joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Nokian Jalkineet

Nokian Jalkineet on Bernerin kumijalkinebrändi. Yhtiön liiketoiminta ja tuotemerkit myytiin vuonna 2005 perheyritys Berner Oy:lle, joka jatkaa kumijalkineiden myyntiä ja markkinointia entisillä Nokian Jalkineiden tuotemerkeillä, mutta valmistuttaa ne ulkomailla, lähinnä Slovakian ja Serbian jättitehtailla.  

Nokian Jalkineiden juuret olivat vuonna 1898 perustetussa Suomen Gummitehdas Oy:ssä (vuodesta 1959 Suomen Kumitehdas Oy), joka vuonna 1967 sulautettiin silloisen Nokia Osakeyhtiön ja Suomen Kaapelitehdas Oy:n kanssa Nokia Oy:ksi. Gummitehdas omisti enemmistön sekä Nokiasta että Kaapelitehtaasta, mutta silloisen lainsäädännön johdosta paperiteollisuutta harjoittanut Nokia oli sulautumisessa vastaanottava yhtiö ja antoi syntyneelle uudelle yhtiölle nimen. Nokia Oy jatkoi kumijalkineiden valmistusta yhtenä toimialanaan. Vuonna 1990 Nokia yhtiöitti kumijalkineiden valmistuksen omaksi yhtiöksi, Nokian Jalkineet Oy:ksi. Tämä yhtiö keskittyi 1990-luvulta alkaen kumisaappaiden valmistukseen. Tunnettuja Nokian Jalkineiden kumisaappaita ovat muun muassa Kontio- ja Hai-saappaat.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Nokian Jalkineiden kotisivut

Suomalaiset vaatetusalan yritykset
Entiset suomalaiset teollisuusyritykset
Radion tanssiorkesteri

Radion tanssiorkesteri oli Yleisradion suojissa toiminut orkesteri, joka säesti eri solisteja. Orkesteri perustettiin vuonna 1958. Se teki 1960–1970-luvuilla kymmenkunta konserttia ja nauhoitusta vuosittain.

Kokoonpano 
 Ossi Runne, kapellimestari 
 Raimo Henriksson, kapellimestari 
 Pentti Lasanen, kapellimestari 
 Unto Haapa-aho, klarinetti 
 Jörgen Petersen, trumpetti 1958–1975
 Esa Pethman 
 Göran Ödner 
 Leo Kähkönen 
 Hannu Saxelin 
 Juhani Aaltonen 
 Erkki Koskimo, pasuuna 
 Heikki Laurila, kitara 
 Erkki Valaste, rummut 
 Tauno Virtanen, trumpetti
 Kaj Backlund, trumpetti
 Arto Alaspää, trumpetti 1969-1971
 Seppo ”Emppu” Peltola, pasuuna
 Juhani Aalto, pasuuna
 Sointu Huuskonen, pasuuna
 Erkki Seppä, basso
 Heikki Annala, basso
 Esko Linnavalli, kapellimestari ja piano
 Esa Katajavuori, piano
 Ilpo Kallio, rummut

Katso myös
Radion viihdeorkesteri
UMO Jazz Orchestra

Lähteet 

Suomalaiset orkesterit
Yle
Maitohiippo

Maitohiippo (Mycena galopus) on kellomainen vaaleanruskea tai harmaanmusta hiippolaji. Sienen heltat ovat valkeat tai harmaanruskeat. Jalka on lakin värinen, ja siinä on hieman maitiaisnestettä. Sieni kasvaa havumetsien neulasilla koko Suomessa yleisenä. Lajista tavataan myös tummempaa muunnosta, nokimaitohiippoa (Mycena galopus var. nigra).

Lähteet 

Hiipot
Nokimaitohiippo

Nokimaitohiippo (Mycena galopus var. nigra) on kellomainen tummanruskea tai musta maitohiipon muunnos. Sen jalka on lakin värinen ja siinä on valkeaa maitiasnestettä. Sienen malto on harmaata. Heltat ovat valkoiset. Sieni kasvaa melko yleisenä sekametsissä.

Lähteet 

Hiipot
Richard Ansdell

Richard Ansdell (11. toukokuuta 1815, Liverpool – 20. huhtikuuta 1885, Frimley) oli brittiläinen maalari. Hän oli erikoistunut eläin- ja liikunta-aiheisiin öljyvärimaalauksiin. 

Hänen ensimmäinen taidenäyttelynsä oli Liverpoolin akatemiassa vuonna 1835.

Aiheesta muualla

 Richard Ansdelliin liittyvät kotisivut 
 Galleria  

Ansdell, Richard
Ansdell, Richard
Ansdell, Richard
Vladimir Vojevodski

Vladimir Aleksandrovitš Vojevodski (; 4. kesäkuuta 1966 – 30. syyskuuta 2017) oli venäläinen matemaatikko. Hän kehitteli algebrallisten varistojen homotopiateoriaa, formuloi motiivisen kohomologian ja ansaitsi työstään Fieldsin mitalin vuonna 2002.

Elämäkerta 
Vojevodski opiskeli Moskovan kansallisessa yliopistossa ja suoritti tohtorin tutkinnon vuonna 1992 David Kazhdanin ohjauksessa. Myöhemmin hän oli professori Princetonin yliopistossa.

Vojevodskin työ liittyi sekä algebralliseen geometriaan että algebralliseen topologiaan. Voevodsky tutki skeemojen homotopiateoriaa yhdessä Fabien Morelin kanssa. Tätä pidetään nykyään oikeana muotoiluna motiiviselle kohomologialle. Teorian avulla hän todisti Milnorin otaksuman ja sai työstään Fieldsin mitalin vuonna 2002 24:nnessä kansainvälisessä matemaatikkojen kongressissa Pekingissä, Kiinassa. Vojevodski julkaisi Andrei Suslinin ja Eric M. Friedlanderin kanssa teoksen Cycles, Transfers and Motivic Homology Theories, joka keskittyy motiiviseen kohomologiateoriaan.

Lähteet 
 Friedlander, Eric M., Rapoport, Michael ja Suslin, Andrei. (2003) "The mathematical work of the 2002 Fields medalists". Notices Amer. Math. Soc. 50 (2), 212–217.
 Vojevodski, Vladimir, Suslin, Andrei ja Friedlander, Eric M. (2000) Cycles, transfers, and motivic homology theories. Annals of Mathematics Studies Vol. 143. Princeton University Press.

Viitteet 

Venäläiset matemaatikot
Fieldsin mitalistit
Vuonna 1966 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Salsa (musiikki)

Salsa on latinalaisen Amerikan ja modernissa Amerikassa mukautunutta samba- ja son-musiikista vaikutteita ottanut musiikkisuuntaus. Salsaorkesterit ovat yleensä big band -tyylisiä, isoja orkestereita.

Nimi 

Musiikkilajin nimi viittaa salsakastikkeeseen ja sen pistävän mausteiseen makuun. Myöhemmin nimellä on myös tarkoitettu assosiaatiota latinalaisamerikkalaisesta musiikkikulttuurista englanninkielisessä maailmassa.

Historia 

Salsa sisältää useita tyylejä ja variaatioita; termiä voidaan käyttää kuvailemaan kaikenlaisia kuubalaisvaikutteisia musiikkilajeja kuten esimerkiksi cha-cha ja mambo. Tarkkaan ottaen salsalla viitataan musiikkityyliin, joka kehittyi 1960- ja 1970-luvulla kuubalaisten ja puertoricolaisten siirtolaisten keskuudessa New Yorkin alueella: muusikot sovittivat uudelleen vanhoja mamboja ja muita 1940- ja 1950-luvun big band -kappaleita modernimman soundin aikaansaamiseksi. Salsan lähimmät sukulaiset ovatkin kuubalainen mambo ja 1920-luvun son-orkesterit sekä latino jazz. 1970-luvulle saakka latino jazz ja salsa olivat lähes synonyymejä.

Keskeinen henkilö salsan synnyssä oli newyorkilaisen Fania Records -levytysstudion tuottaja Johnny Pacheco, joka kokosi myös salsayhtyeen Fania All Stars. Hän toi eri muusikoiden myötä salsaan kuubalaisten vaikutteiden lisäksi puertoricolaisia ja brasilialaisia sävyjä. Eniten salsalevyjä myynyt artisti on Marc Anthony ja kolmas keskeinen salsan uranuurtaja on pasunisti ja yhtyeenjohtaja Willie Colón.

Soittimet 

Tyypilliset soittimet salsassa ovat piano, conga, trumpetti, vetopasuuna, bassokitara, rytmikapulat (), kellot (), timbaalit ja kitara.

