Vanha-Liivinmaa

Vanha-Liivinmaa (, , ) tarkoittaa saksalaisten 1200-luvulta 1500-luvun puoleenväliin hallitsemaa Baltian aluetta. Saksalaiset nimittivät koko hallussaan ollutta Pohjois- ja Keski-Baltiaa Liivinmaaksi, liiviläisten mukaan. Nimitystä Vanha-Liivinmaa käytetään erotukseksi myöhemmästä Liivinmaan maakunnasta, joka oli pinta-alaltaan huomattavasti suppeampi.

Saksalaisten hallitsema Liivinmaa syntyi Baltian ristiretkien seurauksena 1200-luvun alussa. Se koostui Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan balttilaisista maista ja käsitti nykyisen Latvian ja Viron alueet. Valtiota hallitsi Saksalainen ritarikunta, mutta sen erotti ritarikunnan ydinalueesta Itä-Preussista liettualainen Samogitian ruhtinaskunta. Aikalaiset kutsuivat aluetta latinalaisella nimellä Terra Mariana, Maarianmaa, sen jälkeen kun paavi Innocentius III:n vuonna 1215 liitti sen Rooman ja keisarikunnan alaisuuteen.

Vuodesta 1418 alkaen Liivinmaan valtiot muodostivat löyhän liittovaltion, Liivinmaan liiton (, ). Liivinmaan liitto hajosi uskonpuhdistuksen käynnistämien muutosten seurauksena Liivinmaan sodissa 1500-luvun loppupuolella. Vanhasta-Liivinmaasta muodostuivat Liivinmaan, Kuurinmaan ja Vironmaan maakunnat ja myöhemmät kuvernementit. Erotukseksi myöhemmästä tynkä-Liivinmaasta liittovaltiosta käytetään nimitystä Vanha-Liivinmaa.

Ristiretket 

Kalpaveljesten ritarikunta perustettiin kristinuskon levittämiseksi ja Baltian saksalaisten siirtokuntien suojaksi. Kalpaveljet aloittivat 1100-luvun lopussa pitkän ja verisen valloitus- ja käännytyssodan pakanallisia virolaisia ja latvialaisia vastaan. Viimeisenä Baltiassa saksalaiset kukistivat Saarenmaan maakunnan 1227. Kalpaveljien kärsittyä raskaan tappion pakanallisille liettualaisille 1236, veljeskunta sulautui Liivinmaan ritarikuntana  osaksi Saksalaista ritarikuntaa. Liivinmaan sotilaallinen laajeneminen päättyi 1264 ritarikunnan vallattua semigallialaisten asuinalueet Väinäjoen eteläpuolella Kuurinmaalla. Laajeneminen itään päättyi jo 1242 ritarikunnan kärsittyä tappion Aleksanteri Nevskin johtamille novgorodilaisille Peipsijärven taistelussa. Vuonna 1346 Tanska myi vielä hallitsemansa Pohjois-Viron ritarikunnalle.

Vanhan-Liivinmaan poliittinen rakenne 

Vanhaan-Liivinmaahan kuului Liivinmaan ritarikunnan (Brüder der Ritterschaft Christi von Livland)  suoraan hallitsemia alueita () sekä neljä ruhtinaspiispan hallitsemaa kirkollista aluetta. Nämä olivat:
 Riian arkkihiippakunta (, )
 Tarton hiippakunta  (; ; ) 
 Saarenmaan-Läänemaan hiippakunta (; ; ; ) 
 Kuurinmaan hiippakunta (, )

Ritarikunnan hallitsema alue jakaantui noin neljäänkymmeneen komtuuri- ja voutikuntaan. Hansakaupungit Riika, Tallinna ja Tartto ja muutamat muut kaupungit olivat ritarikunnasta ja piispoista riippumattomia.

Liivinmaan maapäivät perustettiin vuonna 1419 ja ne kokoontuivat ensi kerran vuonna 1422.  Päiville kokoontuivat piispat, ritarikunnan johto, läänitysten haltijat sekä kaupunkien edustajat. Vaikka maapäivät kokoontuivat säännöllisesti Liivinmaa säilyi eripuraisena.

