joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Dimetyylisulfidi

Dimetyylisulfidi on orgaaninen yhdiste (sulfidi), joka on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen epämiellyttävä haju. Se on yksinkertaisin tioeetteri, eli yhdiste, jossa eetterin hapen tilalla on rikki. Sen kemiallinen kaava on C2H6S ja rakennekaava on CH3SCH3. Dimetyylisulfidista käytetään myös nimityksiä tiobismetaani ja metyylisulfidi. Dimetyylisulfidia vapautuu pieniä määriä esimerkiksi kaalia ja maissia keitettäessä.

Dimetyylisulfidin moolimassa on 62,1 g/mol, sulamispiste -98 °C, kiehumispiste 37,3 °C, suhteellinen tiheys 0,85 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste -49 °C, itsesyttymislämpötila 205 °C ja CAS-numero 75-18-3. Dimetyylisulfidi ei liukene veteen.

Luonnossa 

Dimetyylisulfidi on yleisin ilmakehään haihtuva eloperäinen rikkiyhdiste. Valtamerissä sitä vapauttaa kasviplankton. Se hapettuu erilaisiksi rikkiyhdisteiksi, kuten rikkidioksidi, dimetyylisulfoksidi, dimetyylisulfoni, metaanisulfonihappo ja rikkihappo. Ilmakehässä rikkihappo muodostaa aerosolin, joka toimii pilvien muodostumisen ytimenä. Dimetyylisulfidi vaikuttaa siten viilentävästi maapallon ilmastoon.

Ympäristö- ja terveysvaikutukset 
Dimeetyylisulfidi omaa kaalimaisen hajun, joka pitoisuuden noustessa muuttuu hyvin vastenmieliseksi. Kynnys haistamiseen ihmisillä on 0.02−0.1 ppm. DMS on vetysulfidin, metaanitiolin ja dimetyylidisulfidin kanssa mätänemisen, sekä sulfaattisellunkeiton tunnusomaisen hajun komponentti.

Dimetyylisulfidi on tulenarkaa ja ärsyttää silmiä ja ihoa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Dimetyylisulfidin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 18.1.2015.
 PubChem: Dimethyl sulfide 
 Human Metabolome Database Dimethylsulfide 
 KEGG: Dimethyl sulfide 
 ChemBlink: Dimethyl sulfide 

Sulfidit
Rikkiyhdisteet
Osnabrückin junaturma

Osnabrückin junaturma on vuonna 1918 Saksassa tapahtunut junaonnettomuus, jossa menehtyi 31 ihmistä ja 66 loukkaantui. Onnettomuudessa kuolleista 12 oli suomalaisia jääkäreitä.

15. tammikuuta 1918, siis hieman yli kuukautta ennen Jääkäripataljoona 27:n pääjoukon paluuta Suomeen, joukko työlomalle matkalla olevia jääkäreitä matkusti Lockstedtin leiriltä Kölniin. Heitä kuljettanut juna joutui radalla olleen esteen vuoksi pysähtymään Ostercappelnin ja Bohmten asemien välille lähellä Osnabrückin kaupunkia. Pysähtyneeseen junaan törmäsi Hampurista lähtenyt D-pikajuna.

Suomalaisista jääkäreistä saivat onnettomuudessa surmansa:
 Hugo Alppi Aho, (jääkäri s. 1895 Veteli)
 Alfons Wilhelm Arlander (Saksassa nimellä Zuhlke, Gruppenführer, osaston johtaja, s.1890 Porvoo)
 Juho Erkko Hanhikangas (jääkäri, s. 1889 Lappajärvi)
 Aksel Henrik Heikka (jääkäri, s. 1899 Alatornio)
 Kaarlo Erik Jung (jääkäri, s. 1895 Kalajoki)
 Juho Kapanen (jääkäri, s. 1893 Jaakkima)
 Vilhelm Ilmari Liinamaa (jääkäri, s. 1895 Ylihärmä)
 Jaakko Matarainen (Hilfsgruppenführer, s.1892 Toivakka)
 Kaito Urho Mäkelänaho (Saksassa nimellä Mäkelä, jääkäri, s. 1896 Kemin maalaiskunta)
 Matti Olavi Mäki (jääkäri, s. 1896 Lapua) 
 Jalmar Pajala (jääkäri, s. 1895 Vimpeli)
 Frans Oskar Ruth (jääkäri, s. 1895 Kemi)
Surmansa saaneet haudattiin Osnabrückin hautausmaalle.
Kolme jääkäriä loukkaantui, he olivat Kustaa Paavali Ylimäki, Kalle Heikki Mykkänen ja Paavo Einar Pantzar, lisäksi jääkäri Toivo Aleksander Piipponen "koki vaikean hermojärkytyksen". Onnettomuus koettiin erityisen järkyttävänä siksi, että sen uhriluku oli suurempi kuin pataljoonan kokemat rintamatappiot.

Lähteet
 Puolustusministeriön Sotahistoriallisen toimiston julkaisuja IV, Suomen jääkärien elämäkerrasto, WSOY Porvoo 1938.
 Sotatieteen Laitoksen Julkaisuja XIV, Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975, Vaasa 1975 ISBN 951-99046-8-9.

Viitteet

Jääkäriaktivismi
Junaonnettomuudet Saksassa
Vuoden 1918 junaonnettomuudet
Ala-Saksin historia
Esmerk

Esmerk Oy on vuonna 1975 perustettu suomalainen yritys, joka tuottaa uutis- ja mediaseurantapalveluja yrityksille. Esmerk seuraa talousjulkaisuja, aikakauslehtiä, paikallisia sanomalehtiä, lehdistötiedotteita sekä verkkolähteitä 140 maasta ja 30 kielellä. Esmerkillä on seitsemän toimipistettä ympäri maailmaa. Esmerk on vuodesta 2012 alkaen osa M-Brain-ryhmää.

Esmerk tuottaa uutisten toimialaseurantaa, media- ja web-seurantaa, arkistopalveluja sekä muun muassa Kuluttajakatsaus- ja Nordic Consumer Insight -palveluja.

Historia 

Esmerk Oy:n perusti toimittaja Kari Salonen vuonna 1975. Vuonna 1979 alkoi laajentuminen ulkomaille, ensimmäisenä Tukholmaan. Vuoteen 1995 mennessä Esmerkillä oli toimintaa Englannissa, Ranskassa, Saksassa, Espanjassa, Singaporessa, Hongkongissa, Malesiassa, Argentiinassa, Virossa ja Venäjällä. Vuonna 1999 Kari ja Satu Salonen myivät yrityksen Sanoma-WSOY:hyn kuuluneelle Startelille, ja yrityksen Suomen-toimisto muutti Sanomataloon. Tuolloin Esmerk toimi neljässätoista maassa 110 työntekijän voimin, ja yhtiön liikevaihdosta 80 % syntyi Suomessa, Englannissa, Ruotsissa ja Saksassa.

2000-luvulla Esmerk keskittyi yhä enemmän internet-sisältöjen seuraamiseen. Vuonna 2012 M-Brain osti Esmerkin 10 miljoonan euron kauppahinnalla Sanoma Learningiltä. Tuolloin (2011) Esmerkin liikevaihto oli 10,6 miljoonaa euroa ja liikevoitto ilman kertaluonteisia eriä 1,0 miljoonaa euroa. Yhtiö työllisti noin 190 henkilöä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Esmerk

Viestintäyhtiöt
Entiset suomalaiset yritykset
Länsi-Ghatit

Länsi-Ghatit ovat noin 1 600 kilometriä pitkä vuoristo Intiassa. Ne sijaitsevat maan länsirannikon myötäisesti Deccanin ylängön läntisellä reunalla. Vuoristo alkaa pohjoisessa Taptijoen eteläpuolelta lähellä Gujaratin ja Maharashtran osavaltioiden rajaa ja yltävät Maharashtran, Goan, Karnatakan, Tamil Nadun ja Keralan osavaltioiden läpi Cape Comoriniin tai Kanyakumariin asti. Keskimääräinen korkeus on noin 900 metriä. Vuoristo tunnetaan myös nimellä Sahyadrivuoristot Maharashtrassa ja Karnatakassa. Tamil Nadussa vuoristoa kutsutaan nimellä Nilgiri, Keralassa sen nimi on Malabarin alue ja Agastya Malai.

