joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Aleksanteri Koivisto

Aleksanteri Koivisto (sukunimi aik. Märjenjärvi; 23. toukokuuta 1863 Kuortane – 22. joulukuuta 1921 Kuortane) oli suomalainen maanviljelijä, valtiopäivämies ja kansanedustaja.

Koiviston vanhemmat olivat talollinen Matts Märjenjärvi ja Kaisa Ylinen.  Hän kävi kansakoulun ja toimi sitten maanviljelijänä Kuortaneella 1884–1921.

Koivisto oli talonpoikaissäädyssä edustaja viimeisillä säätyvaltiopäivillä 1905–1906.  Hän oli Suomalaisen puolueen ja joulukuusta 1918 alkaen kokoomuspuolueen kansanedustajana 1907–1921, edustaen Vaasan läänin itäistä vaalipiiriä. Koivisto kuoli kesken vaalikauden ja hänen seuraajakseen tuli kokoomuksen Oskari Heikinheimo. 

Koivisto toimi myös Kuortaneen kunnallislautakunnan esimiehenä ja kuntakokouksen sekä kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja oli Kuortaneen kunnankirjuri ja rahastonhoitaja 1896–1911. Hän toimi lisäksi valtiorikosylioikeuden jäsenenä ja kuului Kansallis-Osake-Pankin hallintoneuvostoon.

Aleksanteri Koivisto oli naimisissa vuodesta 1884 Kaisa Miina Koiviston kanssa.

Lähteet 

Kansanedustajat
Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Suomalaisen puolueen poliitikot
Kuortaneen kunnanvaltuutetut
Suomen suuriruhtinaskunnan talonpoikaissäädyn valtiopäivämiehet
Vaasan läänin itäinen vaalipiiri
Vuonna 1863 syntyneet
Vuonna 1921 kuolleet
Iowa Wild

Iowa Wild on AHL-liigassa pelaava yhdysvaltalainen jääkiekkoseura ja NHL-seura Minnesota Wildin farmijoukkue. Sen kotipaikka on Des Moines Iowassa. Seura tunnettiin aikaisemmin nimellä Houston Aeros.

Joukkue kaudella 2022–2023 
(Tilanne 26. lokakuuta 2022)

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja: Tim Army 
 Apuvalmentaja: Nate DiCasmirro 
 Apuvalmentaja: Nolan Yonkman 
 Maalivahtivalmentaja: Richard Bachman 
 Videovalmentaja: Keith Paulsen 
 Fysiikkavalmentaja: Matt Harder 
 Huoltopäällikkö: Richard Krouse 
 Presidentti: Todd Frederickson 
 Toimitusjohtaja: Mike Murray 
 Apulaistoimitusjohtaja: Gavin Bechtol 

Lähde: EliteProspects

Lähteet 

AHL-seurat
Minnesota Wild
Iowan urheilu
Yhdysvaltalaiset jääkiekkoseurat
Venäjän ortodoksinen kirkko Suomessa

Venäjän ortodoksinen kirkko Suomessa käsittää seitsemän venäjänkielistä seurakuntaa, jotka toimivat Moskovan patriarkaatin eli Venäjän kirkon suorassa alaisuudessa erillään Suomen ortodoksisesta kirkosta, joka puolestaan on Konstantinopolin ekumeenisen patriarkaatin alainen. Kirkot ovat toimineet Suomessa erillään vuodesta 1926 lähtien.  Virallisen Suomen edustuston Moskovan patriarkaatti avasi Helsinkiin vuonna 1999. Edustuston johtajana toimii rovasti Viktor Lioutik.

Historia 
Suomen venäjänkieliset ortodoksit irtaantuivat Suomen ortodoksisesta kirkosta 1920-luvulla. Suurimpana syynä oli, että Suomen ortodoksinen kirkko erosi itsenäistymisen myötä Moskovan patriarkaatin alaisuudesta, johon venäjänkieliset edelleen halusivat kuulua. Osasyynä hajaantumiseen oli myös ns. ajanlaskukiista, joka koski siirtymistä juliaanisesta kalenterista uuteen gregoriaaniseen ajanlaskuun. Ensimmäinen venäläinen seurakunta aloitti toimintansa vuonna 1926 Viipurissa. Vuosina 1931–1945 Suomen seurakunnat olivat Pariisissa vaikuttaneen Konstantinopolin patriarkaatin alaisen Länsi-Euroopan eksarkin metropoliitta Evlogin alaisuudessa.

Suomen ortodoksinen kirkko pitää vielä nykyäänkin toisen patriarkaatin toimintaa maassa ortodoksisen kanonisen perinteen vastaisena.

Seurakunnat 

Vanhimmat Suomessa toimivista Venäjän ortodoksisen kirkon seurakunnista ovat vuonna 1926 perustettu Ortodoksinen Pokrovan seurakunta, joka alun perin toimi Viipurissa nimellä "Yksityinen kreikkalais-katolinen yhdyskunta" sekä vuotta myöhemmin Suomen ortodoksisesta kirkosta eronnut Pyhän Nikolauksen seurakunta Helsingissä. Helsingin lisäksi seurakuntia toimii Porissa, Sastamalassa, Tampereella ja Turussa. Tampereen Spaso-Preobrazenskaja -yhteisöä lukuun ottamatta jokaisella seurakunnalla on myös oma kirkko tai rukoushuone.

Seurakuntien jäsenet ovat nykyään suurimmaksi osaksi venäläisiä maahanmuuttajia. Jäsenmäärältään suurin on Pyhän Nikolauksen seurakunta, jolla jäseniä on noin 2 200. Se on suunnitellut rakentavansa uuden kirkon Helsingin Itäkeskukseen kulttuurikeskus Stoan viereen, mutta rakennustyöt eivät ole toistaiseksi käynnistyneet muun muassa rahoituksen puutteen johdosta.

Seurakunnat ja kirkot Suomessa

Suomessa olevien seurakuntien johtajat 
Gregori Svetlovski 1938–1948
Mihail Slavnitski 1958–1960
Mikhail Zernov 1961–1962
Jevgeni Ambartsumov 1962–1967, piirivalvoja
Igor Ranne 1968–1972, piirivalvoja
Pavel Krasnotsvetov 1975–?, piirivalvoja
Viktor Lioutik 1999–

Katso myös 
Venäjän ortodoksinen ulkomaankirkko
Suomen ortodoksinen kirkko

Lähteet 
Venäjän ortodoksisen kirkon Suomen kotisivut

Viitteet
Amerikansisilialaiset

Amerikansisilialaiset (, , ) ovat amerikanitalialaisia, joiden juuret ovat Sisiliassa. 

Merkittävä maahanmuuttoaalto Sisiliasta Yhdysvaltoihin tapahtui 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Amerikansisilialaiset kohtasivat aluksi syrjintää mafia-stereotypioiden ja verrattain tummien piirteidensä vuoksi. 

Roomalaiskatolilaisuus on ominainen piirre amerikansisilialaisessa kulttuurissa. Se näkyy muun muassa Pyhän Joosefin päivän vieton perinteessä, joka on perimätiedon mukaan lähtöisin keskiaikaisesta Sisiliasta.

Tunnettuja amerikansisilialaisia 
Tunnettuja yhdysvaltalaisia, joilla on kokonaan tai osittain sisilialaiset sukujuuret, ovat esimerkiksi muusikot Frank Sinatra, Lady Gaga ja Alicia Keys, näyttelijät Al Pacino ja Steve Buscemi, elokuvaohjaajat Frank Capra ja Martin Scorsese, urheilijat Jake LaMotta ja Joe DiMaggio, sekä poliitikot Chris Christie ja Andrew Cuomo.

Lähteet

Aiheesta muualla

National Sicilian American Foundation

Sisilia
Vuoden helsinkiläisurheilija

Vuoden helsinkiläisurheilija on Helsingin kaupungin vuodesta 1964 lähtien jakama tunnustuspalkinto. Se myönnetään ansioituneelle helsinkiläiselle urheilijalle vuosittain 12. kesäkuuta järjestettävänä Helsinki-päivänä.

