joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Parhaat vuodet

Parhaat vuodet on suomalainen 42-osainen draamasarja, joka esitettiin MTV3:lla vuosina 2000 ja 2002. Sarja on jatkoa vuosina 1996–1998 esitetylle Ihmeidentekijät-sarjalle.

Näyttelijät 

 Matti Ranin – Professori Pentti Karvala
 Christina Indrenius-Zalewski – Liv Berg-Karvala, Pentti Karvalan vaimo
 Sari Puumalainen – Anna Karvala (-Auer), eläinlääkäri, Pentti Karvalan tytär
 Päivi Akonpelto – Ada Ekman o.s. Karvala, juristi, Pentti Karvalan tytär
 Anna-Leena Härkönen – Saga Abrahamsson, Pentti Karvalan tytär
 Saara Ylitalo – Lilli Abrahamson, Henry ja Saga Abrahamssonin tytär
 Tiina Brännare – Sirkka Niska, korva-, nenä- ja kurkkutautien erikoislääkäri, Pentti Karvalan tytär
 Esko Salminen – Mauri Niska, ortopedian ja traumatologian erikoislääkäri
 Nicke Lignell – Jukka Ivanoff, lastenkirurgi, korvalääkäri
 Heidi Krohn – Saima Hirvimaa, silmälääkäri, professori, Sirkka Niskan äiti
 Mats Långbacka – Henry Abrahamsson, merikapteeni, Sagan entinen mies
 Marjukka Halttunen – Rauha Suoppo, siivooja, sairaalahuoltaja 
 Mari Vainio – Sari Raaste, osastosihteeri, konekirjoittaja
 Hannele Lauri – Tiina Kouranka, dosentti, sisätautien erikoislääkäri ja kardiologi
 Jussi Lampi – Janne Jäälahti, plastiikkakirurgian erikoislääkäri
 Anu Hälvä – Maija Lehmus, osastonhoitaja
 Tarmo Ruubel – Joonas Kuningas, päävahtimestari 
 Matti Olavi Ranin – Pekka Aaltonen, anestesialääkäri
 Aino Seppo – Meri Kallio, erikoissairaanhoitaja
 Susanna Roine – Tanja Ryymin,  ylihoitaja 
 Rea Mauranen – Kirsti "Kikka" Rintala
 Heikki Nousiainen – Ralf Harttu, johtava ylilääkäri, neurologi
 Sami Saikkonen – Ilkka Vartiovuori, poliisi
 Sami Saikkonen – Karolus Karlsson, ekonomi, tanssinopettaja
 Satu Silvo – Oona Hynninen, ylihoitaja, Christian Kourangan biologinen äiti
 Marjorita Hulden – Onerva Brax, vastaanottohoitaja
 Risto Kaskilahti – Keijo Kolehmainen, ortopedi
 Saija Hakola – Suvi Kettunen, sairaanhoitaja
 Katariina Kaitue – Katriina Kivilaakso, kustannustoimittaja
 Göran Schauman – Kai Wagelius, vuorineuvos, Pentti Karvalan adoptioveli, Ada Karvalan biologinen isä
 Tapani Perttu – Eero Kallio, onkologi, professori, Mauri Niskan ystävä
 Kari Väänänen – Ismo Ylä-Lätti, psykiatri
 Tiia Louste – Aira Holm-Miettinen, Kai Wageliuksen sihteeri
 Juha Muje – kustannustoimittaja
 Lauri Ranin – Titus Niska, Maurin ja Sirkan poika
 Jutta Järvinen – Sandra Niska, Maurin ja Sirkan tytär
 Aino Lehtimäki – Oili Kaamanen, Pentti Karvalan täti
 Juha Mäkelä – Raimo Kaamanen, Oili Kaamasen poika, Pentti Karvalan serkku
 Billy Carson – Steven O'Hara, yhdysvaltalainen lääkäri
 Pekka Autiovuori – Olli-Pekka Puukkonen, neurologi,  vt. johtava ylilääkäri

Jaksoluettelo

Ensimmäinen tuotantokausi

Toinen tuotantokausi

DVD-julkaisut 
Parhaat vuodet -sarja on julkaistu DVD:llä kahdessa osassa vuonna 2011. Ensimmäinen osa sisältää jaksot 1–18 kolmella DVD:llä, toinen jaksot 19–42 neljällä DVD:llä. Levyillä ei ole lisämateriaalia.

Lähteet 

Suomalaiset draamasarjat
Spede Pasanen
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
MTV3:n televisio-ohjelmat
Jyrki Pellinen

Jyrki Olavi Pellinen (s. 16. toukokuuta 1940 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja kuvataiteilija. Hän on julkaissut yli 50 kaunokirjallista teosta. Hänen läpimurtoteoksensa oli 1964 ilmestynyt omaperäinen proosarunokokoelma Kuuskajaskari.

Hän on saanut HYY:n taidepalkinnon vuonna 1965, valtion kirjallisuuspalkinnon 1966, 1974 ja 1984 sekä Eino Leinon palkinnon 1988. Pelliselle myönnettiin valtion 15-vuotinen taiteilija-apuraha 1984 ja valtion taiteilijaneläke 2002. Hän asuu Katajanokalla.

Pellisen taideteoksia on esillä Aineen (Tornio), Jyväskylän, Keravan ja Turun taidemuseoissa sekä Wihurin ja Saastamoisen säätiöiden kokoelmissa. Hän on pitänyt lukuisia yksityisnäyttelyitä Suomessa ja Ruotsissa.

Jyrki Pellinen on opiskellut venäjää, kirjallisuutta ja musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa sekä pianon ja sellon soittoa Sibelius-Akatemiassa.

Teokset
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 Tänään täyttyy malja: runoja miehen elämästä (toim. Katarina Yliruusi, Katharos, runoja 2002)
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 Unet seuraavat päivää Helsinki: ntamo, 2011.
 Satuja huonokuuloisille Helsinki: Kirja kerrallaan, 2011.
 Kupanitsa (yhdessä Juhani Ihanuksen kanssa) Helsinki: Kirja kerrallaan, 2011.
 Paperi liikahti Helsinki: ntamo, 2012.
 Paischeffin taulu kaupungin museon joella Helsinki: ntamo, 2012.
 Pikku Fiat Helsinki: Kirja kerrallaan, 2012.
 Kuolema Pushkinin kädelle Helsinki: ntamo, 2013.
 Soile Helsinki: Impressio, 2013.
 Viima Helsinki: Impressio, 2013.
 Pentin luona Helsinki: ntamo, 2013.
 Pilviradio Helsinki: Impressio, 2013.
 Puhuttelu Helsinki: ntamo: 2014.
 Matlock Helsinki: omakustanne, 2014.
 Saniaiset (2014)
 Lupaamattomien ihmisten välipäivä Helsinki: omakustanne, 2014.
 Kantaattinovellien päivämäärät Helsinki: omakustanne, 2015.
 Sitten yhtäkkiä aloin puhua Helsinki: omakustanne, 2015.
 Jumal-mummot Helsinki: omakustanne, 2015.
 Punaista Helsinki: omakustanne, 2015.

Taidenäyttelyitä 
 Galerie Phergus 1978, 1980, 1982
 Husan taidesalonki, Tampere, 1979, 1983, 1985, 1988, 1990
 Tallinvintti 1983
 Brahen galleria, Turku 1985
 Taidesalonki 1985, 1989
 Taidehallin studio 1987
 Galleria Bronda, Helsinki, 1997
 Runogalleria, Helsinki, 1997
 Hämeenlinnan pääkirjasto, 2001
 Ravintola Holvari, 2002
 Ravintola Holvari, 2003

Palkinnot 
 HYY:n taidepalkinto 1965
 Valtion kirjallisuuspalkinto 1966, 1974, 1984
 Eino Leinon palkinto 1988

Lähteet 
 Kuka kukin on, artikkeli Pellinen, Jyrki
 Suomalaisia kirjailijoita, artikkeli Pellinen, Jyrki.

