joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Colin Chapman

Anthony Bruce Colin Chapman (9. toukokuuta 1928 Richmond upon Thames, Lontoo – 16. joulukuuta 1982 Ketteringham Hall, Norfolk) oli brittiläinen insinööri, joka tunnetaan erityisesti Lotus-urheiluautoja valmistavan yrityksen perustajana ja Formula 1-autourheilun kehittäjänä.

Formulapiireissä Chapman tunnetaankin keksijänä, sillä hän kehitti autoihin monta parannusta joista suuri osa on yhäkin käytössä. Hän kehitti muun muassa ensimmäisen takamoottorisen F1-auton, joka syrjäytti nopeasti etumoottoriset, ja "maaefektin" joka imi autoa tien pintaan, ja autolla voitiin esimerkiksi ajaa nopeammin kaarteissa.

Lontoossa syntynyt Chapman opiskeli rakennetekniikkaa yliopistossa. Opintojensa jälkeen Chapman työskenteli hetken aikaa Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimissa.

Chapmanin ja John Cooperin kehittelemät ensimmäiset monokokkirunkoiset Formula 1 -autot olivat aikanaan vallankumouksellisia. Vaikka nämä autot olivat merkittävästi heikkotehoisempia kuin muiden tallien autot, Chapmanin ja Cooperin autot olivat ajettavuudeltaan huomattavasti parempia. Lotukset kuljettajanaan Jim Clark voittivatkin monia kilpailuja 1960-luvulla.

F1-tulokset

Kunnianosoitukset
Colin Chapman on kunniajäsengalleriassa International Motorsports Hall of Famessa (vuosi 1994) ja Motorsports Hall of Fame of Americassa (vuosi 1997).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Brittiläiset Formula 1 -kuljettajat
Brittiläiset insinöörit
Formula 1 -kuljettajat, jotka eivät koskaan osallistuneet lähtöön
Autonsuunnittelijat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Äteritsiputeritsipuolilautatsijänkä

Äteritsiputeritsipuolilautatsijänkä on suoalue Savukoskella Lapin maakunnassa. Se sijaitsee Ylikemissä, Värriöjoen ja Kemijoen välisellä kannaksella.

Äteritsiputeritsipuolilautatsijängän nimessä on 35 kirjainta, joten se on pisin suomenkielinen paikannimi. Nimen merkitystä ei tunneta, mutta se on aito paikannimi, jonka kartantekijöille vahvisti Värriöjoen varrella asunut Albert Ikäheimo. Erään arvion mukaan nimi viittaisi puolisen eli lounaan syömiseen, mutta todennäköisemmin se ei varsinaisesti tarkoita mitään vaan on merkityksetön hokema tai huumorimielessä tehty kehitelmä. Pirjo Vuotovesi arvioi pro gradu -työssään, että nimen olisivat antaneet rajavartijat sillä perusteella, että kaikilla paikoilla on oltava erisnimi.

Suomen seuraavaksi pisin suomenkielinen paikannimi on Vanhainpiikainmarkkinaplassi Ikaalisissa. Useat pisimmistä paikannimistä ovat Pohjois-Suomessa mutta joitakin myös eteläisemmässä Suomessa.

Äteritsiputeritsipuolilautatsi-baari 
Naapurikunnassa Sallassa toimi Äteritsiputeritsipuolilautatsi-baari, jolla oli pisin suomenkielinen yrityksen nimi. Yrittäjä päätti nimetä baarin jängän mukaan sen jälkeen, kun useita tavallisempia nimiehdotuksia oli hylätty jo käytössä olevina. Puhelimeen yrityksessä vastattiin: Äteritsi-baari. Baari lopetti toimintansa huhtikuussa 2006.

Lähteet

Savukosken luonto
Ravintolat Suomessa
Suomenkieliset paikannimet
Suomen suot
And the Glass Handed Kites

And the Glass Handed Kites on tanskalaisyhtye Mewin syyskuussa 2005 julkaisema neljäs albumi. Yhtyeen edellisen albumin Frengersin nostaessa yhtyeen suosioon, odotettiin And the Glass Handed Kitesilta paljon. Se onkin lunastanut odotuksia, vaikka tyyliltään albumi poikkeaakin hieman Frengersistä. Sitä on vaikea kategorisoida mihinkään tiettyyn musiikkityyliin, sillä siinä on vivahteita sekä popmusiikista että progressiivisesta rockista.

And the Glass Handed Kites on kuin yhtä suurta kappaletta, sillä raitojen vaihtumiset ovat häivytetty tehokkaasti. Albumin voi tavallaan jakaa kahteen eri puoliskoon, sillä ensimmäiset seitsemän kappaletta ovat popimpaa sisältäen mm. hitit "Apocalypso", "Special" ja "Zookeeper's Boy". Jälkimmäinen puolisko taas on rauhallisempaa ja hieman kokeellisempaa musiikkia.

Kappaleet 
"Circuitry Of The Wolf" - 2:45
"Chinaberry Tree" - 3:33
"Why Are You Looking Grave?" 3:50
"Fox Cub" 1:15
"Apocalypso" - 4:46
"Special" - 3:12
"The Zookeeper's Boy" - 4:43
"A Dark Design" - 3:29
"Saviours Of Jazz Ballet (Fear Me, December)" - 3:18
"An Envoy To The Open Fields" - 3:40
"Small Ambulance" - 1:05
"The Seething Rain Weeps For You (Uda Pruda)" - 4:18
"White Lips Kissed" - 6:45
"Louise Louisa" - 7:20

Singlet

Vuoden 2005 albumit
Konseptialbumit
Mew’n albumit
Ibrahim Petrovitš Gannibal

Abram (Ibrahim) Petrovitš Gannibal tai Ganibal tai Hannibal (1696–1781) oli afrikkalainen orja, joka tuotiin Konstantinopolin kautta Venäjän tsaari Pietari Suuren hoviin. Hänestä tuli sotilasasiantuntija ja Tallinnan kuvernööri. Gannibal tunnetaan parhaiten venäläisen kirjailijan Aleksandr Puškinin isoisoisänä.

Abram P. Gannibalin tausta on hyvin epäselvä. Tältä ajalta säilyneet kirjoitukset kertovat, että Gannibal syntyi vuonna 1696 Etiopiassa, nykyisen Eritrean alueella. Uudempien tutkimusten mukaan Gannibal olisi syntynyt nykyisen Tšadin alueella.   

Seitsemänvuotias Gannibal vietiin noin vuonna 1703 Turkin sulttaanin hoviin Konstantinopoliin. Noihin aikoihin Turkkia hallitsivat sulttaanit Mustafa II (vallassa 1695 - 1703) tai Ahmed III (vallassa 1703 - 1730). 

Vuonna 1704 Gannibal vietiin Venäjälle Venäjän Turkin suurlähettilään Savva Raguzinskyin johdolla. Gannibal adoptoitiin tsaari Pietari Suuren hoviin. Niinä aikoina monissa Euroopan hoveissa oli muotia pitää mustia adoptiolapsia. Gannibal sai hyvän koulutuksen Venäjällä.

Vuonna 1705 Gannibal sai myöhemmän nimensä, kun hänet kastettiin Vilnassa. Tsaari Pietari Suuresta tuli Gannibalin kummisetä.  

Vuonna 1717 Gannibal vietiin Pariisiin, missä hän opiskeli taidetta, tiedettä ja sotataitoa. Gannibal taisteli Ranskan kuninkaan Ludvig XV:n joukoissa Ludvig XV:n setää, Espanjan kuningas Filip V:tä vastaan. Pariisissa Gannibal tapasi Denis Diderot’n, paroni de Montesquieun ja Voltairen. 

Gannibalin koulutus päättyi Pariisissa vuonna 1722, ja hän palasi takaisin Venäjälle.
Pietari Suuren kuoltua Gannibal ajettiin maanpakoon Siperiaan vuonna 1727. Hänet paranoitiin vuonna 1730, syynä Gannibalin loistava sotataito. Sen jälkeen, kun Pietari Suuren tyttärestä Elisabetista tuli Venäjän hallitsija vuonna 1741, Gannibalista tuli Elisabetin vakituinen hovin jäsen. Gannibalista tuli kenraalikuvernööri ja hän sai viran Tallinnan kuvernöörinä.  

