joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Olavi Vikainen

Olavi Vikainen (1915–2005) oli suomalainen sarjakuvataiteilija ja pilapiirtäjä. Hän oli yhdeksänlapsisen perheen poika. Perheestä sukeutui muitakin taiteilijoita, kuten kuvanveistäjä Jussi Vikainen ja graafikko Voitto Vikainen.

Olavi Vikaisen ensimmäinen sarjakuva oli Nalle Nöpönenä Anni Swanin toimittamassa Sirkka-lehdessä. Sirkan numerossa 3/1933 tekstissä Nalle-sarjakuvan alla puhutaan ”uudesta ystävästämme”, mutta sarjalla ei vielä näytä olevan nimeä. Lukijoille julistetaan nimikilpailu. Tuplanumerossa 12–13 Nallella on jo nimi.

Vikainen piirsi Suomen Kuvalehteen sarjaa Aatami. Lehtiyhtiön omistajanvaihdoksen myötä sarja siirtyi Seura-lehteen. Veli Giovanni oli huomannut Vikaisen sarjakuvat Suomen Kuvalehdessä ja kutsui Vikaisen Uuden Suomen viikkoliitteen avustajaksi. Gösta Thilén oli lopettanut Herra Kerhosen piirtämisen Suomen Kuvalehteen (hän kuoli 1934), jolloin Veli Giovanni pyysi Olavi Vikaista jatkamaan sarjaa. 

Olavi Vikainen alkoi pian piirtää eläinsarjakuvia, joita Suomessa oli tuohon aikaan harvassa. Hän näyttää saaneen vaikutteita erityisesti Asmo Alholta, piirrostyyliä ja riimittelyä myöten. Vikainen oli mukana Veli Giovannin toimittamassa Kalle Viksari -lehdessä. Vikainen teki paljon yhteistyötä myös Ilmari Turjan kanssa, joka antoi sarjalle nimen Possu Pekoni. Savon Sanomissa Vikaisen ”Kimmo” ilmestyi vuodesta 1957 lähtien 22 vuotta.

Ensimmäinen Olavi Vikaisen sarjakuvakirja Pupu, Kili ja Poss ilmestyi 1942. Suositusta kirjasta otettiin viisi painosta vv. 1942–1960.

Vikainen oli hyvin tuottelias ja hänen töitään ilmestyi monissa eri lehdissä. Nopeus hioi Vikaisen tyylin selkeäksi ja pelkistetyksi, hyvinkin nykyaikaisen näköiseksi. 

Olavi Vikainen pääsi ainoana kotimaisena sarjakuvantekijänä mukaan amerikkalaisten tekijöiden joukkoon Veikko Karumon toimittamaan Sarjakuvalehteen (Valiolehdet 1949–1963).

Olavi Vikainen sai Puupäähattu-palkinnon vuonna 1996 yhdessä Egon Meurosen kanssa.

Myöhempinä vuosinaan Vikainen oli keskittynyt öljyvärimaalaukseen.

Bibliografia 
 Pupu, Kili ja Possu (WSOY 1942)
 Marjukka kuunhaltiattaren vieraana (Aura 1944)
 Eläinten talkoot 1944 
 Korvikkeita 1945 
 Kili ja Possu 1946 
 Piski Pikinokka 1946 
 Pikku Liisu 1946 
 Nöffen och Killingen 1946 
 Pupu 1949 
 Pikinokkapiski 1950 
 Lue maalaten 1950 
 Pupu maalaa ja laskee 1951 
 Mopsi 1951
 Tre goda grannar 1951 
 Kolme naapuria 1951 
 Possu maalaa ja lukee 1952 
 Laske maalaten 1958 
 Kukkatauluja 1958 
 Kili ja possu 1960 
 Kili ja Possu luettavaa, katseltavaa ja väritettävää säästöpankin lahjana lapsille 1963 
 Possun elokuvat 1998 (Otava 1998)

Aiheesta muualla 
 Kvaak – Olavi Vikainen. Nettikeskustelussa lainaus Turun Sanomista 30.6.1998, jossa Vikaisen haastattelu.
 

Suomalaiset pilapiirtäjät
Suomalaiset sarjakuvantekijät
Vuonna 1915 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Truman Show

Truman Show () on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut Peter Weirin ohjaama yhdysvaltalainen draamakomediaelokuva. Elokuva perustuu Philip K. Dickin kirjaan On aika sijoiltaan, vaikkakaan sitä ei mainita elokuvan lopputeksteissä.

Tarina 
Truman Burbank elää mielestään normaalia elämää, mutta todellisuudessa kaupunki, jossa hän asuu, on jättiläismäinen studio ja hänen elämästään kuvataan ympäri vuorokauden maailman suosituinta televisio-ohjelmaa. Truman on elänyt näin lapsesta saakka tietämättä, että ohjelman ohjaaja-tuottaja on päättänyt hänen elämänsä kulun, isän kuolemasta vaimon valintaan saakka. Vähitellen Trumanille kuitenkin selviää asioiden oikea laita ja hän päättää paeta todelliseen maailmaan.

Rooleissa

Lähteet 

Vuoden 1998 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset draamakomediaelokuvat
Yhdysvaltalaiset tieteiselokuvat
Golden Globe -palkitut elokuvat
BAFTA Film Award -palkitut elokuvat
Peter Weirin ohjaamat elokuvat
Countdown to Extinction

Countdown to Extinction on yhdysvaltalaisen thrash metal -yhtyeen Megadethin viides studioalbumi. Sillä soittaa yhtyeen ”klassinen kokoonpano”, jonka muodostavat laulaja-kitaristi Dave Mustaine, basisti David Ellefson, kitaristi Marty Friedman ja rumpali Nick Menza. Albumi äänitettiin vuonna 1992 Burbankissa The Enterprise -studiossa tuottaja Max Normanin kanssa, ja sen julkaisi 14. heinäkuuta 1992 levy-yhtiö Capitol Records. Countdown to Extinction on Megadethin kaupallisesti menestynein albumi.

Countdown to Extinction on Megadethin ensimmäinen albumi, jolla kappaleiden tekemiseen ovat osallistuneet kaikki yhtyeen jäsenet. Albumi sai osakseen positiivisen vastaanoton, ja se debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalla kaksi vuonna 1992. Se ylitti kaksinkertaisen platinalevyrajan vuonna 1994, ja oli ehdokas Grammy-palkinnon saajaksi kategoriassa Best Metal Performance vuonna 1993. 

Musiikillisesti Megadeth siirtyi Countdown to Extinctionin myötä lopullisesti valtavirtaan. Albumin kappalemateriaali on tyyliltään yksinkertaisempaa ja pelkistetympää kuin edeltäjänsä Rust in Peacen monimutkainen thrash metal. Dave Mustaine käsittelee sanoituksissaan kuitenkin yhä laulunkirjoittamiselleen ominaisia aihepiirejä, kuten sotaa, yhteiskunnallisia ja poliittisia asioita sekä yksityiselämänsä ongelmia ja tuntemuksia. Albumilta julkaistiin neljä singleä: ”Symphony of Destruction”, ”Foreclosure of a Dream”, ”Sweating Bullets” ja ”Skin o’ My Teeth”.

Countdown to Extinction julkaistiin uudelleenmasteroituna ja bonuskappaleilla varusteltuna versiona vuonna 2004. Albumin 20-vuotisjuhlapainos julkaistiin vuoden 2012 marraskuussa, ja vuonna 2012 Megadeth toteutti albumin kunniaksi kiertueen, jolla soitti albumin kokonaisuudessaan. Kiertueen Los Angelesin-konsertti on taltioitu livealbumiksi sekä DVD- ja Blu-ray-tallenteeksi Countdown to Extinction: Live.