Viitteet

Aiheesta muualla 

Otavan kirjailijasivu

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset runoilijat
Suomalaiset taidemaalarit
Eino Leinon palkinnon saajat
Vuonna 1940 syntyneet
Elävät henkilöt
Tunturimittari

Tunturimittari (Epirrita autumnata) on melko suurikokoinen ja tavallisesti vaalea, joskin toisinaan voimakkaan poikkijuovikas mittariperhonen.

Koko ja ulkonäkö 
Tunturimittari on harmaankirjava, keskikokoinen perhoslaji, jonka koko ja kuviointi vaihtelevat yksilökohtaisesti paljon. Siipiväli on 25–35 mm. Siipien pohjaväri on vaaleanharmaa ja mittareille tyypilliseen tapaan siiven poikki kulkee useita ohuita, aaltomaisia juovia. Sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat kaksinkertaiset ja niiden alue eroaa tavallisesti muun siiven värityksestä. Siiven tyvi ja kärkiosa saattavat myös olla muuta siipeä tummemmat. Etusiiven siipisuonet erottuvat tummempina siiven kärkiosassa ja aivan siiven kärjessä on tumma poikkijuova. Etusiiven keskellä erottuu usein tumma, Y-kirjaimen muotoinen kuvio, johon tuleva siipisuoni erottuu tummana siiven tyvestä saakka. Takasiivet ovat vaaleanharmaat, ulkoreunaa kohti tummenevat. Tuntosarvet ovat rihmamaiset.

Laji muistuttaa paljon muutamia muita loppusyksyn mittariperhosia, kuten hallamittaria (Operophtera brumata).

Levinneisyys ja lentoaika 
Nimestään huolimatta Suomessa tunturimittaria tavataan koko maassa. Aikuiset perhoset lentävät Lapissa ruskan aikaan elokuun loppupuolella ja etelämpänä erityisesti syyskuussa, mutta joskus jopa lokakuun loppupuolelle asti.

Elinympäristö ja elintavat 
Naaras munii syksyllä etenkin hieskoivuihin niin, että ne jäävät talveksi lumipeitteen yläpuolelle. Munat kuolevat vasta jos pakkasta on −36 °C tai enemmän. Keväällä talvehtineista munista kuoriutuvat pienet toukat käyvät heti koivun silmujen syöntiin. Koivun puutteessa toukat syövät lähes kaikkea vihreää. Tunturimittari on yksilömääräisesti runsain kaikista yöllä lentävistä perhosista. Lisäksi se lentää pilvisinä päivinäkin. Tavallisesti perhonen lepää valoisan ajan näkyvällä paikalla: seinällä, puun rungolla tai lehdellä suojaväriinsä luottaen, ja lähtee häirittynä herkästi lentoon. Yöllä laji suunnistautuu hyvin mielellään lamppujen valoille.

Lapissa tunturimittari aiheuttaa ajoittain mittavia vahinkoja koivuille. Erityisesti 1960-luvulla tunturimittarin toukat söivät Inarin Lapissa tunturikoivut lehdettömiksi 10 000 km²:n alueelta. Tämän seurauksena puuraja siirtyi alemmaksi ja 1000 km² jäi pysyvästi puuttomaksi. Massaesiintymiset mittavine tuhoineen toistuvat tietyllä syklillä ja välivuosina populaation koko romahtaa loisten, tautien ja koivun kemiallisten puolustusmekanismien ansiosta.

Ravintokasvi 
Toukat käyttävät ravinnokseen erityisesti koivuja (Betula), mutta kelpuuttavat tarvittaessa ravinnokseen monet muutkin kasvit.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Tunturimittari (Epirrita autumnata)
Keskisuomalainen: Tunturimittari 
Tunturimittari (Epirrita autumnata)
Naturhistoriska riksmuseet: Epirrita autumnata 
Tunturimittarin sykliset kannanvaihtelut: loispistiäisten biologia ja merkitys

Kenttämittarit
Atte

Atte on suomalainen miehen etunimi.

Almanakkaan nimi Atte otettiin vuonna 1964. Nimipäivä on sama kuin Anteron, jonka lyhentymäksi se käsitettiin. Attea on käytetty myös Aadolfin, Atron, Aatoksen ja Agatonin kutsumanimenä. Suomessa on vuoden 2019 loppuun mennessä ollut 7 367 Attea.

Atte on myös Adolf Linderoosin kirjailijanimi.

Tunnettuja Atteja 

 Atte Ahokas, ilmastoaktivisti
 Atte Arola, yritysjohtaja, Kelan pääjohtaja ja ministeri
 Atte Blom, musiikkituottaja
 Atte Brandt, pesäpalloilija
 Atte Ekholm, futsalpelaaja
 Atte Engren, jääkiekkomaalivahti
 Atte Ennala, pankinjohtaja ja lastenkirjailija
 Atte Harjanne, diplomi-insinööri ja kansanedustaja (Vihreä liitto)
 Atte Hoivala, jalkapalloilija
 Atte Jussila, jalkapallotuomari
 Atte Järvelin, televisionäyttelijä
 Atte Järvinen, ohjaaja ja käsikirjoittaja
 Atte Jääskeläinen, toimittaja, konsultti ja työelämäprofessori, STT:n ent. toimitusjohtaja
 Atte Kalajoki, filosofian tohtori
 Atte Kaleva, Jemenissä panttivangiksi siepattu upseeri ja jihadismin tutkija
 Atte Karppinen, jääkiekkoilija
 Atte Kilpinen, balettitanssija
 Atte Kiskola, ampumahiihtäjä
 Atte Kontio, pesäpalloilija
 Atte Korhola, ympäristömuutoksen professori
 Atte Kyrölä, lentopalloilija
 Atte Laitila, taidemaalari
 Atte Lehtonen, moottoriurheilija
 Atte Mantere, kirjapainon johtaja, kansanedustaja (SDP)
 Atte Meretoja, kemisti
 Atte Miettinen, yritysjohtaja ja vuorikiipeilijä
 Atte Muhonen, kansanedustaja (SDP)
 Atte Mustonen, autourheilija
 Atte Mäkinen, jääkiekkopuolustaja
 Atte Mäkinen, jääkiekkohyökkääjä
 Atte Mönkö, asianajaja ja Kotkan pormestari
 Atte Ohtamaa, jääkiekkoilija, olympiavoittaja ja maailmanmestari
 Atte Pakkanen, Keskustapuolueen kansanedustaja ja ministeri
 Atte Palokangas, rumpali
 Atte Pentikäinen, jääkiekkoilija
 Atte Perttu, koripalloilija
 Atte Pohjanmaa, päätoimittaja ja kirjailija
 Atte Rantanen, Kemijärven kaupunginjohtaja
 Atte Reunanen, näyttelijä
 Atte Sarkima, rumpali
 Atte Saunamäki, jääkiekkoilija
 Atte Sihvonen, jalkapalloilija
 Atte Toikka, rap-artisti
 Atte Tolvanen, jääkiekkomaalivahti
 Atte Törnqvist (myöh. Tarjanne), poliitikko (nuorsuomalainen)
 Atte Valli, jääkiekkoilija 
 Atte Vatanen, pesäpalloilija
 Atte Willberg, arkkitehti

Kuvitteellisia Atteja 

 Atte Tenola, tv-sarjassa Salatut elämät
 Atte, nukke lastenohjelmassa Buu Klubben
 Atte, Hannele Huovin kirjassa Atte ja Nysä-Putte

Lähteet

Viitteet 

Etunimet
Klaus Korhonen

Klaus Kauko Korhonen (s. 1947 Rautio) on suomalainen helluntailiikkeen vaikuttaja ja pastori. Hän toimi Helsingin Saalem-seurakunnan johtajana vuosina 1998−2012 ennen eläkkeelle jäämistään. Koulutukseltaan Korhonen on teologian maisteri.

Korhonen on toiminut vuodesta 1971 helluntailiikkeen työntekijänä saksankielisessä Euroopassa ja Suomessa. Hänet tunnetaan liikkeen vaikuttajana, raamatunopettajana ja konferenssitapahtumien puhujana Suomessa ja useissa Euroopan maissa. Vuosina 2005–2009 hän toimi vasta perustetun Suomen Helluntaikirkon hallituksen puheenjohtajana ja on muun muassa kirkon eettis-opillisen työryhmän jäsen.

