joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Soidenlampi (Jyväskylä, Taka-Keljo)

Soidenlampi  on Keski-Suomessa Jyväskylän Taka-Keljossa sijaitseva lampi tai pieni järvi.

Maantietoa 
Lammen pinta-ala on 11 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Se sijaitsee Soidensuon pohjoispuolella Soidenmäen juurella. Soidensuo on tiheästi ojitettu ja sen ojat laskevat järveen. Soidenmäen takana sijaitsee jätteenkäsittelylaitos. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. 
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 0,19 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,7 metriä ja suurin syvyys on 2,8 metriä. Lammen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä ja sen rannat ovat puoliksi suomaata ja metsämaata. Järvi on autio.

Luontoarvoja 
Kävelypolut kiertävät järven rantoja ja sen länsirannalla on nuotiopaikka.

Vesistösuhteet 
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Köhniönjärven valuma-alueeseen (14.232) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 203,0 metriä mpy. Siihen on johdettu useita suo-ojia. Sen laskuoja Mäyräoja lähtee sen pohjoispäästä, saa lisävettä Mustalammesta ja laskee 2,7 kilometrin päässä päästään Köhniöjärveen. Ojalle tulee matkalla pudotusta 76,9 metriä ja se virtaa Mäyrämäen läpi.

Lähteet 

Köhniönjärven valuma-alue
Jyväskylän järvet
Taka-Keljo
10000 BC

10000 BC (10,000 BC) on vuonna 2008 julkaistu yhdysvaltalainen esihistoriallisesta aikakaudesta kertova eeppinen seikkailuelokuva Warner Bros:lta. Sen on ohjannut Roland Emmerich ja päänäyttelijöinä nähdään Steven Strait sekä Camilla Belle. Maailman ensi-ilta pidettiin 10. helmikuuta 2008 Sony Centerissä Potsdamer Platzin alueella Berliinissä.

Näyttelijät 

Lähde:

Lähteet 

Vuoden 2008 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset seikkailuelokuvat
Roland Emmerichin ohjaamat elokuvat
Legendary Picturesin elokuvat
Diedriryhmä

Diedriryhmä on säännöllisen monikulmion symmetriaryhmä.  Diedriryhmän kukin alkio on jokin sellainen tason kierto, peilaus tai kierron ja peilauksen yhdistelmä, joka kuvaa kyseisen monikulmion takaisin itselleen. Kun monikulmiossa on n sivua, on sen diedriryhmässä 2n alkiota ja sitä merkitään .

Esimerkiksi kahdeksankulmion diedriryhmässä on 16 erilaista kuvausta, joiden vaikutukset 8-kulmaiseen STOP-merkkiin näkyvät seuraavassa kuvassa. Ylärivissä merkkiä on kierretty vastapäivään 45 astetta kerrallaan. Alarivissä merkki on ensin peilattu vaaka-akselin suhteen ja sitten kierretty vastapäivään.

Diedriryhmä ei ole vaihdannainen (kun ). Esimerkiksi kierto 90 astetta vastapäivään ja sen jälkeen peilaus vaaka-akselin suhteen tuottaa eri tuloksen kuin jos samat operaatiot tehdään eri järjestyksessä (ensin peilaus ja sitten kierto).

Katso myös
 Neliön symmetriaryhmä

Lähteet

Viitteet 

Ryhmäteoria
Monikulmiot
Nick Cousins

Nick Cousins (s. 20. heinäkuuta 1993 Belleville, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Nashville Predatorsia. Hän on Philadelphia Flyersin kolmannen kierroksen varaus vuodelta 2011. Cousins on laukoo vasemmalta puolelta ja on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.

Ura 
Sault Ste. Marie Greyhounds varasi Cousinsin vuoden 2009 CHL:n varaustilaisuudessa 21. pelaajana. Debyyttikaudellaan, 2009–2010 Cousins pelasi Greyhoundsissa 67 ottelua, joissa teki tehot 11+21=32. Viidessä pudotuspeliottelussa hän sai yhden syöttöpisteen. Toisella kaudellaan Cousins oli joukkueen sisäisen pistepörssin toinen Daniel Catenaccin jälkeen tehtyään 68 runkosarjaottelussa tehot 29+39=68. Kauden päätteeksi hänet valittiin edustamaan Kanadan maajoukkuetta alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän teki turnauksen seitsemässä ottelussa neljä maalia sekä neljä syöttöpistettä ja kärsi kymmenen rangaistusminuuttia.

Kesän NHL:n varaustilaisuudessa Philadelphia Flyers varasi Cousinsin kolmannella kierroksella 68. pelaajana. Kaudella 2011–2012 Cousins teki 65 ottelussa 35+53=88 tehopistettä ja oli koko liigan pistepörssin viides. Maaliskuussa 2012 Cousins solmi Flyersin kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen. Kauden lopussa Cousins teki vielä ammattilaisdebyyttinsä Flyersin AHL-farmiseura Adirondack Phantomsin paidassa.

Kaudeksi 2012–2013 Cousins palasi Greyhoundsiin, jossa hän pelasi 64 ottelua tehden 27 maalia sekä 76 syöttöpistettä eli yhteensä 103 tehopistettä. Tällä hän sijoittui pistepörssissä kolmanneksi. Pudotuspelien kuudessa ottelussa hän teki kuusi pistettä. OHL-kauden päätyttyä Cousins siirtyi vielä Phantomsiin, jossa ehti pelata seitsemän runkosarjaottelua. Kausi 2013–2014 oli Cousinsin ensimmäinen kokonainen ammattilaistasolla. Hän pelasi Phantomsissa 74 ottelua ja teki niissä 29 tehopistettä.

Cousins pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 17. maaliskuuta 2015 Vancouver Canucksia vastaan. Hän sai jääaikaa 10.04 minuuttia. Yhteensä hän pelasi kauden 2014–2015 aikana 11 NHL-ottelua. Flyersin uudessa farmiseurassa Lehigh Valley Phantomsissa Cousins pelasi 64 ottelua tehden tehot 22+34=56. Tammikuussa 2015 hänet valittiin kuukauden pelaajaksi. Kaudella 2015–2016 Cousins pelasi 36 NHL-ottelua, joissa hän teki kuusi maalia ja neljä syöttöpistettä. AHL:ssä hän pelasi 38 ottelua tehden yhtä monta pistettä ja pääsi pelaamaan tähdistöottelussa.

Heinäkuussa 2016 Cousins ja Flyers solmivat kauden 2016–2017 kattavan sopimuksen. Cousins pelasi koko kauden NHL:n puolella, jossa hän teki 60 pelissä kuusi maalia sekä kymmenen syöttöpistettä.

Kauden päätyttyä, kesäkuussa 2017 Flyers kauppasi Cousinsin pelaajaoikeudet Arizona Coyotesille. Coyotes teki Cousinsin kanssa kahden vuoden mittaisen sopimuksen.

Lokakuussa 2020 Cousins teki vapaana agenttina Nashville Predatorsin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä kolmen miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.

Tilastot

Lähteet

Viitteet 

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Nashville Predatorsin pelaajat
Philadelphia Flyersin varaamat pelaajat
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Kiyomi Katsuki

Kiyomi Katsuki (s. 1919 Fukuokan prefektuuri, Japani) oli japanilainen hävittäjälentäjä ja ässä. Hän taisteli toisessa maailmansodassa Tyynellämerellä saavuttaen ainakin 16 ilmavoittoa. Katsuki käytti kaikkia tunnettuja ilmataisteluihin soveltuvia japanilaisia kellukekonetyyppejä. Hän saavutti Henry Sakaidan mukaan, 7 varmistettua ilmavoittoa vesitasoilla. Nämä tyypit olivat: Mitsubishi F1M "Pete", Mitsubishi A6M2-N "Rufe" ja Kawanishi N1K Kyōfu "Rex". Katsuki oli kaikkein ensimmäisin "Rex"-konetyypillä ilmavoiton saavuttanut.