Vuoden helsinkiläisurheilijan lisäksi palkitaan myös vuoden urheiluseura, valmentaja sekä nuori helsinkiläisurheilija. Palkintojen saajat valitsee Helsingin kaupunginhallituksen asettama 13-henkinen urheilupalkintotoimikunta.

Vuoden helsinkiläisurheilijat 1964–2021

Muut palkinnot

Vuoden helsinkiläinen liikuntaseura

Vuoden nuori helsinkiläisurheilija

Vuoden helsinkiläisvalmentaja

Lähteet 

Suomalaiset urheilupalkinnot
Helsingin urheilu
Porin Vuoden urheilija

Porin Vuoden urheilija on vuonna 1965 perustetun Porin Urheilutoimittajain kerhon jakama palkinto Porin parhaalle urheilijalle. Valinnan suorittavat kerhon jäsenet ja se myönnetään vuosittain tammikuussa. Vuoden urheilijan lisäksi valitaan myös Vuoden nuori urheilija.

Porin Vuoden urheilijat 1964–2020 

1964 Kaarlo Kangasniemi
1965 Tapio Virtanen
1966 Kaarlo Kangasniemi
1967 Kaarlo Kangasniemi
1968 Kaarlo Kangasniemi
1969 Kaarlo Kangasniemi
1970 Kalevi Lahdenranta
1971 Kaarlo Kangasniemi
1972 Kyösti Laasonen
1973 Kyösti Laasonen

1974 Veli-Pekka Ketola
1975 Kauko Laasonen
1976 Kyösti Laasonen
1977 Ari Westergård
1978 Kyösti Laasonen
1979 Pekka Rautakallio
1980 Kyösti Laasonen
1981 Kyösti Laasonen
1982 Jouni Grönman
1983 Jouni Grönman

1984 Jouni Grönman
1985 Jouni Grönman
1986 Jouni Grönman
1987 Petri Eteläranta
1988 Matti Alamäki
1989 Matti Alamäki
1990 Matti Alamäki
1991 Jyri Kjäll
1992 Jyri Kjäll
1993 Jyri Kjäll

1994 Taina Uppa
1995 Maarit Lepomäki
1996 Luiz Antônio
1997 Antti-Pekka Lax
1998 Pasi Kuivalainen
1999 Tiia Hautala
2000 Tiia Hautala
2001 Tiia Hautala
2002 Pesäkarhut
2003 Heli Jukkola

2004 Leo-Pekka Tähti
2005 Heli Jukkola
2006 Porin Ässät
2007 Heli Jukkola
2008 Leo-Pekka Tähti
2009 Leo-Pekka Tähti
2010 Jussi Rynnäs
2011 Leo-Pekka Tähti
2012 Leo-Pekka Tähti
2013 Matti Mattsson

2014 Nooralotta Neziri
2015 Lotta Lepistö
2016 Leo-Pekka Tähti
2017 Leo-Pekka Tähti
2018 Leo-Pekka Tähti
 2019 Leo-Pekka Tähti
 2020 Leo-Pekka Tähti

Lähteet 
”Porin vuoden urheilijat – Kangasniemestä Mattssoniin”, Satakunnan Kansa 11.1.2014 (s. 30–31).

Viitteet

Aiheesta muualla 
  Porin Vuoden urheilija Porin Urheilutoimittajain kerho 

Suomalaiset urheilupalkinnot
Porin urheilu
Ferdinand Filip

Ferdinand Filip (; 3. syyskuuta 1810 Palermo, Sisilia – 13. heinäkuuta 1842 Neuilly-sur-Seine) oli Ranskan kuningas Ludvig Filipin vanhin poika ja kruununprinssi. Hän käytti vuodesta 1830 arvonimeä Orléansin herttua, joka siihen asti oli kuulunut hänen isälleen ennen tämän valtaannousua.

Ferdinand Filip ehti aloittaa lupaavan sotilasuran ja hän palveli Algeriassa vuosina 1834–1836 sekä 1839. Hän oli vuodesta 1837 naimisissa Mecklenburgin prinsessa Helenan kanssa. Heillä oli kaksi poikaa, Pariisin kreivi Philippe ja Chartresin herttua Robert. Ferdinand kuoli 31-vuotiaana vaunuonnettomuudessa, minkä jälkeen kruununprinssin asema siirtyi hänen tuolloin nelivuotiaalle vanhemmalle pojalleen.

Lähteet

Aiheesta muualla

Ranskan kuninkaalliset
Kruununperijät
Liikenneonnettomuudessa kuolleet
Ranskalaiset herttuat
Vuonna 1810 syntyneet
Vuonna 1842 kuolleet
Louis Philippe Robert d’Orléans

Louis Philippe Robert, Orléansin herttua (6. helmikuuta 1869 Twickenham, Middlesex, Iso-Britannia – 28. maaliskuuta 1926 Palermo, Sisilia) oli ranskalaisen Orléans-suvun päämies ja useimpien ranskalaisten rojalistien tunnustama Ranskan kruununtavoittelija vuodesta 1894 kuolemaansa asti.

Louis Philippe Robert oli Pariisin kreivi Philippe d’Orléansin vanhin poika. Ranskaa hallinnut kuningas Ludvig Filip I oli hänen isoisoisänsä. Orléansin herttua karkotettiin isänsä mukana Ranskasta vuonna 1886, koska häntä pidettiin uhkana kolmannelle tasavallalle. Hän palasi luvattomasti vuonna 1890 ja joutui vangituksi. Hän sai vankeustuomion, mutta hänet vapautettiin muutaman kuukauden jälkeen ja saatettiin pois maasta. Sen jälkeen Orléans matkusteli eri puolilla Eurooppaa ja Lähi-itää. Hänen isänsä kuoltua syyskuussa 1894 pääosa Ranskan rojalisteista tunnusti hänet lailliseksi kruununtavoittelijaksi. Vuodesta 1896 hän oli naimisissa Itävalta-Unkarin arkkiherttuatar Maria Dorothea Amalian kanssa.

Orléans teki matkoja pohjoiselle napa-alueelle vuosina 1905, 1907 ja 1919 sekä matkusti Brittiläisessä Itä-Afrikassa 1922–1923. Hän lähetti Ranskaan keräämiään eläintieteellisiä näytteitä. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän anoi lupaa palvella Ranskan tai muiden ympärysvaltojen armeijassa, mutta pyyntö evättiin. Koska Orléansilla ei ollut lapsia, suvun päämiehen asema siirtyi hänen kuoltuaan hänen serkulleen Guisen herttua Jean d’Orléansille.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kruununtavoittelijat
Ranskalaiset herttuat
Vuonna 1869 syntyneet
Vuonna 1926 kuolleet
Kansallisgalleria (Suomi)

Kansallisgalleria on kolmen Helsingissä toimivan taidemuseon kokonaisuus, johon kuuluvat Ateneumin taidemuseo, Nykytaiteen museo Kiasma ja Sinebrychoffin taidemuseo. Valtion taidemuseo säätiöitettiin, ja nimeksi tuli vuoden 2014 alusta Kansallisgalleria. 

Kansallisgalleria on itsenäinen julkisoikeudellinen säätiö, jonka tehtävänä on huolehtia Kansallisgallerian kokoelman ylläpidosta, harjoittaa näyttely- ja tutkimustoimintaa sekä osallistua taidemuseoalan asiantuntijana museoalan kehittämiseen. Säätiölaki ei koske Kansallisgalleriaa julkisoikeudellisena säätiönä. Museon taidekokoelma on valtion omituksessa olevaa kansallisomaisuutta.

Kansallisgalleria on valtakunnallinen kuvataiteen museo, joka toimii kulttuuriperinnön vahvistamiseksi ja taiteellisen sivistyksen edistämiseksi.

Kansallisgallerian lakiesitys annettiin kesäkuussa 2013. Laki astui voimaan 1.1.2014.

Rahoitus, hallinto, tehtävät ja henkilökunta 
Osa Kansallisgallerian rahoituksesta tulee veikkausvoittovaroista.