Gannibal oli kaksi kertaa naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli kreikkalainen. Heillä oli yksi tytär. Myöhemmin Gannibal erosi ja meni naimisiin Christina-Regina Scherbergin kanssa. Gannibalille ja hänen vaimolleen syntyi monta lasta, muun muassa Osip. Osipin tytär Nadežda oli kirjailija Aleksandr Puškinin äiti, jota kutsuttiin lempinimellä la belle Creole.

Lähteet

Aiheesta muualla
Kui Tallinna valitses mustanahaline mees Toimittaja Jaak Jusken blogi 

Venäläiset sotilaat
Orjat
Tallinnan historia
Vuonna 1696 syntyneet
Vuonna 1781 kuolleet
Freestylehiihdon maailmanmestaruuskilpailut

Freestylen maailmanmestaruuskilpailut ovat kansainvälisen hiihtoliiton järjestämät kilpailut, joissa kilpaillaan joka toinen vuosi freestylehiihdon maailmanmestaruuksista. Kisoja on järjestetty vuodesta 1986, jolloin kisat pidettiin Tignesissä, Ranskassa. Tällöin kilpailtiin kumparelaskussa, hypyissä, baletissa ja yhdistetyssä. Yhteensä maailmanmestaruuskisat on pidetty 17 kertaa. Kilpailumaina ovat olleet Ranska (2 kertaa), Kanada, Saksa, Yhdysvallat (3 kertaa), Itävalta (2 kertaa), Japani (2 kertaa), Sveitsi, Suomi, Italia, Norja ja Espanja.

Suomessa kisat järjestettiin Kuusamon Rukalla keväällä 2005. Tällöin ensimmäistä kertaa oli MM-kisojen ohjelmistossa 5 lajia, jotka olivat kumpareet, hypyt, half pipe, ski cross ja parikumpareet. Rukalla Suomen ainoan mitalin saavutti Sami Mustonen sijoittumalla parikumpareissa toiseksi.

Nykyisin MM-kisojen ohjelmassa on 6 lajia, jotka ovat; kumparelasku, parikumparelasku, hypyt, half-pipe, slopestyle, skicross.

Vuodesta 2015 alkaen freestylehiihdon ja lumilautailun MM-kilpailut on käyty yhtä aikaa samassa paikassa.

Ensimmäinen suomalainen MM-kisamitalisti on Martti Kellokumpu, joka voitti kumpareissa pronssia Tignesissä 1986. Muita menestyneitä suomalaisia MM-kisamitalisteja ovat kaksinkertainen maailmanmestari Mikko Ronkainen, Janne Lahtela, Lauri Lassila, Sami Mustonen, Tapio Luusua ja Jouni Pellinen. Vuoden 1999 Sveitsin MM-kisoissa suomalaiset ottivat kolmoisvoiton miesten kumparelaskussa järjestyksessä Lahtela, Lassila ja Mustonen. Kaiken kaikkiaan Suomi on saavuttanut 3 kultaa, 5 hopeaa, 4 pronssia maailmanmestaruuskisoissa.

Menestynein maa maailmanmestaruuskisoissa on Kanada.

Kilpailut 

 1986:  Tignes
 1989:  Oberjoch
 1991:  Lake Placid
 1993:  Altenmarkt im Pongau
 1995:  La Clusaz
 1997:  Nagano
 1995:  Hasliberg

 2001:  Whistler
 2003:  Deer Valley
 2005:  Ruka
 2007:  Madonna di Campiglio
 2009:  Inawashiro

 2011:  Deer Valley
 2013:  Voss
 2015:  Kreischberg
 2017:  Sierra Nevada
 2019:  Park City/Deer Valley

 2021:  Zhangjiakou Siirrettiin Idreen, Almatyyn ja Aspeniin.
 2023:  Bakuriani

Aiheesta muualla
 fis-ski.com
Baphomet

Baphomet on pakanallinen tai gnostisen jumaluus, jota temppeliritareiden väitettiin palvoneen kokouksissaan ja jonka myöhemmin useat okkultistiset ja mystiset kirjoittajat omaksuivat oppeihinsa. Baphomet mainittiin ensimmäisen kerran transkriptioissa 1300-luvulla. Joidenkin käsitysten mukaan "Baphomet" olisi väännös nimestä "Mahomet", joka puolestaan oli keskiaikainen väännös Muhammedista, islamin profeetasta.

Sanan historia
Ensimmäinen tunnettu maininta Baphometista oli Anselm II Ribemontilaisen vuonna 1098 kirjoittamassa kirjeessä, joka kuvaa Antiokian piiritystä ensimmäisen ristiretken aikana. Anselmin mukaan turkkilaiset ”kutsuivat äänekkäästi Baphometia” (. Useimpien tutkijoiden mielestä sana viittaa Muhammadiin, islamin perustajaan. Vuonna 1307 Ranskan kuningas Filip IV pidätti kaikki Ranskan temppeliritarit syyttäen heitä muun muassa Baphomet-nimisen parrallisen irtopään palvonnasta. Jotkut tunnustivat kidutuksen aikana palvelleensa tätä olentoa, ja jotkut kielsivät koko hahmon olemassaolon. 1800-luvulta alkaen vapaamuurarien on myös virheellisesti syytetty palvovan Baphometia.

Okkultismi
Kuuluisa ranskalainen okkultisti Eliphas Lévi esitteli kirjassaan Dogme et ritual de la haute magie (1855) Baphometin, josta tuli tunnettu okkultistinen ikoni. Kirjassa on piirros Baphometista, joka Lévi kuvasi ”sapatin vuoheksi”. Se on hermafrodiittinen siivekäs ihmishahmo, jolla on vuohen pää ja jalat, ja se on koristeltu lukuisilla esoteerisilla symboleilla. Lévi kuvasi piirustuksen jokaisen elementin merkityksen ja kertoi piirrustuksen symboloivan dualismia. 

Brittiläinen okkultisti Aleister Crowley viittasi Baphometiin muun muassa "gnostisessa messussaan". 

Amerikkalaisen poliittisen aktivistiryhmän The Satanic Templen Baphometin patsas paljastettiin vuonna 2015 protestiksi Raamatun kymmentä käskyä esitteleviä, julkisissa tiloissa olevia muistomerkkejä vastaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Demonit
Keinotekoinen kansanperinne
Temppeliherrain ritarikunta

Seulonnan keskeiset artikkelit
Batiikki

Batiikki (jaavaksi batik) on Indonesiasta peräisin oleva kankaiden värjäystekniikka. Siinä kangas värjätään vahavärjäysmenetelmällä tai solmujen avulla, josta kuvio kankaaseen syntyy. Solmubatiikki on suosittua Länsi-Afrikassa ja Intiassa. Afrikan batiikeissa on hyvin voimakkaita värejä ja kuviot ovat kooltaan isoja kun taas Intiassa kuviot ovat paljon pienempiä ja yksityiskohtaisempia.

Solmubatikki
Solmubatikissa eli makaju-värjäyksessä kangas tai vaatekappale solmitaan esimerkiksi käyttämällä kuminauhoja tai narua. Solmimisen jälkeen kangas värjätään. Väri ei imeydy solmukohtiin yhtä hyvin kuin solmimattomaan kankaaseen ja lopputuloksena on erilaisia abstrakteja kuvioita. Tuttu esimerkki solmubatiikista on hippien t-paita, jonka kuviona on monivärinen ympyrä. Solmubatiikkia on menetelmänä mahdotonta hallita täysin, ja jokainen värjäyskerta tuo mukanaan erilaisen lopputuloksen.

