Selkäkipu

Selkäkipu tarkoittaa ihmisellä selän alueella esiintyvää kipuna koettava oiretta, jonka luonne voi vaihdella tylpästä jomotuksesta syvään vihlontaan. Selkärangan keskiviivan kohdalla tuntuvaa kipua kutsutaan sentraaliseksi selkäkivuksi ja vasemmalla tai oikealla puolella tuntuvaa kipua toispuoleiseksi selkäkivuksi eli heijastekivuksi. Heijastekipu voi tuntua esimerkiksi selkäydinhermossa, pakarassa tai raajassa.

Selkäkipu saattaa provosoitua esimerkiksi selän liikuttamisesta tai liian staattisista asennoista. Levossa tuntuvaa selkäsärkyä kutsutaan leposäryksi. 

Selkäkipu jaetaan kymmenportaisen asteikon perusteella voimakkaaseen (6-10), keskivaikeaan (4-5), lievään (2-3) ja vähäiseen (1).

Alaselän kipu on suurin vammaisuuden aiheuttaja kaikissa maailman maissa ja lisäksi kolmanneksi suurin työkyvyttömyyden aiheuttaja. Kyseessä on vaikeaselkoinen sairaus, jonka objektiivinen diagnosointi on hankalaa käytössä olevilla tutkimusmenetelmillä. Vain 15 prosentille selkäkipupotilaista kyetään antamaan tarkka diagnoosi ja loput tapaukset joudutaan luokittelemaan epäspesifiksi selkäkivuksi. 

Suurin osa kroonista selkäkipua sairastavista sairastaa aaltoilevaa tautimuotoa, jossa kipujaksot vuorottelevat kivuttomien remissiovaiheiden kanssa. Kipujaksojen pituus vaihtelee, ja ne voivat seurata toisiaan tiheällä tai harvalla tahdilla. Episodinen selkäkipu sisältää yli kuukauden mittaisia kivuttomia jaksoja. Fluktuoiva kipu ei lakkaa koskaan, mutta sen voimakkuudessa esiintyy ajallista vaihtelua. 

Noin 80 prosentilla selkäkipukroonikoista esiintyy joko kokonaan kivuttomia päiviä tai jokapäiväinen kipu on useimmiten lievää. Joka toinen selkäkroonikko kärsii kuitenkin päivittäin vähintään lievästä toimintakyvyn heikkenemisestä, joka viides vähintään kohtalaisesta ja viisi prosenttia vaikeasta. Sairaus rajoittaa 23 prosentilla vapaa-ajan harrastuksia, 22 prosentilla ansiotyön ulkopuolisia töitä ja 18 prosentilla liikkumista. Vain joka neljännellä selkäkroonikolla ei esiinny lainkaan toimintakyvyn heikkenemistä. 

Kroonisesta selkäkivusta kärsivä saa oireita usein esimerkiksi imuroinnin tai lasten pukemisen kaltaisten etukumarien työasentojen yhteydessä tai paikoillaan istumisen tai seisomisen yhteydessä. Selkäkivun vaikutusta potilaan toimintakykyyn voidaan arvioida Oswestryn indeksillä, joka kuvaa kivun voimakkuutta sekä suoriutumista jokapäiväisistä toimista, nostamisista, kävelystä, istumisesta, seisomisesta, nukkumisesta, matkustamisesta, sosiaalisesta elämästä ja sukupuolielämästä. 

Selkäkipu saattaa alentaa myös kykyä tehdä palkkatyötä, mutta suurin osa selkäkivun perusteella laadituista kuntoutustuki- ja työkyvyttömyyseläkehakemuksista hylätään. Yli 80 prosenttia alle 45-vuotiaiden hakemuksista, joiden tärkeimpänä diagnoosina oli selkäsärky, hylättiin vuonna 2011.

Selkäkivusta ja sen seurannaisvaikutuksista aiheutuu potilaalle niin paljon kärsimystä, että kroonista selkäkipua sairastavilla on kaksinkertainen riski kuolla itsemurhan seurauksena. Jos tarkastelusta poistetaan masennuksesta kärsivät kipukroonikot, riski on edelleen lähes 40 prosenttia tavanomaista suurempi.  

Selkäkipu voi tuntua kaikissa niissä selän rakenteissa, joissa on kipuhermopäätteitä. Lähes 90 prosentissa selkäkiputapauksista kyse on epäspesifistä eli määrittämättömästä selkäkivusta, joka johtuu yleisimmin välilevyn repeämisen aiheuttamasta tulehduksesta tai kaari- eli fasettinivelen tulehduksesta johtuvasta nivelrikosta. Kipua aiheuttava vaurio voi sijaita myös välilevyyn rajoittuvassa selkänikaman rustoisessa päätelevyssä.  

Altistustutkimuksissa on havaittu, että myös krooninen voimakas selkäkipu on useimmiten peräisin lannerangan välilevystä, selkärangan nikamia yhdistävästä fasettinivelestä tai SI-nivelestä. Nikamaliitosten nivelsiteiden vauriot voivat niin ikään aiheuttaa kipua, koska niissä on kipuhermopäätteitä.

Selän vauriot saattavat johtaa osteoartriittiin (luutulehdus eli niverikko), joka on selkärangan niveltulehduksen yleisin muoto ja maailman yleisin nivelsairaus, jota tavataan kaikissa kulttuureissa. Kyseessä on reumasairauksiin lukeutuva nivelreumaa paikallisempiautoimmuutulehdus. Tämä myös artroosiksi tai nivelrikoksi kutsuttu sairaus saattaa vaurioittaa selän välilevyjä, niveliä, nivelkalvoja, -siteitä, -kapselia, lihaksia ja nikamia. Osteoartriitti johtaa pahimmillaan selän rakenteiden laaja-alaiseen ja kivuliaaseen rappeutumiseen. 

Suurimmalla osalla neljäkymmentä vuotta täyttäneistä esiintyy jonkin verran osteoartriitin aiheuttamaa välilevyrappeumaa, mutta siitä aiheutuu kipua vain silloin, kun välilevyssä esiintyy tavallista enemmän kipua viestiviä välittäjäaineita ja hermosyitä.

Toinen selkäkivun yleinen syy on äkillisesti alkava, hyvin kivulias alaselän lihaskramppi, jota kutsutaan noidannuoleksi tai lumbagoksi.

Koska selkäkivulle ei ole olemassa tehokasta hoitoa, pääpaino kannattaa kohdistaa sen ehkäisyyn. Selkäkivun syitä selvittävissä tutkimuksissa ei kuitenkaan erotella yleensä ensimmäistä kipujaksoa myöhemmistä. Tämä on muodostanut huomattavan esteen selkäkivun perimmäisten syiden ja riskitekijöiden selvittämiselle.

Esiintyvyys 

Lähes 80 prosentilla ihmisistä on vähintään jossain elämänsä vaiheessa päivittäisiä toimia haittaavaa alaselän kipua. Kerran vuodessa tai useammin selkäkivusta kärsivien määrä vaihtelee eri etnisissä ryhmissä 25 ja 60 prosentin välillä. Vähintään päivän kestävää alaselkäkipua potee kerrallaan noin 8 prosenttia maapallon väestöstä. Alaselkäkivun esiintyvyys kasvaa iän myötä siten, että se on yleisintä 80-89-vuotiailla. Sairastavuus on suurempaa naisilla kaikissa ikäryhmissä. Suomalaisilla naisilla esiintyy työiässä hieman enemmän selkäkipuja kuin miehillä, ja eläkeiässä naisten selkäkivut lisääntyvät vielä hieman, kun taas miesten selkäkivut vähenevät selvästi. Tämä saattaa liittyä siihen, että osteoporoosi on naisilla yleisempää. 

Seitsemäntoista prosenttia yli 30-vuotiaista suomalaisista sairasti lääkärin toteamaa selkäkipuoireyhtymää vuonna 1996. Alaselkäkipu on suomalaisessa Terveystalo-lääkärikonsernissa annetuista diagnooseista toiseksi yleisin diagnoosi heti flunssan jälkeen, ja siitä johtuvia yhteenlaskettuja sairauslomapäivä on kaikkein eniten.  

Selkäsairauden vuoksi työkyvyttömyyseläkkeellä olevien määrä lähes puolittui runsaassa kymmenessä vuodessa vuosituhannen vaihteen 46 100 eläkeläisestä 26 600 eläkeläiseen vuonna 2012, mikä merkitsi, että vain noin 0,7 prosenttia työikäisistä suomalaisista oli selkäkivun perusteella myönnetyllä työkyvyttömyyseläkkeellä vuonna 2012.

Fyysisesti raskasta työtä tehneillä henkilöillä esiintyy istumatyötä tehneisiin verrattuna moninkertainen määrä pitkittynyttä selkäkipua. Esimerkiksi työtehtävät, joihin sisältyy jatkuvaa etukumaraa asentoa tai nostelua voivat johtaa selkäkipuun. Ranskassa on arvioitu, että jopa 15–45 prosenttia terveydenhuollon työntekijöistä kärsii selkäkivusta.  

Selkä alkaa oireilla useimmiten 40–55 vuoden iässä, mutta monet saavat ensimmäisen selkäkipujaksonsa jo kolmikymppisinä. Noin 10–15 prosenttia nuorista urheilijoista kärsii alaselkäkivusta, mutta tietyissä lajeissa kuten voimistelussa luku on 50–86 prosenttia. Kipu johtuu heillä useimmiten ylirasituksen aikaansaamista vaurioista.

Taudinkulku ja ennuste 
Selkäkipu saattaa parantua vähitellen ajan kanssa tai nopeasti, jolloin se lievittyy merkittävästi jo kuukauden sisällä alkamisestaan. Akuutti selkäkipu uusii arvioiden mukaan kuitenkin 60–86 prosentissa tapauksia. Kivun uusiminen on yleisintä vuoden sisällä ensimmäisen kipujakson alkamisesta.

Akuutti selkäkipu saattaa myös pahentua asteittain tai kroonistua. Kivun voimakkuus ja jatkuvuus sairauden alkuvaiheessa korreloivat melko vahvasti kivun kroonistumisen kanssa. Kroonisesta eli yli kolme kuukautta kestävästä selkäkivusta kärsiville potilaille on tyypillistä, että he kärsivät yhä pidemmistä kipujaksoista ja että heitä ei kyetä yleensä parantamaan. Mitä kauemmin selkäkivun aiheuttamaa työkyvyttömyyttä kestää, sitä epätodennäköisempää on, että potilas kuntoutuu niin hyvin, että kykene jatkamaan työssään. Tällaiselle toipumiselle on enää 50 prosentin todennäköisyys silloin, kun työkyvyttömyyttä on kestänyt puoli vuotta.

Tanskassa vuonna 2017 julkaistun 1 000 selkäkipupotilaan seurantatutkimuksessa havaittiin, että vain 37 prosenttia akuutin selkäkivun tai uuden selkäkipuepisodin vuoksi hoitoon hakeutuneista parani vuoden sisällä hoidon alkamisesta. Näistä noin joka neljäs parani vähitellen jo ensimmäisen puolen vuoden aikana. Kaikkien tutkittavien keskimääräinen kipu lievittyi kuitenkin tasaisesti ja huomattavasti kahden ensimmäisen kuukauden aikana, minkä jälkeen lievittymisen vauhti hidastui lähes nollaan. Melko tavallista oli myös, että potilas toipui tai kipu lievittyi huomattavasti ensimmäisen puolen vuoden aikana, minkä jälkeen seurasi relapsi eli oireiden paluu tai paheneminen. Relapsista toipuminen oli huomattavasti hitaampaa kuin alkuperäisestä kivusta toipuminen ja keskimääräisten kipupäivien määrä oli relapsin jälkeen keskimäärin kolme päivää viikossa, kun se oli ollut vain yksi päivä viikossa ennen relapsia. Kaksitoista prosenttia potilaista kärsi vielä vuoden kuluttua jatkuvista ja voimakkaista kivuista. Kivun voimakkus ja jatkuvuus korreloivat melko vahvasti jo hoidon alkaessa, ja sen potilasryhmän kiputaso, jolla oli jo alun perin kovimmat kivut, oli vuoden kuluttua lähes sama kuin hoidon alkaessa. Kyseisessä ryhmässä oli myös eniten niitä, joiden kipu oli kestänyt yli kuukauden ennen hoitoon pääsyä ja joilla oli ollut jo aiemmin yli kolme selkäkipujaksoa. Myös se ryhmä, jonka kivut olivat alussa kaikkein jatkuvimmat, selvisi huomattavasti muita ryhmiä heikommin. Potilaiden iällä ei havaittu olevan voimakasta yhteyttä taudin kulkuun. Ylivoimaisesti suurinta osaa potilaista hoidettiin kiropraktisella hoidolla, jota saaneiden paraneminen oli huomattavasti tehokkampaa ja nopeampaa kuin perusterveydenhuollossa hoidettujen. Perusterveydenhuollossa hoidetun ryhmän taustamuuttujat eivät olleet kuitenkaan täysin vertailukelpoisia kiropraktista hoitoa saaneen ryhmän kanssa, koska tutkimuksen tarkoituksena ei ollut vertailla eri hoitomuotoja.

Liikuntaharjoitteiden avulla on mahdollista pienentää jonkin verran selkäkivun uusiutumisriskiä.

Selkäkivun mahdollisia syitä 

Selkäkipu johtuu usein nikamavälilevyn tai risti-suoliluu- eli SI-nivelen mikrovaurioiden aiheuttamasta osteoartiitista ja/tai sen seurannaisvaikutuksista. Muita mahdollisia syitä ovat esimerkiksi nivelsiteiden venähdys, lihasten epäsymmetria, jänteiden luontainen lyheneminen, lihaskalvojen tulehdus ja arpeutuminen sekä osteoporoosi.

Vuonna 1980 julkaistussa yhdysvaltalaistutkimuksessa tutkittiin elämän ensimmäistä selkäkipujaksoa armeijan alokkailla, jotka olivat keskimäärin 23-vuotiaita. Kipu tuli heille yleisimmin yksittäisen kumartumisen aikana, toiseksi yleisimmässä tapauksessa se alkoi vähitellen poikkeuksellisen rasittavan harjoituksen jälkeen. Kolmannella sijalla oli kaatumisen jälkeen alkanut selkäkipu.

Asento 

Selän taivuttaminen taaksepäin väljentää selkärangassa olevia hermojuuriaukkoja, joiden sisällä selkäydinhermo kulkee. Rangan koukistaminen puolestaan puristaa hermojuuriaukkoja  kasaan. Selän taivuttamisen vaikutukset hermojuuriaukkojen kokoon ovat sitä suurempia, mitä enemmän rangassa on niin sanottuja kulumamuutoksia.

Naisille aiemmin ohjeistettu epäsymmetrinen istuminen jalat ristissä kuormittaa muita asentoja enemmän lantion niveliä ja lihaksia. Runsaan istumisen onkin havaittu aiheuttavan selkäkipuja erityisesti nuorilla tytöillä. 

Etukumarassa asennossa istumisen on havaittu aiheuttavan lannerangan välilevyihin lähes kaksi kertaa suuremman paineen kuin seisominen, kun taas taaksepäin nojaaminen aiheuttaa painetta lähes yhtä vähän kuin seisominen. Vuonna 2006 valmistuneessa kanadalais-skottilaisessa tutkimuksessa havaittiin lisäksi, että viranomaisten ja monen lääketieteen edustajan suosittama 90 asteen suora kulma selän ja reisien välillä kuormittaa välilevyjä kaikkein eniten. Välilevyjen kannalta riskittömin istuma-asento olisi nojata selkää voimakkaasti kallistettuun selkänojaan niin että selän ja reisien väliseksi kulmaksi tulee vähintään 135 astetta. Eurooppalainen toimistotuolien standardi EN 1335 osat 1–3 edellyttää kuitenkin, että tuolissa istuvan henkilön lantiokulma on 90 astetta.

Selkä pyöreänä istumista on pidetty usein potentiaalisena terveysriskinä, koska sen on ajateltu väsyttävän ja kipeyttävän  alaselkää sekä häiritsevän mekanoreseptoreiden toimintaa ja niiden keskushermostoon suuntautuvaa viestiliikennettä. Ajatuksen taustalla on ollut havainto, että lannerangan pyöristyminen lisää välilevyjen takaosan painetta sekä selkälihasten ja nivelsiderakenteiden venyttymistä.

Vuonna 2021 julkaistun australialaistutkimuksen mukaan selkä pyöreänä istuminen ei kuitenkaan lisää kipujen riskiä terveillä ihmisillä. Naisten kohdalla perinteisesti suositeltu selkä suorassa ja lievä lannenotko säilyttäen istuminen korreloi päin vastoin niskakivun myöhemmän esiintyvyyden kanssa, kun taas kaikkein lysyimmässä asennossa istuneilla esiintyi myöhemmin vähiten selkäkipua. Miehillä ei havaittu minkäänlaista korrelaatiota istuma-asennon ja selkä- tai niskakipujen ilmaantumisen välillä. Viisi vuotta kestäneessä tutkimuksessa oli lähes 700 osanottajaa, joiden istuma-asennot kartoitettiin, kun he olivat 17-vuotiaita. Miehillä istuma-asennolla on havaittu olevan vaikutusta vain siinä tapauksessa, että heidän selkänsä on jo kipeytynyt. Tällöin kannattaa istua siinä asennossa, joka tuottaa vähiten kipua.

Selkärangan muoto 
Lannerangan normaalin lievän lordoosimutkan puuttumisen aiheuttavaa oikoryhtiä on epäilty selkäkivun riskitekijäksi, koska se lisää välilevyihin kohdistuvaa kuormitusta. Myös notkoselän on ajateltu altistavan selkäkivulle, koska lannerangan luontaisen notkon korostuminen lisää fasettiniveliin kohdistuvaa kuormitusta. 

Vuonna 2008 julkaistussa tieteellisessä tutkimusyhteenvedossa havaittiin kuitenkin vain vähän näyttöä sille, että selkärangan lordoosin eli lannenotkon ja kyfoosin eli rintarangan taaksepäin työntyvän kaareuman olemassaololla tai muodolla olisi yhteyttä selkäkipuun. Aiheesta oli kuitenkin laadittu vain vähän metodologisesti laadukkaita tutkimuksia.

Lihasten epäsymmetria 
Selkäkipu saattaa johtua keskivartalon lihasten vasen-oikea-epäsymmetriasta eli siitä, että oikeakätisten keskivartalo tulee vahvemmaksi vasemmalta puolelta ja vasenkätisten oikealta. Tämä johtuu siitä, että oikeakätiset tukeutuvat yleensä vasempaan jalkaan ruumiillista työtä tehdessään ja monien muiden liikuntasuoritusten aikana. Lihasepäsymmetriasta voi päästä eroon harjoittamalla heikomman puolen lihaksia ja venyttämällä vahvemman puolen lihaksia. 

Lihasepäsymmetria saattaa kammeta lantiota vinoon, mikä vinouttaa koko selkärankaa aiheuttaen niin sanottuja fasettilukkoja.

Lihasten epätasapaino 
Vatsa- ja selkälihasten välisellä lihastasapainolla on yksittäisten lihasten kuntoa suurempi merkitys selän hyvinvoinnille. Tutkimuksissa on myös havaittu, että pinnallisten vatsalihasten harjoittaminen heikentää syvien vatsalihasten voimaa jopa viidenneksellä.

Selkälihasten heikkous 
Selkäkipu johtuu erään teorian mukaan usein selkää tukevien syvien lihasten heikkoudesta. Vuonna 2012 julkaistun tieteellisen tutkimusyhteenvedon mukaan kyseisten lihasten harjoittaminen eli niin sanottu coreharjoittelu lievittää kroonista selkäkipua hiukan tavanomaista voimistelua tehokkaammin muutaman ensimmäisen kuukauden aikana, mutta harjoitteiden välinen tulosero katoaa vuoden sisällä.

Vuonna 1992 julkaistussa brittitutkimuksessa havaittiin, että kroonisesta selkäkivusta kärsineillä esiintyy enemmän lannelihaksen ja lannerangan viereisten lihasten surkastumista kuin akuutista selkäkivusta kärsivillä. Lihaskato saattaa johtaa kipuja aiheuttavaan lannerangan epävakauteen koska se aiheuttaa kipureseptoreihin kohdistuvaa mekaanista ärsytystä.

Kivuliaan liikunnan välttely (kinesiofobia) 
Liikunnan tuottaman kivun pelkääminen ja kipua tuottavien liikkeiden välttely hidastaa niin sanotun kinesiofobiahypoteesin mukaan kroonisesta selkäsärystä toipumista. Satunnaistetuissa interventiotutkimuksissa on kuitenkin havaittu, etteivät kipuun liittyvän pelon väheneminen ja kipua tuottavien liikkeiden asteittainen lisääminen edistä toipumista.

Psykologiset tekijät ja selkälihasten yliaktivaatio 
 
Kielteiset tunteet kiihdyttävät keskushermostoa, mikä johtaa keskivartalon ja selän lihasten automaattiseen jännittymiseen. Henkinen stressi lisää etenkin yli 40-vuotiaiden selkäkipuja. Staattisen eli jatkuvan lihasaktivaation happamoittava vaikutus jähmettää lihasten peitinkalvojen eli faskioiden välisena liukasteena toimivaa hyaluronihappoa. Tämä johtaa siihen, etteivät faskiat liiku enää vapaasti toisiinsa nähden. Stressi voi aiheuttaa myös faskioiden hermopäätteiden ärtymistä, joka ilmenee paineen tunteena, kipuna, jäykkyytenä tai liikerajoituksina. Stressistä johtuva lihasaktivaatio aiheuttaa myös välilevyjen kasaan painumista. 

Stressiä aiheuttavat asiat kuten koulukiusaaminen, väkivalta, avioero, liian suuri työtaakka, taloudelliset vaikeudet, yksin jääminen, turvattomuus ja tuen puute sekä jatkuvassa pelossa eläminen saattavat aiheuttaa selkäsärkyä tai estää fyysisen trauman aiheuttaman säryn paranemista. Kivun itsehoito edellyttää usein sitä, että potilas kokee olevansa turvassa ja kannateltu, jotta esimerkiksi pallea voisi liikkua vapaasti hengityksen yhteydessä. 