Suomessa Korhonen on toiminut seurakunnanjohtajana Oulun helluntaiseurakunnassa (1984–1995), Kuopion helluntaiseurakunnassa (1995–1998) ja Helsingin Saalem-seurakunnassa (1998–2012), joka on Suomen suurin helluntaiseurakunta. Seurakuntatyön ohella Korhonen on toiminut vuodesta 1985 helluntaiherätyksen raamattuopiston ja Iso Kirja -opiston vierailevana tuntiopettajana. Hän on ollut yksi Suomen edustajista Euroopan helluntailaisten PEF-yhteisössä (Pentecostal European Fellowship).

Helluntailiikkeen ulkopuolella Korhonen tunnetaan yhteiskristillisten ja ekumeenisten pyrkimysten puolestapuhujana ja helluntailaisten opinkäsitysten määrittelijänä. Hän on ollut ryhmänsä puheenjohtaja evankelis-luterilaisen kirkon ja helluntaiherätyksen välisessä neuvottelukunnassa. Korhonen on toiminut useiden vuosien ajan Suomen vapaakristillisen neuvoston (SVKN) hallituksessa ja Suomen ekumeenisen neuvoston (SEN) opillisessa jaostossa. Korhosen myönteinen suhde lestadiolaiseen sukutaustaansa on tullut usein esiin hänen kannanotoissaan.

Klaus Korhonen jäi kesällä 2012 eläkkeelle Helsingin Saalem-seurakunnan johtajan tehtävistä. Hänen seuraajanaan toimii Mika Yrjölä. Eläkkeelle jäätyään Korhonen on toiminut mentorina ja opettajana Itävallan helluntaikirkossa sekä tehnyt vaimonsa kanssa vapaehtoistyötä Romanian romanilasten koulutuksen kehittämiseksi.

Klaus Korhosella on vaimonsa Satun kanssa neljä lasta ja kahdeksan lastenlasta.

Teokset

Lähteet 

Suomalaiset helluntailaiset pastorit
Suomalaiset uskonnolliset johtajat
Suomalaiset uskonnolliset vaikuttajat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomen Helluntaikirkko
FA Community Shield

The Football Association Community Shield (aikaisemmin Charity Shield) on englantilainen vuosittainen jalkapallo-ottelu, jossa kohtaavat Valioliigan ja FA Cupin voittajat. Mikäli joukkue on voittanut molemmat tittelit, pelaa se liigassa toiseksi sijoittunutta joukkuetta vastaan. Ottelu on perinteisesti ollut uuden jalkapallokauden avaustapahtuma.

Charity Shield -ottelu pelattiin ensimmäisen kerran kaudella 1908/1909. Tuolloin se korvasi edeltäneen Sheriff of London Charity Shieldin, joka oli pelattu kaudesta 1898/1899 lähtien.  Perinteenä oli, että ottelussa kohtasivat ammattilais- ja amatöörijoukkueet. Ensimmäisessä Charity Shieldissä olivat vastakkain Manchester United (ammattilaiset) ja Queens Park Rangers (amatöörit).

Ajan saatossa ammattilaiset-amatöörit -asetelma vaipui unholaan, ja systeemi kehittyi nykyiseen muottiinsa, jossa kohtasivat korkeimman sarjatason, tuolloin Football Leaguen, ja FA Cupin voittaja. Joitakin poikkeuksia vuosien varrella oli, sillä vuonna 1950 ottelussa kohtasivat maailmanmestaruuskisojen maajoukkue ja Kanadaa kiertänyt Englannin joukkue. 

Vuonna 1959 ottelusta tehtiin kauden aloitustapahtuma, ja vuonna 1974 Ted Croker loi nykyisen systeemin, jossa kohtaavat liigan ja cupin voittajat, ja ottelun tuotto lahjoitetaan hyväntekeväisyyteen. Mikäli ottelu on varsinaisen peliajan jälkeen tasan, pelataan jatkoaika ja mahdolliset rangaistuspotkut. Menneinä vuosina mestaruus usein jaettiin joukkueiden kesken, jos peli päättyi tasalukemiin.

Vuonna 1993 pelisysteemiä muutettiin, kun luotiin Englannin Valioliiga. Jatkoaikaa ei enää pelata, vaan tasapelin sattuessa siirrytään suoraan rangaistuspotkukilpailuun. Nykyinen nimi Community Shield otettiin käyttöön vuonna 2002.

Voittajat

Aiheesta muualla

FA:n Charity Shield -sivu
Amaterasu

Amaterasu () on japanilaisessa mytologiassa ja sittemmin šintolaisuudessa esiintyvä auringon jumalatar. Hänen koko nimensä on Amaterasu-ō-mi-kami (天照大神, kirjaimellisesti "suuri jumala(tar) joka loistaa taivaalla"). Yhtenä arvostetuimmista japanilaisista jumalolennoista Amaterasu edustaa arvokkuutta, kauneutta ja rehellisyyttä.

Ikivanhan japanilaisen myytin mukaan Amaterasu syntyi luojajumala Izanagin vasemmasta silmästä. Hänestä tuli auringon valtiatar, ja niinpä hänen sanottiinkin hehkuvan kirkasta valoa. Amaterasun sisarukset olivat kuun jumala Tsukiyomi ja myrskyn jumala Susanoo. Amaterasu ja Susanoo kilpailivat jatkuvasti keskenään, ja kerran heidän välilleen tuli riita, jonka seurauksena raivostunut Amaterasu pakeni luolaan ja samalla piilotti auringon pitkäksi aikaa.  

Muinaisen tarinan mukaan ensimmäinen Japanin keisari Jimmu polveutui suoraan Amaterasun lapsenlapsesta Ninigi-no-Mikotosta. Niinpä japanilaiset uskoivat keisarin olevan jumalaista syntyperää. Vuonna 1945 keisari Hirohito joutui liittoutuneiden painostuksesta antamaan julistuksen, jossa ilmaisi ettei keisari ollut akitsumikami (現御神), minkä miehitysvalta hyväksyi vaatimanaan jumalallisuuden hylkäämisenä, mutta siitä merkitsikö tämä todella arahitogami (現人神) -käsitteen ja jumalallisen syntyperän hylkäämistä on oltu monta mieltä.

Eniten Amaterasusta kerrotaan japanilaisten uskomuksia ja kansantarinoita esittelevässä kansalliseepoksessa Kojikissa. Yleisesti Amaterasun uskotaan olevan naispuolinen, mutta eräät oppineet pitävät häntä miespuolisena, sillä kaikesta huolimatta Kojiki ja muut kirjoitukset eivät paljasta hänen sukupuoltaan.

Šintolaisuudessa Amaterasua kunnioitetaan vuotuisissa juhlissa, jotka järjestetään 17. heinäkuuta.

Japanilaiset jumalat
Auringon jumalat
Šintolaisuus
Moskovan metro

Moskovan metro () on maailman neljänneksi vilkkaimmin käytetty metrojärjestelmä. Se sisältää 236 asemaa ja 17 linjaa yhteensä 397,3 kilo­metrin pituisena, ja sitä käyttää arkisin  ihmistä. Monet asemista tunnetaan koristeellisesta suunnittelustaan sekä sosialistisen realismin taide­teoksista. Metron rakentaminen aloitettiin 1930-luvulla Lazar Kaganovitšin tekemän Moskovan yleis­suunnitelman pohjalta. Ensimmäinen linja avattiin Sokolnikin ja Park Kulturyn välille 15. touko­kuuta 1935.

Asemien keski­väli on varsin suuri, . Lyhin väli on 510 metriä ja pisin 3,4 kilometriä. Pitkien väli­matkojen ansiosta metro­junan keski­nopeus linjoilla on 42 kilometriä tunnissa. Vuoroväli ruuhka-aikana on 90 sekuntia, muulloin päiväsaikaan  ja yöllä . Tiheiden vuorovälien johdosta varsinaisia aika­tauluja ei ole saatavilla. Metro on auki kello . Linjoista 11 kulkee säteittäisesti kaupungin keskustan suunnassa, ja 20 kilometrin mittainen kehä­linja numero viisi (Koltsevaja) yhdistää säteittäis­linjat.