Kutakin taidemuseota johtaa museonjohtaja. Kansallisgallerian toimielimiä ovat valtuuskunta, hallitus ja pääjohtaja. Valtuuskunta valvoo Kansallisgallerian hallintoa. Hallitus vastaa Kansallisgallerian toiminnan asianmukaisesta järjestämisestä. Pääjohtajan tehtävänä on johtaa ja kehittää Kansallisgallerian toimintaa. Kansallisgallerian ja sen edeltäjän Valtion taidemuseon pääjohtajana on vuodesta 2006 toiminut Risto Ruohonen. 

Hallituksen toimikausi on kolme vuotta. Sen puheenjohtaja on entinen presidentti Tarja Halonen. Valtuuskunnan toimikausi on kaksi vuotta, ja sen puheenjohtaja on Suomen Taideyhdistyksen puheenjohtaja Lasse Saarinen.

Tehtävät 
Kansallisgallerian yhteydessä toimii myös opetus- ja kulttuuriministeriön asettama valtion taideteostoimikunta. Aikaisemmin Taiteen keskustoimikunnan alaisuudessa toiminut Valtion taideteostoimikunta siirtyy valtion taidekokoelmineen Kansallisgallerian yhteyteen.  

Valtion taidemuseon henkilökunta siirtyi Kansallisgalleriaan ja heidän virkasuhteensa muuttui työsuhteiksi. Kun tehtävät eivät enää ole virkoja, niitä ei tarvitse hakea julkisesti.

Kokoelma 
Kansallisgallerian kokoelma muodostuu taideteoksista, Arkistoaineistosta ja esineistä. Arkistoaineiston rinnastaminen taideteoksiin ja kokoelmaperiaatteiden kirjaaminen lakiin Kansallisgalleriasta merkitsee Kuvataiteen keskusarkiston hoitamien arkistokokoelmien aseman vahvistumista.

Arkistokokoelmat 
Kuvataiteen keskusarkisto erillisenä osastona lakkautetaan Kansallisgalleriassa. Arkistokokoelmat sijoittuvat kokoelmahallintaosastoon. Niiden organisaatio yhdistyy Valtion taidemuseon kirjaston kanssa arkisto- ja kirjastoyksiköksi. Sen tehtäviä ovat arkistokokoelmien kartuttaminen, hoito ja hallinta, arkisto- ja kirjastokokoelmien kokoelmatietovarantojen ja -kantojen sisällöllinen hallinta ja kehittäminen, Kansallisgallerian kirjastotoiminnat sekä kokoelmatietopalvelut. Arkistojen parissa työskentelee jatkossa seitsemän henkilöä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin taidemuseot
Opetusministeriö
Suomalaiset säätiöt
Willebrand

Willebrand voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

Sukuja
von Willebrand, suomalainen aatelissuku, johon kuuluvat seuraavat haarat:
von Willebrand, aatelinen suku nro 119
von Willebrand, vapaaherrallinen suku nro 23
von Willebrand, vapaaherrallinen suku nro 33
von Willebrand, vapaaherrallinen suku nro 60

Henkilöitä
 Adolf Fredrik von Willebrand (1766–1845), juristi, Turun hovioikeuden presidentti
 August von Willebrand (1868–1903), virka- ja valtiopäivämies, August Reinhold von Willebrandin poika
 August Reinhold von Willebrand (1829–1896), juristi, virka- ja valtiopäivämies, Ernst Johan von Willebrandin velipuoli
 Bo von Willebrand (1907–1940), lentokapteeni 
 Bosson von Willebrand (1940–2018), radio- ja televisiotoimittaja ja kriitikko, Bo von Willebrandin poika
 Carl-August von Willebrand (1923–1999), opettaja, kääntäjä
 Erik Adolf von Willebrand (1870–1949), professori, von Willebrandin taudin löytäjä
 Ernst Carl Adolf von Willebrand (1820–1887), kenraaliluutnantti
 Ernst Gustaf von Willebrand (1751–1809), kenraali, maaherra, valtiopäivämies
 Ernst Johan von Willebrand (1825–1897), majuri ja valtiopäivämies
 Felix von Willebrand (1814–1893), lääkäri
 Georg von Willebrand (1873–1921), insinööri, tilanomistaja, liike- ja valtiopäivämies, Reinhold Robert von Willebrandin poika
 Herman Viktor von Willebrand (1876–1935), lääkäri ja valtiopäivämies
 Johan Fredrik von Willebrand (1761–1809), majuri, valtiopäivämies
 Karl Reinhold von Willebrand (1868–1937), yli-insinööri ja ylijohtaja, valtiopäivämies
 Lars von Willebrand (1910–1955), suomalainen radiotoimittaja, mainospäällikkö ja lehtimies
 Margit von Willebrand-Hollmerus (1894–1982), suomenruotsalainen kirjailija
 Märta Blomstedt o.s. von Willebrand (1899–1982), suomalainen arkkitehti
 Reinhold Alexander von Willebrand (1866–1921), juristi, valtiopäivämies ja Turun kunnallispormestari, August Reinhold von Willebrandin poika
 Reinhold Felix von Willebrand (1858–1935), toimittaja, Suomen olympiakomitean puheenjohtaja
 Reinhold Robert von Willebrand (1846–1922), kenraalimajuri ja valtiopäivämies
 Rita von Willebrand (1918–1957), suomenruotsalainen kirjailija 
 Vendla Sofia Mannerheim, o.s. von Willebrand (1779–1863), kreivitär, Carl Erik Mannerheimin puoliso

Katso myös 
 Von Willebrandin tauti

Aiheesta muualla
Sotahovioikeus

Sotahovioikeus () oli ruotsalainen sotilasasioita käsittelevä erityistuomioistuin, joka toimi toisena oikeusasteena. Se perustettiin 1791, mutta lakkautettiin muutaman vuoden kuluttua, ja perustettiin uudelleen 1797. Se oli ainoa sotilasasioiden ylioikeus niin maalla kuin merelläkin sattuneissa tapauksissa. Vuoden 1798 sota-artiklat määräsivät, että sotahovioikeus oli rauhanaikainen ylioikeus, mutta sodan aikana ylimpänä oikeutena toimi armeijan ylisotaoikeus (generalkrigsrätt) ja laivaston ylioikeus (öfverrätt). Vuoden 1868 sotatuomioistuinasetuksen mukaan sotahovioikeus oli sotaväen toinen oikeusaste. Kuninkaan käskystä voitiin valtakunnan ulkopuolella olevaa armeijaa ja merisotaretkellä olevaa laivastoa varten perustaa ylisotaoikeus (öfverkrigsrätt). Vuonna 1948 Ruotsissa lakkautettiin erityiset sotilastuomioistuimet rauhan aikana.

Lähteet

Ruotsin oikeushistoria
Johannes Fust

Johannes Fust tai Johann Fust (n. 1400 Mainz – 30. lokakuuta 1466 Pariisi) oli saksalainen kirjanpainaja ja kultaseppä sekä kirjapainotaidon keksijän Johannes Gutenbergin rahoittaja. Fust ja hänen vävynsä Peter Schöffer perustivat ensimmäisen taloudellisesti kannattavan kirjapainon. 

Fust oli menestynyt kultaseppä ja lainasi vuonna 1450 Gutenbergille 800 guldenia painokoneen ja irtokirjakkeiden kehitystä varten. Kahden vuoden päästä Fust lainasi toiset 800 guldenia. Fust ja Gutenberg kuitenkin riitaantuivat vuonna 1455, juuri ennen kuin Gutenberg oli saamassa ensimmäistä painettua 42-rivistä Raamattua valmiiksi. Fust syytti Gutenbergia siitä, ettei tämä ollut maksanut velan korkoja sekä siitä, että tämä oli käyttänyt rahat muihin tarkoituksiin kuin mitä oli sovittu. Gutenberg puolestaan ilmoitti, ettei velalle oltu sovittu korkoa. Mainzissa samana vuonna käydyn oikeudenkäynnin perusteella Gutenberg tuomittiin maksamaan Fustille velat korkoineen. Koska Gutenberg oli varaton, siirtyi lainan takuuna ollut Gutenbergin perustama kirjapaino kaikkine laitteineen ja kirjakkeineen Fustin omistukseen. Fustilla ei ollut kokemusta kirjojen painamisesta, ja kirjapainon hoitajaksi ja yhtiökumppaniksi tuli Schöffer, joka oli ollut Fustin todistaja oikeudenkäynnissä. Fustin ja Schöfferin yritys julkaisi 42-rivisen raamatun vuonna 1456. Kirjapaino painoi useita merkittäviä kirjoja. Huomattavin niistä oli vuonna 1457 julkaistu Mainzin psalttari, jossa oli kaksiväriset alkukirjaimet.