Unesco lisäsi vuoriston Maailmanperintöluetteloon vuonna 2012.

Lähteet

Intian vuoristot
Maharashtran maantiede
Keralan maantiede
Tamil Nadun maantiede
Karnatakan maantiede
Unescon maailmanperintökohteet Intiassa
Seulonnan keskeiset artikkelit
Turun yliopiston humanistinen tiedekunta

Humanistinen tiedekunta on yksi Turun yliopiston tiedekunnista. Se on perustettu vuonna 1920 ja on siten yhdessä matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan ohella yliopiston vanhin tiedekunta. Viidellä tuhannella opiskelijallaan humanistinen tiedekunta on Turun yliopiston suurin tiedekunta. Vakinaista henkilökuntaa tiedekunnan palveluksessa työskentelee noin 200 henkilöä, minkä lisäksi muuta henkilöstöä on yli sata henkeä. Tiedekunnassa on yli kolmekymmentä oppiainetta, joita opetetaan kahdella laitoksella.

Tiedekunnan dekaanina toimii digitaalisen kulttuurin professori Jaakko Suominen.

Laitokset
Turun yliopiston humanistisessa tiedekunnassa toimivat seuraavat laitokset (vuodesta 2010 lähtien):
Historian, kulttuurien ja taiteiden tutkimuksen laitos
Kieli- ja käännöstieteiden laitos

Sekä taiteiden tutkimuksen laitos että historia-aineiden opetus on nimetty valtakunnallisiksi opetuksen laatuyksiköiksi.

Vanhat laitokset
Ennen uutta laitosrakennetta tiedekuntaan kuuluivat seuraavat laitokset:
englannin kielen laitos
historian laitos
klassisten ja romaanisten kielten laitos
kulttuurien tutkimuksen laitos
kulttuurituotannon ja maisemantutkimuksen laitos (Pori)
ruotsin, saksan ja venäjän kielen laitos
suomalaisen ja yleisen kielitieteen laitos
taiteiden tutkimuksen laitos

Ennen vuonna 1974 tapahtunutta yliopiston valtiollistamista humanistisessa tiedekunnassa oli käytännössä perinteinen ainelaitosjärjestelmä eli lähes jokaisella oppiaineella oli oma laitoksensa. Valtiollistamisen jälkeen laitosten määrää vähennettiin ja perustettiin edellä mainitut laitokset lukuun ottamatta seuraavia poikkeuksia:
 kielitieteet muodostivat vuoteen 1993 saakka yhtenäisen filologian laitoksen
 taiteiden tutkimuksen laitos oli nimeltään kirjallisuuden ja musiikkitieteen laitos vuoteen 1987 saakka

Turun kieli-instituutti
Vuosina 1966–1981 toimi Turussa itsenäinen Turun kieli-instituutti, joka koulutti diplomikielenkääntäjiä (DKK). Vuonna 1981 kieli-instituutti liitettiin yliopiston humanistiseen tiedekuntaan kääntäjänkoulutuslaitoksena, kunnes ne vuonna 1995 liitettiin vastaavien filologia-aineiden yhteyteen. Kääntämisen ja tulkkauksen "yhtenäisyyttä" vaalii nykyisin Kääntämisen ja tulkkauksen keskus. Nykyisin kääntämisen oppiaineet ovat yhdistyneet filologia-aineiden kanssa kääntämisen ja tulkkauksen linjaksi (esimerkiksi englannin kielen kääntäminen ja tulkkaus ja englantilainen filologia yhdistyivät englannin kielen oppiaineeksi, jossa on entisiä oppiaineita vastaavat linjat).

Lähteet

Aiheesta muualla
Tiedekunnan kotisivu

Humanistinen tiedekunta
Le comte Ory

Le Comte Ory  (Veijarikreivi) on italialaisen säveltäjän Gioachino Rossinin vuonna 1828 säveltämä kaksinäytöksinen koominen ooppera. Libreton oopperaan kirjoittivat Eugène Scribe ja Charles-Gaspard Delestre-Poirson. Tämän oopperansa musiikin luomisessa Rossini käytti hyväkseen vuonna 1825 valmistuneen oopperansa Il viaggio a Reims materiaalia. Ooppera luetellaan yleisesti säveltäjänsä myöhäisiin koomisiin oopperoihin. Oopperan tapahtumat on sijoitettu kreivi Fourmoutiersin linnaan ja noin vuoteen 1200.

Oopperan ensi-ilta oli 20. elokuuta 1828 Pariisin oopperassa.

Veijo Murtomäki toteaa oopperan aiheen olevan tyyliltään vakavaa oopperaa eikä suinkaan "melodramma giocoso", kuten tekijä on teoksen itse määritellyt.

Roolit
Le comte Ory, aatelinen herrasmies, tenori
Kreivin kotiopettaja ja kasvattaja, basso
Isolier, kreivin Oryn apupoika, mezzosopraano
Raimbaud, ritari ja kreivin hulluttelukaveri, basso
La comtesse de Formoutiers, sopraano
Ragonde, turisti Formoutiersin linnassa, mezzosopraano
Alice, nuori maalaisneito, sopraano
Ristiretkiritareita
Ritareita kreivin seurueessa 
Tallirenkejä
Maalaisia
kreivittären hovinaisia

Äänitykset
Oopperan ensimmäinen kokonaisäänitys tapahtui Glyndebournen festivaaleilla vuonna 1956 ja sen johti Vittorio Gui. Tämän äänityksen vokalistisia suosituksia pidetään vanhentuneina.
 Vuonna 1959 tehtiin myös jo lähes kokonaan unohduksissa oleva oopperan levytys.  Tämän levytyksen keskeiset tähdet ovat levyttäneet nykyisin saatavana olevan Italian yleisradioyhtiön RAIn Torinossa äänittämän esityksen.
Vuonna 1988 Lyonin ooppera esitti teoksen J. E. Gardinerin johtamana versiona. Pääroolissa esiintyivät John Aler ja Sumi Jo. Äänityksen tuotti Philips.
Pesaron festivaaleilla elokuussa 2003 tehty oopperan live-äänitys. Kapellimestarina oli Jesús López Cobos, joka johti Teatro Communale di Bolognan orkesteria ja mukana oli myös Prahan kamarikuoro (DGG 28947 75020). Esityksen keskeisissä rooleissa esiintyivät:
Le Comte Ory: Juan Diego Flórez
Le Gouverneur: Alastair Miles
Isolier: Marie-Ange Todorovich
Raimbaud: Bruno Pratico
La Comtesse de Formoutiers: Stefania Bonfadelli
Dame Ragonde: Marina De Liso
Alice: Rossella Bevacqua

Lähteet
 Veijo Murtomäki; Artikkelisarja: Italialainen ooppera 1800-luvulla
Oopperan äänitteen arvostelu  
Oopperan sisällöin kuvaus

Aiheesta muualla 
Oopperan libretto 
Catherine Schollerin kritiikki oopperan esityksestä Pariisissa  

Ranskankieliset oopperat
Gioachino Rossinin oopperat
1820-luvun musiikkiteokset
1828
Empty Sky

Empty Sky on Elton Johnin ensimmäinen albumi, ja se julkaistiin vuonna 1969. Yhdysvalloissa levy julkaistiin vasta vuonna 1975, kun Johnin ura oli noussut huomattavasti. Bernie Taupinin sanoitukset olivat saaneet vaikutteita kirjoista, joita hän oli nuorena lukenut sekä populaarikulttuurista. Muun muassa J. R. R. Tolkien oli inspiroinut häntä.