Selkäkipua estämään tarkoitettu selän asentoa tukevien lihasten jatkuva aktivoiminen esimerkiksi ryhdikkäässä asennossa istumalla saattaa johtaa kipua aiheuttaviin lihasjumeihin. Selän rentona pitäminen saattaa siksi ehkäistä selkäkipua paremmin kuin selän asennon hallintaan tähtäävä toiminta.

Selkäkipuun hoitoa hakeneilla ei vaikuttaisi kuitenkaan olevan juuri enempää psykologista oireilua kuin terveinä pysyneillä. Psykologiset tekijät näyttäisivät myös liittyvän vain harvoin tai ei lainkaan kivun kroonistumiseen

Lihasten ja jänteiden lyheneminen 
Urheilulääkäri Aki Loikkanen kehitti 1970-luvulla teorian lihaksia luihin yhdistävien jänteiden luontaisen lyhenemisen tukielinsairauksia aiheuttavasta vaikutuksesta. Lyheneminen voi vaikuttaa tämän teorian mukaan epäedullisesti muun muassa verenkiertoon, imunestekiertoon, hermoratoihin, nivelten asentoon ja ryhtiin. Oireita voitaisiin lievittää tai poistaa palauttamalla lihasten alkuperäinen lepopituus ja joustavuus pitkiin ja rauhallisiin venytyksiin perustuvalla Mekostenon-menetelmällä.

Peitinkalvo- eli faskiaperäinen selkäkipu 
Valtaosa pitkittyneistä selkäkivuista saattaa liittyä kollageenia sisältävästä sidekudoksesta koostuviin lihaksia, niveliä, luita ja sisäelimiä ympäröiviin sekä kipuhermopäätteitä sisältäviin peitinkalvoihin eli faskioihin (lihas- nivel- ja luukalvot) sekä niitä voitelevaan hyalyronihappoon. Peitinkalvot muodostavat asentoja ylläpitävän sidekudosverkoston, jonka tehtävänä on jakaa yksittäisten lihasten vastaanottamia kuormia ja jännityksiä laajemmalle kehoon. Esimerkiksi iso pakaralihas yhdistyy suoraan lanneselän lihaskalvoon. Peitinkalvo osallistuu myös liikkeiden aistimiseen ja koordinaatioon sekä imunesteiden kierrättämiseen. 

Ihon alapuolisen pinnallisen faskiakerroksen ja syvän faskiakerroksen sekä sen alla olevan lihasta ympäröivän faskian pitäisi päästä liukumaan vapaasti toisiinsa nähden. Kovan fyysisen rasituksen tai esimerkiksi stressin aiheuttaman jatkuvan lihasjännityksen happamoittava vaikutus jähmettää kuitenkin faskiakerrosten välistä hyaluronihappoa, jolloin faskiat eivät liiku enää vapaasti toisiinsa nähden. Myös arpikudos, vammoihin liittyvät tulehdukset ja stressi tai matala-asteinen tulehdus voivat aiheuttaa faskioiden hermopäätteiden ärtymisen. Tästä voi seurata paineen tunnetta, jäykkyyttä, kipuja tai liikerajoituksia. Rasitusvamma, liian rankka liikunta, liiallinen istuminen, vääränlainen ryhti, krooninen tulehdustila tai leikkausarpi saattaa johtaa myös faskioiden liialliseen kiristymiseen, joka voi aiheuttaa liikerajoitteita tai asentovirheitä.  

Pitkittyneet faskioiden toimintahäiriöt voivat myös vaikeuttaa lihasten aktivoimista. Toimintahäiriö ilmenee usein faskian liukumishäiriönä, joka saa alkunsa tyypillisesti voimakkaasta yksipuoleisesta toistoliikkeestä. Keho kompensoi toimintahäiriötä vääriin segmentteihin kohdistuvalla kuormituksella, mikä saattaa muuttaa kivun paikkaa. 

Kipu ja kireys saattavat johtua liian tiukoista lihaskalvoista, mikä heikentää verenkiertoa ja aineenvaihduntaa lisäten kalvojen alueelle kertyneitä kuona-aineita. Lihaskalvojen toimintahäiriö, joka ilmenee esimerkiksi jänteiden vetosuuntien muuttumisena, voi aiheuttaa kipuhermojen aktivoitumiseen johtavaa lihassoluihin kohdistuvaa painetta, venytystä ja hapenpuutetta Lihaskalvojen rakenteen muuttuminen saattaa heikentää verenkiertoa ja häiritä aineenvaihduntaa. Lihaskalvojen toimintahäiriöt saattavat lisäksi muuttaa kehon liikeratoja ja niveleen kohdistuvaa kuormitusta, mikä saattaa aiheuttaa rasitusvammoja. Lanneselän kalvon eli thorakolumbaalisen faskian oletetaan olevan suuressa roolissa energiatehokkaassa ja joustavassa kävelyssä. 

Lihaskalvojen elastisuus perustuu siihen, että ne ovat rakentuneet ristikkomaiseen muodostelmaan järjestäytyneistä aaltomaisista kollageenisäikeistä. Lihaskalvosäikeet saattavat kuitenkin menettää aaltomaista muotoaan esimerkiksi ikääntymisen tai liikkumattomuuden vuoksi, jolloin ristikkomainen muodostelma muuttuu mielivaltaisesti järjestyneeksi. Se aiheuttaa elastisuuden katoamisen, ja sen, että säikeet saattavat jopa takertua toisiinsa. Sidekudoksen harjoittaminen ylläpitää tutkimusten mukaan kollageeniverkoston aaltomaista ja ristikkomaista rakennetta.  

Lihaskalvojen toimintahäiriöitä voidaan hoitaa omatoimisesti joogalla, putkirullalla, faskiapallolla tai ammattilaisen suorittamalla faskiarautakäsittelyllä. Hoidettavat faskiapisteet eivät sijaitse aina kipualueella. Manuaalinen faskiakäsittely parantaa verenkiertoa, vähentää hapenpuuteetta ja aikaansaa faskioiden korjautumiseen liittyvän tulehduksen. 

Faskiaperäisiä kipuja liikunnalla hoidettaessa on oltava aluksi varovainen liikunnan keston ja liikeratojen laajuuden kanssa lisäten niitä vähitellen. Faskiat uusiutuvat 2-3 kertaa lihaksia hitaammin, minkä vuoksi faskiaharjoitteiden tulokset näkyvät usein vasta 6-24 kuukauden kuluttua.

Staattinen työ 
Pitkäaikaisen staattisen kuormituksen, kuten esimerkiksi istumisen, aikaansaama paine puristaa välilevystä nestettä pois, jolloin se kuivuu, litistyy ja kuluu.  Esimerkiksi 8-10 tuntia kestävä tauoton istuminen samassa asennossa saattaa heikentää myös selkälihasten verenkiertoa, mistä voi seurata iskeemistä eli hapenpuutteesta johtuvaa kipua. Selän mekanoreseptoreiden toiminta voi kuitenkin normalisoitua, jos liika istuminen lopetetaan ja potilas lepää riittävästi.

Välilevyjen palautuminen ja ravinteiden saanti tapahtuu makuuasennossa ja vielä nopeammin niin sanotussa avaavassa eli Fowlerin asennossa maatessa jalat yläviistoon tuettuina, jolloin myös hermokudokseen kohdistuva paine vähenee.

Ylikuormitus 
Alaselän rakenteiden liian suuri yksittäinen kuormituspiikki tai toistuva haitallinen kuormitus vaurioittavat selkää. Vuonna 1989 julkaistussa suomalaistutkimuksessa havaittiin, että fyysisesti raskasta työtä tehneillä työntekijöillä esiintyi eniten lannerangan rappeumamuutoksia ja yli puolet heistä oli kärsinyt selkäkivusta vähintään kerran vuodessa, kun istumatyötä tehneistä vain kymmenen prosenttia. Joka viides raskasta työtä tehnyt oli kärsinyt vähintään kuukauden kestäneestä selkäperäisestä työkyvyttömyydestä, istumatyöntekijöistä ei yksikään. Tutkimus rajoittui miehiin ja tutkittavia oli 86.

Fyysisesti kuormittava ansiotyö muodostaa kuntoliikuntaa suuremman riskin selän terveydelle, koska sen kesto on yleensä moninkertainen kuntoliikuntaan verrattuna. Työntekijät saattavat joutua esimerkiksi taivuttamaan selkäänsä tuhansia kertoja päivässä. Aiemmin ajateltiin, että liikkeeseen liittyvä mekaaninen pumppausliike toisi välilevyille ravinteita. Kaksituhattaluvulla tehdyistä tutkimuksista on saatu kuitenkin viitteitä siitä, ettei lannerangan välilevyistä kuormitusvaiheessa poistuva neste välttämättä korvaudukaan uudella paineen hellittäessä. Tämä voi johtaa välilevyjen kuivumiseen, litistymiseen ja lannerangan toiminnan heikkenemiseen.

Etenkin selkärangan välilevyt ja muut rustorakenteet vaurioituvat herkästi niiden olemattoman verisuonituksen takia. Lannerangan alimmat välilevyt vaurioituvat herkimmin, koska ne joutuvat kannattelemaan suurinta kuormaa. Välilevyn vaurioitumista seuraa usein kivulias nivelrikko. Nilvelrikkokivut johtuvat siitä, että sairauteen liittyvät tulehdusmuutokset saattavat johtaa välilevyn ääreisosien hermojen herkistymiseen.

Välilevyn liian suuri kuormittaminen voi aiheuttaa myös mikrohalkeamia välilevylle ravinteita kuljettavaan rustoiseen päätelevyyn. Mikrohalkeamat ovat yleensä kivuttomia, sillä välilevyssä on vain vähän kipuhermopäätteitä. Mikrohalkeamien aikaansaama arpikudos heikentää kuitenkin välilevyn ravinteiden saantia, mikä saattaa johtaa kipuja aiheuttaviin välilevyn rappeutumiseen, tyräytymiseen ja rangan yliliikkuvuuteen. Tarkkojen puudutustutkimusten perusteella on arvioitu, että välilevyvauriot olisivat pitkittyneen selkäkivun syynä noin 40 prosentilla potilaista.

Ylikuormitus saattaa johtaa myös lihasten rasitusvammoihin, joista voi seurata kroonisia tulehduksia. Krooniset tulehdukset heikentävät lihasten jänteiden kuormituskestävyyttä, mikä aiheuttaa kipuja ja lisää uusien vammojen ja liikerajoitusten riskiä.

Ylikuormitus voi aiheuttaa myös selän peitinkalvojen kiristymistä  ja toimintahäiriöitä, joista seuraa kipua sekä häiriöitä verenkierrossa ja imunestekierrossa.

Lannerangan toistuva taipuminen eteenpäin on luultavasti välilevyn pullistumien suurin aiheuttaja, koska se aiheuttaa välilevyn heikkorakenteiseen takaosaan kohdistuvaa painetta. Ihmisten selkärankaa muistuttavilla sikojen selkärangoilla tehdyissä kokeissa on havaittu, että samanaikainen kiertoliike yli kolminkertaistaa pullistumariskin. Selän taivuttaminen tai kiertäminen kuormituksen aikana kiristää osan välilevyn ulkokehän rustosäikeistä, jolloin välilevyn sisäinen paine kasvaa poikkeuksellisen suureksi. 

Kokeellisissa tutkimuksissa on havaittu, että ylikuormittamalla selkärankaa kyetään tuottamaan kaikentyyppisiä selän rakenteiden vaurioita. Terveen välilevyn vaurioituminen muuttaa haitallisella tavalla välilevyn solujen ympäristöä, mikä johtaa välilevyn kivuliaaseen rappeutumiseen etenkin geneettisen alttiuden omaavilla henkilöillä. Jo mikroskooppisen pieni alaselän fasettinivelen, risti-suoliluunivelen tai lihas- ja sidekudoksen vaurioituminen voi aiheuttaa selkäkipua, johon liittyy monesti lihasten voimakas jännitystila.

Vamma syntyy usein nikamasolmun päätelevyihin, koska nikamasolmut ovat selvästi välilevyä heikompia. Suurin kuormitus kohdistuu lannerangan alaosaan eli nikamaväleihin L5–S1 lannerangan ollessa pyöristyneessä asennossa. Nivelsiteiden kantokyky pettää ensimmäisenä. Jos eteentaivutusliike jatkuu, nivelhaarakenivelten nivelkapselit venyvät ja saattavat revetä. Äärimmäinen eteentaivutus saattaa johtaa välilevyn takaosan repeytymiseen ja luupalan irtoamiseen nikamasolmusta. Kudoksen väsyminen johtaa kuormituksen sietorajan alenemiseen, mistä seuraa toistonjälkeinen kudosvaurio, kuten esimerkiksi välilevyn pullistuma.

Nivelsiteen liian pitkään jatkuva rasittaminen kuormalla tai toisteisilla liikkeillä ilman riittävän pitkää lepuuttamista liikkeiden välissä aiheuttaa akuutin tulehdusvasteen, joka paranee vain riittävän pitkällä levolla. Nivelsiteen rasittaminen akuutin tulehdusvasteen aikana lisää merkittävästi nivelsiteen vauroitumisen riskiä, koska tulehdusvaste heikentää lihasten toimintaa säätelevien hermojen toimintaa.

Selän ylikuormitus voi syntyä esimerkiksi töissä tai urheillessa. Ylikuormitusta voidaan ehkäistä taakkojen rajoittamisella, liikkeiden ja asentojen hallinnalla, kuormitusajan rajoittamisella sekä riittävällä tauotuksella. Vuonna 2016 laaditun selvityksen mukaan useimmilta kuntosaleilta löytyy selälle potentiaalisesti vaarallisia laitteita. Erityisesti istuen tehtävät selkäliikkeet saattavat vaurioittaa selkärangan välilevyjä, koska jo pelkkä istuminen nostaa niihin kohdistuvaa painetta. Liian painavan repun kantaminen altistaa koululaisia selkäkivulle.

Välilevyt vaurioituvat herkimmin aamulla, koska niiden nestepitoisuus kasvaa vuodelevon aikana.

Noidannuoli eli lumbago (selkälihasten voimakas suojakramppi) 
Noidannuoli on äkillisesti alkanut hyvin kivulias alaselän lihasten kramppi. Noidannuolilkramppi johtuu selän pehmytkudosten, kuten lihasten ja nivelsiteiden, venähdyksestä. Noidannuoli alkaa usein selän äkillisen ja hallitsemattoman liikkeen seurauksena. 

Noidannuolikramppi syntyy hermoston reaktiona venähdyksen aiheuttamalle kudosten voimakkaalle venymiselle. Kyseessä on elimistön suojamekanismi, jonka tarkoituksena on estää lisävahinkojen syntymistä kudoksiin, minkä vuoksi käytetään myös nimitystä suojakramppi. Noidannuoleen liittyvä kipu on terävää ja paikallista ja vartalon asento jää usein hetkeksi hieman etukenoon. Noidannuolen paranee yleensä 5–10 vuorokautta kestävällä rasituksen välttämisellä, minä aikana voidaan käyttää myös asentohoitoja ja kipulääkkeitä. 

Esimerkiksi nelikulmaisen lannelihaksen voimakas lihassupistus eli spasmi saattaa aiheuttaa virheasennon, jossa lantionkori kiertyy vinoon ja aiheuttaa selkärangan skolioosiin. 

Hyvä lihastasapaino ja keskivartalon lihaskunto vähentävät noidannuolenriskiä.

Nivelsiteiden venähdys 
Selkäkipu johtuu usein selässä olevien kipuhermopäätteitä sisältävien nivelsiteiden venähdyksestä tai revähdyksestä. Erään arvion mukaan selkä paranee tällöin kuudessa viikossa, jos oireisiin saa lääkärin määräämää hoitoa. 

Luita yhdistävien nivelsiteiden tehtävänä on tukea selkärangan nikamia ja säädellä rangan liikkuvuutta maltillisesti joustamalla. Kun selkää taivutetaan eteenpäin, selkänikamat liikkuvat hiukan sivusuunnassa toisiinsa nähden kunnes nikamahaarakkeiden välisten nivelsiteiden joustovara on käytetty. Selkänikamien takaosan kaari- eli fasettinivelet rajoittavat taaksetaivutusta yhdessä nikamahaarakkeiden välissä olevien nivelsiteiden kanssa. Voimakkaat ja etenkin äkilliset taivutukset voivat vaurioittaa selän nivelsiteitä. Selän nivelsiteet venyvät tyypillisesti liikaa myös silloin, kun sormia yritetään pakottaa lattiaan etukumarassa asennossa seisten. Myös veltto ryhti ja istuminen pitkään selkä pyöreänä venyttävät nivelsiteitä, koska lihakset eivät tue tällöin selkää, vaan se roikkuu nivelsiteiden varassa.

Nivelsiteiden venähdys ja revähdys aiheuttavat usein samanlaisia oireita kuin fasettinivelten lukkiutuminen.

Huonosti parantunut pehmytkudosten vaurio 
Selän pehmytkudoksen vaurioituminen saattaa aiheuttaa surkastumia, arpikudoksen kasvua tai kiinnikkeiden kehittymistä. Kipu syntyy tavallisesti silloin, kun vaurioituneita rakenteita kuormitetaan mekaanisesti ja helpottaa kun kuormitus loppuu. Kipu tuntuu tällöin vasta liikeradan lopussa kudosten alkaessa venyä. Hoitona on kudosten harjoituttaminen, joka palauttaa niiden normaalin jouston.

Välilevyn matala-asteinen krooninen tulehdus (nivelrikko) 

 
Ylikuormituksesta johtuva välilevyn nivelrikko etenee välilevyn ulkoreunoilta sisäosiin. Suurimpia kuormia kannattelemaan joutuviin lannerangan alimpiin välilevyihin syntyy helpoiten rasitusvaurioita. Ylikuormituksen aiheuttama nivelrikko on usein kivulias prosessi verrattuna välilevyn ikääntymiseen liittyvään, sisältä ulospäin etenevään hitaaseen rappeutumiskehitykseen, koska tulehduksen synnyttämät aineenvaihduntatuotteet saattavat herkistää välilevyn reunaosissa sijaitsevat kipuhermot.

Liiallisen kuormituksen välilevyyn synnyttämät mikrohalkeamat saattavat johtaa selkänikaman rustoisen päätelevyn arpeutumiseen, välilevyn kipuhermojen lisääntymiseen sekä ydingeelin siirtymiseen välilevyn keskelta sen reuna-alueelle ja sieltä edelleen välilevyn ulkopuolelle, mikä aiheuttaa protruusion eli välilevyn laajakantaisen pullistuman (välilevyn pullotus) tai välilevyn pullistuman eli välilevytyrän. Välilevyn ulkopuolelle päätynyt hapan ydingeeli tulehduttaa viereisiä kudoksia, mikä saattaa johtaa esimerkiksi selän tukilihasten surkastumiseen tai iskias-hermon tulehtumiseen.

Välilevyn liian suuri kuormittaminen aiheuttaa välilevylle ravinteita kuljettavan rustoisen päätelevyn mikrohalkeamia. Mikrohalkeamat ovat yleensä kivuttomia, koska välilevyssä on vain vähän kipuhermopäätteitä.

Välilevyn mikrohalkeamien paranemista ei tunneta kovin tarkkaan. Eläinkokeissa on kuitenkin havaittu, että välilevyn uloin osa arpeutuu 3–6 viikon sisällä. Välilevyyn tullut mikrohalkeama korjautuu tällöin arpikudoksella, joka on tervettä kudosta paksumpaa ja tiiviimpää, mikä heikentää välilevyn ravinteiden saantia. Heikentynyt ravinteiden saanti haurastuttaa välilevyn rustosäikeitä, mikä saattaa johtaa kipuja aiheuttaviin välilevyn rappeutumiseen, tyräytymiseen ja rangan yliliikkuvuuteen. Selän kuormittaminen aiheuttaa vaurioituneeseen välilevyyn lisäksi normaalia suuremman paineen, mikä johtuu tukilihasten suuremmasta aktivaatiosta.

Tarkkojen puudutustutkimusten perusteella on arvioitu, että noin 40 prosenttia pitkittyneestä selkäkivusta on välilevyperäistä. Kuitenkin vain osa rappeutuneista välilevyistä aiheuttaa kipuoireita. Kivuliaissa välilevyissä on tapahtunut hermosäikeiden kasvua välilevyn ulkokerroksiin ulottuvissa radiaalisissa repeämissä, kun taas oireettomien välilevyjen hermotus rajoittuu syykehän eli anulus fibrosuksen uloimpiin kerroksiin. Kivuliaista välilevyistä löytyy myös hermojen sisäänkasvua ohjaavia Schwannin tukisoluja. Kollageeni- ja proteoglykaanimolekyylien tuotantoa ohjaavien geenien virheet lisäävät suuresti syykehän repeämien ja välilevyrappeuman riskiä.

Terve välilevy toimii hyvänä joustotyynynä, koska sen keskellä olevassa geelimäisessä ytimessä on korkea sisäinen paine. Välilevyn ydinhytelö tunkeutuu radiaalisiin repeämiin ja päätelevyn murtumiin, jolloin ytimen kokonaistilavuusa kasvaa ja välilevyn keskiosan paine laskee. Syykehän ohuen takaosaan hermopäätteisiin kohdistuva paine voi kasvaa tällöin jopa 160 prosenttia. Välilevyn takaosassa saattaa olla lisäksi sisäisiä repeämiä.

Vielä 1970-luvun lopussa luultiin, ettei selkärangan puristuskuormia vastaanottavissa  välilevyissä ole hermoja tai verisuonia. Lääketieteessä ajateltiin tämän vuoksi pitkään, ettei välilevyllä ole joko minkäänlaista roolia tai ainakaan suurta merkitystä selkäkivun synnyssä. Sittemmin on havaittu, että välilevyn rappeutumiseen liittyvä tulehdus onkin yleinen syy pitkittyneeseen selkäkipuun. Ikääntymiseen liittyvä hidas rappeutuminen ei kuitenkaan aiheuta yleensä mainittavia terveysongelmia. 

