Burkina Faso

Burkina Faso (entinen Ylä-Volta) on sisämaavaltio Länsi-Afrikassa. Sen rajanaapureita ovat Norsunluurannikko, Mali, Niger, Benin, Togo ja Ghana. Maan nimi tarkoittaa paikallisilla mooren ja dioulan kielillä ”vapaiden ihmisten maata”. Nykyisen nimensä Burkina Faso sai 4. elokuuta 1984, aiemmin sitä kutsuttiin nimellä Ylä-Volta. Nykyisin maasta on käytössä myös nimi Burkina. Burkina Fason kansalaista kutsutaan Kotimaisten kielten keskuksen mukaan nimellä burkinalainen tai burkinafasolainen.

Maailman köyhimpiin kuuluvan maan 18 miljoonasta asukkaasta 80 % elää omavaraisviljelyllä. HIV-epidemia on edelleen laajalle levinnyt, vaikka hoito-ohjelmat ovat alkaneet toimia. 

Maan pinta-ala on 274 200 km2. Volta sivujokineen halkoo melko tasaista maata. Pohjoisosa on savannia, Sahel ulottuu pohjoisimpaan osaan. Eteläosissa kasvaa metsää.

Maantiede 

Burkina Faso sijaitsee Länsi-Afrikan keskiosissa, ja sillä on kuusi rajanaapuria. Mali on siitä pohjoiseen ja länteen, Niger koilliseen, Benin kaakkoon sekä Norsunluurannikko, Ghana ja Togo etelään.

Burkina Faso on tasainen sisämaavaltio, jonka suurin osa on 200–400 metrin korkeudella merenpinnasta. Lännessä on hiukan vuoristoisempaa, maan korkein kohta on Tenakourou (749 metriä). Suurin osa maasta kuuluu Voltajoen ja sen kolmen haaran valuma-alueeseen: Mouhoun (Musta Volta) 1 160 km, Nakambe (Valkoinen Volta), Nazinon (Punainen Volta). Burkina Fason jokien virtauksissa on runsaasti kausittaista vaihtelua, ja kuivana kautena monet joista saattaa kuivua.

Burkina Fason pohjoisosa kuuluu kuivaan Sahelin vyöhykkeeseen, ja siellä sataa 150–600 mm vuodessa. Kasvillisuus kuolee kuivalla kaudella lähes kokonaan, ja luontaisesti syttyneet ja ihmisen sytyttämät ruohikkopalot viimeistelevät tuhon. Sadekaudella maisema muuttuu dramaattisesti, kun savanniruohot rehahtavat kymmeniä senttejä pitkiksi muutamassa kuukaudessa. Eteläosissa sataa tyypillisesti 900–1300 mm vuodessa; sateet vaihtelevat vuodesta toiseen suuresti. Kasvillisuus on metsää ja tiheää pensaikkoa.

Sää on lämmintä koko vuoden, ja touko-lokakuussa kosteus tekee hiostavuudesta epämukavinta. Marraskuusta maaliskuuhun harmattan tuo kuivempaa ilmaa, mutta myös pölymyrskyjä esiintyy harmattanin vallitessa.

Historia

Varhaiset vaiheet ja ensimmäiset kuningaskunnat 

Burkina Fason varhaista historiaa tunnetaan vain paloittain, ja varhaiset todisteet ovat lähinnä kivikirveitä. Lobien ja bobojen esivanhemmat olivat varhaisimpia maanviljelijöitä. He asettuivat noin vuoden 1100 tienoilla Musta-Voltan länsipuolelle. He eivät vielä perustaneet keskusvaltaisia valtioita, mutta 1400-luvulla uudet tulokkaat, gurmat ja mosit järjestäytyivät valtakunniksi. Mosi-kuningaskunnista oli Burkina Fason keskiosissa sijainnut Ouagadougou, jota johti hallitsija, morho naba. Ouagadougou perustettiin 1400-luvun lopulla, ja monet muut yhteisöt sulautuivat hiljalleen mosi-kuningaskuntiin.

Mosit laajensivat 1500-luvulla alueitaan Saheliin, mutta pohjoisessa heitä oli vastassa Sonni Ali Berin hallitsema Songhai. Ouagadougou pystyi vastustamaan Songhain pyrkimystä käännyttää moseja islamiin, minkä seurauksena Voltajoen alue on muuta Sahelia vähemmän islamisoitunut. He pystyivät näin puolustamaan perinteistä animistista uskoaan.

Siirtomaana 
Britannia ja Ranska kilpailivat 1800-luvun lopulla Länsi-Afrikan sisämaiden hallinnasta. Ranskalainen tutkimusmatkailija Louis-Gustave Binger vieraili 1887 Ouagadougoussa. Hän ei ollut vakuuttunut mosien vauraudesta, mutta piti aluetta mahdollisena työvoimareservinä ranskalaisten muille pyrkimyksille. Työvoimaa tarvittiin erityisesti puuvillan viljelyyn viljavan Nigerjoen laaksossa, jossa asutus oli harvaa. Binger teki sopimuksen Kong-valtakunnan hallitsijan kanssa, ja seuraavien vuosien aikana ranskalaiset valtasivat monia osia Burkian Fasosta. Ouagadougoun ranskalaiset polttivat 1896. Ranska ja Britannia tekivät 1898 sopimuksen, joka takasi Ranskalle Voltajoen yläjuoksun alueen. Se asetettiin ensin sotilasalueeksi, mutta vuonna 1904 se liitettiin osana Ylä-Senegalin ja Nigerin siirtomaata, jota hallinnoitiin Bamakosta.

Ranska jakoi Burkina Fason piirien, mutta antoi paikallisten päälliköiden pitää asemansa. Ranska tarvitsi päälliköitä verojen ja työvoiman keräämistä varten. Ranskan Ylä-Vollasta tuli vuonna 1919 oma siirtomaansa. Sen uutta pääkaupunkia Ouagadougouta kehitettiin hallintokeskukseksi, mutta muuten Ranskaa ei kiinnostanut alueen modernisointi. Ylä-Volta nähtiin edelleen lähinnä työvoimareservinä. Ylä-Volta kärsi 1920-luvun lopulla kuivuudesta, ja lopulta siirtomaa ajautui taloudellisiin vaikeuksiin, minkä takia se hajotettiin syyskuussa 1932 ja liitettiin naapurisiirtomaihin.  Oma siirtomaansa siitä tuli uudestaan vuonna 1947.

Itsenäisyys 
Itsenäisyysvaatimukset alkoivat 1950-luvulla Ranskan siirtomaissa voimistumaan, mutta vuonna 1959 Ylä-Voltan ministerivaltuuston johtajaksi valittu Maurice Yaméogo olisi halunnut ajaa maltillisempaa linjaa. Hän ei uskonut, että Ylä-Volta olisi vielä tuolloin ollut valmis täyteen itsenäisyyteensä. Ranska kuitenkin halusi vetäytyä Länsi-Afrikasta, ja Ylä-Volta itsenäistyi 5. elokuuta 1960. Yaméogo nousi maan ensimmäiseksi presidentiksi.

Yaméogo otti Ylä-Voltan itsevaltiaasti hallintaansa ja ajoi alas monipuoluejärjestelmän. Yaméogon hallinta kaatui kuitenkin vuonna 1966, kun everstiluutnantti Sangoulé Lamizanan johtama ryhmä teki sotilasvallankaappauksen lakkoaaltojen seurauksena. Seuraavatkaan hallinnot eivät pystyneet kehittämään Ylä-Voltaa, ja sotilasvallankaappauksista on tullut arkea. Lamizanan presidenttiyttä jatkettiin avoimissa vaaleissa 1978, mutta 1980 eversti Saye Zerbon johtama sotilaskaappaus syrjäytti Lamizanan. Uudet vallankaappaukset toivat 1982 valtaan ensin Jean-Baptiste Ouédraogon ja sitten seuraavana vuonna kapteeni Thomas Sankaran.

Sankara oli aiempia johtajia vallankumouksellisempi. Hän muutti maan nimen Burkina Fasoksi, leikkasi kaikkien ylempien virkahenkilöiden palkkoja, lahjoitti pois hallinnon luksusautot ja edesti naisten asemaa. Hän muun muassa valitsi viisi naista hallitukseen ja aloitti naisten sukuelinten silpomisen vastaisen kampanja. Sankara panosti myös kouluihin, terveysasemiin ja maanviljelyyn, mikä nosti maan elinoloja. Hän pyrki samalla estämään uuskolonialismin ja imperialismin leviämistä maahan, ja lopulta ajoi käytännössä monet merkittävimmät burkinafasolaiset yrittäjät pois maasta ja suututti monet mosipäälliköt, jotka eivät halunneet päästä eroon maaseudun feodalismista eivätkä patriarkaatista. Jännitteet rajanaapuri Malin kanssa puolestaan purkautuivat joulupäivänä 1985 alkaneeseen viiden päivän rajasotaan (”Joulusota”), joka vaati noin 100 kuolonuhria. Sankara hallinto alkoi menettää suosiotaan, kun valta alkoi keskittyä turhan pienelle ydinjoukolle. Hän kuoli sotilasvallankaappauksessa 15. lokakuuta 1987. Blaise Compaoré nousi Burkina Fason johtoon.

Compaoré lupasi korjata Sankaran tekemät vallankumoukselliset muutokset ja pyrkikin sopimaan mosien, asevoimien, yritysjohtajien ja lahjoittajamaiden kanssa. Vuoden 1990 perustuslaki salli jälleen monipuoluejärjestelmän, mutta Compaoré jatkoi toisinajattelijoiden vainoa. Oppositiopuolueet boikotoivatkin siksi joulukuun 1991 presidentinvaaleja, jotka Compaoré voitti helposti. Hallinnosta tuli kuitenkin epäsuosittu, mihin vaikutti muun muassa journalisti Norbert Zongon murha. Burkina Faso ajautui 2000-luvun alussa poliittiseen epävakauteen, ja taloutta vaikeutti 2002 syttynyt Norsunluurannikon sisällissota.

Burkina Fasossa syntyi jälleen 2010-luvulla massiivisia protesteja. Ne lähtivät liikkeelle, kun nuori mies kuoli 2011 santarmien hallussa. Kaksi vuotta myöhemmin kymmenettuhannet ihmiset protestoivat kaduilla, kun Compaorén epäiltiin muuttavan perustuslakia salliakseen itselleen jälleen uuden valtakauden. Mielenosoittajat valtasivat parlamenttirakennuksen 30. lokakuuta 2014, ja seuraavana päivänä armeija pakotti Compaorén eroamaan. Sotilasjuntan jälkeen väliaikaiseksi siviilipresidentiksi nimitettiin entinen ulkoministeri Michel Kafando. Hän torjui uuden kaappausyrityksen syksyllä 2015 ja luovutti vuoden lopussa vallan seuraajalleen, marraskuun presidentinvaaleilla valitulle Roch Marc Christian Kaborélle.

Kaborén kaudella islamistinen terrorismi on vaikeuttanut Burkina Fason turvallisuustilannetta. Maa oli neljän muun Sahelin alueen valtion kanssa vuonna 2017 perustamassa terrorismin vastaista G5 Sahel -järjestöä. Kansalaiset alkoivat hiljalleen kyllästyä turvattomuuteen, ja tammikuussa 2022 hallinto ilmoitti estäneen vallankumouksen. Vielä kuitenkin saman kuun aikana valta kumottiin. Everstiluutnantti Paul-Henri Sandaogo Damiba ilmoitti, että maassa oli tehty veretön vallankaappaus. Kaboré ja hallitus erotettiin ja parlamentti sekä maan rajat suljettiin.  Vallankaapauksen jälkeen sekä ECOWAS että Afrikan Unioni erottivat Burkina Fason yhteisöistään.  Damiba ehti olla sotilasjuntan johtajana vain lokakuulle 2022, kun hänet syrjäytettiin Ibrahim Traorén johtamassa kaappauksessa.

Politiikka 

Burkina Faso on semipresidentiaalinen tasavalta. Presidentti valitaan perustuslain mukaan joka viides vuosi. Ennen valtakausi oli seitsemän vuotta, mutta vuonna 2000 tehdyn perustuslakiuudistuksen myötä sitä lyhennettiin kahdella vuodella. Blaise Compaorén pitkän valtakauden, vallankaappauksen ja väliaikaishallinnon jälkeen presidentinvaalit pidettiin 29. marraskuuta 2015. Vaalit voitti Roch Marc Christian Kaboré ja hän aloitti presidenttinä 29. joulukuuta.

Maan yksikamariseen parlamenttiin valitaan 127 edustajaa. Marraskuun 2015 vaalien jälkeen paikkajako on MPP 55, UPC 33, CDP 18, Union for Rebirth/Sankarist Party 5, ADF-RDA 3 ja muut puolueet 13 paikkaa.

Vapauksien kehitys 
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan vuosina 2015 ja 2020 pidetyt presidentin- ja parlamenttivaalit loivat pohjaa Burkina Fason demokraattisten instituutioiden jatkuvalle kehitykselle. Kansalaisyhteiskunta ja järjestäytynyt työvoima ovat edelleen vahvoja demokratian voimia, mutta burkibafasolaiset kohtaavat myös jatkuvaa turvattomuutta ja väkivaltaa aseellisten militanttiryhmien, taistelevien ryhmien ja hallituksen joukkojen taholta.

Hallinnollinen jako 
Burkina Faso jakaantuu 13 alueeseen, jotka jakautuvat 45 provinssiin ja provinssit edelleen 301 departementtiin.

Talous 

Burkina Faso on yksi maailman köyhimmistä maista. Noin 80 % asukkaista tulee toimeen omavaraisviljelyllä. Kuivuus, hedelmätön maaperä, infrastruktuurin puutteet ja heikko lukutaitoisuus sekä talouden riippuvaisuus ulkoisten tekijöiden heilahteluista ovat pitkäaikaisia ongelmia.

Monet burkinalaiset käyvät naapurimaissa töissä ja lähettävät rahaa kotiin. Naapurimaiden talousongelmat vaikuttavat siksi suoraan monen burkinalaisen perheen toimeentuloon.

Burkina Fasossa on vain vähän luonnonrikkauksia ja heikosti teollisuutta. Yksi tärkeimmistä vientituotteista on puuvilla, jota muiden lähiseudun maiden kanssa viedään yhteistyössä länsimaihin.

Vuonna 2020 bruttokansantulo asukasta kohti oli 2 200 dollaria. Vuonna 2018 köyhyysrajan alla eli arviolta 41,4 % asukkaista. Vuonna 2018 yli 15-vuotiaista vain 39,3 % osasi lukea. Miehistä 49 % ja naisista 31 % osasi lukea.

Väestö 

YK:n mukaan Burkina Fasossa eli 19,2 miljoonaa ihmistä vuonna 2017. Väestöstä 45 prosenttia oli alle 15-vuotiaita, 20 % 15–24-vuotiaita, 31 % 25–59-vuotiaita ja 4 % 60 vuotta täyttäneitä. Vuonna 2022 CIA arvioi Burkina Fason väkiluvuksi 21,9 miljoonaa ja väestönkasvuksi 2,53 prosenttia vuodessa. Kokonaishedelmällisyysluku oli 4,27 lasta yhtä naista kohti. YK:n vuoden 2017 ennusteen mukaan väkiluku kasvaa noin 43 miljoonaan vuoteen 2050 mennessä. Vuonna 2022 elinajanodote miehille oli 61,6 vuotta ja naisille 65,3 vuotta.

Vuoden 2018 arvion mukaan väestöstä muslimeja oli 63,2 %, katolisia 24,6 %, protestantteja 6,9 %, animisteja 4,2 % ja muita 1,1 %. Kristinusko on keskittynyt paljolti kaupunkeihin.

Noin 94 % burkinafasolaisista kuuluu nigeriläis-kongolaisia kieliä puhuviin kansoihin. Gurilaisen ryhmän kieliä puhuvat mosit ja heidän sukukansansa dagarit, biriforit, nankanset ja kusasit asuvat maan keskiosassa Valkoisen Voltan alueella. He muodostavat yhteensä noin puolet väestöstä. Lobit asuvat maan lounaisosassa ja bobot Malin rajaseudulla Bobo-Dioulasson koillispuolella. Grusit sukukansoineen elävät Ghanan rajaseuduilla, gurmat kaakossa Beninin rajalla, senufot lännessä sekä Kankalaban tasangolla, dogonit Bandiagaran vuoristoseudulla. Mandelaisen ryhmän kieliä puhuvat samot, soninket ja djulat asuvat maan luoteisosassa erillisinä ryhminä gurilaisten kansojen joukossa, bisat Valkoisen Voltan varrella lähellä Ghanan rajaa. Atlanttiseen kieliryhmään kuuluvat maan luoteisosassa asuvat fulbet.

Maan pohjoisosan puoliautiomaata asuttavat paimentolaisuutta harjoittavat tuaregit ja heidän länsipuolellaan songhait. Kaupungeissa on hausoja, libanonilaisia ja ranskalaisia.

Vuonna 2012 arvioitiin, että HIVin kantajia oli noin prosentti aikuisväestöstä, kaikkiaan noin 110 000 henkeä. Antiretroviraalilääkitystä sai noin 36 000 henkeä. Lääkitystilanne oli parantunut huomattavasti, vuonna 2007 lääkettä sai 17 000 henkeä. Vuoden 2013 raportissa arvellaan, että maa ei varmaankaan saavuta 80 % lääkityspeiton tavoitetta vuoteen 2015 mennessä.

Äitiyskuolleisuus on korkea Burkina Fasossa, mutta se on laskenut 2000-luvulla. Vuonna 2017 menehtyi 320 äitiä 100 000 synnytystä kohden. Vuonna 2000 vastaava luku oli 516. Myös lapsikuolleisuus on laskenut. Vuonna 2020 elävänä syntyneistä lapsista 8,5 prosenttia kuoli ennen viidettä ikävuottaan, kun vuonna 2000 vastaava luku oli 17,9 prosenttia.

Aivokalvontulehdus on surmannut satoja ihmisiä mm. vuosina 1996, 2001 ja 2006.

Kulttuuri

Musiikki ja kirjallisuus 
Burkina Fason jokaisella etnisellä ryhmällä on omat musiikkiperinteensä. Maan kansallislaulu on Thomas Sankaran Une Seule Nuit.

Ouagadougoussa sijaitsee kansallinen musiikkimuseo, jossa säilytetään muun muassa useita uniikkeja burkinafasolaiselle musiikkikulttuurille ominaisia soittimia.

Niin suuri osa väestöstä on pitkään ollut lukutaidottomia, että suullinen perinne on ollut keskeisessä osassa tarinoiden siirtämisessä sukupolvelta toiselle. Monilla etnisillä ryhmillä on ollut erityisiä tarinankertojia, toisissa ryhmissä perustarinat opetetaan nuorille aikuistumisen yhteydessä. Varsinaista kirjallista perinnettä edustavat  Augustin Sondé Coulibally, Jean Baptiste Somé ja Monique Ilboudo.

Elokuva 
Burkina Fason pääkaupunki, Ouagadougou, on ollut merkittävä afrikkalaisen elokuvateollisuuden kannalta. Siellä myös järjestetään vuosittain afrikkalaiset elokuvafestivaalit. Tunnetuimpiin burkinafasolaisiin elokuvaohjaajiin kuuluu muiden muassa Idrissa Ouédraogo.

Urheilu 
Burkina Fason ehkä suosituin urheilulaji on jalkapallo, jota harrastaa maassa arviolta 600 000 ihmistä. Maan miesten edustusjoukkue ei ole selviytynyt maailmanmestaruuskilpailuihin kertaakaan, mutta oli vuoden 1998 Afrikan-mestaruuskilpailuissa neljäs. Burkina Faso on osallistunut olympialaisiin yhteensä seitsemän kertaa vuoden 1972 kisoista lähtien, mutta ei ole voittanut yhtäkään mitalia.

Jalkapallon lisäksi myös yleisurheilu on saanut suosiota Burkina Fasossa. Maan edustajat eivät ole saaneet suurta menestystä MM- tai olympiakisoissa, mutta se on saanut muutamia mitaleita Afrikan-mestaruuskilpailuista. Kansainvälisellä tasolla menestynyt, nykyisin Belgiaa edustava pikajuoksija Élodie Ouédraogo on syntyperältään burkinalainen.

Juhlapäivät

Katso myös 

 Sahelin kriisi

Lähteet 

Edwards, Roanne & Freidberg, Susanne: ”Burkina Faso”. Teoksessa

Viitteet

Aiheesta muualla 

 

43 Afrikka

Seulonnan keskeiset artikkelit