joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Spektriluokka

Spektriluokka (myös spektrityyppi) on tähtityyppi, joka päätellään tähden spektristä. Spektri riippuu pääosin tähden pintalämpötilasta. Eri lämpötiloissa eri tavoin virittyvä kaasu luo erilaiset spektriviivat.

Lämpötila vaikuttaa myös tähden väriin. Spektriluokassa on monesti merkitty myös tähden kirkkaudesta riippuva luminositeettiluokka. Aurinko on keltainen G2V-luokan pääsarjan tähti. Niinpä Auringon pääluokka on G, alaluokka 2 ja luminositeettiluokka V, pääsarja. Spektriluokissa voi olla myös lisämuunnelmia. Ne merkitään pienillä kirjaimilla. Esimerkiksi punaisen kääpiötähden spektri voi olla vaikkapa M5eV. Tässä e tarkoittaa emissioviivoja.

Historia 
Tähtien spektreistä saatiin ensimmäisiä valokuvia 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kuvia oli jo niin paljon, että tähtiä voitiin alkaa luokitella niiden spektrien ulkonäön mukaan. Annie Jump Cannon teki Yhdysvalloissa Harvardin yliopistossa ensimmäisen luokittelun tutkittuaan yli 200 000 tähden spektrin. Hänen luokkansa olivat aakkosjärjestyksessä (A, B, C, D....) spektrin ulkonäön mukaan, mutta järjestystä muutettiin, kun ymmärrettiin niiden riippuvan lämpötilasta. Luokat järjestettiin laskevan lämpötilan mukaan, kun osa hylättiin ja loput laitettiin tähän järjestykseen: O, B, A, F, G, K, M ja kukin niistä jaetaan vielä kymmeneen osaan numeroilla 0–9> O-luokan tähdet ovat kuumimpia, pintalämpötilaltaan jopa 35 000 kelviniä ja viileimpiä M-luokan tähdet, jotka ovat lämpötilaltaan noin 3 000 kelviniä.

Eri spektriluokkien pääsarjan tähdet 

Pääsarja on pisin ajanjakso tähden kehityksessä. Aurinko kuuluu pääsarjaan eli kirkkausluokkaan V.

Luminositeettiluokat 

Tähtien spektriluokitteluun kuuluu myös luminositeettiluokitus, joka merkitään roomalaisilla numeroilla seuraavasti:
 Ia kirkkaimmat ylijättiläiset
 Ib vähemmän kirkkaat ylijättiläiset
 II kirkkaat jättiläiset
 III normaalit jättiläiset
 IV alijättiläiset
 V pääsarjan tähdet
VI alikääpiöt
VII valkoiset kääpiöt

Tämä kirkkauteen perustuva luokittelu kehitettiin 1900-luvun puolivälissä Yerkesin observatoriossa täydentämään Harvardin luokittelua.

Vanhentunut luminositeettiluokitus 

wd valkea kääpiö esim F0wd
sd alikääpiö esim sdG0
d pääsarjan tähti esim dG2
sg alijättiläinen
g jättiläistähti esim gK2
c ylijättiläinen

Harvinaisia spektriluokkia 

W Wolf-rayet, monia alaluokkia esim WN
R
N
S
C hiilitähti
D valkea kääpiö, monia alaluokkia esim DA, DAB

Erikoiset spektrit 

n spektriviivat sumumaiset esim B5eV
p outoja piirteitä spektrissä esim A0Vp
e emissioviivoja spektrissä esim M5eV
m metallitähti esim A2m

Katso myös 

Spektrianalyysi
Painovoima tähden pinnalla

Lähteet 
 Heikki Oja: Maailmankaikkeus 2003 – tähtitieteen vuosikirja. Ursa 2002.

Viitteet

Aiheesta muualla 

Classification of Stellar Spectra 
Colour of Stars  

Tähtien ominaisuudet
Luokittelujärjestelmät

Seulonnan keskeiset artikkelit
Windows 1.0

Microsoft Windows 1.0 on Microsoftin 20. marraskuuta 1985 julkaisema 16-bittinen graafinen käyttöliittymä IBM PC -yhteensopivien tietokoneiden MS-DOS-käyttöjärjestelmille. Se oli ensimmäinen Windows-versio. Se vaati toimiakseen 512 kilotavua muistia ja kaksi levyasemaa. Windows 1.0:n ytimenä toimi Presentation Manager, joka muistutti nykyistä Resurssienhallintaa, ja toisaalta myös myöhempien DOS-versioiden DOS Shelliä. Myös alkeellinen moniajo oli mahdollista, mutta ikkunat eivät voineet sijaita päällekkäin. MS-DOS Executive -ikkunassa näkyi ohjelmien lisäksi tiedostot päätteineen. Windows 1.0:ssa oli suorita (engl. run) toiminto, joka käynnistetään myös kyseistä ikkunasta. 

Windows 1.0:n seuraaja oli Windows 2.0, joka julkaistiin joulukuussa 1987.

Windows 1.0:aa myytiin noin 500 000 kappaletta.

Ohjelmat 

 Calculator
 Calendar
 Cardfile
 Clipboard
 Clock
 Notepad
 Paint
 Reversi
 Write

Versiot

Windows 1.01 
Windows 1.01 julkaistiin 20. marraskuuta 1985, ja se oli ensimmäinen Microsoft Windows -versio.

Windows 1.02 
Windows 1.02 julkaistiin toukokuussa 1986.

Windows 1.03 
Windows 1.03 julkaistiin elokuussa 1986. Se sisälsi parannuksia, jotka tekivät sen yhdenmukaiseksi kansainvälisen julkaisun kanssa, kuten eurooppalaisten näppäimistöjen-, näytönohjainten- ja tulostimien laiteajureiden kanssa.

Windows 1.04 
Windows 1.04 julkaistiin huhtikuussa 1987, ja se lisäsi tuen uusille IBM PS/2 -tietokoneille, mutta PS/2 -hiirille tai uusille VGA -grafiikkatiloille ei tarjottu tukea.

Vastaanotto 
Windows 1.0 ei saavuttanut kovin suurta suosiota, sillä vain harvat omistivat tai saivat käyttää kotitietokonetta. Monet arvostelut kritisoivat sen vaativia järjestelmävaatimuksia, sekä siinä havaittiin heikkoa suorituskykyä, kun useita sovelluksia suoritettiin samanaikaisesti.

Elinkaari 
Windows 1.0:n tuki päättyi muiden varhaisten Windows-versioiden tavoin 31. joulukuuta 2001, mikä tekee siitä kaikkien aikojen kauiten tuetun Windows -version. Koska Microsoft on pyrkinyt säilyttämään taaksepäin yhteensopivuuden, voi Windows 1.0 -ohjelmia ajaa vielä jopa Windows XP:ssä, ja niiden lähdekoodin voi kääntää pienin muutoksin siten, että ohjelmat toimivat nyky-Windowsissa. Windows Vistassa 16-bittiset ohjelmat eivät kuitenkaan enää toimi sellaisenaan.

Lähteet 

Windows-versiot
Kaasusumu

Kaasusumulla tarkoitetaan tähtitieteessä tähtienvälisessä avaruudessa olevaa kaasu- ja pölypilveä. Koska avaruus on lähes täydellinen  tyhjiö, pienitiheyksinenkin aine voi siitä erottua. Yleensä sumut ovat myös useiden, jopa satojen valovuosien kokoisia. Sumujen tiheydet ovat yleensä maassa aikaansaataviin tyhjiöihin verrattuina huomattavasti harvempia rakenteeltaan; maapallon kokoisen pilven kaasusumua massa on vain muutaman kilogramman. Spektroskoopisesti mittaamalla on saatu selville sumujen koostumuksia. Ne sisältävät muun muassa vetyä ja heliumia. Niissä saattaa olla myös molekyylejä, kuten alkoholia ja metaania. Niissä on myös jonkin verran pölyä, siis kiinteitä hiukkasia. Vety on niissä yleisin, kuten muuallakin maailmankaikkeudessa, ja se saa aikaan erityisesti valokuvissa näkyvän punaisen värin. Kaasusumut liittyvät usein tähtien syntyyn tai kuolemaan.