Linjat

Matkustaminen 

Metro­lippu ostetaan ylhäältä kassalta, tai lippu­automaatista. Liput ovat luotto­kortin kokoisia pahvisia tai muovisia magneettikortteja, joita saa ostaa ja ladata eri matka­määrillä. On saatavilla myös троика-kortti, johon voi ladata arvoa ja matkustus­aikaa. Korttia vilautetaan portilla, jolloin valo muuttuu vihreäksi ja portista voi kulkea. Jokaisella metro­asemalla porttien vieressä on valvonta­koppi. Pienet lapset ja rattaiden kanssa kulkevat käyttävät valvonta­kopin vieressä olevaa porttia. Alas metro­asemalle johtavat liukuportaat ovat heti porttien jälkeen. Rulla­portaissa kuuluu seistä oikeassa laidassa, jotta vasenta laitaa voi kiireessä kävellä. Rattaiden kanssa liikkuville ei ole hissiä, vaan he joutuvat myös käyttämään rulla­portaita. Yhdellä maksulla saa kulkea metrolla rajattomasti, niin kauan kun ollaan porttien sisä­puolella. Metro­vaunuissa istutaan selkä seinää vasten. Kaikilla metro­asemilla on hätä­tilanteita varten hätäpuhelin.

Terrori-iskut 

 6. helmi­kuuta 2004 kello 8.30 mies räjäytti itse­murha­pommin Zamoskvoretskaja-linjan metro­junassa välillä Avtozavodskaja–Paveletskaja. 41 ihmistä kuoli ja yli 200 loukkaantui.
 29. maalis­kuuta 2010 Sokolnitšeskaja-linjan kahdelle metro­asemalle tehtiin pommi-isku.

Lähteet

Huomautukset

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut 
 Newsmetro 
 Moskovan metro­kartta 2010 jossa myös lentokenttäjunat (aeroexpress) 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Petri Pettersson

Ilkka Olavi ”Petri” Pettersson (s. 19. joulukuuta 1952) on suomalainen muusikko. Hän tuli tunnetuksi vuonna 1970 perustetun Petri & Pettersson Brass -puhallinpopyhtyeen johtohahmona. Yhtyeen tunnetuin kappale on vuoden 1971 Maalaismaisema (alun perin Elton Johnin kappale Country Comfort Tumbleweed Connection -LP:ltä). Petri Pettersson sai suosiota myös The Rolling Stonesin kappaleen Angie suomenkielisellä levytyksellä.

Vuonna 1977 Pettersson levytti eri runoilijoiden teksteihin perustuneen Nuoruus-albumin. Taustayhtyeenä toimi Finnforest. Suomen Yleisradion musiikkitoimittajat valitsivat albumin Vuoden levyksi. Nimikappale perustui Mika Waltarin runoon, ja Pettersson pääsi esittämään sen ja pari muuta vastaavaa kappaletta Waltarin 70-vuotisjuhlille Helsingin Finlandia-talolle.
 
Petri Petterssonin taiteilijanimen keksi Ilkka ”Danny” Lipsanen.

Pettersson on työskennellyt myös Radio Savon toimittajana. Hän aloitti 1984 YLEn Kuopion toimituksessa musiikkitoimittajana. Työsuhde katkesi 17.11.2005 YT-neuvottelujen jälkeen, kun Yle irtisanoi useita musiikkitoimittajia.

1980-luvun alussa Pettersson osallistui Eurovision laulukilpailun Suomen karsintaan. Kappale ei menestynyt, joten Pettersson pyysi Juice Leskistä kirjoittamaan siihen uudet sanat. Vuonna 2013 kappaleesta tuli Petterssonin viidennen sooloalbumin Ajatus elää nimikappale.

Diskografia 

Sooloalbumit
 Nuoruus (Love Records 1977)
 Ehkä meille vielä aikaa jää (Ponsi 1979)
 Oikku ja vapaus (Rondo 1981)
 Luonas sun (M&T Production 1987)
 Ajatus elää (Rocket Records 8.3.2013)
Omin jaloin (Rocket Records 2015)

Soolosinglet
 Angie / Sait pelkkää sympatiaa (Scandia 1973)
 Tahdo en kuin hengittää vain / Jääkylmää (Scandia 1975)
 Tämänkin hämärän / Me saimme (Love Records 1977)
 Discorakkaus ei kuole koskaan / Muuan ero (Love Records 1978)
 Marie A:n muistolle / Vieras (Love Records 1979)
 Annetaan lapsille maapallo / Pois (Ponsi 1979)
 Tyttö saturnuksesta / Sait elämäsi näytelmään (Ponsi 1980)
 Viatonten valssi / Katsastus (Rondo 1981)
 Luonas sun / Sateenkaaren maa (M&T Production 1987)
 Lindin Kaisa / Aurinko (Rocket Records 2012)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Petri Petterssonin messingöityä musiikkia. (You Really Got Me), Ylen Elävä arkisto. 1980.
Petri Pettersson lauluntekijänä - Fono.fi

Suomalaiset muusikot
Suomalaiset radiotoimittajat
Musiikkitoimittajat
Suomalaiset lauluntekijät
Suomalaiset säveltäjät
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Peninkulma

Peninkulma (lyhenne pnk tai pk, ) on vanha suomalainen pituusyksikkö, jolla nykyisin tarkoitetaan 10 kilometrin matkaa. Alun perin sen on arvioitu tarkoittaneen noin 6 kilometrin matkaa, mutta sen pituus on vaihdellut alueittain.

Alkuperäinen noin 6 kilometrin matkaa tarkoittanut peninkulma, eli ns. vanha suomalainen peninkulma, oli käytössä vuoteen 1655 saakka, jolloin Suomessa siirryttiin ns. ruotsalaiseen peninkulmaan, joka oli 10 virstaa eli 10,688 kilometriä.

Vuonna 1887 Suomessa siirryttiin metrijärjestelmään, mutta nimitys peninkulma jäi edelleen käyttöön, vaikka se ei varsinaiseen metrijärjestelmään kuulunutkaan. Metrijärjestelmään siirtymisen yhteydessä peninkulma määriteltiin tasan 10 kilometriksi. Myös Ruotsi-Norjassa vahvistettiin vuonna 1889, että peninkulma oli tasan 10 kilometriä. Suomen nykyinen mittayksikköasetus ei sitä enää tunne.

Käyttö Ruotsissa 

Peninkulmaa käytetään Ruotsissa yleisesti puhekielessä. Esimerkiksi moottoriajoneuvojen polttoaineenkulutus ja kilometrimäärä ilmoitetaan lähes poikkeuksetta peninkulmina. Siten ”4 900 mil” ajetulla autolla on ajettu 49 000 km. Ruotsissa polttoaineenkulutus peninkulmaa kohden, ”milkostnad”, ja kilometrikorvaus, ”milersättning”, esiintyvät termeinä jopa lainsäädännössä. Tiomila on suunnistuskilpailu, jossa on 10 osuutta (tio-), joista jokainen noin 10 km (-mil-).

EU-direktiivi 80/181/ETY, niin sanottu ”mittayksikködirektiivi”, määrää että vuoden 2009 loppuun mennessä jäsenmaiden tulee luopua, tietyille vanhoille jäsenmaille myönnetyin poikkeuksin, SI-järjestelmään kuulumattomista kansallisista mittayksiköistä virallisissa yhteyksissä, mainonnassa, kaupankäynnissä ja niin edelleen.

Sanan etymologia 

Peninkulma liittyy koiraan. Sanan alkuosana on vanha koiran nimitys peni. Sanan loppu vaihtelee murteittain: kulma, kuorma, kuulema, kuuluma.

On arveltu, että sana on alkuaan ollut peninkuulema. Se on tarkoittanut matkaa, jonka päähän koiran haukunta kuuluu. Kuorma-loppuiset peni(n)kuorma ja pelikuorma ovat luultavasti peninkuuleman äänteellisiä muunnoksia. Toinen mahdollisuus on, että ne ovat alkuaan tarkoittaneet matkaa, jonka koira jaksaa levähtämättä vetää kuormaansa.