Kahdeksankymmenluvun alussa havaittiin, että välilevyn uloimmassa kolmanneksessa on hermotusta. Yhdeksänkymmenluvun loppupuolelle tultaessa kyettiin havaitsemaan kehittyneiden tutkimusmenetelmien avulla, että hermosäikeitä ja -päätteitä on myös välilevyn syykehän syvimmissä kerroksissa, ja että yksittäisiä hermosäikeitä saattaa tunkeutua  jopa välilevyn ytimeen asti. Tämän lisäksi huomattiin, että verisuonten uusmuodostus ulottuu vielä pidemmälle välilevyn sisäkerrokseen, minkä katsottiin viittaavan siihen, että uudisverisuonet osallistuvat uudishermojen rakentumiseen. Sisälle kasvaneet verisuonet kuljettavat vaurioalueelle makrofagien ja syöttösolujen kaltaisia tulehdussoluja, jotka erittävät sytokiineja ja metalloproteinaasientsyymejä. Uudet hermopäätteet vahvistavat tulehdusreaktiota erittämällä tulehdusta laukaisevia neuropeptidejä. Hermot ja verisuonet kasvavat syykehän syvempiin kerroksiin todennäköisesti ulkokerroksiin asti ulottuvia radiaalisia repeämiä pitkin. Välilevyn tulehtuminen aiheuttaa lisäksi kipuherkkyyttä lisäävän granulaatiokudoksen kasvua.

Välilevykipu johtuu välilevyn sisäkerroksiin kasvaneisiin hermopäätteisiin kohdistuvien biokemiallisten ja mekaanisten ärsykkeiden yhteisvaikutuksesta. Repeämäalueiden uusien hermopäätteiden ympäristöön vapautuu tulehdusaineita paikalle kasvaneiden uusien verisuonten tuomista makrofageista ja syöttösoluista. Uusista hermopäätteistä vapautuu myös hermojen tulehdukseen osallistuvia neuropeptidejä. Välilevyn rappeutuminen lisää kudospainetta etenkin syykehän luontaisesti heikommassa takaosassa, mikä saa paikalliset välilevysolut erittämään sidekudosta hajottavia metalloproteinaaseja.

Terveessä välilevyssä on tehokas joustomekanismi, koska sen geelimäisessä ytimessä on korkea sisäinen paine. Radiaaliset repeämät ja päätelevyn murtumat johtavat siihen, että osa geelistä työntyy repeämiin ja murtumiin, jolloin välilevyn keskellä vallitseva paine laskee. Tämä saattaa lisätä välilevyn takaosaan kohdistuvaa painetta jopa 160 prosenttia, mikä lisää hermoärsytystä ja saa välilevyjen solut tuottamaan metalloproteinaasia. Välilevy repeää yleensä takaosastaan, koska se on muita alueita heikompi. Repeämät heikentävät välilevyn rakennetta entisestään.

Aikaisemmin luultiin myös, että vain rappeutuneet välilevyt voisivat revetä ja pullistua. Kokeelliset tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet, että terveen välilevyn tai nikaman rustoisen päätelevyn vaurioituminen käynnistää välilevyä ja nikamaa hitaasti rappeuttavan prosessin. Rappeuman syntyminen kestää eläinlajista riippuen viikkoja tai kuukausia. Rappeuma vaurioittaa myös fasettiniveliä ja altistaa selkäkivun uusimiselle.

Välilevyn mekaaninen vaurioituminen tai työnteon taikka liikuntaharrastuksen aiheuttama toistuva kuormitus saattaa käynnistää välilevyn ennenaikaisesti rappeuttavan osteoartriitin eli nivelrikoksi  tai artroosiksi kutsutun niveltulehduksen. Nivelikko ei johdu länsimaalaisesta elämäntyylistä, vaan on ollut hyvin yleinen sairaus myös alkuperäiskansoilla.

Nivelrikko on rustokudoksesta alkava tulehdussairaus, joka vaurioittaa rustosta muodostuneita välilevyjä, nikamasolmuja sekä niman kaari- eli fasettiniveliä ja nivelsiteitä. Nivelrikko aiheuttaa välilevyn madaltumista ja sen nestepitoisuuden vähenemistä, mistä saattaa seurata selkärangan kivuliasta yliliikkuvuutta ja luupiikkien aiheuttamaa jäytävää särkyä. Välilevyjen rappeutuminen lisää myös selkäydinkanavan ahtauman ja nikamasiirtymän riskiä. 

Välilevyn rustoisessa kudoksessa on vain vähän kipuhermopäätteitä. Välilevyn nivelrikkoon liittyvä kipu johtuukin ensisijaisesti nivelkalvon, nivelkapselin, luun, lihasten ja nivelsiteiden kudosvaurioihin liittyvästä hermopäätteiden ärsytyksestä. Nivelrikko aiheuttaa myös niveliin kiinnittyvien tukilihasten surkastumista. 

Välilevyn vaurioitumista seuraavalle nivelrikolle on tunnusomaista, että kipu pahenee rasituksessa ja että nivelen pinnalle syntyy luupiikkejä taudin edetessä. Vaikeammassa vaiheessa voi esiintyä myös leposärkyä. 

Välilevyn ydinmassan siirtyminen kohti välilevyn reunaa muuttaa nivelpintojen normaalia lepoasentoa, mikä aiheuttaa kipua lähes kaikissa asennoissa. Lisäksi siirtymä tai pullistuma aiheuttaa tyypillisesti selkärangan liikelaajuuksien kaventumista. Monet kovaa kipua kokevat seisovat ranka kivuttomalle puolelle taivutettuna, mikä aiheuttaa selkärangan virheasentoja kuten kyfoosia, lordoosia, deviaatiota tai kipuskolioosia. Tietyt asennot ja tiettyjen liikkeiden toistaminen provosoi tai lisää keskellä eli rangassa tuntuvaa sentraalista kipua ja toiset liikkeet lisäävät esimerkiksi pakarassa tai raajoissa tuntuvaa toispuoleista kipua. Uusiseelantilaisen Robin McKenzien kehittämän teorian mukaan kipu ja lihasheikkous lievittyvät ja rangan liikelaajuus kapenee silloin, kun kipu siirtyy sivulta keskelle. Päinvastaisessa tapauksessa kipu taas vähenee ja liikelaajuus laajenee. Selkää pitää tämän vuoksi pyrkiä kuormittamaan kipua sentralsoivalla tavalla. Liikehoito tehoaa McKenzien mukaan yleensä paremmin silloin, kun selän kuormittaminen saa kivun tuntumaan keskemmällä.

Välilevyn repeämä aiheuttaa välilevyn sisällä olevan hyytelömäisen ydinmassan valumista välilevyn ja välilevyn takapuolella pituussuuntaan kulkeva nivelsiteen väliin, mitä kutsutaan välilevyn pullistumaksi. Välilevyn pullistuman aiheuttamalle kivulle on usein tyypillistä, että kivun olemassaolo ja voimakkuus vaihtelee sen mukaan, kuinka paljon painetta välilevyyn kohdistuu. Kipu pahenee usein esimerkiksi seistessä ja pitkään istuessa sekä helpottaa yleensä kävellessä tai selällään maatessa jalat koukussa. Istuminen tai selän taivuttaminen eteenpäin saattavat pahentaa kipua, koska välilevyyn ja sen hermoon kohdistuu silloin enemmän painetta. 

Välilevyn pullotus, pienet välilevyn pullistumat ja sisäiset pullistumat ovat yleisiä jo 21-vuotiailla suomalaisilla ja vaikeammista selkäkivuista kärsivillä on niitä tavallista enemmän. Vaakasuunnassa kulkeva murtuma, joka ulottuu välilevyn ytimestä sen syykehän ulompiin osiin, saattaa aiheuttaa välilevytyrän, joka voi aiheuttaa välilevyn    takajuuren hermohaaran välittämää kipua. Välilevytyrän omaavilla esiintyykin seitsemän kertaa todennäköisemmin selkäkipua kuin tyrättömillä ja välilevyn ekstruusion omaavilla yli neljä kertaa todennäköisemin. Jopa kolmanneksella ihmisistä on kuitenkin myös oireeton tai oireettomaksi muuttunut välilevyn pullistuma.   

Välilevy saattaa revetä, jos pitkäaikainen yhtäjaksoinen kuormituksesta aiheutuva paine puristaa välilevystä nesteet pois, koska välilevy menettää tällöin kimmoisuutensa. Tällaisessa tilanteessa välilevyn iskun- ja tärinänkesto heikkenee, jolloin siihen syntyy helpommin halkeamia. Halkeamasta ulos työntyvä massa aiheuttaa painetta välilevyn uloimmassa kolmanneksessa sijaitseviin tuntohermoihin, mikä aiheuttaa kipuaistimusta. Ylikorostunut lannerangan notko vähentää välilevyn puristuskestävyyttä 85 prosentilla ja lannerangan pyöristäminen 66 prosentilla.  

Välilevyn repeämät voivat johtua myös esimerkiksi ikääntymisestä johtuvasta välilevyn rappeutumisesta, sidekudosheikkoutta aiheuttavista geenivirheistä tai selkärankaan kohdistuvasta liiallisesta kuormituksesta. Välilevyn rappeumamuutoksia on pystytty lisäämään kokeellisesti ylikuormittamalla niitä. Säännöllisen ja sopivalla kuormitustasolla tapahtuvan liikunnan on sen sijaan havaittu suojaavan välilevyjä rappeutumiselta.

Koululaisilla tehdyissä tutkimuksissa on havaittu, että rappeutuneiden välilevyjen olemassaolo ennustaa myöhemmin ilmaantuvia toistuvia selkäkipujaksoja. Vaikeampien alaselkäoireiden on havaittu korreloivan myös parikymppisillä esiintyviin laaja-alaisempiin välilevyn pullistumalöydöksiin ja välilevyjen rappeutumiseen.   

Vaurioituneet välilevyt voivat olla myös kivuttomia. Kivuliaat välilevyt sisältävät enemmän neurofilamentti 200:ta, substanssi P:tä ja vasoaktiivisia neuropeptidejä aistivia hermosyitä. Nämä välittäjäaineet lähettävät kivusta kertovia kemiallisia viestejä. Välilevyn repeämä aiheuttaa kipua kaikkein todennäköisimmin niillä potilailla, jotka kärsivät geneettisestä sidekudosheikkoudesta.  

Välilevykivun taustalla on aktiivinen tulehdus, jolloin repeytyneissä välilevyissä on havaittavissa normaalia enemmän tulehdusaineita kuten tuumorinekroositekijä alfaa (TNF) ja interleukiini-ykköstä (IL-1). Tulehdus saattaa myös aiheuttaa veritulppia hermojuuren sisäisiin verisuoniin. Revenneissä ja/tai kipeytyneissä välilevyissä esiintyy lisäksi hermosäkeiden epätyypillistä kasvua alueille, joita niiden ei kuuluisi hermottaa. 

Jos välilevyyn syykehään tullut repeämä eli halkeama suurenee riittävästi, välilevyn hapan ja hyytelömäinen massa valuu välilevyn ulkopuolelle. Välilevyn massa sisältää tulehdusta aiheuttavia proteiineja. Välilevyn ja sen takapuolella sijaitsevan nivelsiteen väliin voi muodostua pullistuma, joka saattaa huonontaa hermojuuren verenkiertoa, aiheuttaa turvotusta, vaurioittaa hermosäikeitä ja hidastaa hermojen sähköistä viestinvälitystä. Pullistuma syntyy herkimmin SI-nivelen ja alimman lannenikaman välisen välilevyn takapintaan, mikä saattaa johtua siitä, että takimmainen pituussuuntainen nivelside on siinä kohtaa ohuempi kuin muualla.

Välilevyn ulkopuolelle kulkeutunut ydinmassa saattaa vaurioittaa selkäydinkanavasta erkaantuneita hermosäikeitä sekä aiheuttaa voimakasta kemiallista tulehdusreaktiota ja kipua päätyessään selkärangan epiduraalitilaan eli selkärangan ja kovakalvon (dura mater) väliin jäävään tilaan, jossa on rasvakudosta ja laskimoita.

Terveessä välilevyssä on hermoja ja verisuonia ainoastaan ulkokehän uloimmassa kolmanneksessa, mutta välilevyn tulehtuminen saa aikaan hermopäätteiden lisääntymistä ja kipuherkkyyttä lisääviä tulehdussytokiineja tuottavan granulaatiokudoksen kasvua. Rikkoutuneen välilevyn ympäristöön erittämät tulehdussolut saavat läheisen hermokudoksen hermot ärtymään. Oireet tuntuvat hermon hermottamalla alueella esimerkiksi voimattomuutena, aistihäiriönä tai molempina. Myös tyrää pienempi pullistuma saattaa toisinaan oireilla kipuna, pistelynä, tunnottomuutena tai lihasheikkoutena lanneselässä tai alaraajoissa. Sekä tyrän että pullistuman aiheuttama kipu ja mahdollinen lihasheikkous johtuvat kipuhermojen ärtymisestä.

Välilevyn vaurioituminen saattaa johtaa myös tulehdussytokiniini TNF-alfan vapautumiseen, mistä seuraa kipua aiheuttava ja mahdollisesti myös välilevyn rappeutumiseen johtava tulehdus. Välilevyvaurion aiheuttama matala-asteinen infektiotulehdus saattaa aiheuttaa myös selkänikaman rustoisen päätelevyn Modic-muutoksia. 

Välilevyn repeämä aiheuttaa hermokudoksen kasvua, joka ulottuu välilevyn ytimestä sen uloimpiin säikeisiin. Vauriokohtaan kasvava sidekudoksesta ja verisuonista koostuva jyväs- eli granulaatiokudos sisältää taudinaiheuttajabakteereita tappavaa fosfolipaasi-entsyymiä sekä hermosolujen välittäjäaineena toimivaa typpioksidia. Kudosten kasaanpuristuminen ja rangan liikkeet voivat aiheuttaa välilevyn geelin vuotamista repeämien kautta, mikä ärsyttää hermoja. Myös inflammaation vapauttamat sytokiinit, kuten prostaglandiini E2 ja interleukiini 6 ja 8 voivat herkistää hermoa.

Välilevyn halkeamasta ulos työntyvä geeli saattaa tulehduttaa myös iskias-hermon. Sen ei tarvitse tällöin ulottua edes hermoon asti, vaan riittää, että se työntyy tarpeeksi lähelle. 

Välilevyn repeämä voi aiheuttaa jatkuvaa selkä­särkyä, joka saattaa säteillä myös jalkaan. Neurologisessa statustutkimuksessa tehtyjen puutosoireiden eli tasolöydösten poissaolo ei merkitse, etteivät oireet voisi olla hermojuuriperäisiä.

Protruusio, prolapsi ja ekstruusio eivät näy röntgenkuvassa, minkä vuoksi ne voidaan diagnosoida ainoastaan magneettikuvauksella. Annulaariset halkeamat eli fissuurat tai repeämät näkyvät T2-painotteisissa magneettikuvissa HIZ-löydöksinä (high intensity zone) eli nesteenä ja granulaatiokudoksena. Julkisen terveydenhuollon asiakkaiden on hyvin vaikea päästä magneettikuvaukseen, mutta niitä tehdään myös yksityisillä magneettikuvausasemilla. Röntgenkuvauksesta poiketen , magneettikuvaus tapahtuu yleensä selinmakuuasennossa, jolloin välilevyihin kohdistuva kuormitus ei aiheuta pullotusta tai pullista mahdollista tyrää verrattuna pystyasentoon.. Jopa 80 prosenttia anulusrepeämistä jää piiloon magneettikuvissa ja diskografioissa. Magneettikuvaus ei paljasta myöskään välilevyn sisäisen paineen tai nukleuksen tilavuuden muutoksia..   

Välilevyn pullistumien luokittelu vaihtelee lääketieteellisen lähteen mukaan ja niiden nimeämisessä vallitsee myös maakohtaisia eroja.

Välilevyn pullistuminen ilman repeämiä aiheuttaa niin sanotun laajakantaisen pullistuman eli protruusion eli valilevyn pullotuksen. Välilevyn sisusmassa pullistuu protruusiossa taakse- eli selkäydinkanavaan päin tilanteessa, jossa välilevyn säikeissä ei ole havaittavissa repeämiä.

Ekstruusiolla tarkoitetaan tilannetta, jossa kaikki välilevyn säikeet ovat rikkoutuneet ja välilevyn ulos työntyvä sisältö ahtauttaa selkäydintä tai painaa hermojuurikanavaa. Sekvestroituneessa pullistumassa ekstruusiopullistuma on korjautunut siten, että siitä on irronnut välilevyn ulkopuolella sijaitseva pala. Alaspäin pullottava Schmorlin hernia ei voi painaa hermojuurta tai selkäydintä. Välilevyn sisältö voi valua ulos myös välilevyssäikeisiin tulleiden repeämien kautta, jolloin välilevyyn ei synny lainkaan pullistumaa.

Tyrällä viitataan usein protruusiota pahempaan pullistumaan. Välilevytyrä koostuu nikamavälilevyn ydingeelistä, rustosta ja rustokaasuista, luuhaarakkeen pirstaleista tai syykehäkudoksesta taikka näiden yhdistelmästä.

Prolapsilla voidaan viitata joko protruusiota pahempaan pullistumaan taikka protruusioon taikka kaikenlaisiin välilevyn pullistumiin. 

Välilevyn repeytyminen voi johtua liian suuresta kuormituksesta tai välilevyn vähittäisestä rappeutumisesta. Lannerangan tyrä johtuu toisinaan tapahtumasta, jossa on jouduttu käyttämään voimakasta ponnistusta. Repeytymistä edeltävän välilevyn rappeutumisen riskitekijöitä ovat runsas istumatyö, raskas fyysinen ponnistelu, perinnöllinen alttius ja korkea ikä. 

Tulehduskipulääkkeet lievittävät nivelrikkoa parhaiten suurilla annoksilla, mutta pitkittynyt tulehduskipulääkkeiden käyttö vaikuttaa epäedullisesti rustokudoksen arpeutumiseen.

Fysioterapeuttisia harjoitteita ja ylikuormituksen sekä liian toisteisen kuormituksen välttämistä käytetään alkavan tai lievän nivelrikkokivun hoidossa. Liikunnan aiheuttama nivelrikkokivun lisääntyminen ei saisi kestää yli kahta tuntia eikä liikunta saisi pahentaa kipua öisin. Fysioterapian pitäisi pyrkiä uusien vammojen ehkäisemiseen ja tulehduksen aineenvaihduntatuotteiden poistumisen nopeuttamiseen.

Painavan taakan nostaminen etukumarassa ja kiertyneessä asennossa altistaa erityisen paljon välilevyn repeämiselle. Jos välilevy on jo valmiiksi heikentynyt, se voi revetä jopa voimakkaasti aivastaessa. Välilevy vaurioituu helposti etenkin aamulla, kun se on vielä täynnä nestettä taikka pitkän istumisrupeaman jälkeen, kun se on painunut kasaan. Myös kylmä ja veto sekä pullistumille altistava perinnöllinen sidekudosrakenne lisäävät riskiä.

Yksipuolinen kuormitus, staattiset työasennot ja liiallinen istuminen rappeuttavat selän rakenteita muun muassa sen vuoksi, että ne heikentävät välilevyjen aineenvaihduntaa. Pitkäaikainen yhtäjaksoinen kuormituksesta aiheutuva paine puristaa välilevystä nesteet pois, jolloin se menettää kimmoisuutensa ja iskunvaimennusominaisuutensa. Tämä johtaa esimerkiksi välilevyn iskun- ja tärinänkeston heikkenemiseen, jolloin siihen syntyy helpommin halkeamia.

Välilevytyrän ja välilevyn pullistuman aiheuttamat oireet kestävät pitempään kuin muut alaselkäkipua aiheuttavat oireet. Elimistö ei kykene korjaamaan välilevyn rustokudokseen syntyneitä vaurioita, koska välilevyissä on liian vähän verisuonia. Elimistön immuunipuolustus saattaa kuitenkin poistaa pullistumasta tulehdusta aiheuttavia proteiineja ja pienentää sitä muullakin tavoin. LIsäksi pullistumasta imeytyy vettä muualle elimistöön, jolloin se pienenee. Jotkut väittävät myös, että selkärangan ojennusharjoitteet voisivat saada aikaan pullistuman sisällä olevan hyytelön siirtymistä takaisin keskelle välilevyä, mutta kyseinen teoria on kiistanalainen. Pullistuman pieneneminen saattaa joka tapauksessa lievittää kipua tai poistaa sen, koska se saattaa johtaa tulehduksen vähenemiseen tai siihen, ettei pullistuma häiritse enää viereistä hermojuurta.

Välilevyn pullistuman aiheuttama kipu lievittyy suurimmalla osalla potilaita neljän viikon kuluessa ja häviää kokonaan yleensä kahden kuukauden kuluessa. Jos selän liikkeissä on toimintahäiriö tai jos selkää ylikuormitetaan toipilasaikana esimerkiksi selän mekaanisella rasittamisella tai vartalon pitkäkestoisella yksipuolisella asennolla, kivun lakkaaminen saattaa kuitenkin kestää jopa yli kolme kuukautta. Etenkin voimakas lihasponnistus saattaa lisätä voimakkaasti kipua välilevy- ja hermojuuriperäisessä selkävaivassa. Jos oireet eivät lievity 6–8 viikossa, pitää harkita jatkotutkimuksia. 

Välilevyn pullistuma saattaa aiheuttaa jalan tai käden säteilykipua, tunnottomuutta tai voimattomuutta. Paha pullistuma voi aiheuttaa virtsan ja ulosteen pidätyskyvyn häiriöitä, ja virtsaputken sekä peräaukon seudun tunnottomuutta. Tällöin on hakeuduttava välittömästi lääkärin luo. 

Nivelrikko jaetaan vaikeusasteen mukaan alkavaan, lievään, keskivaikeaan ja vaikeaan. Alkavassa ja lievässä nivelrikossa esiintyy kipua lähinnä rasituksen yhteydessä tai sen jälkeen, kun taas keskivaikea vaikeuttaa jo kevyidenkin arkiaskareiden suorittamista. Vaikeassa nivelrikossa nivelpinnat ovat täysin tuhoutuneet.  

Tulehduksen väistyminen reunoilta saattaa lievittää kipua, koska välilevyn hyytelömäinen sisus alkaa pysyä tuolloin taas välilevyn keskiosassa, jossa ei ole kipua aistivia hermoja. Välilevy paranee kuitenkin sitä heikommin, mitä syvemmälle tulehdus etenee, koska tulehduksen synnyttämät aineenvaihduntatuotteet poistuvat keskiosista hitaammin kuin reunoilta. 

Alkavaa tai lievää nivelrikkokipua hoidetaan fysioterapeuttisilla harjoitteilla sekä ylikuormituksen ja liian toisteisen kuormituksen välttämisellä. Liikunnan määrää pitäisi rajoittaa siten, ettei sen aiheuttama kivun lisääntyminen kestä yli kahta tuntia eikä liikunta saisi pahentaa öistä leposärkyä.  

