joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Meiji-Sanrikun maanjäristys

Meiji-Sanrikun maanjäristys oli Japanissa 15. kesäkuuta 1896 tapahtunut maanjäristys, joka tuhosi 9 000 kotia ja vaati ainakin 27 000 ihmisen hengen.

15. kesäkuuta kello 19:30 perheet olivat juhlimassa sotilaiden paluuta Kiinan–Japanin sodasta, kun huomattiin pieni järistys, josta ei kuitenkaan välitetty sen heikkouden vuoksi. Edeltäneiden kuukausien aikana oli ollut useita pieniä järistyksiä. Noin 35 minuuttia myöhemmin rantaan iski ensimmäinen tsunamiaalto ja toinen parin minuutin päästä. Useimmat kuolonuhrit sattuivat Iwaten ja Miyagin prefektuureissa, mutta myös Aomorissa ja Hokkaidōssa löydettiin kuolleita. Aaltojen arvioidaan nousseen noin 25 metrin korkeuteen.

Tsunami havaittiin myös Havaijilla, missä aallot nousivat yhdeksän metrin korkeuteen ja useita taloja tuhoutui.

Tsunamin jälkeen ei ryhdytty ennaltaehkäiseviin toimenpiteisiin uusien onnettomuuksien välttämiseksi ennen vuoden 1933 tsunamia. Tällöin paikallishallinto asensi tulvaesteitä ja jakoi väestölle kirjasia, joissa annettiin ohjeita valmistautumiseen ja evakuointiin.

Lähteet

Aiheesta muualla
Sediment effect on tsunami generation of the 1896 Sanriku tsunami earthquake (PDF)
Geophysical Reasearch LEtters:Fault parameters of the 1896 Sanriku Tsunami Earthquake estimated from Tsunami Numerical Modeling

Vuoden 1896 onnettomuudet
Maanjäristykset Japanissa
1800-luvun maanjäristykset
Neápoli

Neapolis () tai Neápoli () (”Uusi kaupunki”) voi viitata seuraaviin:

Antiikin aikaisia kaupunkeja 

 Neapolis, kaupunki Magna Graeciassa eli Suur-Kreikassa, nykyinen Napoli Italiassa
 Neapolis, kaupunki Kyproksen saarella, nykyinen Limassol
 Neapolis, kaupunki Pallenen niemellä nykyisellä Chalkidikín niemimaalla
 Neapolis, kaupunki Propontisen Traakian alueella
 Neapolis, kaupunki Sardinian saarella Italiassa
 Neapolis, kaupunki Traakiassa, nykyinen Kavála
 Neapolis, Syrakusan kaupungin osa Sisiliassa
 Flavia Neapolis eli Sikem, kaupunki Palestiinassa, nykyinen Nablus

Nykyisiä paikkoja

Kreikassa 

 Neápoli, Agrínion kunnan kunnallisyksikkö ja entinen kunta Aitolia-Akarnanian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella
 Neápoli, Ateenan kaupunginosa
 Neápoli, Voḯon kunnan kunnallisyksikkö ja entinen kunta Kozánin alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella
 Neápoli, kaupunki Monemvasián kunnassa (ent. Voiéksen kunnan keskuspaikkakunta) Lakonian alueyksikössä Peloponnesoksen alueella
 Neápoli, Ágios Nikólaoksen kunnan kunnallisyksikkö ja entinen kunta Lasíthin alueyksikössä Kreetan alueella
 Neápoli, Neápoli-Sykiéksen kunnan kunnallisyksikkö ja entinen kunta Thessalonikin alueyksikössä Keski-Makedonian alueella

Muualla 

 Neapolis, kunnallishallinnoton alue (unincorporated area) Ohion osavaltiossa Yhdysvalloissa

Muuta 

 Neapolis, rockyhtye Simple Mindsin albumi

Lähteet
Saksan keisari

Saksan keisari () oli Saksan keisarikunnan valtionpäämies ja hallitsija. Saksan keisarikunnalla ehti olla kolme hallitsijaa sen olemassaolon 1871–1918 aikana.

Vilhelm I julistettiin keisariksi Versailles’n palatsissa Saksan-Ranskan sodan aikana 18. tammikuuta 1871. Aikaisempi Preussin kuningas nousi Otto von Bismarckin yhdistämän maan keulakuvaksi. Vilhelm I toimi keisarina kuolemaansa 9. maaliskuuta 1888 asti.

Fredrik III oli Vilhelm I:n poika ja seurasi isäänsä valtaistuimelle. Hän oli jo tuolloin vakavasti sairas ja hänen valtakautensa kesti vain 99 päivää. Hän kuoli jo 15. kesäkuuta 1888.

Vilhelm II oli taas Fredrik III:n poika. Kun hänen isänsä ja isoisänsä olivat molemmat hallinneet samana vuonna Vilhelm II:n lisäksi, ruvettiin vuotta 1888 kutsumaan kolmen keisarin vuodeksi. Vilhelm II luopui kruunustaan 9. marraskuuta 1918 Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan, jolloin keisarikunnasta tuli nopeasti tasavalta.

Luettelo Saksan keisareista

Lähteet
Liedon Luja

Liedon Luja on Liedossa toimiva voimistelu- ja urheiluseura, joka on perustettu vuonna 1950. Lujan lajivalikoimaan kuuluvat muun muassa joukkuevoimistelu, hiihto, kuntoliikunta, ryhmätanssi ja yleisurheilu. Luja on lähes tuhannen hengen yleisseura (2010). Seuralla on vuonna 1964 hankittu seuratalo Lujala ja hiihtokeskus Metsäpirtti Ilmarisissa. 

Yleisurheilussa Markku Laine on seuraa edustaessaan voittanut 1 500 metrin SM-kultaa 1976 sekä edustanut Suomea useissa maaotteluissa 800 ja 1 500 metrin juoksuissa. Myös Montrealin olympiakisoissa Laine oli mukana karsiutuen 1 500 metrin alkuerissä.

Kirjallisuutta 
Liedon Luja 10 vuotta (1960)
Blomqvist, Olavi: Liedon Luja 25 vuotta 1950–1975 (1975)
Tiekso, Jaakko: Liedon Luja 1950–1990 (1990)
Liedon Luja 1950–2000 : lujalainen (2000)

Lähteet 

Lietolaiset urheiluseurat
Suomalaiset urheilun yleisseurat
Siks oon mä suruinen

Siks oon mä suruinen on Toivo Kärjen säveltämä ja Kerttu Mustosen sanoittama tangolaulu vuodelta 1944. Kyseessä on yksi Toivo Kärjen tunnetuimmista sävellyksistä, ja se on antanut nimensä Maarit Niiniluodon Toivo Kärki -elämäkerralle. Kappaleen nimi voi esiintyä myös muodossa ”Siks’ oon mä suruinen”.

Runoilija Joel Rundt käänsi kappaleen tekstin ruotsiksi jo vuonna 1945 nimellä Nu går jag sorgsen här, mutta ensimmäinen ruotsinkielinen versio levytettiin vasta vuonna 2009. Pohjoismaissa suurta suosiota 1950- ja 1960-luvuilla saavuttanut Umberto Marcato levytti kappaleen omana italiankielisenä käännöksenään nimellä Domani – tornero vuonna 1964. Näiden lisäksi kappaleesta on tehty yksi saksan- ja kolme englanninkielistä levytystä.

Levytyksiä 
 Olavi Virta (1944)
 Eero Väre (1945)
 Marit ja Mikot (1971)
 Malando orkestereineen (1973)
 Black & White (1974)
 Pasi Kaunisto (1974)
 Irja Kuusela (1974)
 Taisto Tammi (1974)
 Ragni Malmstén (1975)
 Erkki Junkkarinen (1977)
 Kai Hyttinen (1978)
 Francis Goya (1979)
 Bamperos (1981)
 Jörgen Petersen (1981)
 Katri Helena (1982)
 Markku Aro (1982)
 Henry Theel (1983)
 Järvenpään Mieslaulajat (1984)
 Kalevi Nyqvist yhtyeineen (1984)
 Umberto Marcato (1987)
 Finnairin Laulajat (1988)
 Eino Grön (1989)
 Arja Koriseva (1989)
 Karoly Garam (1990)
 Outi Mäki (1990)
 Harri Saksala (1990)
 Tuikut (1990)
 Kirka (1992)
 Keskustelumusiikkiorkesteri (1992)
 Elina Nurmoranta (1994)
 Markus Allan (1997)
 Jorma Hynninen (2000)
 Anniina Mattila (2009)
 Johanna Debreczeni ja Martin Alvarado (2011)
Jukka Perko ja Iiro Rantala (2015)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Suomen Äänitearkisto

Toivo Kärjen säveltämät kappaleet
Kerttu Mustosen sanoittamat kappaleet
Vuoden 1944 kappaleet
Tangot
Sinisampi

Sinisampi (Acipenser oxyrinchus) on ensisijaisesti pohjoisamerikkalainen sampilaji, joka on aikanaan elänyt myös Itämeressä. Sinisampi on jopa kymmenien vuosien ikään elävä, hyvin suurikokoiseksi kasvava vaelluskala, joka nousee merestä jokien alaosiin kutemaan.

Levinneisyys ja alalajit

Pohjois-Amerikassa sinisammesta erotetaan kaksi alalajia*

Acipenser oxyrinchus oxyrinchus, nimialalaji, joka elää Atlantin rannikolla ja siihen laskevissa joissa. Alkuperäinen alue ulottuu Labradorin niemimaalta Floridaan. Alalaji on taantunut, mutta Yhdysvalloissa lisääntyviä kantoja on jäljellä ainakin 14 joessa Georgiasta pohjoiseen ja lisäksi useissa Kanadan joissa.

 Acipenser oxyrinchus desotoi, joka elää Yhdysvalloissa Meksikonlahden rannikolla ja siihen laskevissa vesissä Mississippin suiston ja Floridan välillä yhteensä 1500 km:n rannikkokaistalla sekä Väli-Amerikan ja Etelä-Amerikan pohjoisosien vesistöissä.

Sinisampi Itämeressä ja Suomessa
Suomessa ja muualla Itämeren alueella aiemmin eläneen mutta 1900-luvulla hävinneen sammen oletettiin pitkään edustavan eurooppalaista sampilajia Acipenser sturio ("sampi"), jota yhä tavataan Länsi-Ranskan Gironden alueella.  2000-luvun alussa kuitenkin havaittiin, että Itämeressä viime kädessä elänyt sampilaji olikin  sinisampi. Tämän takia Pohjois-Saksassa jo aloitetun sammen palautusistutushankkeen kohdelajiksi vaihdettiin sammen sijaan sinisampi. Istutuksia on tehty myös Puolassa ja Liettuassa.

Arkeologisten löytöjen sammenjätteiden ja DNA-tutkimusten mukaan Itämeressä on silti alun perin viime jääkauden jälkeen esiintynyt eurooppalainen sampi A. sturio, jonka amerikkalaislähtöinen sinisampi olisi sitten syrjäyttänyt. Viimeinen havainto luonnonvaraisesta (sini)sammesta Suomessa on 1930-luvulta. Suomen suurin kala ylipäätään oli 177-kiloinen sampi, joka pyydystettiin Karjalankannaksen rannoilta vuonna 1934. Nyky-Suomen alueen suurin sampi puolestaan saatiin        Kokemäenjoesta vuonna 1914, ja se painoi 152 kiloa. Laatokan viimeinen luotettava havainto on vuodelta 1984 ja Itämeren viimeinen Virosta vuodelta 1996.

Viime vuosina on tämän jälkeen aloitetuista pohjoisamerikkalaisten sinisampien istutuksista peräisin olevia kaloja taas satunnaisesti saatu Suomen rannikkovesistä.

Kalastus
Sampi on ollut arvostettu kala ja sen kalastus oli voimakasta Pohjois-Amerikassa varsinkin 1800-1900-lukujen taitteessa. Kalastuksen lisäksi varsinkin kutuympäristöjen taantuminen on vaikuttanut kantojen jatkuvaan vähenemiseen. Yhdysvalloissa sinisammen kalastus on ollut kokonaan kielletty vuodesta 1997, mutta Kanadassa sitä vielä pyydetään säädellysti Saint Lawrence-joesta Quebecissä ja Saint John-joesta New Brunswickissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
ITIS: Acipenser oxyrinchus 

Sammet
Suomesta hävinneet lajit
Uhanalaiset kalat
Kuningatar Blanka

Kuningatar Blanka on Albert Edelfeltin historiamaalaus vuodelta 1877. Edelfeltille se merkitsi taiteellista läpimurtoa Pariisin Salongissa.

Maalauksen aihe perustuu Zacharias Topeliuksen satuun Blankan ratsastaja "Läsning för barn" -kirjassa. Sadussa kuningatar Blanka Namurilainen laulaa pojalleen prinssi Haakonille pojan tulevasta morsiamesta. Blanka oli 1300-luvulla elänyt Maunu Eerikinpojan puoliso ja Ruotsin sekä Norjan kuningatar.

Maalauksen malleina olivat nuori elsassilaisnainen ja vaalea italialaispoika. Albert Edelfelt oli opiskellut historiamaalausta Antwerpenissä. Hän vaihtoi opiskelupaikkansa Pariisiin, mutta jatkoi Kuningatar Blankan maalaamista ja tutki Clunyn luostarimuseossa aiheeseen sopivia huonekaluja, tekstiilejä ja pukuja. Muita Edelfeltin historiamaalauksia ovat Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista (1877), Poltettu kylä (1879) ja Porilaisten marssi (1900).

Teos oli esillä Pariisin Salongissa sen valmistumisvuonna 1877, ja se jäljennettiin moniin ranskalaisiin taidejulkaisuihin.

Lähteet

Aiheesta muualla
Teoksen esittely Valtion taidemuseon verkkosivuilla
Kuningatar Blanka, kasvotutkielma, 1876-1877 tussi ja lyijykynä Valtion taidemuseon verkkosivuilla
 Kanavatyö 
Albert Edelfeltin maalaukset
Ateneumin kokoelmat
Historiamaalaukset
Acid rock

Acid rock eli happo-rock on rockmusiikin erityisesti 1960-luvun jälkipuoliskolla suosiossa ollut tyylilaji. Acid rock -nimeä käytetään usein kuvaamaan psykedeelisen rockin esittäjien musiikkia, jossa tyypillisiä olivat pitkät soolot, sekä suuri improvisointi, erityisesti live-esityksissä. 

Acid rockin nimi tulee LSD-huumeesta, jonka slanginimitys on acid, eli happo. LSD ja acid rock olivat hyvin suosittuja muun muassa hippien keskuudessa ja esimerkiksi tunnettu vuoden 1969 Woodstockin musiikkifestivaali sisälsi monia acid rock -yhtyeitä. 

Kirjailija ja toimittaja Tom Wolfe kuvasi muun muassa Grateful Deadin, Iron Butterflyn, Big Brother & The Holding Companyn sekä sen laulajan Janis Joplinin, Creamin, Blue Cheerin, Country Joe and the Fishin, Moby Grapen, The Jimi Hendrix Experiencen, The Doorsin, Jefferson Airplanen sekä varhaisen Pink Floydin musiikkia termillä happorock.
Leikkiviä poikia rannalla

Leikkiviä poikia rannalla (myös: Kolme lasta veden äärellä) on Albert Edelfeltin maalaus vuodelta 1884. Edelfelt maalasi sen Haikossa, ja se kuuluu hänen tunnetuimpiin töihinsä. Maalaus kuvaa kesäistä näkymää, jossa kolme saaristolaispoikaa uittaa pientä kaarnavenettä meren rannalla. Taustalla näkyy rahtialuksia, kaupungin kattoja ja savupiippuja.

Pariisin vaikutteet olivat nostaneet ulkoilmamaalauksen sekä ohikiitävien hetkien ja tunnelmien kuvaamisen tärkeälle sijalle. Myös Edelfelt pyrki siirtymään ihanteellisten historiamaalausten sankareista kuvaamaan uudentyyppisiä arkisempia aiheita ja aistivaikutelman tavoittamista. Valo ja sen heijastukset vedessä ovat maalauksessa etusijalla. Edelfelt tutkikin valon heijastuksia monissa luonnoksissa. Hän palkkasi malleiksi kaksi haikkolaispoikaa. Paidattomien poikien mallina on ollut sama poika.

Omistushistoria
Pariisilainen taidekauppias Georges Petit myi heinäkuussa 1885 maalauksen kreivi Vladimir Šeremetjoville, mutta varsinainen ostaja oli keisarinna Maria Fjodorovna. Edelfelt peräsi rahojaan taidekauppiaalta kirjeellä, jonka säveltäjä, keräilijä Juhani Komulainen löysi pariisilaiselta huutokauppakamarilta.

Maalauksen osti helsinkiläinen taidekauppias W. Sjöberg vuonna 1930 Leningradista Anitškovin palatsin myyntiin pannusta kokoelmasta. Sjöbergiltä maalaus siirtyi Ateneumin kokoelmiin.

Lähteet

Aiheesta muualla
Teos Valtion taidemuseon sivuilla
Teoksen 23×30 cm luonnos 1884 Valtion taidemuseon sivuilla
Teoksen 40×33 cm harjoitelma 1884 Valtion taidemuseon verkkosivuilla

Albert Edelfeltin maalaukset
Ateneumin kokoelmat
Jean-Baptiste Barrière (1958–)

Jean-Baptiste Barrière (s. 1958) on ranskalainen säveltäjä ja multimediataiteilija. Hänen tuotantonsa perustuu pääasiassa tietokonemusiikkiin. Barrière toimi vuosina 1984–1997 johtotehtävissä pariisilaisessa IRCAM-instituutissa, sekä opetti tietokonesävellystä Sibelius-Akatemiassa lukuvuonna 1997–1998. Barrière on opiskellut musiikin lisäksi muun muassa filosofiaa ja taidehistoriaa. Hän on naimisissa suomalaisen säveltäjän Kaija Saariahon kanssa.

Lähteet 

Ranskalaiset säveltäjät
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Afrikkalainen sikarutto

Afrikkalainen sikaruttovirus (African swine fever virus ASFV) luokitellaan Asfarviridae-heimoon ja Asfivirusten sukuun. Tällä hetkellä ASFV on suvun ainoa tunnettu jäsen. ASFV on suurikokoinen vaipallinen kaksijuosteisesta DNA:sta koostuva virus. Sen genomin koko vaihtelee 170-193 kiloemäsparin (kbp) välillä. 

Afrikkalainen sikaruttovirus aiheuttaa afrikkalaista sikaruttoa (verenvuotokuumetautia) sioissa, villisioissa, mini- ja mikrosioissa ja niiden sukulaisissa kuten pahkasioissa ja pensselisioissa. Tällä hetkellä tautiin ei ole olemassa rokotetta tai hoitokeinoja. Taudilla esiintyy neljä erilaista muotoa, jotka voidaan jakaa erittäin äkilliseen, akuuttiin, puoliäkilliseen tai krooniseen muotoon. Kuolleisuus vaihtelee eri tautimuotojen välillä. Afrikkalainen sikarutto ei tartu ihmiseen, mutta ihminen voi kantaa taudinaiheuttajaa. Afrikkalainen sikarutto luokitellaan helposti leviäväksi eläintaudiksi, ja se leviää herkästi. 

Afrikkalainen sikaruttovirus leviää sikojen välillä joko suorasti tai epäsuorasti sairastuneista yksilöistä terveisiin. Suorassa tartuntatavassa virus tarttuu sikojen hengitysteiden, suun ja eritteiden kautta sairastuneista yksilöistä terveisiin. Epäsuorassa tavassa virus voi levitä terveisiin yksilöihin mm. sairastuneen eläimen lihan, lihatuotteiden tai -jätteiden välityksellä. Virus voi myös levitä viruksen saastuttamien välineiden, rehun, eläinkuljetusautojen, elintarvikkeiden tai vaatetuksen välityksellä. Ornithodoros -suvun punkit näyttävät pystyvän levittämään afrikkalaista sikaruttovirusta.  

Afrikkalaista sikaruttoa on esiintynyt aluksi vain Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, mutta 1950-luvun lopulta se on levinnyt ajoittain myös Eurooppaan. Se on saatu hävitettyä Iberian niemimaalta, mutta sitä tavataan edelleen Sardiniassa. 1970-luvulla tautia tavattiin Keski- ja Etelä-Amerikassa. Afrikkalainen sikarutto levisi Kaukasuksen alueelle vuonna 2007, eikä sitä sen jälkeen ole saatu alueella hallintaan. Tauti on jatkanut leviämistään Venäjällä, ja vuonna 2014 afrikkalainen sikarutto levisi Suomen lähialueilla Puolassa, Liettuassa, Latviassa ja Virossa. Virossa tauti todettiin ensimmäisen kerran syyskuussa 2014. 2019 tauti saapui Kiinaan, joka on maailman suurin sianlihan tuottaja.

Afrikkalaiseen sikaruttoon on yritetty kehittää rokotetta, mutta toistaiseksi siinä ei ole onnistuttu.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Laji.fi: African swine fever virus
 African swine fever OIE:n esite 
African swine fever Euroopan elintarviketurvallisuusviraston verkkosivuilla 
Afrikkalainen sikarutto Ruokaviraston verkkosivuilla 
National Center for Biotechnology Information (NCBI): African swine fever virus, taxonomy 

Sikojen virustaudit
Tuula Karjalainen

Tuula Maria Tellervo Karjalainen (o.s. Heinonen, s. 25. huhtikuuta 1942 Helsinki) on suomalainen taidehistorioitsija ja tietokirjailija.

Karjalainen kirjoitti ylioppilaaksi 1962 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1973, filosofian lisensiaatiksi 1985 ja väitteli tohtoriksi Helsingin yliopiston taidehistorian laitoksella 1990 aiheenaan konkretismi. Hän tutki väitöskirjassaan Uuden kuvan rakentajat : konkretismin läpimurto Suomessa, miten valtava mullistus nonfiguratiivisten kuvien tekeminen oli sodasta toipuvassa kansallismielisessä 1950-luvun Suomessa. Konkretismi oli avoimesti kansainvälistä ja Pariisi-keskeistä, kun taas Suomessa taidekäsityksiä leimasivat kansalliset vaatimukset.

Työuransa alkupuolella Karjalainen oli pitkään Espoon kaupungin palveluksessa. Hän työskenteli aluksi lehdistö- ja tiedotussihteerinä 1972–1975 sitten kuvataidesihteerinä 1975–1988 ja lopuksi kuvataidetoimen intendenttinä 1989. Espoon palveluksesta Karjalainen siirtyi Suomen taideakatemiaan näyttely- ja tiedotusosaston apulaisjohtajaksi vuosiksi 1989–1990 ja Helsingin yliopiston taidehistorian virkaa toimittavaksi apulaisprofessoriksi 1990–1991. Ura yliopiston palveluksessa jäi välivaiheeksi, sillä Karjalainen toimi Valtion taidemuseon keskusarkiston johtajana 1990–1993. Seuraavaksi urapolku vei Helsingin kaupungin taidemuseon johtajaksi vuosiksi 1993–2001. Siirtymisessä vaihtui työnantaja, mutta työmatka ei pidentynyt, sillä työpaikan sijainti vaihtui Ateneum-rakennuksesta Lasipalatsiin, jossa kaupungin taidemuseon toimisto silloin sijaitsi. Myös uran viimeinen työpaikka oli Helsingin keskustassa, sillä Karjalainen johti Valtion taidemuseon Nykytaiteen museo Kiasmaa 2001–2006.

Suomen tietokirjailijat ry palkitsi Tuula Karjalaisen Tietokirjailijapalkinnolla vuonna 2009. Tietokirjallisuuden Lauri Jäntin palkinnon hän sai vuonna 2014 teoksestaan Tove Jansson : tee työtä ja rakasta.

Teokset

 
 
 
 
 
 
 

Lisäksi Karjalainen on kirjoittanut lukuisia näyttelyjulkaisuja sekä artikkeleja kulttuuripolitiikasta ja kuvataiteesta.

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset taidehistorioitsijat
Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Fagottikonsertto (Mozart)

Wolfgang Amadeus Mozart sai fagottikonserttonsa B-duurissa (KV 191) valmiiksi Salzburgissa kesäkuussa 1774. Ei ole tiedossa, kenelle Mozart teoksensa sävelsi. Kyseessä on ainoa Mozartilta säilynyt teos, jossa soolosoittimena käytetään fagottia. Hänen on kuitenkin sanottu säveltäneen myös kolme muuta fagottikonserttoa ja fagottisonaatin. Konsertto koostuu kolmesta osasta:

 Allegro
 Andante ma adagio
 Rondo: Tempo di Menuetto 

Hitaan osan teema muistuttaa läheisesti "Porgi, amor" -aariaa Figaron häistä.

Lähteet 

Wolfgang Amadeus Mozartin teokset
1770-luvun musiikkiteokset
Fagottikonsertot
Saatchi Gallery

The Saatchi Gallery on nykytaiteen museo ja galleria Lontoossa. Charles Saatchi perusti sen 1985 taidekokoelmaansa varten.

Saatchi Gallery toimii nykyisin Lontoon Chelseassa. Saatchin kokoelmassa oli aluksi amerikkalaisia taiteilijoita ja minimalismia, sittemmin Damien Hirstin ja Young British Artists -ryhmän teoksia. Viime vuosina on palattu yhdysvaltalaiseen taiteeseen, ja näytteillä on ollut myös maalaustaidetta ja kiinalaista nykytaidetta.

Saatchi Gallerylla on ollut suuri vaikutus Englannin taiteeseen avaamisestaan lähtien. Monet galleriassa esitellyt taiteilijat ovat aiemmin olleet tuntemattomia sekä laajalle yleisölle että taidemaailmalle, ja gallerialla on ollut merkitystä taiteilijoiden uran kannalta. Saatchi Gallery on myös herättänyt kohua ja arvostelua.

Saatchi Galleryn ensimmäisessä näyttelyssä vuonna 1985 oli teoksia amerikkalaiselta minimalistilta Donald Juddilta, Brice Mardenilta, Cy Twomblyltä ja Andy Warholilta. Myöhemmin näyttelyissä nähtiin teoksia muun muassa Sol Le Wittiltä, Frank Stellalta ja Jeff Koonsilta.

Saatchi muutti linjaansa 1980-luvun lopulla. Hän myi suuren osan yhdysvaltalaisen taiteen kokoelmastaan ja investoi englantilaisten taiteilijoiden nuoreen sukupolveen, joka oli galleriassa esillä Young British Artists -näyttelyissä.

Saatchi Gallery on kokoluokassaan ainoa taidemuseo, jonne ei ole sisäänpääsymaksua. Saatchi Gallery on tehnyt myös laajoja kokoelmalahjoituksia. Sillä on myös tavallista laajemmat nettisivut. Vuonna 2006 avattiin kaikille avoin osasto ja muun muassa Your Gallery, jossa taiteilijat ja taideopiskelijat voivat ladata 20 teoskuvaa ja biografiatietoja omalle sivulleen. Sivustolla on jo yli sadantuhannen taiteilijan tiedot. Sivuilla myös myydään taidetta, ja vuonna 2007 sinne lisättiin maailman museoiden osasto.

Gallerian tavoitteena on ollut esitellä nykytaidetta, joka ei muuten pääsisi esille Lontoon suurissa instituutioissa, kuten Tate Modernissa. Tarkoituksena on myös tehdä taiteesta helpommin lähestyttävää suurelle yleisölle.

Lähteet

Aiheesta muualla
Your Gallery Saatchin sivuilla

Kensingtonin ja Chelsean rakennukset ja rakennelmat
Lontoon taidemuseot
Erkki Virtanen (kansliapäällikkö)

Erkki Virtanen (s. 12. toukokuuta 1950 Urjala) on suomalainen virkamies. Hän toimi työ- ja elinkeinoministeriön kansliapäällikkönä syksyyn 2015, jolloin jäi eläkkeelle.

Virtanen valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1971. Hän aloitti uransa Tilastokeskuksessa, siirtyi sieltä valtiovarainministeriöön budjettisihteeriksi 1978, budjettiosaston apulaisosastopäälliköksi 1989 ja budjettipäälliköksi 1995. Hänestä tuli kauppa- ja teollisuusministeriön kansliapäällikkö 1998, ja sen yhdistyessä työministeriön kanssa vuonna 2008 hänestä tuli uuden ministeriön kansliapäällikkö.

Virtasta on pidetty yhtenä Suomen vaikutusvaltaisimmista valtion virkamiehistä. Hän tuli tunnetuksi 1990-luvun laman aikaan toimiessaan valtiovarainministeriön apulaisbudjettipäällikkönä. Hän oli pääasiassa vastuussa tuolloin tehdyistä leikkauspäätöksistä yhdessä silloisen budjettipäällikkö Raimo Sailaksen kanssa.

Kirjallisuutta

Lähteet 

Suomalaiset kansliapäälliköt
Vuonna 1950 syntyneet
Elävät henkilöt
Filha

Filha ry on suomalainen tuberkuloosin ja keuhkosairauksien asiantuntijajärjestö, joka toteuttaa terveydenhuollon toimintaa kehittäviä hankkeita, edistää keuhkosairauksien ennaltaehkäisyä ja hoitoa sekä kouluttaa terveydenhuoltohenkilöstöä. Yhdistys järjestää säännöllisesti toistuvia koulutuspäiviä, kuten esim. Tartuntatautipäivät, Tuberkuloosipäivä, Tupakka ja terveys -päivä ja Keuhkopäivät.

Filha on ollut aloitteentekijänä ja toimijana valtakunnallisessa astma-, keuhkoahtauma-, tuberkuloosi-, uniapnea-, allergiaohjelmassa ja sisäilmaohjelmassa.

Filhan kansainvälinen toiminta nojaa yhteistyöhön Maailman terveys­järjestö WHO:n, Euroopan Tartuntatautivirasto ECDC:n ja Kansain­välisen tuberkuloosi- ja keuhko­sairaus­unionin (IUATLD) kanssa. Yhdistys toteuttaa tuberkuloosihankkeita EU-alueella ja laajempaa keuhkoterveyshanketta Keski-Aasiassa.

Filhan toiminta rahoitetaan suurimmalta osaltaan julkisilla avustuksilla, muun muassa Ulkoasiainministeriön ja Sosiaali- ja terveysministeriön hankerahoituksella sekä yhdistyksen omaisuuden tuoton turvin. Filha on SOSTEn jäsenjärjestö.

Filhan toimintaa johtaa pääsihteeri Tuula Vasankari, ja yhdistyksen työntekijät edustavat useita eri osaamisalueita painottuen terveydenhuollon osaamiseen.

Historia 

Filhan edeltäjä Suomen Tuberkuloosin Vastustamisyhdistys perustettiin 28. toukokuuta 1907. Vuonna 1992 yhdistyksen nimi muutettiin Hengitys ja terveys ry:ksi. Vuodesta 2003 yhdistys on toiminut nimellä Filha ry (Finnish Lung Health Association).

Rahoitus
Vuosina 1929–1997 yhdistys julkaisi vuosittain tuberkuloosi­joulu­merkkejä, joilla rahoitettiin joulumerkkikotien toimintaa.

Vuosina 2017–2022 STEA on tukenut järjestöä yli 2,75 miljoonalla eurolla rahapeli- ja verovaroista.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Filha ry:n kotisivut

Kansanterveys
Suomalaiset järjestöt
Danuta Stenka

Danuta Stenka, (s. 10. lokakuuta 1961 Sierakowice) on puolalainen  näyttelijä. 

Puolalaiset näyttelijät
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Ferdinand de Lasteyrie

Kreivi Ferdinand Charles Léon de Lasteyrie du Saillant (15. kesäkuuta 1810 Pariisi - 12. toukokuuta 1879 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko, taidekirjailija, kriitikko ja arkeologi.

De Lasteyrie julkaisi lähinnä 1850-luvulla useita taidetta käsitteleviä kirjoja ja hänen kirjoitustyyliään on kiitetty rohkeaksi, omaperäiseksi ja näkemykselliseksi. Hän ei pelännyt tarttua kiistanalaisiin aiheisiin, kuten mm. tuona aikana käytyyn keskusteluun valokuvauksen taiteellisesta arvosta.

Napoleon III:n joulukuussa 1851 tekemän vallankaappauksen aikana de Lasteyrie asettui tukemaan entistä pääministeriä Odilon Barrotia, Napoleonin vastustajaa. Hän joutui mielipiteidensä vuoksi vankilaan ja palasi politiikkaan vasta 1857.

Lähteet

Ranskalaiset poliitikot
Ranskalaiset kirjailijat
Ranskalaiset kriitikot
Ranskalaiset kreivit
Vuonna 1810 syntyneet
Vuonna 1879 kuolleet
Espionage Act

Espionage Act of 1917 on Yhdysvaltojen liittovaltion laki, joka astui voimaan 15. kesäkuuta 1917, hieman sen jälkeen kun Yhdysvallat liittyi ensimmäiseen maailmansotaan. Se kielsi kaikenlaisen sotilasoperaatioihin sekaantumisen ja vaikuttamisen ja Yhdysvaltojen vihollisten tukemisen sodan aikana, sotavoimien käskyvallan ja sotilaskäskyjen vastustamisen sekä värväykseen puuttumisen.

Yhdysvaltain sosialistipuolueen Eugene V. Debs tuomittiin kymmenen vuoden vankeuteen hänen vastustettuaan Yhdysvaltain liittymistä ensimmäiseen maailmansotaan.

Lakia vastaan sananvapauden puolesta kamppaillut sosialistipuolueen sihteeri Charles Schenck nosti kanteen Yhdysvaltoja vastaan, koska hänen mielestään Espionage Act rikkoi perustuslain 1. lisäystä. Vuonna 1919 Yhdysvaltojen korkein oikeus kuitenkin päätti oikeudenkäynnissä Schenck vastaan Yhdysvallat yksimielisesti, ettei Espionage Act loukannut niiden sananvapautta, joita oli rangaistu säädetyn lain mukaan.

Niin sanotut Pentagonin paperit vuotanutta Daniel Ellsbergia syytettiin tämän lain nojalla.

Arvostelua herätti se, että presidentti Barack Obaman hallinto ja oikeusministeri Eric Holder sovelsivat lakia ennennäkemättömän useasti jahdatessaan tietovuotajia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Excerpt from the original (1917) US Espionage Act
 The United States v. Rose Pastor Stokes (1918)
 Schenck v. United States, 249 US 47 - Supreme Court 1919

Yhdysvaltain liittovaltion lainsäädäntö
Yhdysvaltain poliittinen historia
Ensimmäisen maailmansodan politiikka
1917
Kubinka

Kubinka () on kaupunki Moskovan alueen Odintsovon piirissä Venäjällä. Se sijaitsee M1-valtatien varrella 63 kilometriä Moskovasta länteen. Kaupungin kautta kulkee myös Moskovan ja Vjazman välinen rautatie. Asukkaita on 26 200 henkeä (vuonna 2009).

Kubinkassa toimii Venäjän puolustusministeriön panssaritorjunta-aseiden tutkimusinstituutti ja harjoitusalue. Lähistöllä on Kubinkan sotilaslentokenttä. Taajamasta tuli kaupunki vuonna 2004.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kubinkan kaupungin sivusto 

Moskovan alueen kaupungit
Odintsovon piiri
Chris Browne

Chris Browne (s. 1952 South Orange, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija. Browne on sarjakuvataiteilija Dik Brownen poika.

Brownen tunnetuin sarjakuva lienee Harald Hirmuinen, jota hän on piirtänyt isänsä jäätyään eläkkeelle vuonna 1988. Harald Hirmuinen on levinnyt 58 maahan, 13 kielelle ja ilmestyy 1900 lehdessä.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset sarjakuvantekijät
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
QB64

QB64 on Microsoft QuickBASIC:in ns. "henkiinherätysprojekti", jota kehitetään edelleen. QB64 on käännetty Microsoft Windowsille ja Linuxille. Ohjelmisto pystyy ajamaan/kääntämään useimpia QuickBASIC-ohjelmia. QB64 sisältää kuitenkin paremmat grafiikka- ja ääniominaisuudet, suuren määrän kirjastoja ja 64-bittisiä datatyyppejä, joiden esittelyyn tulee ohjelmiston mukana suurehko määrä esimerkkiohjelmia. QB64 käyttää SDL-kirjastoa grafiikan piirtämiseen. QB64:n mukana on ohjelmointiympäristö joka on ulkoasultaan sama kuin QuickBASIC:issa. QB64 kääntää FreeBASIC:n tavoin DOSin käyttöliittymän sovelluksia Windows-ohjelmien sijaan. Syntaksi on täsmälleen sama kuin QB:ssä. QB64 on freewarea.

Aiheesta muualla 
QB64:n kotisivu 

BASIC
Ohjelmointiympäristöt
Matti Santahuhta

Matti Santahuhta (s. 13. elokuuta 1981 Pori) on entinen suomalainen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja.

Santahuhta aloitti Veikkausliiga-uransa FC Jazzissa vuonna 2000 pelaten 26 ottelua ja tehden niissä kuusi maalia. Liigadebyyttinsä hän teki 29. huhtikuuta FC Jokereita vastaan ja onnistui heti myös maalinteossa. Seuraavana vuonna hän pelasi 15 ottelua, muttei saanut tehtyä yhtään maalia.

Vuodeksi 2002 hän siirtyi Tampere Unitediin, jossa hän pelasi 19 ottelua tehden niissä yhden maalin. Hän jatkoi TamUssa myös seuraavana vuonna pelaten tosin vain yhden ottelun ennen siirtoa takaisin FC Jazziin, jossa hän pelasi 18 ottelua tehden viisi maalia. Vuonna 2004 hän pelasi edelleen FC Jazzissa tehden kuusi maalia pelaamissaan 26 ottelussa.

Santahuhta on pelannut yhteensä 105 Veikkausliigaottelua, ja tehnyt niissä 18 maalia. Hän on edustanut FC Jazzin ja Tampere Unitedin lisäksi Vaasan Palloseuraa sekä Porin Palloilijoita. Hänen veljensä on Ilkka Santahuhta.

Lokakuussa 2011 Santahuhta lopetti pelaajauransa ja hänet nimitettiin FC Jazzin uudeksi päävalmentajaksi. Santahuhta toimi tehtävässä kaksi kautta, jonka aikana seura nousi Kakkosesta Ykköseen.

Santahuhta nimettiin Musan Salaman päävalmentajaksi marraskuussa 2014.

Lähteet

Aiheesta muualla
Matti Santahuhta Veikkausliigan sivuilla

Suomalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Kansainvälinen tupakaton päivä

Kansainvälinen tupakaton päivä on 31. toukokuuta vietettävä kansainvälinen vuosipäivä. Päivää on vietetty vuodesta 1988 alkaen Maailman terveysjärjestön (WHO) aloitteesta. Tarkoituksena on kiinnittää maailman huomio tupakan laajaan käyttöön, tupakoinnista aiheutuviin sairauksiin ja kuolemiin. Vuonna 2020 tupakasta johtuvia kuolemia aiheutui vuodessa 8 miljoonaa.

Historia 
Maailman terveysjärjestön 40. kokouksessa 15. toukokuuta 1987 esitettiin että 7. huhtikuuta 1988 järjestettäisiin kansainvälinen tupakaton päivä. Päivä on sama kun on WHO:n perustamispäivä. Päivää oli tarkoitus viettää pidättäytymällä tupakan käytöstä. 42. kokouksessa 17. toukokuuta 1989 päätettiin että päiväksi päätettäisiin ottaa 31. toukokuuta.

Tupakattomana päivänä tuodaan esiin tupakoinnista aihutuvia haittoja vuosittain vaihtuvilla teemoilla kuten tupakan mainostaminen, terveysvaroitukset, tupakanpolton lopettaminen sisällä, jne.

Teemoja 
 2007 Työpaikkojen savuttomuus
 2008 Tupakaton nuoriso
 2009 Tupakan terveysvaroitukset
 2010 Naisten ja tyttöjen suojeleminen tupakan haitoilta
 2011 WHO:n savuttomaan ympäristöön tähtäävä yleissopimus
 2012 Tupakkateollisuuden harjoittama häirintä
 2013 Kieltäkää tupakkamainonta, tupakan myynninedistäminen ja sponsorointi
 2014 Tupakkaveron nostaminen
 2015 Sähkösavukkeet tupakkaveron piiriin
 2016 Kiitos tupakkalaki!
 2017 Tupakka on uhka kehitykselle
 2018 Tupakka ja sydäntaudit
 2019 Tupakka ja keuhkot
 2020 Nuorten suojelu tupakkayhtiöiden markkinoinnilta ja tupakoinnin aloittamiselta

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 
 

Yhdistyneiden kansakuntien päivät
Toukokuun juhlapäivät
Tietoisuuspäivät
Tupakka
Paul Voss

Paul Voss (s. 26. maaliskuuta 1986 Rostock, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena 2009–2016. Hän aloitti ammattilaisuransa Team Milramissa 2009–2010. Vuodesta 2011 hän edusti uransa loppuun saakka saksalaisjoukkuetta, joka oli 2011–2012 nimeltään Endura Racing, 2013–2014 Team NetApp-Endura ja 2015–2016 Bora-Argon 18. Hän on kilpaillut myös cyclocrossissa.

Voss saavutti hopeaa alle 23-vuotiaiden EM-kilpailujen maantieajossa 2008. Hän voitti Katalonian ympäriajon 2010 avausetapin, 3,6 kilometrin aika-ajon, sekunnin erolla Levi Leipheimeriin

Lähteet

Aiheesta muualla 
Paul Voss Team Milramin sivustolla 

Saksalaiset maantiepyöräilijät
Vuonna 1986 syntyneet
Elävät henkilöt
Esikääntäjä

Esikääntäjä () on ennen ohjelmointikielen kääntäjää suoritettava ohjelma. Esikääntäjä ei ole muuta kuin erikoistunut tekstieditori. C-kielen esikääntäjä on täysin erilainen itse C-kielestä ja esikääntäjä ei ymmärrä kielen rakenteita. C-kieleen esikääntäjän lisäämistä ehdotti Alan Snyder.

Esikääntäjä kehitettiin vakioitujen arvojen ja makrojen käsittelyyn sekä tiedostojen liittämiseen kuten BCPL:ssä ja PL/I:ssä.
Myös muun muassa FORTRANiin on ollut saatavilla esikääntäjä.

Esimerkki esikääntäjän käytöstä C-kielen kanssa:
#define KOKO 20

int data[KOKO];
char merkkijono[KOKO];

.. jossa määritellyn vakion KOKO arvo 20 sijoitetaan esikääntäjän toimesta kohtiin, joissa sama merkkijono esiintyy.

M4 on yksi yleiskäyttöisistä "esikääntäjäkielistä".

Lähteet 

Ohjelmointi
Psalm 69: The Way to Succeed and the Way to Suck Eggs

Psalm 69: The Way to Succeed and the Way to Suck Eggs, lyhyemmin Psalm 69, on industrial metal-yhtye Ministryn vuonna 1992 julkaistu studioalbumi, joka on yhtyeen myydyin. Albumin varsinainen nimi on ΚΕΦΑΛΗΞΘ (kreikkaa, äännetään suunnilleen "ke-fa-lee", tarkoittaen "pää" tai "johtaja", ja numeroa 69). Albumin tunnetuin kappale lienee singlenäkin julkaistu "Jesus Built My Hotrod".

Kappalelista

Kokoonpano

 Al Jourgensen – laulu (1-4, 6, 7), kitarat, koskettimet, tuotanto
 Paul Barker – bassokitara, ohjelmointi, laulu, tuotanto

Vierailevat artistit
William Rieflin – rummut (1-7)
Mike Scaccia – kitara
Michael Balch – kosketinsoittimet, ohjelmointi
Howie Beno – ohjelmointi
Louis Svitek – kitara
Gibby Haynes – laulu (5)
Jeff "Critter" Newell - teknikko
Paul Manno – teknikko
Paul Elledge – taide

Vuoden 1992 albumit
Yhdysvaltalaiset industrial metal -albumit
Cynognathus

Cynognathus (nimen merkitys: ”koiranleuka”) on sukupuuttoon kuollut terapsidisuku, joka kuuluu kynodontteihin. Se eli mesotsooisen maailmankauden alussa varhais- ja keskitriaskaudella noin 247–242 miljoonaa vuotta sitten. Cynognathusin fossiileja on löydetty Etelä-Afrikasta, Namibiasta, Argentiinasta ja Etelämantereelta.

Ominaisuudet
Cynognathus oli hieman koiraa muistuttava lihansyöjä, ja hyvin suurikokoinen kynodontti. Sen pää on ruumiin kokoon suhteutettuna suuri, kallon pituus on noin 30–45 cm. Kallo on jokseenkin kapea ja sen alaleuassa on käytännöllisestikatsoen vain yksi luu, jossa ovat eläimen alaleuan etu-, kulma- ja poskihampaat. Kulmahammas on suuri ja alaleuan muoto mahdollistaa leukojen suuren avautumisen. Eläimellä oli kallon rakenteesta päätellen suuret leukalihakset ja täten suuri puruvoima. Cynognathusin vartalo on voimakasrakenteinen ja takajalat sijaitsevat ruumiin alla, joten eläimen asento oli sen eläessä nisäkäsmäinen.

Luokittelu
Cynognathus kuuluu kladiin Eucynodontia, kladiin Cynognathia ja heimoon Cynognathidae. Eucynodontian edustajana se on täten läheisempää sukua nisäkkäille kuin ”primitiivisemmille” kynodonteille, joita ovat esimerkiksi Progalesaurus, Procynosuchus ja Thrinaxodon.

Fylogenia
Muokattu Botha et al. (2007):

J. A. Hopson (2001):

Lähteet

Aiheesta muualla 
Cynognathus Prehistoric-wildlife.com 

Kynodontit
57 (luku)

57 (viisikymmentäseitsemän) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 56 ja seuraa luku 58.

Matematiikassa 
 57 on puolialkuluku ja siten yhdistetty luku.
 57 on Leylandin luku: 25 + 52.
 57 voidaan esittää kolmen neliöluvun summana kahdella tavalla: 72 + 22 + 22 tai 52 + 42 + 42.

Luonnontieteissä 
 57 on lantaanin järjestysluku.
 Rauta-57 on raudan vakaa isotooppi.

Muualla 
 57 on Kolumbian kansainvälinen suuntanumero.
 Kantatie 57 kulkee Hämeenlinnan ja Pälkäneen välillä.

Lähteet 

Luonnolliset luvut
Terry George

Terry George (s. 20. joulukuuta 1952) on irlantilainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän voitti vuoden 2011 parhaan lyhytelokuvan Oscar-palkinnon tyttärensä Oorlagh Georgen kanssa elokuvasta The Shore.

George oli Oscar-edokkaana myös vuonna 1996 elokuvan Isän nimeen sovitetusta käsikirjoituksesta ja vuonna 2004 elokuvan Hotelli Ruanda alkuperäiskäsikirjoituksesta.

Terry George syntyi Pohjois-Irlannissa ja muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1981. Monet hänen elokuvistaan sijoittuvat Pohjois-Irlantiin.

Filmografia 
George on ohjannut, käsikirjoittanut ja tuottanut elokuvia.
Isän nimeen (In the Name of the Father, 1993) (käsikirjoitus)
Elämän hinta (Some Mother's Son, 1996) (ohjaus ja käsikirjoitus)
The Boxer (1997) (käsikirjoitus)
Räikeä valhe (A Bright Shining Lie, 1998) (ohjaus ja käsikirjoitus)
Hart's War (2002) (käsikirjoitus)
Hotelli Ruanda (Hotel Rwanda, 2004) (ohjaus, käsikirjoitus ja tuottaja)
Hetki pimeässä (Reservation Road, 2007) (ohjaus ja käsikirjoitus)

Lähteet 

Irlantilaiset elokuvaohjaajat
Irlantilaiset elokuvakäsikirjoittajat
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Hellman

Hellman on seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Alba Hellman (1845–1894), suomalainen opettaja ja filantrooppi
 Anders Viktor Hellman (1851–1902), suomalainen opettaja, Alba Hellmanin veli
 Anja Suomalainen, o.s. Hellman (s. 1966), suomalainen koripalloilija
 Arthur Hellman (1874–1937), suomalainen nahkuri ja teollisuusmies
 Chuck Hellman (1902–1986), suomalais-yhdysvaltalainen nyrkkeilijä
 Edit Reinilä-Hellman (1877–1935), suomalainen kotitalousopettaja, rehtori ja keittokirjojen tekijä
 Elna Hellman (1896–1981), suomalainen näyttelijä
 Fredrik Hellman (1852–1925), suomalainen pappi ja valtiopäivämies
 Heikki Hellman (s. 1955), suomalainen sanomalehtitoimittaja ja journalistiikan professori
 Hilda Hellman (1839–1901), raittiustyön uranuurtaja
 Ivar Hellman (1891–1994), ruotsalainen kapellimestari, kuoronjohtaja ja säveltäjä
 J. F. Hellman (1854–1917), suomalainen uskonnollinen kirjailija
 John Hellman (s. 1892), suomalainen jääkärieverstiluutnantti
 Kalle Hellman, Kalle Kalervo (1867–1947), suomalainen puutarhuri, puutarhanhoidon opettaja ja tietokirjailija
 Karin Hellman (1915–2004), suomalainen taidemaalari
 Lillian Hellman (1905–1984), yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija
 Martin Hellman (s. 1945), yhdysvaltalainen kryptologi, toinen Diffie-Hellman-salausprotokollan keksijöistä
 Monte Hellman (1929–2021), yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja
 Olavi Hellman (1928–2015), matemaatikko, professori
 Ossian Hellman (1883–1981), suomalainen lakitieteen tohtori ja hallintoneuvos
 Veera Hellman (s. 2002), suomalainen jalkapalloilija
 Walfrid Hellman (1883–1952), ruotsalainen ampuja
 Åke Hellman (1915–2017), suomalainen taidemaalari
 Åsa Hellman (s. 1947), suomalainen keraamikko.

 Entisenä nimenä

 Matti Helkama, vuoteen 1926 Hellman (1913–2006), yritysjohtaja ja kauppaneuvos
 Paavo Helkama, vuoteen 1926 Hellman (1916–1977), yritysjohtaja ja kaupaneuvos
 Eero Helkama, vuoteen 1926 Hellman  (1920–2000), yritysjohtaja ja kolumnisti
 Artturi Hellemaa, vuoteen 1923 Hellman (1893–1976), suomalainen kauppaneuvos, Arthur Hellmanin poika
 Arvi Helleranta, vuoteen 1923 Hellman, 1923–1956 Hellemaa (1900–1971), suomalainen teollisuusneuvos, Arthur Hellmanin poika
 Juho Helomaa, vuoteen 1906 Hellman (1842–1917), suomalainen kiertokoulunopettaja ja kansanrunoilija
 Einari Merikallio, vuoteen 1905 Hellman (1888–1961), suomalainen lintutieteilijä ja opettaja
 Lauri Merikallio, vuoteen 1905 Hellman (1886–1971), suomalainen opettaja ja tietokirjailija
 Pauli Merikallio, vuoteen 1905 Hellman (1903–1996), suomalainen gynekologi ja keksijä
Pertti Rauhio

Pertti Ilmari Rauhio (s. 30. tammikuuta 1963 Oulu) on suomalainen virkamies, puoluetaustaltaan sosiaalidemokraatti. Hän on toiminut syksystä 2010 alkaen eduskunnan hallintojohtajana. Rauhio avioitui heinäkuussa 2014 kansanedustaja Tytti Tuppuraisen kanssa.

Rauhio työskenteli vuosina 1991–1994 Pakolaisneuvonnan lakimiehenä, mitä ennen hän toimi muun muassa pankkilakimiehenä. Vuosina 1995–1998 ja vuonna 1999 hän työskenteli sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän palveluksessa, ensin kansainvälisten asioiden sihteerinä ja myöhemmin lainsäädäntösihteerinä, ja vuosina 1998–1999 työministeri Liisa Jaakonsaaren erityisavustajana. Hän on toiminut myös valtiovarainministeri Antti Kalliomäen talouspoliittisena erityisavustajana vuosina 2003–2005. Vuoden 2005 alussa hän aloitti valtiovarainministerin, silloin Kalliomäen, poliittisena valtiosihteerinä ja jatkoi tehtävässä vuoteen 2007, myös Eero Heinäluoman valtiovarainministeriaikana. 

Valtiosihteeriytensä jälkeen Rauhio toimi vuonna 2007 lyhyen aikaa Eurofacts-yrityksen senior advisorina, erityisalueenaan yhteiskuntasuhteet ja yhteiskunnallinen vaikuttaminen, kunnes tuli valituksi Uudenmaan liiton aluekehittämisestä vastaavaksi johtajaksi ja maakuntajohtajan varahenkilöksi. Hän aloitti Uudenmaan liiton johtajana tammikuussa 2008. Eduskunnan hallintojohtajaksi hänet valittiin toukokuussa 2010 ja hän aloitti tehtävässä syyskuussa 2010, kun hänen edeltäjänsä Kari T. Ahonen oli jäänyt eläkkeelle. Rauhio on toiminut työurallaan myös Suomen Yrittäjien palveluksessa, vuosina 1999–2000 työmarkkina-asiamiehenä ja vuosina 2000–2003 suunnittelupäällikkönä.

Rauhio on koulutukseltaan oikeustieteen lisensiaatti, joksi hän valmistui vuonna 2004 Helsingin yliopistosta, oppiaineenaan oikeustaloustiede. Tätä ennen hän oli valmistunut oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1989 ja saanut varatuomarin arvonimen vuonna 1991. 

Rauhio oli vuonna 2009 perustamassa SDP:n puolueosastoa nimeltä Helsingin demokraatit SDP, jonka on kuvattu kuuluvan puolueen liberaalisiipeen. Hän on myös toiminut kyseisen puolueosaston puheenjohtajana.

Lähteet 

Suomalaiset juristit
Suomalaiset virkamiehet
Erityisavustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen jäsenet
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Kiiltomalva

Kiiltomalva (Malva sylvestris) on kaksi- tai monivuotinen, Euraasiasta kotoisin oleva ruohovartinen kasvi. Se on myös yleinen koristekasvi ja vanha lääkekasvi.