Vahabatikki
Vahabatikissa kangas kuvioidaan ensin vahalla. Värjääjä voi käyttää siveltimiä tai todella pientä, varrellista kannua. Kangas peitetään mallin mukaan muotoillulla ohuella vahakerroksella. Kuvioinnin jälkeen kangas värjätään. Väri ei imeydy vahan peittämälle alueelle. Kun kangas on kuivunut, vaha poistetaan sulattamalla se käyttämällä esimerkiksi silitysrautaa. Sula vaha imeytetään vaikkapa talouspaperiin. Kuvat voidaan tehdä monivärisiksi käyttämällä useita eri värjäyskertoja, joissa kullakin kerralla on peitetty ne alueet, joille ei haluta värin imeytyvän. Värjätessä vaha murtuu ja vahabatiikkivärjäämiselle tyypillistä onkin kuvioiden raidallisuus.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Tekstiilit
Värjäys
Rahola (täsmennyssivu)

Rahola voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

paikkoja
 Rahola, Tampereen kaupunginosa
 Raholan seisake, entinen rautatieliikennepaikka Tampere–Pori-radalla
 Raholan koulu, koulu Raholan kaupunginosassa Tampereella
 Raholan kartano, kartano Tampereen Raholassa
henkilöitä
 Eero Rahola (1897–1976), suomalainen kontra-amiraali
 Ilmari Rahola (1899–1968), suomalainen opetusneuvos ja osuustoimintaliikkeen vaikuttaja, Eero Raholan veli
 Jaakko Rahola (1902–1973), suomalainen professori ja kansliapäällikkö, Eero Raholan veli
 Jaakko Rahola (1936–2016), elintarvikkeisiin liittyvän Raholan syötäviä sanoja -sanaston kokooja
 Kaija Rahola (1920–1962), suomalainen näyttelijä.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Sylvesteri

Sylvesteri (myös Sylvester) on Looney Tunes -animaatioiden kissahahmo, joka usein ajaa takaa Tipi-lintua. Nimi on sanaleikki kissojen latinalaisesta suvun nimestä, silvestris. Sylvesterin loi Friz Freleng.

Hahmo esiintyi ensimmäistä kertaa vuonna 1945 lyhytanimaatiossa ”Life with Feathers.” Vuonna 1947 Sylvesteri kohtasi Tipin piirretyssä ”Tweetie Pie”, tosin Sylvesteri-hahmon nimi oli tuolloin kylläkin vielä Thomas.

Sylvesterin tavaramerkki on veltto lespaaminen. Äänenä oli Mel Blanc. Blanc on paljastanut omaelämäkerrassaan, että Sylvesterin ja Repe Sorsan äänet olivat identtiset, Repen ääntä vain nopeutettiin jälkituotannossa. Sylvesterin lempitoteamus englanniksi on ”Suffering succotash!”. Suomessa Sylvesteriä ovat näytelleet Seppo Pääkkönen ja Heikki Sankari.  

Sylvesteri on tuttu myös sarjakuvalehti Nakke Nakuttajasta.

Looney Tunes -hahmot
Kuvitteelliset kissat
Suomen Lehtiyhtymä

Suomen Lehtiyhtymä oli Keskisuomalaisen omistama sanomalehtitalo. Sen perustaja ja aiempi omistaja on keravalainen yrittäjä ja kansanedustaja Eero Lehti. Lehtiyhtymä vaihtoi nimensä elokuussa 2005 Keski-Uusimaa konsernista Suomen Lehtiyhtymäksi ja yhtiöitti kaupunki- ja tilattavat lehtensä 2009 SLY-Kaupunkilehdet Oy:ksi ja SLY-Paikallislehdet Oy:ksi. Suomen Lehtiyhtymän omistuksessa oli lukuisia ilmaisjakelu- ja tilattavia lehtiä ympäri Suomen. Yhtymä omisti viisi lehtipainoa Tuusulassa, Riihimäellä, Lohjalla, Porvoossa ja Hämeenlinnassa.

Suomen Lehtiyhtymä siirtyi Keskisuomalaisen omistukseen maaliskuussa 2013 noin 26,1 miljoonalla eurolla. Kaupassa Keskisuomalaiselle siirtyi 95 prosenttia Lehtiyhtymän osakkeista. Myös kolmella vähemmistöomistajalla olleista 3,5 prosentista osakkeita on tehty kaupat 26.3.2013.

Historiaa
Suomen Lehtiyhtymä alkoi muodostua, kun vuoden 1979 alussa Eero Lehti ja silloinen toimitusjohtaja Jukka Virta ostivat enemmistön Keski-Uusimaa-lehtiyhtiöstä ja alkoivat alalle silloin epätyypilliseen tapaan laajentua hankkimalla omistukseensa muita alueen pieniä tilattavia ja ilmaisjakelulehtiä. Syksyllä 2004 Keski-Uusimaa osti ulkomaisen sijoitusyhtiön käsiin päätyneen, Kai Mäkelän ja Kai Öhmanin 1992 perustaman Jantonin sen omistamaa City-lehteä lukuun ottamatta. Yhtiön toiminta päättyi vuoden 2014 lopussa, jolloin Suomen Lehtiyhtymä yhdistettiin Etelä-Suomen Mediaan.

Suomen Lehtiyhtymän tilattavat lehdet 
Aamuposti (Hausjärvi, Hyvinkää, Loppi, Nurmijärvi, Riihimäki)
Keski-Uusimaa (Järvenpää, Kerava, Tuusula)
Länsi-Uusimaa Lohjan ympäristö
Sipoon Sanomat
Uusimaa (Porvoo, Askola, Pukkila, Myrskylä, Loviisa)

Suomen Lehtiyhtymän ilmaisjakelulehtiä 

Helsingin Uutiset
Tuusulanjärven Viikkouutiset
Hyvinkään Viikkouutiset
Iltalohja (nyt: Länsi Uusimaa Ilta.)
Imatralainen
Karkkilalainen
Lappeenrannan Uutiset
Länsiväylä (Espoo, Kirkkonummi)
Mäntsälän Viikkouutiset
Nurmijärven Uutiset
Riihimäen seudun Viikkouutiset
Tamperelainen (Tampere)
Turkulainen (Turku)
Tuusulanjärven Viikkouutiset
Vantaan Sanomat
Vihdin Uutiset

Lähteet

Aiheesta muualla 
Suomen Lehtiyhtymän kotisivut
Martti Puronen: Haastaja: Keski-Uusimaa Oy:n kasvu Suomen Lehtiyhtymäksi. Suomen Lehtiyhtymä 2008. ISBN 9789529247080.

Viestintäyhtiöt
Anneli Sari

Anneli Sari (oik. Anneli Valtonen o.s. Lundberg; s. 8. maaliskuuta 1947 Taivassalo) on suomalainen laulaja, joka on esittänyt 1960-luvulta lähtien erityisesti iskelmämusiikkia, mustalaismusiikkia ja ranskalaisia chansoneita. Sari on kuuluisimpia suomalaisia romaneja. Iskelmälevytysten lisäksi hän on myös laulanut Helsingin operettiteatterissa ja opiskellut laulua Pariisin konservatorion klassisella linjalla.

Ura 
Sarin laulu-ura alkoi jo 17-vuotiaana, jolloin säveltäjä-tuottaja Toivo Kärki vakuuttui hänen taidoistaan koelauluissa. Sarin ensimmäiseksi menestyskappaleeksi nousi Liian nuori rakkauteen, joka oli suomenkielinen versio vuoden 1964 Italian euroviisuvoittajasta Non ho l'età, jonka alun perin esitti samanikäinen Gigliola Cinquetti. 1960-luvulla Sari levytti enimmäkseen perinteisiä iskelmiä ja tangoja. Muita menestyslauluja olivat mm. Sait multa kukkaset toukokuun, Sirpale onnea ja Poski poskea vasten. 

Vuonna 1966 Sari lopetti tanssilavakiertueet, ja siitä lähtien hän on keskittynyt esiintymään enimmäkseen suurissa konserttisaleissa ja ravintoloissa. Hän on keskittynyt estraditaiteeseen enemmän kuin muut suomalaiset laulajat.