Välilevyn pullistumaa hoidetaan aluksi konservatiivisella hoidolla, johon kuuluu kipulääkkeitä, osittaista lepoa, fysioterapiaa sekä ergonomia- ja liikuntaohjeita. Tyräpotilas ei saa nostaa tai kantaa painavia asioita, ja myös liiallinen istuminen voi pahentaa tyrän tai pullistuman aiheuttamaa kipua.  

Välilevyt elpyvät ja niihin virtaa ravinteita rangan ollessa levossa ja vielä nopeammin niin sanotussa avaavassa eli Fowlerin asennossa maatessa jalat yläviistoon tuettuina. Avaavat asennot vähetävät myös hermokudokseen kohdistuvaa painetta, jota tietyt liikkeet ja selkärangan asennot puolestaan lisäävät. Esimerkiksi pitkäaikaisen staattisen kuormituksen aikaansaama paine puristaa välilevystä nestettä pois, jolloin se litistyy.

Manipulaatiohoitoa, venytyksiä ja fysikaalisia hoitoja ei kuitenkaan suositella, koska niiden vaikuttavuudesta ei ole saatu näyttöä välilevyn pullistumien hoidossa. 

Jos konservatiivinen hoito ei auta neljässä viikossa, on syytä hakeutua uudestaan lääkäriin. Noin 15 prosenttia välilevytyristä hoidetaan leikkauksella, jossa välilevystä poistetaan sen pullistuva osa. Leikkaukseen turvaudutaan esimerkiksi silloin, kun tyrä on niin suuri, että se aiheuttaa jalan lihasheikkoutta. Niin sanotusta mikroleikkauksesta voi toipua työkykyiseksi parhaimmillaan jo 2–3 viikossa. Jos hermopuristus kestää liian pitkään esimerkiksi sen vuoksi, että tyräleikkausta joutuu jonottamaan kauan, on olemassa suuri riski, että hermovauriokipu jää pysyväksi. Myös stressi vaikeuttaa paranemista. 

Välilevyvaurioita voidaan ehkäistä valistuksen avulla, jossa korostetaan, ettei pidä nostaa liian painavia taakkoja ja että elimistön pitää saada levätä selkää kuormittavan toiminnan jälkeen. Huonon työasennon lisäksi huono ryhti voi altistaa välilevyvaurioille. Pitkäkestoista istumista kannattaa välttää, koska se nostaa välilevyn sisäistä painetta. 

Lannerangan liikelaajuuden rajoittamista kaikissa elämän aktiviteeteissä siten, ettei alaselkä kierry haitallisesti ja että alaselän notko säilyy jatkuvasti optimaalisena, on havaittu olevan uusia nivelsidevaurioita ja välilevytyriä ehkäisevää vaikutusta. Vuonna 2006 julkaistun suomalaistutkimuksen mukaan vuoden mittaisella edellä mainittuihin taitoihin keskittyvällä intensiivisellä kognitiivis-behavioralistisella valmennuksella oli myös jonkin verran kipujaksoja vähentävää vaikutusta kontrolliryhmään verrattuna.

Hermokudoksen tulehdus 
Krooninen selkäkipu johtuu usein tulehduksen aikaansaamasta selkäydinhermon yliaktivaatiosta. Nikamaväleissä sijaitsee sensorisista ja motorisista hermoista koostuvien selkäydinhermojen ulostuloja, joiden takahaarat hermottavat selän lihaksia. Mitä pidempään hermokudokseen kohdistuu mekaanista ärsytystä, sitä todennäköisemmin siihen syntyy paikallinen tulehdus.   

Tulehtunutta hermoa voidaan mobilisoida terapeutin toimesta tai itsehoitona. Hermokudoksen liu’uttaminen purkaa hermon jännitystä, lisää sen laskimoverenkiertoa ja  happipitoisuutta sekä lievittää tulehdusta ja sen aiheuttamaa kipua. Hermokudosta voidaan myös venyttää toisesta tai molemmista päistä, minkä tavoitteena on parantaa kudoksen elastisuutta. Venyttäminen saattaa kuitenkin häiritä hermon verenkiertoa ja aiheuttaa liu’uttamista enemmän haitallisia jälkioireita.

Lihasten hermotus- ja toimintahäiriö (liikesäätelyn häiriö eli kumulatiivinen traumahäiriö) 

Selän rasittaminen tulehdusvasteen aikana saattaa johtaa tulehduksen kroonistumiseen sekä kroonistumiseen liittyvään kumulatiivinen traumahäiriö -nimiseen hermoston ja lihasten toimintahäiriöön (cumulative trauma disorder, CTD). 

Lihasten yhtäaikainen supistuminen on tärkein selkärangan tukea lisäävä tekijä. Tulehdus vaurioittaa kuitenkin nivelsiteiden, -kapseleiden ja välilevyjen asentojen aistimisessa tarvittavia mekanoreseptoreita, mikä johtaa keskushermoston viestiliikenteen häiriintymiseen sekä häiriöihin lihasten aktivaatiossa ja koordinaatiossa. Nivelet ja tietyt lihakset ylikuormittuvat tällöin aiempaa helpommin. Ylikuormitus lisää uuden tulehdusreaktion vaaraa, joka voi pahentaa aiempia kudosvaurioita tai aiheuttaa uusia. Jos akuuttia selkäkipua seuraa yhä uusia kudosvaurioita ja tulehdusreaktiota, selkäkipu saattaa lopulta kroonistua. 

Osteoartriitti aiheuttaa myös niveliin kiinnittyvien tukilihasten surkastumista. Keskivartalon syvät vatsa- ja selkälihakset sekä pallean ja lantionpohjan lihakset toimivat eräänlaisena tukikorsettina, jonka kuuluu aktivoitua tukemaan selkänikamia jo ennen rankaa kuormittavan liikkeen suorittamista. Voimakkaasta selkäkivusta kärsivillä havaitaan kuitenkin usein selkärangan tukilihasten hyvin nopeaa surkastumista. Esimerkiksi poikittaisen vatsalihaksen poikkipinta-ala saattaa surkastua jopa 25 prosenttia selkäkivun alkua seuraavan 24 tunnin aikana. Pitkään jatkuneeseen kipuun  saattaa liittyä jopa pysyvästi alentunut lantionpohjan lihasten toiminta, joka palautuu ennalleen vain harjoitteiden avulla. 

Selkärankaa tukevat syvät niin sanotut lokaalit lihakset aktivoituvat normaalisti jo ennen kun ihminen alkaa liikuttamaan rankaansa, koska aivot lähettävät niille tiedon jo liikkeen suunnitteluvaiheessa. Selkäkivusta kärsivillä lihasryhmien aktivaatio saattaa kuitenkin tapahtua väärässä järjestyksessä siten, että syvä vatsalihas aktivoituu aiemmin kuin terveillä aikaisin ja musl. transversus abdomini taas myöhemmin. 

Monet selkäkipupotilaat kärsivät liikkeiden säätelyn eli liikekontrollin häiriöistä etenkin vartalolihaksissa ja osittain myös raajoissa. Kyseinen liikevasteen hidastumista tai virheelliseksi muuttumista aiheuttava häiriö lisää uuden kudosvaurion riskiä etenkin silloin, kun kehoon kohdistuu epänormaalin suuri, yllättävä kuormitus. Liikkeiden säätelyjärjestelmien toiminnallisilla muutoksilla on suuri merkitys selkäkivun alkuvaiheessa, mutta rakenteellisten muutosten kuten lihasheikkouden merkitys kasvaa kivun kroonistuessa.

Liikkeiden säätelyjärjestelmä pyrkii välttämään kipeän kohdan liikuttamista akuutissa kiputilanteessa. Nikamiin kiinnittyvän ja selkärangan vakaudesta vastaavan kipeän puolen syvän multifidus-lihaksen poikkipinta-ala onkin akuutista toispuolisesta alaselkäkivusta kärsivillä normaalia pienempi tarkkarajaisesti juuri vaurioituneen nikaman kohdalla. Tämä johtuu kivuliaan välilevyn tai fasettinivelen aiheuttamasta lihasspasmista, jonka tarkoituksena on vähentää kipua aiheuttavaa liikettä kipukohdassa. Jos suojajärjestelmä toimii liian tehokkaasti, spasmit lisääntyvät ja leviävät laajemmalle alueelle, millä on kipua lisäävää vaikutusta. Selkälihakset rentoutuvat normaalisti täydessä eteentaivutuksessa, mutta selkäkipupotilailla tätä ei usein tapahdukaan, koska yksi nikamista ei osallistu liikkeeseen. Myös selän pinnallisten ojentajalihasten (erector spinae) yliaktiivisuus voi aiheuttaa kireyttä ja kipua.

Selän pinnallisten ojentajalihasten alla kulkevan multifidus-lihaksen selän kipeän puolen toimintahäiriön on havaittu korreloivan voimakkaasti selkäkivun kanssa. Multifiduksen poikki-pinta-alan pienenemisen on havaittu rajoittuvan yksittäisen nikaman kohdalle akuutissa ja subakuutissa kivussa, mutta useampien nikamien kohdalle kroonisessa kivussa. Myös välilevyn pullistuman, selkärangan yliliikkuvuuden, selkäleikkausten ja raskaudesta johtuvien selkäkipujen on havaittu liittyvän multifidus-lihaksen muutoksiin.

On todettu, että kroonisesti selkäkipuoireisilla on selkälihasten on jatkuva jännitystila. Lisäksi selkälihakset ovat jännittyneet etenkin makuuasennossa ja rennommillaan seistessä, vaikka niiden pitäisi toimia päinvastaisella tavalla. Lisäksi selkäkipuoireisilla on selkärankaa suojaavien tukilihasten refleksit hidastuneet ja tasapainoaisti heikentynyt. Toiminnallisista aivotutkimuksista on saatu viitteitä siitä, että reaktioaikojen hitaus johtuisi keskushermoston tiedonkäsittelyhäiriöstä. Sama aivojen huomiokeskuksena pidetty alue vastaa sekä vaativista liikesuorituksista että kipua ja keskittymistä vaativista tehtävistä. Tämän perusteella on ajateltu myös, että voimakas kipu missä tahansa kehon kohdassa voisi aikaansaada yleistyneen vaativien liikkeiden säätelyhäiriön.

On olemassa näyttöä siitä, että kroonista selkäkipua sairastavien selkärankaa tukevat lihakset aktivoituvat epätavallisen voimakkaasti liikkeiden yhteydessä. Vuonna 2018 julkaistussa brasilialaistutkimuksessa havaittiin, että kroonisesta alaselän kivusta kärsivien muut lihakset paitsi multifidus-lihaksen vasen puoli jännittyivät normaalia enemmän siirrettäessä lattialla olevia esineitä, alas istuttaessa, seisomaan noustessa ja portaiden nousussa. Liikkeiden suorittamisen pelko ei kuitenkaan korreloinut oireiden esiintymisen kanssa.   

Liikesäätelyn häiriö voidaan diagnosoida, jos potilas ei suoriudu normaalisti testeistä, jotka  mittaavat esimerkiksi potilaan kykyä pitää lanneranka neutraaliasennossa samalla kun hän tekee tiettyjä liikkeitä lonkillaan tai jaloillaan. 

Selän liikesäätelyhäiriö hidastaa välilevyvaurion paranemista. Selkäkipu saattaa lisäksi johtaa selkälihasten surkastumiseen, heikentyneisiin lihasvoimiin ja -kestävyyteen tai heikentyneeseen rangan liikkuvuuteen ja joskus myös huonontuneeseen yleiskuntoon tai asentotunnon häiriöhin. Aktiivisen harjoittelun hyöty rajoittuu vahvan tutkimusnäytön perusteella kuitenkin selkäkivun krooniseen vaiheeseen, koska se häiritsee kudosvaurion paranemista.

Manipulaation akuuttia selkäkipua lievittävä teho perustunee siihen, että fasettinivelten nivelkapseleiden venyttäminen laukaisee sekälihasten kivuliaan lihasjännityskierteen.. 

Vuonna 2014 julkaistun tieteellisen tutkimuskatsauksen mukaan on saatu runsaasti metodologisesti laadukasta näyttöä siitä, ettei selkärangan vakauttamiseen tähtäävillä harjoitteilla ole muunlaista liikuntaa parempaa pitkän aikavälin tehoa selkäkivun hoidossa. 

Myös hermoverkkojen muutosten vaikutuksesta kivun kroonistumiseen on saatu vain vähän tutkimusnäyttöä. Vuonna 2022 julkaistiin australialaistutkimus, jossa tutkittiin, vaikuttaako neljän kuukauden pituinen ohjattu liikunta- ja asentoaistiharjoittelu potilaiden arvioon kipunsa voimakkuudesta. Aktiiviryhmän jäsenet kärsivät tutkimuksen alussa yli kolme kuukautta jatkuneesta kivusta, jonka voimakkuudeksi he arvioivat keskimäärin 5,6 kymmenportaisella asteikolla mitattuna. He arvioivat neljän kuukauden kuluttua keskimääräisen kipunsa laskeneen 3,1:een samalla kun lumeryhmän omasta kivustaan tekemä arvio laski 0,7 pistettä vähemmän eli 5,8:sta pisteestä neljään pisteeseen. Kun tutkittavien taustamuuttujien välisiä eroja korjattiin painottamalla tuloksia korjauskertoimilla, saatiin tulokseksi, että liikunta- ja asentoaistiharjoittelu vähensi kipuarviota keskimäärin yhden pisteen enemmän kuin lumehoito, mitä pidettiin kliinisen merkittävyyden alarajana. Tutkittavien yhteismäärä oli 276 ja lumeryhmäläiset saivat valelaserhoitoa, valeaivostimulaatioa, tarkkaavaisuuden suuntaamiseen liittyviä harjoitteita sekä diatermiahoitoa, jossa selän kudoksia lämmitetään suurtaajuisella sähkövirralla.

Syvän vatsalihaksen säätelyhäiriö 
Selkärankaa tukevat syvät niin sanotut lokaalit lihakset aktivoituvat normaalisti jo ennen kun ihminen alkaa liikuttamaan rankaansa, koska aivot lähettävät niille tietoa jo liikkeen suunnitteluvaiheessa. Teoria poikittaisen eli niin sanotun syvän vatsalihaksen säätelyhäiriöstä kehitettiin 1990-luvulla, kun vuonna 1996 julkaistussa neula-EMG:hen perustuvassa tutkimuksessa oli havaittu, että selkäkivusta kärsivien poikittaisen vatsalihaksen aktivaatio tapahtui usein liian myöhään.. Tutkimuksen perusteella alettiin suosittamaan, että selkäkivusta kärsivät ryhtyisivät tekemään syvää vatsalihasta vahvistavia liikkeitä.  

Kaksituhattaluvulla tehdyissä tutkimuksissa havaittiin kuitenkin, ettei poikittaisen vatsalihaksen harjoittamisella ollut sen aktivoitumisen ajankohtaa muuttavaa eikä kipua lievittävää vaikutusta. Vuonna 2010 julkaistussa ultraäänikuvauksiin perustuvassa tutkimuksessa havaittiin lopulta, ettei kivuliaiden ja kivuttomien koehenkilöiden syvän vatsalihaksen toiminnan välillä ollut joko mitään eroa tai sitten kivusta kärsivien syvä vatsalihas aktivoituikin tavallista nopeammin. Tutkimuksessa oli 96 koehenkilöä.

Aivojen herkistyminen kivulle (kipukynnyksen yleinen lasku) 
Kipukynnyksen yleisestä laskusta kroonista selkäkipua sairastavilla on saatu ristiriitaisia tutkimustuloksia. Osassa tutkimuksista on havaittu, että alaselkäkipua sairastavat koehenkilöt reagoivat terveitä voimakkaammin kipua aiheuttaviin ärsykkeisiin, kun taas osassa on havaittu, ettei eroja ole.

Kipukroonikoiden kipua vaimentavat välittäjäaineet toimivat normaalisti, mutta tutkimuksista on saatu viitteitä siitä, että alaselkäpotilaiden aivokuori ja subkorteksi käsittelisivät kipuaistimuksia terveistä poikkeavalla tavalla. Erot liittyivät sekä kyseisten aivoalueiden rakenteeseen että toimintaan, eikä ole tiedossa, ovatko rakenteelliset muutokset palautumattomia.

Iskias-hermon puristustila 
Alaselästä jalan takaosaan ulottuvien selkäydinhermojen (Iskias-hermot) puristustila saattaa aiheuttaa kipua alaselkään, lantioon, pakaroihin tai jalkaan.

Iskias-hermon vaurio 
Välilevyn pullistuman aiheuttama voimakas selkäydinhermon eli Iskias-hermon puristus saattaa aiheuttaa iskias-hermon pysyvän vaurioitumisen, jos pullistumaa ei leikata kyllin nopealla aikataululla. Kipu jää tällöin pysyväksi. Iskias-hermo saattaa vaurioitua myös tyräleikkauksessa.

Iskias-hermon vaurioituminen johtuu siitä, että välilevytyrä ja välilevystä peräisin oleva hapan ydinhyytelö vioittavat hermosäikeitä mekaanisesti ja kemiallisesti. Iskias-vaurion aiheuttama kipu on yleisin hermovauriosta johtuvan neuropaattisen kivun muoto.

Hermovaurio aiheuttaa kipua vain osalle potilaista. Syytä tälle ei tiedetä, mutta arvellaan, että perinnölliset tekijät olisivat keskeisiä selittäjiä. Hermovauriokipu saattaa tuntua aivan samanlaiselta kuin kudosvauriokipu. Osalla potilaista hermovauriokipu on kuitenkin erilaista luonteeltaan, ja siihen voi liittyä erikoisia tuntemuksia. Hermovauriokipu tuntuu usein kihelmöintinä, vihlomisena, sähköiskun kaltaisina aistimuksina, poltteena, puutumisena tai tunnottomuutena. Iskias-hermon vaurio saattaa aiheuttaa myös lantioon, pakaroihin tai jalkaan säteilevää kipua.

Tulehtuneen välilevyn kuivuminen ja madaltuminen (välilevyrappeuma) sekä fasettinikamien vaurioituminen 
Vuonna 2007 julkaistussa japanilaistutkimuksessa havaittiin, että selkäkivun voimakkuus korreloi välilevyrappeuman esiintymisen todennäköisyyden kanssa. Kuitenkin vain osa rappeutuneista välilevyistä aiheuttaa kipuoireita. Välilevyjen kipua aistivat hermot ulottuvat normaalisti vain muutaman millimetrin verran levyn ulkoreunan sisäpuolelle. Luudutusleikkauksissa poistettuja kivuliaita välilevyja tutkimalla on huomattu, että välilevy muuttuu kivuliaaksi, jos sen sisäosiin pääsee kasvamaan repeämiä pitkin uusia hermopäätteitä. Uudet hermopäätteet vapauttavat ympäristöönsä hermotulehdusta kiihdyttäviä neuropeptidejä ja niitä ruokkivat uudet verisuonet kuljettavat alueelle makrofageja ja syöttösoluja, jotka vapauttavat lisää tulehdusta kiihdyttäviä aineita.  Välilevyn sisälle kasvaneisiin hermopäätteisiin kohdistuu näin sekä biokemiallisia että mekaanisia ärsykkeitä. Kivuliaista välilevyistä löytyy myös hermojen sisäänkasvua ohjaavia Schwannin tukisoluja. Uudishermot eivät valitettavasti näy magneettikuvissa ja välilevyn vaurioitumisen aiheuttama nestepitoisuuden väheneminen alkaa näkyä magneettikuvassa vasta kuuden viikon kuluttua vaurion synnystä. Kuvassa saattaa näkyä myös viereisten nikamien  punaisen luuytimen korvautumista rasvapitoisella keltaisella luuytimellä. Lisäksi yli 80 prosenttia rappeutuneista välilevyistä pullistuu (protruusio) leveyssuunnassa vähintään 2.5 millimetriä.. 

Kivuliaaseen välilevyrappeumaan liittyy yleensä myös syykehän ulkokerroksiin ulottuvia radiaalisia repeämiä etenkin syykehän ohuemmassa ja heikommassa takaosassa. 

Selän välilevyt kuivuvat ja madaltuvat välilevyrappeumassa, mikä johtaa siihen, että nikamien siirtymiseen lähemmäs toisiaan. Rappeutunut välilevyn ydin painuu myös tavallista helpommin kasaan kuormituksen yhteydessä, minkä vuoksi välilevyn syykehään kohdistuu repeämäriskiä kasvattavaa ylimääräistä painetta. 

Selkään kohdistuva jatkuva staattinen paine aiheuttaa välilevyn kuivumista ja kulumista. Vuonna 2000 julkaistussa magneettikuvantamiseen perustuvassa suomalaistutkimuksessa havaittiin lisäksi, että selän liiasta kuormittamisesta johtuva välilevyn puristusmurtuma eli halkeama tai repeämä aiheuttaa noin joka toiselle potilaalle välilevyn ja nikaman rustoisen päätelevyn rappeuman, joka on havaittavissa vielä vuosien kuluttua murtuman syntymisestä. 

Selän vaurioitumisen käynnistämä rappeutuminen saattaa olla hyvin kivulias. Kuitenkin vain osa rappeutuneista välilevyistä aiheuttaa kipua. 

Välilevyrappeumasta johtuvalle kivulle on tyypillistä, että kumartuminen, nostaminen, kiertoliikkeet ja istuminen pahentaa sitä. Alaselän välilevyihin kohdistuukin istuessa kolme kertaa enemmän kuormitusta kuin seistessä. Myös pitkään seisominen saattaa kipeyttää selän. Asentojen vaihtelu, käveleminen ja makuuasento tyypillisesti lievittävät kipua.

Lisäksi välilevyn kuivuminen ja madaltuminen aiheuttaa fasettinikamien kulumista. Madaltuneeseen välilevyyn kiinnittynyt oikean- ja vasemmanpuoleinen fasettinikama pääsevät liukumaan liikaa suhteessa alempaan fasettinikamaan, mikä johtaa fasettinikamien hermojuuriaukkoja pienentäviin muodonmuutoksiin. 