Hän selvisi sodasta hengissä, vaikka teki törmäysvoiton Boeing B-17 Lentävästä Linnoituksesta. Katsuki joutui törmäämään raskaaseen vihollispommittajaan estääkseen vesilentokoneiden tukialus Nisshinin pommittamisen. Hän tuhosi myös B-25 Mitchell-koneen, sekä PBY- Catalinan, B-24 Liberatorin ohella. Nämä paitsi nelimoottorinen B-24 olivat kaksimoottorisia.

Kellukehävittäjien etuna oli niiden helppo liikuteltavuus ja maastouttaminen, toisin sanoen asemapaikkaa voitiin vaihtaa ja koneiden sijoittelua hajauttaa. Lisäksi tukikohdat voitiin pystyttää suhteellisen alkeellisiin olosuhteisiin. Miehistö saattoi asustaa teltoissa, kuten myös huoltohenkilökunta. Kellukekoneet eivät tarvinneet kiitotietä taikka lentotukialusta toimiakseen, sillä useat, paitsi kallioiset saaren rannat soveltuivat lentotoimintaan. Varjopuolena olivat usein trooppiset taudit, kuten malaria, myös vajaaravitsemus, josta Saburo Sakai teoksessaan "-Samurai!" mainitsee. Lentäjiä menehtyi paljon näistä syistä, joihin laskettaneen heidän huonokuntoisina lentäessään.

Syksyllä 1942 Ylikersantti Katsuki oli toiminut vesilentokoneiden huoltotukialus Chitoselta käsin. Hänen tähystäjänään toimi kersantti Michio Takarada. Saavutetuista ansioistaan Katsuki ylennettiin sotilasmestariksi, joka arvo olisi Suomessa ollut lentomestari. Sodan lopussa Katsuki lensi Mitsubishi A6M Reisen "Zero" ja Mitsubishi J2M "Jack"-konetyypeillä maatukikohdista käsin.

Lähteet

Sakaida, Henry: Japanin laivaston ilmavoimien ässät. Osprey 5. Koala-Kustannus, 2002. ISBN 952-5186-25-3. (s. 40–42, 70, 103, 109)
Japanese biplane fighter aces – Kiyomi Katsuki
http://surfcity.kund.dalnet.se/japan_katsuki.htm

Aiheesta muualla
http://www.cieldegloire.com/010_katsuki_k.php
http://www.combinedfleet.com/chitosesp_t.htm

Japanilaiset sotilaat
Japanilaiset lentäjät
Vuonna 1919 syntyneet
Mahdollisesti elävät henkilöt
Hämeenlinnan nuorisovaltuusto

Hämeenlinnan nuorisovaltuusto eli NuVa on 12-18-vuotiaiden hämeenlinnalaisten nuorten muodostama kaupunginhallituksen nimittämä nuorten edunvalvojana ja äänitorvena toimiva vaikuttajaryhmä. Nuorisovaltuustolla on läsnäolo- ja puheoikeus Hämeenlinnan kaupunginvaltuustossa sekä lautakunnissa. Nuorisovaltuusto on kuntalain § 26 edellyttämä toimielin, joka jokaisen kunnan tulee perustaa ja taata sille toimintaedellytykset. 

Hämeenlinnan nuorisovaltuusto koostuu nuorista, jotka valitsevat keskuudestaan nuorisovaltuustolle toimihenkilöt ja 12 henkilön hallitus. Nuorisovaltuustolla on neljä alueryhmää: kantakaupungin, Kalvolan, Hauhon ja Lammin alueryhmät. Nuorisovaltuusto aloitti toimintansa nykyisessä muodossa elokuussa 2017. Ennen vuotta 2017 nuorisovaltuusto toimi nimellä nuorten vaikuttajaryhmä jakautuen neljään erilliseen vaikuttajaryhmään, joista toimintasääntöuudistuksen myötä muotoutui nuorisovaltuuston alueryhmät. Kaudelle 2017-2018 nuorisovaltuusto valitsi puheenjohtajakseen Eero Roslanderin. 

Kaudella 2021 Hämeenlinnan Nuorisovaltuustossa on 26 jäsentä ja hallituksessa on 12 jäsentä.

lähteet

Katso myös 
Suomen Nuorisovaltuustojen Liitto – NUVA

Hämeenlinna
Nuorisovaltuustot
Luca Zidane

Luca Zidane Fernández (s. 13. toukokuuta 1998 Marseille, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa Espanjan Segunda Divisiónissa pelaavaa Racing de Santanderia lainalla Real Madridista. Pelipaikaltaan hän on maalivahti.

Zidane pelasi Real Madridin juniorijoukkueissa vuodesta 2004 alkaen. Kaudeksi 2016–2017 hän nousi reservijoukkue Castillaan, jossa hän on pelannut kolmannen sarjatason Segunda División B:n otteluita. Zidane debytoi Real Madridin edustusjoukkueessa 19. toukokuuta 2018 Primera Divisiónin kauden päätöskierroksen ottelussa Villarrealia vastaan.

Zidane on pelannut myös Ranskan nuorisomaajoukkueissa. Hän oli voittamassa alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruutta vuonna 2015 ja pelasi myös saman vuoden MM-kisoissa.

Zidane isä on entinen Ranskan maajoukkueen kapteeni ja entinen Real Madridin edustusjoukkueen päävalmentaja Zinédine Zidane. Zidanen isoveli Enzo ja pikkuveljet Theo ja Elyaz ovat myös jalkapalloilijoita. Välttääkseen huomiota veljekset ovat käyttäneet urallaan myös äitinsä Véroniquen sukunimeä Fernández. Luca käyttää kuitenkin nykyisin isänsä nimeä Zidane.

Lähteet

Ranskalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1998 syntyneet
Elävät henkilöt
Goodman

Goodman tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

Sukunimi 
Amy Goodman (s. 1957), yhdysvaltalainen toimittaja ja kirjailija
Anna Goodman (s. 1986), kanadalainen alppihiihtäjä
Benny Goodman (1909–1986), yhdysvaltalainen jazzmuusikko
Carolyn Goodman (s. 1939), yhdysvaltalainen poliitikko, Las Vegasin pormestari
Dody Goodman (1914–2008), yhdysvaltalainen näyttelijä
Erica Goodman (s. 1948), kanadalainen harpisti 
Henry Goodman (s. 1950), brittiläinen näyttelijä
Irwin Goodman (oik. Antti Hammarberg) (1943–1991), suomalainen laulaja ja säveltäjä
Jerry Goodman (s. 1949), yhdysvaltalainen jazz- ja rockviulisti
John Goodman (s. 1952), yhdysvaltalainen näyttelijä
Magnus Goodman (1898–1991), kanadalainen jääkiekkoilija
Martin Goodman (1908–1992), yhdysvaltalainen sarjakuvakustantamoiden perustaja
Nelson Goodman (1906–1998), yhdysvaltalainen filosofi
Oscar B. Goodman (s. 1939), yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko
Paul Goodman (1911–1972), yhdysvaltalainen kirjailija
Robert Goodman, yhdysvaltalainen televisiokäsikirjoittaja
Roy Goodman (s. 1951), englantilainen kapellimestari, viulisti ja urkuri
Steve Goodman (1948–1984), yhdysvaltalainen laulaja
Steven M. Goodman (s. 1957), yhdysvaltalainen eläintieteilijä
Vestal Goodman (1929–2003), yhdysvaltalainen laulaja

Etunimi 
Goodman Ace (1899–1982), yhdysvaltalainen näyttelijä ja radio- ja televisiokäsikirjoittaja

Muita 
Kauppakeskus Goodman, kauppakeskus Hämeenlinnassa

Sukunimet
Etunimet
Kaba (joki)

Kaba on joki Länsi-Afrikassa, joka alkaa Guineasta ja virtaa Sierra Leoneen, josta se päätyy Atlantin valtamereen. Se tunnetaan myös nimeltä Little Scarcies. Joki on marskimaan ympäröimänä. Kaban pituus on noin 280 kilometriä ja sen valuma-alue on 12 900 neliökilometriä.