Johnin sävelmät taas olivat saaneet vaikutteita hänen kouluajoiltaan ja klubeilta, joilla hän oli soittanut, sekä idoleilta kuten Stevie Wonder ja J. S. Bach. Albumi levytettiin muutaman päivän aikana helmikuussa 1969. Se julkaistiin riippumattoman levy-yhtiön alaisena, sillä Philips ei halunnut julkaista levyä, jolta puuttui yhtenäinen teema.

Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Elton John ja Bernie Taupin.

Kokoonpano
Elton John – urut, piano, cembalo, koskettimet, sähköpiano, laulu
Don Fay – huilu, saksofoni
Clive Franks – vihellys
Tony Murray – bassokitara
Nigel Olsson – rummut
Roger Pope – lyömäsoittimet, rummut
Caleb Quaye – akustinen kitara, kitara, congarummut, rummut, sähkökitara
Graham Vickery – harmonikka

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
Elton Johnin virallinen sivusto 
Elton Johnin diskografia 

Vuoden 1969 albumit
Vuoden 1969 esikoisalbumit
Elton Johnin albumit
Akrofobia

Akrofobia on korkeiden paikkojen pelko, eräs fobia. Kyseessä on neuroottinen häiriö. Akrofobiikolle on ominaista korkeiden paikkojen välttäminen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tiina Raevaara: Kuolemanpelkoa, halu hypätä vai ongelmia aistimissa? Tarinoita tieteestä, Suomen kuvalehden blogit 7.9.2011. 

Fobiat
Proosaruno

Proosaruno on säkeisiin jakamaton eli proosan muotoon asemoitu runo. Modernin proosarunon isänä pidetään ranskalaista Charles Baudelairea. Hänen teoksensa Pariisin ikävä (1869) teki proosarunoudesta suosittua. Suomessa 1950- ja 1960-luvuilla läpimurtonsa tehneistä kirjailijoista proosarunoja ovat julkaisseet muun muassa Risto Ahti, Väinö Kirstinä, Jyrki Pellinen, Mirkka Rekola, Kalevi Seilonen ja Marja-Liisa Vartio. 

2000-luvulla on Suomessa alettu puhua uudesta proosarunobuumista, jonka keskeisiä vaikuttajia ovat olleet Markku Paasonen ja Saila Susiluoto.

Lähteet 

Runous
Kirsti Tulonen-Seppänen

Kirsti Marketta Tulonen-Seppänen (o.s. Tulonen) on eläkkeellä oleva toimittaja ja kirjailija. Hän oli vuodesta 1970 töissä Yleisradion Koulu-TV:ssä ja käsikirjoitti sekä ohjasi useita Koulutelevision ohjelmia, kuten Robotti von Rosenbergin tutkimukset, Kuka minä olen?, Kertomuksia kaatopaikalta ja Me vehkeilijät. 

Vuonna 2006 opetusministeriö myönsi Tulonen-Seppäselle Tiedonjulkistamispalkinnon Ullakkokomppania-näytelmäsarjasta.

Tulonen-Seppänen on poliitikko Esko Seppäsen puoliso, ja taikuri Iiro Seppäsen äiti.

Lähteet 

Suomalaiset televisiotuottajat
Suomalaiset televisiotoimittajat
Suomalaiset televisiokäsikirjoittajat
Suomalaiset televisio-ohjaajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Serenity (Kotipellon albumi)

Serenity on Kotipelto-yhtyeen kolmas studioalbumi. Se julkaistiin Suomessa 11. huhtikuuta 2007 Kotipellon oman High and Loud -levy-yhtiön kautta ja muualla maailmassa 20. huhtikuuta 2007 AFM:n kautta. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 8.

Serenity on Kotipellon albumeista ensimmäinen, jossa kussakin instrumentissa kuullaan vain yhtä soittajaa. Rumpuja soittaa Thunderstonen Mirka Rantanen ja koskettimia Children of Bodomin Janne Wirman, jotka soittivat myös Kotipellon kahdella edellisellä albumilla. Sitten edellisen Coldness-albumin jälkeen mukaan ovat liittyneet myös Stratovariukseen pestattu basisti Lauri Porra ja aikaisemmin muun muassa Nylon Beatin taustayhtyeessä soittanut kitaristi Tuomas Wäinölä. Wäinölä on osallistunut kahden kappaleen säveltämiseen, muutoin albumi on Kotipellon itsensä säveltämä ja sanoittama.
__notoc__
Kappaleesta "Sleep Well" julkaistiin single ja kuvattiin musiikkivideo. Kappale kuultiin myös V2 – Jäätynyt enkeli -elokuvan tunnuskappaleena.

Albumin julkaisun jälkeen Kotipelto yhtyeineen tekee Euroopan-kiertueen yhdessä Chris Cafferyn kanssa.

Kappaleet

Kokoonpano 

 Timo Kotipelto – laulu
 Lauri Porra – basso
 Mirka Rantanen – rummut
 Janne Wirman – kosketinsoittimet
 Tuomas Wäinölä – kitara

Vierailijat 
 Pasi Rantanen, Anssi Stenberg ja Marko Waara – taustalaulu

Singlet

Sleep Well 
 
 

Single julkaistiin 10. tammikuuta 2007 ja sijoittui Suomen singlelistalla parhaimmillaan sijalle viisi. Nimikappaleesta kuvattiin myös musiikkivideo, jossa vierailee näyttelijä Jussi Lampi ja nähdään leikkeitä elokuvasta V2 – Jäätynyt enkeli. "Te amaré" on espanjankielinen ja akustinen versio varsinaisen albumin kappaleesta "After the Rain", ja on julkaistu vain tällä singlellä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kotipelto AFM Recordsin sivustolla  

Kotipellon albumit
Vuoden 2007 albumit
Reb Beach

Richard Earl "Reb" Beach (s. 31. elokuuta 1963, Pittsburgh) on yhdysvaltalainen rock-kitaristi.

Beach on vaikuttanut yhtyeissä Winger, Dokken ja Whitesnake. Hän on lisäksi saavuttanut mainetta sessiomuusikkona ja soittanut Alice Cooperin ja Fionan taustayhtyeissä. 

Beach kuului Wingerin alkuperäisjäseniin 1980-luvun lopulla ja soitti siinä, kunnes yhtye hajosi 1990-luvun kuluessa. Hän perusti vielä vuonna 2005 uuden yhtyeen nimeltään The Mob.

Beach on muiden projektiensa ohessa julkaissut sooloalbumin Masquerade (2001).

Diskografia

Levyt

Winger
Winger
In the Heart of the Young 
Pull 
The Very Best of Winger 
IV
Demo Anthology 
Karma
Better Days Comin'''

DokkenErase the SlateLive from the Sun 

SooloThe Fusion Demos Masquerade 

The MobThe MobWhitesnakeLive: In The Still of the Night Live: In The Shadow Of The Blues Good to Be Bad ForevermorePurple AlbumFlesh & Blood ''

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut 

Yhdysvaltalaiset rockmuusikot
Yhdysvaltalaiset kitaristit
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Gyllene Tider

Gyllene Tider (GT) on ruotsalainen popyhtye, joka perustettiin vuonna 1977. 

Vuonna 1977 Per Gessle tapasi Mats Perssonin, joka oli tuohon aikaan Audiovisuellt Angrepp -yhtyeen jäsen. He päättivät perustaa duon, Grape Rockin. Myöhemmin siihen liittyivät Micke Andersson, Anders Herrlin ja Göran Fritzon, jolloin kvintetti oli syntynyt. Nimeksi he vaihtoivat Gyllene Tider.