Kaasusumujen tyypit
 Emissiosumu, joka säteilee itse valoa tietyllä aallonpituudella lähitähtien antamalla energialla
 Heijastussumu, joka heijastaa lähitähtien valoa
 Pimeä sumu, joka ei valaise eikä heijasta tähtien valoa vaan peittää takana olevien tähtien valon ja tulee näin havaittavaksi
 Planetaarinen sumu, normaalin tähden elinkaarensa lopussa puhaltamista ulkokerroksista koostuva pieni sumu
 Supernovajäänne, supernovana räjähtäneen tähden jäännöksistä koostuva sumu

Diffuusisumu on yhteisnimitys kaikille valaiseville tai heijastaville sumuille.

Katso myös 

Tähtienvälinen aine
Molekyylipilvi
HI-alue
Globuli

 
Seulonnan keskeiset artikkelit
Neitoperhonen

Neitoperhonen (Aglais io) täpläperhosten heimoon kuuluva kulttuuriympäristöjen perhonen.

Koko ja ulkonäkö 
Neitoperhosen siipien kärkiväli on n. 4–5 cm ja se on hiukan nokkosperhosta suurempi. Neitoperhonen on yläpuolelta huomiota herättävä perhonen, taustaväri on syvänpunainen ja jokaisessa siivessä on iso ja värikäs silmätäplä. Alapuolelta lajin siivet ovat tummanuskeat ja vipevöidyt mustilla juovilla.

Levinneisyys ja lentoaika 
Neitoperhonen on Suomessa tulokaslaji, joka on vasta 1960-luvulta lähtien alkanut esiintyä maassa. Pitkään satunnaisesti tavattu harvinainen laji on nykyään yleinen Etelä-Suomessa, viime vuosina laji on ollut lentoaikanaan yksi yleisimmistä päiväperhosista. Levinneisyyden raja kulkee suunnilleen Vaasa–Kuopio-linjalla, pohjoisemmaksi mentäessä lajia esiintyy harvemmin.

Neitoperhonen lentää kahdessa sukupolvessa, talvehtineet keväällä jopa maaliskuusta kesäkuuhun ja toinen sukupolvi heinäkuun lopulta jopa lokakuulle.

Elinympäristö ja elintavat 
Neitoperhonen on tyypillinen kulttuuriympäristöjen perhonen, se elää pihapiireissä, puutarhoissa ja istutusten lähettyvillä. Keväällä ensimmäisen sukupolven naaraat munivat munat, jotka kesän aikana kehittyvät toukiksi, koteloituvat ja kuoriutuvat syksyllä toisen sukupolven aikuisina. Aikuinen yksilö talvehtii, usein vajoissa, autotalleissa tai muissa ulkorakennuksissa.

Ravintokasvi 

Neitoperhosen toukat ovat monofageja ja syövät nokkosta (Urtica dioica). Aikuinen yksilö syö kukkien mettä, esimerkiksi pietaryrtin ja ohdakkeiden kukat vetävät niitä puoleensa. Neitoperhoset saattavat myös syödä puiden mahlaa tai mädänneiden hedelmien käynyttä mehua.

Lähteet

Aiheesta muualla 
LuontoPortti: Neitoperhonen (Nymphalis io)
Suomen Perhoset: Neitoperhonen
Keskisuomalainen: Neitoperhonen
Iltalehti: Neitoperhonen (Nymphalis io) 
UniProt, Taxonomy: Inachis io 

Aitotäpläperhoset
Nokkosperhonen

Nokkosperhonen (Aglais urticae) on täpläperhosten heimoon kuuluva, Euroopassa elävä päiväperhonen. Se on tavallisimpia päiväperhosia.

Koko ja ulkonäkö 
Nokkosperhonen on kirkasvärinen päiväperhonen, jonka siipien kärkiväli on vaihtelee 30–60 mm, mutta on tavallisesti 40–50 mm. Perhosen yläpinta on oranssinpunainen. Siiven etureunassa on rivi tummia täpliä, joiden välit ovat kirkkaankeltaiset, joskin talvehtimisen aikana keltainen väri haalistuu. Etusiiven takaosassa on mustakeltainen täplä ja keskellä siipeä on kaksi pientä tummaa täplää. Takasiiven tyvi on tumma. Sekä etu- että takasiipiä reunustaa tumma reuna, jossa on sinisiä täpliä. Siipien alapinnat ovat tyviosasta tummanruskeat, ulompaa vaaleanruskeat.

Levinneisyys ja lentoaika 
Nokkosperhonen on levinnyt Suomessa koko maahan pohjoisinta Lappia myöten.

Laji on aikuistalvehtija. Talvehtineet perhoset lähtevät lentoon aivan ensimmäisten päiväperhosten joukossa jo maaliskuun lopulla ja lento jatkuu pitkälle kesäkuuhun. Uusi sukupolvi aloittaa lennon heinäkuussa, ja perhosia voi tavata jopa lokakuulle.

Elinympäristö ja elintavat 
Nokkosperhosta tapaa kaikkialla missä on sen toukille niiden tarvitsemaa ravintokasvia, nokkosta, ja paikallinen yleisyyskin riippuu nokkoskasvustojen määristä. Tämän takia se on yleisin kulttuuriympäristöissä. Nokkosperhonen on ollut pitkään eräs Suomen yleisimmistä päiväperhosista, mutta sillä oli 1990-luvulta 2000-luvun alkupuolelle voimakas kannan taantuma. Useilla paikoilla, varsinkin Etelä-Suomessa, neitoperhosia tavattiin tällöin huomattavasti nokkosperhosia enemmän. Lajin kanta on jälleen elpynyt lähes ennalleen.

Nokkosperhonen on tyypillinen kulttuuriympäristöjen perhonen, se elää pihapiireissä, puutarhoissa ja istutusten lähettyvillä. Keväällä talvehtineet naaraat munivat munat, jotka kesän aikana kehittyvät toukiksi, koteloituvat ja kuoriutuvat loppukesällä uuden sukupolven aikuisina. Aikuinen yksilö talvehtii usein vajoissa, ullakoilla, kellareissa, autotalleissa ja muissa ulkorakennuksissa.

Ravintokasvi 
Nokkosperhosen toukat ovat monofageja ja ne syövät nokkosta (Urtica dioica), nuorina yhdyskunnittain. Aikuinen yksilö syö kukkien mettä, esimerkiksi pietaryrtin ja ohdakkeiden kukat vetävät niitä puoleensa. Nokkosperhoset saattavat myös syödä puiden mahlaa tai mädänneiden hedelmien käynyttä mehua.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Nokkosperhonen (Aglais urticae)

Luonnontieteellinen keskusmuseo, Hyönteiskartoitus 81 -lajit: Nokkosperhonen
LuontoPortti: Nokkosperhonen (Aglais urticae)
Suomen Perhoset: Nokkosperhonen
Iltalehti: Nokkosperhonen (Nymphalis urticae) 
UniProt, Taxonomy: Aglais urticae 
ITIS: Aglais urticae 
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Aglais urticae 
Pherobase: Semiochemicals of Aglais urticae, the Small tortoiseshell 

Aitotäpläperhoset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Sitruunaperhonen

Sitruunaperhonen (Gonepteryx rhamni) on keskikokoinen kaaliperhosten (Pieridae) heimoon kuuluva päiväperhonen.

Koko ja ulkonäkö 

Sitruunaperhosen siipien kärkiväli on noin 4–5 cm. Lajin koiras on väriltään sitruunankeltainen, mistä laji on saanut nimensä. Naaras on vihertävän keltainen, limetinvihreä. Siipien keskellä on tummemmat täplät. Muista keltaperhosista poiketen sitruunaperhosella ei ole etusiivissä ollenkaan tummaa reunakuviota.

Levinneisyys ja lentoaika 
Suomessa sitruunaperhonen on levinnyt lähes koko maahan. Sitruunaperhonen on erittäin yleinen eteläisimmässä Suomessa ja se pysyy yleisenä Etelä-Lappiin saakka. Pohjois-Lapissa se esiintyy harvalukuisemmin. Sitruunaperhonen on eräs Suomen tavallisimmista päiväperhosista ja usein yksi kevään ensimmäisistä lajeista.

