joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vuorentaan kartano

Vuorentaan kartano sijaitsee lähellä Halikonjoen suuta Salon kaupungin Halikossa Varsinais-Suomessa. Kartano on Suomen vanhin yhä asuttu kartanolinna. Kyseessä on pienin Halikon kolmesta aateliskartanosta.

Historia
Vuorentaka tunnetaan säterinä 1500-luvun lopulta. Alun perin se on kuulunut Joensuun ja Wiurilan kartanoiden yhteyteen. Horn-suku omisti kartanon 1700-luvulle asti, jolloin se myytiin käyttämättömänä. Se on ollut merkittävä kartano, sillä tällaisia kivilinnoja rakensivat vain korkeimmat aateliset.

Vuorentaka oli asumattomana 1700-luvun jälkipuoliskolla pitkän aikaa. Kivirakennus raunioitui ja vuonna 1802 se muutettiin viljamakasiiniksi ja oli siinä käytössä yli 50 vuotta. Armfelt-suku osti kartanon ja entisöi päärakennuksen 1800-luvun puolivälissä.

Rakennushistoria
Päärakennuksen vanhin osa on harmaakiveä ja on peräisin 1400-luvun lopulta tai 1500-luvulta. Rakennus sijaitsee ympäristöään korkeammalla hallitsevalla paikalla. Alkuperäinen osa on muodoltaan erityisen tornimainen ja muoto on säilynyt nykypäivään asti. Vielä 1850-luvulla rakennusta ympäröi matala muuri. Armfeltien ostettua kartanon päärakennus korjattiin ja Peter Georg Sundiuksen piirustusten mukaan sitä laajennettiin 1854 - 1855. Tällöin rakennus sai pääosin punatiilisen goottilaisen ulkomuotonsa. 

Kartanon päärakennusta on korjattu 2000-luvulla Museoviraston avustuksella. Samalla rakennuksen sisäosat ovat saaneet takaisin 1800-luvun asunsa. Museovirasto on myös määritellyt Vuorentaan kartanon yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 "...näin, näin minä laivan seilaavan, kolme kreiviä laivassa...". Vuorentaustan historialliseen kartanoon liittyy kaksi tunnettua kansanlaululegendaa, Seura, 14.07.1937, nro 28, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Halikko
Salon kartanot
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa

Suomen 1400-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Suomen 1500-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Yi

Yi tarkoittaa seuraavia:

 yi, jiddišin ISO 639-1-kielikoodi
 Yi, kiinalainen tähtikuvio
 Yí, joki Uruguayssa
 yit, vähemmistökansa Kiinassa
 Yi-kielet, ryhmä Yi-kansan puhumia keskenään lähisukuisia kieliä
 Yi-dynastia, Joseon-dynastia, Korean hallitsijasuku 1392–1910
 Yi, Kiinassa elänyt dinosaurusten suku
 YI, Young Independence, brittiläinen nuorisojärjestö

Henkilöt
Yi on seuraavien henkilöiden nimi:

 Yi Gang (s. 1958), Kiinan kansanpankin pääjohtaja
 Yi Jianlian (s. 1987), kiinalainen koripalloilija
 Yi Siling (s. 1969), kiinalainen kivääriampuja ja olympiavoittaja
 Yi So-yeon (s. 1987), eteläkorealainen astronautti
 Yi-Fu Tuan (s. 1930), kiinalais-yhdysvaltalainen maantieteilijä
 Natasha Yi (s. 1979), yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli
 Pu Yi (1906–1967), mantsujen Qing-dynastian keisari
 Tang Yi (s. 1993), kiinalainen uimari
 Wu Yi (s. 1938), kiinalainen poliitikko.
Terrible Certainty

Terrible Certainty on thrash metal -yhtye Kreatorin vuonna 1987 julkaistu kolmas albumi.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Mille Petrozza – laulu, kitarat
 Jürgen Reil – rummut, laulu
 Rob Fioretti – basso
 Jörg Trzebiatowski – kitarat

Kreatorin albumit
Vuoden 1987 albumit
François Heisbourg

François Heisbourg (s. 24. kesäkuuta 1949) on ranskalainen diplomaatti ja kansainvälisen politiikan tutkija.

Ura 

Heisbourg aloitti uransa Ranskan ulkoasiainministeriön tutkimusyksikössä (Centre d’analyse et de prévision) 1978 - 1979. Ranskan YK-edustustossa New Yorkissa työskennellessään vuosina 1979–1981 hänen vastuualueeseensa kuuluivat turvallisuus- ja aseidenriisunta-asiat. 

Heisbourg oli Ranskan puolustusministerin neuvonantaja vuosina 1981–1984.

Hänellä on työkokemusta myös Thomson-CSF- ja Matra-Défense-Espace -yrityksistä. 

Vuosina 1987–1992 Heisbourg toimi Lontoossa sijaitsevan Kansainvälisen strategisten tutkimusten instituutin (International Institute for Strategic Studies, IISS) johtajana. 

Lukuvuonna 1999–2000 hän vastasi Pariisissa politiikantutkimuksen korkeakoulun (Science-Po) professorina maailman politiikan kurssista.

Vuodesta 1999 lähtien hän on työskennellyt myös Pariisissa sijaitsevan Strategisten tutkimusten säätiössä (Fondation pour la Recherche Stratégique), jonka johtajana hän toimi vuosina 2001–2005. Nykyisin hän toimii säätiön erikoisneuvonantajana.

Joulukuusta 1998 lukien hän on toiminut myös Genevessä sijaitsevan Turvallisuuspolitiikan keskuksen (Centre for Security Policy) johdossa. Hän kuuluu myös Balkanin asioita käsittelevään kansainväliseen komissioon (International Commission on the Balkans), Ranskan hallituksen terrorismia käsittelevään johtokomiteaan, ulkoasiainministerin suunnitteluyksikön neuvonantajiin sekä Berliinin Aspen-instituuttiin.

Hänen kirjallinen tuotantonsa käsittää mm. seuraavat teokset: 
La Puce, les Hommes et la Bombe (yhdessä Pascal Bonifacen kanssa) 1986
Les volontaires de l’An 2000, 1995
The Future of Warfare, 1997
European Defence: Making It Work, 2000
Hyperterrorisme : la nouvelle guerre, 2001
La fin de l’Occident? L’Amérique, l’Europe et le Moyen-Orient, 2005.

Aiheesta muualla 
Geneva Centre for Security Policy 
International Institute for Strategic Studies 
Fondation pour la Recherche stratégique
International Commission on the Balkans 
Odile Jacob –kustannusyhtiö 

Politiikan tutkijat
Ranskalaiset tieteilijät
Ranskalaiset diplomaatit
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Kristina Carlson

Anna Kristina Carlson, salanimi: Mari Lampinen (vuosina 1976–1986 Alapuro, s. 31. heinäkuuta 1949 Helsinki) on suomalainen kirjailija.

Elämä ja ura
Carlson valmistui ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta vuonna 1968 ja opiskeli kirjallisuustiedettä, tiedotusoppia ja sosiaalipolitiikkaa Helsingin yliopistossa vuosina 1968–1974. Hän työskenteli Suomen Kuvalehden toimittajana vuosina 1974–1996 ja Books from Finland -lehden päätoimittajana vuosina 2001–2006. Vuosina 1989–1994 Carlson oli Eino Leinon Seuran puheenjohtaja.

Carlsonin esikoisteos oli runokokoelma Hämärän valo (1986). Vuosina 1996–1999 hän kirjoitti Anni-nuortenkirjasarjaa pseudonyymillä Mari Lampinen. Vuonna 1999 ilmestyi romaani Maan ääreen, josta Carlson sai Finlandia-palkinnon. Teos on käännetty saksaksi nimellä Ins Land am Ender der Welt (2000) ja siitä tehtiin vuonna 2000 kuunnelma Kahdesti kuollut.