Kolenté virtaa samaan Atlantin valtameren lahteen kuin Kaba, ja joensuu on vain hieman Kaban joensuusta pohjoiseen. Temnet asuttivat tämän alueen muuttaessaan nykyisen Guinean Fouta Djallonin alueelta nykyisen Sierra Leonen alueelle. 

Joen aikaisempi kirjoitusmuoto oli Scassos; englanninkielinen nimi Little Scarcies tulee portugalinkielisestä nimestä Rio dos Carceres.

Lähteet

Guinean joet
Sierra Leonen joet
Mano

Mano on joki Länsi-Afrikassa. Se alkaa Liberian Guinean ylätasangoilta ja muodostaa osan Liberian ja Sierra Leonen välisestä rajasta.

Joki virtaa Liberian Lofan sekä Sierra Leonen Konon ja Kailahunin piirikuntien läpi. Timantinlouhinta on suuri teollisuudenala näillä alueilla. 

Liberia ja Sierra Leone perustivat Manojoen unionin vuonna 1973. Guinea liittyi unioniin vuonna 1980 ja Norsunluurannikko vuonna 2008.

Lähteet

Liberian joet
Sierra Leonen joet
Gerda Antti

Gerda Antti (s. 20. elokuuta 1929 Ylitornion kunta, Ruotsi) on ruotsalainen kirjailija.

Gerda Antti syntyi Pohjois-Ruotsin Ylitorniolla viisilapsiseen perheeseen. Hän muutti Tukholmaan ja avioitui 21-vuotiaana itseään 29 vuotta vanhemman kirjailija Walter Ljunquistin kanssa. Ljunquist kuoli 1974, ja Gerda Antti on myöhemmin asunut miehensä synnyinseudulla Itä-Göötanmaan Kisassa Linköpingin eteläpuolella.

Gerda Antin esikoisteos oli vuonna 1961 ilmestynyt runokokoelma Här och nu. Hän on sen jälkeen julkaissut esseitä, pakinoita, novelleja, romaaneja ja yhden keskustelukirjan. Hänet tunnetaan humoristisena ja teräväsanaisena maaseutuväestön kuvaajana.

Antti on saanut kirjallisuuspalkintoja Svenska Dagbladetilta 1977, KF-osuuskauppaliikkeen Vi-lehdeltä 1980, Östersunds-Posten-lehdeltä 1983, Östgöta Correspondenten-lehdeltä (Palmærpriset) 1988, Studieförbundet Vuxenskolanilta 1990 (Landsbygdens författarstipendium), Ruotsin maanviljelijöiden keskusliitolta (LRF) 1994, Ruotsin kuninkaalta 1998 (Litteris et Artibus -mitali), Ruotsin työväen sivistysjärjestö ABF:ltä 2004 (Moa-priset) ja Rolf Wirténin kulttuurisäätiöltä 2006. Vuonna 2008 hänet nimitettiin lääketieteen kunniatohtoriksi Linköpingin yliopistossa.

Gerda Antin suureen suosioon nostanut novellikokoelma Inte värre än vanligt (1977) pääsi vuonna 2009 mukaan teokseen Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.

Gerda Antti on ollut mukana Ruotsin keskustapuolueen toiminnassa ja toiminut lääninoikeuden lautamiehenä.

Suomennetut teokset
Hetki kerrallansa, suom. Kyllikki Härkäpää, WSOY, 1983. ISBN 951-0-11773-0
Huomispäivän tähdet, suom. Pirkko Lokka, WSOY, 1985. ISBN 951-0-12901-1
Niin paljon kuuluu elämään, suom. Pirkko Lokka, WSOY, 1990. ISBN 951-0-15500-4.

Muita teoksia
 Här och nu. Lilla lyrikserien. (runokokoelma, 1961)
 Kväll efter kväll (novelleja, 1965)
 Inte värre än vanligt (romaani, 1977)
 Ett ögonblick i sänder (romaani, 1980)
 Jag reder mig nog (romaani, 1983, tehty elokuvaksi 2003)
 Det ljuva livet och 24 andra liv-stycken (pakinakokoelma, 1983
 Det är mycket med det jordiska (romaani, 1987)
 Fjärrvärme (romaani, 1991)
 Varav hjärtat är fullt (pakinakokoelma, 1993)
 Bara lite roligt (romaani, 1994)
 Dessa dagliga dagar (pakinakokoelma, 1996)
 Romanerna om Ulla (1997)
 Romanerna om Astrid (1997)
 Livet skriver kapitel (romaani, 2001)
 Ungjävlar (novellikokoelma, 2005)
 Min man David (romaani, 2008)
 Adamsons (romaani, 2012)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Gerda Antti on Albert Bonnier 
 Gerda Antti, Albert Bonniers  

Ruotsalaiset kirjailijat
Vuonna 1929 syntyneet
Länsipohjalaiset
Elävät henkilöt
Litteris et Artibus -palkitut
Marjo-Riitta Järvelin

Marjo-Riitta Järvelin (o.s. Kallio; s. ) on suomalainen lääkäri ja  elämänkaaren epidemiologian professori Lontoossa Imperial College Londonissa (vuodesta 2002). Tämän ohella hän on Oulun yliopiston sivutoiminen kansanterveystieteen professori (vuodesta 1999) ja Lontoon Brunelin yliopiston vieraileva professori.

Järvelin kirjoitti ylioppilaaksi Ylivieskan yhteiskoulusta vuonna 1974. Hän valmistui Oulun yliopistosta lääkäriksi (LL) vuonna 1980 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi epidemologiasta vuonna 1989. Hänen lapsuusiän virtsan karkailua selvittäneen, etiologisen epidemiologian aihepiiriin kuuluneen englanninkielisen artikkeliväitöskirjansa aiheena oli Childhood enuresis : an epidemiological and aetiological survey of seven-year-old children. Järvelin sai lastenlääkärin erikoislääkärin pätevyyden 1987.
Tämän jälkeen hän valmistui vuonna 1994 University of Londonista (Lontoo, Iso-Britannia) ympäristöepidemologian maisteriksi (Environmental Epidemiology and Policy) ja laillistettiin lääkärinä myös Britanniassa vuonna 1998. 

Professori Järvelin tunnetaan muun muassa suuriin pohjoissuomalaisiin  väestöaineistoihin pohjautuvista kansanterveydellisistä tutkimuksistaan yli 25 vuoden ajalta. Keskeisenä tutkimusaineistona ovat olleet Pohjois-Suomen syntymäkohorttiaineistot NFBC1966 ja NFBC1986, joita kerättiin jo tutkittavien äitien ollessa raskaana vuosina 1965 ja 1985. Järvelin on toiminut näiden syntymäkohorttiaineistojen tutkimusjohtajana useiden vuosien ajan. Pitkä seuranta-aika on mahdollistanut koko elämänkaaren kattavan kansanterveydellisen lähestymisen. Näitä aineistoja käyttäen Järvelin on yhteistyökumppaneineen tutkinut muun muassa geneettisten ja varhaisiän ympäristöön liittyvien tekijöiden vaikutusta monien sairauksien syntymisessä. Hän koordinoi myös kansainvälistä DynaHEALTH-tutkimushanketta (eräs Horisontti 2020 -hanke), joka keskittyy terveemmän ja aktiivisemman ikääntymisen tukemiseen ja kakkostyypin diabeteksen ja lihavuuden pienentämiseen. 

Järvelin on julkaissut yli 700 tieteellistä artikkelia ja ohjannut 29  väitöskirjatyötä vuoden 2017 alkuun mennessä. Professori Järvinen on saanut monia kansainvälisiä tunnustuksia tieteellisestä työstään. Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2013 lähtien.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Yleisöluento / Kohortti 1966 (12.11.2016 Pohjois-Suomen syntymäkohortti 1966 täytti 50 vuotta; sisältää linkit esityskalvoihin) (oulu.fi)
Professori Marjo-Riitta Järvelin valittiin vuoden 2012 epidemiologiksi (15.3.2012) (oulu.fi)
Professor Marjo-Riitta Jarvelin. Faculty of Medicine, School of Public Health: Publications  (imperial.ac.uk)
Scholar Profile -  Concise Version - Marjo-Riitta Jarvelin  (scholaruniverse.com)
Google Scholar -haku: Marjo-Riitta Järvelin  (google.com)

Suomalaiset professorit
Suomalaiset lääkärit
Oulun yliopiston professorit
Epidemiologit
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Germaniawerft

Germaniawerft tai virallisemmin Friedrich Krupp Germaniawerft oli saksalainen laivanrakennusyritys, jonka toimitilat sijaitsivat Kielin satamassa. Yritys oli merkittävin sukellusveneiden valmistaja Saksan keisarikunnan laivastolle ensimmäisessä maailmansodassa ja Kriegsmarinelle toisessa maailmansodassa. Alun perin yritys perustettiin vuonna 1867, mutta se ajautui konkurssiin. Friedrich Krupp osti konkurssipesän. Liittoutuneet sulkivat telakan toisen maailmansodan jälkeen.

Historia 
Lloyd Foster perusti vuonna 1867 Norddeutsche Schiffbau-Gesellschaftin Gaardeniin lähelle Kieliä. Yrityksen tavoitteena oli valmistaa sota- ja kauppalaivoja. Vuonna 1876 yhtiö valmisti keisari Wilhelm II:n henkilökohtaisen jahdin SMY Hohenzollernin.

Yhtiö ajautui 1879 konkurssiin ja se jouduttiin myymään, jolloin siitä tuli osa Märkisch-Schlesischen Maschinenbau und Hütten-Aktiengesellschaftia. Yhtiö valmisti alusten lisäksi vuoteen 1822 asti höyrykoneita Berliinissä. Muutamaa vuotta myöhemmin yritys ajautui jälleen ongelmiin ja loppuvuodesta 1882 perustettiin uusi yritys, Schiff- und Maschinenbau-Actien-Gesellschaft Germania.

Yhtiö valmisti edelleen jokusen sotalaivan ja sillä oli hyvä maine torpedoveneiden valmistajana. Kuitenkin talousongelmat olivat aina läsnä ja elokuun lopulla 1896 Krupp osti yrityksen kiinnostuttuaan laivanrakennuksesta. Yhtiön telakan pinta-ala kaksinkertaistui 1898-1902 ja se kykeni valmistamaan entistä suurempia aluksia. Vuonna 1902 yhtiö vaihtoi nimensä Friedrich Krupp Germaniawerftiksi.

Vuonna 1908 telakka valmisti Max Oertzin suunnitteleman kuunari Germanian Gustav Krupp von Bohlen und Halbachille. Se kokoluokkansa ensimmäinen Saksassa valmistettu jahti. Ennen ensimmäistä maailmansotaa telakka valmisti joukon taistelulaivoja Saksan keisarikunnan laivastolle. Sodan aikana telakka keskittyi sukellusveneiden valmistukseen ja se valmisti laivastolle kaikkiaan 84 sukellusvenettä.

Sodan jälkeen telakka palasi siviilialusten valmistukseen. Toisessa maailmansodassa telakka oli eräs tärkeimmistä Kriegsmarinen toimittajista, mihin eräänä syynä oli telakan ja laivaston Kielin tukikohdan läheisyys. Sodan aikana telakalla oli tilaus 240 sukellusveneestä, joista se valmisti 131. Vuonna 1944 telakalla oli töissä yli 10 000 työntekijää, joista noin 11 % oli pakkotyöläisiä.

Telakalta laskettiin 26. huhtikuuta 1945 vesille viimeinen sukellusvene U-4714 ja sota päättyi ennen aluksen palvelukseenottamista. Sodan jälkeen osittain raunioitunut telakka oli eräs ensimmäisistä liittoutuneiden haltuunottamista  yrityksistä. Raskaasti pommitetun Kielin asukkaat protestoivat tuloksetta päätöstä vastaan. Telakka romutettiin eikä sitä rakennettu uudelleen. Howaldtswerke-Deutsche Werft osti 1960-luvun lopulla telakka-alueen sukellusveneiden valmistamiseksi. Vuonna 2015 sukellusveneiden valmistus alueella alkoi uudelleen.

Saksan telakat
Elmo (lehti)

Elmo oli suomalainen urheiluaiheinen kuukausilehti. Sen perusti Jukka Rönkä yhdessä usean muun entisen Urheilulehden toimittajan kanssa. Lehden ensimmäinen numero julkaistiin 7. syyskuuta 2017. Lehti ilmestyi aluksi kerran viikossa, mutta toukokuusta 2019 alkaen se ilmestyi 100-sivuisena kerran kuussa. Lehden teko päättyi, kun lehden kustantaja LehtiMoguli jätti konkurssihakemuksen 1. kesäkuuta 2021.

Yhtiön omistajat ovat ilmoittaneet konkurssista huolimatta jatkavansa toimintaa ElmoTV-nimisen verkkosivuston parissa vastikään perustetulla Mitany Media -yhtiöllä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Elmo-lehden kotisivut

Suomalaiset urheilulehdet
Lehtimoguli

LehtiMoguli Oy oli suomalainen aikakauslehtikustantamo, joka perustettiin vuonna 2017. Se kustansi urheiluaiheista Elmo-lehteä sekä vuoden 2020 alussa Fokus Medialta ostamaansa senioreille suunnattua Omaa Aikaa.

Yritys hakeutui yrityssaneeraukseen lokakuussa 2020. Yritys jätti konkurssihakemuksen 1. kesäkuuta 2021.

Lähteet 

Suomalaiset lehtitalot
Idänsavuruoho

Idänsavuruoho eli savuruoho (Conringia orientalis) on yksivuotinen sinivihreän värinen ristikukkaiskasvi.

Ulkonäkö 
Idänsavuruoho kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Sen tavallisesti haarattomassa varressa kasvaa kierteisesti muutamia ehytlapaisia lehtiä, jotka ovat alaosassa ruodillisia ja varren yläosassa sepiviä. Kukat ovat vaaleankeltaiset. Lidut ovat yleensä noin 10 cm pitkiä, 2 millimetriä paksuja, selvästi nelisärmäisiä ja lähes pystyyn sojottavia.

Levinneisyys 
Idänsavuruohon alkuperäistä levinneisyysaluetta ovat Etelä-, Kaakkois- ja Itä-Eurooppa, Pohjois-Afrikka ja Länsi-Aasia. Suomessa idänsavuruohoa on kasvanut melko vähälukuisesti satunnaisena uustulokkaana suuressa osassa maata liikennepaikoilla ja myllyillä. Lajia ei ole havaittu enää useaan vuosikymmeneen, joten se lienee hävinnyt.

Lähteet 

Ristikukkaiskasvit
Sulkakrassi

Sulkakrassi eli karvavariksenkrassi (Lepidium didymum, syn. Coronopus didymus) on yksivuotinen pahanhajuinen karvainen ristikukkaiskasvi. Sen alkuperäisaluetta ei tiedetä varmasti (mahdollisesti Etelä-Amerikka). Se kasvaa kuitenkin Euroopassa laajalti rikkakasvina.

Sulkakrassi on kasvutavaltaan samanlainen kuin toinen variksenkrasseihin aiemmin kuulunut laji ryhmykrassi eli kaljuvariksenkrassi (Lepidium coronopus, aiemmin Coronopus squamatus). Sulkakrassi on monivartinen, varret ovat rentoja, haarovia ja karvaisia. Lehdet ovat liuskaisia ja edelleen parihalkoisia. Kukissa on aivan mitättömän pienet, valkoiset tai kellertävät terälehdet. Lidut ovat munuaismaisen muotoisia, 2–3 millimetrin kokoisia, kaksiosaisia, kurttupintaisia.

Lähteet 
 Suomen Lajitietokeskus: Sulkakrassi (Lepidium didymum)

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Den virtuella floran: Hamnkrassing (Coronopus didymus) 
 ITIS: Lepidium didymum 
 United States Department of Agriculture (USDA): Coronopus didymus 

Krassit
Atlantin yli

Atlantin yli on suomalainen tositelevisio-ohjelma, jossa joukko suomalaisia julkisuuden henkilöitä purjehtii Atlantin yli. Ohjelman kapteenina ensimmäisellä tuotantokaudella oli Hjallis Harkimo ja toisella ja kolmannella hänen poikansa Joel. Sarja alkoi elokuussa 2017 TV5-kanavalla. Sarjan toinen kausi alkoi 21. elokuuta 2019. Kolmas kausi alkoi discovery+-palvelussa 24. Elokuuta 2022.

Ensimmäinen tuotantokausi

Julkkisosallistujat 
Mikko Leppilampi 
Arja Koriseva
Kimmo Timonen
Viivi Pumpanen
Jyrki Sukula

Harkimon miehistöön kuuluu myös hänen poikansa Joel Harkimo sekä kaksi ammattipurjehtijaa.

Jaksot

Toinen tuotantokausi

Julkkisosallistujat 
 Jere Karalahti
 Kari "Kape" Aihinen
 Martina Aitolehti
 Satu Silvo
 Laura Lepistö

Jaksot

Special

Kolmas tuotantokausi

Julkkisosallistujat 
 Sara Forsberg
 Anne Kukkohovi
 Jarno Laasala
 Pete Parkkonen
 Michael Björklund

Miehistöön kuuluvat kapteenina Kenneth Thelen, Joel Harkimo, veneen omistava Jyrki Mäki ja Patrick Neuhaus. Purjehduksen lähtösatama on Portugalin Cascais, josta on määrä purjehtia kolmessa viikossa Karibian Saint-Martinille. Atlantin yli -sarjan 3. kausi nähtiin TV5:llä ja Discovery+-palvelussa syksyllä 2022.

Jaksot

Special

Taustaa 

Ohjelman vastaavana tuottajana toimi Tuomas Summanen ja tuotantoyhtiö oli Rabbit Films. Mukaan haluttiin julkkiksia, joilla on elämäntarinaa kerrottavanaan, mutta eivät tunne toisiaan
entuudestaan. Myös kokemattomuus purjehtijoina oli julkkisosallistujien kriteerinä.

Purjehduksen ajankohtaa ja suuntaa on luonnehdittu epätavalliseksi, sillä tässä ajankohdassa
reitti Karibialta Kanariansaarille vei venekunnan reippaisiin vastatuuliin. Navigointiin
saatiin kuitenkin Suomesta asiantuntevaa apua päivittäin.

Vene jolla ylitys suoritettiin 57-jalkainen Lintu jonka omistaa Jyrki Mäki. Jyrki Mäki oli
myös mukana miehistössä. Kuvauksia varten mukaan oli varattu 17 kameraa nelihenkiselle kuvausryhmälle.

Lähteet

Suomalaiset tositelevisiosarjat
Mehrin kieli

Mehrin kieli on seemiläinen kieli, jota puhutaan osissa Jemeniä ja Omania. Kielellä on nykyisin arviolta 100 000 puhujaa.

Levinneisyys
Mehrin kieltä puhutaan Itä-Jemenin Mahran kuvernoraatissa ja Omanin puolella maiden rajaa Dhofarin kuvernoraatissa. Mehrin kielen puhujia on noin 100 000 ja heistä yli puolet asuu Jemenissä. Puhujien määrästä ei ole väestönlaskentoja ja lukumäärä perustuu tutkijoiden arvioihin. Kielen puhujat kuuluvat pääosin al-Mahran heimoon ja sitä puhuu myös osa al-Kathiri-heimon jäsenistä. Kielen puhujat ovat puolipaimentolaisia, jotka kasvattavat kameleita, nautakarjaa ja vuohia.

Ennen vuotta 1990 monet kielen puhujat työskentelivät kauppiaina Kuwaitissa ja sittemmin heitä on muuttanut Saudi-Arabiaan. Myös Tansaniassa asuu mehriä puhuvia siirtolaisia, jotka vierailevat säännöllisesti kotiseuduillaan Arabiassa.

Kielimuodot
Mehrin kieli voidaan jakaa kahteen murreryhmään. Läntisiä murteita puhutaan Jemenissä ja niitä kutsutaan myös Jemenin mehriksi tai eteläiseksi mehriksi. Toista murreryhmää kutsutaan Omanin mehriksi tai Dhofarin mehriksi. Murreryhmien raja ei kuitenkaan vastaa täysin Omanin ja Jemenin valtioiden rajaa. Jemenin mehri voidaan jakaa edelleen itä- ja länsimurteisiin. Omanin mehrin murrejako on epäselvä, mutta sillä ei ilmeisesti ole merkittäviä murre-eroja. Samojen murreryhmien sisällä on myös eroja beduiinien ja kylissä tai kaupungeissa asuvien välillä.

Luokitus
Mehri on seemiläinen kieliin lukeutuviin nykyeteläarabialaisiin kieliin, joista mehri on puhujamäärältään suurin. Kielten luokittelu tämän ryhmän sisällä on epäselvä, koska kielten kielioppia ei ole tutkittu kattavasti. Muista nykyeteläarabialaisista kielistä harsusi ja bathari ovat kuitenkin selvästi läheistä sukua mehrille. Näiden kielten puhujat myös ymmärtävät toisiaan, jonka perusteella harsusi ja bathari voidaan myös luokitella mehrin murteiksi.

Lähteet

Seemiläiset kielet
Jemenin kielet
Omanin kielet
Cosimo III

Cosimo III (; 14. elokuuta 1642 – 31. lokakuuta 1723) oli Toscanan suurherttua vuosina 1670–1723. Hänen pitkällä valtakaudellaan Toscanan valta heikkeni entisestään.

Cosimon isä oli suurherttua Ferdinand II, joka kuoli vuonna 1670. Cosimo III osoittautui hyvin heikoksi hallitsijaksi. Hän joutui tekemään paljon myönnytyksiä pitääkseen Toscanan puolueettomana Ranskan kuningas Ludvig XIV:n aloittamissa sodissa. Toscanan laivasto tuki Venetsian menestyksekkäitä merisotatoimia suuressa Turkin sodassa 1680-luvulla, mutta Toscana ei juuri hyötynyt saavutetuista voitoista. Kohdattuaan valtiomiehenä ja yksityiselämässään pääasiassa vastoinkäymisiä Cosimo uppoutui yhä enemmän uskonnolliseen hurskauteen ja lahjoitti paljon varoja katoliselle kirkolle.

Cosimo III:n puoliso oli vuodesta 1661 Ranskan prinsessa Marguerite-Louise d’Orléans, jonka paheellista elämää hän ei sietänyt. Cosimo yritti pitkään saada avioliiton mitätöityä, kunnes Marguerite-Louise hylkäsi hänet vuonna 1675 ja muutti takaisin Ranskaan.

Vanhoilla päivillään Cosimo III alkoi pelätä Medicin dynastian sammumista, sillä hänen ainoa veljensä Francesco Maria de' Medici ja vanhin poikansa Ferdinand kuolivat molemmat lapsettomina vuosina 1711 ja 1713, ja toinen poika Gian Gastone eli lapsettomana erossa aviopuolisostaan. Cosimo yritti nimetä kruununperilliseksi tyttärensä Anna Maria Luisan, jonka avioliitto Pfalzin vaaliruhtinas Johan Vilhelmin kanssa oli tosin myös lapseton, ja ehdotti jopa Firenzen tasavallan uudelleenperustamista. Euroopan suurvallat kuitenkin sekaantuivat asiaan, koska ne halusivat kaikki saada Toscanan omaan valtapiiriinsä. Vuonna 1720 Espanja ja kvadrupelallianssin valtiot (Iso-Britannia, Ranska, Hollanti ja Itävalta) sopivat keskenään, että Medicin suvun mieslinjan sammuessa Toscanan hallitsijaksi nostettaisiin Espanjan prinssi Don Carlos. Cosimo III:n kuoltua vuonna 1723 valta siirtyi hänen pojalleen Gian Gastonelle, joka jäi viimeiseksi Medici-sukuiseksi suurherttuaksi. Kvadrupelallianssin suunnitelmasta poiketen valta siirtyi sen jälkeen Habsburg-Lothringenin suvulle.

Lähteet

Aiheesta muualla

Toscanan suurherttuat
Medicit
Vuonna 1642 syntyneet
Vuonna 1723 kuolleet
Sant Mat

Sant Mat on henkinen tie, joka rakentuu sisäisen äänen ja valon meditaatiolle, henkisen opettajan antamalle initiaatiolle ja ohjaukselle sekä eettiselle elämäntavalle. Mestarin tehtävä on antaa oppilaalle tietoinen sisäinen kokemus Jumalan voimasta, joka ilmenee sisäisenä valona ja äänenä. Tämä sielun ja Jumalan välisen sisäisen yhteyden luominen tapahtuu initiaatiossa ja se muodostaa meditaatioharjoitusten perustan. Eettiseen elämäntapaan kuuluu kasvisruokavalio, päihdyttävien aineiden välttäminen, sekä sitoutuminen vain yhdenlaiseen meditaatioharjoitukseen. Myös pyyteettömän palvelun toteuttaminen on oleellinen osa Sant Matin periaatteita. 

Sant Mat -perimyslinjan henkisiä opettajia on Intiassa useita. Suomessa Sant Mat -meditaatiota on esitelty muutamia kertoja ja Helsingissä toimii yksi meditaatioryhmä, joka koostuu Sant Baljit Singh -nimisen mestarin oppilaista.

Gospel Flight ry., http://www.uskonnot.fi/yhteisot/view?orgId=103, 22.8.2006.

Mystiikka
Meditaatio
Hindulaisuus
Muurahaispolku

Muurahaispolku on Aito Mäkisen ja Virke Lehtisen ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1970. Kahden nuoren Lappiin asti yltävässä odysseiassa päärooleja näyttelevät Tiina Harpf ja Simeon Rabinowitsch.

Juoni

Nuori autovaras Jari pysäköi autonsa sivutielle ja nukahtaa. Hän herää ja tapaa lähistöllä asuvan tytön, Marjan. He viettävät päivän yhdessä, ja seuraavanakin aamuna Jari hakee Marjan ajelulle. Tyttö ihmettelee, kun Jari näyttää pelästyvän poliisiautoa. Leirintäalueella juoppo taiteilijapariskunta kutsuu nuoret seuraansa, ja mies alkaa lähennellä Marjaa. Nuoret jatkavat yhdessä matkaa ja ajavat Ruotsin puolelle Haaparannalle asti. Paluumatkalla poliisi pysäyttää heidän autonsa, joka osoittautuu varastetuksi. He pakenevat, jättävät auton ja jatkavat matkaa peukalokyydillä. Norjan Tromssassa Jari ei löydä ystäväänsä, joka on luvannut hänelle työpaikan kalastusalukselta. Suomen puolella Jari ja Marja murtautuvat tyhjään huvilaan piileskelemään. He tapaavat erakoituneen kullankaivajan (Matti Keinänen), joka loukkaantuu pian kaivoksen sortumassa. Jari ja Marja lähtevät viemään miestä hoitoon, mutta tämä kuolee heidän käsiinsä. Rajavartioston lentokoneesta huomataan nuorten tekemä nuotio, ja pian he joutuvat antautumaan viranomaisille.

Rooleissa

Tuotanto
Muurahaispolku oli Filmiryhmän toiseksi ja viimeiseksi jäänyt tuotanto; ensimmäinen oli Vain neljä kertaa (1968). Elokuva kuvattiin Eastmancolor-värifilmille lähes kokonaan ilman keinovaloa, sisäkohtaukset mukaan lukien.

Vastaanotto
Aikalaisarvioissa Muurahaispolkua pidettiin parempana kuin Filmiryhmän aiempaa tuotosta Vain neljä kertaa (1968). Nuorten amatöörien roolisuorituksia pidettiin tuoreina,  elokuvan kuvausta kehuttiin ja kiitettiin ettei nuorisoelokuvassa ollut sorruttu ajan muoti-ilmiöön, alastonkohtauksiin. Useimmat kriitikot pitivät kerrontaa kuitenkin ohuena, pinnallisena, hitaana ja tylsänäkin.

Elokuvan yleisömenestys jäi vuoden keskitason alapuolelle, mutta Mainos-TV:n televisioesityksessä 1974 Muurahaispolku sai 1,4 miljoonaa katsojaa.

Lähteet

Vuoden 1970 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset nuortenelokuvat
Aito Mäkisen ohjaamat elokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Suomalaiset road moviet
Toivakan kirkonkylä

Toivakan kirkonkylä on kuntakeskus Toivakassa Keski-Suomessa, Saarisen etelärannalla, Leppäveden eteläpään itärannan läheisyydessä. 

Nykyään kirkonkylä on pääosin omakotitaloaluetta, mutta siellä on myös rivitaloasutusta. Alueella on runsaasti palveluja, kuten peruskoulu, terveysasema, kirjasto, kirkko sekä Sale ja postipalvelut sisältävä K-Market.

Kunnan tärkeimpiin työnantajiin lukeutuu kirkonkylässä toimiva, betonielementtejä valmistava MH-Betoni Oy.

Toivakan kylä mainitaan asiakirjoissa muodossa Toiwacka by vuonna 1766. Toivakka oli 1500-luvulla osa Laukaan kappeliseurakunnan Leppäveden kylää. Toisen lähteen mukaan Toivakan alue kuului Rautalammin pitäjään, vuodesta 1628 lähtien Laukaaseen ja vuodesta 1693 lähtien Jyväskylän maaseurakunnan kappeliin.

Leppäveden kylän alueella sijaitsi Toivakan uudistalo jo vuonna jo 1540; talon rinnakkaisnimenä on sittemmin ollut Alatalo. Talon isäntänä oli vuosina 1553–1574 Paavo Toivakainen. Hänellä oli savolainen sukunimi, joten suku oli ilmeisesti kotoisin Savosta. Toivakasta tuli Jyväskylän maaseurakunnan rukoushuonekunta vuonna 1871. Itsenäiseksi seurakunnaksi Toivakka erotettiin 1901. Kappelioikeudet se sai ehdollisena 1905. Itsenäisen seurakunnan asema ja ero Jyväskylän maaseurakunnasta toteutui vuonna 1909. Toivakan ensimmäinen kuntakokous oli tammikuussa 1910.

Lähteet

Toivakan kylät
Keski-Suomen maakunnan taajamat
Suomen kirkonkylät
Suomen kuntakeskukset
Kati Tervo

Kati Tervo (oik. Katri Anneli, o.s. Anttila, s. 22. heinäkuuta 1954 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja kolumnisti.

Elämä ja ura
Kati Tervo kävi keskikoulun Hakalehdon yhteiskoulussa Espoon Tapiolassa. Hän valmistui Tampereen yliopistosta sosionomiksi (yhteiskunnallinen tutkinto) sekä filosofian kandidaatiksi (pääaineena kotimainen kirjallisuus). Helsingin yliopistossa hän opiskeli taidehistoriaa.

Tervo on työskennellyt kirjastoapulaisena, kirjastonhoitajana ja informaatikkona useissa eri kirjastoissa ja arkistoissa (Helsingin kaupunginkirjasto, Yleisradio, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura). 
Nuorena hän kokeili keraamikon ja silkkipainajan ammatteja ja piirsi Vapaassa taidekoulussa.

Tervo on kirjoittanut kolumneja vuodesta 2007 useisiin lehtiin (Kodin Kuvalehti, Meidän mökki, Hyvä terveys, Helsingin Sanomat, Ilta-Sanomat). Hän on kirjoittanut vuodesta 2012 myös Yhteishyvään ja vuodesta 2017 Kotilääkäri-lehteen. Tervo käsittelee usein kolumneissaan nykyhetken arkisia asioita palaten lapsuuden kokemuksiin. Hän on julkisesti kertonut lapsettomuuden vuosista ja rintasyövästään.

Tervon isoisä oli rovasti, jääkärieverstiluutnantti Hannes Anttila. Tervo on ollut naimisissa kirjailija Jari Tervon kanssa vuodesta 1991. Heillä on yksi poika. Perhe asuu Helsingin Katajanokalla.

Tuotanto 
 Kesäpäiväkirja. Proosateos (WSOY 2008)
 Jääkaapin henki. Kertomuksia keittiöstä, ruuasta ja elämästä (WSOY 2011)
 Sukupuu. Romaani (WSOY 2014)
 Iltalaulaja. Romaani (Otava 2017)
 
 "Punainen pata - Kokkaamisen ja syömisen ihanuudesta".(Otava 2019)

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Kaarlo Ilmari Kalpa

Kaarlo Ilmari Kalpa (21. heinäkuuta 1893 Ruhnu Viro – 20. helmikuuta 1963 Nokia) oli suomalainen lääkäri ja lääkintöneuvos, joka toimi Pitkäniemen sairaalan ylilääkärinä. 

Kalpan vanhemmat olivat sisällissodan alkuvaiheessa surmattu kirkkoherra Kaarlo Julius Kalpa ja Olga Johanna Emilia Lindgren. Hänen puolisonsa vuodesta 1924 oli sairaanhoitaja Aino Elisabeth Paunu. Kalpa tuli ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta 1912 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1924. Hermo- ja mielitautien erikoislääkärin pätevyyden Kalpa sai 1932. Hän toimi jo ennen sotia lääkärinä Pitkäniemen sairaalassa, jonka ylilääkäriksi hänet nimitettiin 1955. Sotien jälkeen Kalpa työskenteli lyhyen aikaa Sotavammasairaalassa ja sitten Mannerheimin Lastensuojeluliiton ja Tampereen kaupungin kasvatusneuvolan palveluksessa. Hänellä oli laaja joukko kotimaisia ja kansainvälisiä luottamustoimia omalla alallaan, mutta hän oli myös muun muassa Pohjois-Pirkkalan kunnanvaltuuston jäsen 1930-luvulla sekä Nokian kauppalanvaltuuston jäsen vuodesta 1937 ja puheenjohtaja 1940-luvun alkuvuosina, samoin kuin kauppalan hallituksen jäsen. Lääkintöneuvoksen arvonimi Kalpalle myönnettiin vuonna 1950.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Tuomikoski, Viljo 1963. Lääkintöneuvos Kaarlo Ilmari Kalpa: In memoriam. Suomen Lääkärilehti, 18 (1963), ss. 556-559.

Suomalaiset lääkärit
Nokian kaupunginvaltuutetut
Pohjois-Pirkkalan kunnanvaltuutetut
Vuonna 1893 syntyneet
Vuonna 1963 kuolleet
Kvasir

Kvasir oli skandinaavisessa mytologiassa jumala, joka syntyi aasojen ja vaanien sekoittuneesta syljestä, kun he tekivät rauhan sodan jälkeen. Kvasir oli siunattu jumalallisella viisaudella ja hän oli käyneen juoman henkilöitymä. Kun Kvasir oli murhattu, hänen verensä sekoitettiin hunajaan, ja siitä tuli skaldien simaa: joka sitä juo, saa runouden lahjan.

Lähteet 
 Lurker, Manfred: A Dictionary of Gods and Goddesses, Devils and Demons. Routledge & Kegan Paul, 1987. ISBN 0-203-67189-9

Viitteet 

Skandinaavien jumalat
Ruotsin Saint-Barthélemy

Ruotsin Saint-Barthélemy (, ) oli Ruotsin siirtomaa, joka oli olemassa 94 vuoden ajan, vuodesta 1784 vuoteen 1878. Ruotsin valta Saint-Barthélemyn saarella alkoi, kun vuonna 1784 yksi Ludvig XVI:n ministereistä antoi Ranskan Karibian saaren vaihtokauppana Ruotsille kauppaoikeuksista satamakaupungissa Göteborgissa. Ranska osti saaren takaisin Ruotsilta vuonna 1878. Saaren kautta kuljetettiin muun muassa orjia.

Ruotsin Saint-Barthélemyn ensimmäinen kuvernööri Salomon von Rajalin purjehti paikalle Sprengtporten-fregatilla, jonka kotisatama oli Suomenlinna. Saari oli pääasiassa kalliota. Siellä elävät asukkaat olivat köyhiä kalastajia ja pienviljelijöitä.

Saari ei houkuttanut siirtolaisia, mutta sinne lähti hallintovirkailijoita, sotilaita ja muutama kirkonmies. Satama työllisti muutamia.

Saint-Barthélemy sijaitsi alueella, joka oli jatkuvasti kansainvälisten konfliktien keskellä. Ruotsi käytti hyväkseen puolueettomuuttaan ja salli satamansa käytön kaikille tasavertaisesti.

Saint-Barthélemysta kehittyi orjien tukkukauppa. Saaren kautta välitettiin orjia muille Karibian saarille ja Yhdysvaltoihin. Gustaviasta kehittyi nopeasti kansainvälinen kaupunki, ja siellä asui lopulta 6 000 asukasta.

Orjakaupan lopettaminen vaikutti Saint-Barthélemyn hiljenemiseen. Kun Euroopassa alettiin viljellä juurikasta, myös sokerikauppa hiipui. Luonnonkatastrofit ja Gustavian tulipalo huononsivat saarta entisestään. 

Saint-Berthélemy siirrettiin Ruotsilta Ranskalle vuonna 1878.

Nykyisin Saint-Barthélemy on vauras turistikohde. Gustaviassa elää vielä henkilöitä, jotka muistavat esi-isiensä yhteydet Ruotsiin. Ruotsalaisten saarelle rakentamasta kirkosta on jäljellä enää vain kellotorni.

Kuvernöörit

 Salomon von Rajalin (maaliskuu 1785 – maaliskuu 1787)
 Pehr Herman Rosén von Rosenstein (huhtikuu 1787 – kesäkuu 1790)
 Carl Fredrik Bagge af Söderby (kesäkuu 1790 – marraskuu 1795)
 Georg Henrik Johan af Trolle (marraskuu 1795 – tammikuu 1801)
 Hans Henrik Anckarheim (tammikuu 1801 – helmikuu 1812)
 Berndt Robert Gustaf Stackelberg (helmikuu 1812 – lokakuu 1816)
 Johan Samuel Rosensvärd (lokakuu 1816 – syyskuu 1818)
 Carl Fredrik Berghult (väliaikainen kuvernööri, syyskuu 1818 – elokuu 1819)
 Johan Norderling (elokuu 1819 – 2. toukokuuta 1826)
 James Haarlef Haasum ja Lars G. Morsing (toukokuu 1826 – lokakuu 1833)
 James Haarlef Haasum (lokakuu 1833 – elokuu 1858)
 Fredrik Carl Ulrich (lokakuu 1858 – elokuu 1868, myös väliaikainen kuvernööri heinäkuu 1841 – marraskuu 1842, heinäkuu 1844 – marraskuu 1845, toukokuu 1853 – lokakuu 1854)
 Georg Wilhelm Netherwood (väliaikainen kuvernööri elokuu 1868 – joulukuu 1868)
 Bror Ludvig Ulrich (joulukuu 1868 – 16. maaliskuuta 1878)
 Alarik Helleday (väliaikainen kuvernööri kesäkuu 1874 – marraskuu 1875)

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Entiset siirtomaat Pohjois-Amerikassa
Karibian historia
Saint-Barthélemy
Saint-Barthélemyn historia
Brabantin herttuakunta

Brabantin herttuakunta (, ) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtio, joka perustettiin vuonna 1183. Valtio kesti vuoteen 1581, ja se käsitti alueita nykyisten Belgian ja Alankomaiden alueista. 

Nykyään kaikki herttuakunnan entiset alueet lukuun ottamatta enklaaveja sijaitsevat Belgiassa, lukuun ottamatta Hollannin Pohjois-Brabantin provinssia.

Aiheesta muualla
 

Alankomaiden historia
Belgian historia
Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan osat
Prinssi Ahmedin seikkailut

Prinssi Ahmedin seikkailut (Die Abenteuer des Prinzen Achmed) on saksalaisen Lotte Reinigerin tekemä animaatioelokuva vuodelta 1926. Se on vanhin säilynyt pitkä animaatio.

Elokuva on tehty siluettianimaationa. Vaikutteita se on saanut muun muassa Tuhannen ja yhden yön tarinoista.

Lähteet

Aiheesta muualla
  (u.a. zeitgenössische Rezension, Uraufführungsplakat, Zensurkarte, Silhouettenfiguren, Fotos)
 Ausschnitt aus Die Abenteuer des Prinzen Achmed,  näyte (7 min)  Deutsche Digitale Bibliothek
 Restaurierungsbericht: Die Abenteuer des Prinzen Achmed Deutsches Filmmuseum

Vuoden 1926 saksalaiset elokuvat
Saksalaiset mykkäelokuvat
Saksalaiset animaatioelokuvat‎
Saksalaiset mustavalkoelokuvat
Hannoverin kuningaskunta

Hannoverin kuningaskunta () perustettiin lokakuussa 1814 Wienin kongressissa. Kuningaskunnan edeltäjä oli Braunschweig-Lüneburgin vaaliruhtinaskunta. Se liittyi 38 muun valtion kanssa Saksan liittoon kesäkuussa 1815. Hannoverin kuningaskuntaa hallitsi Hannover-suku personaaliunionissa Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan kanssa vuoteen 1837 saakka. Vuonna 1866 Hannoverin kuningaskunta joutui Preussin kuningaskunnan valtaamaksi ja muuttui Hannoverin provinssiksi. Saksan yhdistymisen seurauksena Hannoverista tuli muun Preussin kuningaskunnan kanssa osa Saksan keisarikuntaa tammikuussa 1871. Hannover lopulta yhdistettiin pienempien valtioiden kanssa luomaan Ala-Saksin osavaltion Länsi-Saksassa, josta tuli myöhemmin nykypäivän Saksa.

Kuninkaat 
Yrjö III 1814–1820 (myös Ison-Britannian kuningas)
Yrjö IV 1820–1830 (myös Ison-Britannian kuningas)
Vilhem IV 1830–1837 (myös Ison-Britannian kuningas)
Ernst August 1837–1851
Yrjö V 1851–1866

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ala-Saksin historia
Saksan entiset valtiot ja valtiomuodostelmat
Accolade

Accolade, Inc. oli yhdysvaltalainen videopelien julkaisija. Yrityksen perustivat vuonna 1984 Alan Miller ja Bob Whitehead, jotka olivat myös mukana perustamassa Activisionia.

Vuonna 1999 Infogrames osti yhtiön.

Pelit 

Yhtiön julkaisemia pelejä:
 Test Drive (1987)
 Grand Prix Circuit (1988)
 Star Control (1990)
 Elvira: Mistress of the Dark (1990)

Aiheesta muualla 
 Profiili MobyGamesissä 

Entiset yhdysvaltalaiset videopeliyritykset
Punaiset (Norja)

Punaiset (, ) on norjalainen äärivasemmistopuolue. Puolue perustettiin maaliskuussa 2007, kun kommunistinen työväenpuolue ja punainen vaaliliitto yhdistyivät. Bjørnar Moxnes on toiminut puolueen puheenjohtajana toukokuusta 2012 lähtien, ja syyskuussa 2017 hänet valittiin puolueen ainoana edustajana suurkäräjille. Vuoden 2021 vaaleissa puolue saavutti kahdeksan paikkaa 4,7 prosentin kannatuksellaan.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Virallinen sivusto 

Norjalaiset puolueet
Kommunistiset puolueet
Anna Maria Luisa de’ Medici

Anna Maria Luisa de’ Medici (11. elokuuta 1667 Firenze – 18. helmikuuta 1743 Firenze) oli Pfalzin vaaliruhtinatar ja Toscanan suurherttuakuntaa hallinneen Medicin suvun viimeinen edustaja. Hän testamenttasi Medicien vuosisatojen aikana keräämät taideaarteet Toscanan kruunun omaisuudeksi sillä ehdolla, että niitä ei siirrettäisi pois Firenzen kaupungista.

Anna Maria Luisan vanhemmat olivat Toscanan suurherttua Cosimo III ja Ranskan prinsessa Marguerite-Louise d’Orléans. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1691 Pfalzin vaaliruhtinas Johan Vilhelm, mutta Cosimon järjestämä avioliitto oli lapseton. Kun Cosimo III alkoi vanhalla iällä pelätä dynastiansa sammumista, hän suunnitteli julistavansa Anna Maria Luisan ja tämän puolison kruununperillisikseen siinä tapauksessa että hänen poikansa eivät jättäisi perillisiä. Tämä suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut Euroopan suurvaltojen vastustuksen vuoksi. Johan Vilhelm kuoli vuonna 1716 ja Anna Maria Luisa muutti seuraavana vuonna Pfalzin pääkaupungista Düsseldorfista takaisin Firenzeen. Kun Medici-suvun viimeinen hallitsija, Anna Maria Luisan veli Gian Gastone kuoli lapsettomana vuonna 1737, suurvallat nostivat Toscanan hallitsijaksi Lothringenin herttuan Frans Stefanin, mutta Medicien yksityisomaisuus periytyi Anna Maria Luisalle.

Anna Maria Luisa allekirjoitti lokakuussa 1737 Frans Stefanin kanssa sopimuksen, jonka mukaan Frans Stefanista tulisi hänen ainoa perillisensä sillä ehdolla, että Medicien taidekokoelmia ei koskaan siirrettäisi pois Firenzestä ja ne pidettäisiin yleisön nähtävillä. Anna Maria Luisan kuoltua vuonna 1743 muun muassa Uffizin taidegalleria, Palazzo Pittin huvila, Laurenziana-kirjasto, San Lorenzon kirkon Medici-kappeli ja niiden taidekokoelmat siirtyivät siten Toscanan valtion omaisuudeksi. Nykyään Firenzen kaupunki muistaa Anna Maria Luisaa maailmankuulun taidekeskittymän perustajana.

Anna Maria Luisan arveltiin pitkään kuolleen kuppaan. Vuonna 2012 hänen hautansa avattiin, jolloin jäännöksistä otetuista näytteistä ei löydetty viitteitä ainakaan pitkälle edenneestä kupasta. Vaihtoehtoisena kuolinsyynä on pidetty rintasyöpää.

Lähteet

Aiheesta muualla

Medicit
Lahjoittajat
Vuonna 1667 syntyneet
Vuonna 1743 kuolleet
Fidžin dominio

Fidžin dominio oli Fidžin virallinen nimi lokakuun 1970 ja lokakuun 1987 välillä. Kun Britannian valta loppui vuonna 1970, myönnettiin Fidžille itsenäisyys dominiona, jolloin Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki, Elisabet II, pysyi maan valtionpäämiehenä Fidžin kuningattarena. Häntä edusti maassa kenraalikuvernööri. Fidži julistautui tasavallaksi 6. lokakuuta 1987 kahden sotilasvallankaappauksen jälkeen, poistaen Elisabet II:n maan valtionpäämiehen asemasta.

Kenraalikuvernöörit
Fidžin ollessa dominiona seuraavat henkilöt toimivat maan kenraalikuvernöörinä: 

 Sir Robert Sidney Foster (10. lokakuuta 1970 – 13. helmikuuta 1973)
 Ratu Sir George Cakobau (13. helmikuuta 1973 – 12. helmikuuta 1983)
 Ratu Sir Penaia Ganilau (12. helmikuuta 1983 – 6. lokakuuta 1987)

Pääministerit
Seuraavat henkilöt toimivat Fidžin dominion pääministerinä ja hallituksen päämiehenä: 

 Sir Kamisese Mara (10. lokakuuta 1970 – 13. huhtikuuta 1987)
 Timoci Bavadra (13. huhtikuuta 1987 – 14. toukokuuta 1987)

Lähteet

Entiset Commonwealth realm -valtiot
Fidžin historia
Oseanian entiset valtiot