Vuonna 1978 yhtyeestä oli jo tullut paikallinen kuuluisuus Halmstadissa, jossa he olivat pitäneet joulukonsertteja. Gyllene Tider julkaisi vinyylilevyn nimeltä Billy, joka myi noin 900 kappaletta. Yhtye saavutti Ruotsissa suuren suosion vuonna 1980, kun pitkäsoitto Gyllene Tider julkaistiin. Suurin hitti levyltä oli "Flickorna på TV2". Toinen albumi, Moderna Tider, julkaistiin vuonna 1981. Sitä täydensi suuri keikkakiertue, jonka yhtye teki Ruotsissa. Seuraavana vuonna julkaistiin kolmas pitkäsoitto, Puls, joka sisälsi yhtyeen suurimman hitin "Sommartider" ja "Flickan i en Cole-Porter-sång".

Yhtye yritti lyödä itsensä läpi Amerikan markkinoilla, missä he julkaisivat Roxetten nimen alla albumin Heartland, mutta yritys epäonnistui ja albumin myyntiluvuksi jäi noin 8 000 kappaletta. Gyllene Tider hajosi virallisesti vuonna 1985. Seuraavina vuosina julkaistiin muutamia kokoelmalevyjä ja yhtye kokosikin rivinsä joidenkin keikkakiertueiden ajaksi, joista suosituin oli comeback-kiertue Återtåget vuonna 1996.

Vuonna 2004 Gyllene Tider julkaisi 25-vuotispäivänsä kunniaksi uuden albumin ensimmäistä kertaa kahteenkymmeneen vuoteen ja lähti kesäkiertueelle.

Gyllene Tiderin on määrä lähteä kiertueelle ja tehdä uusi albumi vuonna 2023.

Diskografia

Albumit 

 Gyllene Tider (1980)
 Moderna Tider (1981)
 Puls (1982)
 The Heartland Café (1984)
 Finn 5 fel! (2004)
 Dags att tänka på refrängen (2013)
 Samma skrot och korn (2019)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Viralliset kotisivut 
 Kotisivut

Ruotsalaiset popyhtyeet
Satusuomalainen

Satusuomalainen oli vuonna 2006 järjestetty Yleisradion kilpailuohjelma jossa katsojat saivat valita äänestämällä kaikkien aikojen kuvitteellisen suomalaisen hahmon.

Äänestäminen tapahtui joko soittamalla tai tekstiviestein. Ensin katsojat äänestivät 49 annetusta ehdokkaasta (omaa, listalta puuttuvaa ehdokastakin sai äänestää) kahdeksan hahmoa jatkoon. Toisella kierroksella näistä kahdeksasta hahmosta valittiin neljä eniten ääniä saanutta 24. elokuuta, 2006 järjestettyyn finaaliin, jonka aikana annettujen äänien perusteella valittiin Satusuomalainen. Finaalissa eniten ääniä sai Rölli.

Toinen kierros
Toiselle kierrokselle valittiin kahdeksan hahmoa.

Uuno Turhapuro
Väinämöinen
Rölli
Viivi ja Wagner
Pikku Myy
James B. Pirk
Muumipeikko
Antero Rokka

Finaali
Finaali esitettiin suorana Yle TV1-kanavalla Aleksanterin teatterissa. Yhteensä äänestyskierroksen ja finaalin aikana annettiin 43 450 ääntä.
 Rölli (11 562 ääntä)
 Pikku Myy (9 729 ääntä)
 Antero Rokka (8 164 ääntä)
 Uuno Turhapuro (6 225 ääntä)

Katso myös 
 Suuret suomalaiset

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ohjelman kotisivusto 

Suomalaiset kilpailuohjelmat
Suomalaiset televisio-ohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Persistence of Time

Persistence of Time on metalliyhtye Anthraxin viides pitkäsoitto, joka julkaistiin vuonna 1990. Monet fanit ja kriitikot pitävät albumia yhtyeen parhaana. Albumin musiikki on teknisempää ja progressiivisempaa aiempiin verrattuna. Se on myös myynyt kultaa Yhdysvalloissa. Albumi oli laulaja Joey Belladonnan viimeinen studioalbumi Anthraxin kanssa ennen 2011 julkaistua Worship Musicia.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet kirjoittanut Anthrax, ellei toisin mainittu.

Japanin bonusraita

Kokoonpano 
 Joey Belladonna – laulu
 Scott Ian – rytmikitara, soolokitara kappaleessa "Got the Time"
 Dan Spitz – soolokitara
 Frank Bello – basso
 Charlie Benante – rummut

Arviot 
 Allmusic:

Lähteet 

Anthraxin albumit
Vuoden 1990 albumit
Nigerian osavaltiot

Nigeria jakautuu 36 osavaltioon ja yhteen liittovaltion pääkaupunkiterritorioon. Osavaltiot jakautuvat 774 paikallishallintoalueeseen. Maan itsenäistyessä osavaltioita oli vain kolme; niiden nykyinen suuri määrä kuvastaa maan sekavaa historiaa ja heterogeenisen väestön hallitsemisen vaikeutta. 

Osavaltioiden väkiluvuista ja väestön jakautumisesta eri uskontojen ja etnisten ryhmien välillä on hankalaa saada tietoa. Vuoden 1991 väestönlaskentaa pidetään "vähemmän vinoutuneena" kuin 15 seuraavan vuoden aikana tehtyjä.  Vuonna 2006 uskontoa ja etnistä ryhmää koskevat kysymykset jätettiin pois; silti tulokset ovat pitkään olleet "alustavia".

Lähteet

Aiheesta muualla
Cascade

Cascade on suomalainen vuosina 1974-1977 esiintynyt pop-yhtye, jonka ohjelmisto koostui soulahtavasta musiikista ja rhythm and bluesista.

Tarina 
Yhtyeen perustajajäsenet Ami Aspelund, Aimo Jaara, Marjo-Riitta Kervinen ja Kari Kuusamo tutustuivat toisiinsa kierrellessään Dannyn D-tuotannon mukana pitkin Suomea. Ensimmäiseen kokoonpanoon liittyivät myös Tomma Knief ja Roope Koistinen, joiden tilalle myöhemmin tulivat Pekka Leminen ja Heikki Lyttinen.

Ensimmäinen single "Rokkibeibi" / "Toisin käy" julkaistiin vuonna 1974. A-puolen "Rokkibeibi" oli yksi ensimmäisistä suomenkielisistä levytetyistä discokappaleista. Kyseessä oli käännösversio George McCraen hitistä "Rock Your Baby". Keikkailu rajoittui lähinnä Helsinkiin, jossa yhtye saavutti mainetta ohjelmistollaan, joka sisälsi muun muassa Stevie Wonderin tuotantoa.

Seuraavat singlet "Pigallelle jonoon vaan" / "Angie baby" ja "Herra postman" / "Musiikkisielu" ilmestyivät vuonna 1975. "Pigallelle jonoon vaan" oli käännösversio Labelle-yhtyeen discohitistä "Lady Marmalade".

Vuonna 1976 julkaistiin albumi nimeltään Cascade, joka koostui myös käännöskappaleista. Alkuperäisistä säveltäjistä mainittakoon esimerkiksi Stevie Wonder, John Lennon ja Paul McCartney. Jonkin verran radiosoittoa saivat singlenäkin julkaistut kappaleet "Korvissa soi" ja "Lanteet keinuu", jotka molemmat olivat tyyliltään tuolloin ajankohtaista disco-soulia. Albumin kappaleista neljä oli Marjo-Riitta Kervisen sanoittamia.

Cascade lopetti toimintansa, koska sen jäsenillä oli muitakin projekteja ja erityisesti Ami Aspelund alkoi keskittyä soolouraansa.