Kappalelista

Alkuperäinen julkaisu

Vuoden 2004 remasteroitu painos

Kokoonpano 

Megadeth

 Dave Mustaine - soolo- ja rytmikitara, laulu
 David Ellefson - basso ja taustalaulu
 Marty Friedman - soolo- ja rytmikitara, taustalaulu
 Nick Menza - rummut ja taustalaulu

Tuotanto

Tuotanto - Dave Mustaine ja Max Norman, vuoden 2004 uusintapainoksella Dave Mustaine
Äänittäminen ja miksaus - Max Norman, Fred Kelly, Jr. ja Micajah Ryan, vuoden 2004 uusintapainoksen äänittäminen Ralph Patlan ja Lance Dean ja miksaus Ralph Patlan ja Dave Mustaine
Vuoden 2004 uusintapainoksen editointi - Lance Dean, Scott Harrison ja Bo Caldwell
Vuoden 2004 uusintapainoksen masterointi - Tom Baker

Singlet

Foreclosure of a Dream (1992)
Symphony of Destruction (1992)
Skin o' My Teeth (1993)
Sweating Bullets (1993)

Videot
Foreclosure of a Dream (1992)
High Speed Dirt (1992)
Skin o' My Teeth (1992)
Symphony of Destruction (1992)
Sweating Bullets (1993)

Lähteet

Viitteet

Vuoden 1992 albumit
Megadethin albumit
Flubber – maailman mahtavin mönjä

Flubber – maailman mahtavin mönjä on Les Mayfieldin ohjaama vuonna 1997 valmistunut komediaelokuva, jonka pääroolia esittää Robin Williams. Elokuva on uudelleenfilmatisointi Disneyn elokuvasta Pyörät pilvissä (The Absent Minded Professor) (1961).

Bill Nye toimi elokuvassa tiedeasiantuntijana ja Myytinmurtajien juontajat Jamie Hyneman ja Adam Savage olivat myös mukana elokuvan erikoistehosteiden teossa.

Juoni 

Professori Philip Brainard keksii vihreän mönjän, joka luovuttaa moninkertaisen energiamäärän kaikesta siihen kohdistuvasta liikkeestä. Hän nimeää sen Flubberiksi ja päättää käyttää sitä pelastaakseen koulun, jossa hän opettaa. Hän on menossa naimisiin, mutta myöhästyy pahan kerran. Philip menee näyttämään "naiselleen", miksi myöhästyi. Kaikki ei kuitenkaan suju niin hyvin, sillä Flubber kiinnostaa myös muitakin.

Näyttelijät

Alkuperäiset näyttelijät  

Suomenkieliset äänet

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset komediaelokuvat
Vuoden 1997 yhdysvaltalaiset elokuvat
Les Mayfieldin ohjaamat elokuvat
Disneyn uudelleenfilmatisoinnit
Esus

Esus, alkuperäiseltä nimeltään mahdollisesti Aisus ("Herra" tai "Mestari"), oli voimakas muinaiskelttiläinen jumala ja Taraniksen ja Teutateksen ohella yksi niistä kolmesta kelttiläisestä jumaluudesta, jotka roomalainen runoilija Lucanus mainitsee 1. vuosisadalla. Lucanus kuvailee Esukselle annettuja julmia ihmisuhreja todisteena kelttien barbaarimaisuudesta: uhreja puukotettiin rituaalisesti ja heidät hirtettiin puihin, minkä jälkeen papit lukivat ennusmerkkejä vuotavista haavoista. Vaikka Lucanuksen kirjoitusta on sittemmin arveltu puolueelliseksi, jotkut ovat tulkinneet Britannian Cheshirestä vuonna 1984 löytyneen muinaisen ihmisuhrin, Lindow’n miehen, liittyvän häneen. Esuksen pääpalvonta-aluetta näyttää kuitenkin olleen Britannian sijaan Gallia, ja Bretagnen Essén kaupungin nimi liitetään kansanetymologiassa häneen.

Muinaiset oppineet samaistivat Esuksen sekä Mercuriukseen että Marsiin, toisinaan myös Apolloon. Eräässä Notre-​Damen katedraalin reliefissä Esus kuvataan kumartuneena metsämiehenä leikkaamassa oksaa pajupuusta. Esuksen kuvaaminen puunhakkaajana on synnyttänyt erilaisia spekulaatioita, mutta aiempi ehdotus Esuksen ja Cuchulainnin välisestä yhteydestä vaikuttaa nykyisin epätodennäköiseltä. Ranskalainen folkloristi Jean Markale puolestaan vertaa Esusta skandinaavien Odiniin ja kreikkalaisten Uranokseen, joista edelliselle annettiin samanlaisia ihmisuhreja kuin Esukselle. Jotkut näennäistieteilijät ovat yhdistäneet Esuksen jopa Jeesukseen sillä perusteella, että jumalan nimi on kirjoitettu toisinaan myös muodossa Hesus.

Lähteet 

Kelttiläiset jumalat
Alankomaiden lippu

Alankomaiden lippu on Alankomaiden tunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Alankomaiden horisontaalisen trikolorin värit ovat punainen, valkoinen ja sininen. Lipun mittasuhde on 2:3. Alankomaiden lippu ja Luxemburgin lippu ovat hyvin samankaltaiset, mutta Luxemburgin lippu on pitkulaisempi ja sen sininen raita vaaleampi.

Alankomaiden lippu otettiin käyttöön vuonna 1664 Yhdistyneiden provinssien virallisena lippuna. Lippu oli kuitenkin jo kauan käytössä epävirallisena kansanlippuna.

Toinen alankomaalainen historallinen lippu on niin sanottu prinssinlippu. Se tuli käyttöön Yhdistyneiden provinssien voitettua kapinan Nassaun kreivin Vilhelm I Oranialaisen johdolla Espanjan valtaa vastaan. Prinssinlipun värit ovat oranssi, valkoinen ja sininen Vilhelmin hallitsijasuvun värien mukaisesti. 1930-luvulla Alankomaiden kansallissosialistit ottivat prinssinlipun käyttöönsä. Kuningatar Vilhelmina päätti virallisesti sen jälkeen, että Alankomaiden lipun värit ovat punainen, valkoinen ja sininen.

Lähteet 
 Jos Poels, Rood-wit-blauw of oranje boven, NRC Handelsblad, 28. huhtikuuta 2000, s. 22; viitattu tästä.

Lippu
Valtioiden liput
Seulonnan keskeiset artikkelit
Robert Kiljander

Karl Johan Robert Kiljander (15. elokuuta 1848 Lapinlahti – 14. marraskuuta 1924 Jyväskylä) oli suomalainen kirjailija ja Jyväskylän postikonttorin ekspeditööri.

Henkilötietoja
Kiljander oli suomentajana tunnetun kirkkoherra Karl Mårten (Kaarle Martti) Kiljanderin ja Helena Sofia Frosteruksen poika. Kiljanderin nuorempi veli oli seminaarin lehtori ja oppikirjojen tekijä Ludvig Gabriel Kiljander.

Kiljander kävi Kuopion lukiota 1867–1871 ja meni sitten postin palvelukseen. Hän oli tuottelias näytelmäkirjailija ja kirjoitti pääasiassa pikkukaupunkiaiheisia komedioita, muun muassa näytelmät Amalia ystävämme, Postikonttorissa ja Sanny Kortmanin koulu. Kiljander kirjoitti kaksi ensimmäistä näytelmäänsä ruotsin kielellä, mutta siirtyi sitten käyttämään suomea. Hänen kirjoittamiaan näytelmiä esitettiin Suomalaisessa teatterissa ja Kansallisteatterissa kymmeniä kertoja. Hän ammensi usein aiheensa jyväskyläläisten elämästä, joskaan ei pyrkinyt siirtämään todellisuutta täysin näytelmiinsä. Esimerkiksi Sanny Kortmanin koulun (1902) esikuvana on pidetty Jyväskylän tyttökoulua ja sen pohjalta on tehty elokuva Skandaali tyttökoulussa. Alkuperäisessä näytelmässä ei kuitenkaan ollut minkäänlaista skandaalia.

Kiljanderille myönnettiin postimestarin arvonimi vuonna 1921.

