteessä esimerkiksi kivunlievittäjänä. Lääkinnälliset vaikutukset johtuvat sen sisältämistä alkaloideista, erityisesti mandrogiinista, atropiinista, skopolamiinista ja hyoskyamiinista.

Rohtomandrake myyteissä 
Rohtomandraken juuret muistuttavat alastonta ihmisruumista, ja kasviin onkin kansanuskomuksissa ja tarinoissa liitetty maagisia ominaisuuksia. Kasvista valmistetun amuletin uskottiin suojaavan kantajaansa pahoilta hengiltä ja takaavan lähes täyden haavoittumattomuuden. Alruunalla sanottiin olevan käyttöä myös kaikenlaisessa parantamisessa, lemmennostatuksessa, hedelmällisyyden ja synnytyksen helpottamisessa, ja auttoi kasvi rauhallisen unen saamiseenkin. Tarinoiden mukaan alruunaa kasvoi hirsipuiden läheisyydessä, koska se syntyi hirtettyjen miesten siemennesteestä. Ravintonaan se käytti teloitettujen verta. Kerrottiin, että kasvi huutaa maasta irrotettaessa niin kovaa, että edes mehiläisvahaiset korvatulpat eivät voineet suojata kuuroutumiselta. Siksi kasvin saattoivat tarinoiden mukaan irrottaa vain koulutetut koirat.

Inkvisitio tulkitsi alruunan hallussapitäjän noidaksi tai velhoksi. Tunnetuin teloitettu, jonka syytelistalla alruunan hallussapito on mainittu, lienee Jeanne d'Arc.

Myyttinen alruuna esiintyy joissakin saduissa sekä Mika Waltarin teoksessa Mikael Karvajalka. Myös Noidan käsikirjassa on kasvista maininta. Uudelleen tunnetuksi alruunan on tehnyt J. K. Rowling, joka on liittänyt sen Harry Potteriin. Siinä hän on yhdistänyt kasviin humoristisen ominaisuuden, jossa kasvi läpikäy samat yksilönkehityksen vaiheet kuin ihminen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 http://www.saunalahti.fi/arnoldus/mandrago.html
ITIS: Mandragora officinarum 

Koisokasvit
Antikolinergit
Myrkylliset kasvit
Deliriantit
Vasabladet

Vasabladet on Pohjanmaalla ilmestyvä ruotsinkielinen sanomalehti, jonka päätoimitus sijaitsee Vaasassa. Vasabladet on perustettu vuonna 1856, mikä tekee siitä Suomen toiseksi vanhimman edelleen ilmestyvän sanomalehden (vanhin on Åbo Underrättelser). Lehden levikki vuonna 2015 oli noin 16 000 kappaletta, ja se on Suomen toiseksi suurin ruotsinkielinen sanomalehti (Hufvudstadsbladetin jälkeen).

Vasabladetin nykyinen päätoimittaja on Camilla Berggren. Berggrenin edeltäjä Lars Rosenblad lopetti vuonna 2011. Rosenbladin edeltäjä Margareta Björklund lopetti vuonna 2009. Björklund on toiminut aikaisemmin muun muassa Jakobstads Tidningenin toimituspäällikkönä. Entinen päätoimittaja Dennis Rundt siirtyi eläkkeelle kesällä 2008. Vasabladetilla on paikalliskonttorit Kokkolassa, Pietarsaaressa, Oravaisissa, Vöyrissä, Maksamaalla, Närpiössä ja Kristiinankaupungissa. Vasabladet ilmestyy kuusi kertaa viikossa, tiistaista sunnuntaihin. Lehteä julkaisee HSS Media, jonka omistaa Harry Schaumans stiftelse -säätiö.

Vasabladet siirtyi tabloidi-kokoon perjantaina 14. helmikuuta 2014 samanaikaisesti Österbottens Tidningin kanssa.

Päätoimittajat 
 P. M. F. Lundberg 1856
 Joachim Kurtén 1856–1987
 A. F. Roos 1858–1863
 Ludvig Laurén 1864–1871, 1877–1880
 Manne Aspelin 1881–1906
 Ludvig Unggren 1906–1912
 Edvin Sundquist 1912–1962
 Birger Thölix 1964–1992
 Dennis Rundt 1992–1997
 Maj-Britt Höglund 1998–2002
 Dennis Rundt 2002–2008
 Margareta Björklund 2008–2009
 Lars Rosenblad 2009–2010
 Camilla Berggren 2011–

Katso myös 
 Luettelo suomalaisista sanomalehdistä

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Vasabladetin kotisivu 
 Historiallinen sanomalehtikirjasto 1771–1890: Vasabladet (1856–1878)
 Ab Vasabladetin yhtiöhistoriaa Pörssitiedossa

Suomalaiset ruotsinkieliset sanomalehdet
Vaasan media
Rypsi

Rypsi (Brassica rapa Oleifera-ryhmä, Brassica rapa subsp. oleifera, ennen B. campestris) on  viljelykäyttöön otettu nauriin alalaji. Rypsi kuuluu ristikukkaisiin kasveihin ja sillä on keltaiset kukinnot. 

Rypsin siemenistä puristetaan öljyä, jota käytettiin aikaisemmin lamppujen polttoaineena ja nykyisin ruokaöljynä. Sivutuotteena syntyy valkuaispitoista puristetta, jota voidaan käyttää eläinten rehuna.

Pohjoisemmassa menestyvä rypsi muistuttaa ulkonäöltään paljon rapsia, joka on lantun alalaji. Kasvit erottaa toisistaan siitä, että rypsin kukinnossa aukeavat ensimmäisinä ylimmäiset ja rapsin kukinnossa alimmaiset kukat.

Historia 
Rypsiä on viljelty Kiinassa ja Intiassa jo 1500 eaa. Siitä tehtiin lamppuöljyä 1800-luvulle asti. Suomessa sitä alettiin 

ellä laajemmin vasta 1980-luvulla.

Viljely 
Rypsiä voidaan viljellä samalla paikalla korkeintaan kerran viidessä vuodessa. Kevätrypsiä voidaan viljellä Etelä- ja Länsi-Suomessa lähinnä Vaasa-Tampere-Joensuu -linjalle asti. Sen kasvuaika on noin 105 päivää. Etelämpänä voidaan viljellä myös syysrypsiä.

Suomalaisessa rypsin viljelyssä tarvitaan erityisen paljon torjunta-aineita rikkakasveja ja tuholaisia vastaan, koska rypsi kylvetään yleensä jo keväällä. Mehiläisille ja muille pölyttäjille haitalliset neonikotinoidi-torjunta-aineet asetettiin käyttökieltoon Euroopassa vuonna 2013. Suomi ja eräät muut maat ovat kuitenkin hakeneet kiellolle vuosittain öljykasvien viljelyyn myönnettäviä poikkeuslupia. Kevätrypsin viljeleminen olisi lähes mahdotonta ilman niitä.

Rypsiä viljeltiin Suomessa vuonna 2014 28 700 hehtaarilla. 2020-luvun rapsikuoriaistuhot ovat kuitenkin saaneet monet suomalaiset luopumaan sen viljelystä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Agronet 

Viljeltävät ravintokasvit
Kaalit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Öljykasvit
Christopher Wren

Sir Christopher Wren (1632–1723) oli englantilainen arkkitehti. Wren tunnetaan kirkoista, jotka hän suunnitteli Lontooseen Lontoon suuren palon (1666) jälkeen. Hänen tunnetuin yksittäinen teoksensa on St Paulin katedraali Lontoossa.  Se valmistui lopullisesti vuonna 1711. Wren toimi vuodesta 1669 alkaen kuninkaallisena pääarkkitehtina.