Lähteet 
 Gardberg, Lars-Eric: Savitauluista laseriin – Kirjapainotaidon historia. Avain, 2011. ISBN 978-951-692-852-7

Viitteet 

Saksalaiset kirjanpainajat
Saksalaiset kustantajat
Syntymävuosi tuntematon
Vuonna 1466 kuolleet
Dark Days Ahead

Dark Days Ahead on suomalainen groove metal -yhtye, joka on perustettu vuonna 2005. Sen kotipaikka on Jyväskylä. Yhtye on julkaissut kaksi albumia albumia, The Long Road South (2012) sekä North Star Blues (2014) Inverse Recordsin kautta.

Jäsenet 
 Tony Kaikkonen – laulu
 Jarkko Petosalmi – kitara
 Jari Huttunen – kitara
 Jukka Salonen – basso
 Ville Sivonen – rummut

Entiset jäsenet 
 Mikko Ahlfors – laulu
 Jimmy Salmi – rummut

Diskografia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivusto
 Yhtyeen Facebook-sivut
 
 Dark Days Ahead – The Long Road South, Keskisuomalainen 11.5.2012

Suomalaiset metalliyhtyeet
Groove metal -yhtyeet
Arctic Race of Norway

Arctic Race of Norway on kansainvälinen vuosittainen maantiepyöräilyn nelipäiväinen etappikilpailu, joka käydään Pohjois-Norjassa. Ensimmäisen kerran kilpailu järjestettiin 8.–11. elokuuta 2013, lähtöpaikkanaan Bodø ja maalialueena 705 kilometrin pyöräilyn jälkeen Harstad.

Voittajat

Arctic Race of Norway 2013 
Vuoden 2013 kilpailu alkoi Bodøstä, kulkien Lofoottien kautta Vesterålenin, ja sieltä Harstadiin. Kilpailuun osallistui 20 joukkuetta sekä 120 pyöräilijää, yhteensä 16 eri maasta.

Kilpailulla oli televisiointioikeudet yli 100 maassa.

Arctic Race of Norway 2014 
Vuoden 2014 kilpailu alkoi Hammerfestista 14. elokuuta ja päättyi Tromssaan 17. elokuuta.

Arctic Race of Norway 2015

Arctic Race of Norway 2016

Arctic Race of Norway 2017

Arctic Race of Norway 2018

Arctic Race of Norway 2019

Arctic Race of Norway 2020 
Kilpailua ei järjestetty koronaviruspandemian takia.

Arctic Race of Norway 2021

Arctic Race of Norway 2022

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut

Pyöräilykilpailut Norjassa
Norjan urheilutapahtumat
Suorana: Kortesmäki

Suorana: Kortesmäki on suomalainen Joona Kortesmäen juontama keskusteluohjelma, jota esitettiin Yle TV2:ssa vuoden 2013 maaliskuusta huhtikuuhun 2014. Ohjelmaa esitettiin maanantaista keskiviikkoon kello 20:30. 

Keväällä 2013 esitetyllä ensimmäisellä tuotantokaudella ohjelmassa esiintyi Kortesmäen lisäksi myös Ulla Virtanen, jonka kanssa ohjelman alussa käsiteltiin ajankohtaisia aiheita. Ensimmäisellä kaudella nähtiin myös Tero Saleniuksen sketsejä. Syksyllä 2013 Salenius jättäytyi ohjelmasta pois. Ulla Virtasen vetämä alkuosio uudistui myös, kun ajankohtaisia aiheita aloitettiin käsitellä päivittäin vaihtuvalla teemalla.

Keväällä 2014 ohjelman alkuosiot uudistuivat jälleen. Maanantaisin Armanin kanssa Twitteriin-osiossa Arman Alizad esitteli järjestämiensä Twitter-haasteiden tuloksia. Tiistaisin Ulla Virtanen esitteli viikon ilmiön. Keskiviikkoisin Kortesmäki kilpaili YleX-radiokanavan juontajien Mäkkärin ja Vikin kanssa viikoittain vaihtuvissa kilpailuissa Kortesmäki VS YleX-osiossa.

Ulla Virtanen juonsi keväällä 2013 YleX -radiokanavalla televisiosarjan sisarohjelmaa Suorana: Virtanen.

Maaliskuussa 2014 uutisoitiin Ylen lopettavan ohjelman kolmannen tuotantokautensa jälkeen, sillä ohjelma ei tavoittanut katsojia eikä oikeaa katsojaryhmää.

Jaksot ja vieraat

Ensimmäinen tuotantokausi

Toinen tuotantokausi

Kolmas tuotantokausi

Lähteet

Aiheesta muualla
Suorana: Kortesmäki Yle Areenassa 
Suorana: Kortesmäki yle.fi/musiikki -sivustolla 

Keskusteluohjelmat
Suomalaiset televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
Mobiilikäyttöjärjestelmä

Mobiilikäyttöjärjestelmä on käyttöjärjestelmä, joka on suunniteltu älypuhelimille, tableteille, kämmentietokoneille sekä muille mobiililaitteille.

Suosituin älypuhelimissa käytössä oleva mobiilikäyttöjärjestelmä vuoden 2013 toisella vuosineljänneksellä oli Linuxiin perustuva Googlen omistama avoimen lähdekoodin Android, joka oli 79,3 prosentissa älypuhelimista.

Mobiililaitteille suunnattuja käyttöjärjestelmiä:
 Android
 Bada
 DorOS, esim. Doro 7081-puhelimessa
 Firefox OS
 HarmonyOS
 iOS
 Java Powered Feature OS
 KaiOS
 Maemo
 MeeGo
 Nokia X Platform
 OxygenOS
 Sailfish OS
 Series 30
 Series 30+
 Series 40
 Series 60
 Series 80
 Symbian
 Tizen
 Ubuntu Touch
 WebOS
 Windows Embedded Compact
 Windows Mobile
 Windows Phone
 Windows 10 Mobile

Lähteet

Aiheesta muualla
Tridekaani

Tridekaani eli n-tridekaani (C13H28) on 13-hiilinen suoraketjuinen alkaani. Se on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön, käytännössä veteen liukenematon neste, jolla on bensiinimäinen haju. Liukenee hyvin etanoliin ja dietyylieetteriin. Tridekaanin rakennekaava on CH3(CH2)11CH3, moolimassa 184,36 g/mol, sulamispiste −5,3 °C, kiehumispiste 235,4 °C, tiheys 0,7564 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 79 °C (c.c.) ja CAS-numero 629-50-5. 

Tridekaania esiintyy useiden kasvien tuoksuissa sekä semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.

Tridekaanilla (C13H28) on 802 isomeerista muotoa.

Aiheesta muualla 
PubChem: Tridecane 
Human Metabolome Database (HMDB): Tridecane 
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Tridecane 
ChemBlink: Tridecane 
National Institute of Standards and Technology (NIST): Tridecane 
Constitutional Isomers of Alkanes 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: N-Tridecane 
Pherobase: Floral Compound - 13Hy 
Pherobase: Semiochemical - 13Hy 

Alkaanit
Lihajauho

Lihajauho on teurastusjätteistä kuivaamalla ja jauhamalla saatua rehua, joka on sallittu lemmikkien ja turkiseläinten ja osittain sallittu myös vesiviljelyeläimillä ruokinnassa. Lihajauhojen kuiva-aineen raakavalkuaispitoisuuden mukaan käytetään seuraavia kauppanimityksiä:

 liharehujauhossa on raakavalkuaista vähintään 65 prosenttia
 lihaluurehujauhossa on raakavalkuaista vähintään 45 prosenttia
 luurouheessa on raakavalkuaista vähintään 35 prosenttia
 rehuluujauhossa on raakavalkuaista enintään 12,5 prosenttia.