Kirjallinen tuotanto

Teoksia 
 Amalia ystävämme : yksinäytöksinen huvinäytelmä. Gummerus 1887, 8. painos 1948 
 Mestarin nuuskarasia : yksinäytöksinen huvinäytelmä. Gummerus 1887, 8. painos 1948
 Postikonttorissa : pikkukaupungin kuvaus yhdessä näytöksessä. Gummerus 1887, 9. painos 1960
 Pukkisen pidot : kaksinäytöksinen huvinäytelmä. Gummerus 1887, 5. painos 1933
 Pahassa pulassa : yksinäytöksinen huvinäytelmä. Gummerus 1889, 11. painos 1956
 Kumarrusmatka : huvinäytelmä kolmessa näytöksessä. Otava 1894
 Vieraita odottaessa : huvinäytelmä yhdessä näytöksessä. Gummerus 1897, 5. painos 1933
 Sanny Kortmanin koulu : huvinäytelmä 3:ssa näytöksessä. Otava 1902, 2. painos Gummerus 1948
 Kihlajaiskemut : näytelmä 4:ssä näytöksessä. Näytelmäkirjallisuutta n:o 105. U. W. Telén & C:o, Kuopio 1909
 Sulhasen luona : yksinäytöksinen laulunsekainen huvinäytelmä. Näytelmäkirjasto n:o 60. Yrjö Weilin & Kumpp. o.y., Helsinki 1910, 2. painos Gummerus 1948
 Hyvät markkinat : huvinäytelmä I:ssä näytöksessä. Esitettiin 1882, painettuna Gummeruksen näytelmiä 57, Gummerus 1948

Suomennoksia 
 Eduard von Bauernfeld : Tunnustukset : huvinäytelmä 4:ssä näytöksessä ; saksasta vapaasti suomentanut R. Kiljander. Näytelmäkirjasto n:o 24. Yrjö Weilin, Helsinki 1906

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Vapaasti ladattavia Robert Kiljanderin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
 Keskisuomalainen kirjallisuus: Robert Kiljander

Suomalaiset näytelmäkirjailijat
 Suomentajat
 Suomalaiset virkamiehet
Vuonna 1848 syntyneet
Vuonna 1924 kuolleet
Heikki Meriläinen

Heikki Meriläinen (21. joulukuuta 1847 Sotkamo − 12. helmikuuta 1939 Paltamo) oli Kainuussa elänyt kansankirjailija ja kansanperinteen kerääjä.

Meriläisen vanhemmat olivat huonemies Mikko Meriläinen ja Sanna Korhonen. Hän joutui lähtemään ankaran uskonnollisesta kodistaan 24-vuotiaana erimielisyyksien vuoksi ja toimi sen jälkeen seppänä, maanmittarin apulaisena ja pienviljelijänä. Hän oli muun muassa runoilija Eino Leinon isän maanmittari Anders Lönnbohmin apulaisena hakkaamassa Suomen ja Venäjän välistä rajalinjaa Nurmeksen ja Inarin välillä.

Meriläisen vaimon kotitila, jota Meriläinen hoiti ja jossa hän oli pitänyt yksityistä  kansakoulua, joutui vararikkoon ja oli myytävä. Meriläinen itse sai vankeutta oikeuden moittimisesta. Vuonna 1899 hän muutti pois Sotkamosta ostettuaan Päätalo-nimisen tilan Paltamosta. Myöhemmin hän rakensi ja raivasi Peltoniemen uudistilan Mieslahteen Oulujärven rannalle, jossa asui kuolemaansa saakka.

Opittuaan kirjoittamaan vaimonsa opastuksella Meriläinen alkoi koota ja kirjoittaa muistiin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kokoelmiin kansanperinnettä.  Hän teki tätä varten matkoja seuran stipendiaattina Venäjän Karjalaan, Lappiin ja Pohjanmaalle, alkaen vuodesta 1890. Kansanrunousarkistossa on 4 439 Meriläisen keräämää tekstiä, valtaosa taikoja ja loitsuja; näiden osalta hänen keräelmänsä ovat Suomen suurimpia.

Meriläisen puoliso vuodesta 1872 oli Anna Huotari (1848–1926).

Teokset
Meriläinen oli myös kirjailija. Hän aloitti laatimalla 1886 kirjoitelman Eräs tavallisimpia sunnuntaita nuoruudessani Excelsior-kalenteriin ja jatkoi sitten kirjailijanuraansa yli 40 vuotta. Meriläisen teoksia, joista osa on elämäkerrallisia, ovat:
Korpelan Tapani: kuvaus kansan elämästä. WSOY 1888. 
Pietolan tytöt, neliosainen romaani. WSOY 1892. 
Kahleeton vanki, elämäkerrallinen kuvaus. WSOY 1899. 
Huutolaistyttö: kuvaus kovilta ajoilta. WSOY 1899
Kuppari-Maija, henkilökuva kupparista. JK Höglund 1901. 
Vitsa-Matti, tosiperäinen kertomus. Yrjö Weilin 1904
Sattumuksia Jänislahdella, tendenssiromaani. Arvi A. Karisto 1908. .
Korpelan seppä, elämäkerrallinen romaani. WSOY 1909. 
Mooses ja hänen hevosensa, romaani. WSOY 1920. 
Kuusten juurella, elämäkerrallinen romaani.  WSOY 1922. 
Orvon onni, kehitysromaani. WSOY 1925
Heikki Meriläisen elämä hänen itsensä kertomana. WSOY 1927
Mitä kylvää sitä niittää: kertomus. WSOY 1929

Lähteet 
 
 Mäkäräinen, Paavo: Kansanperinteen kerääjä ja kirjailija Heikki Meriläinen.

Aiheesta muualla 

 Vapaasti ladattavia Heikki Meriläisen e-kirjoja Projekti Lönnrotissa sekä Project Gutenbergissä.
 Heikki Meriläinen: Pietolan tytöt. Yle Areena – äänikirjat. 
 Työn ja sanan kansalaisia, Kansan kuvalehti, 22.07.1927, nro 29, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Kainuun vanha tietäjä. Kirjailijoittemme kunniavanhus Heikki Merläinen 80 vuotias 21.12.1927, Kansan kuvalehti, 16.12.1927, nro 51, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Kuokan ja kirjojen mies, Kansan kuvalehti, 01.01.1932, nro 1, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1847 syntyneet
Vuonna 1939 kuolleet
Play (televisio-ohjelma)

Play oli suomalainen tietokone- ja videopeleihin keskittynyt televisio-ohjelma, jota esitettiin Nelonen-televisiokanavalla. Ensimmäinen ohjelma esitettiin 6. syyskuuta 2003. Ohjelmalla oli historiansa aikana kolme juontajaa: Piritta Hannula, Nuppu Stenros sekä näyttelijä Saara Ylitalo.

Ohjelmassa esiteltiin viikoittain tulossa olevia pelejä ja esitettiin pelien arvosteluja. Arvostelun esittämisen jälkeen Thomas Puha ja Miika Huttunen kommentoivat peliä, kertoivat omista kokemuksistaan ja tarjosivat mahdollista lisätietoa arvostellusta pelistä ja sen taustoista. Lisäksi ohjelmassa oli viikoittain vaihtuva vieras, joka pelasi viikon peliä ja kertoi vaikutelmistaan lähetyksessä.

Myös MoonTV:llä oli aluksi Thomas Puhan, myöhemmin Elias Poutasen toimittama ohjelma Play, jonka nimi muuttui myöhemmin Playeriksi.

Jaksot

Aiheesta muualla 
Ohjelman viralliset kotisivut

Makasiiniohjelmat
Suomalaiset televisio-ohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Paavo Korhonen (kansanrunoilija)

Paavo Korhonen (1. huhtikuuta 1775 Rautalampi – 1. lokakuuta 1840 Rautalampi) oli suomalainen kansanrunoilija. Hänet tunnettiin nimellä Vihta-Paavo ja hän oli kotoisin Rautalammilta Vihtajärven talosta. Vihta-Paavo tuli tunnetuksi tehtyään pilkkarunon talonpoikia taloudellisesti hyväksikäyttäneestä nimismies Kokista. Vihta-Paavon maine kasvoi tämän pilkkarunon myötä, ja häneltä alettiin pyytää runoja erilaisiin tilaisuuksiin kuten häihin ja talkoisiin. Hänen runonsa julkaistiin vuonna 1848, uusi painos vuonna 1908. Elias Lönnrot kävi tapaamassa Korhosta runonkeruumatkoillaan vuosina 1828 ja 1831.