Sari palasi vuonna 1974 takaisin levytysstudioihin. Hän levytti muun muassa Hortto Kaalo -yhtyeen kanssa kokonaisen LP:n mustalaismusiikkia. Perinteisempiä iskelmiä edustivat mm. laulut Menin raiteiltain (orig. Lost in France), Akropolis nyt jää (Akropolis adieu) ja Näin on käynyt sorry. Sari osallistui myös lukuisiin laulukilpailuihin: Suomen euroviisukarsinnoissa hänet nähtiin kahdesti: vuonna 1974 Kaj Chydeniuksen säveltämällä ikivihreällä Jäähyväiset-laululla sekä 1976 Dezső Baloghin laululla Mustalaiskaravaani. Syksyn Sävelessä Sari sijoittui vuonna 1978 toiseksi Reino Markkulan sävellyksellä Luonnonlapset. Myös sävelmä Pieni laulu esitettiin Syksyn Sävel karsitut -ohjelmassa.

Nykyään Sari esiintyy konserteissa chansoneja sekä Suomessa että Ranskassa laulaen muun muassa. 

Syksyllä 2011 Sari osallistui MTV3:n Tanssii tähtien kanssa televisiosarjaan parinaan Marko Keränen.

Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2019.

Yksityiselämä
Sari on ollut naimisissa muusikko Ari Valtosen kanssa, ja heillä on kaksi lasta, esikoinen ex-Miss Skandinavia Maria (Valtonen) ja nuorempi Ira (Valtonen). Sari on myös isoäiti. Hän asuu avoliitossa ranskalaisen taidemaalarimiehen kanssa Pariisissa.

Sari on tangokuningas Amadeus Lundbergin täti.

Diskografia

Albumit 
 Kasvot kertoo kaiken (1975)
 Luonnonlapsi (1978)
 Valkoakaasiat (1978)
 Luokses nyt jään (1981)
 Tunteita (1991)
 Kultaiset korvarenkaat (1993)
 Les chansons... (2000)

Kokoelmia
 Anneli Sari (1975, kokoelma 1960-luvun levytyksiä)
 Kauneimmat rakkauslaulut (1989)
 20 suosikkia – Valkoakaasiat (1996)
 20 suosikkia – Luonnonlapsi (1997)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset laulajat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomen romanit
Mehmed VI

Mehmed VI, oikealta nimeltään Mehmed Vahdettin tai Mehmed Vahideddin, (14. tammikuuta 1861 – 16. toukokuuta 1926) oli Turkin viimeinen sulttaani, joka hallitsi vuosina 1918–1922. 

Ensimmäinen maailmansota merkitsi tuhoa Turkin sulttaanikunnalle. Britannian joukot miehittivät sodan aikana Bagdadin ja Jerusalemin, ja useita Turkin maa-alueita Euroopassa joutui Britannian liittolaisten alaisuuteen. San Remon konferenssissa huhtikuussa vuonna 1920 Syyria annettiin Ranskan mandaattialueeksi ja Britannia sai Palestiinan ja Mesopotamian (nykyinen Irak) omiksi mandaattialueikseen. Mehmed allekirjoitti Sèvresin sopimuksen, jossa Turkki luopui Palestiinasta, Mesopotamiasta, Anatoliasta ja İzmirista 10. elokuuta 1920. Sopimuksessa Hejazin kuningaskunnasta (nykyisessä Saudi-Arabiassa) tuli itsenäinen valtio.

Turkkilaiset nationalistit olivat vihaisia sulttaanin hallintoon, joten uusi Turkin hallitus kokoontui Mustafa Kemalin johdolla vuonna 1920 Ankarassa. Uusi hallitus ilmoitti 23. huhtikuuta, että väliaikainen perustuslaki oli luotu ja valta oli siirretty sulttaanilta Turkin hallitukselle.

Tämä johti siihen, että sulttaani Mehmed VI luopui kruunusta 1. marraskuuta vuonna 1922 ja pakeni Konstantinopolista. Sulttaani astui brittiläiseen taistelulaivaan HMS Malayaan, joka vei hänet Maltan saarelle 17. marraskuuta. Sulttaani asui jonkin aikaa maanpaossa Maltalla, kunnes muutti myöhemmin Italian Rivieralle. Mehmed VI kuoli 15. elokuuta vuonna 1926 Sanremossa, Italiassa. 

Hänen vanhimmasta serkustaan kruununprinssi Abdul Mejidista tuli Turkin kalifi, joka otti nimekseen Abdul Mejid II 9. marraskuuta 1922. Kalifi oli vallassa vuodesta 1922 vuoteen 1924, mutta todellinen valta oli Turkin uudella hallituksella.

Osmanien hallitsijat
Vuonna 1861 syntyneet
Vuonna 1926 kuolleet
Sakariini

Sakariini on vanhin keinotekoinen makeutusaine. Sen kehittivät Ira Remsen ja Constantin Fahlberg vuonna 1879 Johns Hopkinsin yliopistossa Baltimoressa tutkittuaan tervan johdannaisia. Löytö oli sattumaa, sillä Fahlberg huomasi makeuden vasta siirryttyään kiireessä aterioimaan laboratoriatyöskentelynsä päätteeksi, unohtaen pestä kätensä.

Kemialliselta rakenteeltaan sakariini on aromaattinen kaksoisrengas, joka sisältää rikkiä ja typpeä. Makeudeltaan sakariini on noin 300–500-kertainen sakkaroosiin nähden. Sakariini ei sinänsä ole erityisen vesiliukoinen, ja siksi sitä käytetään lähinnä natriumsuolana eli natriumsakariinina.

Sakariinia käytetään makeutusaineena urheilijoille tarkoitetuissa proteiinivalmisteissa.

Nimi sakariini juontuu kreikan kielen sokeria tarkoittavasta sanasta σακχαρον (sakharon).

Sakariinista käytetään myös nimiä sakkariini, bentsosulfimidi, 3-okso-2,3-dihydrobentso(d)isotiatsoli-1,1-dioksidi ja 1,2-bentsoisotiatsoli-3(2H)-oni-1,1-diaksidi. Sen kemiallinen kaava on C7H5NO3S, moolimassa 183,1845 g/mol, sulamispiste 226–230 °C ja CAS-numero 81-07-2.

Sakariinin E-koodi on E954. Samalla E-koodilla ovat myös sakariinin suolat natriumsakariini, kaliumsakariini ja kalsiumsakariini. Näiden aineiden päivittäinen enimmäismäärärajoitus eli ADI-arvo on 5 mg/kg/vrk.

Lähteet 
Rauno Tirri, Juhani Lehtonen, Risto Lemmetyinen, Seppo Pihakaski, Petter Portin: Biologian sanakirja, Uudistetun laitoksen toinen painos, Helsinki, Otava, 2003, ISBN 951-1-17618-8
Euroopan unionin virallinen lehti 9.12.2006

Viitteet

Aiheesta muualla 

Terveysportti: Sakariini
PubChem: Saccharin 
KEGG: Saccharin 
ChemBlink: Saccharin 

Makeutusaineet
Ketonit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pysäköintivirhemaksu

Pysäköintivirhemaksu on maksu, joka voidaan määrätä yleensä kaupunki- ja taajama-alueella pysäköinti- ja pysäyttämissääntöjen noudattamatta jättämisestä, pysäköintikiekon käyttämättä jättämisestä, väärinpysäköinnistä tai tarpeettomasta joutokäynnistä. Arkikielessä pysäköintivirhemaksua kutsutaan usein "parkkisakoksi", vaikka se ei ole sakko, vaan ns. hallinto-oikeudellinen kurinpitomaksu. Maksu perustuu lakiin pysäköinninvalvonnasta (PysVL 17 §). Pysäköintivirhemaksun määrää poliisi tai lääninhallituksen määräämä kunnallinen pysäköinninvalvoja tai hänen alaisuudessaan toimivat pysäköinnintarkastajat. Pysäköinnintarkastajat määräävät suurimman osan maksuista. Maksun suuruus on 20–80 euroa.
 
Pysäköintivirhemaksumääräys on ajoneuvon kuljettajalle annettava kirjallinen määräys suorittaa pysäköintivirhemaksu.  Milloin kuljettaja ei ole tavoitettavissa henkilökohtaisesti, jätetään maksukehotus näkyvälle paikalle ajoneuvoon tai mikäli esimerkiksi pakenee paikalta, lähetetään pysäköintivirhemaksu ajoneuvon omistajalle tai haltijalle.