Diskografia

Albumi 
 Cascade (1976)

Singlet 
 Rokkibeibi / Toisin käy (1974)
 Pigallelle jonoon vaan / Angie baby (1975)
 Herra postman / Musiikkisielu (1975)
 Korvissa soi / Lanteet keinuu (1976)

Mukana kokoelmilla 

 Huipulla 7 (1975)
 Huipulla 8 (1975)
 Maailmalla soi 1 (1975)
 Maailmalla soi 4 (1976)
 Usvaa putkeen (1979)
 Mikä fiilis! (2002)

Lähteet 
 Latva - Tuunainen: Iskelmän tähtitaivas. 500 suomalaista viihdetaiteilijaa. WSOY, 2004
 Cascaden tuotanto 1900-luvulla Suomen Äänitearkiston tietokannassa

Aiheesta muualla 
 Ylen Elävä arkisto: Cascade: Korvissa soi (live 1976)

Suomalaiset popyhtyeet
Gayniggers from Outer Space

Gayniggers from Outer Space (, nimi esitetty myös muodossa Gay Niggers from Outer Space) on 1992 ensi-iltansa saanut blaxploitaatiohenkinen amatööriscifikomedia, joka kertoo avaruuden halki matkaavista Gayniggerseistä. Sen on ohjannut on tanskalainen Morten Lindberg. Lyhytelokuvassa esiintyvät näyttelijät koostuvat Lindbergin ystäväpiiristä ja tutuista. Elokuvan on tarkoitus käsitellä rasismiin liittyviä tabuja yhdessä paketissa. Sen nimi on parodia Ed Woodin elokuvasta Plan 9 from Outer Space, jonka eräs työnimi oli Gravediggers From Outer Space ('Haudanryöstäjät ulkoavaruudesta'). Kyseessä on myös tabun korostaminen - Tanskassa asuneet homoseksuaalit afrikkalaiset väittivät, että heitä kohdellaan suuntautumuksensa vuoksi kuin he olisivat toiselta planeetalta. Hahmojen nimet ovat lähinnä eriasteisia törkeyksiä englannin ja saksan kielillä. Lisäksi elokuvassa parodioidaan scifi-genren kliseitä, muun muassa mahtipontista alkujuontoa sekä henkilön sädettämistä avaruusaluksesta planeetalle. Myös halpojen scifi-ja toimintaelokuvien usein heikko (jälki)äänitystekniikka on parodian kohde, sillä koko elokuva on dubattu tahallisen kehnosti (lisäksi ainakin Coco P. Dalbert dubbaa itseään).

Juoni
Gayniggersien saapuessa Ringmusculaturus II aluksellaan Maan läheisyyteen havaitsevat he Maata kansoittavat kaameat naisolennot. Käyttäen tappavia säteitä ampuvia aseitaan puhdistavat Gayniggersit Maan, vapauttaen miehet naaraiden ikeestä ja jättäen jälkeensä homosuurlähettilään. Kun naiset on hävitetty, aiemmin mustavalkoinen elokuva muuttuu värilliseksi.

Henkilöt

 Coco P. Dalbert - Agentti ArmInAss. Miehistön nuorin jäsen, vastikään valmistunut Gay Agent Schoolista
 Sammy Saloman - Kapteeni B.Dick. Viisas ja kokenut kapteeni.
 Gerald F. Hail - D.Ildo, geenimanipulaation ekspertti.
 Gbartokai Dakinah - Kersantti Shaved Balls, aluksen mekaanikko.
 Konrad Fields - Mr. Schwul, saksaa puhuva aluksen pääinsinööri.
 Johnny Conny & Tony Thomas - Homosuurlähettiläs.

Aiheesta muualla
Arvostelu: Gayniggers from Outer Space (elitisti.net)
Ohjaaja Morten Lindbergin haastattelu (elitisti.net)

Vuoden 1992 elokuvat
Tanskalaiset elokuvat
Parodiaelokuvat
Lyhytelokuvat
Philomela

Philomela on suomalainen naiskuoro, joka perustettiin vuonna 1984 Helsingissä. Siinä laulaa n. 50 naista, joista osa on musiikin ammattilaisia tai sellaisiksi opiskelevia. Philomelaa on koko sen historian ajan johtanut Marjukka Riihimäki, joka sai musiikkineuvoksen arvonimen vuonna 2009.

Philomelan esityksiin yhdistyy usein koreografiaa tai muita ulkomusiikillisia elementtejä. Philomela tekee yhteistyötä säveltäjien kanssa ja tilaa vuosittain uusia sävellyksiä ja sovituksia. Omien konserttien lisäksi Philomela esiintyy myös sinfoniaorkesterien kanssa. Esimerkiksi vuonna 2006 kuoro esiintyi kaksi kertaa Helsingin kaupunginorkesterin ja Radion sinfoniaorkesterin kanssa ja kerran Tampere Filharmonian kanssa. 

Philomela on voittanut Grand Prix -palkinnon kansainvälisessä Tampereen Sävel -kuorokatselmuksessa vuonna 2001. Kuoro on julkaissut yhteensä yhdeksän CD-levyä, joista Suomen kuoronjohtajayhdistys on valinnut vuoden kuorolevyiksi kaksi: Rakkaus repii jäsenet (1999) ja Samsara (2018) . CD-levyjen lisäksi kuoro on julkaissut "Tuulen nostatus" -musiikkivideon.

Philomela esiintyy vuosittain myös ulkomailla. Kuoro on konsertoinut mm. Argentiinassa, Belgiassa, Irlannissa, Japanissa, Kanadassa, Keniassa, Kiinassa, Kuubassa, Norjassa, Ranskassa, Saksassa, Sambiassa, Taiwanilla, Yhdysvalloissa ja Zimbabwessa.

Ranskassa vuonna 2006 pidetyn Polyfollia -festivaalin jälkeen Philomela sai esiintymiskutsun Festival Vancouveriin Kanadaan elokuussa 2007. Maaliskuussa 2007 Philomela nimettiin Pohjoismaiden Neuvoston myöntämän pohjoismaisen musiikkipalkinnon saajaehdokkaaksi. Vuonna 2009 kuoro valittiin nauhakarsinnan perusteella Yleisradion edustajaksi kansainvälisen Let the Peoples Sing -kilpailun finaaliin, mutta se ei sijoittunut kolmen parhaan joukkoon. Samana vuonna kuoro osallistui Suomessa ensimmäistä kertaa järjestettyyn viihteelliseen Suomen paras kuoro -kilpailuun, ja sijoittui finaalissa toiseksi. Suomen naiskuoroliitto on valinnut Philomelan vuoden kuoroksi vuosina 1990, 1999, 2009 ja 2014. Heinäkuussa 2013 Philomela voitti mestaruuden 74 kuoron kilpaillessa Euroopanmestaruudesta Itävallan Grazissa. Heinäkuussa 2014 Philomela voitti kuorojen maailmanmestaruuden Riiassa
naiskamarikuorojen sarjassa.

Levyjulkaisut
Samsara (2018)
Philomela Light (2011, Plastinka)
Joulun sydänyö (2009, Alba Records)
Mieli (2004, Alba Records)
Tuulen nostatus (2001)
Rakkaus repii jäsenet (1999)
In Dreams (1997, Alba Records)
Sydämeni joulu (1992)
Satakieli (1990)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Philomelan kotisivu
 Philomelan CV 
 Philomela Facebookissa
 Philomelan tuotanto MusicBrainz-tietokannassa

Suomalaiset naiskuorot
Helsingin musiikki
Elektroluminesenssinäyttö

Elektroluminesenssinäyttö tai EL-näyttö tai ELD (Electroluminescent Display) on litteä näyttö, jossa käytetään hyödyksi elektroluminesenssi-ilmiötä valon muodostamiseksi. Valo saadaan muodostumaan viemällä sähkövirta materiaaliin, joka sen voimasta alkaa emittoida valoa. 