Liharehujauhojen rehuyksikköarvo on noin 1,3 ja tuhkapitoisuus 3–4 prosenttia. Lihaluurehujauhojen rehuyksikköarvo on 0,8–1,0 rasvapitoisuudesta riippuen ja tuhkapitoisuus 22–23 prosenttia. Lihajauhoja voidaan antaa täysikasvuisille hevosille ja naudoille enintään 0,3–0,4 kilogrammaa vuorokaudessa, sioille 0,1 kg ja kanoille 15 grammaa päivässä.

Lähteet

Rehu
Made in Germany 1995–2011

Made in Germany 1995–2011 on saksalaisen industrial metal -yhtye Rammsteinin kokoelma-albumi, joka julkaistiin 2. marraskuuta 2011. Albumi sisältää 15 jo ennen julkaistua kappaletta ja yhden ennenjulkaisemattoman kappaleen: Mein Land

Kappaleet

Kokoonpano 
 Till Lindemann - laulu
 Richard Z. Kruspe - soolokitara, taustalaulu
 Paul H. Landers - kitara, taustalaulu
 Oliver "Ollie" Riedel - basso
 Christoph "Doom" Schneider - rummut
 Christian "Flake" Lorenz - koskettimet

Vuoden 2011 kokoelma-albumit
Rammsteinin albumit
Luce

Luce (lyhenne sanoista L’Unione Cinematografica Educativa, ”Opetuselokuvan liitto”) on Italian kansallinen elokuvainstituutti.

Instituutti on saanut alkunsa vuonna 1919 perustetusta dokumenttielokuvien tekijöiden ammattiliitosta (Sindacato Istruzione Cinematografica). Vuonna 1924 sille annettiin nimi L’Unione Cinematografica Educativa (LUCE) sekä virallinen tehtävä koordinoida opetus- ja uutiselokuvien tuotantoa. Suoraan Mussolinin alaisuudessa toiminut LUCE tuotti uutiskatsauksia ja dokumentteja, joita oli pakko näyttää maan kaikissa elokuvateattereissa. Lisäksi se järjesti kiertäviä elokuvanäytäntöjä maaseudulla.

Fasismin aikana LUCE:lla oli suuri merkitys vallanpitäjien propagandavälineenä ja Mussolinin henkilökultin rakentajana. Vuonna 1935 instituutin aloitteesta perustettiin Italian kansallinen elokuvahallinto (Ente Nazionale Industrie Cinematografiche). Pian sen jälkeen LUCE siirrettiin kansankulttuurin ministeriön alaisuuteen ja se sai toimitilat vastikään rakennetussa Cinecittàssa.

Toisen maailmansodan jälkeen LUCE oli vähällä joutua lakkautetuksi, mutta vuonna 1949 se sai jälleen tehtäväkseen opetuselokuvien tuottamisen. Myöhemmin instituutin asema muuttui useaan kertaan, ja vuonna 1982 se liitettiin valtion elokuvalevitysyhtiöön Italnoleggio Cinematograficoon. Vuonna 1998 Istituto Lucesta tuli osa kulttuuriministeriön alaista Cinecittà Holdingia. Tämän jälkeen se muun muassa aloitti valtavan arkistonsa siirtämisen DVD:lle. Vuonna 2011 perustettiin valtiollinen Istituto Luce Cinecittà, jonka tehtävänä on italialaisen elokuvan kehittäminen ja markkinointi kotimaassa ja ulkomailla.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

 Luce Cinecittàn sivusto 
 Lucen arkiston sivusto 
 Luce Cinecittà You Tubessa 

Italian elokuva
Softbank

SoftBank Group on japanilainen monikansallinen konglomeraattiyritys, jonka pääkonttori sijaitsee Tokiossa. Yritys omistaa osuuksia muun muassa SoftBank Corp., SoftBank Vision Fund, Arm, Fortress Investment Group, Boston Dynamics, T-Mobile USA (24 %), Alibaba (29,5 %), Yahoo Japan (48,17 %), Brightstar (87,1 %), Uber (15 %).

Softbankin perusti Masayoshi Son. Alkuaikoinaan yritys myi tietokoneohjelmistoja ja vähän myöhemmin kustansi tietotekniikkalehtiä.

15. lokakuuta 2013 Softbank ja peliyhtiö GungHo ostivat suomalaisesta pelivalmistaja Supercellistä 51 % osuuden. Kauppahinnaksi ilmoitettiin noin 1,1 miljardia euroa. Sittemmin Softbank kasvatti omistusosuuttaan Supercellistä yli 73 prosentin ja siitä tuli ainoa yhtiön (henkilökunnan) ulkopuolinen omistaja. 

Vuonna 2016 Softbank hankki ARM Holdingsin 31 miljardilla dollarilla. Seuraavana vuonna ARM Holdings muutti nimeksi Arm.

Syyskuussa 2020 Nvidia ja SoftBank ilmoittivat Nvidian ostavan Arm-yhtiön SoftBankiltä 40 miljardin dollarin hinnalla. Softbank hankki Armin vuonna 2016 31 miljardilla dollarilla. Helmikuussa 2022 ARM-yhtiön kauppa Nvidialle peruuntui johtuen kilpailuviranomaisten huolesta vaikutuksesta kilpailulle.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Softbankin verkkosivut 

Japanilaiset pörssiyhtiöt
Orange Is the New Black

Orange Is the New Black on Jenji Kohanin luoma yhdysvaltalainen komedia-draamasarja. Sen ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin Netflixissä 11. heinäkuuta 2013, toinen 6. kesäkuuta 2014, kolmas 11. kesäkuuta 2015 ja neljäs   17. kesäkuuta 2016. Viides kausi ilmestyi 9. kesäkuuta 2017.
 

Sarjan päähenkilö Piper Chapman (Taylor Schilling) tuomitaan nuoruudenrötöksestä 15 kuukaudeksi naisten valtionvankilaan. Piper oli salakuljettanut huumerahoja entiselle tyttöystävälleen Alex Vauselle (Laura Prepon) kymmenen vuotta aiemmin. Nyt hän joutuu jättämään taakseen ihanan sulhasen ja kivan elämän.

Sarja perustuu löyhästi Piper Kermanin samannimiseen kirjaan vankilakokemuksistaan.

Sarjan kuudes kausi tuli Netflixiin 27. heinäkuuta 2018 ja viimeiseksi jäävä seitsemäs kausi julkaistiin 26. heinäkuuta 2019.

Orange Is The New Black on Netflixin kaikkien aikojen katsotuin alkuperäissarja. Sarja sai hyviä arvosteluja koko toistoaikansa, joskin sarjan viides kausi jakoi enemmän mielipiteitä. Sarjan ensimmäinen kausi sai 12 Emmy-ehdokkuutta ja voitti kolme. Orange Is The New Black on ensimmäinen televisiosarja, joka on saanut Emmy-ehdokkuuksia sekä draama- että komediakategoriassa.

Näyttelijät

Tuotantokaudet

Ensimmäinen tuotantokausi 

|}

Toinen tuotantokausi 

|}

Kolmas tuotantokausi 

|}

Neljäs tuotantokausi 

|}

Viides tuotantokausi 

|}

Kuudes tuotantokausi 

 

|}

Seitsemäs tuotantokausi 

|}

Vastaanotto

Primetime Emmy -palkinnot ja ehdokkuudet

Lähteet 

2010-luvun televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset draamakomediasarjat
Yhdysvaltalaiset rikossarjat
Netflix-alkuperäissarjat
Primetime Emmy -palkitut ohjelmat
SAG-palkitut televisiosarjat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Akademiska Damkören Lyran

Akademiska Damkören Lyran (Lyran) on Helsingin yliopiston naiskuoro, joka on perustettu vuonna 1946. Kuorossa on noin 60 laulajaa, joista suurin osa on pääkaupunkiseudun korkeakoulujen opiskelijoita. Vuodesta 2009 Lyrania on johtanut Jutta Seppinen, ja häntä seuraa vuonna 2023 Riku Laurikka.