Koulutus ja ensimmäiset arkkitehtityöt
Wrenin isä oli rehtori ja setänsä piispa. Hän eli nuoruutensa Cromwellin aikana, jolloin luonnontieteiden arvostus oli korkealla. Niinpä Wren valitsi ne opiskelualakseen. Vuodesta 1657 Wren oli tähtitieteen professorina Oxfordin yliopistossa. Hän oli käytännöllinen ja hallitsi monia aloja, joten häntä pyydettiin myös arkkitehtuurin tehtäviin. Wrenin ensimmäinen tunnettu arkkitehtuurinen työnsä on Sheldonian Theatre eli yliopiston suuri juhlasali Oxfordissa. Vuosina 1664–1665 tehdyn Ranskan-opintomatkan jäälkeen Wren päätti jättää kaikki muut työt ja keskittyä arkkitehtuuriin. Wren oli lujuuslaskelmien mestari. Tunnettu anekdootti kertoo, että Windsorin raatihuoneen (Windsor Guildhall) rakennuttaja vaati Wreniä parantamaan rakennuksen yläkerran tuentaa lisäämällä siihen pylväitä. Wren lisäsi pylväät, mutta todellisuudessa ne eivät ulottuneet räystäälle saakka eivätkä siis tukeneet rakennusta mitenkään. Rakennuttaja ei tätä tiennyt, mutta oli tyytyväinen tulokseen.

Lontoon jälleenrakennus
Vuoden 1666 tulipalon jälkeen aloitettiin jälleenrakennustyö, jota varten Wren laati kaupunkisuunnitelman. Sen lisäksi hänen vastuulleen tuli useiden julkisten rakennusten ja yli 50 kirkon rakentaminen Lontooseen. Suurin osa niistä valmistui vuosina 1670–1686. Niistä huomattavimmat ovat St Paulin katedraali, St. Stephen's Church Walbrookissa ja St. James's Church Piccadillyssä.

St Paulin katedraalin suunnitelmat
Pienempien kirkkojen jälleenrakennus antoi Wrenille ideoita St Paulin katedraalin uusimiseksi. Ensimmäinen suunnitelma vuodelta 1670 tähtäsi vaatimattomaan tilojen kohenteluun, mutta kolme vuotta myöhemmin hän piirsi uuden suunnitelman, johon kuului valtava kupoli suuren rakennuksen ylle. Suunnitelma oli mahtipontinen ja täysin vastakkainen edelliseen suunnitelmaan nähden. Arkkitehtuuriltaan se sai kiitosta, mutta kirkolliset piirit valittivat, että muutostyö veisi suuren osan rakennuksen perinteestä. Wren joutui laatimaan vuosina 1674–1675 vielä kolmannenkin suunnitelman, joka oli edellisten kompromissi. Tämäkään ei toteutunut sellaisenaan, vaan rakennuksen goottilaiset piirteet muuttuivat italialaisten palatsien mallin mukaan.

Myöhempi tuotanto
Myöhemmissä Wrenin töissä on useita Cambridgeen suunniteltuja rakennuksia. Lisäksi hän valvoi kuninkaallisia työkohteita ja teki sairaaloita Cambridgeen ja Chelseaan.

Muu toiminta ja huomionosoitukset
Wren oli parlamentin jäsenenä 1685–1688 ja 1702–1705. Hänet lyötiin ritariksi 1673.

Wren on haudattu suunnittelemaansa St Paulin katedraaliin. Haudalla on teksti Lector, si monumentum requiris, circumspice (Jos etsit muistomerkkiä, katso ympärillesi).

Kuvagalleria

Lähteet 

Brittiläiset arkkitehdit
Vuonna 1632 syntyneet
Vuonna 1723 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Oravat

Oravat (Sciuridae) on laaja jyrsijöiden heimo, johon kuuluvat muun muassa varsinaiset oravat, liito-orava, murmelit ja siiselit. Oravia esiintyy kaikilla mantereilla lukuun ottamatta Etelämannerta, tosin Australiaan ne ovat levinneet vasta ihmisen tuomana.

Piirteitä 
Oravia elää monenlaisissa elinympäristöissä lauhkeilla, subtrooppisilla ja trooppisilla alueilla. Liito-oravia lukuun ottamatta ne ovat kaikki päiväeläimiä.

Suurimmat murmelit (Marmota) painavat yli kahdeksan kilogrammaa. Jättiläisoravat (Ratufa) ovat suurimpia puussa eläviä oravia ja kasvavat jopa kolmen kilogramman painoiseksi. Pienimpiä oravia ovat pygmipuuoravat (Myosciurus ja Exilisciurus), jotka ovat hiirtäkin pienempiä ja painavat alle 15 grammaa.

Oravilla on suuret talttamaiset etuhampaat. Poskihampaat vaihtelevat sen mukaan, mitä laji syö – lehtiä syövien lajien poskihampaissa on kaikkein epätasaisin purupinta.

Maassa liikkuvilla oravilla on lyhyemmät jalat ja häntä kuin puussa liikkuvilla oravilla. Kaikkein pisimmät jalat ja häntä on liito-oravilla, jotka pystyvät liitämään jalkojensa välissä olevien ihopoimujen avulla.

Oravat pystyvät kääntämään nilkkojaan 180 astetta, minkä ansiosta ne kykenevät kiipeämään puunrunkoa pitkin alaspäin ketterästi.

Joillakin oravilla on poskipussit, joihin ne varastoivat ruokaa.

Oravilla on hyvä näkö ja laaja terävän näön alue, joten oravan ei tarvitse käännellä päätään nähdäkseen ympärilleen. Monella päiväaktiivisella lajilla on silmänsä linssissä kellertävää pigmenttiä, joka vähentää heijastuksia ja voimistaa värien kontrastia kuten aurinkolasit.

Taksonomia 
Oravien alaheimot, tribukset ja suvut:
 Ratufinae – 1 suku, 4 lajia
 Ratufa (4 lajia)
 Sciurillinae – 1 suku, 1 laji
 Sciurillus (1)

 Sciurinae, varsinaiset oravat – 20 sukua, 81 lajia
 Sciurini – 5 sukua, 37 lajia
 Microsciurus (4)
 Rheithrosciurus (1)
 Sciurus (28)
 Syntheosciurus (1)
 Tamiasciurus (3)
 Pteromyini – 15 sukua, 44 lajia
 Aeretes (1)
 Aeromys (2)
 Belomys (1)
 Biswamoyopterus (1)
 Eoglaucomys (1)
 Eupetaurus (1)
 Glaucomys (2)
 Hylopetes (9)
 Iomys (2)
 Petaurillus (3)
 Petaurista (9)
 Petinomys (8)
 Pteromys (2)
 Pteromyscus (1)
 Trogopterus (1)
 Callosciurinae – 14 sukua, 67 lajia
 Callosciurus (14)
 Dremomys (6)
 Exilisciurus (3)
 Funambulus (5)
 Glyphotes (1)
 Hyosciurus (2)
 Lariscus (4)
 Menetes (1)
 Nannosciurus (1)
 Prosciurillus (7)
 Rhinosciurus (1)
 Rubrisciurus (1)
 Sundasciurus (17)
 Tamiops (4)

 Xerinae – 22 sukua, 132 lajia
 Xerini – 3 sukua, 6 lajia
 Atlantoxerus (1)
 Spermophilopsis (1)
 Xerus (4)
 Protoxerini – 6 sukua, 31 lajia
 Epixerus (1)
 Funisciurus (10)
 Heliosciurus (6)
 Myosciurus (1)
 Paraxerus (11)
 Protoxerus (2)
 Marmotini – 13 sukua, 95 lajia
 Ammospermophilus (5)
 Callospermophilus (3)
 Cynomys, preeriakoirat (5)
 Ictidomys (3)
 Marmota, murmelit (15)
 Notocitellus (2)
 Otospermophilus (3)
 Poliocitellus (1)
 Sciurotamias (2)
 Spermophilus, siiselit (15)
 Tamias, maaoravat (25)
 Urocitellus (12)
 Xerospermophilus (4)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Sciuridae. Tree of Life.
 Sciuridae. Encyclopedia of Life.
 Family Sciuridae. Animal Diversity Web.