Elekroluminesessi-ilmiön piikarbidissa havaitsi ensimmäisenä Kapteeni Joseph Round vuonna 1907, mutta elektroluminesenssinäyttöjen kaupallinen valmistus alkoi vasta 1980-luvulla. EL-näyttöjä käytetään esimerkiksi sairaalalaitteissa, liikkuvissa työkoneissa ja autoissa, joissa näytöiltä vaaditaan erityistä ympäristön olosuhteiden kestoa. EL-näyttöjä käytetään myös nestekidenäyttöjen taustavalona. Suomessa Lohja Elektroniikka kehitti 80-luvulla ALD-tekniikkaa EL-näyttöjen valmistukseen. Espoon tehdas myytiin vuonna 1990 Amerikkalaiselle Planar Systems Inc:lle. Vuonna 2012 suomalainen Beneq Oy osti Planar Systemsin elektroluminesenssiliiketoiminnan ja jatkaa El-näyttöjen valmistusta Espoon tehtaassa Lumineq-tuotemerkillä.

Toiminta

EL-näytön etuna on sen kohtuullisen yksinkertainen rakenne. EL-näyttöjä tehdään lasille ohutkalvon kasvatustekniikalla. Ensin lasille tehdään läpinäkyvä johderivistö. Läpinäkyvän johteen täytyy olla näytön katselusuunnassa. Tämän jälkeen tulee eristekerros ja sen jälkeen hohdemateriaalikerros, jonka päälle jälleen uusi eristekerros ja lopuksi vielä johdinrivistö, mutta nyt ristikkäiseen suuntaan kuin ensimmäinen johderivistö. Tuomalla yhdelle alimmalle johteelle ja yhdelle ylimmälle johteelle jännite (noin 150 V) saadaan näiden johteiden risteyskohdassa hohdemateriaali eli näytön yksi pikseli loistamaan. Ohjaamalla pikselien sytyttämistä tietokoneella saadaan muodostettua kuva.

Valo syntyy sähkökentän kiihdyttämän elektronin törmätessä ns. aktivaattoriatomiin, joita on seostettu sopiva määrä fosforikerrokseen. Eniten käytetyssä sinkkisulfidifosforissa (ZnS) tehokkain aktivaattori on mangaani (Mn), jota lisätään sinkkisulfidiin muutama atomiprosentti. Mangaanin emittoima valo on keltaista ja siitä saadaan suodattamalla vihreä ja punainen väri.

EL-näyttöjen ominaisuuksista

Eri hohdemateriaaleilla saadaan aikaan eri värejä. Värinäytön toteutuksen kannalta ongelmaksi on muodostunut se, että riittävän kirkasta sinistä hohdemateriaalia ei ole löydetty. Tämän vuoksi useimmat EL-näytöt ovat yksivärisiä ja useimmin keltaisia. Vaikka nestekidenäyttöön verrattuna EL-näyttö olisi hyvin yksinkertainen, niin juuri värien puute on estänyt tekniikan leviämisen. EL-näyttö kuluttaa suhteellisen paljon virtaa, mutta on toisaalta hyvin kirkas. EL-näyttö toimii myös hyvin alhaisissa lämpötiloissa.

Aiheesta muualla

Sivu EL-näytöistä

Näyttötekniikka
Optoelektroniikka
Kuusamon Pallo-Karhut

Kuusamon Pallo-Karhut (PaKa) on kuusamolainen urheiluseura. Lajeihin kuuluvat jääkiekko, jalkapallo, lentopallo ja salibandy. Kuusamon Pallo-Karhut ry perustettiin vuonna 1966.

Jääkiekko

Pallo-Karhujen jääkiekon edustusjoukkue kiekkoilee II-divisioonassa. Edustusjoukkueen lisäksi seuralla on A-G-junioreiden sekä naisten joukkueet. Pallo-Karhut pelaavat kotiottelunsa Kuusamon jäähallissa. Edustusjoukkue on kiekkoillut myös Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Suomi-sarjassa yhteensä 3 kautta.

Kaudella 2010–2011 tammikuussa Pallo-Karhut teki ottelukohtaiset sopimukset nimekkäiden pelaajien Marko Kiprusoffin, Kai Nurmisen, Mikko Elorannan, Niko Mikkolan ja Kimmo Erosen kanssa. Mikko Rautee pelasi Pallo-Karhuissa kaudella 2009–2010.

Tunnettuja jääkiekkopelaajia

Kasvatit pääsarjatasolla

Mikko Juusola
Virpi Käsmä
Raija Mustonen
Tuomo Määttä
Mikko Pätsi
Taneli Ronkainen
Toni Ronkainen

Joukkueessa pelanneet NHL-pelaajat

  Mikko Eloranta
  Marko Kiprusoff
  Kai Nurminen
  Tony Virta

Muut joukkueessa pelanneet pääsarjakiekkoilijat

  Rafael Eerola
  Kimmo Eronen
  Toni Jalo
  Tero Järvelä
  Jani Kiviharju
  Petri Koskenkanto
  Vesa Kulmala
  Harri Laurila
  Kimmo Lisko
  Viktor Loginov
  Niko Mikkola

  Ari Moisanen
  Tuomas Muhonen
  Tuomo Määttä
  Veli-Pekka Nutikka
  Tommi Pelkonen
  Mikko Rautee
  Taneli Ronkainen (C-junioriksi asti)
  Kalle Sahlstedt
  Ville Skinnari
  Mika Suoraniemi
  Jarmo Tauriainen
  Jesse Uronen

Jäädytetyt pelinumerot
 #1  Viljo "Ville" Lohilahti
 #9  Immo "Immo" Laihola
 #16  Tarmo "Take" Mustonen
 #17  Igor "Igo" Tuljakov

Lentopallo

Pallo-Karhujen lentopallojaostosta löytyy naisten edustusjoukkue, naisten 2-joukkue sekä juniorijoukkueet F–D-pojille sekä F–A-tytöille. 

Naisten edustusjoukkue on tunnettu vuodesta 2014 nimellä Pölkky Kuusamo, kun joukkue nousi Lentopallon Mestaruusliigaan pudottamalla LiigaEuran pois liigasta. Joukkue on voittanut Suomen Cupin kaudella 2021–2022 sekä SM-kultaa kaudella 2021–2022, SM-hopeaa (kaudella 2020–2021) ja SM-pronssia (kaudella 2018–2019).

Salibandy
Pallo-Karhujen salibandytoiminta käynnistyi vuonna 1997. Ensimmäisenä vuonna toiminta oli kerhotyylistä ja virallisiin sarjoihin eivät joukkueet ottaneet osaa. Vuonna 1998 ensimmäiset joukkueet osallistuivat harrastesarjaan, jota pelattiin Oulun Heinäpään palloiluhallissa. Vuonna 1999 miesten joukkue aloitti V-divisioonassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Pallo-Karhujen verkkosivut

Suomalaiset lentopalloseurat
Suomalaiset jalkapalloseurat
Suomalaiset salibandyseurat
Kuusamolaiset urheiluseurat
Vuonna 1966 perustetut urheiluseurat
Ying Yang Twins

Ying Yang Twins on yhdysvaltalainen rap-duo. Duoon kuuluu Kaine (oik. Eric Jackson s. 16. joulukuuta 1978) ja D-Roc (vas. DeAngelo Holmes s. 23. helmikuuta 1979).