Lyranin toimintaan kuuluu niin omat konsertit kuin yhteistyöt eri muusikoiden, kuorojen ja orkestereiden kanssa. Jutta Seppisen johdon alla konserteista on tullut koseptimaisempia, vahvasti tiettyyn teemaan sidottuja kokonaisuuksia, joissa voi kuulla niin argentiinalaista tangoa kuin pohjoismaista minimalismia. Perinteiset Akademiska Sångföreningenin kanssa pidettävät joulukonsertit keräävät vuosittain noin 2000 kuulijaa. Lyran matkustaa säännöllisesti, ja on konsertoinnut muun muassa Belgiassa, Argentiinassa, Irlannissa, Yhdysvalloissa ja Australiassa.

Diskografia
 Lyran 25 år (1971)
 Som ett eko (1978)
 Maid in Finland (1986)
 Bosse på lyran, (1991)
 Bulgarisk skärgårdsvals (1993)
 Julstämning (1999) (yhdessä Akademiska Sångföreningenin kanssa)
 Lust (2001) (valittiin vuoden kuorolevyksi Suomen Kuoronjohtajayhdistyksen ja Sulasolin toimesta)
 I himmelen (2004)
 Pärlor (2006)
 Triumf (2007)
 Julen vi minns (2011) (yhdessä Akademiska Sångföreningenin kanssa)
 Låt mig vara den jag är (2016)
 Hennes röst (2019)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kotisivu
 
 

Suomalaiset naiskuorot
Helsingin musiikki
Junat ja naiset

Junat ja naiset on Jenni Vartiaisen kappale, joka julkaistiin singlenä 16. elokuuta 2013. Kappaleen on sanoittanut Mariska. Kappale on Vartiaisen kolmannen, 4. lokakuuta 2013 julkaistun Terra-studioalbumin ensimmäinen single. Kappaletta soitettiin suomalaisilla radiokanavilla viikon aikana yli 480 kertaa.

Kappaleen musiikkivideo julkaistiin singlen kanssa samana päivänä. Video kuvattiin Islannissa Pekka Haran ohjaamana.

Kappaleet

Listasijoitukset

Lähteet

Vuoden 2013 kappaleet
Jenni Vartiaisen kappaleet
Vaaleaolkiyökkönen

Vaaleaolkiyökkönen (Mythimna pallens) on melko yleinen keski- ja loppukesän yöperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö 
Vaaleaolkiyökkönen muistuttaa varsin paljon etenkin sameaolkiyökköstä (Mythimna impura), mutta on yleissävyltään sitä vaaleampi ja etusiivet ovat muodoltaan enemmän pitkänomaiset. Siipien pohjaväri on oljenkellertävä, usein hieman punertavankeltainen, ja valkoiset siipisuonet antavat siiville ohuen pitkittäisviirutuksen. Ulomman poikkiviirun kohdalla erottuu joskus harvoin muutama musta piste. Alapinnoiltaan etusiivet ovat lähes valkeat. Takasiivet ovat melko valkeat, mutta ulkoreunan tuntumasta usein mustakehnäiset. Siipiväli 30–38 mm.

Levinneisyys ja lentoaika 
Levinneisyys ulottuu Euroopasta sen pohjoisimpia osia lukuun ottamatta Pohjois-Aasian poikki Venäjän kaukoitään. Suomessa sitä tavataan harvakseltaan ainakin Etelä-Lappiin saakka. Ensimmäinen sukupolvi lentää kesäkuun lopulta elokuun lopulle ja huomattavasti vähälukuisempi toinen sukupolvi joinakin vuosina elokuun lopulta lokakuun alkuun.

Elinympäristö ja elintavat 
Vaaleaolkiyökkönen viihtyy avoimilla ja kosteapohjaisilla paikoilla sekä kulttuuriympäristöissä ja muistuttaa sikäli elintavoiltaan sameaolkiyökköstä. Vaaleaolkiyökkönen on kuitenkin lukumäärältään selvästi sameaolkiyökköstä vähäisempi ja esiintymiseltään enemmän paikoittainen. Perhoset tulevat valolle, heikommin syötille. Toukka talvehtii keskenkasvuisena.

Ravintokasvi 
Toukka elää erilaisilla heinillä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 
 Vlindernet 
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 

Tarhayökköset
Maja Keuc

Maja Keuc (s. 16. tammikuuta 1992, Maribor) on slovenialainen laulaja. Hän nousi julkisuuteen Slovenija ima talent -kykyjenetsintäkilpailusta, jossa sijoittui vuonna 2010 toiseksi.

Keuc on julkaissut kaksi studioalbumia.

Eurovision laulukilpailu 2011
Keuc edusti Sloveniaa vuoden 2011 Eurovision laulukilpailussa kappaleellaan "No One". Hän selvisi semifinaalista loppukilpailuun, jossa sijoittui lopulta 13. sijalle, 96 pisteellä.

Studioalbumit 
Indigo (2011)
Fairytales (2016)

Lähteet

Slovenialaiset laulajat
Slovenian euroviisuedustajat
Vuoden 2011 euroviisuedustajat
Vuonna 1992 syntyneet
Elävät henkilöt
Tove Slotte

Tove Slotte (s. 1957) on suomalainen kuvittaja ja graafinen suunnittelija. Varsinaiselta koulutukseltaan hän on keraamikko.

Karjalohjalla asuva Slotte työskenteli Arabialla vuosina 1985–1990, jonka jälkeen hän on toiminut freelancerina. Slotten tunnetuimpia töitä ovat hänen Arabialle ja Iittalalle suunnittelemansa Muumi-aiheiset tuotteet. Hän on muun muassa suosittujen muumimukien kuvittaja.

Lähteet 

Suomalaiset kuvittajat
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Kiosked

Kiosked Oy Ab on vuonna 2010 perustettu suomalainen verkkomainonnan alalla toimiva yritys. Sen pääkonttori ja tuotekehitys ovat Espoossa, ja toimipisteitä on Britanniassa, Yhdysvalloissa ja Singaporessa. Yrityksen liikevaihto oli vuonna 2012 nolla. Työntekijöitä on 50.

Kiosked on valittu yhdeksi Vuoden 2012 Hopeahuipuista ja Wired.co-lehdessä Vuoden startup -yritysten joukossa viikon starupiksi. Vuoden 2012 Grand Onessa se sai Grand Prix’n ja valittiin parhaaksi b-to-b-palveluksi,. Sen toimitusjohtaja on Micke Paqvalén ja kehitysjohtaja Antti Pasila. Hallituksen puheenjohtaja on Tero Ojanperä, Vision + rahaston johtaja.

Kiosked on erikoistunut automaattiseen verkkomainontaan tuottamalla älykkään alustan kautta innovatiivisia mainosformaatteja, joka integroituvat julkaisijan sisältöön. Kioskedin teknologia tunnistaa sen kohdan sisällöstä mistä sivua katsova henkilö on kiinnostunut ja tarjoaa siihen relevantin mainossisällön.

Kioskedin alustan kautta mainostajat voivat parantaa digitaalisten kampanjoidensa tehokkuutta, ja julkaisijat saavat uuden ja nopean tulolähteen.

Katso myös
Thinglink

Lähteet

Suomalaiset yritykset
Brazosjoki

{{Joki 
 | joen_nimi = BrazosjokiTokonohonoLos Brazos de Dios
 | kuva = Brazos River below Possum Kingdom Lake, Palo Pinto County, Texas.jpg
 | kuvateksti = Brazosjoki
 | alkulähde    = Llano Estacado, Stonewallin piirikunta, Texas, Yhdysvallat
 | alkulähde_koordinaatit    = 
 | laskupaikka  = Meksikonlahti Freeportin lähellä, Texas, Yhdysvallat
 | laskupaikka_koordinaatit = 
 | maat = Yhdysvallat
 | pituus = 1 352
 | lähdekorkeus = 458,8
 | virtaus = 
 | valuma-alue = 
 | kartta = Brazos watershed.png
 | karttateksti = Brazosjoen valuma-alue
}}

Brazosjoki on Yhdysvaltain Texasin osavaltiossa virtaava joki. Se on pituudeltaan 1 352 kilometriä ja virtaa Llano Estacadosta läpi keski-Texasin ja laskee Meksikonlahteen. Brazos on Texasin pisin joki.