Sitruunaperhonen lentää kahdessa sukupolvessa, ensimmäinen keväällä jopa maaliskuusta kesäkuuhun ja toinen sukupolvi heinäkuun lopulta jopa lokakuulle. Keskikesällä aikuisia sitruunaperhosia ei juuri tavata.

Elinympäristö ja elintavat 
Sitruunaperhonen elää paitsi kulttuuriympäristöissä, pihapiireissä, puutarhoissa, myös luonnonympäristöissä kuten metsien reunoilla. Keväällä ensimmäisen sukupolven naaraat munivat munat heti, kun toukkien ravintokasvit, paatsamat, tulevat lehteen tarjoten toukille suojaa ja ravintoa. Alku- ja keskikesän aikana munat kehittyvät toukiksi. Täysikasvuiset toukat koteloituvat ja kuoriutuvat loppukesällä toisen sukupolven aikuisina, jotka lentävät heinä-syyskuulla. Syyskuulla lento vaimenee ilmojen viiletessä ja perhoset hakeutuvat talvehtimispaikkoihin, josta ne taas kevään koittaessa huhtikuulla heräilevät.

Ravintokasvi 
Sitruunaperhosen toukat ovat monofageja ja syövät korpipaatsaman (Rhamnus frangula) ja orapaatsaman (Rhamnus cathartica) lehtiä. Aikuinen yksilö syö kukkien mettä.

Aiheesta muualla

Laji.fi: Sitruunaperhonen (Gonepteryx rhamni)
LuontoPortti: Sitruunaperhonen (Gonepteryx rhamni)
Perhosopas: Sitruunaperhonen (Gonepteryx rhamni) 
Suomen Perhoset: Sitruunaperhonen
Keskisuomalainen: Sitruunaperhonen
Iltalehti: Sitruunaperhonen (Gonepteryx rhamni) 
UniProt, Taxonomy: Gonepteryx rhamni 
Pherobase: Semiochemicals of Gonepteryx rhamni, the Brimstone 

Kaaliperhoset
Keliber

Keliber on kaivos- ja akkukemikaaliyhtiö, joka tavoittelee litium-kaivoksen avaamista Keski-Pohjanmaalle. ja litiumhydroksidia valmistavan tehtaan avaamista Kokkolan suurteollisuusalueelle Kokkolan sataman läheisyyteen. Keliber-nimi tulee sanoista ”Keski-Pohjanmaan litium ja beryllium”. 

Kaustisen ja silloisen Ullavan alueelta löydettiin 1960-luvulla spodumeenia, josta voidaan erottaa akuissa käytettävää litiumia.

Hanke kuuluu Suomessa 1990-luvulla syntyneeseen kanadalaistyyppiseen pienkaivostoimintaan. Norjalainen Nordic Mining ASA osti 68 % Keliberistä 2008. 

Vuonna 2017 yhtiö keräsi osakeannilla kotimaisilta sijoittajilta viisi miljoonaa euroa.

Vuonna 2016 tehdyn arvion mukaan yhtiön JORC-koodin mukaiset malmivarat ovat 4,49 miljoonaa tonnia (1,10 % LiO2). . Vuonna 2019 tehdyn arvion mukaan JORC-koodin mukaiset malmivarat nousivat yli 9 miljoonaan tonniin ja vuoden 2021 päivityksessä 12,3 miljoonaan tonniin. Malmivarat ovat viidessä spodumeenipegmatiittiesiintymässä: Kokkolan ja Kaustisen rajalla sijaitsevassa Syväjärven esiintymässä sekä Kaustisella sijaitsevissa Rapasaaren ja Outoveden esiintymissä, Emmesissä Kruunupyyssä sekä Ullavan Läntän esiintymässä. Kaivoksen teknologiaa on kehitetty Outotec Oyj:n kanssa. Vuonna 2019 yhtiö suoritti jatkuvatoimisen litiumhydroksidi-pilotin Outotecin kanssa, jossa he osoittivat tuotantoprosessin toimivuuden tuottamalla akkulaatuista litiumhydroksidi-monohydraattia.

Vuonna 2018 julkistettujen suunnitelmien mukaan louhos ja rikastamo tulisivat Kaustiselle, mutta tehdas Kokkolan teollisuusalueelle. Kokkolaan suunniteltu tuotantolaitos työllistää 50 työntekijää. Tehtaan rakentamisen arvioidaan maksavan noin 115 miljoonaa euroa, mikä on puolet Keliberin kokonaisinvestoinneista.

Tuotantoon päästessään Kaustisen litiumkemikaalituotanto vastaisi 5 %:a maailman tuotannosta ja olisi Euroopan suurin tuotannossa oleva litiumkaivos, jonka malmivarat riittäisivät yli 15 vuoden tuotantoon. Keliber tuottaa tuotantolaitoksen valmistuttua litiumhydroksidia (LiOH) mm. sähköautojen akkuihin.. Keliberin tavoitteena on aloittaa rakentaminen vuonna 2022 ja litiumhydroksidin tuotanto omista malmivaroista vuonna 2024.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Keliberin kotisivut
 Minepolis 
Sähköautot vauhdittavat buumia – litiumin louhinta saattaa alkaa Suomessakin Yle 2016
Keskipohjalaisen suon alla on satumainen malmiaarre, jota maailma himoitsee – suomalaisinsinööri aikoo kerätä 400 miljoonaa, jotta Euroopan isoin litiumkaivos saadaan vihdoin avattua Yle 2020

Kaivosyhtiöt
Kaustinen
Ullava
Luettelo Ruotsin kunnista

Tämä artikkeli on luettelo Ruotsin kunnista. Kunnat on lueteltu alla olevassa taulukossa lääneittäin, ja läänien sisällä kunnat on lueteltu siinä kuntakoodien mukaisesta järjestyksessä, jossa Ruotsin tilastokeskus Statistiska centralbyrån ne tilastoissaan esittää. Kuntien keskustaajamien () nimet on katsottu kunkin kunnan artikkelisivulta ruotsinkielisestä Wikipediasta. Suurkaupunkialueiden tapauksessa kuntien keskustaajamat eivät tosin aina muodosta omaa taajamaansa, vaan kuuluvat osana johonkin suurempaan taajamaan. Oikeanpuolimmaisessa sarakkeessa on ilmoitettu kunnan väkiluku. Kuntien vaakunat ovat artikkelissa Ruotsin kuntavaakunat.

Ruotsissa on tällä hetkellä 290 kuntaa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Sveriges Kommuner och Landsting 
 SCB Regina Web Map (kartta Ruotsin aluejaoista)

Ruotsin kunnat
Kunnat

Kunnat
Geotieteet

Geotieteet, myös maatiede tai maatieteet, on yhteisnimitys luonnontieteille, jotka tutkivat Maan ja sen ilmakehän rakennetta sekä ilmiöitä. Niiden tutkimuksessa sovelletaan fysiikkaa, matematiikkaa, kemiaa ja biologiaa. Ne eivät siten kuulu selkeästi vain yhteen edellä mainituista neljästä luonnontieteen alasta, vaan ne luetellaan yleensä erillään muista luonnontieteistä. Geologia, ilmatiede ja maantiede ovat alueen keskeisimmät tutkimusalat.

 Geologia käsittää Maan kivisen osan eli litosfäärin ja sen sisäpuoliset osat. Osa-alueita:
 Gemmologia
 Mineralogia
 Paleontologia
 Sedimentologia
 Geofysiikka
 Geokemia
 Fysikaalinen geodesia tutkii Maan painovoimakentän eli geopotentiaalin rakennetta.
 Geodynamiikka tutkii kiinteän Maan hitaita liikkeitä, kuten laattatektoniikka ja postglasiaalinen maannousu, sekä Maan epäsäännöllinen rotaatioliike.
 Glasiologia tutkii jäätiköitä.
 Ilmasto-oppi eli klimatologia vertailee eri ilmastoja ja tutkii niiden syntyä.
 Ilmatiede eli meteorologia tutkii ilmakehän sääilmiöitä.
 Limnologia tutkii makean veden alueita (lähinnä järvet, lammet ja joet).
 Maantiede eli geografia tutkii Maan pintaa esimerkiksi pinnanmuotojen, kasvillisuuden tai ihmisen kannalta.
 Meritiede eli oseanografia sisältää maapallon merien tutkimuksen.

Seulonnan keskeiset artikkelit
Public domain

Termillä public domain tarkoitetaan vapaasti yleiseen käyttöön asetettuja tai vapautuneita teoksia. Public domainissa olevan teoksen tekijä luopuu tekijänoikeuksistaan siinä määrin kuin se on lain mukaan mahdollista, ja teoksen käytölle on mahdollisimman vähän rajoituksia.

Tekijän kotimaan tekijänoikeuslaki saattaa myös sallia teoksen tai sen osan levittämisen esimerkiksi tietyn ajan, tavallisesti 50–70 vuoden kuluttua tekijän kuolemasta. Tällöin sanotaan teoksen kuuluvan "public domainiin". Public domain on englanninkielinen tekijänoikeudellinen termi, jota käytetään muun muassa Englannissa ja Yhdysvalloissa.

Public domainiin asetettu teos voi olla esimerkiksi sisältöä tai ohjelmisto. Usein, mutta ei aina, myös public domain -ohjelmiston lähdekoodi on saatavilla ja kuuluu public domainiin. Myös monet kuvitteelliset hahmot, kuten joulupukki, sekä monet tekijänoikeuksiltaan vanhentuneet tai ennen tekijänoikeusjärjestelmää tehdyt teokset, kuten Dracula (vanhentunut) tai Shakespearen näytelmät (tehty ennen tekijänoikeuslakia) kuuluvat public domainiin.

Suomessa teosten tekijöiden oikeudet on suojattu tekijänoikeudella, mutta public domainia ei mainita tekijänoikeuslaissa. Tekijänoikeus syntyy tekijälle aina automaattisesti teosta luotaessa. Tekijänoikeus on aina tekijällä, mutta hän voi halutessaan sallia esimerkiksi teoksen jälleenmyynnin tai kopioinnin ja luopua oikeudestaan vaatia muita oikeuksia, joita tekijänoikeuslaki hänelle soisi.

Public domainiin asettamisen (”no rights reserved”) ja täysien tekijänoikeuksien säilyttämisen (”all rights reserved”) välillä on myös useita tapoja. Teos voidaan lisensoida vapaasti käytettäväksi tiettyihin tarkoituksiin siten, että osa oikeuksista säilyy tekijällä. Creative Commons -lisenssit ovat yleisin tapa luovuttaa lisenssillä osa oikeuksista. Suomen tekijänoikeuslain mukaan tekijä ei kuitenkaan voi koskaan luovuttaa kaikkia oikeuksiaan, vaan hänelle jää aina muun muassa moraalisia oikeuksia.

Joskus tietokoneiden ilmaisohjelmia kutsutaan public domain -ohjelmiksi. Kaikki ilmaisohjelmat eivät kuitenkaan ole sellaisia, joiden tekijänoikeuksista on luovuttu. Toisaalta tekijänoikeuksista luopuminen ei myöskään aina tarkoita tuotteen ilmaisuutta.


Katso myös
 Public domain -merkki
 Copyleft
 Tekijä (tekijänoikeus)
 Tekijänoikeuden rajoitukset

Lähteet

Aiheesta muualla

 CC Nolla, ilmoitus teoksen vapauttamisesta public domainina.

Public domainiin asetettua materiaalia
 Internet Archive, kirjoja, kuvia, elokuvia yms.

Tekijänoikeus
Englanninkieliset sanat ja sanonnat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Public domain
ISO 4217

ISO 4217 on ISO-järjestön ylläpitämä kansainvälinen standardi, joka määrittää kunkin maan valuutalle kolmikirjaimisen koodin eli tunnuksen (esimerkiksi EUR, USD tai GBP). Valuuttatunnukset on kehitetty käytettäviksi kansainvälisessä rahaliikenteessä ja muissa vastaavissa tilanteissa, joissa eri valuutat on kyettävä erottamaan toisistaan yksiselitteisesti. Yleensä tunnuksen kaksi ensimmäistä kirjainta tulevat kansainvälisestä maakoodista ja kolmas kirjain valuutan nimestä.

Luettelo ISO 4217 -standardin tunnuksista

Käytössä olevat tunnukset

Käytöstä poistetut tunnukset

Lähteet

ISO
Raha
Luettelot valtioista
Seulonnan keskeiset artikkelit
Valuutta

Valuutta tarkoittaa valtion tai alueen rahaa tai rahayksikköä.

Valuuttakurssi kuvaa valuutan arvoa suhteessa johonkin toiseen valuuttaan. 

Setelit ja kolikot ovat valuutan eri muotoja.

Valuuttojen hallintaoikeudet
Yleisesti jokainen valtio päättää ja hallinnoi omaa valuuttaansa, sen valmistusta ja jakoa. Tärkeä poikkeus tähän on kuitenkin Euroopan unionin Euroopan talous- ja rahaliitto EMUn jäsenmaat, jotka ovat luovuttaneet valuutan hallinto-oikeudet Euroopan keskuspankille.

Omaa valuuttaa hallitsevilla mailla hallintaoikeudet ovat joko keskuspankilla tai valtiovarainministerillä. Valtiokohtaisesti hallitus antaa näille laitoksille erilaisia oikeuksia hallita valuuttaa. Esimerkiksi Yhdysvalloissa Federal Reserve System toimii ilman laki- tai muiden elimien rajoitteita. Hallintaoikeudet kuitenkin riippuvat pitkälti senhetkisestä hallinnosta, joka voi halutessaan vähentää tai kokonaan poistaa oikeuksia. Kuitenkin tämänkaltainen toiminta on epätodennäköistä. Länsimaissa valuutoista päättävät elimet ovat pääasiassa riippumattomia hallituksesta.

Valuuttoja ja valuuttajärjestelmä
Useat maat voivat käyttää samaa nimitystä valuutasta (esimerkiksi Kanadan dollari ja Yhdysvaltain dollari) tai useat maat voivat käyttää samaa valuuttaa (esimerkiksi euro). Toisinaan valtio voi käyttää toisen valtion valuuttaa laillisena valuuttanaan: esimerkiksi Ecuador, Panama ja El Salvador käyttävät Yhdysvaltain dollaria virallisena valuuttanaan.

Suomen valuutta on euro, joka otettiin käyttöön seteleinä ja kolikoina vuonna 2002, mutta tilivaluuttana jo 1999. Aiempi Suomen valuutta oli markka. Euron valuuttatunnus on EUR.

Valuuttojen keskinäistä vaihdettavuutta ja vaihtosuhdetta säätelee valuuttajärjestelmä.

Luettelo maailman 15 käytetyimmästä valuutasta

Seuraavassa taulukossa on  15 maailmankaupassa käytetyistä valuutoista vuosilta 2012-2015, Arvio perustuu SWIFT:in tietoihin,

Katso myös 
 Chartalismi
 Maailmanvaluutta
 Rahaliitto
 Rinnakkaisvaluutta
 Vaihtoehtoiset valuutat

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Euroopan unioni: Valuuttakoodit.

Seulonnan keskeiset artikkelit
Lanttuperhonen

Lanttuperhonen (Pieris napi) on keskikokoinen kaaliperhosten (Pieridae) heimoon kuuluva päiväperhonen.

Koko ja ulkonäkö 
Lanttuperhosen siipien kärkiväli on noin 3–4 cm. Yläpuolelta perhonen on pohjaväriltään valkoinen ja sen siipien kärjissä on tummat alueet. Koiraalla on usein etusiiven keskellä yksi tumma täplä, mutta se saattaa myös puuttua, naaraalla täpliä on kaksi. Siipisuonet erottuvat melko hyvin siiven yläpinnalla. Alkukesästä lentävällä ensimmäisellä sukupolvella takasiipien alapinnat ovat pohjaväriltään valkoiset ja siipisuonien kohdalla on vihreää kehnää. Heinäkuusta eteenpäin lentävällä toisella sukupolvella takasiipien alapinta on vaaleankeltainen, mutta vihertävä kehnä siipisuonten kohdalla erottuu niilläkin selvästi.

Pohjoisimmassa Lapissa tavattavan maantieteellisen muodon naarasyksilöt poikkeavat väritykseltään etelässä lentävistä yksilöistä. Niiden siivet ovat siipisuonten ympäriltä voimakkaasti tummanharmaakehnäisiä ja siipien pohjaväri kellertävä.

Levinneisyys ja lentoaika 
Lanttuperhosta tavataan koko Suomessa. Se on Suomen tavallisimpia päiväperhosia ja erittäin laajalle levinnyt.

Perhosen ensimmäinen sukupolvi lentää toukokuun puolivälistä kesäkuulle ja toinen sukupolvi heinäkuusta syyskuun alkuun. Kotelo on talvehtiva elämänvaihe.

Elinympäristö ja elintavat 
Lanttuperhonen elää kulttuuriympäristöissä, puutarhoissa, niityillä ja pelloilla. Laji talvehtii kotelona.

Ravintokasvi 
Lanttuperhosen toukat elävät ristikukkaisilla kuten esimerkiksi kaalilla (Brassica) tai sinapilla (Sinapis) sekä litulaukalla (Alliaria petiolata), ukonpaloilla (Bunias orientalis), piparjuurilla (Armoracia rusticana), harmioilla (Berteroa incana) ja tarhaillakoilla (Hesperis matronalis). 
Aikuinen ruokailee kukkien medellä.

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Lanttuperhonen (Pieris napi)

LuontoPortti: Lanttuperhonen (Pieris napi)
Suomen Perhoset: Lanttuperhonen
Keskisuomalainen: Lanttuperhonen
Iltalehti: Lanttuperhonen (Pieris napi) 
UniProt, Taxonomy: Pieris napi 
ITIS: Pieris napi 
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Pieris napi (green-veined white butterfly) 
Pherobase: Semiochemicals of Pieris napi, the Green-veined white butterfly 

Kaaliperhoset
Interferenssi

Interferenssi tarkoittaa kahden aallon, joiden välinen vaihe-ero on vakio, yhdistymistä superpositioperiaatteen mukaisesti. Kyse on siis aaltojen yhteenlaskusta. Interferenssi voi olla konstruktiivista eli vahvistavaa tai destruktiivista eli vaimentavaa. Optiikassa interferenssikuvio saadaan interferenssin tuloksena. Interferenssiin liittyy olennaisesti koherenssin käsite, jota voidaan pitää interferoituvuuden mittana.

Interferenssivärien syntyminen 
Valoa voidaan pitää myös aaltoliikkeenä, jolloin aallonpituus määrää valon värin. Ihmissilmälle näkyvän valon aallonpituus on noin 400-700 nm (nanometriä).

Ihmissilmä näkee eri aallonpituuksilla etenevän valon erivärisenä. Aallonpituus lyhenee, kun spektrissä siirrytään keltaisesta ja oranssista purppuraan ja violettiin.

Sekä saippuakupla että veden pinnalla oleva ruokaöljykerros näyttävät monivärisiltä eli irisoivilta. Vastaava ilmiö havaitaan asfaltin tai veden pintaan ohueksi kalvoksi levinneessä öljyssä. Molemmissa tapauksissa itse aine, öljy tai saippualiuos, on väritöntä. Kyseessä on ohuessa kalvossa tapahtuva interferenssi-ilmiö. Ohuen kalvon ylä- ja alapinnasta heijastuneet aallot kulkevat hieman eripituisen matkan, kohtaavat ja interferoivat. Vahvistus ja heikennys riippuvat aallonpituudesta ja kalvon paksuudesta. Kun tarkastellaan vinosti kalvoon osuvaa valoa, vahvistus ja heikennys riippuvat vielä tulokulmasta. Näin ollen tietyn paksuisella kalvolla eri aallonpituudet (värit) vahvistavat toisiaan tietyllä tulo- ja heijastuskulmalla. Eri aallonpituuksien vahvistuminen eri kohdissa kalvoa johtuu kalvon paksuuden vaihtelusta. Tämän vuoksi nähdään eri kohdissa kalvoa eri värejä, kun käytetään valkoista valoa.
Kun valo osuu kalvoon, jota rajoittaa toiselta puolelta ilma ja toiselta puolelta vesi, jokainen yksittäinen aalto heijastuu sekä kalvon ylä- että alapinnasta. Yläpinnasta heijastumisessa tapahtuu puolen aallon vaihesiirto, koska heijastuminen tapahtuu optisesti tiheämmästä aineesta. Samoin käy alapinnassa. Heijastumisesta ei siis seuraa mitään vaihe-eroa näiden kahden heijastuneen aallon väille. Heijastuneiden aaltojen välille muodostuu vaihe-eroa vain siitä, että alemmasta pinnasta heijastunut aalto kulkee pidemmän matkan kuin yläpinnasta heijastunut aalto.

Matkaerosta johtuva vaihe-ero riippuu aallonpituudesta, valon tulokulmasta ja kalvon paksuudesta. Kullakin aallonpituudella interferenssi on siten vahvistava tietyillä heijastumiskulmilla, jotka riippuvat aallonpituudesta ja kalvon paksuudesta. Silmään tuleva valo saapuu eri kohdista kalvoa eri heijastumiskulmilla. Kun kalvon paksuus on lisäksi epätasainen ja muuttuu, värit muodostavat epäsäännöllisiä, muuttuvia kuvioita.

Valon interferenssin ja pinnoitepaksuuden välillä on seuraava yhtälö:

missä,
d = pinnoitteen paksuus 
N = 1,2, .. jne kokonaisluku
 = valon aallonpituus
n = kalvon taitekerroin

Lähteet

Katso myös 
 Interferometri
 Moaree (interferenssikuvio)

Optiikka
Kvanttimekaniikka
Aaltoliike
Seulonnan keskeiset artikkelit
Stolbovan rauha

Stolbovan rauha oli rauhansopimus, jonka Ruotsi ja Venäjä solmivat 27. helmikuuta 1617 Stolbovassa Venäjällä. Pitkiä ja vaikeita neuvotteluja käytiin ensin useammassa paikassa, mutta lopulta sopimukseen päästiin Stolbovan kylässä Laatokan etelärannalla. Sopimus päätti Inkerin sodan.

Ruotsi sai sopimuksessa Käkisalmen, Pähkinälinnan, Ivangorodin, Kaprion ja Jaaman alueineen eli Inkerinmaan ja Käkisalmen läänin. Korvauksena Ruotsi luovutti Novgorodin ja Audovan takaisin Venäjälle, joista se sitoutui maksamaan 20 000 ruplaa. Kaupankäynti julistettiin vapaaksi, mikä oli lähinnä ulkovaltojen edustajien intressi sopimuksessa. Sopimus käytännössä merkitsi Mikael Romanovin tunnustamista Venäjän tsaariksi ja samalla Ruotsi luopui vaatimuksista valtaistuimeen.

Aluemuutosten myötä Ruotsista tuli pinta-alaltaan Euroopan laajimpia valtioita, joka hallitsi koko Suomenlahtea. Ruotsi kohteli uusia alueitaan voittomaina ja järjesti niille oman hallintonsa. Järjestelyn myötä Retusaaren länsipuoli siirtyi varsinaisesta Ruotsista osaksi Ruotsin Inkeriä. Venäjälle ei jäänyt Stolbovan rauhan jälkeen lainkaan Itämeren rannikkoa.

Stolbovan rauha muutti radikaalisti Käkisalmen läänin ja Inkerin asutus- ja kielioloja. Ruotsin harjoittama käännytystyö ja ankara verotus johtivat siihen, että kansallisuudeltaan karjalaiset ja suurin osa uskonnoltaan ortodokseista alkoivat laajoin joukoin siirtyä Venäjälle, varsinkin Tverin Karjalaan. Kuitenkin Sortavalasta itään sijainnut alue, Raja-Karjala säilytti lähes kokonaan kansallisuutensa, mutta Inkeriin puolestaan muodostui suomalainen enemmistö.

Rauhanneuvotteluissa välittäjinä toimi kaksi valtuuskuntaa, englantilainen ja hollantilainen. Englannin valtuuskuntaa johti John Mericke ja Alankomaiden valtuuskuntaa Reinoud van Brederode.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Riita Repolasta ja Porajärvestä, Hakkapeliitta, 16.11.1937, nro 46, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Ruotsin rauhansopimukset
Moskovan Venäjän sopimukset
Inkerin historia
Venäjän rauhansopimukset
1600-luvun kansainväliset sopimukset
1617
Ko Mak

Ko Mak () on pieni trooppinen saari Tratin provinssissa, Thaimaassa. Elinkeino on matkailu. Ko Changin menestyksen myötä Ko Mak on tullut hiljaisuutta ja yksityisyyttä vaativien matkailjoiden tietoisuuteen. Ko Mak on osa Moo Ko Changin meriluonnonpuistoaluetta.

Kuvaus saaresta 

Ko Makissa on 27 kilometriä rannikkoa, monta pitkää hiekkarantaa, muutama kukkula ja sen koko on noin 16 neliökilometriä.  Saarella on kymmenisen bungalow-lomamökkikylää. Matkailijoille tarkoitettuihin aktiviteetteihin kuuluvat snorklaus, laitesukellus, mopoajelut sekä melonta merikajakilla, myös hiljaisen kauden aikana.

Lähisaaret 

Alhaisen laskuveden aikaan on mahdollista kävellä Ko Kham -saarelle, joka on Ko Makia pienempi ja sijaitsee alle kilometrin päässä luoteessa. Ko Phi on myös luoteessa Ko Makiin nähden. Ko Phissä ei ole asutusta. Ko Khamiin ja Ko Phiihin on helppo meloa merikajakilla Ko Makin luoteisosan lomamökeiltä. Kummallakin pikkusaarella on snorklauspaikkoja.

Yhteydet saarelle 

Laivamatka saarelle kestää hitaammalla veneellä mantereelta Laem Ngopista noin kolme tuntia ja pikaveneellä tunnin. Myös Ko Changilta pääsee Koh Makille puuveneillä ja pikaveneillä. Bang Baon laiturilta pääsee molemmilla ja Kai Bae Hutista pikaveneellä.

Katso myös 

 Luettelo Thaimaan saarista

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Koh Mak, esittely . Hiekkarannat.com sivusto
 Ko Makin historiasta . Kohmak.co.uk. 

Thaimaan saaret
Kesäolympialaiset 1984

Vuoden 1984 kesäolympialaiset järjestettiin Los Angelesissa 28. heinäkuuta – 12. elokuuta 1984. Vuoden 1984 kisat olivat toinen kerta, kun Los Angeles toimi isäntäkaupunkina olympiakisoissa. Ensimmäisen kerran kisat järjestettiin Los Angelesissa vuonna 1932. Los Angeles sai kisat helposti, sillä se oli kisojen ainoa hakijakaupunki.

Kisoja boikotoi 14 maata Neuvostoliiton johdolla vedoten isäntämaa Yhdysvaltain heikkoon turvallisuustilanteeseen, mutta monien läntisten arvioiden mukaan kyse oli ensisijaisesti vastatoimesta Yhdysvaltain ja useiden sen liittolaisista Moskovan olympialaisiin vuonna 1980 kohdistamalle boikotille. Boikotoivat maat järjestivät omat kilpailunsa, Ystävyyden kisat, joihin osallistui kaikkiaan noin 50 maata, Los Angelesin olympialaisiin vastaavasti 140. Lähes kaikki sosialistiset maat vetäytyivät Los Angelesin olympialaisista, mutta niihin kuitenkin osallistuivat Jugoslavia, Kiina ja Romania. Näistä viimeksi mainittu osallistui kisoihin ainoana Varsovan liiton jäsenmaana. Romania sijoittuikin mitalitaulukossa hienosti toiseksi heti isännän Yhdysvaltojen jälkeen.

Kiina osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa sitten Helsingin kesäolympialaisten.

Kotiyleisön suuriin sankareihin lukeutui yleisurheilija Carl Lewis, joka saavutti neljä kultaa: 100 metrillä, 200 metrillä, 4 x 100 metrin viestijuoksussa ja pituushypyssä. Voitot tulivat samoissa lajeissa, joissa hänen maanmiehensä Jesse Owens oli voittanut Berliinin kisoissa vuonna 1936.

Suomalaisurheilijat saavuttivat yhden päivän aikana, 6. elokuuta, peräti viisi mitalia. Kultaa voitti Juha Tiainen moukarinheitossa, hopeaa saivat Tiina Lillak keihäänheitossa ja Martti Vainio 10 000 metrin juoksussa sekä pronssia Arto Bryggare 110 metrin aitajuoksussa ja Pekka Niemi painonnostossa. Heidän lisäkseen Pertti Karppinen voitti kolmannen peräkkäisen kultamitalinsa yksikkösoudussa (edelliset Montrealissa 1976 ja Moskovassa 1980). Karppisen suorituksen arvoa nosti se, että hän oli Paavo Nurmen ja Veikko Hakulisen jälkeen vasta kolmas suomalaisurheilija, joka oli saavuttanut henkilökohtaisen kultamitalin kolmissa peräkkäisissä olympiakisoissa. Martti Vainio jäi doping-testissä kiinni kiellettyjen aineiden käytöstä, minkä vuoksi hänen suorituksensa mitätöitiin ja hänet tuomittiin menettämään saamansa hopeamitali.

Lajit

Näytöslajit

Osallistujat 

Los Angelesin vuoden 1984 kesäolympialaisiin osallistui 140 maata.

Mitalitaulukko 

Kisojen menestyksekkäin maa oli isäntämaa Yhdysvallat.

Kuvagalleria

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Uikut

Uikut (Podicipedidae) on uikkulintujen lahkon (Podicipediformes) ainoa heimo. Uikut ovat vesilintuja ja sopeutuneet erityisesti sukelteluun. Niiden jalat ovat ruumiin takaosassa, joten ne kävelevät kömpelösti.

Lajeista silkkiuikku, härkälintu, pikku-uikku ja mustakurkku-uikku pesivät Suomessa. Mustakaulauikku on alueella harvinainen vieras.

Suomessa pesivät uikut saapuvat pesimäpaikoilleen välittömästi jäidenlähdön jälkeen. Pesä on vaatimaton vesikasvien osista koostuva lautta, joka on kiinnitetty ruo'onkorsilla tukevasti ympäröiviin kasveihin. Uikut munivat 1–2 vuorokauden välein 2–7 munaa, tavallisesti neljä. Munien väri on aluksi valkoinen, mutta kosteat pesäainekset värjäävät ne muutamassa päivässä vaaleanruskeiksi. Muninnan huippu on toukokuussa, mahdollinen uusinta pesinnän muninta jatkuu heinäkuulle. Haudonta kestää 20–29 vuorokautta molempien sukupuolten osallistuessa siihen tasapuolisesti. Poistuessaan pesältä emot peittävät munat tuoreilla kasvinosilla suojaksi pesärosvoilta.

Katso myös 
Luettelo uikkulinnuista

Lähteet 
  10. painos

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Uikut (Podicipedidae)
ITIS: Podicipedidae 
Internet Bird Collection: Uikku-videoita

Seulonnan keskeiset artikkelit
Haikaralinnut

Haikaralinnut (Ciconiiformes) on suurikokoisten, lentokykyisten lintujen lahko. Siihen luokiteltiin aiemmin myös haikarat (Ardeidae) ja iibikset (Threskiornithidae), mutta nykyään siihen luetaan vain kattohaikarat (Ciconiidae). Se on suulalinnut (Suliiformes) ja pelikaanilinnut (Pelecaniformes) sisältävän kladin sisarryhmä.

Fylogenia 
Vasarapäähaikaran (Scopus umbretta) asema luokittelussa on ollut epävarma, ja se on tavallisesti sijotettu omaan heimoonsa, mutta AOU lukee sen pelikaanien heimoon. HBW Alive sijoittaa sen kuitenkin omaan heimoonsa, mitä kladogrammi alla myös kuvastaa.

Katso myös 
 Luettelo Suomen haikaralinnuista

Lähteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Kurkilinnut

Kurkilinnut (Gruiformes) on lintujen lahko, johon kuuluu nykyisin 10 heimoa. Aiemmin myös arojuoksija ja pyyjuoksijat luokiteltiin kurkilinnuiksi.

Katso myös 
 Luettelo Suomen kurkilinnuista

Lähteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Polskie Linie Lotnicze LOT

Polskie Linie Lotnicze LOT, kansainvälinen nimi LOT Polish Airlines (yleiskäytössä usein lyhyesti LOT), on vuonna 1928 perustettu puolalainen lentoyhtiö. Yhtiön kotipaikka on Varsova, ja kotikenttä Varsovan lentoasema (Frederic Chopin). LOT on kuulunut vuodesta 2003 alkaen kansainväliseen Star Alliance -lentoyhtiöallianssiin ja hallinnoi tytäryhtiönään lyhyen matkan lentoihin erikoistunutta EuroLOTia. Yhtiön omistavat Puolan valtio (67,97 %), Towarzystwo Finansowe Silesia sp. z o.o. (25,1 %) ja työntekijät (6,93 %). Työntekijöitä yhtiössä on noin 3 900 (lokakuu 2009).

Historia

Vuonna 1922 ”Aerolloyd” Polish Airlines -niminen osakeyhtiö perustettiin. 5. syyskuuta säännöllinen yhteys Gdańskista Varsovaan ja sieltä edelleen Lvoviin avattiin. 
 
Vuonna 1925 ”Aerolloyd” muuttui ”Aerolot”-osakeyhtiöksi ja tekniset tilat siirrettiin Gdańskista Wrzeszczin lentokentältä Varsovaan Mokotówin lentokentälle. Poznańiin perustettiin Aero Sp. z o.o. [Ltd.] -niminen lentokuljetusyhtiö, ja se aloitti keväällä säännöllisen liikenteen kolmen kaupungin välillä: Poznań–Łódź–Varsova. 
 
Vuonna 1928 Kuljetusministeriön alainen siviili-ilmailuosasto kehitti perustavanlaatuisia muutoksia Puolan ilmakuljetukseen ohjelmallaan, jolla kaikki yksityiset ilmakuljetusyritykset lopetettiin. Yksi valtion omistama yritys perustettiin 29. joulukuuta 1928. Sen nimeksi tuli Linje Lotnicze Sp. z o.o. [LOT Airlines Ltd.].

1. tammikuuta 1929 yhtiön säännöllinen lentotoiminta käynnistyi. Senhetkiset yhteydet lisääntyivät kahdella: Varsovasta Katowiceen ja Bydgoszcziin. Toukokuussa perustettiin erikoisyhtiö, joka lensi Varsovan ja Pozńanin väliä kansallisen yleisnäyttelyn vuoksi. Yhtiön graafisen tunnuksen suunnittelukilpailu julistettiin. Voittajaksi valittiin Tadeusz Gronowski, varsovalainen graafinen taiteilija, ja hänen muotoilemansa tyylitelty lentävä kurki. Yhtiön nimeen lisättiin adjektiivi ”Polish”.

Vuonna 1930 LOT Polish Airlines liittyi Air Transportation Association -järjestöön (IATA).

Vuonna 1937 avattiin lentoreitti Helsinkiin.

Laivasto

Nykyinen laivasto 
Lokakuussa 2022 LOT Polish Airlinesin laivasto koostuu seuraavista konetyypeistä. Laivaston keski-ikä on 10,9 vuotta.

Laivaston kehitys 
Vuonna 2011 LOT oli ensimmäinen lentoyhtiö Euroopassa, joka otti käyttöönsä Boeing 787 Dreamliner -lentokonetyypin.

Boeing 787:t asetettiin alkuvuonna 2013 lentokieltoon. LOT vaati Boeingilta tämän vuoksi 33 miljoonan dollarin vahingonkorvauksia. Sanomalehti Rzeczpospolita uutisoi myöhemmin, että LOT ja Boeing olivat päässeet asiassa sopuun, mutta eivät julkistaneet sopimuksen yksityiskohtia. Yhtiö on operoinut kyseisellä myös Finnairin lentoja.

Lähteet

Aiheesta muualla

Polskie Linie Lotnicze LOT

Puolalaiset lentoyhtiöt
Kansalliset lentoyhtiöt
Star Alliance
Pulkovo Aviation Enterprise

Pulkovo Aviation Enterprise  () on entinen venäläinen valtio-omisteinen lentoyhtiö. Nimensä se sai Pietarissa sijaitsevan Pulkovon lentoaseman mukaan. Yhtiö perustettiin Aeroflotin paikalliseksi osastoksi Leningradissa 24. kesäkuuta 1932. Lokakuussa 2006 se sulautettiin yhteen toisen, sitä pienemmän ja uudemman valtiollisen yhtiön GTK Rossijan kanssa, ja uuden yhtiön nimeksi tuli Rossija.

Reittikohteet 
Tammikuussa 2005 Pulkovo Aviation Enterprise lensi säännöllisesti seuraaviin kohteisiin:

Kotimaan kohteet: Adler/Sotši, Arkangeli, Barnaul, Bratsk, Habarovsk, Irkutsk, Jekaterinburg, Kaliningrad, Kemerovo, Krasnodar, Krasnojarsk, Mineralnye Vody, Moskova, Murmansk, Nižnevartovsk, Norilsk, Novosibirsk, Novyi Urengoi, Petropavlovsk-Kamtšatski, Pietari, Rostov, Samara, Surgut, Tjumen, Tšeljabinsk, Ufa ja Vladivostok.

Ulkomaan kohteet: Almaty, Amsterdam, Ateena, Baku, Berliini, Biškek, Budapest, Dušanbe, Düsseldorf, Frankfurt, Geneve, Hampuri, Hannover, Helsinki, Istanbul, Jerevan, Karaganda, Kiova, Kööpenhamina, Lontoo, Milano, München, Pariisi, Peking, Praha, Salzburg, Samarkand, Soul, Sofia, Taškent, Tbilisi, Tel Aviv ja Tukholma.

Laivasto 

Heinäkuussa 2006:

 Boeing 737-500 5 kpl
 Iljušin Il-86 7 kpl
 Tupolev Tu-134A 11 kpl
 Tupolev Tu-154B-2 7 kpl
 Tupolev Tu-154M 19 kpl

Onnettomuudet 
22. elokuuta 2006 yhtiön Tupolev Tu-154 -matkustajakone matkalla Anapasta Pietariin syöksyi maahan lähellä Donetskia Ukrainassa . Kaikki 160 matkustajaa ja kymmenen hengen miehistö kuolivat. Matkustajista viisi oli ulkomaalaisia, heistä yksi oli 21-vuotias oululainen insinööriopiskelija, jolla oli Suomen ja Venäjän kaksoiskansalaisuus.

Onnettomuuden syyksi on kerrottu ukkosmyrsky.

Aiheesta muualla 

Rossija-lentoyhtiön sivut

Lähteet 

Entiset venäläiset lentoyhtiöt‎
Iljušin

Iljušin (, , ) on venäläinen lentokonesuunnittelutoimisto ja -valmistaja.  Se on perustettu Neuvostoliitossa 13. tammikuuta 1933 alkujaan toisella nimellä (Tuotantolaitos 39:n kokeellisten lentokoneiden rakentamisen keskussuunnittelutoimisto). Sergei Iljušin asetettiin sen johtajaksi. Tästä sai alkunsa Iljušinin lentokoneiden suunnittelutyö, johon koostui aluksi vain seitsemän hengen suunnitteluryhmästä. Myöhempien vuosien aikana Iljušinin lentokoneita on valmistettu yhteensä yli 60 000 kappaletta. Yrityksen päätoimipaikka sijaitsee Moskovassa.

Yhtiön paljon käytettyjä siviililentokoneita ovat Iljušin Il-62 ja Iljušin Il-86.

Yrityksen perustaja

Yrityksen ensimmäinen johtaja ja pitkäaikainen pääsuunnittelija oli Sergei Iljušin (1894-1977). Hän toimi vuodesta 1916 lentomekaanikkona. Hän työskenteli vuodesta 1918 puna-armeijassa ensin lentomekaanikkona, sitten sotilaskomissaarina ja johti vuodesta 1921 lentokoneiden korjauslinjaa. Hän valmistui ilmavoimien teknisestä akatemiasta 1926. Vuonna 1931 hän organisoi ja ryhtyi johtamaan lentokoneiden suunnittelutoimistoa, joka ryhtyi suunnittelemaan kolmea eri tyyppistä lentokonetta: hävittäjää, pommittajaa ja matkustajalentokonetta. Sergei Iljušinin johdolla valmistui useita lentokonemalleja. Hänet palkittiin monin korkein ansiomerkein.

Malleja
Iljušinin suunnittelemia lentokonemalleja, kylmän sodan ajalta on mainittu myös Nato-koodinimi lainausmerkeissä. Sitä aiemmat koneet osallistuivat toiseen maailmansotaan. Osa Iljušinin lentokoneista on matkustajalentokoneita.

Ensimmäiset yhtiön suunnittelemat lentokonemallit valmistuivat jo toisen maailmansodan aikana. Näitä lentokonemalleja olivat (sarjatuotannon käynnistämisvuoden mukaan): Iljušin DB-3 (1936/1939 DB-3F), Iljušin Il-2 (1940), Iljušin Il-4 (1941) ja Iljušin Il-10 (1944). Yhtiö suunniteli ja valmisti myös prototyyppikoneita (kuten DB-4 ja Il-6 jo toisen maailmansodan aikana), joita ei otettu tuotantoon.

 DB-3, DB-3F, DB-3T
 Iljušin Il-2 (" Šturmovik")
 Iljušin Il-4, Il-4T
 Iljušin Il-10
 Iljušin Il-12 ("Coach")
 Iljušin Il-14 ("Crate")
 Iljušin Il-18 ("Coot")
 Iljušin Il-20 ("Coot-A")
 Iljušin Il-22
 Iljušin Il-24
 Iljušin Il-28 ("Beagle")
 Iljušin Il-38 ("May")
 Iljušin Il-46
 Iljušin Il-54 ("Blowlamp")
 Iljušin Il-62, Il-62M ("Classic")
 Iljušin Il-76 ("Candid") (Berijev A-50 Šmel "Mainstay")
 Iljušin Il-78 ("Midas")
 Iljušin Il-86 ("Camber")
 Iljušin Il-87 ("Maxdome")
 Iljušin Il-96 (Il-96-300)
 Iljušin Il-114
 Iljušin Il-214 Multi-Role Transport Aircraft ("MTA")

Lähteet

Aiheesta muualla

Aseteollisuus
Tampereen hiippakunta

Tampereen hiippakunta () on yksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon yhdeksästä hiippakunnasta. Sen tuomiokirkko on Tampereen tuomiokirkko. Tampereen hiippakunta muodostuu 38 seurakunnasta (2020). Tampereen piispana on toiminut vuodesta 2008 lähtien teologian tohtori Matti Repo.

Toiminta 
Tampereen hiippakunnan tuomiokapitulin palveluksessa työskentelee 13 henkilöä, joiden tehtävät jakautuvat hallinnollisiin sekä seurakuntien työtä tukeviin tehtäviin.  Hiippakunnan tuomiokapituli sijaitsee Seurakuntien talossa Tampereella.
Kirkon kielisäännösten uudistamisen jälkeen 2006 hiippakunta ei ole enää ruotsinkielinen vaan kaksikielinen.

Historia 
Kustaa Vaasa muodosti Turun hiippakunnan itäisistä osista Suomeen toisen hiippakunnan, Viipurin hiippakunnan 1554. Hävittyään suuren Pohjan sodan joutui Ruotsi Uudenkaupungin rauhassa 1721 luovuttamaan alueita Kaakkois-Suomessa, muun muassa Viipurin, minkä vuoksi Viipurin hiippakunta siirrettiin 1723 Porvooseen. Kaksisataa vuotta myöhemmin, 1923, perustettiin Porvooseen uusi ruotsinkielinen hiippakunta ja silloinen Porvoon hiippakunta siirrettiin Tampereelle.

Piispat

Viipurin piispat 1554–1723

Porvoon piispat 1723–1923

Tampereen piispat 1923–

Seurakunnat

Katso myös
Tampereen piispantalo

Lähteet

Aiheesta muualla

 Tampereen hiippakunnan kotisivut

Luettelot piispoista
Viiksitimali

Viiksitimali, vanhalta nimeltään partatiainen, (Panurus biarmicus) on harvalukuinen ruovikoiden varpuslintu. Aikaisemmin laji luettiin kuuluvaksi timalien heimoon, mutta on sittemmin siirretty omaan heimoonsa viiksitimalit.

Koko ja ulkonäkö
Pituus 14–16 cm, paino 14–16 g.
Helppo tuntea vaaleanruskeasta yleisväristä ja pitkästä pyrstöstä. Juhlapukuisella koiraalla on harmaa pää ja leveä musta viiksijuova, josta juontui sen entinen nimi partatiainen. Naaras on yksivärisempi. Nuori lintu muistuttaa naarasta, mutta sen selkä ja pyrstön reunat ovat laajalti mustat. Nuorella naaraalla on musta nokka, nuorella koiraalla keltainen. Kaikilla viiksitimaleilla on täydellinen sulkasato elo–lokakuussa, minkä jälkeen ikäluokkia ei pysty erottamaan toisistaan.

Ääni on hauska ja napakka ”ping” tai ”pshing”. Myös surisevia ja napsahtavia ääniä on. Laulu on yksinkertainen lyhyt säe.

Käyttäytymiseltään viiksitimali on hyvin sosiaalinen. Poikueet kerääntyvät loppukesällä suuriksikin parviksi järviruovikoihin ja lennähtelevät tiiviinä ryhminä ruovikon yllä.

Vanhin suomalainen rengastettu viiksitimali on ollut 3 vuotta 2 kuukautta 26 päivää vanha. Vanhin eurooppalainen viiksitimali oli brittiläinen, 6 vuotta 5 kuukautta vanha.

Levinneisyys
Parimäärä Suomessa: 200–500 paria pääasiassa Etelä- ja Lounais-Suomen rannikolla. Esiintyy laikuttaisesti eri puolilla Eurooppaa ja Aasiaa. Länsi-Euroopassa pesii 200 000 – 300 000 paria. Kovien talvien jälkeen kanta voi romahtaa mutta hyvinä pesimävuosina palaa nopeasti ennalleen. Vanhat pesimäpaikat voivat tyhjentyä lähes täysin joinain talvina.
Viiksitimali levisi Suomeen vasta 1980–1990-lukujen taitteessa ja kotiutui nopeasti pesimälajistoon. Ennen kolonisaatiota se oli suurharvinaisuus.

Osaksi paikkalintu, mutta osa linnuista vaeltaa syksyisin ja keväisin.

Elinympäristö

Viiksitimalin elinympäristönä ovat merenlahtien ja järvien laajat ruovikot. Harvoin sitä nähdään muunlaisessa ympäristössä.

Lisääntyminen
Viiksitimali on tehokas lisääntymään, koska se tekee useita suuria poikueita vuoden aikana. Sitä paitsi nuoret viiksitimalit voivat alkaa lisääntyä jo ensimmäisenä elinvuotenaan, mikä takaa populaatioiden säilymisen ja runsastumisen. Suomessa tällainen lisääntyminen on kuitenkin melko epätodennäköistä.

Pesä on noin metrin korkeudelle järviruokoihin sidottu pussimainen tai suppilomainen kori. Munintaa tapahtuu toukokuusta alkaen, ja pari voi pesiä kolmasti kesän aikana. Munia on 4–8, kermanvaaleita tummanruskein pilkuin ja täplin. Haudonta-aika 10–13 vrk, molemmat puolisot voivat hautoa.

Ravinto 

Viiksitimalin ravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit. Talvella se syö järviruo’on siemeniä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Routasuo, Pekka 1987: Valloittava partatiainen on ruoikon akrobaatti. – Lintumies 4.1987 s. 155–159. LYL.
 Pöyhönen, Mikko 2001: Viiksitimalin vuosikymmen. - Linnut vol.36 nr.4. s. 20-25.

Varpuslinnut