Vuonna 2009 ilmestyi Carlsonin romaani Herra Darwinin puutarhuri, joka sai vuonna 2010 kirjallisuuden valtionpalkinnon ja Kiitos kirjasta -mitalin. Se oli myös ehdolla Runeberg-palkinnon ja Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Englanninkielinen käännös Mr Darwin's Gardener julkaistiin vuonna 2013.

Carlsonin kolmas romaani William N. päiväkirja oli Finlandia-ehdokkaana vuonna 2011. Neljäs romaani Eunukki valittiin vuonna 2022 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkintoehdokkaaksi.

Carlson oli vuosina 1976–1986 naimisissa sosiologian professori Risto Alapuron kanssa. Heillä on yksi poika.

Teokset 
 
 
 
 
 Eunukki, Helsinki: Otava 2020 ISBN 978-951-1-37163-2

Antologioissa
 Murha Bulevardilla, Kirjoittajat: Kristina Carlson ja muita. SaPo-sarjan 40-vuotisjuhlan kirjoituskilpailun kertomukset. WSOY 1994 ISBN 951-0-19982-6

Nimellä Mari Lampinen

Palkinnot ja tunnustukset 
 Finlandia-palkinto 1999
 Kiitos kirjasta -mitali 2010
 Kirjallisuuden valtionpalkinto 2010

Lähteet 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset toimittajat
Finlandia-palkinnon saajat
Kirjallisuuden valtionpalkinnon saajat
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Cdon

Cdon on ruotsalainen verkkokauppa, joka aloitti toimintansa vuonna 1999. Yrityksen omistaa ruotsalaisen holdingyhtiö Qliro Groupin tytäryhtiö CDON AB. Kauppa toimii koko Euroopan alueella, mutta on keskittynyt Suomeen, Ruotsiin, Norjaan ja Tanskaan, joiden kielillä sen kotisivut on julkaistu. Yritys on erikoistunut useimpien verkkokauppojen tapaan viihteeseen: musiikkiin, elokuviin ja peleihin. Valikoimassa on lisäksi kodinelektroniikkaa, kuten puhelimia, kameroita ja tietokoneita sekä myös kirjoja, vaatteita, kenkiä sekä kauneuteen liittyviä tuotteita. Uusi CDON Marketplace antaa yrityksille mahdollisuuden myydä tuotteitansa ja näin tavoittaa jopa 2 miljoonaa asiakasta Pohjoismaissa.

Lokakuussa 2021 mm. elokuvia myyvä Discshop-verkkosivusto ilmoitti lopettavansa toimintansa. Cdon hankki yrityksen toiminnan ja varaston.

Qliro Group 
Cdon on osa Qliro Groupia. Qliro Groupiin kuuluvat muun muassa Nelly.com-vaateliike, Lekmer-lelukauppa, fitnesstukku.fi ja Room21-sisustusliike. Vuonna 2010 Qliro Groupin liikevaihto oli 2,2 miljardia Ruotsin kruunua, mikä vastaa euroissa noin 250 miljoonaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kaupan kotisivut
 Yrityksestä-sivu 
 Qliro Groupin kotisivut

Verkkokaupat
Anna-Liisa Haakana

Anna-Liisa Haakana (o.s. Liste; s. 31. tammikuuta 1937 Rovaniemi) on suomalainen kirjailija. Haakanan kirjojen taustalla on usein pohjoisen elämäntapa ja pohjoinen luonto.

Haakana kirjoitti ylioppilaaksi Rovaniemellä ja opiskeli sanomalehtioppia ja kirjallisuutta Tampereella. Hänen esikoisteoksensa oli Porokylän porukan kesä (1978). Ensimmäiset kirjansa Haakana kirjoitti omille lapsilleen iltalukemisiksi. Haakanan tuotantoon kuuluu muun muassa nuorille suunnattu romaani Ykä yksinäinen (1980), josta kirjailija sai valtion kirjallisuuspalkinnon. Hänelle myönnettiin myös Anni Swan -mitali 1982. Vuonna 2007 Haakanan Ykä Yksinäinen sai myös Kirjapöllö-palkinnon. Haakanan kirjoja on käännetty ruotsiksi, tanskaksi ja norjaksi. Vuonna 1999 Haakanalle myönnettiin valtion taiteilijaeläke.

Haakana asuu Sodankylässä. Hänen aviopuolisonsa oli kirjailija Veikko Haakana (k. 2018). Heillä on kaksi lasta.

Palkinnot 
 Valtion kirjallisuuspalkinto 1981
 Plättä-palkinto 1982
 Anni Swan -palkinto 1982
 Kirkon kirjallisuuspalkinto 1982
 Arvid Lydecken -palkinto 1985
 Kirjapöllö-palkinto 2007

Tuotantoa
 Porokylän porukan kesä 1978
 Porokylän porukan talvi 1980
 Ykä Yksinäinen 1980
 Ykköstyttö 1981
 Kukka kumminkin 1982
 Sari Anna 1984
 Kehnompi Kettunen 1986
 Ruman tytön rakkaus 1989
 Lintu, lintunen 1991
 Tikkuja sydämessä 1993
 Kotiinpaluun yö 1995
 Se mitä et muista 1997
 Huityttö ja Pampoika 1999
 Järventekijä ja veden väki 2001
 Prinssi Rei ja vedensiemenen salaisuus 2003
 Huutomerkkejä taivaalle 2006

Lähteet 

Suomalaiset fantasiakirjailijat
Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Anni Swan -mitalin saajat
Kirjallisuuden valtionpalkinnon saajat
Vuonna 1937 syntyneet
Elävät henkilöt
Victor D’Hondt

Victor D’Hondt ([], 20. marraskuuta 1841 – 30. toukokuuta 1901) oli belgialainen lakimies, oikeustieteen professori ja matemaatikko Gentin yliopistossa. Hän esitteli vuonna 1878 D’Hondtin vaalimenetelmän. Menetelmässä puolueiden saamien paikkojen suhde on melko lähellä äänimäärien suhdetta. Menetelmä on käytössä muun muassa Alankomaissa, Argentiinassa, Belgiassa, Bulgariassa, Chilessä, Espanjassa, Irlannissa, Israelissa, Itävallassa, Japanissa, Kroatiassa, Paraguayssa, Portugalissa, Puolassa, Skotlannissa, Sloveniassa, Suomessa, Sveitsissä, Tšekissä, Turkissa ja Walesissa.

Asianajajat
Belgialaiset matemaatikot
Belgialaiset professorit
Vuonna 1841 syntyneet
Vuonna 1901 kuolleet
Death (EP)


Death on Thy Serpentin EP vuodelta 2000. Levy sisältää neljä kappaletta.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Thy Serpent.

Kokoonpano 
 Sami Tenetz – kitara
 Azhemin – basso, koskettimet, laulu
 Tomi Ullgren – kitara
 Teemu Laitinen – rummut

Aiheesta muualla 
 Death discogs.com -sivustolla 

Vuoden 2000 EP:t
Thy Serpentin albumit
Äimä (yhtye)

Äimä on suomalainen vuonna 1973 Anjalankoskella perustettu folk rock -yhtye. Suuren yleisön tietoisuuteen Äimä ei koskaan tullut, mutta omissa piireissään se on saavuttanut kulttiyhtyeen maineen. Yhtye levytti viimeksi 1980-luvulla.

Historia 

Äimän ensiesiintyminen tapahtui heinäkuussa 1973 Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla. Esiintyminen oli menestys, samoin kuin 1975 julkaistu ensisingle Teppana Jänis/ Vanhat omppopuut. Äimän kolme ensimmäistä singleä julkaisi Love Records vuosina 1975–76, mutta kokonaista LP:tä Äimä ei päässyt tekemään ennen yhtiön konkurssia. 1980-luvulla yhtye pääsi kuitenkin julkaisemaan kaksi LP:tä.

