Sarvikuono (Dürer)

Sarvikuono on saksalaisen taidemaalarin ja -graafikon Albrecht Dürerin vuonna 1515 luoma puupiirros. Kuva perustuu tuntemattoman taiteilijan kirjalliseen kuvaukseen ja kevyeen luonnokseen aiemmin samana vuonna Lissaboniin saapuneesta intiansarvikuonosta. Dürer ei koskaan nähnyt itse sarvikuonoa, joka oli lajinsa ensimmäinen elävä edustaja Euroopassa Rooman valtakunnan aikojen jälkeen. Vuoden 1515 loppupuolella Portugalin kuningas Emanuel I lähetti sarvikuonon lahjana paavi Leo X:lle, mutta se kuoli haaksirikossa Italian rannikon edustalla vuoden 1516 alussa. Elävää sarvikuonoa ei tämän jälkeen nähty Euroopassa ennen Filip II:n hoviin Intiasta noin vuonna 1579 saapunutta yksilöä.

Sarvikuonon anatomian epätarkkuuksista huolimatta Dürerin puupiirroksesta tuli Euroopassa hyvin suosittu, ja sitä kopioitiin lukuisia kertoja seuraavan kolmen vuosisadan aikana. Sitä pidettiin luotettavana kuvauksena sarvikuonosta 1700-luvun loppupuolelle saakka. Lopulta erityisesti Eurooppaa 1740- ja 1750-luvuilla kiertäneestä sarvikuono Clarasta tehdyt realistisemmat piirrokset ja maalaukset korvasivat sen. Dürerin puupiirroksesta on sanottu, että ”luultavasti millään muulla kuvalla eläimestä ei ole ollut yhtä syvää vaikutusta taiteeseen”.

Sarvikuonon matka 

Sarvikuonon matka Intiasta Italiaan oli seurausta monimutkaisista valtapolitiikan manöövereistä. Cambayn (nykyisen Gujaratin) sulttaani lahjoitti eläimen Goan portugalilaiselle kuvernöörille Afonso de Albuquerquelle lieventääkseen katkeruutta, jota Portugalin territorio-oikeuksien menetys hänelle aiheutti. Kuvernööri lähetti sen edelleen Lissaboniin lieventääkseen kuningas Emanuel I:n raivoa tehtävän epäonnistumisen takia.

Tuohon aikaan eri maiden hallitsijat lähettivät ajoittain toisilleen lahjaksi eksoottisia eläimiä pidettäviksi niille tarkoitetuissa ”menagerioissa”. Sarvikuono purjehti Nossa Senhora da Ajuda -laivalla, joka lähti Goasta tammikuussa 1515.

120 päivää kestäneen matkan jälkeen sarvikuono pääsi maihin Portugalissa, lähellä manueliinisen Belémin tornin rakennuspaikkaa. Tornin konsolien alle lisättiin myöhemmin sarvikuonon pään muotoiset gargoilit. Sarvikuonoa ei oltu nähty Euroopassa Rooman valtakunnan aikojen jälkeen: siitä oli tullut jokseenkin myyttinen tarueläin, joka yhdistettiin ajoittain bestiaareissa yksisarviseen, joten elävän yksilön saapuminen aiheutti sensaation.

Oppineet ja uteliaat tutkivat sarvikuonoa, ja ihmeellistä eläintä kuvailevia kirjeitä lähetettiin ympäri Eurooppaa. Varhaisin eläimestä tunnettu piirros kuvittaa firenzeläisen Giovanni Giacomo Pennin poemettoa, joka julkaistiin Roomassa 13. heinäkuuta 1515, alle kahdeksan viikkoa sarvikuonon Lissaboniin saapumisen jälkeen.. Ainoa tunnettu alkuperäinen kappale runosta on Biblioteca Colombinassa Sevillassa.

Eksoottista eläintä pidettiin kuningas Emanuelin menageriassa Ribeiran palatsissa Lissabonissa erotettuna kuninkaan norsuista ja muista suurpedoista, jotka olivat Estaúsin palatsissa. Pyhän kolminaisuuden päivänä 3. kesäkuuta Emanuel järjesti taistelun sarvikuonon ja hänen kokoelmastaan haetun nuoren norsun välille kokeillakseen Plinius vanhemman kertomusta norsun ja sarvikuonon välisestä vihollisuudesta. Sarvikuono eteni hitaasti ja päättäväisesti vastustajaansa kohti, mutta norsu, joka ei ollut tottunut näytöstä katsomaan tulleeseen äänekkääseen väkijoukkoon, pakeni kentältä paniikissa ennen yhtäkään iskua.