Välilevyn madaltuminen johtaa myös välilevyyn kiinnittyvien fasettinivelten epänormaaliin liikerataan. Kyseinen toimintahäiriö rasittaa kaariniveliä aiheuttaen niihin artroosi- eli nivelrikkomuutoksia kuten luupiikkejä, mikä puolestaan häiritsee välilevyn toimintaa synnyttäen noidankehän. Kaarinivelten luupiikit voivat myös ahtauttaa selkäydinkanavaa. Välilevyn madaltuminen voi johtaa myös kaarinivelten subluksoitumiseen eli osittaiseen sijoiltaan menemiseen.

Välilevyn madaltuminen lyhentää ja paksuntaa myös selkäydinhermoa suojaavaa ligamentum flavum -nivelsidettä, millä on selkäydinkanavaa ahtauttava vaikutus.

Liian tiheään toistuva tai vääränlainen kuormitus tai kuormittavat asennot, liikkumattomuus, välilevyn vaurioituminen, tupakointi tai ympäristön happamuus vähentävät välilevyn ravinteidensaantia, jolloin välilevyrappeuma pääsee etenemään. Esimerkiksi glukoosin puute aiheuttaa solukuolemia ja hapenpuute estää proteoglykaanien tuotannon. Ylipaino lisää välilevyrappeuman riskiä vain urheilijoilla. 

Vaikuttaa siltä, että nimenomaan ihmislajille epätyypillisten liikkeiden toisto lisää välilevyrappeuman riskiä. Etenkin selkärangan kiertoliikkeet, hypyt, potkut ja selkärangan toistuva ojennus ja taivutus saattavat lisätä välilevyrappeuman riskiä. Useissa tutkimuksissa onkin havaittu, että esimerkiksi uimareilla, kilpavoimistelijoilla, painonnostajilla ja jalkapalloilijoilla esiintyy tavallista enemmän välilevyrappeumaa. 

Vuonna 2017 julkaistiin ensimmäistä kertaa lääketieteen historiassa tutkimus, jonka tulokseksi saatiin, että nopea kävely ja hidas juoksu saattavat kuitenkin jopa vähentää välilevyrappeuman riskiä. Nopealla juoksemisella ja hitaalla kävelyllä ei havaittu kuitenkaan olevan myönteistä vaikutusta.

Myös kollageenin tai proteoglykaanien poikkeavuudet, verisuonten sisäänkasvu ja ikääntyminen saattavat aiheuttaa välilevyjen rappeutumista. Ikääntymiseen liittyvä hidas rappeutuminen eli ei yleensä aiheuta mainittavaa kipua.

Tyynymäisen välilevyn madaltuminen johtuu siitä, että se litistyy ja tiivistyy. Välilevyn madaltuminen vähentää sen joustavuutta ja sitä ympäröivän nikamaparin liikkuvuutta. Tällöin välilevy ei kykene enää suojaamaan nikamia yhtä hyvin esimekiksi iskujen aiheuttamilta vaurioilta. Se lisää myös nikamien välisten nivelten ja lihasten kuormitusta. Selässä kulkevat hermot saattavat myös joutua puristuksiin välilevyn madaltumisen vuoksi. 

Selkärangan rappeutuminen etenee vaiheittain. Aluksi esiintyy selän toimintahäiriöitä, rasittumistaipumusta ja eräiden liikkeiden ja asentojen provosoimaa kipeytymistä. Oireet helpottavat yleensä viimeistään vanhuudessa selän jäykistyessä nikamien yhteensulautumisen vuoksi. Tätä voidaan nopeuttaa on luuduttamalla kivuliaan välilevyn viereiset nikamat toisiinsa leikkauksen avulla.  

Välilevyn madaltumisen myötä myös muut rakenteet altistuvat liialliselle kuormitukselle. Esimerkiksi fasetti- eli kaarinivelille jakautuva paine kasvaa altistaen niitä ennenaikaiselle kulumiselle. Välilevyn madaltuminen aiheuttaa myös selkäydinkanavaa suojaavien flavum-nivelsiteiden eli -ligamenttien löystymistä, mikä saattaa johtaa niiden paksuuntumiseen eli hypertrofiaan ja elastisuuden vähenemiseen. Elastisuuden katoaminen voi pullistaa nivelsiteen selkäydinkanavaan, jolloin syntyy selkäydinkanavan ahtauma eli spinaalistenoosi. Välilevyrappeuma lisää myös nikamasiirtymän riskiä. 

Vuonna 2015 julkaistun väitöstutkimuksen mukaan yli puolella suomalaisista 21-vuotiaista esiintyy välilevyrappeumaa. Rappeumalöydös oli yleisempi selkäkivusta kärsivillä, mutta kaikilla rappeumamuutoksia omaavilla ei kuitenkaan esiintynyt selkäkipua. Liikuntaa harrastavien ryhmällä esiintyi keskimäärin yhtä paljon välilevyrappeumaa kuin liikuntaa harrastamattomilla. Tupakoivilla tai keskivartalolihavilla miehillä esiintyi tavallista enemmän välilevyrappeumaa, mutta naisilla tällaista korrelaatioita ei havaittu. Lantioon ulottuvan vatsa-aorttavaltimon kalkkeutuminen lisää suuresti välilevyrappeuman riskiä.

Useissa tutkimuksissa on havaittu, että esimerkiksi uimareilla, kilpavoimistelijoilla, painonnostajilla ja jalkapalloilijoilla esiintyy tavallista enemmän välilevyrappeumaa. Selkärangan kiertoliikkeet, hypyt, potkut ja selkärangan toistuva ojennus ja taivutus saattavat lisätä välilevyrappeuman riskiä. Myös pyöristyneeseen selkärankaan liittyvä puristus rappeuttaa välilevyjä. Vaikuttaa siltä, että nimenomaan epätavalliset liikkeet lisäävät välilevyrappeuman riskiä. Tätä teoriaa tukee havainto, ettei juoksu lisää rappeumariskiä.  Vuonna julkaistun tutkimuksen mukaan nopea kävely ja hidas juoksu saattavat kuitenkin jopa vähentää välilevyrappeuman riskiä. Nopealla juoksemisella ja hitaalla kävelyllä ei kuitenkaan havaittu vastaavaa vaikutusta. Kyseessä oli historian ensimmäinen tutkimus, jonka mukaan liikunta saattaa myös vähentää välilevyrappeuman riskiä. 

Nikamien reunoihin koukkumaisesti kohti viereisen nikaman reunaa kasvavat luupiikit eli osteofyytit estävät selkärangan normaalia taipumista ja saattavat aiheuttaa kipua. Ne saattavat myös painaa hermoratoja aiheuttaen tyypillisesti ylä- tai alaraajojen kipua, puutumista, lihaskramppeja tai lihasheikkoutta. Luupiikit estävät toisaalta myös selkärangan yliliikkuvuutta.

Välilevymadaltuman aiheuttamaa kipua voidaan hoitaa poistamalla kirurgisesti rappeutuneen välilevyn jäänteet ja kiinnittämällä välilevyn ylä- ja alapuolinen nikama toisiinsa kiinni esimerkiksi ruuvien avulla. Tuloksena on nikamien yhteenluutuminen, joka aiheuttaa selkärankaan pysyvän liikerajoituksen. Luudutusliekkaus auttaa joissakin tapauksissa, mutta on äärimmäisen vaikea ennustaa, mitkä potilaat hyötyvät siitä.

Vanhuudenrappeuma 
Välilevyjen nestepitoisuus alenee ihmisen ikääntyessä solunulkoista matriisia uusintavien solujen kuollessa. esimerkiksi vastasyntyneen vauvan välilevy-ytimen vesipitoisuus on 85–90 prosenttia, mutta eläkeikää lähestyvän yli 60-vuotiaan aikuisen vain noin 70 prosenttia. Kahdeksakymmenvuotiaiden välilevyt ovat keskimäärin puolta kuivempia kuin lasten. Myös välilevyjen vauriot lisääntyvät ikääntyessä siten, että keskivertoiselta 70-vuotiaalta löytyy rappeutumisen merkkejä jo useimmista välilevyistä. . Diskuksen ikääntymiseen liittyvä hidas rappeutuminen ei kuitenkaan aiheuta yleensä samanlaisia kipuongelmia kuin välilevyn patologinen rappeutuminen. Tämä saattaa liittyä siihen, että nuorempana tapahtuva välilevyn rappeutuminen liittyy välilevyn murtumien aiheuttamiin rakenteellisiin muutoksiin, kun taas vanhuudenrappeuma johtuu useammin siitä, että välilevyn nestepitoisuus alenee ikääntymiseen liittyvän biokemiallisen degeneraation seurauksena. 

Ikääntymiseen liittyvä välilevyn nestepitoisuuden väheneminen johtuu proteoglykaanien vähenemisestä. Välilevyn ytimien kutistuminen kohdistaa ulkokehään aiempaa enemmän kuormitusta, mikä provosoi sen kasvua. Tuloksena on välilevyn liikkuvuuden väheneminen sekä mahdollinen selkäydinhermoon törmääminen, mikä saattaa aiheuttaa kipua ja heikkoutta. 

Ruumiinavauksiin perustuvissa tutkimuksissa on havaittu, että väestöllä esiintyy eniten makroskooppisia eli paljain silmin nähtävissä olevia vaurioita toiseksi alimmassa nikamavälissä L4-L5 sekä sitä ylemmässä nikamavälissä L3-L4.

Selkänikaman pääteruston ja luuaineksen tulehdusmuutokset (Modic-muutokset) 
Välilevyn syyruston halkeama saattaa johtaa krooniseen selkäsärkyyn etenkin jos sitä seuraava hitaasti etenevä tulehdus (nivelrikko) etenee välilevyn ylä- ja alapuolisten selkänikamien rustoista päätelevyä pitkin luuytimeen asti aiheuttaen luuaineeseen tulehduksellisen päätelevy- eli Modic-muutoksen. Jos muutos etenee pitkälle, välilevyn sisällä olevan hapan ydingeeli pääsee tunkeutumaan nikaman luuaineeseen. Tulehdukselliset Modic-muutokset diagnosoidaan magneettikuvauksella. Ykköstyypin muutokset korreloivat kakkos- ja kolmostyypin muutoksia vahvemmin kroonisen selkäkivun ja syvien kiputuntemusten kanssa ja niille on tyypillistä tulehdukseen aiheuttamaan turvotukseen liittyvä selkänikaman suurentunut nestepitoisuus, mikä näkyy T1-magneettikuvissa tavallista vaaleampana ja T2-magneettikuvissa tavallista tummempana alueena. Kakkostyypin Modic-muutoksissa on havaittavissa keltaisen rasvapitoisen aineen kertymistä nikamaan. Modic 3 -tyypin muutokset ovat harvinaisempia eikä niitä ole tutkittu yhtä paljon kuin ykkös- ja kakkostyypiin muutoksia. Niiden on kuitenkin havaittu korreloivan röntgenkuvissa näkyvän kalkista muodostuvan skleroottisen plakin kanssa.

Ykköstyypin modic-muutoksia omaavilla esiintyy neljä kertaa todennäköisemmin selkäkipua kuin niillä, joilla ei ole kyseisiä muutoksia. Modic-muutoksia on kuitenkin havaittu myös kivuttomilla henkilöillä. Tämä saattaa johtua siitä, että geneettisten tekijöiden on havaittu olevan yhteydessä Modic-muutosten aiheuttamaan kipuun. Geneettiset tekijät vakioitiin vuonna 2019 julkaistussa palkitussa kaksosilla tehdyssä tutkimuksessa, jolloin havaittiin, että ykköstyypin Modic-muutokset korreloivat vahvasti selkäkivun kanssa.  

Modic-muutoksiin liittyy myös välilevyjen aineenvaihdunnan häiriintymistä, koska suurin osa välilevyn soluista on riippuvaisia niistä ravinteista, jotka kulkeutuvat sinne nikaman rustoisen päätelevyn kautta. Tulehduksen aiheuttama välilevyn aineenvaihdunnan heikkeneminen johtaa myös turvotuksen aiheuttamaan kivuliaaseen paineeseen. Ikääntymisen aiheuttamat luontaiset nikaman rappeumamuutokset lisäävät välilevyperäisen kivun riskiä, mutta eivät johda siihen automaattisesti.

Potilaat, joiden selkänikaman ytimestä löytyy suuria ykköstyypin Modic-muutoksia tai laajoja tyypin 1, 2 tai 3 Modic-muutoksia eivät hyödy liikunnasta vaan levosta. Modic muutoksiin ei ole olemassa parantavaa hoitoa.

Synovi­aa­li­kysta 
Kuluman synnyttämä nesterakkula eli synovi­aa­li­kysta saattaa aiheuttaa hermopinteen painaessaan hermo­juurta.

Selkäydinkanavan ahtauma (spinaalistenoosi), hermopinne ja iskias-oire 
Välilevyjen madaltuminen voi aiheuttaa selkäydinkanavaa suojaavien flavum-nivelsiteiden löystymistä, paksuuntumista ja elastisuuden vähenemistä, jolloin ne saattavat pullistua selkäydinkanavaan. Tämä aiheuttaa selkäydinkanavan hermorakenteiden puristustilan, jota kutsutaan spinaalistenoosiksi elil selkäydinkanavan tai lannerangan ahtaumaksi. Puristusta esiintyy etenkin alinten nikamien kohdalla, koska selkäydinkanava on sitä ahtaampi, mita alemmista nikamista on kyse mutta selkäydinhermo päin vastoin paksumpi. 

Ahtauma voi sijaita keskeisessä selkäydinkanavassa tai yksittäisen hermojuuren alueella. Selkäydinkanavan ahtauma sijaitsee yleensä kaula- tai lannerangan alueella ja aiheutuu useimmiten kulumamuutoksista. Alaselästä jalkaan tai jalkoihin säteilevä laaja-alainen kipu sekä jalkojen puutuminen tai pistely ovat spinaalistenoosin tyyppioireita. Alaselkä saattaa lisäksi kipeytyä kävellessä ja alaraajoihin voi myös ilmaantua oireita voimattomuutta. Etukumara asento helpottaa usein oireita ja selkärangan taivuttaminen taakse pahentaa niitä.

Spinaalistenoosi voi johtua välilevyn pullistumasta tai nikaman luuaineksen rappeumamuutoksista, jolloin hermorakenteiden ympärillä oleva tila selkärangan nikamien välissä ja sisällä kaventuu vähitellen. Myös välilevyn pullistuma voi aiheuttaa spinaalistenoosia. Oireet liittyvät yleensä selän kuormittumiseen, jota voi vähentää riittävällä tauotuksella. Myös lääkkeistä, tukiliiveistä ja leikkauksesta saattaa olla apua. 

Myös hermojuuren ahtauma eli hermopinne voi johtua välilevyn pullistumasta tai nikaman luuaineksen rappeumamuutoksista. 

Jos selän taivutusliikkeiden tekeminen toisteisesti ei tuota kipua, mutta aiheuttaa kivun ilmaantumisen tai pahenemisen jälkeenpäin, on syytä epäillä hermopinnettä. 

Kaularangan alueen ahtauma aiheuttaa yläraajaan säteilevää kipua, yläraajan puutumista ja käden näppäryyden heikkenemistä. Oireet kehittyvät tyypillisesti hitaasti. Niiden vaikeusaste vaihtelee usein, mutta ne voivat myös pahentua vuosien saatossa. Selkäydinkanavan ahtauma diagnosoidaan yleensä magneettikuvauksen avulla.

Alle kymmenen prosenttia selkäkiputapauksista johtuu lonkka- eli iskias-hermojuureen kohdistuvasta paineesta. Paineen aiheuttajana on useimmiten välilevytyrä, joka saattaa puristaa selkäydinhermoa tai selkäytimen jatketta ahtauttaen juurikanavaa, mikä saattaa johtaa iskiaskipuun. 

Noin 40 prosenttia suomalaisista kärsii iskias-kivusta jossain elämänsä vaiheessa. Suurin riski saada iskias-kipua on 40–55-vuotiaana. Iskias-särky voi kroonistua, jos tyrä vaurioittaa hermojuurta. 

Kivun pääasiallisena aiheutumismekanismina pidetään ahtaumasta johtuvaa cauda equinan laskimo- ja valtimoverenkierron häiriötä, joka heikentää hermojuurten ravinnonsaantia ja toimintakykyä. Cauda equinan puristuma aiheuttaa monimutkaisen ja hitaan tapahtumasarjan, jossa elimistön fysiologisten sopeutumismekanismien riitävyys määrää sen, kehittyykö potilaalle oireita. Lannerangan ahtauttava rappeuma etenee yleensä hitaasti, ja puristuma on aluksi dynaaminen, koska lannerankakanavan tilavuus muuttuu potilaan liikkeiden mukana. Hermokudoksen verenkierto ei heikenny siksi pysyvästi. Hermojen verisuonilla on siten usein paljon aikaa mukautua puristuksen aiheuttamiin muutoksiin. Lannerankanavan tilavuuden muutokset loppuvat vasta kun rappeuma on edennyt niin pitkälle, että luupiikit ovat jäykistäneet selkärangan. Lisäksi on osoitettu, että välilevyn ulkopuolelle päätynyt välilevynydin vaurioittaa hermostoa ja aiheuttaa voimakasta kemiallista tulehdusreaktiota ja kipua päästessään kovakalvon päälliseen epiduraalitilaan. 

Akuutissa vaiheessa kannattaa välttää selän liiallista kuormittamista ja rasittamista. Selän kuormittamista tai pitkää istumista vaativaa liikuntaa voi lisätä rauhallisesti hermokivun helpottuessa.

Iskiaksen paraneminen on yksilöl­listä. Iskias-oire rauhoittuu useimmiten 1–3 kuukaudessa. Pullistuma kuivuu tällöin pois, mikä johtaa hermo­pinteen helpottamiseen ja tulehduksen rauhoittumiseen. Osa iskias-potilaista hyötyy kevyestä vetohoidosta. Leikkauksesta on hyötyä, jos pullistuma ei parane itsestään tai se aiheuttaa esimerkiksi merkittävän halvausoireen.

Päivittäisen liikunnan harrastaminen saattaa tuoda väliaikaista lievitystä iskias-oireistoon. Liikunnan aikana pitää kuitenkin kiinnittää huomiota selkärangan asentoon sekä välttää tärinää aiheuttavia lajeja, kuten juoksua ja maastopyöräilyä.

Nikamakaaren rasitusmurtuma eli höltymä (spondylolyysi)

Nikaman takakaaren (vertebral arch)  rasitusmurtuman eli höltymän (spondylolyysi) omaavilla esiintyy viisi kertaa todennäköisemmin selkäkipua kuin niillä, joilla ei ole spondylolyysia.

Spondylolyysi aiheuttamat oireet paranevat usein konservatiivisella hoidolla, mutta itse murtuman paranemisennuste ei ole kovin hyvä. Parantumaton nikamakaaren rasitusmurtuma kehittyy yleensä ennen pitkää nikamasiirtymäksi siten, että puolet nikamasiirtymistä tapahtuu jo teini-iässä ja loput 80 prosenttisesti kuuteenkymmenen ikävuoteen mennessä. Nikaman rasitusmurtuma lisää myös välilevyrappeuman riskiä.

Nikamakaaren rasitusmurtuma sijaitsee yleensä lannerangan alimmassa tai toiseksi alimassa nikamassa ja niitä ilmaantuu eniten alaikäisille urheilijoille. Röntgenkuvauksessa havaitun nikamamurtuman esiintyvyys on kouluiässä 4–5 prosenttia ja aikuisilla 6 prosenttia. Röntgenkuvien avulla havaitaan kuitenkin vain noin joka kolmas nikaman rasitusmurtuma.

Nikamakaaren rasitusmurtumat ovat yleisiä niissä palloilulajeissa, jotka sisältävät äkkinäisiä liikkeitä ja kiertoja, ja painijoilla sekä voimistelijoilla esiintyy jopa kaksi kertaa enemmän selkäkipua kuin urheilua harrastamattomilla lapsilla. Nikamamurtuma voi aiheutua myös esimerkiksi rajuista leikeistä tai pitkäaikaisesta istumisesta lordoottisessa asennossa. Niitä esiintyy miehillä hiukan naisia useammin, mutta naisten keskuudessa esiintyy enemmän vakava-asteisia siirtymiä. 

Liikuntaharrastuksen yhteydessä syntynyt rasitusmurtuma oireilee tyypillisesti lievänä kipuna, joka pahenee erityisesti selkää taaksepäin taivutettaessa. Kipu ilmaantuu harjoittelun aikana tai sen jälkeen. Myöhemmin selkä saattaa kipeytyä jo harjoittelun aikana ja lopulta kipua on myös levossa. Oireita ei esiinny kuitenkaan kaikilla.

Nikamakaaren rasitusmurtuma aiheutuu tyypillisesti mekaanisen ja toistuvan nikamakaarten alueeseen kohdistuvan stressin aiheuttamista selän takarakenteiden mikrovammoista. Se saa alkunsa helposti etenkin liikkeistä, joissa rangan ojennus ja kierto rasittavat nikamakaaria. 

Murtuma syntyy sen jälkeen, kun luun aineenvaihdunta on heikentynyt. Magneettikuvasta havaitaan jo alkavat rasitusmurtumat eli löydös saadaan jo siinä vaiheessa, jossa varsinaista murtumaa ei ole ehtinyt vielä kehittyä, mutta nikaman takakaaressa on havaittavissa luun aineenvaihdunnan heikentymisestä kielivää turvotusta. 

Tuore rasitusmurtuma saattaa parantua, jos nikamakaarta kuormittavaa liikuntaa rajoitetaan. Myös tukiliiviä voidaan käyttää. Murtuman esiasteen paraneminen kestää noin kolme kuukautta. Murtumien paranemisennuste on huonompi, ja niiden mahdollinen paraneminen kestää 6–12 kuukautta.

Nikamasiirtymä (spondylo- tai retrolisteesi) 

Lannerangan spondylo- tai retrolisteesi eli nikamasiirtymä on yleinen selkäkivun aiheuttaja. Yli puolella toistuvista alaselän vaivoista pitkään kärsivistä esiintyy sairauden oireettoman vaiheen aikana otetuissa taivutusröntgenkuvassa näkyviä nikamasiirtymiä. Nikamasiirtymää on havaittu keskimäärin kuudella prosentilla suomalaisista, joista 80 prosentilla on esiintynyt alaselän kipua. Jos kudoksissa ei ole inflammaatiota, listeesi voi olla myös täysin oireeton.