Seulonnan keskeiset artikkelit
Janitsaarit

Janitsaarit (, ”uusi armeija”) olivat Osmanien valtakunnan sulttaanin erikoisjoukkoja, jotka toimivat muun muassa sulttaanin palatsin vartijoina ja henkivartiostona sekä poliiseina Istanbulin kujilla. He olivat armeijan ja laivaston eliitti- ja ydinjoukkoja. Janitsaareja alettiin kouluttaa ottomaanien valloitettua Adrianopolin (nykyinen Edirne) vuonna 1361. He olivat osallisina muun muassa Konstantinopolin valtauksessa vuonna 1453. Osa janitsaareista oli aluksi kristittyjä sotavankeja. Myöhemmin janitsaareiksi pakko-otettiin devşirme-järjestelmän kautta 8–20-vuotiaita poikia slaavilaiskylistä ja muista kristittyjen yhteisöistä ympäri Lähi-itää ja Kaakkois-Eurooppaa.

Janitsaarit koulutettiin pienestä pitäen pelkkään sotilaselämään eivätkä he saaneet mennä naimisiin. He olivat pelättyjä ja armottomia. Janitsaareilla oli suuri viiri hattunsa päällä ja puinen kauha ilmaisemassa aselajiaan. Heillä oli sangen erikoiset sotilasarvot, esimerkiksi rykmentin komentaja oli ”ylimmäinen padansekoittaja”.

Janitsaarien sotilaallinen alamäki alkoi 1500-luvulla, kun he saivat luvan mennä naimisiin ja ottaa muita töitä. Janitsaarit alkoivat ajaa valtakunnan sijasta omia etujaan ja he osallistuivat useaan kapinaan ja vallankumoukseen. Lopulta sulttaani Mahmud II alkoi pelätä janitsaarien liian suurta valtaa ja teloitutti nämä vuonna 1826.
 
Janitsaareilla oli oma marssimusiikkityylinsä, mehter. Musiikkiperinnettä pidetään yhä yllä nykyisessä Turkissa.

Katso myös 
Mamelukit
Orjuus islamilaisessa maailmassa

Lähteet

Viitteet 

 
Historialliset joukkotyypit
Osmanien valtakunta
Karpolla on asiaa

Karpolla on asiaa oli suomalainen vuosina 1983–2007 lähetetty reportaasityyppinen televisio-ohjelma. Ohjelma esitettiin ensimmäisen kerran kesäkuussa vuonna 1983. Ohjelmaa toimitti pääasiassa toimittaja Hannu Karpo ja tuotti hänen Pallosalama Oy -tuotantoyhtiönsä. Ohjelma oli joillakin tuotantokausilla nimeltään Karporaattori tai Kyllä kansa tietää. Ohjelmaa toimitti myös Hannu Karpon poika Sampo Karpo. Katsojia ohjelma keräsi loppuaikoina keskimäärin puoli miljoonaa jaksolta, Finnpanelin mukaan viikolla 17/2007 ohjelma keräsi 564 000 katsojaa.. Vielä vuonna 1993 sarjan jakso saattoi kerätä 1,4 miljoonaa katsojaa.

Karpo toi ohjelmassaan pääasiassa esiin suomalaisessa yhteiskunnassa epäoikeudenmukaisesti kohdeltuja ihmiskohtaloita ja myös muita yhteiskunnallisia aiheita, muun muassa tieliikenteeseen liittyen. Ohjelma toi kuuluisuutta muun muassa "Nilsiän öljysheikkinä" tunnetulle yrittäjälle Tauno Kuosmaselle ja hyrynsalmelaiselle sääennustajalle, sammakkoprofessoriksi ristitylle Taisto Heikkiselle. 

Ohjelmassa oli myös muun muassa perinteisesti palkittu kansan valitsema "Vuoden pukki". Jouluisin oli lisäksi järjestetty joulupukkikilpailu, jossa katsojien tarkoituksena on arvata, kuka julkisuuden henkilö pukin naamarin taakse kätkeytyy. Poikkeavasti jouluna 2004 joulupukkikilpailua ei järjestetty, koska ohjelma oli joulukuun ajan tauolla. Sen sijaan marraskuussa lähetettiin erityinen "Marrasvisa".

Ohjelmassa jaettiin haastateltaville muun muassa poron kylmäsavupaistia ja 100 euron seteleitä kehystettynä.

Ohjelman viimeinen jakso esitettiin 5. toukokuuta 2007. Jakson pituus oli perinteisestä puolituntisesta poiketen tunnin pituinen, ja siinä tehtiin katsaus menneiden vuosien aiheisiin ja ohjelmiin. Toukokuussa 2009 MTV3:lla alettiin näyttää Karpon parhaat -nimistä sarjaa, jonka jaksot on koostettu Hannu Karpon vuosien varrella tekemistä jutuista ja samalla katsastetaan mitä kyseisille henkilöille tai asioille tapahtui ohjelman jälkeen. Karpon parhaiden toinen tuotantokausi alkoi 22. toukokuuta 2010.

Lähteet

Aiheesta muualla
Karpo Official - Hannu Karpon ja hänen tuotantoyhtiön Pallosalama Oy:n virallinen Youtube kanava
Karpon parhaat, MTV3 , archive.org-tallenne 20130728

Makasiiniohjelmat
Suomalaiset televisio-ohjelmat
1980-luvun televisiosarjat
1990-luvun televisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Kolmoskanavan televisio-ohjelmat
MTV3:n televisio-ohjelmat
Grand Theft Auto

Grand Theft Auto (lyhennettynä GTA) on DMA Designin kehittämä ja Take-Two Interactiven julkaisema toimintaseikkailupeli, joka on julkaistu vuonna  DOSille, PlayStationille ja Windowsille.
Peli on Grand Theft Auto -sarjan ensimmäinen osa.

Peli on aikuisteemojen ja väkivallan vuoksi kielletty alle 16-vuotiailta. Peliin on tehty lisälevyt London 1961 ja London 1969, jotka julkaistiin vuonna 1999. Pelien idea hurjista takaa-ajoista perustuu osittain Suuri autopuhallus -elokuvaan ().

Rockstar julkaisi pelin ilmaisohjelmana vuonna 2004.

Pelin idea 
Pelin kuvakulma on suoraan ylhäältä päin, josta kaupunginosat näkyvät kolmiulotteisina ja autot kaksiulotteisina. Pelin ideana on pelata rikollisena ja suorittaa tehtäviä rikollispomoille. Tehtävistä saa prosentteja ja kun on tehnyt tarpeeksi tehtäviä voi siirtyä seuraavaan kaupunkiin. Suurimmassa osassa tehtävistä pitää tappaa joku tai ajaa autolla paikasta toiseen. Tehtäviä voi vastaanottaa muun muassa vastaamalla puhelinkioskissa soivaan puhelimeen tai löytämällä auton, johon istuessa tehtävä alkaa. Tehtäväautot on yleensä pysäköity syrjäisiin paikkoihin.