Ura
Heidän ensimmäinen kappaleensa oli "Whistle While You Twurk", joka nousi 16. sijalle US R&B/Hip-Hop-listalla. Heidän esikoisalbumi Thug Walkin' julkaistiin vuosi myöhemmin. Heidän seuraava albuminsa oli Alley: The Return of Ying Yang Twins epäonnistui ja sitä myytiin vain 500 000 kappaletta. He vierailivat Lil Jon & The East Side Boyzin kappaleella Get Low. Kappaleesta tuli menestys ja sen seurauksena Ying Yang Twins sai levytyssopimuksen TVT Recordsilta. Ensimmäinen albumi TVT Recordsin alaisena oli Me & My Brother, joka myi platinaa 12. huhtikuuta 2005. Samana vuonna he vierailivat Britney Spearsin albumilla In The Zone. 2004 vuonna  TVT Records julkaisi Ying Yang Twinsin uuden levyn nimeltään My Brother & Me. Albumi oli suurimmaksi osaksi remixejä. Duon neljäs albumi oli U.S.A. (United State of Atlanta). Ying Yang Twinsin viides albumi oli nimeltään Chemically Imbalanced, joka julkaistiin marraskuussa 2006. Duon kuudes studioalbumi Ying Yang Forever julkaistiin 2009. Kummallakin jäsenistä on myös oma levytysyhtiö. D-Rocin yhtiö on nimeltään Punnn!!! Entertainment ja Kainen on GrownFolks Ent.

Diskografia

Studioalbumit
 Thug Walkin' (2000)
 Alley: The Return of the Ying Yang Twins (2002)
 Me & My Brother (2003)
 U.S.A. (United State of Atlanta) (2005)
 Chemically Imbalanced (2006)
 Ying Yang Forever (2009)

Remix albumit
 My Brother & Me (2004)
 U.S.A. Still United (2005)

Mixtapet
 The Official Work (2008)

Singlet

Lähteet
Virallinen kotisivu
Ying Yang Vodka 

Yhdysvaltalaiset hip hop -yhtyeet
2000-vuosikymmenen yhtyeet ja sooloartistit
Yhdysvaltalaiset duot
Doonagoren linna

Doonagoren linna on 1500-luvulta peräisin oleva puolittain muurin ympäröimä tornimainen rakennus. Rakennus sijaitsee noin kilometrin päässä Doolinin rannikkokylästä Claren kreivikunnassa Irlannin tasavallassa. Sen nimi tarkoittaa mahdollisesti pyöreiden kukkuloiden linnoitusta tai vuohien linnoitusta. Linna sijaitsee kukkulalla Doolinin niemen lähellä. Sitä ja lähellä olevaa vähän korkeampaa radiomastoa alukset käyttävät kiintopisteenä saapuessaan Doolinin laituriin. Doonagoren linna on nykyään yksityinen loma-asunto, eikä yleisöllä ole sinne pääsyä.

Linnan rakensi alkujaan Tadgh MacTurlough MacCon O'Connor kivistä, jotka tuotiin Trá Leachain louhimolta 1300-luvun paikkeilla, mutta nykyinen rakennus on todennäköisesti 1500-luvuilta. Se annettiin Doolinin naapurikaupungista Ennistymonista kotoisin olleelle Sir Turlough O'Brienille vuonna 1582. Kun espanjalainen laivasto perääntyi vuonna 1588 epäonnistuttuaan valtaamaan Englannin, County Claren poliisimestari Boetius MacClancy vangitsi 170 haaksirikkoutunutta espanjalaista. Espanjalaiset hirtettiin Doonagoren linnan luona ja haudattiin Doolinin lähelle hautakiviröykkiöön nimeltä Cnocán an Crochaire.

Doonagoren linnaa kunnostettiin 1800-luvun alussa, mutta vuosisadan puolivälissä se oli rappeutunut entisestään Naglen perheen omistuksessa. Sitä restauroi jälleen 1970-luvulla amerikkalainen O'Gorman, jonka suku omistaa linnan edelleen. 

Irlannin linnat
Erkki Kauppila

Erkki Eemeli Kauppila (2. heinäkuuta 1928 Kiiminki – 16. helmikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja toimittaja. Kauppila toimi Suomen kansan demokraattisen liiton ja Suomen kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Kansan Uutisten päätoimittajana vuosina 1974–1988. Hän kuului myös SKP:n keskuskomiteaan vuodesta 1972 ja poliittisen toimikuntaan vuodesta 1974.

Erkki Kauppila syntyi Kiimingissä köyhien mökkiläisten perheeseen. Hänen isänsä oli aktiivinen Suomen sosialistisessa työväenpuolueessa. Äiti oli harras lestadiolainen. Erkki aloitti työnteon jatkosodan aikana 14-vuotiaana. Hän oli ensin metsä- ja uittohommissa, sitten sahalla ja sodan jälkeen Kemi-yhtiön paperitehtaalla. Vuonna 1947 Kauppila liittyi SKP:hen. Uran suunta muuttui vuonna 1949, jolloin hän suoritti Sirola-opiston. Kurssin jälkeen Kauppila työskenteli kansandemokraattisen liikkeen toimitsijana Oulussa ja Helsingissä vuoteen 1954, jolloin hän siirtyi puoleksitoista vuodeksi Moskovaan opiskelemaan. Opintojen jälkeen marraskuussa 1956 Kauppila palkattiin Vapaan Sanan toimittajaksi ja vuodenvaihteessa 1957, lehden yhdistyttyä uuteen Kansan Uutiset -julkaisuun, hän aloitti eduskuntatoimittajana.

Vuonna 1964 Kauppila siirtyi Kansan Uutisten Moskovan-kirjeenvaihtajaksi. Hän aloitti juuri ennen Nikita Hruštšovin syrjäyttämistä ja raportoi tapahtuneesta avomielisesti. Tämä johti neuvostoliittolaisten moitteisiin. Kansan Uutiset oli ainoana kommunistisena lehtenä paljastanut syrjäyttämisen takana olleet poliittiset syyt.

Kauppila palasi Moskovasta SKP:n poliittisen toimikunnan sihteeriksi vuonna 1967. Hän osallistui puolueen uusien ohjelmien laadintaan ja oli tärkeässä roolissa esimerkiksi Tšekkoslovakian miehityksen tuominneen lausunnon laatimisessa syksyllä 1968. Kauppila kuului SKP:n maltillisiin uudistajiin ja siis enemmistöön. Vuonna 1974 hänet valittiin Kansan Uutisten päätoimittajaksi ja SKP:n poliittisen toimikunnan jäseneksi. Päätoimittajana Kauppila puolusti 1960-luvulla valittua, ja puolueopposition kyseenalaistamaa, uudistusmielistä poliittista linjaa. Hän korosti Suomen omaa demokraattista tietä sosialismiin ja vastusti Neuvostoliiton esimerkin sekä ohjeiden liiallista seuraamista. Kauppilan Kansan Uutiset sai usein kritiikkiä neuvostoliittolaisilta. Vuonna 1983 Kauppila oli SKP:n enemmistön ykkösehdokas Suomi-Neuvostoliitto-Seuran pääsihteeriksi, mutta NKP esti nimityksen tuomalla esiin kielteisen asenteensa.

Kauppila jäi eläkkeelle keväällä 1988. Hän jatkoi Kansan Uutisten kolumnistina, ja viimeiseksi jäänyt kirjoitus julkaistiin vajaat kaksi viikkoa ennen hänen kuolemaansa. Kauppilan puoliso oli Eine Kauppila, ja heillä oli tyttäriä.

Kirjallisuutta
Erkki Kauppila – Lehtimies ja eurokommunisti. Toim. Noora Kauppila ja Pekka Tuominen. Omakustanne. (2012) (Erkki Kauppilan postuumit muistelmat)

Lähteet

SKDL:ssä vaikuttaneet henkilöt
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Suomalaiset päätoimittajat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2009 kuolleet
Ulkomaankirjeenvaihtajat
Erkki Mäkinen

Erkki Antero Mäkinen (19. lokakuuta 1949 Tyrvää – 25. joulukuuta 2003 Lieto) oli suomalainen näytelmäkirjailija joka kirjoitti myös televisiolle. Hänet tunnettiin myös lauluntekijänä.