Historia
Texasin alkuperäiset asukkaat caddo-intiaanit kutsuivat Brazosjokea nimellä Tokonohono. Ranskalainen tutkimusmatkailija Robert Cavelier de La Salle käytti joesta samaa nimeä liikkuessaan Texasissa 1680-luvun aikana. 1700-luvun espanjalaiset kutsuivat Brazosjokea ensin La Triniradiksi, myöhemmin se muuntui muotoon Los Brazos de DiosEläimistö

Brazosjoki tarjoaa laajan elinympäristön lukuisille eri eläinlajeille. Näkyvimmät näistä ovat mississippinalligaattori, yhdeksänvyövyötiäinen, valkohäntäpeura ja pesukarhu. Lisäksi Brazosjoen alueelta ja sen varrella olevasta Brazos Bendin valtionpuistosta on tavattu 304 eri lintulajia. Läpi vuoden esiintyvistä lajeista voidaan mainita mm.'' morsiosorsa, ruostehiirihaukka, mustakondori, ja kalkkunakondori.

Myös monet myrkylliset käärmelajit kuten korallikäärme, vesimokkasiinikäärme, teksasinkalkkarokäärme ja kuparipää elävät Brazosjoen tarjoamassa ympäristössä. Käärmeiden aiheuttamat myrkytykset ovat herättäneet voimakasta keskustelua niiden kannan hävittämiseksi Brazosjoen alueelta. Eläinaktivistit ovat kuitenkin nousseet puolustamaan käärmeiden asumista niiden luonnollisessa elinympäristössä.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Texasin maantiede
Yhdysvaltain joet
Meksikonlahteen laskevat vesistöt
Carl-Rudolf Gardberg

Carl-Rudolf Gardberg (9. syyskuuta 1898 Oulu – 5. lokakuuta 1972 Oulu) oli suomalainen filosofian tohtori ja Åbo Akademin ylikirjastonhoitaja vuosina 1953–1966. Hän sai professorin arvonimen 1966. Sitä ennen hän oli ollut Åbo Akademin kirjastonhoitaja vuosina 1942–1953. Hänen huomattavin teoksensa on Boktrycket i Finland (3 osaa, 1948–1973), jonka viimeinen osa julkaistiin postuumisti hänen kuolemansa jälkeen.

Carl-Rudolf Gardbergin poika oli valtionarkeologi Carl Jacob Gardberg. Historioitsija John Gardberg oli hänen veljensä.

Julkaisuja 
 Åbo Underrättelser 1824–1924, 1924
 Kirjapainotaito Suomessa, 1–3, Helsingin graafillinen klubi, 1949–1973 (alkuteos Boktrycket i Finland, 1–3, 1948–1973; alkuteoksen osat: Boktrycket i Finland intill freden i Nystad (1948), Boktrycket i Finland. Från freden i Nystad till Åbo brand (1957), Boktrycket i Finland III. Från Åbo brand till år 1918 (1973))
 Pipliaseuran kirjapaino, 1953 (alkuteos Bibelsällskapets tryckeri, 1950)

Lähteet 

Suomalaiset kirjastonjohtajat
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1898 syntyneet
Vuonna 1972 kuolleet
Gebhard

Gebhard tai Gebhardt on seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Albert Gebhard (1869–1937), suomalainen taidemaalari ja piirtäjä
 Bruno Gebhardt (1858–1905), saksalainen historioitsija
 Elisa Gebhard (s. 1993), suomalainen järjestöjohtaja, poliitikko ja eduskunta-avustaja
 Hannes Gebhard (1864–1933), suomalainen maatalouspoliitikko, professori, kansanedustaja ja Suomen osuustoiminnan uranuurtaja
 Hedvig Gebhard, o.s. Silén (1867–1961), suomalainen talousneuvos, kansanedustaja (suomalainen puolue, kok.)
 Johannes Gebhard (1894–1976), suomalainen taidemaalari ja konservaattori
 Karl Gebhardt (1897–1948), saksalainen lääkäri, tuomittiin kuolemaan rikoksista ihmisyyttä vastaan
 Maiju Gebhard (1896–1986), suomalainen kotitalousopettaja ja osastopäällikkö
 Olivia Gebhard (1897–1976), suomalainen laulaja, näyttelijä ja teatteriohjaaja.

Katso myös 
 Gebhard, etunimi
Niklander

Niklander on seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Alwar Niklander (1875–1969), suomalainen liikemies
 Elmer Niklander (1890–1942), suomalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä
 Hannu Niklander (s. 1951), suomalainen kirjailija
 Kirsti Salmi-Niklander, suomalainen folkloristi
 Tauno Niklander (1911–2006), merenkulkuhallituksen ylijohtaja

Katso myös
 Nikander
Oshawa Generals

Oshawa Generals on kanadalainen juniorijääkiekkoseura, joka pelaa Ontario Hockey Leaguessa. Generals on OHL:n kaikkien aikojen menestynein seura 12 mestaruudellaan. Joukkue on voittanut myös Memorial Cupin 5 kertaa. Generalsia edustaneita pelaajia on päässyt NHL:ään toiseksi eniten OHL-seuroista.

Generals-lähtöisistä pelaajista Bobby Orr ja Alex Delvecchio on valittu Hockey Hall of Fameen. Muita menestyneitä Generals-pelaajia ovat esimerkiksi Rick Middleton, Eric Lindros, Jason Arnott ja John Tavares. Suomalaisista pelaajista Petri Matikainen on edustanut Oshawaa kahden kauden ajan.

Joukkue kaudella 2022–2023 

Lähde: EliteProspects

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja: Todd Miller 
 Apuvalmentaja: Kurtis Foster 
 Apuvalmentaja: Mike Hedden 
 Maalivahtivalmentaja: Paul Gibson 
 Videovalmentaja: Chandler Biggar 
 Fysiikkavalmentaja: C.J McCartney 
 Taitovalmentaja: Anthony Cornacchia 
 Taitovalmentaja: Nick Quinn 
 Taitovalmentaja: Josh Wrobel 
 Luisteluvalmentaja: Ashlea Jones 
 Luisteluvalmentaja: Tracy Tutton 
 Huoltopäällikkö: Bryan Boyes 
 Toimitusjohtaja: Roger Hunt 
 Henkilöstö- & Kykyjenetsinnänjohtaja: Dan Currie 

Lähde: EliteProspects

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Oshawa Generalsin verkkosivut 
 Oshawa Generalsin EliteProspects sivut

Ontariolaiset jääkiekkoseurat
Sarnia Sting

Sarnia Sting on kanadalainen juniorijääkiekkoseura, joka pelaa Ontario Hockey Leaguessa. Seura pelaa kotiottelunsa Ontarion provinssin Sarniassa. Sarnia Sting on pelannut OHL:ssä kaudesta 1994–1995 lähtien. Sitä ennen seura tunnettiin nimellä Newmarket Royals.

Kenties tunnetuin Sarnia Stingsiä edustanut pelaaja on Steven Stamkos, jonka Tampa Bay Lightning varasi ensimmäisenä vuoden 2008 NHL:n varaustilaisuudessa. Toinen Sarnia Stingsiä edustanut NHL:n ykkösvaraus on Nail Jakupov, jonka Edmonton Oilers varasi vuonna 2012.

SM-liigassa pelanneita Sting-lähtöisiä pelaajia ovat esimerkiksi David Nemirovsky ja Joey Tenute.

Joukkue kaudella 2022–2023 

Lähde: EliteProspects

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja: Alan Letang 
 Apuvalmentaja: Micheal Haley 
 Apuvalmentaja: Brad Staubitz 
 Maalivahtivalmentaja: Franky Palazzese 
 Videovalmentaja: Kevin Morgan 
 Huoltopäällikkö: Spencer Stehouwer 
 Jääkiekkotoiminnanjohtaja: David Legwand 
 Toimitusjohtaja: Dylan Seca 
 Apulaistoimitusjohtaja: Mark Glavin 
 Pelaajakehitysjohtaja: Scott Jones 
 Henkilöstöjohtaja: Kyle Craner 
 Kykyjenetsinnänjohtaja (Yhdysvallat): Chad LaRose 

Lähde: EliteProspects

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sarnia Stingin verkkosivut 
 Sarnia Stingin EliteProspects-sivut

Ontariolaiset jääkiekkoseurat
Kasten De Pont

Kasten Fredrik Ferdinand De Pont (15. helmikuuta 1849 Somero – 1. huhtikuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen Venäjän armeijassa palvellut kenraalimajuri. Sotilasuransa jälkeen hän toimi lääninkuvernöörinä.