Kehitys 
Peli oli kehityksessä 30 kuukautta vaikka sen ennakoitiin vievän 18 kuukautta. Pelin kehitys oli vaikeaa, koska siinä oli paljon yhdistelmä-interaktiota ja siinä ilmeni jatkuvasti uusia haasteita koska jokainen uusi ominaisuus piti arvioida miten se vaikutti kaikkiin muihin. Myös pelin testaaminen oli painajaismaista, koska oli niin monia tapoja joilla pelaaja voi suorittaa tehtävät ja aiheuttaa kaaosta pelimaailmassa. Tämä kuitenkin oli merkittävä syy pelin kiinnostavuudelle ja kehitystä jatkettiin.

Vastaanotto 
Pelin PlayStation-versio sai IGN:n arvostelussa arvosanaksi 6/10.
Peli sai GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 8/10.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Grand Theft auton virallinen verkkosivusto.
 Rockstarin sivusto, josta peli on ladattavissa.

1990-luvulle sijoittuvat videopelit

Vuoden 1997 videopelit
Freeware-pelit
MS-DOS-pelit
Windows-pelit
PlayStation-pelit
Game Boy Color -pelit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Britanniassa kehitetyt videopelit
Hippodromi

Hippodromi ( hippódromos, sanoista  híppos ’hevonen’ ja  drómos ’rata’) oli antiikissa ja keskiajalla kreikkalaisten käyttämä areena, joissa järjestettiin vaunukilpa-ajoja.

Konstantinopolin hippodromi oli aikansa suurin ja kuuluisin. Se rakennettiin vuosina 203–330, ja sen esikuvana oli Rooman Circus Maximus.

Katso myös
factio
Nika-kapina
Porfyrios Kalliopas

Aiheesta muualla

Pekka T. Heikura: ”Muinaisia formulakuskeja ja huliganismia – Kilpa-ajot Konstantinopolin hippodromilla”. Tieteessä tapahtuu, 2001/5.Artikkelin verkkoversio 

Antiikin urheilu
Harun al-Rašid

Harun al-Rašid ( (myös Harun ar-Rašid); 27. maaliskuuta 763 – 24. maaliskuuta 809) oli viides abbasidien kalifi ja hallitsi vuosina 786–809. Hänen isänsä oli al-Mahdi. 

Al-Tabarin mukaan Harun al-Rašid teki kahdeksan pyhiinvaellusta Mekkaan vuosien 790 ja 804 välillä. Sinne kunnostettiin Bagdadista tie, joka sai nimen hallitsijan puolison mukaan.  Pyhiinvaellusperinne Mekkaan alkoi viimeistään tällöin, ellei jo aikaisemmin.

Harunin kalifihovissa Barmakidien persialainen suku sai huomattavan vaikutusvallan. Se voi antaa myös selityksen sille, miksi islamin pyhiinvaellustavoissa alkoi näkyä buddhalaisia piirteitä. Barmakidit olivat taustaltaan korkea-arvoista buddhalaista pappissukua Afganistanin rajaseudulta. Buddhalaiseen tapaan muslimivaeltajat pukeutuvat valkoiseen viittaan, joka jättää paljaaksi toisen olkapään. Myös pyhiinvaeltajien käytössäännöt saatiin ilmeisesti buddhalaisilta, esimerkkinä kielto tappaa edes kärpästä. 

Abbasidivaltakuntaa ravisuttivat toistuvat kapinat, joita Harun al-Rašidin aikana sattui muiden ohella Egyptissä ja Syyriassa. Valtakunta pysyi koossa, mutta hapertui, kun reuna-alueille alettiin myöntää suurempaa itsenäisyyttä vastineeksi sille, että ne suostuivat maksamaan veroa. Ensimmäisenä tällaisen aseman saavutti Tunisia. 

Harun al-Rašid tunnetaan Tuhannen ja yhden yön tarinoissa esiintyvänä kalifina, joka liikkui salapukuisena Bagdadin kujilla yhdessä pääministerinsä Barmakidin kanssa. Lopulta kalifi päätyi tekemään väkivaltaisia ratkaisuja barmakidien vallan rajoittamiseksi. Jos John Wansbroughin koraaniteoria pitää paikkansa, hän saattoi olla myös se kalifi, jonka aikana Koraani toimitettiin lopulliseen muotoonsa ja kanonisoitiin. Tästä ei kuitenkaan ole muuta todistetta kuin se, että vasta hänen hallintokautensa jälkeen ensimmäiset viittaukset Koraaniin ilmestyvät kirjallisuuteen.

Harun al-Rašid  solmi diplomaattisia suhteita ympäri silloista maailmaa; eräs huomattavimpia tästä säilyneitä näytteitä on erittäin hienolla damaskoinnilla koristettu turkkilainen käyräsapeli, jonka hän lahjoitti Kaarle Suurelle; sapeli kuuluu Saksan keisarillisiin regalioihin ja se on säilynyt Saksan kansallismuseossa, jossa regaliat nykyisin ovat. Lisäksi hän lahjoitti keisarille Abu-l-Abbas-nimisen norsun.

Harun al-Rašid valitsi seuraajakseen pojistaan al-Aminin, kun taas vanhin poika al-Mamun sai hallintoonsa Khorasanin. Seurauksena oli tuhoisa sisällissota, joka päättyi neljä vuotta kestettyään vuonna 813, kun al-Mamunin armeija valtasi ja ryösti Bagdadin.

Lähteet

Viitteet 

Kalifit
Vuonna 763 syntyneet
Vuonna 809 kuolleet
Nevanlinna

Nevanlinna (; ; ) on entinen kauppapaikka ja kaupunki Nevan ja Ohtajoen yhtymäkohdassa Inkerinmaalla Venäjällä nykyisen Pietarin kaupungin sijalla. Nevanlinnassa on ollut kauppapaikka ja vakituista asutusta jo ainakin 1200-luvun alkupuolella.

Historia

Nevajoen suistossa oli jo 1300-luvulla ruotsalainen linnoitus Maankruunu (), jonka Novgorod kuitenkin nopeasti hävitti. Stolbovan rauhassa 1617 alue siirtyi Ruotsille, ja Nevanlinna sai kaupunkioikeudet 1642. Kaupungissa oli Kaarle IX:n vuonna 1611 rakennuttama linnoitus Nyenskans. Suuressa Pohjan sodassa Venäjä valtasi ja hävitti kaupungin vuonna 1703. Nevanlinnan länsipuolelle Pietari Suuri ryhtyi rakennuttamaan Pietarin kaupunkia. Suuri osa Nevanlinnan asukkaista oli suomalaisia. Kaupungissa asui myös ruotsalaisia ja saksalaisia.

Suomessa jatkosodan aikana yritettäessä luoda Suur-Suomea Leningradin uudeksi nimeksi suunniteltiin Nevanlinnaa.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla
 Museum700.
 Käsin piirretty kartta Nevalinnasta. Around.spb.ru.
 Venäläinen linna supisuomalaiseen seutuun, Hakkapeliitta, 13.10.1928, nro 42, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Inkeri
Pietari
Ruotsin historia
Lotinapelto

Lotinapelto (myös Pellonlinna; , käytössä myös ven. , ) on kaupunki ja kaupunkikunta Leningradin alueella  Venäjällä. Kaupunki sijaitsee Syvärin alajuoksulla, 210 kilometrin päässä Pietarista. Siellä asui 18 766 asukasta (2021). Kaupunki on Lotinapellon piirin keskus.