Nikamasiirtymän yleisyys lisääntyy ihmisen ikääntyessä. Nikamasiirtymä korreloi vahvasti myös alaraajaan säteilevän kivun kanssa, vaikka hyvin harvalta löytyy neurologisessa tutkimuksessa havaittavissa oleva selvä puutosoire.

NIkamasiirtymä on naisilla miehiä huomattavasti yleisempää. Arviolta lähes puolet nikamasiirtymistä johtuu välilevyrappeuman aiheuttamasta puristusmurtumasta (degeneratiivinen spondylolisteesi) ja lähes puolet nikamakaaren rasitusmurtumasta eli spondylolyysista. Nikamasiirtymä saattaa johtua myös synnynnäisistä rakennepoikkeavuuksista.

Degeneratiivinen spondylolisteesi on miehiä yleisempi naisilla ja etenkin synnyttäneillä naisilla. Se ahtauttaa sentraalista ja lateraalista selkäydinkanavaa, mikäli potilaan selkäydinkanava on tavallista ahtaampi.

Degeneratiivinen nikamansiirtymä esiintyy yleisimmin L4/5-välissä ja spondylolyyttinen eli rasitusmurtumasta aiheutuva nikamasiirtymä puolestaan presakraalivälissä eli lanne-ristiluunivelessä, joka on alaselän heikoin lenkki. Presakraalivälissä oleva nikamasiirtymä johtaa siihen, että selkärangan syvät mediaaliset lihakset joutuvat kannattelemaan yksinään S1-nikaman päällä sijaitsevaa L5-nikamaa ja tästä johtuva suuri paine saattaa aiheuttaa kroonista selkäkipua tuottavan kivuliaan lihaskrampin. Degeneratiivinen nikamasiirtymä johtuu usein sekä fasettinivelten että välilevyjen pitkälle edenneen rappeutumisen aiheuttamasta välilevyn madaltumisesta, joka aiheuttaa segmentaalista eli kahden nikaman välistä yliliikkuvuutta. Tämä yliliikkuvuus voi johtaa nikaman alempaan nivelhaarakkeeseen syntyviin pieniin puristusmurtumiin, joiden seurauksena kehittyy lopulta degeneratiivinen nikamasiirtymä. Degeneratiivinen nikamasiirtymä saattaa edetä jopa 2 millimetriä vuodessa. 

Nikamasiirtymä voi sijaita yhdellä tai molemmilla puolilla ja se voi pahentuessaan alkaa painamaan hermoa ja aiheuttaa säteilyoireita. Degeneratiiviseen nikamasiirtymään liittyy melkein aina myös rangan kiertoliikkeessä ilmenevää epävakautta. Yliliikkuvuuteen liittyvän puristuksen aikaansaama ylikuormitus saattaa johtaa myös nikaman välilevyn ja rustoisen päätelevyn ylikuomitukseen ja niiden mikroverenkierron ja kipuhermopäätteiden toimintahäiriöihin. Nikamasiirtymä saattaa aiheuttaa myös juurikanavien ahtautumista ja vakava-asteinen spondylolisteesi saattaa vaurioittaa selkäytimen cauda equinaa.

Selän yliliikkuvuuteen liittyy usein tunnustelemalla havaittava tai jopa silmin nähtävä lannerangan hyllymuodostuma, joka johtuu siitä, että nikaman irronneessa tukikaaressa oleva okahaarake pysyy paikallaan ylempien lannenikamisen siirtyessä rivissä eteenpäin. Kipu provosoituu yleensä jos ojennettuun alaselkään kohdistetaan pientä vetorasitusta (PLE-testi).

Alle 50 prosentin nikamasiirtymien aiheuttama kipu paranee usein konservatiivisella hoidolla, mutta sitä suuremmat vaativat yleensä leikkauksen. Lapset tulevat yleensä oireettomiksi myös ilman leikkausta, mutta se kestää kauemmin. Jos lannerangan leikkauksessa poistetaan yksi tai useampi rankaa tukeva rakenne, leikkauksen seurauksena saattaa kehittyä toissijainen degeneratiivinen yliliikkuvuus.

Nikamasiirtymät näkyvät parhaiten taivutus- ja rasitusröntgenkuvissa, mutta ne pitäisi otattaa erityisklinikoilla

Nivelsiteiden yliliikkuvuus 

Nivelsiteiden, -kapseleiden ja -jänteiden kuorma kasvaa nopeasti  moninkertaiseksi, kun ne venyvät selkää taivutettaessa. Mekanoreseptoreiden, pehmytkudosten ja nikamien vammautumisvaara kasvaa tällöin. Lisäksi vamma missä tahansa selkärangan rakenteessa aiheuttaa jonkinasteista yliliikkuvuutta. 

Selän nivelsiteiden yliliikkuvuus eli jäykkyyden vastakohta saattaa aiheuttaa selän mekanoreseptoreiden toiminnan eli hermostollisen säätelyn häiriintymistä, kudosmuutoksia ja invalidisoivaa kipua. Se onkin keskeinen ja usein tunnistamaton selkäkivun syy etenkin lannerangan alueella. Yliliikkuvuus johtaa lisäksi usein nivelrikkoon, mistä saattaa johtaa vakaviin pitkäaikaisseurauksiin. 

Yliliikkuvuus voi johtua esimerkiksi sairaudesta tai yksitoikkoisen liikkeen liiallisesta toistamisesta. Myös traumat kuten kaatuminen saattaa venyttää nivelsiteitä. Yliliikkuvuus voi johtua myös nivelsiteiden tai muun sidekudoksen perinnöllisistä syistä johtuvasta löystymiskehityksestä eli hypermobiliteettisyndroomasta, minkä raja tarkemmin määriteltyihin periytyviin sidekudossairauksiin, kuten Ehlers-Danlosin oireyhtymään (EDS), ei ole aivan selväpiirteinen.

Myös nikamaliukuma voi aiheuttaa nikamavälin liikehäiriön.

Nivelsiteiden liiasta väljyydestä johtuva selän nivelen tai nivelten yliliikkuvuus eli epästabiilius (hypermobiliteetti) aiheuttaa selkärangan nikamien liikeradan haitallisen laajenemisen. Yliliikkuvat nikamat saattavat liukua liiaksi eteen- tai taaksepäin. Ensin mainittu tapahtuu tyypillisesti kumartuessa ja viimeksi mainittu seistessä tai pidettäessä lannerankaa notkolla. Selkänikaman vähäinenkin liukuminen taaksepäin aiheuttaa painon ajoittaista siirtymistä fasettinivelen takaosalle, mikä johtaa välilevyn takaosan pullistumiseen. Liikesegmentin alemman nikaman ylempi nivelhaarake liukuu samalla kohti lateraalista juurikanavaa, mikä saattaa ärsyttää hermojuurta aiheuttaen säteilytuntemuksia.

Selän yliliikkuvuus on tavallista yleisempää lapsilla ja nuorilla naisilla. Nikamaliukumien aiheuttamia kipuoireita voidaan hoitaa voimistamalla nikamavälien liikettä ohjaavia mediaalisia selkälihaksia. Liikunnassa on vältettävä nivelten liikerataa lisääviä harjoitteita.

Yliliikkuvuus näkyvy parhaiten taivutus- ja rasitusröntgenkuvissa, mutta ne pitäisi otattaa erityisklinikoilla.

Risti-suoliluunivelen nivelsiteen vaurio, nivelrikko ja yli- tai aliliikkuvan SI-nivelen toimintahäiriö 

Selkärangan jalustana toimivan ja iskuja vaimentavan risti- ja suoliluun välille muodostuvan nivelliitoksen eli risti-suoliluunivelen (SI-nivel) nivelsiteen vaurioituminen synnyttää toispuoleista alaselkäkipua, koordinaatiovaikeuksia ja elektromyografisella mittauksella havaittavan lisjännityksen. SI-nivelen nivelsiteen vaurio johtaa nivelen liian suureen liikerataan, mikä käynnistää nivelen rappeutumiskehitykseen johtavan risti-suoliluunivelen tulehduksen eli sakroiliittin. Nivelsiteen vaurio saattaa aiheuttaa myös SI-nivelen liikerataa rajoittavaa nivelsiteiden tai lihasten kireyttä. 

SI-nivelen toimintahäiriö selittää eräiden arvioiden mukaan jopa 30 % epäspesifeistä selkä- ja lantio-oireista. SI-nivelperäinen kipu tunnistetaan usein huonosti, minkä vuoksi potilaat saattavat kärsvät usein jopa 10–15 vuotta selitystä vaille jäävistä oireista.

Tyypillinen SI-nivelen yliliikkuvuudesta kärsivä potilas on 45-64-vuotias nainen.  Sairaus on yleisempi naisilla, koska esimerkiksi hormonitasojen luontainen vaihtelu voi aiheuttaa jopa 30 prosentin vaihtelun SI-nivelen liikkuvuuteen. Myös urheiluharrastukset, raskaus, skolioosi, jalkojen pituusero, selkäsäryn aiheuttamat kävelyhäiriöt sekä spondyloartroosi ja reaktiivinen niveltulehdus lisäävät SI-nivelen yliliikkuvuuden riskiä. 

Nivelrikon (artroosin eli osteoartriitin) aiheuttama kipu on jomottavaa. Sen aiheuttama ruston rappeutuminen ja tuhoutuminen eivät aiheuta kipua, koska rustossa ei ole kipuhermopäätteitä, mutta SI-nivelen nivelkalvon, nivelkapselin sekä luuaineksen, lihasten ja nivelsiteiden kudosvaurioihin liittyvä hermopäätteiden ärsytys voi olla kivuliasta. Jatkuva noidankehä, jossa tulehduksen aiheuttamat vauriot korjautuvat yhä uudelleen ja uudelleen kalkkeutumilla, voi johtaa lopulta SI-nivelen jäykistymiseen, jolloin siihen yhteydessä olevat luut fuusioituvat yhteen. SI-nivelen jäykistyminen saattaa aiheuttaa kipuja ja vaikeuttaa taipumista eteen- tai taaksepäin. Myös selkärangan luudutusleikkaus lisää SI-nivelperäisen kivun riskiä. 

Relakiini- ja progesteronihormoni löysyttävät raskaana olevien naisten lantion alueen lihaksia ja nivelsiteitä. Toisinaan ne löystyvät niin paljon, että SI-nivelen luut liukuvat liian kauaksi toisistaan, mikä voi aiheuttaa kipua. Oireet helpottavat yleensä raskauden jälkeen. 

SI-nivelen kipu johtuu usein myös siitä, että yliliikkuva SI-nivel on lukkiutunut virheasentoon. Iskunvaimennuksen lisäksi SI-nivel lieventää lantioon kohdistuvaa rasitusta sekä jakaa kuormitusta alaselän ja jalkojen välillä. On todennäköistä, että SI-nivelen toimintahäiriöön liittyy myös faskian eli lihaskalvojärjestelmän ongelmia.

SI-niveleen liittyvä kipu on useimmiten liikkeeseen liittyvää kipua paikallisesti SI-nivelen kohdalla, mutta se voi myös säteillä pakaraan, nivustaipeeseen ja reiteen. Kipu pahenee yleensä, kun oireilevalle puolelle kohdistuu enemmän kuormitusta, minkä takia kävely ja juoksu pahentavat usein oireita. Jos toimintahäiriö jatkuu pidempään, kipu saattaa laajeta nivusiin, sisäreisiin, pakaroihin ja alaselkään. SI-nivelen ongelmat saattavat aiheuttaa kipua myös hartioissa ja olkapäässä.

SI-nivelen toimintahäiriö saattaa oireilla myös ainoastaan lapaluiden välissä tai lonkan ulkosyrjällä. Se johtaa yleensä myös lantion kallistumaan tai kiertymään, jotka aiheuttavat jalkojen toiminnallisen pituuseron. Lantion virheasento aiheuttaa helposti alaselän kaari- eli fasettinivelen lukkiutumisen, koska lantion virheasento vinouttaa ja puristaa selkärangan alinta nikamaa.

SI-nivelen virheasento aiheuttaa tyypillisesti eniten kipua heti nivelen lukkiutumisen jälkeen. Ajan mittaan keho alkaa kompensoida nivelen virheellista asentoa muilla muutoksilla, jotka voivat aiheuttaa kipua muualle selkärankaan.

SI-nivelperäinen kipu voidaan diagnosoida, jos kivuliaiden liikkeiden aiheuttama kipu laantuu 75 prosentilla kun niitä suoritetaan SI-nivelen puuduttamisen jälkeen. Lisäksi on olemassa erilaisia provokatiivisia liikesarjatestejä.

Nivelrikko aiheuttaa tyypillisesti nivelraon paineluarkuutta, mutta myös luun reuna-alueet ja niveltä ympäröivä lihaksisto voivat aristaa. SI-nivelen nivelrikkoa on kuitenkin vaikea diagnosoida koska SI-nivelen vaurioon ei liity magneettikuvassa näkyvää turvotusta johtuen siitä, ettei syvälle SI-nivelen sisälle ulottuvassa luunsisäisessä nivelsiteessä ole verisuonia. Nivelrikon aiheuttamat vauriot saadaan siksi näkyviin ainoastaan SPECT-CT-kuvauksella. 

Risti-suoliluunivelen (SI-nivelen) tulehdus eli sakroiliitti diagnosoidaan vasta röntgenkuvassa näkyvien pysyvien luustovaurioiden perusteella. Tulehdus näkyy kuitenkin magneettikuvassa jo ennen kuin se on ehtinyt aiheuttaa röntgenkuvassa näkyviä pysyviä luustomuutoksia. Tällöin diagnoosiksi tulee aksiaalinen spondyloartriitti. Diagnoosi saadaan yleensä vasta 5–8 vuoden kuluttua oireiden alkamisesta, koska kuvissa näkyvien tulehdusmuutosten kehittyminen kestää usein monta vuotta.

SI-nivelen nivelsiteiden vaurio syntyy esimerkiksi pystysuuntaisen puristuskuormituksen ja lantion nopean kiertämisen yhteisvaikutuksesta, liian pitkään jatkuneesta kuormittavasta harjoitteesta taikka taaksepäin kaatumisen, selkäleikkauksen tai autoimmuunisairauden seurauksena. Vaurio saattaa muuttaa nivelen liikeradan vääränlaiseksi, mikä aiheuttaa kipua niveltä liikutettaessa. Si-nivel voi lukkiutua joko pystysuuntaisesti tai kierteisesti. 

SI-nivelen toimintahäiriöön liittyvää kipua voidaan hoitaa nivelen rasittamisen välttämisellä, tulehdusta alentavilla lääkkeillä ja fysioterapialla. Markkinoilla on myös SI-nivelen vakauttamiseen tarkoitettuja tukivöitä, jotka vähentävät SI-nivelen poikittaista liikettä ja vaurioituneiden nivelsiteiden kuormitusta.

SI-nivelen hoidon tavoitteena on tulehduksen vähentäminen sekä SI-nivelen liikkuvuuden normalisointi ja vakauden lisääminen. Kroonistuneeseen sairauteen sopii liikeharjoittelu, jossa tehoja nostetaan asteittain. Vesivoimistelu sopii tähän erityisen hyvin. Myös kortikosteroidi- ja puudutusaine-pistoksia käytetään. Jos konservatiiviset hoidot eivät tehoa, voidaan harkita eräiden kipuja välittävien hermojen toiminnan lakkauttamista säteilytyksen avulla tai jäykistysleikkausta.  SI-potilaat hyötyvät yleensä myös lihaskalvojen ja muiden pehmytkudosten manuaalisesta käsittelystä. Hoitona voi olla esimerkiksi nivelen toiminnan normalisointi manipulaatio- tai mobilisaatihoidolla. Manipulaatiossa ylitetään nivelen fysiologinen liikelaajuus yksittäisellä voimaimpulssilla, kun taas mobilisaatio perustuu niveleen kohdistettavaan tasaiseen voimaan ilman että nivelen fysiologinen liikelaajuus ylittyy. Lihaskalvot palautuvat hoidon jälkeen normaalitilaan muutaman vuorokauden kuluessa, mikä lievittää oireita. SI-nivelten toimintahäiriössä on lisäksi syytä harjoittaa säännöllisesti keskivartalon ja lantion alueen lihaksistoa sekä välttää pitkään jatkuvia staattisia asentoja kuten istumista.Jos kipu tuntuu itse nivelessä, voidaan kokeilla myös kortisoni-puuduteruisketta.  

SI-nivelen liika väljyys johtaa ajan myötä nivelruston rappeutumiseen ja nivelen kalkkeutumiseen sekä liikakasvuun. SI-nivelen toimintahäiriö johtaa lantiokorin virheasentoon, jolloin muutkin nivelet joutuvat toimimaan niille epäoptimaalisissa kulmissa. SI-nivelen lukkiuma saattaa pitkään jatkuessaan rappeuttaa lannerangan ennenaikaisesti, koska liikkumaton Si-nivel ei kykene enää vaimentamaan selkärankaan kohdistuvia iskuja. Yliliikkuvuus johtuu yleensä traumoista kuten nostamisen tai liukastumisen aiheuttamasta vauriosta, mutta myös lihasvoiman ja notkeuden epäoptimaalinen suhde voi altistaa Si-niveltä yliliikkuvuudelle. SI-nivelen lukkiuma voi aiheuttaa lisäksi skolioosia tai jalkojen toiminnallista pituuseroa.

Hoitamaton aksiaalinen spondylartriitti voi muuttua selkärankareumaksi, joka aiheuttaa perifeeristen nivelten muutoksia ja luuduttaa nikamia.

Nikaman liikesäätelyn häiriö ja nikaman kaarinivelen lukko eli fasettioireyhtymä 

Välilevyn madaltuminen johtaa välilevyn oikean ja vasemmanpuoleisen fasettinivelen epänormaaliin liikerataan. Tämä nivelen toimintahäiriö rasittaa fasettiniveliä aiheuttaen niihin artroosi- eli nivelrikkomuutoksia kuten luupiikkejä, mikä häiritsee välilevyä entisestään. Välilevyn madaltuminen voi johtaa lopulta fasettinivelten subluksoitumiseen eli osittaiseen sijoiltaan menemiseen. 

Selän liikkeiden toimintahäiriölle on ominaista selän rajoittunut liikkuvuus, joka johtuu tyypillisesti lihassuojaksi kutsutusta lihasten voimakkaasta jännittymisestä, mikä aiheuttaa kivuliasta puristusta nikamaliitoksiin. Toimintahäiriö johtuu yleensä potilaan potemasta selän kipujaksosta. Selän liikkeiden toimintahäiriö hidastaa välilevyn paranemista. 

Kahden selkänikaman välissä sijaitseva kaari- eli fasettinivel lukkiutuu, jos siihen kohdistuu nikamia yhteen puristavaa kuormitusta nikaman ollessa virheasennossa eli subluksaatiossa. Tällöin nikamien välissä tapahtuva nestekierto heikkenee, jolloin nikamat saattavat juuttua kiinni toisiinsa. Ylempänä sijaitsevan selkänikaman kuuluisi liukua alempana sijaitsevan päälle selkää taivutettaessa, mutta fasettilukko estää tämän, mikä vähentää selän taipumista. Jos nikamat eivät enää liiku, niiden väliset pienet lihakset eivät saa myöskään enää liikettä, mikä synnyttää lihasjännitystä, joka saattaa levitä laajemmalle alueelle. Lisäksi fasettilukko ärsyttää ympäröivää kudosta, jolloin se tulehtuu ja kipeytyy. Näin syntynyt nivelen toimintahäiriö heikentää keskushermoston kykyä aistia tietoa nivelistä ja niitä ympäröivistä syvistä lihaksista. 

Lantion virheasennon aiheuttama alaselän fasettilukko on fasettilukoista yleisin, koska lantion virheasento vinouttaa ja puristaa selkärangan alinta nikamaa. 

Yhdysvaltalainen ortopedi Manohar M. Panjabi julkaisi vuonna 1989 teorian, jonka mukaan mihin tahansa yksittäiseen selkärankaan kiinnittyvään lihakseen, jänteeseen, nivelsiteeseen tai edellisten toimintaa säätelevään hermoon kohdistuva luontainen kuluminen tai sairauden tai tapaturman aiheuttama vaurio saattaa haitata jonkin toisen tai joidenkin toisten lihasten, jänteiden tai hermojen toimintaa siinä määrin, että koko selkärangan koossapysymistä säätelevä järjestelmä häiriytyy kipua aiheuttavalla tavalla. Lisäksi Panjabi esitti, että keskushermostolla olisi kyky muuttaa tilapäisesti lihasten yhteistyötä tavalla, joka parantaisi selkärangan kykyä säilyttää vakautensa äärimmäisen kuormittavissa oloissa. Panjabi kehitti myös neutral zone- eli keskiliikeratahypoteesin, jonka mukaan rangassa esiintyvään muutaman asteen liikerataan kuuluisi pieni nikamien välinen liukuliike, jonka suorittamista kipu saattaisi häiritä. Vammat, välilevyn kuluminen tai syvien lihasten heikkous saattaisi myös aiheuttaa kyseisen liikeradan liiallisen laajenemisen. 

Fasettilukko estää nikaman normaalin liikkeen kuten nikaman kääntymisen eteenpäin selkää kumartaessa. Kun nikamat eivät enää liiku toisiinsa nähden, niihin kiinnittyneiden pienten lihasten aineenvaihdunta heikkenee. Lantion virheasennon aiheuttama lannerangan fasettilukko on yleisin. Vinossa oleva lantio kääntää siinä alinta nikamaa ylöspäin, jolloin koko selkäranka menee hieman vinoon.

Fasettilukon syynä voi olla myös taakan nostaminen epäergonomisesti, liian staattinen työasento, yksipuolisesti kuormittava työ tai liikunta taikka liikunnan puute. Myös äkillinen hallitsematon liike tai kehoon kohdistuva ulkopuolinen voima voivat aiheuttaa sen. Fasettilukko voi tulla periaatteessa kenelle tahansa, mutta fasettinivelen nivelsiteen löysyys lisää fasettilukon muodostumisriskiä ja nivelsiteet löystyvät naisilla miehiä helpommin hormonaalisista syistä. Työn, harrastuksen tai nukkuma-asennon aiheuttamasta toispuoleisesta kuormituksesta johtuva lihasten epätasapaino lisää fasettilukon riskiä.