Elämäkerta 

Kasten de Pontin vanhemmat olivat tilanomistaja ja kollegiregistraattori Karl Jakob Reinhold De Pont sekä Klara Tilda Lovisa Gadolin. De Pont opiskeli Haminan kadettikoulussa 1860–1868 ja aloitti sotilasuransa vänrikkinä Henkikaartin Izmailovon rykmentissä. Hänet nimitettiin 1876 tarkk’ampujapataljoonan komentajaksi ja ylennettiin seuraavana vuonna alikapteeniksi. Turkin sodassa vuosina 1877–1878 De Pont osallistui muun muassa Gornyi Dubnjakin taisteluun, Plevnan piiritykseen, Pravecin taisteluun, Shandornikin pommitukseen, Balkanin vuorten ylittämiseen, Sofian valtaukseen sekä Taschkisenon ja Wraschdebnan taisteluihin. Sen jälkeen hänet nimitettiin keisarin henkivartiokomppanian päälliköksi kapteenin arvoisena ja 1880 keisarin sivusadjutantiksi. Vuodesta 1881 De Pont toimi Suomen asevelvollisen sotaväen palveluksessa ja oli 1882–1885 Suomen Sotaylioikeuden jäsenenä. Hänet ylennettiin 1881 everstiluutnantiksi ja 1885 everstiksi.

De Pont oli 1894 kahden kuukauden ajan Viipurin läänin kuvernöörinä ja 1895–1897 Suomen kaartin komentajana. Hänet ylennettiin 1896 kenraalimajuriksi. Hänet nimitettiin 1897 Uudenmaan läänin kuvernööriksi, mutta hän erosi tehtävästä ja samalla armeijasta vuonna 1900. Sen jälkeen De Pont toimi kuusi vuotta viljelijänä omistamallaan Kotkaniemen tilalla Vihdissä ja osallistui paikalliseen yhdistystoimintaan. Vuonna 1906 hänet nimitettiin Vaasan läänin kuvernööriksi ja hänelle annettiin salaneuvoksen arvo. Hän kuitenkin erosi uudestaan vuonna 1910 sortokauden lisääntyvien laittomuuksien vuoksi ja vetäytyi eläkkeelle.

Lähteet

Suomalaiset kenraalit
Viipurin läänin maaherrat
Uudenmaan läänin maaherrat
Vuonna 1849 syntyneet
Vuonna 1929 kuolleet
Dmitri Miljutin

Dmitri Aleksejevitš Miljutin (; 10. heinäkuuta (J: 28. kesäkuuta) 1816 Moskova – 7. helmikuuta (J: 25. tammikuuta) 1912 Simeiz, Krim) oli venäläinen kreivi, sotilas ja poliitikko, joka toimi Venäjän sotaministerinä vuosina 1861–1881. Hänen johdollaan toteutettiin monia merkittäviä armeijan uudistuksia, kuten asevelvollisuuden käyttöönotto.

Miljutin aloitti upseerinuransa vuonna 1833 tykistössä, valmistui Nikolain yleisesikunta-akatemiasta 1836 ja palveli Kaukasuksella 1838–1845, minkä jälkeen hänestä tuli yleisesikunta-akatemian opettaja. Hänet ylennettiin 1854 kenraalimajuriksi ja kaksi vuotta myöhemmin hän palasi aktiivipalvelukseen Kaukasuksen armeijan esikuntapäälliköksi. Miljutin nimitettiin 1860 apulaissotaministeriksi ja marraskuussa 1861 sotaministeriksi.

Ministerinä Miljutin uudisti kokonaan Venäjän sotilaskoulutuksen ja peruskoulutus saatettiin kaikkien alokkaiden ulottuville. Kadettikoulut kehitettiin korkeakouluiksi ja alemman upseeriston kouluttamiseksi perustettiin junkkarikouluja. Puolan kapinan jälkeen armeijan koko kaksinkertaistettiin. Miljutinin kaudella Venäjän sotilashallintoa hajautettiin jakamalla maa sotilaspiireihin, sotilaiden ruumiilliset rangaistukset kiellettiin ja sotilasoikeudenkäyntien oikeusjärjestystä muutettiin. Merkittävin uudistus oli kuitenkin 1874 käyttöönotettu yleinen asevelvollisuus, joka koski kaikkia 20-vuotiaita miehiä lukuun ottamatta erityissyistä vapautukseen oikeutettuja. Samassa yhteydessä palvelusaika voitiin lyhentää 25:stä kuuteen vuoteen. Lisäksi palvelusajan jälkeen asevelvolliset olivat yhdeksän vuotta reservissä ja sen jälkeen 40-vuotiaiksi saakka nostoväessä, johon kuuluivat myös kaikki aktiivisesta palveluksesta vapautetut. Uudistus oli mullistava, vaikka lukuisten perheellisyyteen liittyneiden poikkeusehtojen seurauksena pääosa ikäluokasta itse asiassa vältti palveluksen. Miljutin olisi halunnut ulottaa järjestelmän sellaisenaan myös Suomen suuriruhtinaskuntaan, mutta lopulta sotaministeriö ja keisari hyväksyivät suomalaisten toivomat merkittävät poikkeukset, joiden myötä Suomi sai oman asevelvollisen sotaväkensä vuonna 1881.

Varsinkin Venäjän menestys Turkin sodassa 1877–1878 osoitti Miljutinin toteuttamien reformien hyödyllisyyden. Hän sai kuitenkin myös paljon vaikutusvaltaisia vihamiehiä, sillä hänen uudistuksensa heikensivät aatelin etuoikeuksia armeijassa. Miljutin vetäytyi eläkkeelle pian tsaari Aleksanteri II:n kuoleman jälkeen toukokuussa 1881. Myöhemmin hänet nimitettiin valtakunnanneuvoston jäseneksi. Kreivin arvon hän oli saanut jo 1878. Vuonna 1898 Miljutin sai vielä sotamarsalkan arvon Aleksanteri II:n muistomerkin paljastusjuhlien yhteydessä. Hän oli viimeinen tsaarin ajan Venäjällä marsalkaksi ylennetty.

Dmitri Miljutinin veli oli merkittävä valtiomies Nikolai Miljutin.

Lähteet

Aiheesta muualla

МИЛЮТИН Дмитрий Алексеевич  Venäjän puolustusministeriö
Дмитрий Алексеевич Милютин  Hrono.ru

Venäjän puolustusministerit
Venäjän marsalkat
Vuonna 1816 syntyneet
Vuonna 1912 kuolleet
Aapo Roselius

Aapo Roselius (s. 1975) on suomalainen vapaa historiantutkija ja tietokirjailija.

Roseliuksen tutkimuskohteina on ollut erityisesti Suomen sisällissodan ja 1920- ja 1930-lukujen historia.

Roselius väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2011 aiheesta Kiista, eheys, unohdus – Vapaussodan muistaminen suojeluskunnan ja veteraaniliikkeen toiminnassa 1918–1944.

Roselius sai vuoden 2017 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon yhdessä Oula Silvennoisen ja Marko Tikan kanssa suomalaista fasismia käsittelevästä vuonna 2016 julkaistusta teoksesta Suomalaiset fasistit. Mustan sarastuksen airuet.

Teoksia 
 
 
  (Julkaistu myös Ruotsissa nimellä I bödlarnas fotspår: massavrättningar och terror i finska inbördeskriget. Stockholm: Leopard, 2009)
 
 The Finnish Civil War 1918: History, Memory, Legacy, toim. yhdessä Tuomas Teporan kanssa. Leiden & Boston: Brill, 2014. ISBN 978-900-42-4366-8.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Aapo Roselius Tuhat-tutkimustietojärjestelmässä 

Suomalaiset historioitsijat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt