Pääsiäisen salaisuus

Pääsiäisen salaisuus (, ”Pääsiäisestä”) on Meliton Sardeslaisen 160-luvulla kirjoittama pääsiäissaarna, joka käsittelee nimensä mukaisesti pääsiäiseen liittyvää salaisuutta eli mysteeriä. Se on vanhin nykyaikaan säilynyt pääsiäissaarna.

Historia

Teoksen synty 

Meliton Sardeslainen toimi Sardeen piispana ja vaikutti 100-luvulla keisari Marcus Aureliuksen aikana. Melitonin teoksista lähes kaikki ovat kadonneet ja tunnetaan vain Eusebioksen Kirkkohistoriassa olevien mainintojen kautta. Hänen kirjoittamansa saarna Pääsiäisestä (suomennettu nimellä Pääsiäisen salaisuus) on eräs säilyneitä teoksia. Se on kirjoitettu varhaiskristillisenä aikana noin vuonna 166 tai 167, ja se on vanhin nykyaikaan säilynyt pääsiäissaarna.

Eusebioksen mukaan Meliton (ja tämän seurakunta) vietti pääsiäistä Nisán-kuun 14. päivänä eli samaan aikaan kuin juutalaiset, eikä sitä seuraavana sunnuntaina kristittyjen enemmistön tavoin. Näin Melitonin seurakunta kuului juutalaista perinnettä pääsiäisen suhteen seuranneisiin kvartodesimaaneihin. Melitonin saarna vaikuttaa muodostavan osan Sardeessa toimineiden kvartodesimaanien pääsiäisliturgiasta. Saarnaa ei kuitenkaan ole tarkoitettu kvartodesimaanisen käytännön yleiseksi puolustukseksi, vaan Kristuksen kuoleman ja ylösnousemuksen juhlistamiseksi. Läheinen suhde juutalaisiin käytäntöihin sai kuitenkin aikaan sen, että Meliton joutui käsittelemään saarnassaan juutalaisuuden ja kristinuskon suhdetta. On todennäköistä, että Melitonin runollinen saarna luettiin jumalanpalveluksissa resitoiden eli laulamalla.

Melitonia koskevien lähteiden epäselvyyden vuoksi jotkut tutkivat ovat myös kyseenalaistaneet sen, että nykyisin tunnettu teksti olisi Sardeen piispa Melitonin kirjoittama tai sama teksti kuin se, mihin Eusebios viittaa. Kirjoittajaksi on ehdotettu jotakin toista Melitonia. Tällainen näkemys ei kuitenkaan ole saanut yleistä hyväksyntää.

Tekstihistoria 

Eusebioksen mukaan Melitonin Pääsiäisestä olisi käsittänyt kaksi kirjaa. Eusebios myös lainaa teoksen alkua, joka sijoittaa teoksen synnyn Laodikeiassa vallinneen pääsiäistä koskeneen kiistan aikoihin, tarkemmin Servillius Pauluksen (Lucius Sergius Paulus) kauteen Aasian prokonsulina. Eusebioksen lainaama tekstikohta ei kuitenkaan kuulu nykyisin tunnettuun teoksen tekstiin, eikä teos jakaannu kahteen kirjaan. Onkin mahdollista, että teoksen ensimmäinen kirja on kadonnut, ja nykyaikaan säilynyt teksti on alun perin muodostanut pidemmän teoksen toisen kirjan.

Teoksen kreikankielinen teksti tunnettiin alun perin yhden 400-luvulta peräisin olevan käsikirjoituksen kautta. Se on osa niin kutsuttuja Chester Beattyn papyruksia. Campbell Bonner julkaisi tähän perustuvan tekstin ensimmäisen painetun laitoksen (editio princeps) vuonna 1940. Bonner oletti teoksen nimeksi Eis to pathos (”Kärsimyksestä”). Myöhemmin tekstistä löydettiin lisää katkelmia sekä latinankielinen lyhennelmä. Tekstin kokonainen versio löytyi Bodmerin papyruksesta 13. Siinä nimi esiintyi muodossa Melitōnos peri paskha, jolloin teoksen nimi osattiin korjata nykyiseen muotoonsa. Tähän perustuva tekstilaitos julkaistiin vuonna 1960.

Sisältö 

Melitonin saarna kuvaa kristillisen opin pääsiäisen merkityksestä. Teksti on jaettu 105 jakeeseen. Sisältönsä puolesta teksti voidaan jakaa kahteen osaan, joista ensimmäinen (jakeet 1–45) käsittelee juutalaista pääsiäistä esikuvana Kristuksesta, ja toinen (jakeet 46–105) Kristuksen kuolemaa ja juutalaisten syyllisyyttä siihen. Alistair Stewart-Sykesin mukaan ensimmäinen osa saarnasta olisi pidetty liturgiassa pääsiäisen aattona ja jälkimmäinen osa varsinaisen pääsiäisjuhlan muodostaneessa muistorituaalissa.

Tyyliltään saarna edustaa tuon ajan aasialaista retoriikkaa eli toista sofistiikkaa. Tämä näkyy muun muassa lukuisten retoristen tehokeinojen, kuten toistojen, antiteesien ja loppusointujen, sekä runollisten ilmaisujen käytössä.

Vanhan testamentin pääsiäinen Kristuksen esikuvana 

Aluksi Meliton viittaa siihen, että saarnaa ennen on luettu Toisen Mooseksen kirjan jakso 12:11–30, joka kuvaa Egyptin esikoisten surmaamista ja juutalaisten pelastumista karitsan veren kautta. Meliton selittää, kuinka tämä on tulkittava esikuvana Kristuksesta. Lampaan teurastus, juutalaisen pääsiäisen vietto ja Mooseksen lain teksti ovat kaikki tähdänneet Kristukseen. Tämän jälkeen Meliton käy tekstin läpi yksityiskohtaisemmin esittäen tunteellisen kuvauksen esikoisten kohtalosta kuoleman enkelin käsissä, kun taas Israelin varjeli lampaan teurastaminen veren pelottaessa enkelin pois.

Meliton selittää, mikä merkitys vertauksilla ja esikuvilla on. Luonnos osoittaa, mitä ollaan tekemässä, siinä missä vertaus valaisee sitä, mitä sanotaan. Teosta ei synny ilman valmistelua ja tuleva teos nähdään pienoismallista. Mutta samalla tavalla kun pienoismalli tulee tarpeettomaksi, kun todellinen rakennus valmistuu, samalla tavalla laki on tullut tarpeettomaksi, kun evankeliumi on valmistunut. Herran omaisuuskansa juutalaiset on siis ollut malli ja esikuva, laki kirjoitettu vertaus ja seurakunta toteutumispaikka. Esikuva oli arvokas ennen seurakunnan syntyä ja evankeliumin astumista esiin.

Kristuksen kuolema ja Israelin synti 

Tämän jälkeen Meliton käy läpi pääsiäiseen liittyvän mysteerin rakenteen. Mysteerion osatekijät ovat pääsiäinen itse; ihmisen luominen ja syntiinlankeemus; syntiinlankeemuksen seuraamukset esimerkiksi ihmiskunnan pahoina tekoina; esikuvat Kristuksen kärsimyksistä Vanhassa testamentissa, kuten Abelin surma, Iisakin sitominen, Joosefin myyminen, Daavidin vainoaminen ja profeettojen kärsimykset; sekä ihmiskunnan lunastaminen Kristuksen kautta.

Tästä Meliton siirtyy käsittelemään Kristuksen kuolemaa. Hän korostaa sitä, että Jeesus murhattiin ja tämän teki ”Israel”, jolla nimellä hän viittaa juutalaisiin. Meliton torjuu sen näkemyksen, ettei juutalaisia voi syyttää Jeesuksen kuolemasta, koska tämän oli kärsittävä ja kuoltava, jotta ennustukset toteutuisivat. Hänen mukaansa Jeesuksen piti kyllä kärsiä ja kuolla, mutta kärsimyksen ja kuoleman aiheuttajien ei tarvinnut olla juutalaisia vaan muukalaisia. Jeesus surmattiin samaan aikaan kun juutalaiset juhlivat, tunnistamatta Herraansa ja Luojaansa.

Meliton haastaa juutalaiset ikään kuin oikeuteen teostaan ja alkaa etsiä näille oikeudenmukaista tuomiota. Puhe muistuttaa tuon ajan oikeudellista syytöspuhetta. Syyte koskee siis päivänvalossa ja keskellä kaupunkia tehtyä murhaa. Todistajiksi Meliton kutsuu kaikki pakanakansat. Tuomioksi luetaan kuolemantuomio:

Näin Meliton esittää juutalaiset vastuullisina ”Jumalan surmaamisesta” ja teksti vaikuttaa muutenkin juutalaisvihamieliseltä. Tämän vuoksi Meliton on joskus nähty yhtenä niistä kirkkoisistä, joiden tekstit olisivat olleet vaikuttamassa siihen ilmapiiriin, jonka pohjalta juutalaisvainot myöhemmin syntyivät. On kuitenkin huomautettu, että Meliton kuitenkin identifioi itsensä osaksi juutalaista perinnettä, mikä näkyy myös hänen kvartodesimaaniudessaan, eikä pitänyt oman aikansa juutalaisia vastuullisina esi-isiensä virheistä. Sen sijaan hän kutsui juutalaiset tekemään parannuksen synneistään muiden tavoin. Siksi häntä ei voida pitää juutalaisvastaisena sanan nykyisessä antisemitistisessä merkityksessä. Teoksen suomentanut Jukka Thurén huomauttaa, ettei Melitonin purkaus juutalaisia vastaan ole sen vihamielisempi kuin mitä Vanhan testamentin profeetoilta ja Uudesta testamentista voidaan löytää.

Saarnansa lopuksi Meliton ylistää Kristuksen lopullista voittoa ja kunniaa.

Lähteet

Kirjallisuutta

Suomennos

Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia 

 Hall, S. G.: ”Melito, Peri Pascha 1 and 2: Text and Interpretation”. Teoksessa 
  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.

Muuta kirjallisuutta 

 Bonner, Cambell: ”The Homily on the Passion by Melito, Bishop of Sardis”. Teoksessa

Aiheesta muualla

Teos 
 Μελίτωνος Περὶ πάσχα 
 Melito of Sardis: On the Passover 

Antiikin kreikankieliset kirjat
Kirkkoisien teokset
Pääsiäinen