Katso myös 
 Meripeninkulma
 Vanhat suomalaiset mittayksiköt

Lähteet 

Pituusyksiköt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pastori Pohjalainen & Defiers

The Defiers / Pastori Pohjalainen & Defiers on Vilppulassa 1970-luvulla toiminut suomalainen rockyhtye.

The Defiers perustettiin Haapamäellä 1966. Perustajajäseniä ovat Keijo Koski (soolokitara), Hannu Koskela (komppikitara), Antero Stenlund (bassokitara), Atso Kyrönviita (rummut) ja Matti Somero (laulu). Nimi The Defiers periytyi  Kosken ja Pertti Hannulan lyseokavereineen muodostamasta aiemmasta kokoonpanosta, joka ei keikkaillut.

Kyrönviidan siirryttyä pian erääseen tanssibändiin Defiersin rumpaliksi otettiin J-P ”Pastori” Pohjalainen. Antero Stenlundin lähdettyä armeijaan bassoon tarttui Hannu Koskela, ja komppikitaristiksi otettiin Eero Peltonen. Opiskelemaan lähteneen Matti Someron tilalle laulusolistiksi tuli Tampereen Popteatterissa esiintynyt Pekka Pajula, joka laulaa myös yhtyeen albumilla.

1970-luvun taitteessa yhtyeessä oli jäsenenä amerikkalainen Mike Varness, joka tuli Ruotsin kautta Suomeen. Varness, oikealta nimeltään John Michael, muutti vuonna 1980 Alaskan Juneau’hin ja esiintyy siellä nimellä Juneau John. Yhtyeen laulusolistina toimi 1970-luvun alkuvuosina hetken aikaa myös Raija Alenius.

Yhtye keikkaili ahkerasti läpi 1970-luvun tehden noin 1 200 esiintymistä 1970–1980. Defiersin esiintymiset olivat rajuja ja huumorin sävyttämiä.

The Defiers teki vuonna 1971 yhteisen kahden viikon Suomen-kiertueen englantilaisen The Renegades -yhtyeen kanssa. Muita englantilaisyhtyeitä, joiden kanssa Defiers esiintyi olivat Gravy Train, Hector ja The Third World War.  Defiers myös säesti monia sen ajan suomalaissolisteja kuten Danny, Markku Aro, Lea Laven, Taiska, Arto Sotavalta, Seppo Hanski ja Anita Hirvonen.

The Defiers on esiintynyt satunnaisesti myös 2000-luvulla.

Diskografia 

 Pastori Pohjalainen & Defiers (EMI 1974, cd-painos Rocket Records 2011)

Lähteet

Suomalaiset rockyhtyeet
Kannisto (Kerava)

Kannisto on asuinalue Savion kaupunginosassa Keravan keskustan eteläpuolella. 

Pohjoisessa se rajoittuu Keravantiehen ja Sompioon, idässä päärataan ja Alikeravaan, etelässä Savioon ja lännessä Tuusulaan.  

Kannisto koostuu pääosin rakennetusta pientaloalueista lukuun ottamatta Kannistonkadun pohjoispuolella olevaa kerrostaloista koostuvaa aluetta. Kanniston halki Saviontieltä Marttilankadulle Saviolle kulkee paikallinen kokoojakatu Kannistonkatu, jota pitkin kulkee Helsingin Seudun Liikenteen linja-autot 973 sekä öisin 633N. 

Ympäristö on vehreää ja alueella on runsaasti kevyen liikenteen väyliä, kuten Saviontaival joka toimii pohjoisen ja eteläläisen Keravan kevyen liikenteen pääreittinä. Saviontaipaleelle on suunniteltu myös yksisuuntaisia pyöräkaistoja. Saviontaipaleen varrella sijaitsee myös Kannistonpuisto jossa on hiekkakenttä, koripallokenttä sekä aidattu leikkipuisto.

Palvelut 
Kanniston palvelut koostuvat ympäri vuorokauden palvelevasta Alepa-myymälästä. 

Alueella sijaitsee Keravan ainut ruotsinkielinen alakoulu sekä kaksi päiväkotia.  

Kannistonkadulla sijaitsee täyden palvelun huoltoasema johon sisältyy myymälä, kahvio, ravintola sekä Veikkauspiste.

Lähteet 

Savio
Kontra

Kontra oli 1970-luvun lopulla toiminut suomalainen rock-yhtye, jonka johtohahmona ja laulusolistina oli Mauri ”Moog” Konttinen. Provosoivasta lavaesiintymisestään tunnetun yhtyeen ensimmäinen single oli versio alun perin Mari Laurilan lastenlaulusta ”Aja hiljaa isi”. Yhtyeen tunnetuin kappale on vuonna 1978 julkaistu ”Jerry Cotton” (alun perin The Kinksin ”Jack the Idiot Dunce”). 2000-luvulla Kontra on esiintynyt satunnaisesti myös nimellä Trakon.

Kontraa edelsi Virtanen-yhtyeestä muotoutunut 'Kontravirtanen', joka julkaisi samannimisen EP:n vuonna 1977.

Kokoonpano 

Yhtyeen 1970-luvun kokoonpanoon kuuluivat:

 Moog Konttinen – laulu
 Eetu Tuominen – kitara ja laulu
 Eero ”Vaari” Peltonen – kitara ja laulu
 Jyrki K. Melartin – basso ja laulu
 Kari ”Hohdin” Holm – rummut 

Vuonna 2005 Kontra on esiintynyt kokoonpanossa:

 Moog Konttinen – laulu
 Eero Peltonen – kitara
 Pekka Lampinen – basso
 Asko Vikki – rummut

Julkaisut

Studioalbumit

EP

Kokoelma-albumit

Singlet 
 ”Aja hiljaa isi” (1977)
 ”Jerry Cotton” (1978, uudelleenmasteroituna 2003)
 ”Olen Batman?” (1979)
 ”Autolla Kanarian saarille” (1980)
 ”Åland” (1980)

Kokoelmilla

Aiheesta muualla 
 Kontra Moog Konttisen kotisivuilla.
 
 Kontravirtanen väänteli vanhoja hittejä vinosti virnuillen. Ylen Elävä arkisto.

Moog Konttisen yhtyeet
Suomalaiset rockyhtyeet
1970-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Kääpälä

Kääpälä on kylä Kouvolan Valkealassa, Kymenlaaksossa. Kääpälän alueeseen kuuluu myös sen sisarkylä Lipiälä. Kylä sijaitsee entisen Valkealan kunnan ja nykyisen Kouvolan kaupungin pohjoisosassa, lähellä Vekaranjärveä. Kääpälä kuuluu Vekaranjärven kaupunginosaan ja tilastoalueeseen. 

Kylässä on kauppa, koulu, kyläyhdistyksen hoitama kirjasto ja edesmenneen taiteilija Ensio Tuppuraisen pihanäyttely. Kylän pohjoispuolella sijaitsee Suomen suurimpiin lukeutuva Vekaranjärven varuskunta, jossa toimii joukko-osastona Karjalan Prikaati. 

Varuskunnan itäpuolella sijaitsee Vekaranjärvi-niminen järvi. Repoveden kansallispuisto on kylän läheisyydessä.

Kääpälän nimi lienee johdettavissa henkilönimeen Kääpä. Asutusta alueella on ollut ainakin 1500-luvulta asti.

Aiheesta muualla 
 Kääpälän esittely 
 Kääpälän kotisivut 

Valkealan kylät
Kouvolan kaupunginosat
Kymenlaakson maakunnan entiset taajamat
Helmi

Helmi on helmisimpukoiden ja eräiden suurikokoisten kotiloiden synnyttämä helmiäispallo. Helmet ovat hyvin suosittuja koruissa. Nykyisin suurin osa saatavilla olevista helmistä on viljeltyjä helmiä.

Helmi syntyy, kun eliön kuoren ja vaipan väliin joutuu vieras hiukkanen, joka häiritsee eliön toimintaa ja jota se alkaa kapseloida vuoroittaisilla aragoniitista tai kalsiitista ja sarveisaineesta koostuvilla kerroksilla. Lopulta tuloksena syntyy pallon tai epäsäännöllisen muotoinen irtohelmi, mikäli se on saanut kehittyä irrallaan kuoresta, tai puolipallon muotoinen kuorikko- eli blisterihelmi, joka on kasvanut kuoreen kiinni. Tietyt makeanveden simpukat tuottavat hyvin epäsäännöllisen muotoisia barokkihelmiä. Luonnossa helmen kehittyminen herneen kokoiseksi voi viedä noin 50 vuotta, ja irrallisen helmen syntyminen on harvinainen tapahtuma.

Vuoroittaiset ohuet mineraali- ja sarveisainekerrokset aiheuttavat valon taittumisen eri tavoin helmen kerroksissa, mikä synnyttää helmelle sille tyypillisen silkkisen kiillon. Joskus päällekkäiset kerrokset ovat kasvaneet limittäin, ja helmen pinnalla saattaa näkyä valon hajoamisesta johtuvaa sateenkaarenväristä hohtoa. Helmien väri vaihtelee tavallisesti valkoisesta kermanväriseen ja vaaleanpunaiseen, mutta myös hopeanvärisiä, sinisiä ja lähes mustia helmiä tavataan.

Helmien viljely

Ennen 1900-luvun alkua kaikki helmet saatiin helmenkalastajien sukeltaessa hakemaan meren ja jokien pohjasta simpukoita, jotka tarkistettiin yksitellen. Japanilainen Kokichi Mikimoto kehitti ensimmäisenä helmien viljelytekniikan ja patentoi sen vuonna 1896. Siinä helmisimpukan sisään asetetaan toisen simpukan kuoren helmiäisestä muotoiltu kiillotettu pieni pallo, jonka ympärille simpukka alkaa pian kasvattaa mineraalikerroksia. Helmen kehittyminen vie vain kolmesta kuuteen vuotta, ja, mikäli simpukka selviää helmen poistosta hengissä, siihen istutetaan seuraava helmen alkio.

Alkuperäiset japanilaiset viljellyt helmet, niin sanotut Akoya-helmet, viljellään pienikokoisissa simpukoissa ja ylittävät harvoin halkaisijaltaan kymmentä millimetriä. Viime vuosikymmeninä on alettu viljellä helmiä myös eteläisen Tyynenmeren ja Intian valtameren suurikokoisissa simpukoissa, joista Pinctada maxima kasvaa suunnilleen ruokalautasen kokoiseksi. Etelämeren helmet saavuttavat jopa 14 millimetrin koon ja ovat väriltään hopeanhohtoisia. Niitä viljellään lähinnä Australiassa ja Tahitilla. Myös Kiinan helmiviljely on maailmanlaajuisesti yhä merkittävämpää.

Musta helmi 
Pääartikkeli: Musta helmi
Tahitin helmi eli Musta helmi () on erityinen laji, joita syntyy Ranskan Polynesian viiden saariryhmän laguunien vesissä. Jo ennen kuin eurooppalaiset löysivät Tahitin ja sen saaret, oli musta helmi, tahitilaisittain Poe Rava, ansainnut mainetta ja arvostusta Euroopassa harvinaisuutensa vuoksi. Tahitin helmet tunnettiin "Kuningattarien helminä" ja "Helmien kuningattarina".

Lähteet

Aiheesta muualla 

Jalokivet
Korukivet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ganges

Ganges (sanskritiksi: गङ्गा, hindiksi: गंगा, urduksi: گنگا Ganga, bengaliksi: গঙ্গা Gônga) on suuri joki, jonka pääuoma virtaa Intiassa ja Bangladeshissa, sivujoet myös Kiinassa ja Nepalissa. Se on 2 510 kilometriä pitkä. Joki saa alkunsa Himalajalta, Gangotrijäätikön sulamisvesistä. Alakanandajoen yhdyttyä siihen se virtaa Pohjois-Intian tasangoille. Bangladeshissa Ganges ja Brahmaputra yhdistyvät muodostaen yhden maailman suurimmista suistoalueista ennen laskemistaan Bengalinlahteen.

Indus- ja Gangesjoen alue on hedelmällistä Indo-Gangesin tasankoa.

Maantiede
Gangesin tasanko on pääosin erittäin hedelmällistä maata, mikä on luonut jo varhain edellytykset kaupungistumiselle ja väestönkasvulle. Nykyään noin kymmenen prosenttia maailman ihmisistä on riippuvaisia Gangesin vedestä. Ganges on kuitenkin pahoin saastunut, ja juoma- ja kasteluveden saaminen on haastavaa. Alue on myös herkkä luonnonkatastrofeille. Metsien hakkuun takia monsuunisateet aiheuttavat usein tuhoisia tulvia, kuten heinä-elokuussa 2007. Pahiten tulvat koettelevat Gangesin-Brahmaputran laajaa (83 000 km²) suistoaluetta. Myös trooppiset hirmumyrskyt saavat aikaan valtavia tuhoja osuessaan alueelle, kuten vuonna 1991, jolloin arviolta 138 000 ihmistä kuoli myrskyn seurauksena.

Kasvillisuus ja eläimistö
Joen yläjuoksulla vuoristossa on 3 600 metristä alaspäin vuoristometsää. Gangesin laaksoon tultaessa metsät vähenevät raivattujen riisipeltojen tieltä. Gangesjoen suistossa Bengalinlahden rannikolla on tiheitä mangrovemetsiä, joissa elää muun muassa bengalintiikeri eli intiantiikeri. Joessa esiintyy kahta jokivalaslajia, krokotiilejä ja gaviaaleja, joita ei tavata missään muualla.

Uskonnollinen merkitys
Ganges on hinduille pyhä joki. Sen uskotaan tulevan taivaasta ja voivan siten pestä pois synnit, jos siinä kylpee. Merkittävin pyhiinvaelluskohde on Shivan pyhä kaupunki Varanasi (ent. Benares), jonne tullaan erityisesti viimeiselle pyhiinvaellukselle ennen kuolemaa, sillä Varanasissa kuolemisen katsotaan olevan oikotie taivaaseen. Samasta syystä monet haluavat tuhkansa ripoteltavan jokeen.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

Hindulaisuuden pyhät paikat
Intian joet
Bangladeshin joet
Uskonto Intiassa

Seulonnan keskeiset artikkelit
Treat Williams

Richard Treat Williams (s. 1. joulukuuta 1951 Rowayton, Connecticut) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka valmistui Franklin and Marshall Collegesta. Hänet tunnetaan hyvin muun muassa Everwood-televisiosarjan Andy Brownina. Muita Williamsin tunnettuja rooleja ovat elokuvissa Mustanaamio, Deep Rising – uhka syvyyksistä ja Suuri gangsterisota.

Elämäkerta

Alkuvaiheet

Treat syntyi Rowaytonissa, Connecticutissa. Hänen isänsä oli Richard Norman Williams ja äiti Marion Williams. Treat valmistui Kentin koulusta Connecticutista ja myöhemmin Franklin and Marshall Collegesta.

Ura näyttelijänä

Williams sai paljon huomiota roolillaan Milos Formanin elokuvasta Hair vuonna 1979. Tämä elokuva perustui Broadway-musikaaliin. Sen jälkeen hän on esiintynyt yli seitsemässäkymmenessä elokuvassa ja televisiosarjassa, muun muassa 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (1979), Suuri gangsterisota (1984), Dead Heat (1988) sekä Deep Rising – uhka syvyyksistä (1998). Williamsista tuli yksi 1980-luvun suurimpia tähtiä ja hän on yhä yksi aktiivisimpia näyttelijöitä. Vuosina 2002–2006 hän näytteli tohtori Andy Brownia Everwood-televisiosarjassa, ja Williams on voittanut roolista kaksi SAG-palkintoa. 

Williams sai Golden Globe-ehdokkuuden roolistaan Hairissa. Hän sai toisen Golden Globe -ehdokkuutensa elokuvasta Vallan terällä ja vielä kolmannen Golden Globe -ehdokkuuden elokuvasta Viettelysten vaunu. Vuonna 1996 hän sai parhaan näyttelijän ehdokkuuden roolistaan elokuvassa The Late Shift. Williams on myös toiminut ohjaajana, voittaen kaksi filmifestivaalipalkintoa ohjaamalla elokuvan Texans.

Williams on esiintynyt lukuisissa Broadway-esityksissä, kuten Grease, Over Here!, Once in a Lifetime, Pirates of Penzance sekä Love Letters. Ei-broadway-musiikaaleissa hän on esiintynyt muun muassa Oleanna, Oh, hell , Some Men Need Help sekä Maybe I’m Doing It Wrong. Hän on myös voittanut draama-palkinnon roolistaan Broadway-näytöksessä Follies.

Yksityiselämä
Williams asuu vaimonsa ja kahden lapsensa kanssa New Yorkissa. Hänellä on talo myös Utahissa, jossa Everwood kuvattiin.

Aiheesta muualla
 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1951 syntyneet
Elävät henkilöt
Trehaloosi

Trehaloosi eli sienisokeri on sienissä ja joissakin hyönteisissä esiintyvä kahdesta glukoosiyksiköstä koostuva disakkaridi eli kahden sokerin muodostama molekyyli. 

Ihmisen ruoansulatuselimistössä trehalaasientsyymi pilkkoo trehaloosimolekyylin kahdeksi glukoosimolekyyliksi. Entsyymin puutteen aiheuttama trehaloosi-intoleranssi on vatsavaivoja aiheuttava synnynnäinen ominaisuus.

Trehaloosi on osmolyytti eli pitää yllä solujen vesitasapainoa. Monet kasvit ja hiivat tuottavat trehaloosia joutuessaan kuivumisen tai kylmettymisen vaaraan, ja kestävät näin vaikeita olosuhteita. Siirtogeenitekniikalla etsitään menetelmiä trehaloosin tuottamiseksi kasviksissa, jotta näille kehittyisi suoja nahistumista vastaan.

EU hyväksyi 2001 trehaloosin uuselintarvikkeeksi. Trehaloosi imeytyy hitaasti ja sopii käytettäväksi painonhallinta- ja urheiluelintarvikkeissa. Makeutusasteeltaan trehaloosi on noin puolet sakkaroosista.

Ruokavalion trehaloosi-pitoisuudella on todetty yhteys C.difficile -bakteerin aiheuttamiin suolistotulehduksiin.

Trehaloosia käytetään silmien kuivuuden hoitoon silmätipoissa muun muassa kombinoituna hyaluronihappoon, koska se sitoo kosteutta.

Katso myös 
Trehaloosi-intoleranssi

Lähteet

Aiheesta muualla 

Terveysportti, metatesaurus: Trehaloosi
PubChem: Trehalose 
Human Metabolome Database: Trehalose 
KEGG: Trehalose 

Hiilihydraatit
Sokerit
Yorkshire

Yorkshire on alue ja entinen kreivikunta Englannin pohjoisosassa, Yorkin kaupungin ympärillä. Se on noin 15 000 neliökilometrin pinta-alallaan suurin maan historiallisista kreivikunnista. Alueella on nykyisin noin viisi miljoonaa asukasta, ja se on jaettu yhdeksään kreivikuntaan tai muuhun aluehallintoyksikköön. Tärkeimmät kaupungit nyky-Yorkshiressä ovat Sheffield, Leeds, Kingston upon Hull, York ja Middlesbrough.

Yorkshiren kreivikunta muodostettiin 1000-luvulla entisen tanskalaisten ja norjalaisten hallitseman Jorvikin kuningaskunnan paikalle. Kreivikunta jaettiin ’kolmasosiin’ (englanniksi riding, muinaisnorjan sanasta þriðing), jotka toimivat paikallishallinnon perusyksikköinä vuoteen 1888 saakka. Vuoden 1974 aluehallintouudistuksen yhteydessä Yorkshire jaettiin viiteen kreivikuntaan, joista kaksi on sittemmin hajotettu pienempiin osiin.

Nykyään Yorkshiren alueella sijaitsevat seuraavat kreivikunnat:
 East Riding of Yorkshire
 Kingston upon Hull
 Middlesbrough
 North Yorkshire
 Redcar and Cleveland
 Stockton on Tees
 South Yorkshire
 West Yorkshire
 York

Yorkshiren tunnetuin symboli on Yorkin hallitsijasuvun valkoinen ruusu. Kreivikunta on myös tunnettu ruoasta nimeltä Yorkshire Pudding. Se on pannukakun tai kohokkaan tapainen suolainen leivonnainen, joka nautitaan yleensä sunnuntaipäivällisellä yhtenä paahtopaistin lisukkeena kastikkeen ja vihannesten kera.

Yorkshiren päivää vietetään vuosittain 1. elokuuta.

Yorkshirelle tarjottiin mahdollisuutta itsehallintoon vuonna 2004, mutta idea torjuttiin noin 80 prosentin äänestäessä sitä vastaan. Vuonna 2014 perustettu Yorkshire Party -puolue on pyrkinyt herättämään kysymyksen asiasta uudelleen.

Yorkshire populaarikulttuurissa 

Kirjailija James Herriotin omaelämäkerralliset romaanit kuten Kaikenkarvaiset ystäväni (1972) ja Luojanluomat ystäväni (1975) tapahtuvat Yorkshiressa.

Yorkshireen sijoittuu ja siellä on kuvattu useita brittiläisiä televisiosarjoja. Tunnetuimpia näistä ovat komediasarja Vielä virtaa, draamasarja Sydämen asialla sekä saippuasarjat Emmerdale ja Downton Abbey. Muita Yorkshireen sijoittuvia televisiosarjoja ovat olleet muiden muassa Kaikenkarvaiset ystäväni, Kyläsairaala, Sydän paikallaan ja Yorkshiren etsivät.

Yorkshireen sijoittuvia elokuvia ovat muun muassa Tilaa huipulla (1959), Miehen hinta (1963), Tappakaa Carter (1971), Housut pois! (1997) ja Kalenteritytöt (2003).

Lähteet

Aiheesta muualla

Englannin maantiede
Seulonnan keskeiset artikkelit
Polaarinen reaktio

Polaarisessa reaktiossa funktionaalisen ryhmän nukleofiilinen (negatiivisesti varautunut) osa liittyy kahden elektroninsa avulla reagenssin positiivisesti varautuneeseen atomiin ja elektrofiilinen osa taas reagenssin negatiivisesti varautuneeseen atomiin. Koska sidoselektronit tulevat vain toiselta atomilta, sidos syntyy heterogeenisesti.

Polaarinen reaktio on tyypillinen yhdisteille, joissa varaukset ovat jakautuneet epätasaisesti. Funktionaalinen ryhmä polaroituu ts. sen elektronegatiiviset atomit varautuvat negatiivisesti ja elektropositiiviset positiivisesti. Elektronegatiivinen alkuaine, kuten happi, typpi tai halogeeni vetää sidoselektroneja puoleensa ja varautuu lievästi negatiivisesti, samalla kun hiiliatomi saa yhtä suuren positiivisen varauksen.

Vastaavasti jos hiileen liittyy elektropositiivisempi alkuaine (esimerkiksi Mg, Li, Na, Pb), tämä varautuu lievästi positiiviseksi ja hiili lievästi negatiiviseksi. Esimerkiksi Grignardin reagenssissa (organometalliyhdiste) magnesium varautuu positiivisesti ja hiiliatomi lievästi negatiivisesti. Yhdisteen positiivisesti varautunutta osaa sanotaan elektrofiiliksi (elektronihakuiseksi) ja negatiivisesti varautunutta osaa nukleofiiliksi (ydinhakuiseksi).

Kemialliset reaktiot
Oratuomi

Oratuomi (Prunus spinosa) on 2–3 metrin korkuinen, tiheä ja piikikäs pensas, jonka yksittäiset yksilöt joskus kasvavat pieneksi puuksi. Suomessa se kasvaa harvinaisena Ahvenanmaalla ja lounaisrannikolla. Se kukkii lyhytaikaisesti ja näyttävästi ennen lehtien puhkeamista.

Oratuomen luumarja on kooltaan 7–15 millimetriä ja maultaan kirpeä. Ulkonäöltään sinertävä, vahapintainen marja muistuttaa pienikokoista luumua.

Tiheät oratuomet toimivat lintujen ja pikkunisäkkäiden pesä- ja suojapaikkoina. Oratuomi on päiväperhosten toukkien ravintokasvina ainakin ruoste- (Thecla betulae) ja tuominopsasiivelle (Satyrium pruni) sekä harvinaisemmalle purjeperhoselle (Iphiclides podalirius). Lajin pölyttäjinä toimivat hyönteiset, varsinkin kultakuoriaiset (Cetonia aurata).

Oratuomen marjoja käytetään mm. hillojen ja mehujen sekä viinin ja liköörien valmistukseen. Oratuomea käytetään pohjoisessa Euroopassa ja Brittein saarilla pensasaitana, jollaisena se on tiheä ja luja. Oratuomen puusta valmistetaan perinteisesti shillelagh-sauvoja.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Laji.fi: Oratuomi (Prunus spinosa)
 iNaturalist: Oratuomi (Prunus spinosa)
 Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Prunus spinosa 
 ITIS: Prunus spinosa 
 United States Department of Agriculture (USDA): Prunus spinosa 
 Flora of China: Prunus spinosa 
 Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Prunus spinosa (blackthorn) 
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Prunus spinosa 

Tuomet
Pensaat
Fianna Fáil

Fianna Fáil (lyh. FF, ) on vuonna 1926 perustettu irlantilainen poliittinen puolue.

Historia 
Fianna Fáil syntyi vastareaktiona Irlannin vapaavaltion perustaneelle brittien ja irlantilaisten väliselle sopimukselle 1921. Aluksi puolueen edustajat eivät protestimielessä ottaneet vastaan parlamenttipaikkojaan, mutta luopuivat tästä ajatuksesta Irlannin parlamentin alahuoneen Dáil Éireannin perustamisen jälkeen vuonna 1927.. 

Fianna Fáil on ollut vallassa joitakin jaksoja lukuun ottamatta lähes koko Irlannin tasavallan historian aikana. 

Helmikuussa 2020 pidettyjen parlamenttivaalien tulos oli historiallinen, sillä vasemmistolainen ja kansallismielinen Sinn Féin sai vaaleissa eniten ääniä. Keskustaoikeistolaiset Fine Gael ja Fianna Fáil ovat hallinneet Irlantia vuodesta 1922 saakka vuorotellen. Lopulta eniten paikkoja sai Fianna Fáil: 160-paikkaiseen parlamenttiin 38 edustajaa. Kansallismielinen ja vasemmistolainen Sinn Féin kasvatti paikkamääränsä 37:ään, mikä on 14 edustajaa enemmän kuin vuoden 2016 vaaleissa. Pääministeri Leo Varadkarin Fine Gael -puolue sai parlamenttiin 35 edustajaa.

Kesäkuussa 2020 Fianna Fáilin puoluejohtajasta Micheál Martinista tuli Irlannin uusi pääministeri, kun pitkien neuvottelujen jälkeen muodostettiin yhteistyöhallitus Fine Gaelin ja Vihreän puolueen kanssa. Perinteiset kilpakumppanit Fianna Fáil ja Fine Gael eivät koskaan ennen olleet muodostaneet yhdessä hallitusta.

Ideologia ja näkemyksiä 
Alkuaikoinaan puolue oli erittäin kansallismielinen ja yhtenäisen Irlannin tasavallan kannattaja, mutta nykyään Fianna Fáil on lähinnä keskusta-oikeistolainen puolue. Sitä on myös luonnehdittu kansanpuolueeksi (eng. catch-all party).

Puolue on viime vuosina pitänyt ehdottoman tärkeänä neuvotella eri intressiryhmien välillä mahdollisimman pragmaattisen ratkaisun löytämiseksi. Se myös katsoo iirin kielen suojelemisen ja Irlannin sotilaallisen liittoutumattomuuden olevan keskeisiä arvoja..

Fianna Fáil on EU-myönteinen puolue. Vaikka se onkin Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen jäsen, Fianna Fáil ei ole aina äänestänyt ALDE:n kanssa yhtämielisesti koskien kansalaisvapauksia. 

Vuonna 2010 Fianna Fáilia edustanut oikeusministeri Dermot Ahern toi pöydälle lakiesityksen, joka mahdollistaisi samaa sukupuolta olevien parien parisuhteen rekisteröimisen, ja totesi sen olevan yksi tärkeimmistä lainsäädännön edistysaskelista sitten itsenäisyyden. Ahern on tosin aiemmin todennut olevansa samaa mieltä Brendan McGahonin (Fine Gael) kanssa, kun tämä sanoi mm., että "homoseksuaalisuus on normaalista poikkeamista, ja vaikka homoseksuaalit ansaitsevatkin myötätuntomme, he eivät ansaitse hyväksyntäämme".

Puoluejohtajat
Jokainen Fianna Fáilin puoluejohtajista on jossakin vaiheessa toiminut myös taoiseachina eli Irlannin pääministerinä.

 Éamon de Valera, 1926–1959
 Seán Lemass, 1959–1966
 Jack Lynch, 1966–1979
 Charles Haughey, 1979–1992
 Albert Reynolds, 1992–1994
 Bertie Ahern, 1994–2008
 Brian Cowen, 2008–2011
 Micheál Martin, 2011–

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Fianna Fáil 

Irlantilaiset puolueet
Liberaalikonservatistiset puolueet
Euroopan liberaalidemokraattinen puolue
Liberal International
Englannin mestaruussarja

Englannin mestaruussarja () on Englannin miesten jalkapalloilun toiseksi korkein sarjataso Valioliigan jälkeen ja English Football Leaguen korkein divisioona.

Mestaruussarja-nimi otettiin käyttöön kaudella 2004–2005. Aiemmin sarjaa kutsuttiin 1. divisioonaksi. Deloitten mukaan mestaruussarja oli kaudella 2004–2005 rahakkain jalkapallon ei-pääsarja maailmassa ja kaikkiaan kuudenneksi rahakkain sarja Euroopassa Englannin, Italian, Saksan, Espanjan ja Ranskan pääsarjojen jälkeen.

Sarjajärjestelmä 

Mestaruussarjassa pelaa 24 joukkuetta, joista jokainen kohtaa toisensa kaksi kertaa: kerran kotona ja kerran vieraissa. Näin jokaiselle seuralle tulee kauden aikana 46 ottelua. Voitosta saa kolme pistettä, tasapelistä yhden ja tappiosta nolla. Kauden loputtua sarjataulukon kaksi eniten pisteitä kerännyttä joukkuetta nousee suoraan Valioliigaan, ja sijoille 3–6 sijoittuneet joukkueet karsivat keskenään kolmannesta nousijan paikasta. Kolme vähiten pisteitä kerännyttä joukkuetta putoaa suoraan Ykkösliigaan.

Joukkueet kaudella 2021–2022

Voittajat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivusto 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Sisalagaave

Sisalagaave (Agave sisalana) on monivuotinen agaavejen (Agave) sukuun kuuluva kasvi. Sen noin 1–1,5 metrin mittaisiksi kasvavista lehdistä saadaan sisalia – väriltään vaaleaa, voimakaskiiltoista ja karkeaa kuitua, jota käytetään narujen ja köysien raaka-aineena. Arkikäytössä sisalia tapaa kissojen raapimispuiden päällysteenä.

Kuituagaavesta (Agave fourcroydes) saatava henequen on sisalin kaltainen lehtikuitu.

Sisalin käyttö romahti 1960-luvun lopussa tekokuitujen yleistymisen myötä. Perinteisen sisalintuotantomaan Tansanian tuotanto väheni 200 000 tonnista alle kymmenesosaan. 2000-luvulla sisalille on keksitty uusia käyttöjä esimerkiksi lasikuidun tilalla. Suurimmat tuottajamaat ovat nyt Brasilia (120 000 tonnia), Tansania (30 000) ja Kenia (25 000).

Lähteet

Aiheesta muualla 
ITIS: Agave sisalana 
United States Department of Agriculture (USDA): Agave sisalana 
Flora of China: Agave sisalana 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Agave sisalana 

Agaavet
Kuitukasvit