Mikäli maksua ei suoriteta annetussa maksuajassa (30 vrk), maksu on suoritettava 14 euron määrällä korotettuna (Laki pysäköinnivalvonnasta 17 §). Maksu on ulosottokelpoinen ilman erillistä päätöstä. Ajoneuvon kuljettajalla, omistajalla tai haltijalla, joka katsoo pysäköintivirhemaksun aiheettomaksi, on oikeus 30 päivän kuluessa tiedoksisaannista tehdä oikaisuvaatimus pysäköinninvalvojalle (Laki pysäköinnivalvonnasta 15 §). Oikaisuvaatimus on tehtävä kirjallisesti.

Oikaisuvaatimus on tehtävä maksuajan kuluessa maksun määränneelle viranomaiselle. Jos viranomainen hyväksyy oikaisuvaatimuksen, pysäköintivirhemaksu palautetaan. Oikaisuvaatimuksen johdosta annettuun päätökseen saa edelleen hakea muutosta valittamalla hallinto-oikeuteen. Valituksen jättäminen ei kuitenkaan vapauta maksun maksuvelvoitteesta. Maksu on suoraan ulosottokelpoinen. Koska pysäköintivirhemaksu ei ole rikosoikeudellinen seuraamus, sen maksamatta jättämisestä seuraa vain ulosottomenettely ja viivästyskorkojen kertyminen sekä, mikäli maksua ei saada ulosottomenettelyssä perittyä, lisäksi maksuhäiriömerkintä. Ulosottoperuste on täytäntöönpanokelpoinen 15 vuoden ajan, minkä jälkeen se vanhentuu.

Pysäköinnintarkastajilla on käytössään kamerapuhelimet tai digikamerat, joilla voidaan kuvata pysäköintivirhemaksun kohteena oleva ajoneuvo mahdollista myöhempää valituskäsittelyä varten. Pysäköintivirhemaksun maksaa viime kädessä aina ajoneuvon haltija. Ajoneuvoa ajaneen sivullisen tulisi antaa kirjallinen tunnustus maksuvelvoitteen siirtämiseksi, mikäli näin on käynyt.

Ajoneuvoon voidaan myös asentaa rengaslukko, jolla estetään auton ajaminen ja jota ei poisteta ennen kuin tarvittavat maksut on suoritettu. Suomessa rengaslukko voidaan asentaa, jos ajoneuvolla on ennestään viisi maksamatonta pysäköintivirhemaksua.

Pysäköintivirhemaksua ei tietyissä tilanteissa määrätä ajoneuvolle, jossa on invapysäköintilupa näkyvissä ikkunassa.

Lähteet 

Pysäköinti
Rangaistusmenetelmät
Abdul Mejid II

Abdul Mejid II (29. toukokuuta 1868 – 23. elokuuta 1944) oli Turkin viimeinen kalifi (19. marraskuuta 1922 – 2. maaliskuuta 1924). Abdul Mejid II:lla oli vain muodollinen valta.

Abdul Mejid syntyi Dolmabahçe-palatsissa Istanbulissa sulttaani Abd-ul-Azizin poikana. Abdul Mejid sai yksityistä koulutusta. Abdul Mejidin vanhin serkku Mehmed VI:sta tuli Turkin sulttaani 4. heinäkuuta 1918. Samaan aikaan Abul Mejidista tuli kruununprinssi. Kun Turkin sulttaani Mehmed VI luopui kruunusta 1. marraskuuta 1922, Turkin sulttaanikunta lakkasi virallisesti olemasta. Mutta 19. marraskuuta 1922 Abul Mejidista tuli kalifi. Abul Mejid syrjäytettiin 24. marraskuuta 1924 ja hänen perheensä karkotettiin Turkista 3. maaliskuuta 1924.

Abul Mejid oli naimisissa monta kertaa ja hänellä oli myös monta lasta:

 Abul Mejidin ensimmäinen vaimo oli Shahsuvar Bash Kadin Effendi (s. 2. maaliskuuta 1881, Istanbul - k. 1945, Pariisi). Naimisissa 23. joulukuuta vuonna  1896. Heillä oli yksi poika prinssi Shehzade Ömer Faruk Effendi (s. 27. helmikuuta 1898 – k. 1969/1971).
 Abul Mejidin toinen vaimo oli Hair un-nisa Kadin Effendi (s. 2. maaliskuuta Panderma - k. 3. syyskuuta 1936, Nizza).  Naimisissa vuodesta 1902. Heillä oli yksi tytär prinsessa Hadice Hayriye Ayshe Dürrühsehvar (s. 26. tammikuuta 1914 - k. 7. helmikuuta 2006).
 Abul Mejidin kolmas vaimo oli Atiya Mihisti Kadin Effendi (s. 27. tammikuuta 1892, Adapazarı -k. 1964, Lontoo). Naimisissa 16. huhtikuuta 1912. 
 Abul Mejdin neljäs vaimo oli Bihruz Kadin Effendi (s. 24. maaliskuuta, 1903, İzmir). Naimisissa 24. maaliskuuta 1924. 

Abdul Mejid II kuoli asunnossaan Boulevard Suchetilla Pariisissa. Hänet on haudattu Haram-i-Sharifiin, Medinaan, Saudi-Arabiaan..

Lähteet

Aiheesta muualla 

Osmanien hallitsijat
Vuonna 1868 syntyneet
Vuonna 1944 kuolleet
LKAB

LKAB eli Luossavaara-Kiirunavaara Aktiebolag on Ruotsin valtion kokonaan omistama kaivosyhtiö, jonka päätoimiala on rautamalmin louhinta Kiirunan ja Malmbergetin rautaesiintymistä.

Osa malmista käsitellään valmiiksi tuotteeksi kaivospaikkakunnalla ja kuljetetaan Malmbanan-rautatietä pitkin raskailla tavarajunilla joko Luulajan tai Narvikin satamiin laivausta varten. Liikenteenharjoittajana toimii LKAB:n tytäryhtiö Malmtrafik i Kiruna AB (MTAB). Osa Luulajassa laivattavasta malmista kuljetetaan Rautaruukin Raahen terästehtaalle.

LKAB:n pääkonttori sijaitsee Luulajassa.

Kaivosyhtiöt
Kiirunan kunta
Ruotsalaiset yritykset
Valtionyhtiöt
Karjalan armeija

Karjalan armeija (Kar. A) oli Suomen maavoimien sotatoimiyhtymä jatkosodassa.

Joukko-osastot
Armeijaan kuului kaksi armeijakuntaa ja yksi erillinen taisteluryhmä.

 VII armeijakunta
 VI armeijakunta
 Ryhmä Oinonen

Armeijakuntiin kuului yhteensä viisi jalkaväkidivisioonaa. Ryhmä Oinoseen kuului Ratsuväkiprikaati sekä 1. ja 2. jääkäriprikaatit. Myöhemmin myös Saksan 163. jalkaväkidivisioona liitettiin armeijaan.

Tausta 
Sodanjulistus annettiin 26. kesäkuuta 1941 ja Karjalan armeija perustettiin 29. kesäkuuta komentajanaan kenraaliluutnantti Erik Heinrichs ja esikuntapäällikkönä eversti K. A. Tapola. Armeijan joukot oli ryhmitetty puolustukseen rajalle.

Jatkosodan hyökkäysvaihe 

Karjalan armeija aloitti hyökkäyksen Laatokan Karjalaan 10. heinäkuuta 1941. Tarkoituksena oli vallata talvisodassa menetetyt alueet takaisin, mutta hyökkäystä jatkettiin yli vanhan rajan Neuvostoliiton puoleiseen Itä-Karjalaan, kun raja oli elokuussa saavutettu. Armeijan pohjoista sivustaa tuki 14. divisioona, ja etelässä Laatokka erotti sen Kannaksella toimivista joukoista. Syyskuussa armeijalle perustettiin oma radioasemansa, Aunuksen Radio. Armeija eteni ripeästi käyttäen hyökkäyksen kärkenä kevyitä jääkärijoukkoja. Lokakuussa vallattiin Petroskoi, jonka nimi muutettiin Äänislinnaksi.

Asemasota 
Karjalan armeija lopetti hyökkäyksensä 7. joulukuuta 1941 ja siirtyi puolustusryhmitykseen linjalle Laatokka-Syväri-Ääninen-Maaselkä. Kenraaliluutnantti Heinrichs siirrettiin 29. tammikuuta 1942 yleisesikunnan päälliköksi ja väliaikaisena komentajana oli kenraaliluutnantti Lennart Oesch 1. maaliskuuta 1942 saakka, jolloin Karjalan armeija lakkautettiin ja Päämajan alaisuuteen muodostettiin kolmen kannaksen ryhmät; Aunuksen ryhmä, Kannaksen ryhmä ja Maaselän ryhmä.

Lakkauttaminen
Päämaja antoi käskyn Karjalan armeijan lakkauttamisesta ja nimen muuttamisesta Aunuksen ryhmäksi (Aun. R) 25. helmikuuta 1942. II armeijakunta sille alistettuine taistelu- ja huoltojoukkoineen erotettiin Karjalan armeijasta ja siitä muodostettiin suoraan Päämajan alainen Maaselän ryhmä (Maa. R). Aunuksen ryhmään käskettiin V, VI ja VII armeijakunta sekä 163. divisioona. Ryhmien väliseksi rajaksi määrättiin silloinen II ja VII armeijakunnan välinen raja. Käskyssä toimeenpanohetkeksi oli määrätty 1. maaliskuuta 1942 kello 12.00.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tapola, Päivi: Ajan paino. Jalkaväenkenraali K. A. Tapolan elämä. Tammi, Helsinki, 2004. ISBN 951-31-3037-1 K. A. Tapolan teksti Karjalan armeijan hyökkäysoperaatiosta.

Karjalan Armeija
Kirill Vladimirovitš Romanov

Suuriruhtinas Kirill Vladimirovitš Romanov (Кири́лл Влади́мирович Рома́нов, 12. lokakuuta 1876 Tsarskoje Selo, Venäjä — 12. lokakuuta 1938 Neuilly, Ranska) oli venäläinen aatelismies, Romanov-suvun päämies vuodesta 1918 kuolemaansa asti ja Venäjän kruununtavoittelija.

Elämäkerta 

Kirill Vladimirovitšin vanhemmat olivat suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš Romanov, joka oli tsaari Aleksanteri II:n poika, sekä suuriruhtinatar Maria Pavlovna. Kirill Vladimirovitš sai merisotakoulutuksen ja palveli myöhemmin Venäjän–Japanin sodassa Port Arthurissa komentaja Stepan Makarovin lippulaivalla Petropavlovskilla. Suuriruhtinas selvisi aluksen uppoamisesta täpärästi ja haavoittuneena.

Nikolai II:n kruunajaisjuhlissa vuonna 1896 Kirill rakastui serkkuunsa Victoria Melita Saksi-Coburg-Gothaan, joka oli muun muassa Ison-Britannian kuningatar Viktorian pojantytär. Sukulaisuussuhde ja se, että Victoria oli jo naimisissa Hessenin suurherttuan Ernst Ludvigin kanssa, tekivät suhteesta kuitenkin hovin piirissä mahdottoman. Erityisesti sitä vastusti keisarinna Aleksandra Fjodorovna, joka oli Ernst Ludvigin sisar. Vaikka Victorian ja Ernst Ludvigin liitto päättyi eroon 1901, Kirillin pyytämä avioliittolupa evättiin säännöllisesti. Kirill Vladimirovitš karkotettiin Venäjän kaukoitään. Venäjän–Japanin sodan jälkeen hänen sallittiin muuttaa Saksaan, missä pariskunta avioitui syksyllä 1905. Tsaari riisti häneltä hänen arvonimensä ja määrärahansa eikä sallinut perheen asettua Venäjälle. 

Kirill ja Victoria Melita asettuivat Saksassa Coburgiin Viktorian äidin palatsin vieressä sijaitsevaan taloon, jossa heidän ensimmäinen lapsensa Maria Kirillovna Romanova syntyi helmikuussa 1907. Toinen tytär, suuriruhtinatar Kira Kirillovna Romanova syntyi vuonna 1910.

Nikolai II leppyi vähitellen Kirillin vanhempien painostuksen vuoksi; hän tunnusti avioliiton pian ensimmäisen tyttären syntymän jälkeen ja myönsi äidille ja lapselle asianmukaiset arvonimet. Vuonna 1908 hän salli Kirillin palata Venäjälle ja palautti hänellä laivastossa olleen sotilasarvon. Kirillin asemaa vahvisti hänen nousunsa kolmanneksi kruununperimysjärjestyksessä. Vuonna 1910 Kirill asettui vaimonsa ja kahden tyttärensä kanssa Pietariin.

Maanpakoon 

Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Kirill Vladimirovitš Romanov ja Victoria pakenivat Suomeen Haikon kartanoon. Heille syntyi Porvoossa 30. elokuuta 1917 poika, joka kastettiin Haikossa Vladimir Kirillovitš Romanoviksi. Tsaariperheen tuhouduttua vuonna 1918 suuriruhtinas Kirillistä tuli maanpakoon siirtyneen Romanov-suvun päämies. Suomesta Kirill Vladimirovitš ja Victoria muuttivat pois vuonna 1919 ja asettuivat ensin Saksaan Coburgiin. Vuonna 1925 he asettuivat Ranskaan loppuelämäkseen.

Kirill Vladimirovitš Romanov julistautui vuonna 1924 Pariisissa Venäjän maanpaossa olevaksi keisariksi ja ryhtyi tavoittelemaan kruunua. Hän kuoli vuonna 1938 Ranskassa, kaksi vuotta puolisonsa jälkeen.

Romanov-suku
Kruununtavoittelijat
Vuonna 1876 syntyneet
Vuonna 1938 kuolleet
Przemyślin linnoitus

Przemyślin linnoitus on Itävallan, sittemmin Itävalta-Unkarin 1800-luvun puolesta välistä 1900-luvun alkuun rakennuttama ja kehittämä Venäjän vastainen rajalinnoitus Przemyślin kaupungissa. Aikanaan Eurooppaan rakennetuista noin 200 linnoituksesta se oli kolmanneksi suurin. Przemyśl joutui Itävallan haltuun Puolan ensimmäisessä jaossa 1772. Linnoituksen tarkoituksena oli estää Venäjän pääsy Sleesiaan Krakovan suuntaan.

Kaupunkia ympäröi 15 kilometrin puolustuskehä, vallihauta, noin 30 bastionia, linnakkeita ja portteja. Linnoitukseen oli suunniteltu tilat 85 000 sotilaalle ja 656 tykille. Itävalta-Unkarin Venäjän kanssa 6. elokuuta 1914 alkaneessa ensimmäisessä maailmansodassa Venäjän 1914 tekemän hyökkäyksen aikana onnistuttiin pysäyttämään Venäjän 300 000 sotilaan hyökkäys Sleesiaan Krakovan ja Karpaattien suuntaan.

Linnoitus kestää syyskuusta 1914 maaliskuun 1915 loppuun

Przemyślin linnoitus joutui kaksi kertaa venäläisten joukkojen saartamaksi. Ensimmäisellä kerralla 24. syyskuuta 1914 Venäjän kolmannen armeijan komentajan Radko Dmitrievin aloittamana. Riittämättömän tykistötuen vuoksi suorat hyökkäykset aiheuttivat vain 40 000 sotilaan tappiot venäläisille. Kenraali Svetozar Boroević von Bojnan joukot riensivät avuksi keventääkseen puolustajiin kohdistuvaa venäläisten painetta.