Korhonen asui Rautalammilla Vihtajärvi nimisessä uudistalossa ja oli tuotteliain ja kuuluisin itäsuomalaisista talonpoikaisrunoilijoista. jotka vanhalla Kalevalanmitalla kirjoittelivat tilapäärunoja erilaisista aineista. Korhosen runohenki on yleensä matalaa ja arkista, mutta muoto sujuu häneltä luontevasti ja ajatukset ovat kansanomaisia ia selkeitä. Tunnetuimpia hänen tuotteistaan ovat Häälaulu, Entisestä ja nykyisestä ajasta ja ivaruno Nimismies Kokista. Korhosen runoista useimmat olivat ilmestyneet sanomalehdissä, arkkiveisuina tai kirjasina. Lönnrot toimitti ne painosta 1848 (uusi painos 1908: Paavo Korhosen viisikymmentä runoa ja kuusi laulua).

Paavo Korhonen löydettiin lokakuussa 1840 kuolleena veneestään. Hänen tyttärensä kansanrunoilija Anna-Reeta Korhonen laati isänsä muistoksi kuolinrunon. Paavo Korhosen hauta on Rautalammin hautausmaalla.

Teoksia 
 Kolme hengellistä virttä. O! Minun Jumalan, O! Sitä onnettomuutta, Veljet, sisaret kaikki kuin täsä olemme. Annetut Pavali Matin Pojalda Korhoin Rautalammen pitäjästä 1799
 Runo mustalaisista. 1835 (Om zigenarna, kääntänyt August Ahlqvist 1852)
 Paavo Korhosen viisikymmentä runoa ja kuusi laulua.  1848 (toimittanut Elias Lönnrot)
 Suomen kielestä neljä virttä. 1848 (kirjoittajat Paavo Korhonen, Pietari Makkonen ja Antti Puhakka)
 Kaksi huvittavaista hää-laulua, kunniallisissa hää-pidoissa laulanut Pavali Martin Poika Korhonen Rautalammen pitäjästä  1853
 Kahdeksantoista runoniekkaa  1889 (toimittanut Kustavi Grotenfelt)
 Veljet ja sisaret kaikki  1893 (Nåh, bröder allihop!, kääntänyt Elias Lönnrot 1832)

Kirjallisuutta 
 Kahdeksantoista runoniekkaa. Walikoima Korhosen, Lyytisen, Makkosen, Kymäläisen y.m. runoja ja lauluja. Toimittanut Kustavi Grotenfelt. Suomalaisen kirjallisuuden seura, Helsinki 1889.
 Vanhan Rautalammin Korhosia. Paavo Matinpoika Korhonen 1775-1840. Vihta-Paavo. Martti Korhonen. Omakustanne, 100 sivua, Siilinjärvi 2014.

Lähteet 
 Pieni tietosanakirja
 Rautalammin kunta 
 Suomen kirjailijat -tietokanta .
 Petri Liukkonen, Paavo Korhonen, Authors' Calendar
 "Vihta-Paavon runot ja laulut", Vanhan Rautalammin Korhosten sukuseura ry. 2001

Viitteet

Aiheesta muualla
 Yrjö Teppo : Runoilijahautoja Rautalammin hautausmaalla, Suomen Kuvalehti, 29.09.1928, nro 40, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Kansanrunoilija Paavo Korhosen eli Vihta-Paavon hauta Rautalammilla 1930-luvulla, Museovirasto, Kansatieteen kuvakokoelma, Pekka Kyytisen kokoelma (Finna)

Suomalaiset runoilijat
Rautalampi
Vuonna 1775 syntyneet
Vuonna 1840 kuolleet
Olli Kymäläinen

Olli Kymäläinen (25. maaliskuuta 1790 Soinilansalmi, Leppävirta – 3. toukokuuta 1855 Heinävesi) oli suomalainen kansanrunoilija.

Kymäläisen vanhemmat olivat mökkiläinen Jonas Kymäläinen ja Maria Soininen. Vartuttuaan Kymäläinen oli ensin työssä Palokin sahalla, mutta muutti sitten vuonna 1840 Heinävedelle vuosikymmeneksi Humalan myllyn mylläriksi Karvion kartanon tiluksille, samalla kun toimi kelloseppänä ja räätälinä. Myöhemmin hän eli mökkiläisenä Varistaipaleen kylässä Heinävedellä. 

Kymäläinen oppi lukemaan, mutta kirjoitustaitoa hänellä ei ollut. Hän teki ensimmäisen runonsa Leppävirtain puolustus 47-vuotiaana. Sen aiheena oli Kymäläisen kotipitäjän puolustus leppävirtalaisia varkaina pitäneiden kuopiolaisten moitteita vastaan. Kymäläinen teki runonsa kalevalamitalla, tunnetuin niistä lienee runo Punkaharjusta.

Vuonna 1845 Kymäläinen vieraili Helsingissä kansanrunouden tutkijoiden luona kahden muun kansanrunoilijan, Pietari Makkosen ja Antti Puhakan kanssa. Runoilijoita kestittiin Helsingissä, heistä maalattiin taulu ja piirrettiin kuva ja köyhälle Kymäläiselle koottiin rahalahja.

Koska Kymäläinen ei voinut itse kirjoittaa runojaan muistiin, vain harva niistä säilyi jälkimaailmalle. Runoja julkaistiin painettuna Sanansaattajassa vuonna 1840 (”Kiitos Luojalle hyvästä vuoden tulosta”), Necken-kalenterissa (”Punkaharjusta”) ja Maamiehen Ystävässä vuonna 1848 (”Virsi vuoden tulosta”). Muita runoja olivat muun muassa ”Heinäveden kirkon rakennuksesta”, ”Kansankäytöksestä jouluna”, ”Suomess' ei elä runoilla” ja ”Kiitosvirsi hyvästä vastaanotosta Helsingissä”.

Kymäläisen ensimmäinen puoliso vuodesta 1815 oli Katariina Turunen (k. 1841) ja toinen vuodesta 1842 Anna Katarina Rautiainen (k. 1878).

Kirjallisuutta 
 Kahdeksantoista runoniekkaa. Walikoima Korhosen, Lyytisen, Makkosen, Kymäläisen y.m. runoja ja lauluja. Toimittanut Kustavi Grotenfelt. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1889.

Lähteet 
  Sivu 426
 Suomen kirjailijat -tietokanta .

Suomalaiset runoilijat
Vuonna 1790 syntyneet
Vuonna 1855 kuolleet
Antti Puhakka

Antti Puhakka (24. huhtikuuta 1816 Kontiolahti – 30. maaliskuuta 1893 Juva) oli suomalainen maanviljelijä, talonpoikaisrunoilija ja valtiopäivämies. 

Puhakan vanhemmat olivat talollinen Juhana Puhakka ja Reetta Kärkkäinen. Hän joutui ottamaan kotitalonsa hoitoonsa jo 15-vuotiaana ja hänestä kehittyikin taitava maanviljelijä. Puhakan ensimmäinen vaimo oli vuodesta 1837 Maria Riikonen, joka kuitenkin kuoli vuonna 1857. Seuraavana vuonna Puhakka meni uusiin naimisiin Riitta Turusen kanssa. Puhakka oli lukutaidoton kaksikymmentäyksivuotiaaksi saakka, mutta opittuaan lukemaan ja kirjoittamaan hän hankki varsin laajan kirjaston ja tuotti itse lähes kaksikymmentätuhatta riviä kansanrunoutta. Hänen ensimmäisiä esiintymisiään runoilijana oli 1845 Sakari Canjanderin eli Sakari Sakarinpojan seurueen nuorimpana jäsenenä tehty kansanrunoilijoiden matka Helsinkiin.

Puhakka oli taitava kalevalamitan käyttäjä, joka sai myöhemmin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsenyyden. Hänen runoistaan tunnetuimmat ovat Tuhman Jussin juttureissu, joka kuvaa kansanmiehen ongelmia ruotsin kieltä käyttäneen oikeuslaitoksen kanssa, sekä Surulaulu 1850 vuoden kiellosta. Runoilla oli merkitystä siksikin, että rahvas oli vielä monin tavoin sidoksissa sivistyneistön siitä aiempina vuosisatoina luomiin kuviin eikä rahvaanrunoudella ollut ollut yhteiskuntajärjestystä kiistävää merkitystä.