Kaupunkikunta

Nykyiseen Lotinapellon kaupunkikuntaan kuuluvat itse Lotinapellon kaupungin lisäksi seuraavat kylät: Gorka (Горка), Zaostrovje (Заостровье), Kovkenitsy (Ковкеницы), Šamokša (Шамокша) ja Šotkusa (Шоткуса) sekä Zaostrovjen ja Šotkusan asemakylät.

Historia
Kaupunki syntyi Mokrišvitsan kylän paikalle paikkaan, johon Pietari Suuri perusti vuonna 1702 Aunuksen laivanveistämön. Vuonna 1703 sieltä valmistui Itämeren laivaston ensimmäinen alus, 28-tykkinen fregatti Štandart. Kaikkiaan telakalla valmistettiin nelisensataa alusta. Venäjänkielinen nimi tarkoittaakin 'laivojen peltoa.' Kaupunginoikeudet Lotinapelto sai  1785.  Telakkateollisuuden kehittyessä Pietarissa Lotinapellon telakka lakkautettiin 1830.

Jatkosodan asemasotavaiheen aikana kaupunki oli suomalaisten ja neuvostoliittolaisen joukkojen välisellä rintamalinjalla.

Liikenneyhteyksiä
Lotinapelto on valtakunnallisen Pietarista Murmanskiin johtavan M18-valtatien varrella, Pietariin on 220 km. Lodeinoje Polen rautatieasema on yksi Murmanskin radan asemista. Etäisyys Olhavaan 122 km ja Petroskoihin 162 km. Syvärin rannalla Lotinapelto on Volgan–Itämeren vesitien, joka johtaa  Laatokan ja Nevan kautta Pietariin. Pari kilometriä kaupunkikeskustasta kaakkoon sijaitsee lentokenttä, jossa vuoteen 2009 saakka toimi 177. hävittäjälentorykmentin tukikohta ja Lotinapellon sotilaslentoasema.

Lähteet

Aiheesta muualla
Город Лодейное Поле Leningradin alueen historiaportaali (myös kuvagalleria) 
Jandex-karttapalvelu

Leningradin alueen kaupungit
Lotinapellon piirin kunnat
Apinanleipäpuu

Apinanleipäpuu (Adansonia digitata), jota kutsutaan myös nimillä baobab ja baobabpuu, on malvakasvien heimoon kuuluva puulaji. Se kasvaa Australiassa sekä alkuperäisenä Afrikassa.

Apinanleipäpuut ovat 5–25 metriä korkeita, mutta hyvin paksuja; rungon läpimitta voi olla jopa seitsemän metriä. Runko haarautuu oksistossa tiheästi. Ohuimmat oksat voivat olla läpimitaltaan vain millimetrin. Apinanleipäpuu varastoi vettä, ja sen tilavuudesta 70–80 % täytyy olla vettä, jotta se pysyisi pystyssä. Ne voivat myös kuolla, jos kukinta-aikaan on liian kuivaa. Apinanleipäpuussa ei ole kasvurenkaita, joista ikää voitaisiin määrittää, ja siksi ikää mitataankin radiohiiliajoituksella. Vanhimpien yksilöiden iäksi on tällä menetelmällä arvioitu noin 2 500 vuotta. 

Apinanleipäpuu kasvaa luonnonvaraisena Afrikassa Etelä-Afrikkaa ja pohjoisrannikkoa lukuun ottamatta, sekä Arabian niemimaan etelärannikolla. Se on levinnyt ihmisen mukana Madagaskarille, Intiaan ja Vietnamiin.

Puun hedelmät ovat syötäviä. Ne sisältävät monia ravintoaineita. Esimerkiksi C-vitamiinia niissä on noin kuusi kertaa niin paljon kuin appelsiinissa. Sadassa grammassa apinanleipäpuun hedelmiä on 300 milligrammaa kalsiumia ja 45 grammaa ravintokuituja. Euroopan unionissa apinanleipäpuu on hyväksytty elintarvikkeeksi uuselintarvikemenettelyn kautta.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 ITIS: Adansonia digitata 
 United States Department of Agriculture (USDA): Adansonia digitata 
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Adansonia digitata 
 

Apinanleipäpuut
Ihmisravinnoksi käytetyt kasvit
Le Figaro

Le Figaro on ranskalainen Pariisissa päivittäin ilmestyvä konservatiivinen sanomalehti. 

Lehti perustettiin 1826 satiirisena viikkolehtenä ja nimettiin Pierre Beaumarchais'n näytelmän Figaron häät mukaan. Myös lehden motto "Sans la liberté de blâmer, il n'est point d'éloge flatteur - Ilman vapautta arvostella ei ole aitoa ylistystäkään" on peräisin Figaron häistä. Keskusta-oikeistolainen lehti on yleisesti tukenut UMP-puoluetta ja sen edeltäjiä.

Historia
Le Figaron ensimmäinen numero ilmestyi 15. tammikuuta 1826. Lehti oli Ranskan suurin, ja siihen kirjoittivat muun muassa Émile Zola, Alphonse Karr ja Jules Claretie. 16. maaliskuuta 1914 entisen pääministeri Joseph Caillauxn vaimo Henriette Caillaux murhasi Le Figaron päätoimittajan Gaston Calmetten hänen julkaistua kirjeen, joka kyseenalaisti pääministerin rehellisyyden.

Toiseen maailmansotaan mennessä Le Figarosta oli tullut Ranskan merkittävin sanomalehti. Sodan jälkeen lehdestä on tullut ylemmän keskiluokan äänitorvi.

Vuodesta 2004 lähtien lehden on omistanut Serge Dassault. Suuren lentokonevalmistajan Dassault Aviationin omistajan, pormestarin, hallitsevan UMP-puolueen senaattorin ja saman puolueen kansalliskokousedustaja Olivier Dassaultin isän omistusta suuresta kansallisesta sanomalehdestä on pidetty hyvin ristiriitaisena niin lehden sisä- kuin ulkopuolellakin.

Lehti tuki Nicolas Sarkozyn vaalikampanjaa vuonna 2007.

Lehden levikki on noin 358 000 kappaletta. Päätoimittaja on Robert Mergui.

Lähteet

Katso myös
 Le Monde
 Libération
 L’Humanité

Aiheesta muualla

 Le Figaro. 

Figaro, Le
Pariisi
Kesäpalatsi

Kesäpalatsi voi tarkoittaa:

 Pietarhovin palatsi, Pietarissa
 Kesäpalatsi (Peking), Pekingissä
Evijärven Taivastelijat

Evijärven Taivastelijat ry on vuonna 1986 perustettu tähtitieteen harrastajien yhdistys. Yhdistyksellä on nykyään noin 100 jäsentä Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla. Jäsenmaksu on 20 euroa perheeltä.

Taivastelijoiden toimitilat sekä tähtitorni sijaitsevat Evijärvellä osoitteessa Kirkkotie 419 kohdalla. Toimitilat ovat avoinna tiistai-iltaisin klo 19:00 - 21:00 ympäri vuoden.

Yhdistyksellä on tähtitornissa 330 millimetrin peilikaukoputki. 

Yhdistys on järjestänyt 1995 yhdessä Ursan kanssa Ursan jaostojen Cygnus-kesätapahtuman.

Aiheesta muualla
 Ursan yhdistysluettelo
 Yhdistyksen nettisivut

Suomalaiset tähtitieteelliset yhdistykset‎
Evijärven kulttuuri
Selim I

Selim I (1465 – 23. syyskuuta 1520) tunnetaan myös nimillä ”Julma”, ”Yavuz” (rohkea turkiksi) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuodesta 1512 vuoteen 1520.

Selim I sai isältään Bayezid II:lta valtaistuimen 1512. Bayezid kuoli pian tämän jälkeen.

Hän osoitti valtaannousunsa tapattamalla kaikki veljensä ja veljenpoikansa. Tämän syynä oli se, että hänen isänsä Bayezid ja setänsä Cem sotivat keskenään, samoin hän ja veljensä Ahmed. Selim päätti, ettei samanlaista tapahtuisi uudestaan.

Selim hyökkäsi Mamelukien sulttaanikuntaan ja tuhosi sen Marj Dabiqin taistelussa ja al-Raydaniyyan taistelussa, joka johti Syyrian, Palestiinan ja Egyptin liittämiseen Osmanien valtakuntaan. Hän myös laajensi ottomaanien vallan Mekan ja Medinan pyhiin kaupunkeihin. Kun Egypti ja sen provinssit Arabiassa otettiin mamelukeilta, Selim julisti olevansa ”Khadim ul Haremeyn” eli  "Kahden pyhäkön palvelija)" nimikkeen ”'Hakim ul Haremeyn” (Kahden pyhäkön hallitsija) sijaan. ”Pyhäköt” viittaavat Masjid al-Haramin moskeijaan Mekassa ja Masjid al-Nabawiin Medinassa, jotka ovat kaksi pyhintä paikkaa islaminuskossa. Kuten isoisänsä Fatih, myös Selim julisti olevansa kalifi (arabiaksi Muhammadin seuraaja); ”Islamin suojelija”, jonka katsottiin olevan koko islamin johtaja, niin šiiojen kuin sunnien. Selim ryhtyi sotaan Persian šaahi Ismail I:stä vastaan, joka myös julisti olevansa kalifi. Sitä seurannut sotaretki oli voittoisa Selimille, jonka horjumattomuus ja rohkeus kukisti janitsaarien niskoittelun.

Kun Selimistä tuli islamin molempien pyhien kaupunkien johtaja samalla, kun hän valloitti Egyptin ja kaappasi Al-Mutawakkil III:n, viimeisen Abbasidien dynastian kalifin joka asusti siellä, hän pakotti Al-Mutawakkilin luopumaan virallisesti kalifin tittelistä ja myös ulkoisista vallanmerkeistä: miekasta ja profeetan viitasta. Kun Selim palasi retkeltään Egyptiä vastaan, hän valmistautui sotaretkeen Rodosta vastaan, mutta sairastui ja kuoli yhdeksäntenä hallintovuonnaan ollessaan 55-vuotias.

Osmanien hallitsijat
Vuonna 1465 syntyneet
Vuonna 1520 kuolleet
Mika Laitinen

Mika Antero Laitinen (s. 5. maaliskuuta 1973 Kuopio) on suomalainen 1990-luvulla menestynyt mäkihyppääjä, joka voitti joukkuekilpailussa olympiakultaa ja kaksi maailmanmestaruutta. Seuratasolla Laitinen edusti Puijon Hiihtoseuraa. 

Koulutukseltaan Laitinen on tradenomi, erikoisalueenaan markkinointiviestintä. Hän valmistui Pohjois-Savon ammattikorkeakoulusta loppuvuodesta 2001.

Urheilu-ura 
Laitinen valittiin viime hetkellä mukaan 1992 Albertvillen talviolympialaisten joukkueeseen. Olympialaisissa Laitinen voitti kultaa joukkuemäessä ja oli normaalimäessä viides. Nuorella Laitisella oli vaikeuksia siirtyä käyttämään uutta v-tyyliä. 

1994 Laitinen voitti muovimäen Suomen mestaruuden, ja 1995 MM-kisoissa hän oli voittamassa Suomelle joukkuemäen kultaa ja henkilökohtaisen normaalimäen pronssimitalin.

Laitinen hallitsi 1995–1996 maailmancupin alkupuolta ylivoimaisesti, mutta Keski-Euroopan mäkiviikolla Garmisch-Partenkirchenin harjoituksissa hän kaatui ja katkaisi solisluunsa. Laitinen palasi mäkeen vielä saman vuoden keväänä, mutta hyppyvarmuuden löytäminen vei aikaa. 1997 Trondheimista voitetun joukkuemäen kultamitalin jälkeen Laitinen loukkaantui jälleen, eikä enää palannut maailman terävimmälle huipulle.

Uransa huipuilla Laitinen tunnettiin vahvasta ponnistuksestaan ja häntä kutsuttiinkin lempinimellä "Puijon jousijalka".

Saavutuksia 
 Olympiakultaa Albertville 1992 (mäkihyppy, joukkuekilpailu)
 MM-kultaa Thunder Bay 1995 ja Trondheim 1997 (joukkuekilpailu)
 MM-pronssia 1995 (normaalimäki)
 Kuusi SM-mitalia 1990-99

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Laitinen Hiihtoliiton sivuilla
 Mika Laitinen Ylen Elävässä arkistossa

Suomalaiset mäkihyppääjät
Suomalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Nummi (Turku)

Nummi ( tai Nummis; tunnetaan myös nimillä Nummenmäki, Nummenpakka, Nummenpaka, Pakka ja Nopola) on Turun kaupunginosa. Se on pääasiassa vanhaa puutaloaluetta, mutta sen alueeseen kuuluu myös Ylioppilaskylä. Nummi sijaitsee muutaman kilometrin päässä keskustasta itään. Asutus sijaitsee sekä Vanha Hämeentien–Itäharjun alueella että Kuuvuorella, jossa talot on rakennettu 1900-luvun alussa. Nummen asukasluku vuonna 2012 oli 7800.

Alueella toimii Nummenpakan koulu, joka on aloittanut toimintansa vuonna 1883.

Historia

Nummen lähellä sijaitsee Vähäjoen ja Aurajoen yhtymäkohdassa Koroisten niemi, jossa 1200-luvulla sijaitsi piispan asuinpaikka ja tornilinna. Pyhän Katariinan kirkko hallitsee aluetta, ja sen suunnittelu ja rakennustyöt aloitettiin 1340-luvulla. Vitaaliveljet ryöstivät ja polttivat kirkon 1396. Se rakennettiin uudestaan kolmilaivaiseksi 1440-luvulla.

Nummen kylässä oli 1500-luvulla kuusi taloa: Pappila, Kuikkula, Kylä, Simola, Tammi ja Veräjänkorva (Korvala). Talot oli rakennettu umpikartanoiksi, jossa rakennukset ja aita sulkevat pihapiirin kokonaan. Turun palon (4.9.1827) jälkeen ihmiset muuttivat halvempien hintojen perässä Kaarinan puolella olevaan Nummenpakkaan. Vuonna 1905 se muodostettiin Nummenmäki-nimiseksi taajaväkiseksi yhdyskunnaksi.  Alue siirtyi Kaarinalta Turulle vuoden 1939 aluejaon jälkeen, jolloin taajaväkinen yhdyskunta samalla lakkautettiin.

1960-luvun loppuun saakka viereisessä Itäharjun kaupunginosassa toimi Kupittaan Savi Oy, jonka tehtaalta johti kapearaiteinen Kupittaan savirata joen yli Halisten pellolle, josta raaka-ainesavi kaivettiin.

Nummenpakalta olivat kotoisin Turun ja Porin läänin maaherrat Erkki Härmä, Esko Kulovaara ja Paavo Aitio.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Nummenmäen pientalot ry
 Kallio, Marja: Kaksitoista pakkalaista : merkkimiehiä ja muistikuvia Nummenpakalta. Turku-seura, 1982.
Puupäähattu

Puupäähattu on Suomen sarjakuvaseuran ansioituneelle suomalaiselle sarjakuvantekijälle vuosittain myöntämä palkinto. Suurin osa palkituista on ollut sarjakuvapiirtäjiä, mutta palkinto on myönnetty joitain kertoja myös käsikirjoittajalle.

Puupäähattu on kopio Pekka Puupään tötteröhatusta päivänkakkaroineen. Ola Fogelbergin luomaa Pekka Puupäätä pidetään ensimmäisenä merkittävänä suomalaisena sarjakuvasankarina. Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1972. Sen jako on vakiintunut keväälle. Palkittu hatutetaan Kansalliskirjastossa, jossa järjestetään myös palkitun näyttely.

Puupää-hatun saajat (suluissa tunnetuin sarjakuva) 

 1972 Toto Fogelberg-Kaila (Pekka Puupää)
 1973 Veikko Savolainen (Joonas)
 1975 Asmo Alho (Kieku ja Kaiku)
 1978 Tarmo Koivisto (Mämmilä)
 1979 Veli-Pekka Alare (Pekko)
 1980 Tove Jansson ja Lars Jansson (Muumipeikko) 
 1981 Mauri Kunnas (Nyrok City)
 1982 Erkki Tanttu (Rymy-Eetu) 
 1983 Jorma ”Jope” Pitkänen (Näkymätön Viänänen) 
 1984 Kari Suomalainen (Välskärin kertomuksia) 
 1985 Kari Leppänen (Raiden) − ei ottanut palkintoa vastaan 
 1988 Usko Laukkanen (Masto ja Märssy)
 1989 Timo Mäkelä (Peikkonen, Häjyt) 
 1990 Touko Laaksonen eli Tom of Finland (Kake, Mike) 
 1991 Kivi Larmola 
 1992 Jyrki ”Jykä” Paavola ja Risto ”Rike” Nurisalo (Puutaheinää)
 1993 Riitta Uusitalo (Nasu, Tipu Laitinen) 
 1994 Pauli Kallio (Kramppeja & nyrjähdyksiä) 
 1995 Pentti Otsamo (FC Palloseura)
 1996 Egon Meuronen ja Olavi Vikainen 
 1997 Matti Hagelberg (B.E.M.-sarja)
 1998 Pauli Heikkilä ja Markku Paretskoi (Vanhat herrat) 
 1999 Kati Kovács 
 2000 Jussi ”Juba” Tuomola (Viivi ja Wagner) 
 2001 Jukka Tilsa (Postimies Niilo, Sekametsä) 
 2002 Petri Hiltunen (Praedor, Väinämöisen paluu) 
 2003 Katja Tukiainen (Hyvät Hyssykät) 
 2004 Timo Aarniala 
 2005 Jii Roikonen (Jasso-kissa)
 2006 Ilkka Heilä (B. Virtanen)
 2007 Marko Turunen (Pohja, Kuolema kulkee kintereillä ja Lihat puntarissa)
 2008 Juho Juntunen (Paholaisen morsian) 
 2009 Ville Ranta (Sade)
 2010 Tiina Pystynen
 2011 Tommi Musturi (Toivon kirja)
 2012 Kaisa Leka (I Am Not These Feet)
 2013 Heikki Paakkanen
 2014 Terhi Ekebom (Kummituslapsi)
 2015 Kari Korhonen (Aku Ankka)
 2016 Ville Pirinen (Ornette Birks Makkonen)
 2017 Tiitu Takalo
 2018 Martti Sirola
 2019 Tiina Paju ja Sari Luhtanen (Maisa ja Kaarina)
 2020 Petteri Tikkanen
 2021 Hanneriina Moisseinen
 2022 Harri "Wallu" Vaalio (Mikrokivikausi)

Lähteet
 Puupäähattu-palkinto Suomen sarjakuvaseuran kotisivuilla

Viitteet

Sarjakuvapalkinnot
Suomalaiset taide- ja kulttuuripalkinnot
Erityisruokavalio

Erityisruokavaliossa rajoitetaan yhden tai useamman ruoka-aineen käyttö terveydellisistä (kuten ruoka-allergiasta tai sairaudesta), eettisistä tai elämänkatsomuksellisista syistä. Erityisruokavalio voi olla sopimattoman ruoka-aineen korvaamista toisella, valmistautumista laboratoriotestiin, laihduttamista, perustua nielemis- tai puremisongelmiin, korkeaan verenpaineeseen tai veren rasva-arvoihin, sairauksiin kuten syövän, munuais- ja muiden elinsairauksien tai perinnöllisten aineenvaihduntasairauksien hoitoon. Erityisruokavaliossa täytyy olla erityisen huolellinen, jotta ruokavalion kokonaisuus säilyy monipuolisena ja tasapainoisena. 

Fineli luokittelee erityisruokavalioksi gluteenittoman, kolesterolittoman, lakto-ovo-vegetaarisen, laktoosittoman, laktovegetaarisen, maidottoman, munattoman, rasvattoman, runsaskuituisen, vegaanisen, vähäkolesterolisen ja vähärasvaisen ruokavalion. Finfood luettelee erityisruokavalioiksi muun muassa ruoka-aineallergioista ja yliherkkyydestä johtuvat ruokavaliot, laktoosittoman ruokavalion, keliaakikon ruokavalion, kasvisruokavaliot, urheilijan ravitsemuksen ja diabeetikon ruokavalion.

Jotkut ryhtyvät erityisruokavaliolle sen vuoksi, että he eivät siedä jotain ravintoainetta. Laktoosi-intoleranssi estää maitosokerin hajoamista. Keliakiassa viljojen gluteeni vaurioittaa suolistoa. Allergioihin sisältyy muun muassa kananmuna-allergia ja pähkinäallergia. Maitoallergiassa lehmänmaidon proteiini saa aikaan ihmiselle allergisen reaktion.

Joissakin uskonnoissa noudatetaan erityisruokavaliota. Juutalaiset käyttävät sallitusta ruoasta nimitystä košer ja muslimit halal. Myös esimerkiksi hindulaisuuteen kuuluu erityisruokavalio, varsinkin ylemmissä kasteissa.

Erityisruokavaliotaulukko

Huomiot

Luettelo erityisruokavalioista

 Uskonnolliset ruokavaliot
 Košer
 Halal

 Terveysruokavaliot
 Gluteeniton ruokavalio
 Laktoositon ruokavalio
 Vähälaktoosinen ruokavalio
 Maidoton ruokavalio
 Kolesteroliton ruokavalio
 Vähäkolesterolinen ruokavalio
 Diabeetikon ruokavalio
 FODMAP

 Kasvisruokavaliot
 Veganismi
 Fruitarismi
 Pescovegetarismi
 Kasvissyönti

 Vähähiilihydraattiset ruokavaliot
 Pellinki-dieetti (Antti Heikkilä)
 Kwasniewskin ruokavalio
 Montignacin dieetti
 LCHF (Low Carb, High Fat)
 Ketogeeniset ruokavaliot
 Hiilihydraatiton ruokavalio
 Atkinsin dieetti
 H-limit (Aki Loikkanen)

 Hiilihydraattitietoiset ruokavaliot
 Zone-dieetti
 South Beach -dieetti
 Specific Carbohydrate Diet

 Proteiiniruokavaliot
 Dukan-dieetti

 Vähäkaloriset ruokavaliot
 Erittäin niukkaenerginen ruokavalio
 Sirt-dieetti
 5-2 dieetti
 Slanka dieetti

 Muita
 Elävä ravinto
 Inflammation Free Diet
 Makrobioottinen ruokavalio
 Paleoruokavalio (kivikautinen ruokavalio)
 Veriryhmädieetti
 Vähärasvainen ruokavalio
 Välimeren ruokavalio

Katso myös 
 Ruokatabu

Lähteet

Aiheesta muualla
 Erityisruokavalio - keskeinen osa hoitoasi, HUS

Ruoka
 
Seulonnan keskeiset artikkelit
Akvitania

Akvitania () on Lounais-Ranskassa sijaitseva Ranskan hallintoalue, joka rajoittuu lännessä Biskajanlahteen ja etelässä Espanjaan ja Pyreneihin.

Akvitania jakautuu viiteen departementtiin: Dordogne, Gironde, Landes, Lot-et-Garonne ja Pyrénées-Atlantiques. Pääkaupunki on Bordeaux. Asukkaita alueella on 3 150 890 (2007) (7,97 % Ranskan väestöstä) ja pinta-ala on 41 308 km² (7,6 % koko Ranskan pinta-alasta).

Historia

Akvitanian alueesta on puhuttu ensimmäiseltä vuosisadalta eaa. lähtien. Siihen aikaan siellä asuivat akvitaanit. Akvitanialla on tarkoitettu erikokoisia alueita Pyreneiden ja Loiren välissä.

Rooman vallan aikana Akvitania oli Rooman provinssi, Gallia Aquitania, joka ulottui Pyreneiltä Loirelle ja sen pääkaupunki oli aluksi Saintes, sittemmin Poitiers ja Bordeaux. Visigoottien vallan aikana Akvitania oli kuningaskunta ja noin 600–800-luvuilla se muodosti jaksoittain Akvitanian ruhtinaskunnan ja 800-luvulta alkaen yhtäjaksoisesti.

Satavuotisessa sodassa Englanti sai Akvitanian haltuunsa vuonna 1356. Ranska valtasi alueen itselleen lopullisesti Castillonin taistelussa 1453.

Kaupunkeja 
Vuonna 2007 Akvitanian suurimmat kaupungit olivat (väkiluku suluissa)
Bordeaux 	(235 000)
Pau 	(85 000)
Mérignac (66 000)
Pessac (58 000)
Bayonne  (44 000)
Anglet (38 000)
Agen  (34 000)
Mont-de-Marsan  (30 000)

Katso myös 
Baskit

Lähteet
Vilpas Vikings

Vilpas Vikings on Salon Vilppaan koripallon miesten edustusjoukkue, joka pelaa Korisliigassa. Joukkueen huippuaika alkoi vuonna 2016. Kauden 2008–2009 päätteeksi Vilpas nousi takaisin Korisliigaan kaadettuaan Karkkilan Team Componentan nousukarsinnoissa.

Helmikuussa, sen jälkeen kun viisi vuotta Vilppaan päävalmentajana toiminut Mikko Tupamäki ilmoitti siirtyvänsä pois toimesta, Vilppaan uudeksi päävalmentajaksi syksystä 2016 lähtien nimettiin Joonas Iisalo. Hän valmensi seuraa kolme vuotta, minä aikana Vilpas ylsi kahdesti SM-hopealle.

Joukkueen kannattajaryhmä on nimeltään Vilpas Ultras. Salon Vilppaalla on sarjan korkein yleisökeskiarvo.

Vilpas voitti seurahistorian ensimmäisen mestaruutensa vuonna 2021.

Henkilökohtaiset palkinnot 
Korisliigan vuoden pelaaja

 Henri Kantonen – 2020

Korisliigan vuoden puolustuspelaaja

 Faisal Abraham – 1999

Korisliigan vuoden ulkomaalaisvahvistus
 Faisal Abraham – 1999
 Tim Kisner – 2005
 Juwan Staten – 2017
 Aaron Jones – 2018
 Tim Coleman – 2020
 Jeremiah Wood – 2021

Korisliigan vuoden tulokas
 Ilpo Jalonen – 1997
 Aatu Kivimäki – 2017
Vuoden I-divisioonapelaaja
 Ilpo Jalonen – 1996  
Korisliigan vuoden valmentaja
 Joonas Iisalo – 2017
Korisliigan paras kuudes pelaaja
 Mikko Koivisto – 2018

Korisliigan vuoden kehittynein pelaaja

 Henri Kantonen – 2020

Korisliigan SM-finaalien paras pelaaja

 Jeremiah Wood – 2021

Areena ja yleisö 

Joukkue pelaa kotipelinsä Salohallissa, jonka katsojakapasiteetti on 2 500 katsojaa.

Seuran yksittäisen ottelun yleisöennätys on 1860 katsojaa, ja se syntyi 7. huhtikuuta 2016 puolivälierässä Kouvoja vastaan. Runkosarjan katsojaennätys 1848 on samalta kaudelta, 27. helmikuuta 2016 runkosarjaottelusta KTP:tä vastaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Vilpas Vikingsin kotisivu

Suomalaiset koripalloseurat
Salolaiset urheiluseurat
Piipsjärvi

Piipsjärvi on kylä Oulaisten kaupungissa Pohjois-Pohjanmaalla, noin 7 km pohjoiseen Oulaisten keskustasta, samannimisen järven rannalla. Asukkaita on noin 800.

Kylällä toimii myös aktiivinen Piipsjärven nuorisoseura.

Järvi
Piipsjärvi on Suomen ensimmäinen uudelleen vesitetty järvi. Järvi kuivatettiin 1800-luvulla maanviljelyn tarpeita varten. Järvi vesitettiin uudelleen 1978 virkistyskäyttöön. Järvellä on myös selkeä maisemaa parantava vaikutus. Nykyisin järvi on Pohjois-Pohjanmaan liiton määrittelemä arvokas luonnonsuojelukohde. 

Järven pinta-ala on 3,89 neliökilometriä ja sen korkeus merenpinnasta on 73,5 metriä. Se kuuluu Pyhäjoen päävesistöön. Järvi on matala ja ruskeavetinen, ja siinä viihtyvät sekä suuret hauet että ahvenet. Istutuskaloina järvessä on myös kirjolohia. Särki on ahvenen ohella järven yleisin saaliskala.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Piipsjärven kotisivut

Kirjallisuutta
 Isokivelä, Tapio ym. (toim.): Piipsjärvi – kylä järven ympärillä : Piipsjärven kyläkirja. Oulainen: Piipsjärven kyläyhdistys, 2009. ISBN 978-952-92-5609-9.

Oulaisten kylät
Pohjois-Pohjanmaan vuoden kylät
Pohjois-Pohjanmaan maakunnan taajamat
Rahjan satamarata

Rahjan satamarata on toteutumatta jäänyt suunnitelma Pohjanmaan radan sivuradasta, joka kulkisi Kalajokilaaksossa, Ylivieskasta Kalajoelle Rahjan satamaan. Rautatielinjalle on tehty varauksia seutukaavassa, ja ne on säilytetty myös vuoden 2003 kaavamuutoksissa.

Radan perusedellytykset
Nykyisin Rahjan satama toimii ympärivuotisena linkkinä rekka- ja laivaliikenteen siirtokuormauspisteenä. Ylivieska–Rahja-radan tarvetta on arvioitu useaan otteeseen 1970-luvulta lähtien.

Rahjan satamarata toimisi myös suorana linkkinä Iisalmen–Ylivieskan radalta, ja mahdollisesti siirtäisi osan Iisalmi–Kajaani-alueen Rahjaan suuntautuvasta liikenteestä rautateille.

Ratasuunnitelmat Suomessa
Suomen satamaradat