Poliittinen hajaannus ja saksalaisvallan loppu 

Liivinmaan poliittinen hajoaminen alkoi uskonpuhdistuksen seurauksena. Vuonna 1525 ritarikunnan protestantiksi kääntynyt suurmestari Albrekt Brandenburgilainen perusti itselleen Preussin herttuakunnan, ja asettui Puolan vasalliksi. Tammikuussa 1558 Venäjän tsaari Iivana Julma aloitti sodan Liivinmaan ja Kuurinmaan valtaamiseksi. Tämä ajoi Vanhan-Liivinmaan eri osat hakeutumaan yhteistyöhön ulkovaltojen kanssa.

Liivinmaalla uskonpuhdistus eteni Preussia hitaammin. Kaupungit ja porvaristo sekä suuri osa aatelistoa omaksuivat luterilaisuuden, mutta piispat ja Liiviläinen ritarikunta pidättäytyivät katolilaisuudessa. Saksalaisen ritarikunnan liiviläinen haara, Liivinmaan ritarikunta säilyi suurmestarinsa Wolter von Plettenbergin johdolla toiminnassa muun ritarikunnan hajotessa ja maallistuessa. Von Plettenberg kääntyi vuonna 1525 luterilaisuuteen, osittain vastustaakseen Riian katolisen arkkipiispan vaikutusvaltaa.

Liivinmaan liitto säilytti riippumattomuutensa vielä yli 30 vuotta. Sen lopullinen hajoaminen alkoi 1555 kun Riian arkkipiispa vetäytyi Wolgastin sopimuksesta ja aloitti yhteistyön Mecklenburgin herttua Albert VII:n pojan Christoph von Mecklenburgin kanssa. Seurauksena oli Baltian valtatyhjiö ja sitä seurannut Liivinmaan sota. Tammikuussa 1558 Venäjän tsaari Iivana Julma aloitti sodan Liivinmaan ja Kuurinmaan valtaamiseksi. Tämä ajoi alueen eri osat hakeutumaan yhteistyöhön ulkovaltojen kanssa. Lopullisesti ritarikunta ja liitto hajosivat vuonna 1561 solmitulla Vilnan liittosopimuksella. Liivinmaan ritarikunnan viimeinen suurmestari, Gotthard Kettler maallisti veljeskunnan, joka kääntyi luterilaisuuteen. Hallitsemiensa maiden eteläiseen osaan Kettler perusti hallittavakseen Kuurinmaan herttuakunnan.

Vuonna 1561 Vanhan-Liivinmaan alueet olivat joutuneet naapurivaltojen jakamiksi:
 Moskovan ruhtinaskunta oli valloittanut Itä-Liivinmaan vuodesta 1558 alkaen. 
 1561 perustettu Kuurinmaan herttuakunta, joka haki Liettuan suojelusta asettumalla sen vasalliksi.
 Magnus von Holstein (myöhempi Liivinmaan kuningas Maunu) kaappasi itselleen Saarenmaan, Wiekin ja Kuurinmaan hiippakunnan 1560, hän oli Tanskan kuninkaan Kristian III:n suojeluksessa
 Tallinna ja Eestinmaa (Pohjois-Viro) hakivat ensin Tanskan kuninkaan suojelusta vuonna 1558, mutta Tanska torjui ajatuksen. Tämän jälkeen Tallinna kääntyi Ruotsin kuningas Eerik XIV:n puoleen 1559, joka ottikin alueen haltuunsa 1561.
 Tynkä-Liivinmaa ajautui Puola-Liettuan alaisuuteen.

Riian kaupunki säilyi vielä 20 vuotta itsenäisenä keisarikunnan vapaakaupunkina (), mutta joutui 1581 Puola-Liettuan alaisuuteen.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kara Broughton: The Livonian War 
 Uldis Balodis: Livonian History 
 Juhan Kreem: Teutonic Order in Livonia: Diverging Historiographic Traditions 
 1558–1710. Estonia under Swedish rule: Relations between Old Livonia and its neighbouring countries  – Estonica 
 Livonian Prince Bishoprics – HISTORICAL ATLAS 

Latvian historia
Viron historia
Baltian historia