Erkki Mäkinen tuli ylioppilaaksi 1971 Porin lyseosta ja opiskeli jonkin aikaa Turun yliopistossa. Hän kirjoitti esikoisromaaninsa Heräämisen maku vielä käydessään lukiota Porin lyseossa. Hänen kirjallisia esikuviaan olivat Antti Hyry, Paavo Haavikko, Vasili Aksjonov ja lauluteksteillään Bob Dylan.

Vuodesta 1975 lähtien Mäkinen keskittyi historiasta ja kansanperinteestä aiheensa saaneiden näytelmien kirjoittamiseen.  1970-luvun lopulta lähtien hän kirjoitti myös televisiolle Suomen historiaan liittyviä dokumentteja ja televisionovelleja.

1980-luvun lopulla keskushermostoa rappeuttava sairaus alkoi heikentää Mäkisen työkykyä eikä hän saanut enää valmiiksi kunnianhimoista hankettaan suomalais-ugrilaisesta romaanista.

Erkki Mäkinen oli myös lauluntekijä.  Tunnetuimmat hänen sanoittamansa laulut ovat Liehuva liekinvarsi ja Neidonryöstö jotka hän teki yhteistyössä säveltäjä Jukka Siikavireen kanssa. Molemmat olivat myös euroviisuehdokkaina, Neidonryöstö Kirkan esittämänä vuonna 1976 ja Liehuva liekinvarsi Markku Blomqvistin esittämänä vuotta myöhemmin.

Teokset 
Heräämisen maku, romaani.  WSOY 1969
Ohoh, Lemminkäinen, romaani.  WSOY 1972
Kauhea murhamies Lalli, näytelmä. 1975
Muurmannin rataroikka, näytelmä. 1975
Jeppe Niilonpoika, näytelmä.  1976
Antti Puuhaara, elokuvakäsikirjoitus.  1976
Veriveljet, näytelmä.  1977
Kalastaja ja hänen eukkonsa, tv-elokuva.  1978
Terve, Suomeni maa: dokumenttisarja Suomen historiasta, tv-sarja.  1979
Suomalaisia tähtihetkiä, tv-sarja.  1980-1985
Elinan surma, tv-näytelmä.  1980
Suomen herttua Juhana ja neiti Kaarina, näytelmä.  1981
Kauhea murhamies Lalli ja piispa Henrik, tv-näytelmä. 1981
Ryysyranta, näytelmä.  1982
Pessi ja Illusia, elokuvakäsikirjoitus.  1983
Viimeinen valssi Viipurissa, näytelmä.  1985 
Kirkko keskellä kylää: dokumenttisarja jokamiehen maailmankuvan kehityksestä, tv-sarja.  1986
Mikael Agricola, näytelmäkäsikirjoitus. 1988

Palkinnot 
Jussi-palkinto 1976
Aboensis-palkinto 1981
Venla-palkinto 1985
Valtion taiteilijaeläke 1997

Lähteet 
Kirjailija Jukka Parkkisen sivut Erkki Mäkisestä

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset lauluntekijät
Vuonna 1949 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Baltika

Baltika () on tanskalaisen Carlsbergin omistama venäläinen panimo, joka aloitti toimintansa marraskuussa 1990. Baltika on ollut Venäjän markkinoiden johtava panimo vuodesta 1996, ja se on maan johtavia kuluttajatuotevalmistajia. Oluessa Baltika on Venäjän markkinajohtaja noin 30 % osuudella.

Historia 
Vuonna 1992 Baltika yksityistettiin osakeyhtiöksi ja omistajiksi tuli 28 organisaatiota ja yli 2 000 yksityishenkilöä. Baltic Beverages Holding AB:sta tuli yhtiön suurin omistaja.

Baltic Beverages Holding AB oli alun perin suomalaisen Hartwallin ja norjalaisen Orklan yhteisyritys. Orklan osuus siirtyi sittemmin Carlsbergille ja Hartwall myytiin vuonna 2002 skotlantilaiselle Scottish & Newcastle -panimoyritykselle. Heineken ja Carlsberg ostivat yhdessä Scottish & Newcastlen vuonna 2008 ja jakoivat sen tytäryhtiöt keskenään. Tällöin Baltic Beverages Holding siirtyi kokonaan Carlsbergin omistukseen.

Carlsberg omisti panimosta 85 % Baltic Beverages Holdingin kautta vuoteen 2012 asti, kunnes yhtiö päätti hankkia koko Baltikan itselleen ja vetää sen pois pörssistä.

Tanskalainen Lars Lehmann on toiminut Baltikan toimitusjohtajana ja Carlsbergin Itä-Euroopan liiketoimintojen johdossa vuodesta 2019.

Tuotteet 
Baltika-oluita on saatavana ainakin seuraavina vahvuuksina:

 Baltika 0: Alkoholiton olut (0,5%)
 Baltika 2: Pale-lager(4,7%)
 Baltika 3: Keskiolut (4,8%)
 Baltika 4: Tumma keskiolut (5,6%)
 Baltika 6: Porter-olut (7,0%)
 Baltika 7: Tavallinen keskiolut (5,4%)
 Baltika 8: Sitruunanmakuinen olut (5,0%)
 Baltika 9: Vahva olut (8,0%)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Baltikan yrityssivusto 
 Baltika 

Panimot
Venäläiset teollisuusyritykset
Alkoholi Venäjällä
Rukoushuone

Rukoushuone on hengellisiä tilaisuuksia varten tarkoitettu rakennus.

Evankelisluterilaisessa kirkossa rukoushuone on kirkkoa ja myös kappelia vaatimattomampi rakennus, jota ei ole vihitty kirkoksi ja jolla ei ole omaa pappia tai kappalaista. Myös herätysliikkeiden kokoontumistiloista käytetään usein nimitystä rukoushuone. Ortodoksisesta rukoushuoneesta käytetään nimitystä tsasouna tai kappeli. Nimitys on lähinnä tunteenomainen: tsasouna mielletään useimmiten klassiseksi puurakenteiseksi, lähinnä karjalaistyyppiseksi rukoushuoneeksi kun kappeli taas on lähinnä kivirakennus.  Esimerkiksi Helsingin ortodoksisen seurakunnan hautausmaan vanhempaa pyhäkköä ei koskaan sanota tsasounaksi vaan aina kappeliksi. Rukoushuoneen vanhentunut nimitys on saarnahuone.

Katso myös 
 Kappeli
 Tsasouna

Lähteet 

Kristinusko
Edla

Edla on naisen etunimi. Se on muunnelma tanskalaisesta nimestä Edle, joka useiden keskieurooppalaisten nimien tapaan perustuu muinaissaksan sanaan ’jalo’ (adal tai edel). Suomessa Edlan rinnakkaismuotona on käytössä nimiasu Eedla. 

Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on elokuuhun 2021 mennessä tilastoitu yli 4 600 Edla-nimistä naista. Eedloja on ollut noin 630.

Nimipäivät
Edla-nimi on aikoinaan ollut mukana Suomen almanakassa. Vuosina 1794–1796 Edlan nimipäivä oli 1. joulukuuta ja vuosina 1823–1889 13. kesäkuuta. Myöhemmin, vuosina 1890–1928, kalenterissa käytettiin Edlan sijaan muotoa Eedla; nimipäivänä säilyi 13. kesäkuuta.

Ruotsissa Edla-nimi on sisältynyt almanakkaan vuodesta 1901 alkaen. Nimipäivänä on siellä 10. maaliskuuta.

Tunnettuja Edloja
Edla Blommér (1817–1908), taidemaalari
Edla Freudenthal (1854–1925), kirjailija
Edla Kojonen (1879–1955), kansanopiston johtaja
Edla Lyytinen (1874–1919), kansanedustaja
Edla Niemi (s. 1987), thainyrkkeilijä
Edla Paajanen (1889–1958), Annikki Piukka, kirjailija
Edla Saarto (1884–1970), työväenliikkeen aktivisti

Lähteet

Aiheesta muualla
 Etunimien taivutus: Edla ja Eedla (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)

Etunimet