Selän liikesäätelyn eli liikekontrollin häiriötä voidaan hoitaa esimerkiksi manipulaatiohoidoilla, joiden arvellaan vaikuttavan joko korjaamalla kahden vierekkäisen nikaman aliliikkuvuutta tai normalisoimalla nikamien ympäristön kipua ylläpitäviä neurofysiologisia heijasteita. Liikesäätelyn häiriö uusii kuitenkin usein hoidon jälkeen. Uusimisriski on pienempi silloin, kun oireet eivät ole kestäneet kauaa ennen hoidon saamista. Uusimisen ajankohtaa on myös mahdollista siirtää kauemmas tulevaisuuteen fysioterapeuttisten liikeharjoitteiden avulla. Harjoittelu on tehokkaampaa silloin, kun jokaiselle potilaalle räätälöidään yksilöllinen harjoitusohjelma.

Potilaan itse suorittama toistuva selkänikamien naksauttelu on erään arvion mukaan haitallista. Tämä johtuu siitä, että se voi aiheuttaa nivelen yliliikkuvuutta, koska epätarkasti suoritettu nivelen liikeradan lisääntyminen kohdistuu jo valmiiksi enemmän liikkuvaan niveleen.

Vuonna 2006 julkaistun suomalaistutkimuksen mukaan lievähköä ajoittaista alaselkäkipua potevat hyötyvät vuoden mittaisesta intensiivisestä alaselän optimaalisen asennon ylläpitoon tähtävästä valmennuksesta, mutta hyöty on niin vähäistä ettei sillä ole vaikutusta työkykyisyyteen.

Kaari- eli fasettinivelen nivelrikko 

Selkänikamien nikamavälissä sijaitsevissa fasettinivelissä on neljä nikamien liikkeitä ohjaavaa nivelpintaa, joihin tulee usein nivelrikkoa eli artroosia. Nivelrikko johtuu nivelen pinnalla olevan nivelruston kroonisen tulehduksen aiheuttamasta nivelen hermopäätteet paljastavasta rappeutumisesta. Nivelrikolle on tunnusomaista, että kipu pahenee rasituksessa ja että nivelen pinnalle syntyy luupiikkejä taudin edetessä. Vaikeammassa vaiheessa voi esiintyä myös leposärkyä.

Itse rustossa ei ole kipuhermopäätteitä, joten nivelrikkoon liittyvä kipu johtuu ensisijaisesti ruston rappeutumisen aiheuttavasta nivelkalvon tulehduksesta sekä nivelkalvon, nivelkapselin, luun, lihasten ja nivelsiteiden kudosvaurioihin liittyvästä hermopäätteiden ärsytyksestä. Nivelpussin nivelvoidetta tuottavan nivelkalvon tulehdus ohentaa rustoa, ja nivelruston alapuoliseen luuhun tulee onteloita ja sen reunaosiin alkaa muodostua liikakasvua eli luupiikkejä. Tällöin nivelkapseli paksuuntuu ja niveleen kiinnittyvä lihas surkastuu. Lisäksi nivelnesteen hyaluronihapon määrää vähenee ja laatu heikkenee, mikä heikentää sen rustoa ja niveltä suojaavia ominaisuuksia. Nivelnesteen ja -ruston tulehdustekijöiden määrä lisääntyy, jolloin proteoglykaanien ja kollageenisäikeiden hajoaminen kiihtyy.

Myös ruston alainen luu, nivelkalvo ja jopa niveliä ympäröivät lihakset rappeutuvat nivelrikon edetessä. Sileä ja liukas nivelrusto muuttuu rappeutuessaan karheaksi ja hilseileväksi, jopa kuoppaiseksi, mikä lisää entisestään sen tulehdustaipumusta. Hermopäätteet paljastuvat yhä pahemmin, jolloin kipua esiintyy yhä enemmän, ja nivelestä saattaa ruveta kuulumaan rasahtelua ja rutinaa. Fasettinivelen nivelrikko saattaa ahtauttaa myös selkäytimestä tulevien hermojen luisia aukkoja, mistä seuraa jalkoihin säteilevää selkäkipua. 

Nivelrikon aiheuttamat vauriot etenevät yleensä hitaasti vuosien kuluessa. Vamman aiheuttama nivelrikko saattaa kehittyä vasta 15–20 vuoden kuluttua. Tauti saattaa edetä myös aaltomaisesti, jolloin tulehdus menee välillä remissioon eli sen aktiivisuus sammuu. 

Nivelrikko iskee sitä varmemmin ja vakavammin, mitä useampia riskitekijöitä potilaalla on. Suurimpia riskitekijöitä ovat ikääntyminen, nivelvammat kuten nivelsidevauriot, nivelruston rakennemolekyylien geenivirheet sekä raskas ruumiillinen työ. Nivelten yliliikkuvuus lisää nuorella iällä alkavan nivelrikon riskiä etenkin, jos siihen yhdistyy työ, johon sisältyy paljon tärinää tai huonoja asentoja.  

Nivelrikkoa edeltää yleensä lievä niveltulehdus, joka johtaa osalla potilaista nivelrikkoon. Lievä niveltulehdus voi kehittyä myös joksikin muuksi reumasairaudeksi. Niveltulehduksen tunnistaa siitä, että nivel on arka ja ”pehmeästi turvonnut”. Jos potilas saa jo lievässä tulehdusvaiheessa kortisonipistoksen tulehtuneeseen niveleen, nivelrikon etenemistä voidaan saada hidastettua ja joskus se saadaan jopa estettyä.

Selkänikamien ja niiden ympärystön tulehdukselliset tilat sekä rustovauriot diagnosoidaan magneettikuvan avulla.

Fasettinivelille ei tehdä yleensä nivelrikkoleikkauksia, mutta joskus niitä jäykistetään tai luupiikkejä hiotaan pois.

Nikaman murtuma (kyfoosi eli kyttyräselkäisyys) 

Nikaman murtuessa nikaman solmu luhistuu koko leveydeltään etureunastaan ja harvemmin takareunasta. Potilaan pituus lyhenee ja ryhti muuttuu kumaraksi. 

Nikaman murtuma on tyypillisesti ensimmäinen merkki osteoporoosista. Osteoporoosi etenee nopeimmin nikamissa, koska nikaman solmuosa muodostuu lähes kokonaan pesusienimäisestä hohkaluusta, jonka seinämät osteoporoosi tuhoaa nopeammin kuin paksuseinäisen putkiluun. Nikaman kestävyys heikkenee osteoporoosin seurauksena murtuma-asteelle potilaan rakenteesta riippuen jo 50–60 vuoden iässä ja elintavoista riippuen jopa aiemminkin. 

Nikamamurtuma syntyy taakkaa nostaessa, matalalta pudotessa, tuoliin istahtaessa, horjahtaessa ja joskus ihan itsestäänkin. Kyse saattaa olla nikamamurtumasta, jos selkäkipu alkaa äkillisesti ilman syytä, ei helpotu muutamassa päivässä eikä säteile jalkoihin. Pituuden lyhenemä 3–4 cm on vahva nikaman murtuman oire. Nikaman murtuma kasvattaa uusien nikamamurtumien vaaran kaksinkertaiseksi ja muiden murtumien vaaran 2–3-kertaiseksi.  

Useamman nikaman murtuessa rintaontelo painuu kasaan muuttaen muotoaan ja rakennettaan niin, että keuhkojen ilmanvaihto eli tuuletus vaikeutuu. Tämä altistaa hengitystieinfektioille ja keuhkokuumeelle. Lisäksi alimmat kylkiluut alkavat usein painaa ja hiertää suoliluun harjannetta. Tällöin kaksi luuta hankaa toisiaan vasten ilman suojaavaa nivelrustoa, mikä aiheuttaa kovaakin kipua ja särkyä liikkuessa ja mahdollisesti jopa hengittäessä. Rintaontelo painaa myös vatsaa, mikä estää suolen liikkeitä ja normaalia toimintaa. Nikamamurtuman aiheuttava vaikea krooninen selkäkipu haittaa liikkumista, vaikeuttaa kumartumista, tuolista nousemista, portaissa liikkumista, kenkien jalkaan panemista ja kengännauhojen solmimista.

Reaktiivinen artriitti 

Reaktiivinen artriitti on niveltulehdus, joka kehittyy muualla elimistössä olevan bakteeritulehduksen aikana tai jälkeen. Bakteeri käyttää tällöin nivelnestettä ravinnokseen, eikä sitä voida löytää viljelemällä, mutta ultraääni- tai magneettitutkimus auttaa varmistamaan diagnoosin tulehduksen akuutissa vaiheessa. Oireena on kipu, joka pahenee levossa. Reaktiivinen artriitti paranee yleensä itsestään, mutta kehittyy pienellä osalla potilaita selkärankareumaksi.

Aksiaalinen spondylartriitti 
Aksiaalisesta spondylartriitia sairastavien risti-suoliluuniveltestä tai selkärangasta otetuissa magneettikuvissa havaitaan tulehduslöydöksiä, jotka eivät näy röntgenkuvissa. Osalle aksiaalista spondylartriittia sairastavista kehittyy selkärankareuma.

Selkärankareuma 
Selkärankareuma eli Bechterewin tauti on selkärangan ja usein myös raajojen nivelten tulehdus, joka yleensä kroonistuu. Selkärankareuma kehittyy usein reaktiivisen niveltulehduksen jälkeen. Tyypillisenä alkuoireena on usein aamuöinen herääminen ristiselän kivun vuoksi.

Etenkin jänteiden kiinnittymispaikat tulehtuvat selkärankareumassa. Miespuoliset potilaat tarvitsevat paljon enemmän kuntoutusta kuin naispuoliset ja osa naispotilaista jää ilman kokonaan ilman diagnoosia.

Selkärankareumaa sairastaa arviolta yksi prosentti Suomen väestöstä, mutta vain 10 000:nnen arvioidaan tarvitsevan siihen hoitoa. Pitkään jatkunut selkärankareuma saattaa jäykistää koko selkärangan. Diagnoosin saaminen saattaa kestää jopa kymmenen vuotta. Biologiset reumalääkkeet, kuten TNF-estäjät infliksimabi, adalimumabi, etanersepti, golimumabi ja sertolitsumabipegoli sekä interleukiini 17:n estäjät sekukinumabi ja iksekitsumabi ovat osoittautuneet hyvin tehokkaiksi selkärankareuman hoidossa.

Raskaus 
Raskaudet lisäävät myöhemmällä iällä tapahtuvan nikamansiirtymän riskiä, joka on naisilla huomattavasti yleisempää kuin miehillä. Miltei jokaisella raskaana olevalla naisella esiintyy lisäksi ajoittain selkäsärkyä, joka on lähes puolella niin kovaa, että se haittaa normaalia elämää. Raskaudenaikaiset selkäkivut ovat yleensä pahimmillaan iltaisin rasituksen jälkeen, ja noin kolmasosalla kipu pahenee yöksi. Raskauteen liittyvä selkäkipu on yleensä pahimmillaan 30.–34. raskausviikoilla, ja heikkenee usein 35. viikon jälkeen.

Raskauteen liittyvät hormonimuutokset relaksiinin, estrogeenin ja keltarauhasen tuotannossa muuttavat sidekudosta erityisesti kollageenin osalta, mikä löysentää nivelligamentteja ja saattaa johtaa muun muassa risti-suoliluunivelen subluksaatioon eli osittaiseen sijoiltaan menoon. Relaksiini-hormonin aiheuttama nivelsiteiden löystyminen ja pehmeneminen raskauden aikana voi johtaa kipuja aiheuttavaan häpyliitoksen, lantiorenkaan ja SI-nivelten yliliikkuvuuteen. Raskauden loppuvaiheen toispuoleisesta selkäsärystä kärsivistä jopa kahdeksalle prosentille jää pysyvä haitta.

Raskaudenaikaisille selkävaivoille altistavat tärkeimmät tekijät ovat aiemmat selkäkivut sekä työ, jossa esiintyy toistuvia nostamisia, etenkin silloin kun nostoihin liittyy selän kiertoliikkeitä sekä ilman riittäviä taukoja tehtävä fyysisesti yksitoikkoinen istumatyö.

Luukato (osteoporoosi) 
Luukato eli osteoporoosi voi aiheuttaa keski- tai alaselän kipuja, ryhtimuutoksia, ja selkänikamien murtumia sekä sel­kä­ni­ka­mien kasaan painumista. Jopa normaalit arkipäivän askareet saattavat aiheuttaa murtuman vakava-asteista osteoporoosia sairastavalle. Osteoporoosi on naisilla yleisempää kuin miehillä ja osteoporoosin riski kasvaa kiihtyvällä vauhdilla 40 ikävuoden jälkeen.

Luukadon haurastama selkänikama saattaa painua etuosasta kasaan, jolloin siitä tulee kiilanmuotoinen. Osteoporoottinen nikamamurtuma aiheuttaa kipua tyypillisesti liikkumisen ja asennonvaihdon aikana. Kipu rauhoittuu monella potilaalla noin kolmen kuukauden kuluessa, jos selän rasitusta vähennetään ja käytetään kipulääkitystä sekä apuvälineitä. Joskus tarvitaan jopa ulkoista selkätukea.

Ruoka- ja nautinta-aineet 
Alkoholijuomat, maitotuotteet, viljojen gluteenit, maapähkinät, sokeri, mausteet tai tomaatti saattavat aiheuttaa selkäkipua tai pahentaa sitä.

Muita syitä 
 Bursiitti eli lihaskalvon tulehdus
 Fasettinivelen jännetupen, jänteen kiinnityskohdan tai limapussin tulehdus
 Ehlers-Danlosin oireyhtymä ja muut periytyvät sidekudostaudit 
 Kilpirauhasen vajaatoiminta
 Krooninen väsymysoireyhtymä (ME-tauti)
 Nivelpsoriaasi
 Skolioosi
 Tapaturman jälkitila
Tulehduksellinen suolistosairaus
 Eräät lääkeaineet
 Liian alhainen huonelämpötila

Riskitekijät ja ehkäisy  

Välilevyn repeämien ennaltaehkäisy on ensiarvoisen tärkeää, koska ne ovat parantumattomia ja siten kumuloituvia, ja koska ne saattavat lisätä välilevyn kipuherkkyyttä kasvattamalla siihen uusia hermosyitä. Välilevy repeytyy tyypillisesti silloin, kun ihminen ojentaa alas koukistamansa selän takaisin pystyasentoon.  

Selkärankaa voimakkaasti rasittava työ, selälle epämukavat työasennot tai koko ruumiiseen kohdistuva tärinä johtavat usein selkäkivun syntymiseen etenkin silloin, jos selälle epäedullista työtä tehdään monta vuotta, siihen sisältyy paljon yhtäjaksoista istumista, työntekijällä on ylipainoa tai hän on tupakoija, hänellä on selän kannalta huonot geenit tai häntä on kohdannut jo aiemmin jokin selkärankaa vaurioittava tapahtuma. Etenkin kiertoliikkeet ja kiertyneet työasennot, kumarat työasennot, kyykyssä työskentely, raskaiden kuormien nostaminen, kantaminen tai työntäminen sekä lapiointi ja hakkaaminen tai muu vastaava lisäävät selkäkivun riskiä. Myös liian suuren työtaakan, liian pienten mahdollisuuksien vaikuttaa työntekemisen tapoihin ja olosuhteisiin, esimiehiltä tai työtovereilta saadun riittämättömän tuen sekä alhaisen työtyytyväisyyden ja alentuneen psyykkisen hyvinvoinnin on havaittu korreloivan selkäkivun suuremman esiintyvyyden kanssa. 

Myös kilpaurheilun harrastaminen lisää selkäkivun riskiä. Esimerkiksi rinta- ja perhosuinnin aiheuttama selkärangan aaltoileva liike ja lannerangan yliojentuminen saattavat altistaa selkäkivulle. Ihmislajille epätyypillisten liikkeiden liiallisen toiston on havaittu lisäävän muun muassa välilevyrappeuman riskiä. Uimareilla, kilpavoimistelijoilla ja jalkapalloilijoilla esiintyykin muuta väestöä enemmän välilevyrappeumaa. 

Kumartuminen pahentaa usein sekä akuuttia että kroonista selkäkipua, minkä vuoksi potilat pyrkivät usein välttämään sitä. Vuonna 2017 julkaistussa yhdysvaltalaistutkimuksessa havaittiin, että jo hyvin harvatahtinen lievä kyykistyminen niin, ettei selkä pysy pystysuorassa, lisää kipua osalla potilaista. 

Tieteellinen näyttö puhuu sen puolesta, ettei pelkkä selän toimintaperiaatteiden ja huollon sekä nostotekniikoiden opettaminen riitä estämään painavien taakkojen nostoista aiheutuvia vaurioita ja kipua, vaan tarvitaan myös työn fyysistä keventämistä apuvälineiden avulla. Vuonna 2015 laaditussa tieteellisessä tutkimusyhteenvedossa havaittiin, että kaikissa tarkastellussa kahdeksassa interventiotutkimuksessa saatiin hyviä tuloksia. Niissä tutkittiin sairaaloihin hankittujen henkilönostimien ja niiden käytön edistämisen vaikutusta sairaanhoitajien selkäkipuun.

Henkinen stressi voi aiheuttaa liiallisen fyysisen rasituksen tavoin selkäkipua, paineen tunnetta, kipuna, jäykkyyttä, liikerajoituksia tai välilevyjen kasaan painumista, koska sekin happamoittaa lihasten peitinkalvojen eli faskioiden liukasteena toimivaa hyaluronihappoa ja ärsyttää niiden hermopäätteitä  . Stressi lisää etenkin yli 40-vuotiaiden selkäkipuja, samon kuin riittämätön uni tai unen huono laatu. Myös keskivartalo- eli niin sanottu omenalihavuus on haitallista, koska vatsakkuus lisää fasetti- eli kaarinivelten kuormitusta. Tupakointi lisää selkäkivun riskiä sen vuoksi, että nikotiini heikentää nikamasolmuihin menevien verisuonipunosten verenkiertoa.

Niveltulehdusten riskiä lisää immuunipuolustuksesta vastaava kudosantigeeni HLA-B27 yhdistettynä Yersinia-, Shigella-, Chlamydia-, Salmonella- tai Campylo-ryhmien bakteereille altistumiseen. Ikääntyminen, epäedullinen perimä, nivelvammat ja niiden aiheuttama nivelen epävakaus, virheasennot sekä liian raskas liikunta ja työ, jossa niveliin kohdistuu raskasta kuormitusta kuten etukumaran työskentelyasennon aiheuttamia kaari- eli fasettinivelten ääriasentoja ja hyvin raskaiden taakkojen nostamista lisäävät riskiä sairastua nivelrikkoon. 

Lievästi ylipainoisilla esiintyy vuonna 2018 julkaistun tutkimusyhteenvedon mukaan keskimäärin 15 prosenttia ja huomattavan lihavilla 36 prosenttia muuta väestöä enemmän selkäkipua.

Toispuoleisesti fasettiniveliä, SI-niveltä ja alaraajaa kuormittavat työskentely- ja kantoasennot lisäävät selkäkivun riskiä. Myös tavanomaista pidempi selkäranka ja tavallista suorempi lanneranka altistavat selkäkivulle.

Asteittain lisätty liikunta vahistaa selkälrankaa ja sen välilevyjä. Lisäksi on havaittu, että säännöllisesti liikuntaa harrastavilla esiintyy 11 prosenttia vähemmän kroonista selkäkipua.. Vahvat lihakset eivät estä yksinään selkävammojen ja kivun syntymistä, vaan niiden lisäksi tarvitaan alaselän asentoihin ja liikkeisiin liittyviä taitoja. Kun tiedostetaan lisäksi, millainen kuormitus on selälle haitallista, on mahdollista välttää selkävammoja ja alaselkäkipua sekä niiden uusiutumista. Ylikuormitusta voi ehkäistä taakan optimoinnilla, liikkeiden ja asentojen hallinnalla, kuormitusajan rajoittamisella ja riittävällä tauotuksella. Ylikuormituksen ehkäisy saattaa myös edellyttää, että potilas oppii suorittamaan päivittäiset toimet kokonaan uudella tavalla. Esimerkiksi lannerangan pyöristämistä kuormituksen yhteydessä pitää oppia välttämään, koska se estää selän ojentajalihaksia suojaamasta alaselän nivelsidevammoilta ja taaksepäin suuntautuvilta välilevyn pullistumilta.

Selkäkipua voi ehkäistä ennalta lepuuttamalla selkää esimerkiksi taukojumpalla. On myös olemassa tutkimusnäyttöä siitä, että muutamia kertoja vuodessa suoritettava kiropraktinen ylläpitohoito ehkäisee jonkin verran selkäkivun uusimista.

Selkäkipua pitäisi hoitaa tavalla, joka tähtää kivun uusimisen estämiseen ennen kuin kipu ehtii kroonistua. Kivun uusimista ennaltaehkäisevien liikuntaharjoitteiden suorittaminen 2–3 kertaa viikossa vähentää jonkin verran kivun uusiutumisriskiä.

Hoito 
Selkäkivun hoitoon käytettiin vain 3 prosenttia Suomen julkisen terveydenhuollon suorista menoista vuonna 1996. Luvun pienuus saattaa selittyä sillä, että selkäkipupotilaille annettavan hoidon teho on yleensä lievää ja väliaikaista. Myös kroonisen selkäkivun tavanomainen hoito, kuten tulehduskipulääkkeet ja fysioterapia, on yleensä varsin tehotonta. Fysioterapian hoitokäytännöissä on paljon vaihtelua ja se aiheuttaa osalle potilaista myös oireiden lisääntymistä.

On olemassa viitteitä siitä, että sähköakupunktio ja immunoglobuliini ovat tehokkaimpia hoitoja, joilla on keskimäärin yli 30 prosentin suuruinen kivunlievitysteho. Myös infrapunalämpöhoito, B 12-vitamiini sekä alaselän ihon alle upotettuihin kipusignaalien kulkua estäviin metallilevyihin perustuva neurorefleksiterapia vaikuttavat keskimääräistä tehokkaammilta hoitomuodoilta. 