Kuningas Emanuel lähetti sarvikuonon paavi Leo X:lle Roomaan turvatakseen hänen hyvänsuopuutensa sovittelijana Portugalin ja Espanjan Kaakkois-Aasiaan suuntautuvassa laajentumispolitiikassa. Edellisenä vuonna paavi oli ilahtunut Emanuelin lahjoittamasta valkoisesta norsusta, joka sekin oli Intiasta, ja jonka paavi oli nimennyt Hannoksi. Yhdessä muiden arvokkaiden lahjojen, hopealautasen ja mausteiden kanssa sarvikuono, jolla oli uusi kukilla koristeltu vihreästä sametista valmistettu kaulus, lähti joulukuussa 1515 matkalle Tagukselta Roomaan. Alus ohitti Marseillen vuoden 1516 alussa. Ranskan kuningas Frans I oli palaamassa Saint-Maximin-la-Sainte-Baumesta Provencesta ja pyysi nähdä sarvikuonon. Portugalilainen alus pysähtyi Marseillen edustalla lyhyeksi aikaa saarelle.

Laivan jatkettua matkaa se kohtasi äkkinäisen myrskyn ja haaksirikkoutui kulkiessaan Portoveneren kapeikkojen läpi, La Speziasta pohjoiseen Ligurian rannikolla. Sarvikuono, joka oli kiinnitetty kahlein laivan kanteen, ei kyennyt uimaan turvaan ja hukkui. Sen ruumis löydettiin Villefranchen läheltä ja sen nahka palautettiin Lissaboniin, jossa se täytettiin. Joidenkin raporttien mukaan täytetty nahka lähetettiin Roomaan, jonne se saapui helmikuussa 1516 ja laitettiin näytteille oljilla täytettynä (), vaikka tämäntyyppinen saavutus olisi ollut vaikea 1500-luvun täyttämismenetelmillä. Joka tapauksessa täytetty sarvikuono ei aiheuttanut Roomassa samanlaista kohua kuin elävä Lissabonissa, vaikka Giovanni da Udine ja Rafael kuvasivatkin sen maalauksissaan.

Jos täytetty sarvikuono saapui Roomaan, sen kohtalo on jäänyt hämärän peittoon: Medicit saattoivat viedä sen Firenzeen, tai sitten se tuhoutui Rooman ryöstössä vuonna 1527. Sen tarina toimi pohjana Lawrence Norfolkin kirjoittamalle romaanille The Pope's Rhinoceros (1996).

Dürerin puupiirros 

Määriläinen kauppias Valentim Fernandes näki sarvikuonon Lissabonissa pian sen saapumisen jälkeen ja kirjoitti sitä kuvailevan kirjeen ystävälleen Nürnbergiin kesäkuussa 1515. Alkuperäinen saksankielinen kirje on kadonnut, mutta italiankielinen kopio on olemassa Biblioteca Nazionale Centralessa Firenzessä. Toinen kirje, jonka kirjoittajaa ei tunneta, lähetettiin Lissabonista Nürnbergiin samoihin aikoihin. Tämän kirjeen mukana oli tuntemattoman taiteilijan piirtämä luonnos sarvikuonosta. Dürer näki toisen kirjeen ja luonnoksen Nürnbergissä. Näkemättä koskaan itse sarvikuonoa Dürer teki kaksi mustekynäpiirustusta ja toisesta piirustuksesta puupiirroksen, niin että siitä tuli alkuperäisen piirustuksen peilikuva.

Saksankielinen, suureksi osaksi Pliniuksen kertomukseen perustuva kirjoitus puupiirroksessa kuuluu:

Dürerin puupiirros ei ole anatomisesti täysin tarkka esitys sarvikuonosta. Hänen kuvassaan eläimen ruumista peittävät kovat laatat, jotka muodostavat haarniskamaisen rakenteen, sillä on kaulus, kiinteältä vaikuttava rintapanssari ja ”niittejä” saumakohdissa. Hän on myös piirtänyt sarvikuonon niskaan pienen kierresarven, eläimen jalat ovat suomujen peittämät ja sen takapuoli sahalaitainen. Todellisella sarvikuonolla ei ole mitään näistä ominaisuuksista. On mahdollista, että sarvikuonolle tehtiin haarniska sen norsua vastaan käytyä taistelua varten Portugalissa, ja Dürerin kuvaamat piirteet olisivat osa haarniskaa. Vaihtoehtoisesti Dürerin ”haarniska” voi esittää intiansarvikuonon paksuja ihopoimuja, tai kuten muutkin epätarkkuudet, se voi olla Dürerin väärinymmärrys tai taiteellinen lisä. Dürer on myös piirtänyt sarvikuonon nahan suomumaiseksi, ”haarniska” mukaan luettuna. Tämä saattaa olla Dürerin yritys kuvata intiansarvikuonoa, jonka hartioita ja jalkojen yläosia peittävät syylämäiset kuhmut, sen rosoista ja lähes karvatonta nahkaa. Toisaalta pinnan rakenne voi johtua myös sarvikuonon Intiasta Portugaliin vieneen laivamatkan nelikuukautisen, ahtaan vankeuden aiheuttamasta ihotulehduksesta.

Lähes kaikki renessanssitaiteen kuvat sarvikuonosta polveutuvat Dürerin tekemistä kuvista. Sarvikuono oli kuitenkin kuvattu jo Rooman keisarikunnan kolikoissa ja luultavasti Dürer sai osittain mallinsa niistä. Näin sarvikuonon kuva oli renessanssin tapaan palanen esiin kaivettua antiikkia.

Augsburgissa Hans Burgkmair teki samoihin aikoihin Dürerin kanssa toisen puupiirroksen sarvikuonosta. Burgkmair oli kirjeenvaihdossa lissabonilaisten ja nürnbergiläisten kauppiaiden kanssa, mutta on jäänyt epäselväksi näkikö hän luonnoksen tai kirjeen sarvikuonosta kuten Dürer tai oliko hän itse paikalla Portugalissa katsomassa sarvikuonoa. Hänen kuvansa vastaa paremmin todellisuutta jättäen pois Dürerin mielikuvituksellisimmat lisäykset, ja lisäksi siinä on sarvikuonon hillitsemiseen käytetyt kahleet ja ketju. Tästä huolimatta Dürerin puupiirros on voimakkaammin toteutettu ja se ylitti suosiossa Burgkmairin teoksen. Vain yksi kopio Burgkmairin kuvasta on jäänyt jäljelle, kun taas Dürerin yhtä alkuperäistä piirrosta kopioitiin lukuisia kertoja. Dürer tuotti ensimmäisen vedoksen puupiirroksestaan vuonna 1515 – sen erottaa muista vain viisi riviä pitkä teksti kuvan yläreunassa – ja monia muita painoksia otettiin Dürerin kuoleman jälkeen vuonna 1528, kaksi painosta 1540-luvulla ja kaksi lisää 1500-luvun lopulla. Myöhemmissä painoksissa on kuusi riviä tekstiä. Alkuperäisen puunkappaleen käyttämistä jatkettiin edelleen, vaikka myöhäisemmissä painoksissa onkin tupajumien tekemiä reikiä ja halkeama sarvikuonon jalkojen poikki.

Virheistään huolimatta piirros pysyi erittäin suosittuna, ja sitä pidettiin tarkkana kuvana sarvikuonosta aina 1700-luvun lopulle saakka. Dürer saattoi tahallaan valita materiaalikseen puupiirroksen antaman hienostuneemman ja yksityiskohtaisemman vaikutelman kuparipiirroksen sijaan varmistaakseen, että teos sopisi suurimääräiseen painatukseen. Siihen perustuvia kuvia sisällytettiin luonnontieteellisiin teksteihin, kuten Sebastian Münsterin teokseen Cosmographia (1544), Conrad Gesnerin teokseen Historiae Animalium (1551), Edward Topsellin kirjaan Histoire of Foure-footed Beastes (1607) ja useisiin muihin.

Alessandro de' Medici valitsi symbolikseen kesäkuussa 1536 selkeästi Dürerin puupiirrokseen perustuvan sarvikuonon, jonka yhteyteen oli liitetty motto Non buelvo sin vencer (vanhaa espanjaa, ”En palaa ilman voittoa”). Dürerin kuvaan perustuva sarvikuonoveistos asetettiin Jean Goujonin suunnitteleman, 21 metriä korkean obeliskin juureen Pariisissa, kirkon edessä Rue Saint-Denis'llä vuonna 1549. Obeliski pystytettiin toivottamaan tervetulleeksi Ranskan uusi kuningas Henrik II. Samantyyppinen sarvikuono koristaa paneelia reliefinä yhdessä Pisan tuomiokirkon länsipuolen pronssiovista. Sarvikuono kuvattiin myös monissa muissa maalauksissa ja veistoksissa, ja siitä tuli suosittu malli posliiniveistoksille. Epätarkan kuvan suosio säilyi muuttumattomana huolimatta siitä, että elävä intiansarvikuono vietti kahdeksan vuotta Madridissa 1579–1587 (vaikka Philippe Gallen Madridin sarvikuonosta Antwerpenissä vuonna 1586 luomasta piirroksesta ja siihen perustuvista töistä onkin säilynyt muutamia kappaleita). Elävää sarvikuonoa esiteltiin myös sata vuotta myöhemmin Lontoossa 1684–1686 ja toista yksilöä vielä vuoden 1739 jälkeen.

Dürerin Sarvikuonon ja siihen perustuvien töiden vallitseva asema hiipui 1700-luvun puolivälistä alkaen vuosisadan loppupuolelle, kun Eurooppaan tuotiin enemmän eläviä sarvikuonoja, joita näytettiin uteliaalle yleisölle ja joista tehtiin tarkempia piirroksia. Jean-Baptiste Oudry maalasi luonnollisen kokoisen muotokuvan sarvikuono Clarasta vuonna 1749, ja George Stubbs suuren muotokuvan sarvikuonosta Lontoossa vuoden 1790 tienoilla. Molemmat teokset olivat Dürerin puupiirrosta tarkempia, joten realistisempi käsitys sarvikuonosta alkoi korvata Dürerin kuvaa yleisön mielissä. Erityisesti Oudryn maalaus toimi inspiraationa laajasti kopioidulle kuvalle Georges-Louis Leclercin ensyklopedisessa teoksessa Histoire naturelle. James Brucen matkakertomus Travels to discover the source of the Nile (1790) vähätteli Dürerin teosta sanoin ”täydellisen huonosti toteutettu kaikin osin” ja ”tuosta eläimestä siitä lähtien tehtyjen kaikkien hirviömäisten maalausten alkulähde”. Tästä huolimatta Brucen omassa kuvassa afrikkalaisesta leveähuulisarvikuonosta, joka on ulkonäöltään hyvin erilainen intiansarvikuonoon verrattuna, on selviä yhtäläisyyksiä Dürerin teoksen virheiden kanssa.

Semiootikko Umberto Econ mukaan Dürerin ”suomut ja päällekkäiset laatat” olivat välttämätön väline eläimen kuvaamisessa, myös niille jotka tiesivät asian paremmin, sillä ”he tiesivät vain näiden konventionaalisten graafisten elementtien merkitsevän ’sarvikuonoa’ ikonista kuvaa tulkitsevalle henkilölle”. Hän huomauttaa myös, että sarvikuonon nahka on epätasaisempi kuin miltä se näyttää, ja laatat ja suomut tuovat tämän tiedon esille tiettyyn määrään saakka.

1930-luvun loppupuolelle saakka Dürerin puupiirrosta käytettiin saksalaisten koulukirjojen kuvituksena sarvikuonosta; saksan kielessä intiansarvikuonoa nimitetään vieläkin Panzernashorniksi (panssarisarvikuono). Dürerin kuva on pysynyt voimakkaana taiteellisena vaikuttimena, joka inspiroi Salvador Dalía veistoksessaan Rinoceronte vestido con puntillas (1956). Teos on ollut esillä Marbellassa Puerto Banúsissa vuodesta 2004.

British Museumin ja BBC:n radio-ohjelmasarjassa ja Neil MacGregorin kirjoittamassa kirjassa A History of the World in 100 Objects (2011) Dürerin vedos valittiin yhdeksi sadasta maailman historiasta kertovista esineistä.

Lähteet 
  (erityisesti kappale 5, "The Ill-Fated Rhinoceros")
  (erityisesti kappale 1, "The first Lisbon or 'Dürer Rhinoceros' of 1515")
 David Quammen (2000), The Boilerplate Rhino: Nature in the Eye of the Beholder, Scribner, ISBN 0-684-83728-5 (erityisesti sivut 201–209, The Boilerplate Rhino)

Viitteet ja huomautukset

Aiheesta muualla 

 T. Sturge Moore, Albert Durer, Projekti Gutenberg 
 Group of History and Theory of Science, Dürer's Rhinoceros  
 

Saksan taide
Taideteokset (taidegrafiikka)
75 Graafinen taide, valokuvaus
Kuuluisat eläimet
Albrecht Dürer