Puhakka oli Tammikuun valiokunnan jäsen ja toimi talonpoikaissäädyssä Liperin tuomiokunnan edustajana valtiopäivillä 1863–1864, 1872, 1877–1878 ja 1882. Hän oli kaksilla viimeisillä valtiopäivillä säädyn valitusvaliokunnan puheenjohtaja. Runomuotoa hän käytti joskus valtiopäiväpuheissaankin. Vuonna 1882 Puhakka palkittiin yleishyödyllisistä ansioistaan mitalilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset maanviljelijät
Tammikuun valiokunta
Suomalaiset runoilijat
Suomen suuriruhtinaskunnan talonpoikaissäädyn valtiopäivämiehet
Vuonna 1816 syntyneet
Vuonna 1893 kuolleet
Forssan Palloseura

Forssan Palloseura (FPS, aiemmin FoPS) on vuonna 1931 perustettu forssalainen jääkiekkoseura, joka pelaa Mestiksessä.

FPS on seuran virallinen lyhenne, FoPS on lehdistön keksimä lyhenne, joka otettiin yleisesti käyttöön, kun seura nousi SM-liigaan. FoPS-nimeä pitää yllä vuonna 1976 perustettu forssalaisesta juniorikiekkoilusta vastaava FoPS Juniorit.

Historia 
Forssan Palloseura perustettiin Forssassa vuonna 1931. 

Seura on pelannut SM-liigassa liigan kaksi ensimmäistä kautta, 1975–1977. Ensimmäisen liigakauden jälkeen jouduttiin karsintasarjaan, jossa liigapaikka säilyi. Toisena kautena joukkue aloitti hyvin ja oli aivan kärkipäässä, ja yleisöä riitti Kuplahallissa (ennätys 3805 Kiekkoreipasta vastaan). Joukkue ajautui kuitenkin tappioputkeen ja joutui taas karsintasarjaan, joka oli tasainen: FPS ja Kärpät päätyivät tasapisteisiin. Kärpät sai kuitenkin arvonnassa kotipelin, jossa FPS taipui 3–9, joten liigataru loppui siihen. Muutaman kerran FPS pääsi vielä yrittämään nousua liigaan, mutta liigajoukkueet olivat aina liian vahvoja. 

Vuonna 2007 kolmenkymmenen Mestis- ja ykkösdivisioona-vuoden jälkeen FPS putosi Suomi-sarjaan, kun se jäi Mestis-karsintojen viimeiseksi. Seura oli lähellä putoamista jo pari kautta aiemmin, mutta selvisi silloin karsintojen kautta.

Kaudeksi 2020–2021 FPS nousi jääkiekkoliiton lisenssikomitean päätöksellä Mestikseen.

Kotihalli 
 Forssan jäähalli

Nykyinen joukkue

Joukkueenjohto 
Päävalmentaja: Asko Rantanen 
Apuvalmentaja: Eemeli Parikka 
Maalivahti- ja videovalmentaja: Villem-Henrik Koitmaa 
Maalivahtivalmentaja: Ville Nyrönen 
Joukkueenjohtaja: Toni Vainio 
Joukkueenjohtaja/opetatiivinen johtaja: Juha-Matti Vuorela 
Huoltaja: Hannu Jokinen 
Huoltaja: Jouni Salonen 
Manageri/pelaajayhteyshenkilö: Timo Willman 
Puheenjohtaja: Pasi Nuora

Tunnettuja pelaajia

Jäädytetyt pelinumerot 
 8 - Jarkko Aaltonen
 11 - Kari Lindqvist
 15 - Mika Helkearo

Joukkueessa pelanneet NHL- ja WHA-pelaajat 

  Mike Boland
  Niklas Bäckström
  Reg Krezanski
  Antti Laaksonen
  Antti Miettinen
  Jussi Rynnäs

I-divisioonassa/Mestiksessä palkitut

Valmentajat 2000-luvulla 

2000–2002  Pasi Arvonen
2002–2003  Pekka Laksola
2003–2004  Kai Rautio
2004  Pasi Vuorela
2004–2005  Timo Tuomi
2005–2006  Mikko Sokka
2006–2007  Karri Kivi
2007  Timo Tuomi

2007–2009  Timo Tuomi
2009–2010  Marko Hätönen
2010  Timo Tuomi
2010–2012  Juha Tynkkynen
2012–2014  Kalle Honkonen
2014–2016  Santeri Immonen
2016–  Asko Rantanen

Lähteet

Aiheesta muualla
 FPS:n kotisivut
 FPS:n Facebook
 FPS:n twittertili

Mestisseurat
Forssalaiset urheiluseurat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Entiset suomalaiset jalkapalloseurat
A Drug for All Seasons

A Drug for All Seasons on F5-yhtyeen ensimmäinen, vuonna 2004 ilmestynyt albumi.

Kappaleet

Kokoonpano
Dale Steele – laulu
Steve Conley – kitara
John Davis – kitara
David Ellefson – basso
Dave Small - rummut

Aiheesta muualla 
F5:n kotisivut
Lue arvostelu "A Drug For All Seasonista"

Vuoden 2004 albumit
Vuoden 2004 esikoisalbumit
Yhdysvaltalaiset rockalbumit
Mysli

Mysli () on kaurahiutaleiden ja kuivattujen hedelmien seos, joka nautitaan yleensä maidon tai jogurtin kera. Pääaineiden lisäksi siihen kuuluu yleensä myös muita hiutaleita ja siemeniä, muun muassa maissi- ja vehnähiutaleita ja pähkinöitä sekä mantelilastuja.

Myslin kehitti vuonna 1900 sveitsiläinen tohtori Maximilian Bircher-Benner sairaalapotilaiden ravinnoksi. Bircher-Benner kehitti idean myslistä opiskellessaan lääketiedettä Zürichin yliopistossa kokeillen raakaruoan vaikutuksia kehoon sairastuttuaan itse keltaisuuteen. Hän itse piti sittemmän parantumisensa syynä kehittämäänsä vielä tuolloin nimellä Apfeldiätspeise kutsuttua annosta, joka koostui kypsentämättömästä omenasta, pähkinöistä ja kaurahiutaleista, jotka oli sekoitettu veteen, sitruunamehuun ja kondensoituun maitoon. Sveitsistä tuli samaan aikaan suosittu terveysmatkailukohde ja Bircher-Benner avasi vuonna 1904 oman alppimaja-tyylisen parantolansa lähellä Zürichia.

Alun perin mysliä syötiin jokaisen aterian alkupalana ja sittemmin siitä tuli illallinen. Aamupalaksi mysli on kehittynyt vasta myöhemmin.

Katso myös 
 Granola, myslin tapainen ruoka

Lähteet

Aiheesta muualla 

Viljatuotteet
Sveitsiläinen keittiö
Dvorak-näppäimistö

Dvorak-näppäinjärjestyksen suunnittelivat August Dvorak ja William Dealey 1920- ja 1930-luvuilla vaihtoehdoksi yleiselle QWERTY-järjestykselle englannin kielen kirjoittamiseen.

Yleistä 
Dvorak ja Dealey tutkivat kirjainten esiintymistiheyksiä ja käden ominaisuuksia ja suunnittelivat järjestyksen näiden periaatteiden mukaan:
 Kirjaimet on helpompi kirjoittaa vuorotellen eri käden sormilla.
 Paras nopeus ja tehokkuus saavutetaan, kun yleisimmät kirjaimet ja kirjainparit ovat helpoimmat kirjoittaa. Ne tulee sijoittaa suoraan sormien alle käsien perusasennossa.
 Vastaavasti harvinaisimmat kirjaimet pitää sijoittaa alimmalle riville, koska alin rivi on hankalin sormille.
 Oikealla kädellä pitää olla enemmän työtä, koska suurin osa ihmisistä on oikeakätisiä.
 Kirjainpareja on vaikeampi kirjoittaa vierekkäisillä sormilla kuin kauempana toisistaan olevilla.
 Yleensä kirjoittamisen tulisi edetä näppäimistön laidalta keskelle päin. Kokeile kumpi on helpompaa, rummuttaa pöytää pikkusormesta etusormeen päin vai etusormesta pikkusormeen päin. Useimpien ihmisten mielestä ensimmäinen on helpompaa.

Käyttö suomen kirjoittamiseen 

Dvorak-järjestys soveltuu kohtalaisesti myös suomen kirjoittamiseen. Pahimpana haittana on suomessa yleisen L-kirjaimen hankala sijoittelu. Puuttuvat Ä- ja Ö-kirjaimet voi sijoittaa hankalampiinkin paikkoihin vakio-Dvorak-järjestystä muuttamatta, koska ne eivät ole yleisimpiä kirjaimia suomessakaan. Esimerkiksi ArkkuDvorak-järjestys säilyttää yleisen Dvorak-järjestyksen sijoittamalla pienet ä- ja ö-kirjaimet samaan näppäimeen. Toinen vaihtoehto on sijoittaa ne muuntonäppäinten taa, esimerkiksi Alt Gr-a:lla ä ja Alt Gr-o:lla ö. Macintoshin vakio-Dvorakilla taas saa ä:n, ö:n ja muiden vokaalien pisteet käyttämällä alt-u:n takaa löytyvää "kuollutta näppäintä" samaan tapaan kuin suomalaisen QWERTY-näppäimistön oikeasta yläkulmasta löytyvää ¨-umlautnäppäintä. Yleinen Dvorak-järjestys on yleensä otettavissa helposti käyttöön vieraillakin tietokoneilla, mikä voi olla perusteena sen käyttöön. Myös paljon englantia kirjoittaville voi yleinen Dvorak-järjestys olla perusteltu valinta.

Erityisesti suomen kirjoittamiseen on suunniteltu erilaisia järjestyksiä, kuten DAS-näppäimistö, Airas-näppäimistö, FW-standard ja SuoRak-näppäimistö. Mahdollisena hankaluutena on saada harvinainen järjestys käyttöön eri käyttöliittymillä tai vierailla koneilla.

Aiheesta muualla 

 Ohjeita ä- ja ö-kirjainten lisäämiseen Dvorak-näppäimistöön
 ArkkuDvorak-asettelu, josta löytyy suomalaiset kirjaimet ä, ö sekä å
 Ruotsalainen Svorak-järjestys, joka sopii myös suomen kirjoittamiseen
 Suomalainen DAS-näppäinjärjestys 

Näppäimistöt
Geotekniikka

Geotekniikka on tekniikan osa alue, joka käsittelee maa- ja kallioperän teknisiä ominaisuuksia ja niiden soveltamista maa- ja pohjarakentamiseen. 

Geoteknisessä suunnittelussa mitoitetaan ja määritetään rakennusten ja rakenteiden liittyminen maa- tai kallioperään. Tällaisia rakenteita ovat myös infra-rakenteet kuten esimerkiksi tiet, rautatiet ja putkijohdot. Suunnittelussa määritetään perustamistavat sekä muut maa- ja kalliorakentamiseen liittyvät osa-alueet yhteistyössä muiden rakennushankkeen suunnittelijoiden kanssa. Suunnittelussa määritetään myös tarvittavat maa- ja kallioperän muokkausmenetelmät esimerkiksi kaivamalla, louhimalla, täyttämällä, tukemalla, lujittamalla ja niin edelleen. Geotekninen suunnittelu perustuu geotekniseen mitoitukseen, jossa käytetään hyväksi maa- ja kallioperän tutkittuja teknisiä ominaisuuksia. Suunnittelussa otetaan huomioon muun muassa maan sortumavaara, painuma- ja kantavuusominaisuudet, maakosteus, pohjavesi, routa, maaperän pilaantuneisuus sekä radon. 

Geotekninen suunnittelija on geotekniikkaan perehtynyt asiantuntija, joka on koulutukseltaan ylemmän korkeakoulututkinnon suorittanut diplomi-insinööri, ammattikorkeakoulututkinnon suorittanut insinööri (AMK) tai opistotutkinnon suorittanut insinööri.

Maalajien tekniset ominaisuudet 

Maalajien teknisiin ominaisuuksiin vaikuttaa eniten raekokojakauma, jota tutkitaan seulonnalla (yli 0,063 mm:n jakeet) ja areometrikokeella (alle 0,0063 mm:n jakeet). Rakeisuus vaikuttaa maalajin lähes kaikkiin ominaisuuksiin kuten tiheyteen, leikkauslujuuteen, vedenläpäisevyyteen, tiivistyvyyteen, kapilaariseen nousuun ja muihin ominaisuuksiin.

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Suomen geoteknillinen yhdistys.
 TKK:n pohjarakennuksen ja maamekaniikan laboratorio.
 Helsingin kaupungin kiinteistöviraston geotekninen osasto.
 Tampereen yliopiston Tutkimuskeskus Terra.
Varjo-Yrjö

Varjo-Yrjö on Yleisradion Jazzradion myöntämä palkinto sellaiselle suomalaiselle henkilölle tai taholle, joka on edistänyt suomalaisen jazzkulttuurin toimintaedellytyksiä. Varjo-Yrjöä ei jaeta muusikoille. Varjo-Yrjö on jaettu vuosittain vuodesta 2003.

Nimensä mukaisesti Varjo-Yrjö on varjopalkinto Suomen Jazzliiton jakamalle Yrjö-palkinnolle, jota pidetään arvostetuimpana suomalaiselle jazzmuusikolle myönnettävänä tunnustuksena. Varjo-Yrjöön ei kuulu rahaa, vaan kyseessä on puhdas tunnustus tärkeästä työstä.

Varjo-Yrjöllä palkitut

Lähteet 

Musiikkipalkinnot
Suomalainen jazz
Suomalaiset taide- ja kulttuuripalkinnot
Eurabia

Eurabia on äärioikeistolainen poliittinen uudissana, joka on muodostettu sanoista Eurooppa ja Arabia. Se viittaa salaliittoteoriaan, jonka mukaan islaminuskoisesta väestöstä tulee Euroopassa muutaman sukupolven kuluessa enemmistö maahanmuuton ja korkean syntyvyyden seurauksena.

Eurabia-teoria   
Käsitteen teki tunnetuksi egyptiläissyntyinen Gisèle Littman (salanimellä Bat Ye’or), joka viittasi sillä kirjassaan Eurabia: The Euro-Arab Axis (2005) eurooppalaisten ja arabimaiden oletettuun ulkopoliittiseen yhteistyöhön, jota hän piti tavoitteiltaan amerikkalaisvastaisena ja antisionistisena. Termin hän lainasi Eurabia-nimisestä aikakauskirjasta, jota julkaisi eurooppalais-arabialainen ystävyyskomitea ”European Committee for Coordination of Friendship Associations with the Arab World”.

Teorian arvostelua 
Eräät kirjoittajat ovat kuvailleet Bat Ye’orin väitteitä Euroopan johdon ja islamilaisten maiden hallitusten yhteistyöstä salaliittoteoriaksi.

Kansainvälisen politiikan tutkija Toby Archerin mukaan Eurabia-teoria on keskeinen muslimi- ja maahanmuuttovastaisessa niin sanotussa vastajihadistisessa liikkeessä. Norjan vuoden 2011 joukkomurhan tekijän Anders Behring Breivikin aatemaailman juuret olivat tässä liikkeessä. Archer kirjoittaa, ettei hän odottanut kenenkään tekevän Breivikin kaltaista joukkomurhaa, vaikka vastajihadistit ”flirttailevatkin väkivaltaisella kuvastolla”. ”Vastajihadistiset bloggarit ja aktivistit eivät ehkä kehottaneet suoraan väkivaltaan, mutta he maalasivat kuvan maailmasta, jossa konflikti maahanmuuttajia ja Euroopan oletettua monikulttuurista eliittiä vastaan on väistämätön”, kirjoittaa Archer ja jatkaa: ”Siinä mielessä he ehkä eivät antaneet Breivikille määräyksiä, mutta he kivesivät tien, jota pitkin hän päätti kävellä”.

ICCT:n tutkija Arun Kundnanin mukaan Eurabia-teoria täyttää jihadinvastaisen liikkeen ”rakenteellisen tarpeen” salaliittoteorialle. Kundnani vertaa Eurabia-käsitettä Siionin viisaitten pöytäkirjoihin.

Yhdysvaltalaisen Pew Research Center -tutkimuskeskuksen mukaan sen data vuodelta 2011 ei viittaa ”Eurabian” syntymiseen, sillä Euroopan muslimiväestön kasvu on hidasta. Kun muslimien osuus Euroopassa vuonna 1990 oli 4,1 prosenttia, se oli kasvanut kuuteen prosenttiin vuonna 2010. Tutkimuskeskuksen uudemman datan mukaan muslimeita oli vuonna 2016 Euroopassa vain 4,9 prosenttia väestöstä. Osuus kasvaa Pew -tutkimuskeskuksen mukaan 7,4 –14,0 prosenttiin seuraavien 34 vuoden kuluessa vuoteen 2050 mennessä eli korkeintaan kolminkertaistuu.

Katso myös 
 Islamin kritiikki
 Islam Euroopassa
Väestönvaihto

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Huovinen, Arto: Vastajihadistien outo maailma Kansan uutiset. 26.7.2011.
 Vaïsse, Justin: Eurabian Follies Foreign Policy. 2010. 

Etnisiin ryhmiin liittyvät salaliittoteoriat
Arabivastaisuus
Islamofobia
Äärioikeisto
Jouluhalko

Jouluhalko kuuluu perinteiseen kelttiläiseen tapaan juhlistaa talvipäivänseisausta eli vuoden lyhyintä päivää. Silloin etsittiin ja poltettiin suuri halko, joka symboloi aurinkoa. Usein käytettiin hedelmäpuun halkoja, mikä takasi hyvän sadon seuraavaksi vuodeksi. Katolinen kirkko ei tukahduttanut traditiota, ja keskiajalla halon polttamisen perinne monipuolistui. Runkoa saatettiin koristella, se sytytettiin juhlavin menoin ja polttamisen jälkeen tuhka kerättiin talteen seuraavaksi vuodeksi, minkä uskottiin tuottavan onnea ja varjelevan onnettomuuksilta.

Kaupunkiasutuksen myötä puun polttamisen perinne kävi mahdottomaksi, ja suuri halko korvattiin pienemmällä oksalla, joka asetettiin keskelle pöytää ja ympäröitiin erilaisilla herkuilla. Tämä oksa muuttui vähitellen leivokseksi pariisilaisleipureiden ansiosta 1800-luvun lopulla.

Katso myös 
 Yule

Joulu
Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet

Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut Ere Kokkosen Vääpeli Körmy -komedia, joka on jatkoa elokuvalle Vääpeli Körmy ja marsalkan sauva. Elokuva on myös esitetty Yle TV2-kanavalla neliosaisena minisarjana.

Juoni 

Räyhänrannan varuskunnan kolmannen sissikomppanian miehet kotiutetaan – lukuun ottamatta kolmostuvan sotilaita, joille eversti Tossavainen on vääpeli Körmyn pyynnöstä määrännyt viikon ylimääräistä palvelusta. Tuon viikon aikana varuskunta alkaa hajota kuin termiittien nakertama laho kanto, uusia alokkaita ei tule ja Tossavainen tulee tietämättään perustaneeksi Suomen ensimmäisen naississikomppanian. Ylipalvelukseen joutuneet alikersantit toimittavat esikuntaan vetenalaisen vehkeen suunnitelmat, jonka seurauksena käynnistyy operaatio Shhhhh!.

Varuskunnan kellariin naamioidaan leipomo, jonka suojissa toimii vetenalaisen vehkeen rakentamisesta vastaava salainen toimintakeskus.

Näyttelijät

Muuta 
 Elokuva kuvattiin heinäkuussa 1991 välittömästi Ere Kokkosen ohjaaman ja käsikirjoittaman Uuno Turhapuro herra Helsingin herra -elokuvan jälkeen. Vuoden 1991 Körmy- ja Turhapuro-elokuvissa onkin yhteinen kohtaus, jossa Vääpeli Körmy istuu ravintolassa ja tarjoilijana toimii Uuno Turhapuro.

 Elokuva jäi Juhani Kumpulaisen viimeiseksi.

Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi sanoo ettei mauton elokuva naurata ja antaa sille tähtien sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.

Lähteet 
 Suomen kansallisfilmografia 11 ISBN 951-37-3969-4

Viitteet

Vuoden 1991 suomalaiset elokuvat
vetenalaiset vehkeet
Vääpeli Körmy ja kahtesti laukeava

Vääpeli Körmy ja kahtesti laukeava on vuonna 1997 ensi-iltansa saanut Ere Kokkosen viides Vääpeli Körmy -elokuva. Elokuva on esitetty televisiossa ainoastaan 4-osaisena minisarjana TV2:lla vuosina 1998, 2001 ja 2005. Vääpeli körmy ja kahtesti laukeava toi 31 436 katsojaa elokuvateattereihin

Juoni 

Vääpeli Körmy saa tehtäväkseen valloittaa Katajanokan kasinon, jota Suomen ensimmäinen naismissikomppania puolustaa. Tehtävä ei ole helppo, kun vastustajat ovat kauniita ja rohkeita ja omat miehet sieltä tyhmemmästä päästä. Lisäksi johdossa on tollo vänrikki, runoja rustaava kapteeni ja kenraali, joka tuskin muistaa eilistä.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
  

Vuoden 1997 suomalaiset elokuvat
kahtesti laukeava
Suomalaiset komediaelokuvat
Kulkuri ja joutsen (elokuva)

Kulkuri ja joutsen on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut Timo Koivusalon ohjaama elokuva. Käsikirjoituksen hän laati yhdessä Juha Nummisen kanssa.

Elokuva on episodimainen kertomus Tapio Rautavaaran ja Reino Helismaan kiertue-elämästä 1949–1965. Se perustuu Koivusalon lähes viisi vuotta kestäneeseen tutkimustyöhön, jonka aikana hän paneutui näiden kansanviihdyttäjien elämään ja uraan hyvin syvällisesti. Hän sai myös sekä Helismaan että Rautavaaran perikuntien täyden tuen hankkeelleen.

Elokuva on esitetty televisiossa Yle Teemalla ja useita kertoja Yle TV2 -kanavalla.

Tuotanto 
Koivusalo oli saanut idean Tapio Rautavaaraa ja Reino Helismaata käsittelevästä elokuvasta pääsiäisenä 1994. Syksyllä 1995 hän tapasi Juha Nummisen, joka oli kirjoittanut Tapio Rautavaarasta muistelmateoksen En päivääkään vaihtaisi pois (1978). Numminen lupasi antaa Koivusalon käyttöön 50 tuntia nauhoittamiaan Rautavaaran haastatteluja. Projekti varmistui Yle TV2:n ja levitysyhtiö Buena Vistan tuen ansiosta. Nummisesta tuli elokuvan toinen käsikirjoittaja. Elokuvaan saatiin rekvisiitaksi Rautavaaran ja Helismaan aidot kitarat, Lempi Helismaan vihkisormus ja Rautavaaran kultamitalikeihäs ja yhtenä kuvauspaikkana oli Helismaan talon piha. Helismaan poika ja Rautavaaran tyttäret antoivat hyväksynnän Koivusalon elokuvahankkeelle.

Käsikirjoitus valmistui tammikuussa 1998, ja elokuvasäätiön haettua pienempi tuki varmistui vasta sen jälkeen. Kuvaukset suoritettiin neljässä jaksossa touko-, heinä-, loka- ja marraskuussa 1998, sisäkuvien osalta Friitalan nahkatehtaalle Ulvilaan rakennetussa studiossa ja ulkokuvien osalta eri puolilla Satakuntaa, Hämettä, Keski-Suomea ja Helsinkiä. Elokuvassa oli noin 80 roolia, ja avustajia käytettiin noin 1 400. 

Rautavaaraa esitti Tapio Liinoja, joka oli ollut aiemmin mukana Koivusalon elokuvassa Pekko ja massahurmaaja (1995). Joitakin live-osuuksia lukuun ottamatta laulukohtauksissa käytettiin Tapio Rautavaaran levytyksiä. Helismaan lauluosuudet esitti Helismaata näytellyt Martti Suosalo itse. Elokuva sai ensi-iltansa 19. helmikuuta 1999 lukuun ottamatta Helsinkiä, jossa uusi Tennispalatsin elokuvateatteri avautui käyttöön vasta viikkoa myöhemmin.

Elokuvan tuotantokustannukset olivat 4,8 miljoonaa markkaa ja se sai Suomen elokuvasäätiön 1,8 miljoonan markan tuotantotuen.

Vastaanotto
Kulkuri ja joutsen sai hyvän vastaanoton sekä katsojilta että kriitikoilta. Erityisesti arvostettiin elokuvan huolella tehtyä ajankuvaa ja hyviä näyttelijäsuorituksia. Martti Suosalo sai elokuvasta vuonna 2000 parhaan miespääosan Jussi-patsaan.

Rooleissa

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Jussi-palkitut elokuvat
Suomalaiset elämäkertaelokuvat
Suomalaiset musiikkielokuvat
Vuoden 1999 suomalaiset elokuvat
Timo Koivusalon ohjaamat elokuvat
Rentun ruusu (elokuva)

Rentun ruusu (koko nimi: Rentun Ruusu – elokuva Irwin Goodmanista) on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut Timo Koivusalon ohjaama ja käsikirjoittama elokuva, joka kertoo laulaja Irwin Goodmanista. Elokuva oli yli 350 000 katsojallaan Suomessa vuoden katsotuin kotimainen elokuva. Elokuva alkaa kuolemansairaan Irwinin viimeisistä hetkistä ja siirtyy siitä 1960-luvun tapahtumiin.

Tuotanto 

Tapio Rautavaarasta ja Reino Helismaasta kertovan Kulkurin ja joutsenen (1999) jälkeen Koivusalo jatkoi kansantaiteilijan muotokuviaan seuraavalla elokuvallaan. Koivusalo sai elokuvaan yhteistyökumppaniksi Vexi Salmen, joka toimi Irwin Goodmanin managerina ja laulujen sanoittajana 1960-luvulta alkaen. 

Rentun ruusua kuvattiin useissa jaksoissa talven, kevään ja kesän 2000 aikana. Kuvauspäiviä oli kaikkiaan 35. Elokuvassa oli yli 50 varsinaista roolia ja avustajia yli tuhat. Pääroolin esittäjäksi valittiin Koivusalon luottonäyttelijäksi noussut Martti Suosalo, joka sai roolistaan Jussi-patsaan. Elokuvaa kuvattiin Arista Filmin studiolla Ulvilassa ja ympäri Etelä-Suomea muun muassa Porissa, Ulvilassa, Hämeenlinnassa, Harjavallassa, Hämeenkyrössä ja Luvialla sekä ulkomailla Saksan Oldenburgissa ja Gran Canarialla Las Palmasissa.

Elokuva lyheni kuvaamisen aikana, ja vielä leikkausvaiheessa elokuvan kohtauksia lyhennettiin ja poistettiin. Käsikirjoitus julkaistiin Liken kustantamana. Elokuva sai ensi-iltansa 12. tammikuuta 2001 ja se on toistaiseksi Timo Koivusalon paras katsojamenestys elokuvateattereissa. Elokuvan tuotantokustannukset olivat 918 242 euroa. Se sai Suomen elokuvasäätiöltä tuotantotukea ja markkinointi- ja levitystukea 605 476 euroa sekä myöhemmin Valtion elokuvatuotannon laatutukea 100 000 markkaa.

Rooleissa

Lähteet 

Vuoden 2001 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset elämäkertaelokuvat
Suomalaiset musiikkielokuvat
Irwin Goodman
Timo Koivusalon ohjaamat elokuvat
Jussi-palkitut elokuvat
Espen Bredesen

Espen Bredesen (s. 2. helmikuuta 1968 Oslo, Norja) on norjalainen entinen mäkihyppääjä.

Bredesenin huippuvuodet ajoittuvat 1990-luvun alkupuolelle. 1993 MM-kisoissa Ruotsin Falunissa hän voitti kultaa suur- ja joukkuemäestä. Seuraavalla kaudella 1993-1994 hän voitti maailmancupin, Keski-Euroopan mäkiviikon, normaalimäen kultamitalin ja suurmäen hopeaa Saksan Jens Weißflogin takana Lillehammerin olympialaisista sekä lentomäen MM-hopeaa. Ensimmäiset aikuisten arvokilpailut Bredesenin uralla olivat Val di Fiemmen MM-kilpailut 1991, joissa hän osallistui kaikkiin kolmeen kilpailuun, sijoitukset joukkuemäessä 4., suurmäessä 16. ja normaalimäessä 52. MM-kisoissa Norjan Trondheimissä 1997 Espen Bredesen johti ensimmäisen kierroksen jälkeen normaalimäen kilpailua, mutta toisen kierroksen epäonnistuminen pudotti hänet sijalle 15. Bredesen osallistui joukkuemäkeen, jossa Norjan sijoitus oli viides. Suurmäen kilpailussa hän oli lopputuloksissa 34.

Norjan mäkihyppymestaruuden Bredesen voitti normaalimäessä vuosina 1991, 1992, 1993, 1997 ja 1998, ja suurmäessä 1991, 1993, 1994 sekä 1996. Hän hyppäsi lisäksi kaksi kertaa uuden maailmanennätyksen, 209 metriä vuonna 1994 ja 210 metriä vuonna 1997.

Saavutuksia
1993 MM, Falun: kultaa suurmäestä ja joukkuemäestä
Talviolympialaiset 1994, Lillehammer: kultaa normaalimäestä, hopeaa suurmäestä
1994 lentomäen MM, Planica: hopeaa

Lähteet

Viitteet

Norjalaiset olympiavoittajat
Norjalaiset mäkihyppääjät
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Hetta

Hetta () on Ounasjärven pohjoisrannalla sijaitseva Enontekiön kirkonkylä, jossa on asukkaita noin 800. Enontekiön kirkonkyläksi nimetyssä tilastollisessa taajamassa oli puolestaan vuoden 2011 lopussa 555 asukasta.

Hetassa sijaitsevat muun muassa Enontekiön kunnan virastotalo, valtion virasto, Enontekiön kirkko, Enontekiön pääkirjasto, Hetan terveysasema, Hetan koulukeskus (Hetan yhtenäinen peruskoulu ja Enontekiön Erälukio), Tunturi-Lapin luontokeskus ja K-Market J AD Rantakokko. Hetasta on tieyhteydet Norjan puolelle Koutokeinoon, Muonioon ja Sirkkaan (Leville).

Tapahtumia
 Hetan musiikkipäivät
 Hetan Marianpäivät
 Perinteiset joulumyyjäiset
 Enontekiön pilkkiviikko
 Saami Ski Race

Nähtävyyksiä
 Jyppyrän näköalapaikka
 Tunturi-Lapin luontokeskus
 Enontekiön kirkko
 Enontekiön kotiseutumuseo

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla

Enontekiön kylät
Suomen kirkonkylät
Lapin maakunnan taajamat
Suomen kuntakeskukset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Sirkka (Kittilä)

Sirkka on 890 asukkaan kylä ja taajama Kittilän kunnassa, Lapin maakunnassa, noin 17 kilometriä kuntakeskuksesta pohjoiseen. Tärkein liikenneyhteys on kylää halkova Rovaniemelle ja Muonioon johtava kantatie 79. Kittilän lentoasemalle on Sirkasta matkaa 13 kilometriä. Kylän keskus sijaitsee Levi- ja Kätkätunturien välissä Immeljärven rannalla. Immeljärvi on saamelaisten pyhä järvi. 

Alueen tärkein elinkeino on matkailu. Levitunturin hiihtokeskuksen hotellit ja suurin osa palveluista sijaitsevat Sirkassa. Kylässä sijaitsevat myös Sirkan päiväkoti, Sirkan koulu, jossa on 119 oppilasta, sekä Marian kappeli. Vuonna 2016 Sirkkaan pystytettiin taajaman liikennemerkit.

Lähteet 

Kittilän kylät
Levi
Kittilän taajamat
Sirkka

Sirkka tarkoittaa seuraavia:

 sirkat (Gryllidae), suorasiipisiin kuuluva hyönteisheimo
 heinäsirkat (Caelifera), suorasiipisiin kuuluva alalahko 
 Sirkka, naisen etunimi
 Samu Sirkka, Pinocchio-animaatioelokuvan ja sarjakuvien hahmo
 Sirkka, kylä Kittilässä
 Sirkka, suomalainen lastenlehti
 Sirkka-tietokanta, Sirkuksen tiedotuskeskuksen tietokanta
 Mieskuoro Sirkat, vuonna 1899 perustettu suomalainen kuoro
 Sirkka, P.V. Lehtisen ohjaama lyhytelokuva vuodelta 2001
 Sirkka, Anni Saastamoisen romaani vuodelta 2019

Sukunimi 
 Impi Sirkka (1884–1973), suomalainen kansanopiston johtaja ja suomentaja
 Miradonna Sirkka (s. 1991), suomalainen nykysirkus- ja performanssitaiteilija ja ohjaaja.