Selkäkivun tavanomaiseen hoitoon kuuluu tasapainoinen ja pitkäkestoinen yhdistelmä lepoa, venyttelyä, fyysistä harjoittelua, lämpöä ja särkylääkettä. Eurooppalaisessa hoitosuosituksessa (EU COST B 13 2004) suositellaan selän manipulaatiohoitoa epäspesifistä selkäkivusta kärsiville potilaille sekä akuuteissa että kroonisissa tapauksissa. Manipulaatiohoitoa pitäisi harkita akuutissa epäspesifissä alaselkäkivussa, jos kipu estää paluun normaaleihin aktiviteetteihin. Manipulaatiohoito on jonkin verran tehokkaampaa kuin alaselkäkivun hoitaminen lääkkeillä, ohjauksella ja neuvonnalla tai fyysisillä harjoitteilla. Kaikkein paras tulos saavutetaan kuitenkin kaikkien edellä mainittujen hoitojen yhdistelmällä. Manipulaatiohoito on osoittautunut myös kustannustehokkaaksi. Teho on kuitenkin hyvin yksilöllistä, joten hoitoa ei kannata jatkaa, jos kipu ei lievity muutaman viikon sisällä.  

Manipulaatiohoidossa kramppiin mennyt lihas rentoutetaan niin, että rangan fasettinivel painetaan voimaa käyttäen vähän yli ääriasennon, minkä jälkeen se palautua normaaliasentoon. Pienikin väärä kiertoliike kaularangan alueella voi kuitenkin johtaa kaula- tai nikamavaltimon seinämän repeytymiseen, välilevyvaurioon ja halvausoireisiin.. Myös alaselän kiropraktisen käsittelyn harvinaisena haittavaikutuksena voi seurata välilevyn pullistuma tai sen paheneminen. 

Selän manipulaatio vapauttaa fasettinivelet, jolloin niiden nivelpinnat erkaantuvat toisistaan. Ennen ja jälkeen käsittelyn suoritettujen magneettikuvausten avulla on havaittu, että miespotilaiden nivelpinnat etääntyivät toisistaan keskimäärin yhden millimetrin ja naispotilaiden puoli millimetriä. Selkänikamien manipulaatiohoito lisää välilevyrappeumaa sairastavien potilaidien potilaan pituutta ja vähentää kipua sekä lisää lantion liikkuvuutta ja rangan taipumista eteenpäin. 

Mobilisaatiohoito  on puolestaan nivelsiteitä ja -kapseleita venyttävää liikehoitoa, joka lisää nivelten liikkuvuutta ja parantaa niiden aineenvaihduntaa. Myös akupunktio ja akupisteiden painelu ovat osoittautuneet tehoaviksi hoitomuodoiksi. Välilevyperäisen akuutin selkäkivun hoidossa voidaan käyttää myös niin sanottuja avaavia asentoja, jotka helpottavat hermoihin kohdistuvaa painetta. 

Selkäkipu pakottaa potilaat usein vuodelepoon keskellä päivää. Esimerkiksi vuonna 1995 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, että akuutista selkäkivusta kärsineet potilaat, joita kehotettiin välttämään päiväaikaista vuodelepoa, joutuivat silti viettämään kuusi tuntia päivässä vaaka-asennossa. Vuodelevon kipua lievittävä vaikutus saattaa liittyä esimerkiksi siihen, että lannerangan välilevyihin kohdistuu makuulla 25-75 prosenttia vähemmän painetta kuin seistessä ja 60-86 prosenttia vähemmän painetta kuin etukumarassa istumatyössä.

Vuodelevon tehokkuudesta akuutin selkäkivun hoidossa on julkaistu vain yksi olosuhteiltaan tiukasti kontrolloitu tutkimus. Vuonna 1980 julkaistussa yhdysvaltalaistutkimuksessa havaittiin, että ne armeijan alokkaat, jotka määrättiin ympärivuorokautiseen vuodelepoon kunnes paranivat, toipuivat keskimäärin 44 prosenttia nopeammin kuin ne, joiden ainoana tehtävänä oli seisoskella katsomassa muiden alokkaiden harjoittelua. Vuoteessa levänneet paranivat keskimäärin 6,6 päivässä ja seisoskelleet 11,8 päivässä. Erotus oli suurin lievimmissä tapauksissa, joista toivuttiin keskimäärin 3,6 päivässä vuodelevolla ja 10,4 päivässä jalkeilla ololla. Tutkimus kesti kaksi viikkoa, minkä jälkeen osa seisoskelleista oli niin huonossa kunnossa, että he joutuivat sairaalaan. Vuodelevolla hoidettujen kipu lieveni keskimäärin 60 prosenttia tehokkaammin kuin seisoskelleiden ja ero oli suurin kovimmista kivuista kärsineiden kohdalla. Vuoteessa levänneiden keskimääräinen kipu voimistui hiukan kokeen toisena päivänä, mutta alkoi sitten lievittyä ja oli seitsemäntenä päivänä enää kymmenen prosenttia alkuperäisestä. Seisoskelyryhmäläisten keskimääräinen kipu voimistui selvästi neljäksi päiväksi, palasi alkuperäiselle tasolle kuudentena ja seitsemäntenä päivänä, ja alkoi lievittyä vasta sitten. Vuodelepoon määrätyt majoitettiin sairaalaan ja he saivat kävellä ainoastaan WC:hen. Osanottajia oli 160, ja koejärjestelyistä vastasivat Pennsylvanian yliopiston ja Penssylvanian yliopistollisen sairaalan tutkijat.

Myöhemmistä tutkimuksista on saatu viitteitä siitä, että pitkään jatkuvan kuormituksen välttäminen saattoi olla oleellisempi tekijä kuin vuodelevon määrä. Vuonna 1988 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, että ne akuutista selkäkivusta kärsineet potilaat, joita ohjeistettiin lepäämään vuoteessa 20-24 tuntia päivässä 4-6 päivän ajan, olivat lumeryhmää paremmassa kunnossa kolmen viikon kuluttua, mutta ryhmien välinen ero oli kadonnut kahden kuukauden kultuttua. Vuoden 1995 tutkimuksessa taas havaittiin, että kuusi tuntia päivässä levänneiden kipu oli viikon kuluttua lievempää kuin sen ryhmän, joka lepäsi päivittäin kaksi kertaa pidemmän ajan, koska lääkäri oli määrännyt heidät täydelliseen vuodelepoon. Ryhmien väliset erot katosivat kuitenkin kuukaudessa. Vuonna 1992 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, ettei 4 ja 2,5 vuorokautta levänneiden välillä ollut eroa kivun lievittymisessä ja vuonna 1986 julkaistussa tutkimuksessa saatiin sama tulos työkyvyn palautumisen suhteen.

Osalle selkäkivusta kärsiville kehittyy lihasten hermotuksen toimintahäiriö, jossa selkälihakset ovat jännittyneimmillään makuuasennossa. Liian pitkään kestävän tauottoman vuodelevon on lisäksi havaittu aiheuttavan selkäkipua ainakin terveille potilaille. Fowlerin asento, jossa jalat ovat kohollaan, vähentää kuitenkin tätä ongelmaa. Puolittaisessa fowlerin asennossa makaaminen lievittää kipua tavallista makuuasentoa tehokkaammin, koska se poistaa suurimman osan välilevyille ja hermojuurille tulevasta paineesta.

Kuukausien pituinen tauoton vuodelepo vetolaitteessa saattaa jo aiheuttaa ongelmia. Vuonna 2011 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, että kahden kuukauden pituinen ympärivuorokautinen makaaminen kippivuoteessa pääpuoli muuta ruumista alempana lisää selkärangan pituutta ja välilevyjen paksuutta, mutta aiheuttaa myös lihasten surkastumista ja lannerangan liiallista oikenemista. Osalla kokeeseen osallistuneista terveistä koehenkilöistä alkoi ilmetä selkäsärkyä jo viikon makaamisen jälkeen, ja heidän lannerankansa havaittiin suoristuneen enemmän kuin muilla koehenkilöillä.  

Kipuja provosoivia toimintoja sekä liiallista istumista on syytä välttää. Työtä ja kotitöitä tehtäessä on etsittävä selkää kuormittamattomia asentoja ja muistettava selkää säästävät oikeat nosto- ja istuma-asennot. 

Lämpöhoito tehostaa verenkiertoa, mikä vähentää lihasten jäykkyyttä ja tuo kipualueelle happea ja ravinteita.  

Selkäkipua ohjeistetaan yleensä hoitamaan kivun laadun ja rytmin mukaan jaksotettavalla kipulääkityksellä. Kipulääkkeinä voidaan käyttää kivun voimakkuuden mukaan esimerkiksi parasetamolia, tulehduskipulääkkeitä tai tulehduskipulääkkeen ja lievän opioidin yhdistelmävalmistetta. Myös lihasrelaksantteja saatetaan määrätä.  

Parasetamoli ei kuitenkaan tehoa Cochrane-verkoston vuonna 2019 julkaiseman tutkimuskatsauksen mukaan akuuttiin selkäkipuun, eikä sen vaikutuksesta krooniseen selkäkipuun ole olemassa näyttöä. Pitkittynyt tulehduskipulääkkeiden käyttö taas häiritsee rustokudoksen arpeutumista. 

Mofiinin kaltaiset vahvat opioidit ovat teholtaan parhaat kipulääkkeet, mutta niidenkin teho on rajallista etenkin pitkäaikaiskäytössä. Tramadolia käyttävien potilaiden kokema keskimääräinen kipu oli vuonna 2000 julkaistussa tutkimuksessa neljän viikon käytön jälkeen silti vielä 30 prosenttia pienempi eli 3,5 pistettä kymmenestä verrattuna plasebolla lääkittyihin, jotka arvioivat kipunsa voimakkuuden olevan 5,1.

Myös morfiinin esiasteena toimivaa kodeiinia käytetään yhdessä parasetamolin kanssa. Kodeiinia ja parasetamolia sisältävän yhdistelmälääkkeen keskimääräinen teho kroonisesta selkäkivusta kärsivillä vanhuksilla on hiukan parempi kuin tramadolia ja parasetamolia sisältävän, mutta jälkimmäinen tehoaa paremmin akuuttiin kipuun. Osalla potilaista puuttuu kuitenkin entsyymi, joka muuntaa kodeiinia morfiiniksi.    

Selkäkivun hoitoon kirjoitetaan usein pieniannoksisia masennuslääkkeitä, vaikka niiden tehoa selkäkivun hoidossa ei ole onnistuttu todistamaan. Esimerkiksi amitriptyliini ei tehoa krooniseen selkäkipuun aktiivista placeboa paremmin. Myös serotoniinin ja noradrenaliinin takaisinoton salpaajien teho on niin heikko, ettei niillä ole kliinistä merkitystä selkäkivun hoidossa.  

Kapsaisiinia voidaan käyttää ulkoisesti kivunlievitykseen, mutta se vaurioittaa hermosoluja suurina annoksina. 

Fasettiniveliin tai selkäytimen ja luukanavan väliseen epiduraalitilaan annettu kortisoniruiske rauhoittaa merkittävästi ja monen kuukauden ajaksi kivuliasta selkää pienellä osalla potilaita, mutta ei nopeuta selän paranemisen kokonaiskestoa eikä ehkäise kivun uusimista. 

Manipulaatiohoito on jonkin verran tehokkaampaa kuin alaselkäkivun hoitaminen lääkkeillä, ohjauksella ja neuvonnalla tai fyysisillä harjoitteilla. Kaikkein paras tulos saavutetaan kuitenkin kaikkien edellä mainittujen hoitojen yhdistelmällä. Selän manipulaatiohoidot ovat osoittautuneet myös kustannustehokkaiksi. Akuutin epäspesifin alaselkäkivun hoidossa pitäisi harkita manipulaatiohoitoa silloin, jos kipu estää paluun normaaleihin aktiviteetteihin. Manipulaatiohoito perustuu rangan pienten nivelten liikutteluun. Hoidon antaja painamaa lukkiutuneen nivelen nivelelpinnat hetkeksi irti toisistaan, mikä saa ne palaamaan oikealle paikalleen. Selkänikamien manipulaatiohoito välilevyrappeumaa sairastavilla potilailla lisää potilaan pituutta, vähentää kipua, lisää lantion liikkuvuutta ja rangan taipumista eteenpäin. 

Akupunktio ja akupisteiden painelu ovat selvästi tavanomaisia hoitoja tehokkaampia, ja niillä hoidetut potilaat ovat keskimäärin muita paremmassa kunnossa vielä vuoden kuluttua hoitojen aloittamisesta. Vaikka akupunktio on osoittautunut tehokkaammaksi hoidoksi, senkin tarjoama merkittävä ja pitkäkestoinen teho rajoittuu runsaaseen kymmeneen prosenttiin potilaista. 

Ruotsissa vuonna 1969 kehitetty "selkäkoulu" koostuu selän anatomian, optimaalisen ryhdin ja ergonomian sekä selkäharjoitteiden opettamisesta. Vuonna 2016 julkaistun norjalaistutkimuksen mukaan selkäkoulun tulokset eivät riipu siitä, aloitetaanko hoito selkäkivun akuuttivaiheessa vai vasta yli kolmen kuukauden kuluttua sairastumisesta.  

Lihaskuntoa parantavalla ja aerobisella liikunnalla on kipualueen turvotusta lisäävää vaikutusta, minkä vuoksi sitä ei suositella akuutin selkäkivun hoitomuodoksi ensimmäisten kuuden viikon aikana . Kevyttä liikuntaa kannattaa kuitenkin harrastaa heti ankarimman kivun mentyä ohi siinä tapauksessa, ettei se lisää kipuja. Liikunnalla on kipua puuduttavaa vaikutusta, koska se aktivoi selkäytimen takasarvessa sijaitsevia kipua estäviä hermoyhteyksiä. Liikunta lievittää myös iskeemistä eli heikentyneeseen verenkiertoon liittyvää hapenpuutekipua.  

Aerobinen liikunta kuljettaa paranemista edistäviä ja jäykkyyttä vähentäviä verta ja ravinteita selän pehmytkudoksiin ja tuottaa lisäksi kipua lievittäviä endorfiineja. Kahdenkymmenen minuutin pituinen kuntopyöräily tuottaa keskimäärin puolen tunnin pituisen akuutin kivunlievityksen. Kuuden viikon pituinen aerobinen harjoittelu vähentää lisäksi kroonisen kivun voimakkuutta keskimäärin 20 prosentilla. 

Liikunta lisää usein myös kipuaistimusta vaimentavien opioidien, serotoniinin ja endokannabinoidien tuotantoa. Liikunnalla on lisäksi keskushermoston yleistä toimintaa vaimentavaa vaikutusta. Kipukroonikoilla kipu aiheuttaa kuitenkin päin vastoin usein keskushermoston toiminnan vilkastumista. Tällöin myös liikunnan kipua lievittävä vaikutus saattaa jäädä heikoksi tai se jopa lisää kipua.

Liikunta saattaa sekä vähentää että lisätä kipua. Selkäkipua on hoidettu perinteisesti suoria ja vinoja vatsalihaksia vahvistavilla liikkeillä. Huippu-urheilijoita tutkittaessa on kuitenkin havaittu, että pinnallisten vatsalihasten harjoittaminen saattaa jopa heikentää lantionpohjan lihasten voimaa merkittävässä määrin, mikä horjuttaa lihastasapainoa. Myös liiallinen ja väärällä tavalla toteutettu voimaharjoittelu saattaa heikentää keskivartalon syviä tukilihaksia kuten poikittaisia vatsalihaksia etenkin, jos se aloitetaan nuorella iällä. Muunkinlainen kova ja yksipuolinen pinnallisten lihasten harjoittelu voi saada aikaan sen, että syvät tukilihakset alkavat aktivoitua vasta samaan aikaan pinnallisten lihasten kanssa, jolloin selkärangan tuki muodostuu liian myöhään. Tämä saattaa johtaa esimerkiksi nikamakaaren murtumaan.  

Vuonna 2005 julkaistussa yhdysvaltalaistutkimuksessa havaittiin, että kolme prosenttia sotilaista sai toimintakykyä heikentävän tuki- ja liikuntaelinvamman joka toinen vuosi suoritettavan kuntotestin aikana. 56 prosenttia kyseisistä vammoista tuli vatsalihastreenissä käytettävän istumaan nousun yhteydessä, 32 prosenttia juoksun ja 11 prosenttia punnerruksen yhteydessä. Vammautumisen todennäköisyys ei riippunut siitä, kuinka usein osanottajat olivat harrastaneet kyseisiä harjoitteita tai muunlaista liikuntaa, vaan ainoa korrelaatio löytyi siitä, oliko sotilas kokenut vastaavan loukkaantumisen jo aiemmin. Tutkimukseen osallistui yli 1500 palkkasotilasta. 

Hyvästä lihaskunnosta on apua esimerkiksi iskiaksessa, mutta se ei kuitenkaan takaa selän terveyttä. Liikunnan kipukynnystä nostava vaikutus perustuu kipuaistimusta vaimentavien mekanismien aktivoitumiseen kuten elimistön opioidien, serotoniinin ja endokannabinoidien tuotannon lisääntymiseen. Liikunnalla on myös keskushermoston yleistä toimintaa vaimentavaa vaikutusta. Kipukroonikoilla kipu aiheuttaa kuitenkin päin vastoin usein keskushermoston toiminnan vilkastumista. Tällöin myös liikunnan kipua lievittävä vaikutus saattaa jäädä heikoksi tai se jopa lisää kipua. 

Vuonna 2021 julkaistiin ensimmäinen tutkimus, joka käsitteli kävelyä kroonisen selkäkivun hoidossa. Siinä havaittiin kuitenkin, ettei fysioterapeutin ohjauksessa toteutettu 12 viikon pituinen harjoitusohjelma lievittänyt kipua. 

Vuonna 2012 julkaistussa norjalais-australialaistutkimuksessa havaittiin, että sen ryhmän hoitotulokset olivat selvästi parempia, jotka saivat yksilöllistettyä kognitiivis-toiminnallista hoitoa, joka koostui yksilöllisten liikuntaharjoitteiden lisäksi muutoksista potilaan elintavoissa ja hänen käyttämissään liikeradoissa. Osa vertailuryhmän potilaista sai manipulaatio- ja osa mobilisaatiohoitoa, ja yli 80 prosenttia verrokeista sai lisäksi kotiharjoitusohjelman, jossa oli yleisiä lihaskuntoliikkeitä taikka liikesäätelyä parantavia harjoitteita. Kaikki osanottajat olivat kärsineet tutkimuksen alussa alle neljä kuukautta kestäneestä epäspesifistä selkäkivusta, joka oli vähintään lievää. Tutkimukseen ei hyväksytty lainkaan sellaisia potilaita, joiden kivun huomattiin pahenevan rasituksessa.

Vuonna 2017 valmistuneessa suomalaisessa väitöstutkimuksessa testattiin, ovatko yksilöllisesti suunnitellut kevyet liikkeet, joiden tarkoitus on opettaa aivoja säätelemään paremmin selän asentoja tehokkaampia kuin Käypä hoito -suosituksen mukainen keskivartaloa vahvistava lihaskuntoharjoittelu. Testattavat potillaat kärsivät liikesäätelyn häiriöstä johtuvista huonoista selän asennoista ja liikehoidot yhdistettiiin viiden kerran 10-15 minuuttia kestävään manuaaliseen terapiaan. Potilaita kehotettiin lisäksi harrastamaan aerobista liikuntaa kaksi kertaa viikossa. Kolmen kuukauden harjoittelun jälkeen 84 prosentilla oli normaaleiksi luokitellut selän liikkeet kun vastaava osuus lihaskuntoryhmässä oli vain 46 prosenttia. Ero kivun lievittymisessä osoittautui kuitenkin niin pieneksi, ettei sillä ollut hoidollista merkitystä. 

Selän keskellä sijaitsevien okahaarakkeiden molemmilla puolilla kulkevien pitkien multifidus -lihasten ja selän ojentajalihasten vahvistaminen parantaa välilevyjen puristuskestävyyttä.

Asenne- ja käyttäytymismuutosten avulla parempaan kivunhallintaan pyrkivällä kognitiivisella käyttäytymisterapialla  on vuonna 2020 julkaistun Cochraine-tutkimuskatsauksen mukaan pientä tai hyvin pientä kipua lievittävää ja kivun aiheuttamaa stressiä vähentävää vaikutusta. Lisäksi havaittiin pientä tai hyvin pientä toimintakykyä parantavaa vaikutusta, mutta tutkimusten todistusarvo oli sen suhteen heikkolaatuista. Katsausta varten käytiin läpi 75 tutkimusta, joihin osallistui yhteensä noin 9400 tutkittavaa.

Leikkaushoito voi olla tarpeen esimerkiksi välilevytyrän hoidossa. Leikkauksessa vähennetään selkäytimeen kohdistuvaa painetta poistamalla vaurioituneesta kohdasta ylimääräistä välilevyainesta ja verihyytymiä.

Jos mikään muu hoito ei ole auttanut krooniseen selkäkipuun, potilaan ihon alle voidaan asentaa stimulaattori, joka lähettää heikkoja sähköimpulsseja kipualueella sijaitsevaan selkärangan hermokudokseen. Stimulaattori ei poista kivun aiheuttajaa, mutta se häiritsee kipusignaalin kulkua aivoihin. Ihonalaisesta stimulaattorista saatava hyöty vaihtelee tapauskohtaisesti.

Apuvälineitä selkävaivoista kärsivälle:
 Hyvät kengät vaimentavat selkään kohdistuvia iskuja.
 Tukiliivin kipuja lievittävästä vaikuttavuudesta selkäkivussa on vain niukkaa näyttöä.
 Selkälauta saattaa auttaa selän kiputiloihin, mutta asiasta ei löydy tutkimustietoa.
 Erilaisista alaselkätuotteista kuten tyynyistä voi olla hyötyä jokapäiväisessä elämässä (esimerkiksi lannetukirullat, liiketehostimet ja selkätuet).
 Istumatyötä tekevälle ergonominen satulatuoli ja korkeussäädettävä työpöytä mahdollistavat selkäterveyden kannalta haitattoman työympäristön.
 Roskapihdeillä voi poimia ja siirtää monenlaisia esineitä kuormittamatta selkää.

Katso myös 
 Noidannuoli

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Osmo Saarelama, Selkäkipu, Terveyskirjasto.fi 23.2.2015
 Käypä hoito -suositus Aikuisten alaselkäsairaudet 
 Suomen Selkäliitto ry
 British Medical Journal: Randomised controlled trial of Alexander technique lessons, exercise, and massage (ATEAM) for chronic and recurrent back pain 
 Alexander-tekniikka, Suomen Alexander-tekniikan opettajat Finstat ry

Kipu
Seulonnan keskeiset artikkelit