Piiritystä kesti 11. lokakuuta saakka, kunnes venäläiset joutuivat vetäytymään. Toisen kerran venäläiset piirittivät Przemyślin linnoitus Venäjän kahdeksannen armeijan kenraali Andrei Nikolaevitš Selivanovin komentamina 9. marraskuuta 1914. Radko Dmitrievin joukot olivat vetäytyneet pohjoiseen. Päinvastoin kuin Dmitriev Selivanov ei pyrkinytkään hyökkäämään, vaan saartamalla näännyttämään puolustajat. Helmikuussa 1915 Svetozar Boroevic von Bojna teki toisen hyökkäyksen venäläisiä vastaan auttaakseen puolustajia, mutta se epäonnistui. Helmikuun 1915 loppuun mennessä kaikki yritykset tukea linnoituksen puolustajia epäonnistuivat ja Itävalta-Unkarin armeijan komentaja Conrad ilmoitti linnoitusta komentavalle kenraali Hermann Kusmanekille, ettei apua enää ole tulossa. 13. maaliskuuta murtui puolustus pohjoisessa, mutta muodostettu väliaikainen linja kuitenkin piti vielä. 19. maaliskuuta yrittivät puolustajat murtautua venäläisen saartoketjun läpi, mutta epäonnistuivat. Kusmanek käski tuhota sotilaallisen materiaalin ja antautui 22. maaliskuuta 120 000 muun Itävalta-Unkarin sotilaan kanssa venäläisille.

Katso myös 
 Brusilovin hyökkäys

Lähteet

Aiheesta muualla

Sotahistoriallisia yhteisöjä
Twierdza Przemyśl (puolaksi Przemyślin linnoitus)

Museo 
Linnoitusmuseon kuvat

Kuvia 
Itävaltalaisjoukot saapuvat Przemyśliin
Itävaltalainen tykkipatteri lähellä Przemyślin rintamaa
Itävaltalaiset husaari kokoavat kaatuneitaan Galitsiassa

Itävallan rakennukset ja rakennelmat
Puolan linnat
Qazbegin piirikunta

Qazbegin piirikunta () on piirikunta Mtskheta-Mtianetin hallintoalueella Georgiassa. Sen keskuspaikkakunta on Stepantsmindan kaupunkityyppinen taajama, entiseltä nimeltään Qazbegi. Piirikunnassa on 3 795 asukasta (2014) ja sen pinta-ala on 1 082 neliökilometriä, joten se on asukasluvultaan maan pienin piirikunta.

Qazbegin alue vastaa historiallista Khevin aluetta. Se rajautuu pohjoisessa Venäjään, idässä Dušetin piirikuntaan, etelässä Akhalgorin piirikuntaan ja lännessä itsenäiseksi julistautuneeseen Etelä-Ossetiaan (Džavan piirikuntaan). Alue on erittäin vuoristoinen ja yksi Kaukasuksen korkeimmista huipuista, 5 033 metriä korkea Kazbek (), kohoaa sen pohjoisrajalla. Tergin, Truson ja Snon jokilaaksot halkovat aluetta. Historiallinen Georgian sotilastie kulkee piirikunnan läpi.

Alueella on useita nähtävyyksiä. Gergetin Pyhän kolminaisuuden kirkko rakennettiin 1400-luvulla ja sen luota avautuu vaikuttava maisema alas Stepantsmindan kaupunkiin. Taajamassa on paikkakunnalla syntyneen Aleksandre Qazbegin museo ja pieni vuorikiipeilymuseo. Kuuluisa Darialin sola sijaitsee muutama kilometri taajaman pohjoispuolella.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kazbegi in the Caucasus 

Georgian piirikunnat
Antikomintern-sopimus

Antikomintern-sopimus oli Saksan ja Japanin välinen antikommunistinen sopimus, joka allekirjoitettiin 25. marraskuuta 1936 Berliinissä, Saksassa. Sopimus oli suunnattu Kommunistista internationaalia (Komintern) ja etenkin Neuvostoliittoa vastaan. Japani oli ärsyyntynyt Kiinan ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimuksesta elokuussa 1936 sekä lentokoneiden ja ammusten myynnistä kiinalaisille.

Sopimuksessa Saksa ja Japani sitoutuivat neuvottelemaan ”yhteisten etujensa suojelemisesta” ja sopivat, ettei kumpikaan solmisi mitään sopimuksia Neuvostoliiton kanssa. Saksa suostui myös tunnustamaan Japanin nukkehallituksen Mantšuriassa. Myös Italia liittyi 6. marraskuuta 1937 sopimukseen, joka oli tuolloin jo enemmän brittiläisvastainen. Propagandatarkoituksessa Adolf Hitler ja Benito Mussolini kuitenkin esiintyivät ensisijaisesti länsimaisen sivistyksen puolustajina neuvostokommunismia vastaan.

Antikomintern-sopimuksesta tuli pohja 2. syyskuuta 1940 solmitulle kolmen vallan sopimukselle, jossa kolme akselivaltaa liittyivät liittoutuneita vastaan.

Saksan ja Neuvostoliiton solmima hyökkäämättömyyssopimus (Molotov–Ribbentrop-sopimus) oli Antikomintern-sopimuksen vastainen. Japani irtautui sopimuksesta, mutta liittyi myöhemmin kolmen vallan sopimukseen.

Antikomintern-sopimus elvytettiin vuonna 1941 Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon. Suomi liittyi siihen syksyllä 1941, kun ulkoministeri Rolf Witting osallistui allekirjoitustilaisuuteen Berliinissä. Englanti julisti sodan Suomelle itsenäisyyspäivänä 6.12.1941.

Antikomintern-sopimus raukesi akselivaltojen kukistuessa.

Allekirjoittajamaat

 
 

 
 Kiinassa

 
<ref
name="Members"/>

Katso myös
Terässopimus

Lähteet

Toisen maailmansodan politiikka
Antikommunismi
1900-luvun kansainväliset sopimukset
1936
Seulonnan keskeiset artikkelit
Saltsjöbanan

Saltsjöbanan on esikaupunkijunajärjestelmä Tukholman ja Nackan Saltsjöbadenin välillä. Järjestelmään kuuluu 18,5 km rautatietä ja 18 asemaa.

Saltsjöbanan avattiin 1. heinäkuuta 1893. Liikenne hoidettiin höyryvetureilla vuoteen 1910 asti, jonka jälkeen linjat sähköistettiin. Alkuun rautatietä hallitsi Järnvägs AB Stockholm-Saltsjö. Rautatiellä oli paljon rahtiliikennettä, joka teki sen hyvin kannattavaksi. Ajan myötä rahtiliikenne väheni ja 1960-luvulla rata ei enää kannattanut. Vuonna 1969 Tukholman läänin maakäräjät otti radan haltuunsa. Nykyään radan omistaa Storstockholms Lokaltrafik eli SL ja liikennöitsijä on VR Sverige.

Junakalusto
Saltsjöbanalla käytetään Tukholman metrossakin käytettyjä C10- ja C11-moottorivaunuja, joita on muutettu varustamalla ne virroittimella, koska radalla käytetään ratajohtoa sivuvirtakiskon sijasta. Vaunulla on pituutta 17,6 metriä ja siinä on 72 istumapaikkaa. Kuusi vaunua yhdistetään junaksi. Kaksi kalustoon kuuluvaa vaunua on muutettu entisistä metron C8-tyypin yksiköistä. Aiemmin on käytössä ollut myös kaksi C16-tyyppistä moottorivaunua, jotka oli vuonna 1987 muutettu Tukholman metron käyttämistä C6-vaunuista rataosuuden käyttöön soveltuviksi. Nämä C6-tyyppiset vaunut oli alkujaan valmistettu vuonna 1974.

Linjat
Saltsjöbadenin radalla on kaksi linjaa, yksi Slussenista Saltsjöbadeniin, ja toinen Igelbodasta Solsidaniin. Vaihto näiden välillä tehdään Igelbodan asemalla. Slussenilla on mahdollisuus vaihtaa metron punaisiin ja vihreisiin linjoihin.

Aiheesta muualla 

Reittikaavio Saltsjöbananin linjoista (PDF-tiedostomuoto)
Reittikaavio kaikista SL:n raideliikenteistä (PDF-tiedostomuoto)
Storstockholms Lokaltrafik (ruotsiksi)
Saltsjöbanan - En annorlunda järnväg  
Jarnvag.net – Saltsjöbanan 

Tukholman liikenne
Ruotsin rataverkko
Maahenki

Maahenki Oy on suomalainen koulutus- ja konsultointiyritys.   

Aiemmin se toimi luontoa, taidetta ja arkielämää käsittelevien kirjojen kustantamona. Sen erityisaloja olivat valokuvataide, ortodoksinen kirkkotaide, itseoppineiden kansantaiteilijoiden ITE-taide ja luontokuvaus. Valokuvataiteen laatukirjojen sarja Musta taide oli Maahengen kustantama. Lisäksi kustantamo julkaisi muuta taidetta, luontoa ja ihmistä käsittelevää kirjallisuutta.   

Kustantamon kirjat ovat saaneet useita palkintoja, muun muassa tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuosina 2014 ja 2011 sekä Vuoden Luontokirja -tunnustukset 2001, 2006, 2009, 2011, 2012 ja 2015.

Historia
Maahenki Oy on perustettu vuonna 1999. Pääomistaja on Maaseudun sivistysliitto. Matti Vanhanen on toiminut yhtiön hallituksen puheenjohtajana ja on yksi sen omistajista. 

Tammikuussa 2017 Liisa Heikkilä-Palon seuraajana kirjankustantamo Maahengen taiteellisena johtajana eli kustantajana aloitti Johanna Korhonen. Samalla hän otti vastuulleen myös toimitusjohtajan tehtävät, kun  toimitusjohtaja Ulla Sarviala alkoi keskittyä omasta toiveestaan yrityksen markkinointiin. Maahenki on julkaissut vuosittain muutamia kymmeniä uusia nimikkeitä.

Vuonna 2020 Maahenki teki 129 000 euron liikevaihdolla 66 000 euroa tappiota.

Aiheesta muualla
Maahengen verkkosivut

Lähteet
 Henttinen, Annastiina: Maaseudun Sivistysliitto 1952–2002. Maaseudun Sivistysliitto ja Maahenki 2002. ISBN 952-5328-22-8.

Viitteet

Suomalaiset kirjankustantamot
Munanjohdin

Munanjohdin eli munatorvi () on nisäkkäillä osa naaraan sukupuolielimistöä. Munanjohtimia on kaksi, ja niitä pitkin munasarjoissa kypsynyt munasolu kulkee kohtuun. Munanjohdin on se paikka, jossa munasolun hedelmöittyminen tapahtuu.

Anatomia

Munanjohtimen seinämän limakalvo muodostuu yksinkertaisesta lieriöepiteelistä, jonka solut voivat olla joko värekarvallisia tai värekarvattomia. Limakalvon alla on lihaskerros, jossa sisimpänä on rengasmainen sileälihaskerros ja ulompana pitkittäinen sileälihaskerros. Lihaskerrokset kuljettavat munasolua yhdessä värekarvojen liikkeiden kanssa munasarjoista kohti kohtua. Uloimpana munanjohtimen seinämässä on ulkokalvo, joka muodostuu löyhästä sidekudoksesta ja mesoteelistä. Munanjohdinta kannattelee kohdun kannattimen osa, jota kutsutaan munanjohtimen alueella munanjohtimen liepeeksi ().

Katso myös 
 Munanjohdinsyöpä

Lähteet

Aiheesta muualla 

Naaraan sukupuolielimistö
Mitsubishi

Mitsubishi Group (, Mitsubishi Gurūpu) on suuri japanilainen yritysryhmä eli zaibatsu. Ryhmään kuuluu yhteensä 42 yritystä, ja se työllistää noin 48 000 ihmistä noin 80 maassa. Mitsubishin tunnetuimpia tuotteita ovat autot, Asahi-lasit, Nikon-kamerat, kemikaalit, ydinvoima, elektroniikkapiirit ja hissit. Se toimii myös monen teollisuuden alan alihankkijana etenkin koneteollisuudessa ja elektroniikkateollisuudessa. Mitsubishi aloitti yritystoiminnan 1870-luvulla huolinta- ja rahtiyhtiönä.

Nimi Mitsubishi tarkoittaa kolmea vesipähkinää tai kolmea neljäkästä, jotka on kuvattu yhtymän logossa.

Historia

Mitsubishin historia alkaa vuodesta 1870 saakka, jolloin tunnetun samurai-suvun poika Yatarō Iwasaki aloitti rahtitoiminnan kolmella vuokralaivalla. Kolmen vuoden kuluttua Iwasaki vaihtoi yrityksensä nimeksi Mitsubishi shōkai. 

Vuonna 1875 yhtiön nimeksi tuli Yūbinkisen Mitsubishi -kaisha, ja sillä oli käytössään jo yli 30 rahtilaivaa. Samana vuonna Mitsubishi sai luvan aloittaa ensimmäisen kiinteän ja säännöllisen kuljetuslinjan Japanista Kiinaan (Jokohama–Shanghai–Hongkong). Kahdeksan vuotta myöhemmin, vuonna 1893, syntyi nykyään maailman suurimpiin huolintayrityksiin kuuluva silloisen Yūbinkisen Mitsubishi -kaishan tytäryhtiö Nippon yūsenkaisha (NYK) kasvavan rahtiliikenteen koordinoimiseksi. Yritys toimii edelleen samalla nimellä osana Mitsubishia. 

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen yhtiöryhmä käsitti 70 eri yhtiötä. Niistä merkittävimmät olivat vuonna 1917 perustettu Nippon kōgaku kōgyō (Nikon), vuonna 1920 perustettu Mitsubishi nainenkiseizō, (myöhemmin osa Mitsubishi jūkōgyō -yhtiön lentokoneosastoa) ja vuonna 1931 perustettu Mitsubishi sekiyu -öljy-yhtiö. Mitsubishi jūkōgyō -yhtiö oli merkittävä osa Japanin sotataloutta ja varusteluteollisuutta. Sen tuotantoa olivat muun muassa toisessa maailmansodassa Japanin ilmavoimien ja laivaston ilmavoimien koko sodan ajan käyttämä Mitsubishi A6M Reisen -hävittäjälentokone; (liittoutuneiden koodinimi Zero tai Zeke) osoittautui erinomaiseksi Tyynenmeren ilmasodassa.

Toisen maailmansodan jälkeen yhtiöryhmää uudistettiin merkittävästi. Sotien välillä ryhmä oli ehtinyt paisua yli 130 erillisen yrityksen kokonaisuudeksi. Pienempiä yhtiöitä yhdistettiin suurempiin, toimintoja keskitettiin ja keskinäistä kommunikointia parannettiin. Tuloksena oli alle 40 yhtiön kokonaisuus.

Nykypäivä

Nykyään Mitsubishi on 42 yhtiön muodostama tiivis mutta erittäin monialainen yritysryhmä. Ryhmään kuuluvat muun muassa seuraavat yritykset:
 Mitsubishi Motors (autoteollisuus)
 Mitsubishi Heavy Industries (laivateollisuus)
 Nippon Yusen, NYK-Line (huolinta-ala)
 Mitsubishi Electric (tietotekniikka- ja elektroniikkateollisuus)
 Nikon (optiset laitteet)
 Mitsubishi sōgōkenkyūsho (tutkimus ja konsultointi)
 Asahi garasu (lasiteollisuus)
 Mitsubishi-Tōkyō UFJ ginkō (pankkitoiminta)
 Mitsubishi UFJ shintaku ginkō (henkivakuutus- ja sijoitusyhtiö)
 Mitsubishi Aluminium, Mitsubishi seikō, 
 Shin Nihon sekiyu, ja Mitsubishi gasukagaku (eri alkuaineiden ja kemikaalien jalostus)
 Kirin (juomateollisuus)

Lähteet
Da

Da, DA, da tai Da voi tarkoittaa seuraavia:

 
 analogia-digitaali, D/A, signaalin muunto digitaalisesta analogiseksi ja päinvastoin
 
 deka, tunnus da, SI-järjestelmän kerrannaisyksikkö
 Demokraattinen vaihtoehto, DA, makedoniaksi Demokratska Alternativa, makedonialainen puolue
 
 
 tohtori, DA, englannin sanoista Doctor of Arts, yliopistotutkinto.