Helsingin Sanomien Jukka Hauru kirjoitti Äimän toisen albumin arvostelussaan 1989: ”Äimän hanurisoinnissa kimmeltää maailmanmusiikillinen valohämy. Viljo Voron ja Hannu Seppäsen suomalaisglobaalit polkat ja poljennot paljastavat hillityssä hillittömyydessään sentimenton, joka harrastajamaisuutta makustellessaan tekee tahattomuudesta tahallisuuden ylevän muodon.”

Kokoonpano

1973-1982 

 Hannu Seppänen (laulu, mandoliini, akustinen kitara, balafon, 2-rivinen haitari, 5-kielinen kantele, tenoribanjo, nokkahuilu, lusikat)
 Hannu Suolanen (pianohaitari, piano)
 Erkki Tolsa (laulu, akustinen kitara, sähkökitara, huuliharppu, lyömäsoittimet)
 Juha Hytti (viulu, mandoliini, piano, laulu)
 Kari Peuhu (basso)

1982- 

 Hannu Seppänen (laulu, 2-rivinen haitari, akustinen kitara, mandoliini, balafon)
 Hannu Suolanen (pianohaitari, piano)
 Erkki Tolsa (laulu, akustinen kitara, sähkökitara, busuki)
 Juha Hytti (mandoliini, viulu, piano)
 Jussi Liski (basso)
 Jukka Lavonen (rummut, lyömäsoittimet, djémbe, darbuka)
 Lasse Lietsalmi (saksofonit, klarinetti, lyömäsoittimet)(k.)

Diskografia

Singlet 

 Teppana Jänis/ Vanhat omppopuut (1975)
 Menkööt toiset töihin/ Niin kuin Jarno (1975)
 Aikaisin aamulla/ Tee taas lauluja rakkaudesta (1976)
 Ähläm/ Sunnuntaihippi (1980; julkaistu salanimellä Saltzmann)

LP:t 

 Äimä (1983)
 ...ja tarjoilu jatkuu... (1989)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomalaisen musiikin tiedotuskeskus - Hannu Seppänen

Suomalaiset folk rock -yhtyeet
Suomalaiset kansanmusiikkiyhtyeet
Jep

Jep on Lapinlahden Lintujen järjestyksessään toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1986.

Taustaa
Yhtyeen ensimmäisellä albumillä, Lapinlahden Lintujen nimikkoalbumilla oli lähes kaikki yhtyeen vanhat, ennen studiouraa tehdyt kappaleet. Joitain keikoilla esitettyjä vanhoja kappaleita jäi ylitse, mutta yksikään niistä ei päätynyt Jepille. Yhtyeen kosketinsoittaja Pekka Hedkrokin mukaan yhtye koki, että uudelle levylle piti tehdä uudet kappaleet.

Kansi
Albumin kannen, kuten useimpien muidenkin yhtyeen albumien, on piirtänyt trumpetisti Matti Jaaranen. Sen hyvin yksinkertainen, pelkän lintu-hahmon sisältävä kuva on vakiintunut yhtyeen logoksi.

Tyyli
Musiikillisesti levy muistutti enemmän "oikeita" kappaleita kuin edeltäjä. Kappaleet eivät olleet enää niin selkeästi huumorikappaleita kuin Lapinlahden Linnuilla, ja huumoria Jepillä edustivat lähinnä sanoitukset. Kun Lapinlahden Linnut -albumilla kappaleista kaikki paitsi yksi olivat Ari "Arvid" Kettusen sävellyksiä, Jepillä neljä kappaleista oli Pekka Hedkrokin sävellyksiä, neljä Kettusen ja neljä heidän yhdessä säveltämiään. Tekovaiheessa Kettusella, jolla ei ole minkäänlaista musiikillista koulutusta ja joka on itseoppinut pianisti, oli jonkin verran vaikeuksia Hedkrokin sävellysten soittamisessa.

Toisin kuin Lapinlahden Lintujen ensialbumilla, Jepillä on myös vakavia ja henkilökohtaista tilitystä sisältäviä kappaleita: esimerkiksi "Puumiekka" kertoo Timo Erängön isästä joka oli levyä tehtäessä juuri kuollut. Musiikillisesti muutamat albumin kappaleista, kuten "Ihmistä kiusataan", jota kriitikko Ari-Pekka Kankaanpää on kehunut "huumorikategoriassa jopa kauniiksi", "vahvan kitaroinnin" säestämä "Sateet tulevat" ja kitaroiden sekä puhaltimien runsaaseen yhteissoittoon perustuva "Jep" lähentelevät progressiivisia elementtejä sisältävässä tyylissään jopa taiderockia.

Vastaanotto
Jep menestyi edeltäjäänsä paremmin, mutta musiikkilehdissä sitä pidettiin yleisesti heikompana kuin edeltäjäänsä. Esimerkiksi Rumban arvostelussa todettiin, että yhtyeeltä olivat hyvät ideat loppu. Yhtyeen äänimaailmaa kritisoitiin steriiliksi verrattuna arkistomapin ja halkojen kaltaisten outojen soitinten sävyttämään debyyttiin.

Kappaleet

LP 
A-puoli
 
 
 
 
 

B-puoli

C-kasetti & CD

Kokoonpano 
 Ari Kettunen – laulu, piano
 Tapio Liinoja – laulu, lusikka ja haarukka
 Matti Jaaranen – laulu, mappi
 Heikki Salomaa – laulu, cabasa, banjo
 Timo Eränkö – laulu, tenorisaksofoni
 Mikko Kivinen – laulu, kontrabasso
 Markku Toikka – laulu, matka-arkku, kakkosneloset
 Pekka Hedkrok – laulu, piano, koskettimet
 Jan Noponen – rummut

Vierailevat muusikot 
 Pekka Rechardt – sähkökitara
 Junior Simola – bassokitara, vetoketju

Tuotanto 
 Pedro Hietanen – tuottaja
 Dan Tigerstedt – äänittäjä

Lähteet 

Vuoden 1986 albumit
Lapinlahden Lintujen albumit
Pedro Hietasen tuottamat albumit
Kliini

Kliini on biologiassa lajin sisäistä maantieteellistä erilaistumista kuvaava käsite, joka tarkoittaa vähittäistä (liukuvaa) muutosta eri alueilla vallitsevien fenotyyppien välillä. Erityisesti eri alueilla esiintyvien alalajien välillä voi olla vaihettumisvyöhyke, kliini, jossa populaation koostumus vähittäin muuttuu. Populaatiogenetiikassa kliinillä viitataan useimmiten yhden tietyn geenin taajuudessa esiintyvään maantieteelliseen muutokseen. 

Kliini eroaa käsitteestä ekotyyppi siinä, että jälkimmäinen kuvaa vain populaation eroamista toisista populaatioista esimerkiksi kasvupaikasta johtuen, kun taas eri kliineillä on selkeästi erilainen geneettinen tausta. Tilannetta voi verrata genotyypin ja fenotyypin eroavaisuuksiin. 

Kliini voi heijastaa luonnonvalinnan vaikutusta tai se voi johtua maantieteellistä eristyneisyyttä seuranneesta populaatioiden uudelleen kohtaamisesta.

Kliinin käsitteen otti käyttöön Sir Julian Huxley. 

Ihmisrotujaottelua koskevassa keskustelussa kliiniteoria on esitetty vaihtoehtona kategoriselle rotuluokittelulle.

Lähteet 

Populaatiogenetiikka
Rotu
Commodore SX-64

Commodore SX-64 oli Commodoren 1983 julkaisema Commodore 64:n ja Commodore 1541 -levykeaseman pohjalle rakennettu kannettava tietokone, jossa on myös 5-tuuman värimonitori. Tämä tekee SX-64 laitteesta ensimmäisen värinäytöllisen kannettavan tietokoneen. Laite painaa kymmenkunta kiloa.

Commodore SX-64 on käytännöllisesti katsoen täysin yhteensopiva Commodore 64:n ja 1541-levyaseman yhdistelmän kanssa. SX64:ssä ei ole kasettiasemaa, eikä sille liitintä, joten koneen muistipaikat 0 ja 1 poikkeavat standardista Commodore 64:stä, samaten CIA1-piirin kasettiasemaan kytketty bitti on pois käytöstä. Samaten käyttäjän portissa on vaihtojännitenastat kytketty aavistuksen eri tavalla, joten kaikki lisälaitteet eivät välttämättä toimi. Kaikki sarjaväylään kytkettävät laitteet lähestulkoon poikkeuksetta toimivat myös SX-64-laitteissa ja suurin osa moduuleista. Toimimattomiin moduuleihin kuuluvat mm. CP/M-moduuli ja ulkoiset prosessorikortit, johtuen mm. siitä, että koneen moduuliportti on johdon päässä.

SX-64:ssä on samanlainen videoportti kuin aikansa Commodore 64-tietokoneissa. RF-modulaattori sen sijaan on jätetty koneesta pois. SID-piirin äänet on johdettu myös koneessa olevaan sisäiseen pieneen kaiuttimeen. 

Käynnistyessään koneen alkuvärit poikkeavat standardeista väreistä, syynä se, että pienen monitorin antama kuva on epäselvempi kuin tavanomaiseen televisioon tai monitoriin kytkettynä oleva standardi Commodore 64. Värit ovat lähellä Commodore VIC20:n värejä. Laitteen kernal-romissa on myös muita muutoksia - esimerkiksi shift+run/stopin painallus aiheuttaa ensimmäisen levyasemalla olevan ohjelman latauksen sen sijaan, että ohjelma ladattaisiin kasetilta. Mikäli laitteelle annetaan kasetilta lataava komento, laitteen käyttöjärjestelmä ilmoittaa olemattomasta laitteesta.

SX64-laitteissa on sama piirisarja kuin standardissa 1980-luvun alun Commodore 64 -koneessa. Piirit ovat 6502-perheen NMOS-sarjan piirejä.

Koneesta on myös olemassa skandinaavisilla näppäimillä varustettu versio.

Lähteet 

Commodore
Commodore 64
Kannettavat tietokoneet
Vuoden 1983 tietokoneet
Musaka

Musaka tai moussaka () on itäisen Välimeren alueen keittiöille tyypillinen munakoisopaistos. Se muistuttaa joissain määrin lasagnea, jossa pastalevyt on korvattu munakoisoviipaleilla.

Musaka yhdistetään ruokana etenkin kreikkalaiseen keittiöön, vaikka se on suosittu perinneruoka Kreikan lisäksi myös koko Balkanin alueella sekä Turkissa ja Lähi-idässä. Ruokalajin nimi tulee osmaniturkin sanasta musaqqa‘ah (مسقعة), joka on edelleen lainattu arabian kielestä. Lähi-idässä musaka tunnetaan ennen kaikkea kasvisversiona, jossa on munakoisoa, tomaatteja, papuja ja sipulia. Kreikassa tällaista musakaa kutsutaan pseudo-musakaksi (pseutomousakás).

Kreikkalaiseen musakaan tulee munakoison lisäksi kerroksittain muun muassa lampaanlihaa, sipulia, tomaattikastiketta, valkokastiketta ja juustoraastetta. Munakoisot viipaloidaan ja paistetaan oliiviöljyssä, ja asetellaan kerroksittain vuokaan muiden ainesten kanssa. Alle laitetaan joskus kerros perunaviipaleita. Päälle kaadetaan valkokastiketta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kreikkalaiset ruokalajit
Pyhän Henrikin risti

Pyhän Henrikin risti on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kunniamerkki, joka jaetaan suomalaisille ja ulkomaalaisille henkilöille erityisesti ekumeenisista ansioista tai Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sisarkirkkoihin suhteita edistävästä toiminnasta.

Risti on nimetty legendaarisen piispa Henrikin mukaan.

Risti perustettiin kirkolliskokouksessa 2005. Ensimmäiset ristit jaettiin 9. huhtikuuta 2007.

Pyhän Henrikin ristin saajia
 2007: arkkipiispa John Vikström ja professori Tuomo Mannermaa 
 2008: presidentti Martti Ahtisaari, inkerinsuomalaisten pappi, rovasti Paul Saar ja Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa Leo 
 2009: Namibian evankelisluterilaisen kirkon piispa Tomas Shivute ja teologian tohtori h.c. Risto Lehtonen 
 2010: Inkerin evankelis-luterilaisen kirkon piispa emeritus Leino Hassinen
 2011: Jordanian ja Pyhän maan evankelisluterilaisen kirkon piispa Munib Younan 
 2012: professori emerita Marja-Liisa Swantz ja rovasti, oopperalaulaja Esa Ruuttunen
 2013: entinen puolustusministeri Elisabeth Rehn
 2014: professori emeritus Eino Murtorinne 
 2015: lastenlääkäri Leena Kaartinen 
 2016: teologian maisteri Anneli Janhonen 
 2017: kirkkoneuvos, teologian tohtori Risto Cantell
 2018: oikeushammaslääkäri Helena Ranta ja Luterilaisen maailmanliiton (LML) pääsihteeri Martin Junge 
 2019: emerituspiispa Eero Huovinen 
 2020: Inkerin kirkon piispa emeritus Aarre Kuukauppi ja sosiaalineuvos Birgitta Rantakari

Katso myös
 Mikael Agricolan risti
 Pyhän Karitsan ritarikunta

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kuva rististä

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon palkinnot
Suomen kunniamerkit
Mikael Agricolan risti

Mikael Agricolan risti on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kunniamerkki, jonka arkkipiispa jakaa merkittävästä kirkon tarkoitusperiä edistävästä toiminnasta. Sen myöntämisessä voidaan ottaa huomioon myös suomalaisen kulttuurin kehittämiseen ja edistämiseen liittyvät ansiot.

Risti on nimetty Turun piispan ja uskonpuhdistaja Mikael Agricolan mukaan.

Risti perustettiin kirkolliskokouksessa 2005. Ensimmäiset ristit jaettiin 9. huhtikuuta 2007 kirjailija Anna-Maija Raittilalle ja entiselle kansliapäällikölle Jaakko Nummiselle. Ristin ovat saaneet myös professori Seikko Eskola, kirjailija Lassi Nummi, arkkiatri Risto Pelkonen ja teologian tohtori Jaakko Ripatti. Vuonna 2010 palkinnon saivat rovasti Niilo Rauhala, oopperalaulaja Jorma Hynninen, dosentti Kyllikki Tiensuu ja arkkipiispa Kari Mäkinen. Sen jälkeen palkinnon ovat saaneet professori Raija Sollamo, rovastit Esa Ruuttunen ja Antti Lemmetyinen, professorit Päikki Priha ja Juha Seppo sekä akateemikko Juha Leiviskä.

Katso myös
 Pyhän Henrikin risti
 Pyhän Karitsan ritarikunta

Lähteet

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon palkinnot
Suomen kunniamerkit
Mikael Agricola
Alstom

Alstom S.A. (aikaisemmin GEC Alsthom, sitä ennen Alsthom) on suuri ranskalainen pörssiyhtiö, jonka osake noteerataan Pariisin pörssissä. Se valmistaa junia ja muuta kiskokalustoa sekä näiden ohjausjärjestelmiä, -laitteita ja -palveluja. Yhtiön kotipaikka on Saint-Ouen. Alstomin  palveluksessa on noin 32 800 työntekijää.

Aiemmin se valmisti myös voimalaitoksia ja energiatuotannon laitteita, kuten turbiineja, generaattoreita ja ilmansuojelulaitteita. Yhdysvaltalainen monialayhtiö General Electric osti Alstomin energia- ja sähkönsiirtoliiketoiminnat vuonna 2014.

Yhtiö omisti aikaisemmin maailman suurimpiin kuuluvan Chantiers de l'Atlantique -telakan Saint-Nazairessa Ranskassa, mutta myi enemmistöosuuden (75 %) telakasta norjalaiselle Aker Yards ASA:lle vuonna 2006. Telakalla on rakennettu muun muassa SS Normandie- ja RMS Queen Mary 2 -alukset, joista kumpikin oli valmistumisajankohtanaan maailman suurin laiva.

Alstom tunnetaan muun muassa TGV- ja Eurostar- sekä Pendolino-junien valmistajana. Suomeen yhtiö on toimittanut muun muassa Dr13-veturit ja Sm4-lähijunat sekä viimeisimmät Pendolino-junat. Aikaisemmat Pendolino-junat toimitti italialainen Fiat Ferroviaria, jonka Alstom osti vuonna 2002.

Alstom osti Bombardierin kiskokalustoyksikkö Bombardier Transportationin vuonna 2020.

Katso myös
Allegro

Lähteet

Aiheesta muualla
Alstom
Alstom Suomi

CAC 40 -indeksi
Euronext 100 -indeksi
Rautatiekalustovalmistajat
Energia Ranskassa
Ranskalaiset pörssiyhtiöt
Raimo Metsänheimo

Raimo Metsänheimo (17. syyskuuta 1925 Helsinki) on oululainen kuvanveistäjä, taidemaalari ja taidegraafikko. Hän on myös kirjoittanut kulttuuriartikkeleita mm. sanomalehti Suomenmaahan. Hän kuvaa teoksissaan mieluiten luontoa ja eläimiä. Harrastuksiin kuuluvat sarjakuvat, kirjoittaminen ja voimanosto. Hänet on palkittu töistään mm. Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1992. Kesällä 2007 hänelle myönnettiin ensimmäisenä oululaisena taideprofessorin arvonimi.

Julkisia veistoksia 

 Rupikonna (suihkukaivoveistos), 1983, Uusikatu, Oulu
 Kalastajapatsas (suihkukaivoveistos), 1983–1984, Oulunsalo
 Tiedonjano, 1987 Kaijonharju, Oulu
 Tilapäinen, 1984–1987, Heinäpää, Oulu
 Nahkurireliefi 1991, Myllytulli, Oulu
 Voimistelua 2003, Hintan ala-aste, Oulu
 Vokaliisi 2003, Hintan ala-aste, Oulu

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset kuvanveistäjät
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1925 syntyneet
Elävät henkilöt
Ammattiopisto Tavastia

Ammattiopisto Tavastia (aikaisemmin Koulutuskeskus Tavastia) on Hämeenlinnassa sijaitseva jäsenkuntien ylläpitämä ammattioppilaitos. Jäsenkunnat ovat Akaa, Hattula, Hämeenlinna, Janakkala,  Pälkäne, ja Urjala. Oppilaitoksen päätoimipiste sijaitsee Kankaantaan kaupunginosassa Hattelmalantien varrella.

Koulutusalat 

Kulttuuriala
Luonnontieteiden ala
Matkailu-, ravitsemis- ja talousala
Sosiaali-, terveys- ja liikunta-ala
Tekniikan ja liikenteen ala

Opetusohjelmaan kuuluu yli 20 ammatillista perustutkintoa, jotka antavat yleisen jatko-opintokelpoisuuden ammattikorkeakouluihin ja yliopistoihin.

Lähteet 
 Ammattiopisto Tavastia 

Suomen ammattioppilaitokset
Hämeenlinnan oppilaitokset
Kankaantausta (Hämeenlinna) 
Myllymäki (Hämeenlinna)
Shrek kolmas

Shrek kolmas (Shrek the Third) on Shrek-elokuva, joka sai ensi-iltansa 18. toukokuuta 2007. Elokuva on jatkoa aiemmille elokuville Shrek ja Shrek 2. 
Elokuvan pohjalta on tehty myös samanniminen videopeli.

Juoni 

Kun Shrek meni naimisiin Fionan kanssa, viimeinen asia mitä hän halusi, oli tulla kuninkaaksi. Hän kuitenkin löytää itsensä juuri siitä tilanteesta kun appiukko yllättäen kuolee. Ellei Shrek yhdessä uskollisten ystäviensä Aasin ja Saapasjalkakissan kanssa löydä sopivaa kuningasta Kaukaiselle maalle, saattaa tämä vihreä jätti periä valtikan. Lupaavin kandidaatti kruununperijäksi on Fionan serkku Arthur, joka on alisuorittava keskiaikainen lukiolaislintsari. Arthur on Worstershiren "lukiossa" ja sinne Shrek, Aasi ja Saapasjalkakissa tulevatkin. Arthurin käännyttäminen onkin sitten suurempi haaste kuin Shrek toivoi.

Suomenkieliset ääniroolit

Englanninkieliset äänet

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut 
 DreamWorks-fanisivusto 
 
  

Vuoden 2007 yhdysvaltalaiset elokuvat
Shrek-elokuvat
Elokuvat raskaudesta
Alli Lahtinen

Alli Kyllikki Lahtinen (o.s. Ilomäki; 11. huhtikuuta 1926 Korpilahti – 22. toukokuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän toimi vuosina 1968–1976 Sosiaalihallituksen pääjohtajana ja kolmesti sosiaali- ja terveysministerinä. Lahtinen oli Suomen ensimmäinen nainen, joka nimitettiin suuren keskusviraston johtoon.

Lahtisen vanhemmat olivat korpilahtelainen osuuskaupan myymälänhoitaja Muisto Ilomäki ja siivooja sekä keittäjä Lyydia Johanna Salonen. Perhe muutti vuonna 1929 Hyvinkäälle, jossa isä kuului kauppalanvaltuustoon sosiaalidemokraattien edustajana. Alli Lahtinen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1944 ja liittyi samana vuonna SDP:hen. Ylioppilasvuonnaan hän muutti Kotkaan, jossa työskenteli kaksi vuotta Eteenpäin-lehden toimittajana ja sen jälkeen Kotkan kaupungin lastensuojelulautakunnan virkailijana 1946–1949 sekä työväenopiston suomen kielen ja laskennon opettajana 1947–1950. Vuodesta 1947 hän oli naimisissa palomies Kaarlo Lahtisen kanssa. Alli Lahtinen jatkoi Kotkasta käsin opiskelua Helsingin Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa pääaineenaan sosiaalipolitiikka. Hän valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1956 tehtyään lopputyönsä Kotkan satamatyöläisten työnsaanti- ja ansiomahdollisuuksista.

Lahtinen työskenteli invalidien työhönsijoitustoimiston hoitajana 1958–1959 ja Kotkan sosiaalilautakunnan lastensuojelujohtajana 1959–1968. Hän oli Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen 1954–1968 ja hänellä oli myös runsaasti muita paikallisia luottamustoimia. Samanaikaisesti Lahtinen rakensi uraa SDP:n naisjärjestöissä ja kohosi pian puolueen eturivin naispoliitikkoihin, muttei ollut koskaan ehdolla eduskuntaan. Puolueen hajaannuksessa 1950–1960-luvuilla Lahtinen kuului niin sanottuihin leskisläisiin.

Lasten, vanhusten ja työläisnaisten etujen puolustajana profiloitunut Lahtinen nimitettiin vuonna 1968 vastaperustetun Sosiaalihallituksen pääjohtajaksi, mikä teki hänestä ensimmäisen naisen suuren keskusviraston johdossa Suomessa. Hän toimi tehtävässä kuolemaansa asti. Pääjohtajakautenaan Lahtinen oli kolmesti ammattiministerinä virkamieshallituksissa: toisena sosiaali- ja terveysministerinä Auran I hallituksessa 1970 sekä sosiaali- ja terveysministerinä Auran II hallituksessa 1971–1972 ja Liinamaan hallituksessa 1975.

Lahtisen suhdetta pääministeri ja ylipormestari Teuvo Auraan on luonnehdittu hyvin läheiseksi. Lahtisen avioliitto kariutui 1970-luvun alussa ja oli julkinen salaisuus että hän seurusteli Auran kanssa. He suunnittelivat avioliittoa kunhan Lahtisen avioero olisi ollut lopullisesti selvä, mutta Lahtinen menehtyi täpärästi ennen avioeronsa virallistumista. Hän kuoli aivoverenkiertohäiriöön vain 50-vuotiaana.

Lähteet

Suomen ministerit
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Valtionlaitosten johtajat
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 1976 kuolleet
Suomen sosiaali- ja terveysministerit
Amurin työläismuseokortteli

Amurin työläismuseokortteli on Tampereella Amurin kaupunginosassa sijaitseva museo, joka esittelee tamperelaisen työväestön koteja ja kuvitteellisia elämäntarinoita vuosilta 1882–1973. Museokortteli koostuu viidestä asuintalosta ja neljästä piharakennuksesta.

Museo on avoinna toukokuun alusta syyskuun puoliväliin. Museokorttelissa toimiva kahvila Amurin Helmi palvelee ympäri vuoden.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Amurin työläismuseokorttelin kotisivut
 Amurin työläismuseokortteli -esite
 VirtualTampere: Virtuaalivierailu työläismuseokortteliin

Tampereen museot
Työläismuseokortteli
Korttelit
Nils Meinander

Tor Nils Hilding Meinander (4. elokuuta 1910 Tammisaari – 3. heinäkuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen tiedemies ja RKP:n poliitikko.

Työura 
Meinander valmistui ylioppilaaksi 1928, filosofian kandidaatiksi 1933, filosofian lisensiaatiksi 1950 ja filosofian tohtoriksi 1950.

Ennen varsinaista poliittista uraansa Meinander toimi Pohjoismaisen yhdyspankin virkailijana (1929–1934), RKP:n keskushallituksen yliasiamiehenä (1934–1936), Hufvudstadsbladetin toimittajana (1937–1942), Åbo Akademin opettajana (1942–1944) ja Valtion tiedoituslaitoksen apulaispäällikkönä (1943–1944).

Lisäksi hän toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1950. Hän työskenteli 1945–1950 Svenska handelshögskolanin kansantaloustieteen opettajana, 1950–1953 dosenttina ja 1953–1973 professorina. Vuosina 1950–1953 hän toimi lisäksi Suomen Pankin taloustieteellisessä tutkimuslaitoksessa. Vuodesta 1970 hän palveli Taloudellisen tutkimuskeskuksen johtajana.

Poliittinen ura 
Jatkosodan aikana Meinander kuului niin sanottuun rauhanoppositioon (katso kolmenkymmenenkolmen kirjelmä). 

Meinander valittiin eduskuntaan vuonna 1945 RKP:n listalta Uudenmaan vaalipiiristä, jonka jakauduttua vuonna 1954 hän edusti Helsingin kaupungin vaalipiiriä. Eduskunnassa hän toimi vuoteen 1962 asti. Hänen poliittiseen uraansa sisältyy myös ministerinimityksiä: toisena valtiovarainministerinä hän toimi 1950–1951 ja 1953, valtiovarainministerinä ja pääministerin sijaisena 1957.

Viitteet

Lähteet
 
 
 
 

Kansanedustajat
Suomen ruotsalaisen kansanpuolueen poliitikot
Suomen valtiovarainministerit
Uudenmaan vaalipiiri
Helsingin vaalipiiri
Suomalaiset toimittajat
Suomen Pankin henkilöstö
Svenska handelshögskolanin professorit
Suomalaiset professorit
Vuonna 1910 syntyneet
Vuonna 1985 kuolleet
Reino Rossi

Taru Reino Kai Rossi (19. marraskuuta 1919 Helsinki – 8. maaliskuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen taloustieteilijä, teollisuus- ja pankkimies.

Rossi väitteli Helsingin yliopistossa filosofian tohtoriksi vuonna 1952 tutkielmalla Suomen Pankin korkopolitiikka vuosina 1914–1938, jonka hän oli laatinut työskennellessään tutkijana Suomen Pankissa. Rossi oli pankin johtokunnan jäsen vuodesta 1958, Helsingin Kauppakorkeakoulun kansantaloustieteen professori 1957–1958 ja Kansallis-Osake-Pankin hallintoneuvoston puheenjohtaja vuodesta 1975. Lisäksi Rossi toimi Suomen Sokeri Oy:n pääjohtajana 1970–1980. Hän oli II ulkoasiainministeri 1971–1972 Auran toisessa hallituksessa.

Rossille myönnettiin ministerin arvo vuonna 1974, ja hänet vihittiin kauppatieteen kunniatohtoriksi 1976.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset yritysjohtajat
Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat
Suomen ulkoasiainministerit
Helsingin kauppakorkeakoulun professorit
Suomen Pankin henkilöstö
Suomalaiset ministerin arvonimen saaneet
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 1985 kuolleet
Suomalaiset professorit
Ruotsinpyhtään tehdasrata

Ruotsinpyhtään tehdasrata oli vuosina 1905–1955 Itä-Uudellamaalla Strömforsin ruukin ja Markkinamäen lastauspaikan välille rakennettu viiden kilometrin pituinen, raideleveydeltään 750 mm:n kapearaiteinen rautatie, joka perustettiin hoitamaan teollisuuslaitoksen liikennettä. 

Rautatiellä oli vain yksi veturi (Krauss 5296/1905, 0-4-2WT), joka nykyään on ruukin museossa. Radalla oli vain avoimia tavaravaunuja. Kalusto tarkastettiin vuonna 1944, mutta ei kelvannut ikänsä vuoksi sotakorvaukseksi. 
Radalla ei ollut kääntöpöytää tai kolmioraidetta vaan veturi ajoi aina takaperin rannasta tehtaalle.

Veturi on museoiduista ei ajokuntoisista koneista eräs paraskuntoisia, vain valtaventtiili on poistettu silloin kun veturi liikenteen loputtua toimi muutamia vuosia kasvihuoneen lämmityskattilana.  

Veturi on ainoa säilyneistä kapearaidevetureista jossa on ulkopuolisen vesilähteestä, ojasta tai järvestä ilman ulkopuolista apuvälinettä tapahtuvan vesittämisen mahdollistava ns.ojaimuri. 

Ratalinja on nykyisin osin yleisenä ja osin tilustienä.

Lähteet

Museovirasto, Valtakunnallisesti merkittävät kulttuurihistorialliset ympäristöt 1993 -luettelo.

Aiheesta muualla

 Runsaasti kuvia radasta  Ekomuseo, Strömforsin ruukkialueen nettidokumentoinnin testausta

Suomen kapearaiteiset rautatiet
Loviisan liikenne
 Teollisuusjunat ja -radat
Ruotsinpyhtää
Suomen entiset rautatiet
KoMu HT

Korsholm-Mustasaari Hockey Team (lyh. KoMu HT) on vuonna 1983 perustettu mustasaarelainen jääkiekkoseura, jolla oli vuosia ns. edustusjoukkue ja muutama juniorijoukkue. Junioritoiminta loppui kuitenkin 2000-luvun alussa, kun toiminta siirtyi Sepänkylän kaukalosta Vaasan jäähalliin. Seurassa jatkoi kaksi joukkuetta; KoMu HT pelasi II-divisioonaa ja KoMu HT/2 III-divisioonaa. Kun KoMu HT nousi Suomi-sarjaan keväällä 2007, nousi myös KoMu HT/2 II-divisioonaan. 
KoMu HT yhtiöityi Vaasaan kesällä 2009 ja jatkaa pelejään Waasa Red Ducks Oy nimisenä. KoMu HT/2 jätti nimestään pois kakkosen ja jatkaa menestyksekkäästi pelejään Keskimaan alueen II-divisioonassa. Joukkue koostuu jo juniorivuosina KoMussa pelanneista mustasaarelaisista sekä Vaasan Sportin Junioreista siirtyneistä pelaajista sekä opiskelijoista, joita jääkiekko mukavassa seurassa kiinnostaa.

Aiheesta muualla 
 Joukkueen kotisivut 
 KoMu HT Elite Prospectissa
 Elite Prospects

Mustasaarelaiset urheiluseurat
Jääkiekon II-divisioonaseurat
Vuonna 1983 perustetut urheiluseurat
Plastic Passion

Plastic Passion on turkulainen, vuonna 1995 perustettu riippumaton levymerkki, jonka taustaorganisaationa toimii Kulttuuriyhdistys Plastiikki.
Levymerkin on perustanut Aku-Tuomas Mattila, joka edelleenkin toimii toisena puuhamiehenä yhdessä Ari-Pekka Lehtisalon kanssa.

Levymerkin tunnetuin yhtye on Kauko Röyhkän ja Maritta Kuulan johtama 500 kg lihaa.
PMMP:n tuottajana ja säveltäjänä tunnettu Jori Sjöroos on levyttänyt Plastic Passionille Fu-Tourist - ja Funtourist-artistinimillä sekä yhtyeissä Magenta Skycode, This Empty Flow ja Sad Parade.

Plastic Passionille levyttäneitä yhtyeitä 
AD 
Ben’s Diapers
Cheerleaders United
Bob Domino
Fu-Tourist
Funtourist
Huminoida
Hundred Million Martians
In My Rosary
Kehä 4
Magenta Skycode
Michael McDonald
Moto
Nilly.
NYX
Olga
Russian Love
Sad Parade
Salaliitto
Sorb-i-tol
 Sivulliset
Suruaika
Tero-Petri
This Empty Flow
The U.F.O. Kings
Iida Umpikuja
Velvet Nails
500 kg lihaa
Wojciech
Wrum

Aiheesta muualla

Lähteet 

 Suomalaiset levy-yhtiöt
Ruslanas Kirilkinas

Ruslanas Kirilkinas (s. 17. lokakuuta 1983 Telšiai) on nykyisin Tampereella asuva liettualainen laulaja. Hän osallistui Suomen Idols -kilpailuun vuonna 2007. Hän ei päässyt Tampereen koelauluissa jatkoon, mutta myöhemmin Turun koelauluista pääsi. Hän jäi viidennessä semifinaalierässä toiseksi Kristian Meurmanin päästyä finaaliin. Aikaisemmin Ruslanas on ollut liettualaisen Omega-yhtyeen laulajana. Omegan kappale "Tu mano mergytė, aš tavo berniukas" oli hitti Liettuassa.

Kirilkinas aiheutti kohua kotimaassaan vuonna 2002, kun hänen esiintymisensä homoseksuaalisissa pornokuvissa paljastui. Idols-kisan aikana kuvat tulivat julkisuuteen myös Suomessa.

Kirilkinas oli Idolsin kolmannen tuotantokauden kilpailijoista ensimmäinen, joka levytti. Semifinaaleihin asti yltänyt Kirilkinas palkittiin Idols Awards -palkintogaalassa vuoden 2007 pysäyttävimmästä esityksestä. MTV3:n syyskuussa 2007 järjestämässä äänestyksessä "Kenen jo unohdetun Idols-tähden toivot palaavan?" Kirilkinas sai annetuista äänistä (10540) 22,2 prosenttia, toiselle sijalle tulleen Roni Tranin saatua 13,1 % ja Anniina Karjalaisen 13 %.


Kappaleet Idolsissa 

 Tampereen koelaulut:  "The Shadow of Your Smile" (Frank Sinatra)
 Turun koelaulut: "Kaipaava" (kansanlaulu, tullut tunnetuksi Rajaton -yhtyeen levyltä Boundless | PLACD 004 | Plastinka Records 2001)
 Teatteriviikonloppu: "Pop-musiikkia" (Neljä Baritonia), "Feel" (Robbie Williams)
 Semifinaali: "To Where You Are" (Josh Groban)

Levytykset 
 Omega, Nerealiai, 2001 Top Records (Liettua)
 Idols 2007 -kokoelmalevy: To Where You Are
 Price of Freedom -single, 2007: ladattavissa ilmaiseksi artistin viralliselta nettisivustolta  
 Muzikos Akademija CD, 2008: Svajonę turiu

Idolsin jälkeen 
Ruslanas osallistui Ourvision 2008 kilpailuun Helsingissä ja pääsi siellä semifinaaleihin. Hänet valittiin semifinaalissa yleisön suosikiksi. Samassa semifinaalissa kilpailivat Iolanta Savva (Moldova), josta tuli Ourvision 2008 laulukilpailun voittaja, sekä finaalissa toiseksi sijoittunut virolainen Kadi Vilja.

Syksyllä 2008 Ruslanas kilpailee kotimaassaan Liettuassa "Muzikos Akademija" -ohjelmassa ja on voittanut useita äänestyksiä (kilpailu on vielä kesken). Price of Freedom sinkku on käännetty liettuaksi, "Laisves kaina". Ohjelman esiintyjät ovat tehneet levyn "Muzikos Akademija". Ruslanasin laulama "Jei gali, atleisk" (Anyone Of Us) on yksi ohjelman hiteistä. Kappale oli Gareth Gatesin hittisingle vuonna 2002. Ruslanas lauloi Afric Simonen kanssa tämän hitin "Havanana". Ruslanas osallistuu myös Liettuan Eurovision-karsintoihin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen nettisivu 
 LNK "Muzikos Akademija" 2008
 Ourvision 2008 Eurooppaviisut
 Ruslanas Fan Club 
 Lithuanian Ruslanas Fan Club
 Ruslanas Kirilkinas Faniklubi
 Uutinen 10.9.2007: Ruslanas Polarartisteille 
 Porno-Ruslanas saa jatkaa Idolsissa 
 Idols-Ruslanas levytti jo
 Kirilkinasin profiili MTV3:n Idols-sivuilla
 Omega Nerealiai-albumi 
 Idols Awards -palkintogaala täynnä persoonia
 Kenen jo unohdetun Idols-tähden toivot palaavan?

Liettualaiset laulajat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Kristian Meurman

Kristian Meurman (s. 6. marraskuuta 1979 Espoo) on suomalainen laulaja vuoden 2007 Idols-laulukilpailusta. Meurman pääsi jatkoon viidennestä semifinaalista 75 prosentin äänimäärällä ennen toiseksi jäänyttä Ruslanas Kirilkinasta. Meurman esitti ensimmäisessä finaalissa Vesa-Matti Loirin tunnetuksi tekemän, Eino Leinon runoon sävelletyn laulun ”Lapin kesä”. Hän putosi neljännessä finaalissa sijoittuen kilpailussa neljänneksi.

Meurmanilla on myös rock-yhtye Agathon's Legacy, joka on julkaissut vuonna 2004 omakustanne-CD-singlen nimeltä Everyman / Tears for You.

Meurman on opiskellut valtiotieteitä Helsingin yliopistossa ja kauppatieteitä Svenska Handelshögskolanissa. Meurmanin isä on kovakudos- ja infektiosairauksien professori Jukka H. Meurman. Meurman oli naimisissa Mikaela Meurmanin kanssa vuosina 2009-2014 ja heillä on 2011 syntynyt tytär.

Meurmanin esikoisalbumi Ensiaskeleet julkaistiin 6. kesäkuuta 2007, ja se nousi virallisen albumilistan toiselle sijalle. 21. kesäkuuta 2007 Ensiaskeleet-levy myi kultaa ylittäen 15 000 kappaleen rajan.

Meurman osallistui Euroviisujen 2008 Suomen karsintoihin kappaleella "Jos en sua saa" ja pääsi finaaliin. Meurmanin kokonaan kirjoittama kappale julkaistiin myös Läpi yön -albumilla, jolle hän on tehnyt yhteensä neljä kappaletta. 

Kristian Meurman on kertonut avoimesti julkisuudessa kärsineensä kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstästä. Mielenterveyden keskusliitto on nimennyt hänet Hyvän mielen lähettilääksi 2011.

Meurman on sittemmin vetäytynyt pois julkisuudesta ja pitänyt omaa kahvilaa. Nykyään hän on Helsingin Svenska Klubbenin ravintolapäällikkö. 

Hän oli vuonna 2008 RKP:n kunnallisvaaliehdokkaana Espoossa. Kuntavaaleissa 2017 Meurman pyrki Espoon kaupunginvaltuustoon kokoomuksen riveistä. Hän sai 240 ääntä, jotka riittivät varasijaan.

Julkaisut

Albumit

Singlet 
 Jos en sua saa (2008, Sony Music/RCA)
 Läpi yön (2008, Sony BMG)
 Vanha sielu (2009, Sony Music)
 Tur att jag har dig (2014, Experience Productions Ky)

Lähteet

Aiheesta muualla
Kristian Meurmanin internetsivut
Agathon's Legacyn internetsivut
Kristian Meurman lauluntekijänä - Finna

Suomalaiset laulajat
Suomen Idols
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
Charente-Maritime

Charente-Maritime on Ranskan departementti numero 17. Se sijaitsee Länsi-Ranskassa, Atlantin rannikolla, Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Departementti on pinta-alaltaan 6 864 neliökilometriä ja asukasluvultaan 598 921 (vuonna 2006). Sen pääkaupunki on La Rochelle. Charente-Maritime on jaettu edelleen viiteen arrondissementtiin, 51 kantoniin ja 472 kuntaan.

Charente-Inférieure oli yksi 83 departementista, jotka perustettiin Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790. Charente-Inférieuren nimi muutettiin Charente-Maritimeksi 1941.

Departementista on viisi kylää päässyt Ranskan kauneimpien kylien järjestön Les Plus Beaux Villages de France jäseniksi: Ars-en-Ré, Brouage, La Flotte-en-Ré, Mornac-sur-Seudre ja Talmont-sur-Gironde.

Katso myös 
 Luettelo Charente-Maritimen kunnista

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Charente Maritime kotisivut 
 Charente-Maritime Tourism Guide
Vendée

Vendée on Ranskan departementti numero 85. Se sijaitsee Länsi-Ranskassa, Atlantin rannikolla, Pays de la Loiren hallintoalueella. 

Departementti on pinta-alaltaan 6 720 neliökilometriä ja asukasluvultaan 597 184 (vuonna 2011). Sen pääkaupunki on La Roche-sur-Yon. Vendée on jaettu edelleen kolmeen arrondissementtiin, 31 kantoniin ja 282 kuntaan.

Katso myös 
 Luettelo Vendéen kunnista

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Vendéen kotisivut
Joe

Joe voi tarkoittaa seuraavia asioita:

 Joe, yleinen lempinimi Josephille tai joskus Josephinelle.
 Joe, yhdysvaltalainen R&B-laulaja.
 Joe, paikka Pohjois-Carolinassa.
 JOE, terminaalissa käytettävä tekstieditori Unixille.
 Joe, yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2013
 Joe, gorilla elokuvassa Kaverini, mahtava Joe
 Joe Dalton, Lucky Luke -sarjakuvissa esiintyvä roisto
Anni Sumari

Anni Sumari (s. 16. elokuuta 1965 Helsinki) on suomalainen kirjailija, runoilija ja kääntäjä. Hänen runojaan on käännetty yli 20 kielelle.

Elämä ja ura
Sumarin esikoisteos, novellikokoelma Matkakertomuksia pimeästä, julkaistiin 1986. Sen jälkeen häneltä ilmestyi lyhytproosaa ja runoutta. Vuonna 1998 Sumari sai Tanssiva karhu -palkinnon runokokoelmasta Mitta ja määrä. Vuonna 2001 ilmestyi Sumarin esikoisromaani Junanäytelmä.

Sumari valmistui filosofian maisteriksi yleisestä kielitieteestä ja tiedotusopista Helsingin yliopistosta vuonna 1991. Hän on toiminut muun muassa Kriittisen korkeakoulun kirjallisen ilmaisun opettajana, tiedotussihteerinä, viestintäsuunnittelijana ja freelance -kielentarkastajana. Sumari on ollut Suomen Kirjailijaliiton jäsen vuodesta 1988 ja MUU ry:n jäsen vuodesta 1994.

Sumari on suomentanut muuan muassa Samuel Beckettin teoksia ja Ódinnin ratsun, johon on vapaasti suomennettu islantilaisiin Runo-Eddaan ja Proosa-Eddaan sisältyvät jumalmyytit. Hän on suomentanut myös Nobel-palkitun yhdysvaltalaisrunoilija Louise Glückin runoja.

Teokset 
 Matkakertomuksia pimeydestä, 1986 (novelleja)	 
 Beautiful dreamer, 1987 (lyhytproosaa ja proosarunoja)
 Lyhenevä laulu kärsimyksen onnellisista puolista, 1992 (lyhytproosaa ja proosarunoja)
 Sarkofagi, 1994 (runoja)
 Sinun elämäsi jättiläinen, 1996 (runoja)
 Mitta ja määrä, 1998 (runoja) 	 
 Sineriaani, 2000 (runoja)
 Junanäytelmä, 2001 (romaani)
 Vuodet vetten päällä, 2003 (runoja)
 Läpinäkyvä punainen, 2005 (runoja)
 Valkoinen – Arroganssi, 2010 (runoja)
 Kermojen kerma: Valitut runot ja proosarunot 1986–2011. (runoja, 2011)
 Olen kiivas kuin jumala, 2013 (runoja)
 Hämärän sirpaleet otsalla, 2016 (runoja)

Suomennoksia 
 
 Merenvaahdon palatsi: Yhdysvaltalaista nykyrunoutta (suomennosvalikoima)Rajamäki: Aviador 2019 ISBN 978-952-7063-84-2

Tunnustuksia 
 Yleisradion Tanssiva karhu -palkinto vuoden runokirjasta teoksella Mitta ja määrä
 Runeberg-palkintoehdokkuus teoksella Sineriaani

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Anni Sumarin runoja Electric Verses -verkkoantologiassa

Suomalaiset runoilijat
Suomalaiset novellikirjailijat
Suomentajat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Puumerkki

Puumerkki (ruots. sanasta bomärke) on omistajaa tai asianosaista osoittava merkki, jota kirjoitustaidottomat ovat käyttäneet nimikirjoituksena tai allekirjoituksena. Nykykielessä sanaa käytetään myös väljemmin merkityksessä ”merkki” tai ”jälki”.

Aikanaan erotettiin yksityiselle henkilölle kuuluvat puumerkit talolle kuuluvista. Talokohtaiset puumerkit kuuluivat taloon niin kiinteästi, että ne jäivät sille myös omistajan vaihtuessa. Sillä merkittiin irtainta omaisuutta, joka saattoi joutua vieraisiin käsiin tai sekaantua toisten talojen vastaavaan tarpeistoon. Talon tai tilan jakaantuessa siitä eronneet kehittivät oman merkkinsä lisäämällä kantatalon puumerkkiin uusia viivoja. Ne tehtiin muodoiltaan yksinkertaisiksi, jotta ne voitaisiin helposti raaputtaa tai vuolla puuhun.

Puumerkkien käyttö yleistyi Suomessa 1500-luvulla. Kirjoitustaito alkoi yleistyä 1800-luvulla, minkä johdosta puumerkkejä ruvettiin käyttämään rinnakkain allekirjoitusten kanssa. Tuolloin oli tapana tehdä niistä koristeellisia, mutta 1900-luvun puolella tyyli vaihtui pelkistetymmäksi. Lopulta puumerkkien käyttö hiipui kokonaan 1950-luvulle tultaessa.

Puumerkkejä esiintyy myös vaakunoissa.

Katso myös 
 Eskon puumerkki

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

  
 
 Helvi Jousmäki: Sappeelaiset puumerkit.
 http://www.tamsuku.fi/Vuosikirja2000-14.pdf Tampereen seudun suku-tutkimusseura ry, (puumerkit) suvun, talon ja yksityisen henkilön tunnuksena. Viitattu 12.6.2020.
 Toivo V. Rajaniemi : Kynänjälkiä vanhoista papereista, Hakkapeliitta, 19.07.1932, nro 29, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Sukututkimus
Kirjoituksen historia
Heraldiikka