Ulkonäkö ja koko 

Kiiltomalva kasvaa 30–100 cm korkeaksi. Sen varsi on pysty tai rento ja tähti- ja hapsikarvainen. Lehtien lavan muoto vaihtelee munuaismaisesta herttamaiseen ja on nyhälaitainen, halkoinen tai jakoinen. Lehtien liuskat ovat puolipyöreitä tai puikeita ja hammaslaitaisia. Lehdet ovat päältä kiiltäviä, josta kiiltomalva onkin saanut suomenkielisen nimensä. Sinipunaiset, tummasuoniset kukat ovat pareittain tai muutaman kukan ryhmissä lehtihangoissa. Kukan ulkoverhiö on kolmelehtinen, teriö 3–6 cm leveä. Kiiltomalva kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Kiekkomaiset lohkohedelmykset ovat kaljuja tai karvaisia ja kurttupintaisia.

Kiiltomalvasta tunnetaan kaksi alalajia, maurinkiiltomalva (subsp. mauritiana) ja pikkukiiltomalva (subsp. sylvestris).

Levinneisyys 
Kiiltomalvaa tavataan koko Euroopassa lukuun ottamatta Islantia, Fennoskandian pohjoisosia ja Pohjois-Venäjää. Levinneisyysalue jatkuu satunnaisempana pitkälle Keski-Aasiaan, Turkkiin, Lähi-itään ja Pohjois-Afrikkaan. Kiiltomalvaa kasvaa myös monin paikoin Pohjois-Amerikassa, jossa se ei kuitenkaan ole alkuperäinen laji. Suomessa kiiltomalvaa on tavattu villiintyneenä Tornion korkeudella saakka, mutta pääosa havainnoista sijoittuu Etelä-Suomeen.

Elinympäristö 
Suomessa kiiltomalvaa tavataan luonnossa viljelykarkulaisena ja joskus harvoin myös tulokkaana satamissa ja lastauspaikoilla. Tyypillisiä kasvupaikkoja ovat tienvarret ja muut vastaavat ihmisen muokkaamat kulttuuriympäristöt.

Käyttö 
Kiiltomalvaa viljellään yleisesti koristekasvina. Muiden malvojen tapaan myös kiiltomalvaa on käytetty lääkekasvina, jota on hyvin kauan nautittu muun muassa yskänlääkkeenä ja käytetty turvotuksen hoitoon. Paikoin malvaa on syöty vihanneksena ja sen kukkia käytetty leipomotuotteiden värjäämiseen. Malvojen varren kuituja on käytetty myös kehruussa.

Lähteet 
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
 Suomen terveyskasvit. Luonnon parantavat yrtit ja niiden salaisuudet. Toim. Huovinen, Marja-Leena & Kanerva, Kaarina. Oy Valitut Palat – Reader's Digest Ab, Tampere 1982.
 Suuri Pohjolan kasvio. Toim. Mossberg, Bo & Stenberg, Lennart. Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 2005 (2003).

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Kiiltomalvan levinneisyys Suomessa.
 Luontoportti: Kiiltomalva (Malva sylvestris)
 Den virtuella floran: Kiiltomalva (Malva sylvestris) 
 ITIS: Malva sylvestris 
 United States Department of Agriculture (USDA): Malva sylvestris 
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Malva sylvestris 

Malvat
Nastro d’argento

Nastro d’argento ('Hopeanauha') on vuodesta 1946 vuosittain elokuvantekijöille ja tuotannoille myönnetty elokuvapalkinto. Palkinnon myöntää Italian elokuvakriitikkojen liitto Sindacato Nazionale dei Giornalisti Cinematografici Italiani. Se on Oscar-palkinnon jälkeen maailman toiseksi vanhin elokuva-alan palkinto.

Merkittävimmät palkinnot
 Parhaan ohjaajan Nastro d’argento
 Parhaan uuden ohjaajan Nastro d’argento
 Parhaan miespääosan Nastro d’argento
 Parhaan naispääosan Nastro d’argento
 Parhaan miessivuosan Nastro d’argento
 Parhaan naissivuosan Nastro d’argento
 Parhaan miessivuosan Nastro d’argento
 Parhaan musiikin Nastro d’argento

Aiheesta muualla 
Italian elokuvakriitikkojen liitto. Cinemagazine Online. 

Elokuvapalkinnot
Italian elokuva
Varieteen valot

Varieteen valot () on italialainen elokuva vuodelta 1950, ja sen on ohjannut Federico Fellini yhteistyössä Alberto Lattuadan kanssa.

Elokuva aloitti Fellinin ohjaajanuran, mutta sen ohjaus, käsikirjoitus ja tuotanto syntyivät yhteistyössä Alberto Lattuadan kanssa. Sitä ennen Fellini oli työskennellyt lähinnä käsikirjoitusten parissa, joista erityisen muistettava on Roberto Rossellinin Rooma – avoin kaupunki. Lattuada taas oli uransa vakiinnuttanut kunnioitettu neorealististen elokuvien ja kirjojen pohjalta syntyneiden elokuvien ohjaaja. Elokuvan aiheen keksi Lattuadan vaimo Carla Del Poggio, joka ennen kuin Vittorio De Sica houkutteli hänet ensimmäisen oman ohjaustyönsä (Maddalena, zero in condotta, 1940) tähdeksi oli haaveillut tanssijan urasta.

Juuri kukaan ei uskonut että tästä elokuvasta tulisi yleisömenestys ja siitä syystä sen tuotanto jouduttiin tekemään omilla rahoilla, säästetyillä ja lainatuilla. Lattuada, Del Poggio, Fellini ja hänen vaimonsa Giulietta Masina sijoittivat kaikki rahansa elokuvan tuotantoon, ja Lattuadan sisar Bianca sai palkattoman tuotannonjohtajan osan. Lattuadan isä, säveltäjä Felice Lattuada sai niin ikään ilmaiseksi tehdä musiikin elokuvaan. Kriitikot ylistivät elokuvan korkeaa taiteellista tasoa mutta kuten monet olivat epäilleet se ei vetänyt suurta yleisöä vaan tuotti valtavan taloudellisen tappion, ja velkojen maksamiseen meni vuosia. Lattuada kertoi myöhemmin, että hänen oli suorastaan pakko tehdä seuraavasta elokuvastaan (Anna, 1951) kaupallinen melodraama, jotta voisi jonkin verran lyhentää velkaansa.

Italian elokuvakriitikkojen liitto myönsi Giulietta Masinalle elokuvasta Nastro d’argento -palkinnon parhaasta sivuosasuorituksesta.

Juoni
Varieteen valot on haikeansävyinen tarina kiertueella kulkevasta kakkosluokan teatteriryhmästä. Näyttelijät, tanssijat ja muut esiintyjät ponnistelevat leipänsä eteen pienille yleisöille kaupunki kaupungin perään. Fellinin vaimon Giulietta Masinan esittämän uskollisen rakastajattaren Melinan harmiksi seurueen johtaja Checco rakastuu nuoreen tulokkaaseen Lilianaan.

Näyttelijät

Vastaanotto
Lexikon des Internationalen Films kirjoittaa, että elokuva viittaa ohjaajan ”myöhempiin mestariteoksiin”. Varieteen valot on sen mielestä ”terävästi havainnoiva, huumorilla ja myötätunnolla höystetty satiiri maaseutua kiertävän varieteen maailmasta.”

Ennio Flaiano arvostaa kirjoituksessaan vuodelta 1951 tekijöiden viileää suhtautumista elokuvan aiheen draamallisiin mahdollisuuksiin ja hiukan epäilevää asennetta seurueen tähtösiin. Hän kirjoittaa kritiikissään aikakauskirjassa Il mondo:

Mikael Fränti tukeutuu Felliniin perehtyneeseen tutkijaan Peter Bondanellaa luonnehtiessaan, että Fellinin kolmesta ensimmäisestä elokuvasta, joista Varieteen valot on ensimmäinen, syntyy trilogia, jonka henkilöissä törmäävät yhteen illuusio ja konventio, sosiaalinen naamio ja aito persoonallisuus.

Lähteet

Aiheesta muualla

Vuoden 1950 italialaiset elokuvat
Federico Fellinin ohjaamat elokuvat
Italialaiset draamaelokuvat