Katso myös 
 Salsa (tanssi)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Salsa Music web magazine
Jaatinen

Jaatinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

 Aarne Jaatinen (1895–1944), näyttelijä
 Antti Jaatinen (s. 1987), jääkiekkoilija
 Antti Jaatinen (s. 1986), jääkiekkoilija
 Antti Jaatinen (s. 1968), arkkitehti ja kirjailija 
 Arno Jaatinen (1895–1946), jääkärimajuri
 Eeli Jaatinen (1905–1970), taidemaalari, kuvittaja ja pilapiirtäjä
 Eero Jaatinen (s. 1936), keihäänheittäjä
 Eila Jaatinen (1952–2012), kirjailija, kääntäjä ja kolumnisti
 Esko Jaatinen (s. 1936), pappi ja kirjailija
 Filip Jaatinen (1897–1966), oikeusneuvos ja Turun hovioikeuden presidentti
 Gunnar Jaatinen (1882–1958), kauppaneuvos ja Oy Rauma Wood Ltd:n sekä Suomen Puuvienti Oy:n toimitusjohtaja
 Heidi Jaatinen  (s. 1968), kirjailija, opettaja ja harrastajateatterin ohjaaja
 Heikki Jaatinen (1829–1879), Tammikuun valiokunnan jäsen ja valtiopäivämies
 Jarl Emerik Jaatinen (1884–1953), rautatieinsinööri ja Kokkolan kaupunginjohtaja
 Jarl Jaatinen (1914–1940), arkkitehti
 Juha-Matti Jaatinen (s. 1984), pesäpalloilija
 Jussi Jaatinen (1899–1968), näytelmäkirjailija
 Jussi Jaatinen (s. 1967), oboisti
 Kaarle Jaatinen, puutarhuri ja puutarhakirjojen tekijä
 Maria Jaatinen (1907–1995), mielisairaanhoitaja ja runoilija
 Marjatta Jaatinen (1927–2003), arkkitehti
 Martti Jaatinen (1928–2008), arkkitehti
 Martti I. Jaatinen (s. 1934), arkkitehti ja professori
 Mathias Jaatinen (1834–1907), tuomari, pormestari ja valtiopäivämies
 Matti Jaatinen (1928–2005), kansanedustaja (Kokoomus) ja maaherra
 Oili Jaatinen (s. 1899), näyttelijä
 Olli Jaatinen (s. 1960), valokuvataiteilija ja kirjailija
 Otto Engelbrekt Jaatinen (1881–1934), näytelmäkirjailija
 Pekka Jaatinen (s. 1966), kirjailija
 Pirkko Talvio-Jaatinen (s. 1943, kääntäjä ja kirjailija
 Pälvi Jaatinen (1936–2020), korkeushyppääjä
 Satu-Kristina Vesa, o.s. Jaatinen (s. 1978), oopperalaulaja
 Silja Jaatinen (s. 2002), jalkapalloilija
 Simo Jaatinen (1924–1999), diplomi-insinööri ja Vesihallituksen pääjohtaja
 Stig Jaatinen (1918–1999), maantieteen professori
 Tahvo Jaatinen (1839–1891), maanviljelijä ja valtiopäivämies
 Timo Jaatinen (s. 1968), Metsäteollisuus ry:n toimitusjohtaja
 Toimi Jaatinen (s. 1956), museonjohtaja ja museoneuvos
 Toivo Jaatinen (1926–2017), kuvanveistäjä
 Vihtori Jaatinen (1864–1903), päätoimittaja
 Ville Jaatinen (k. 2021), rikollinen.
Siirtolaisuus Portugaliin

Portugali on ollut perinteisesti siirtolaisia luovuttava maa. Vuosituhannen vaihteen jälkeen maan siirtolaisväestö on kuitenkin kasvanut nopeasti.  Vuonna 2007 Portugalissa asui 10 617 575 asukasta, joista 332 137 oli maassa laillisesti asuvia siirtolaisia (51,7 % naisia, 48,3 % miehiä).
 Erityisen nopeasti ovat kasvaneet brasilialaisten, itäeurooppalaisten (ukrainalaisten, venäläisten, romanialaisten, moldovalaisten ja bulgarialaisten) sekä kiinalaisten yhteisöt. Sen lisäksi maassa on suuri ja koko ajan kasvava afrikkalainen yhteisö.

Suurimmat siirtolaisryhmät

Lähteet

Portugalilainen yhteiskunta
Siirtolaisuus
Ritva Hyöky

Hanni Ritva Soilikki Hyöky (6. toukokuuta 1919 Kajaani – 13. heinäkuuta 1999 Vaasa) oli suomalainen juristi. Hän oli ensimmäinen nainen Suomessa hovioikeuden presidenttinä.
Ritva Hyökyn vanhemmat olivat Kajaanin pormestari Fredrik Hyöky ja Johanna Maria Lundstedt. Hyöky suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1944 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1947. Tämän jälkeen hän toimi muun muassa oikeusministeriön rikosrekisteritoimiston apulaistoimistopäällikkönä Helsingissä. Vuonna 1949 Hyöky siirtyi Vaasan hovioikeuteen, jossa hän toimi ylimääräisenä virkamiehenä vuosina 1949–1950, viskaalina 1950–1958, sihteerinä 1958–1959 ja hovioikeudenneuvoksena 1959–1975. Marraskuussa 1975 hänestä tuli Vaasan hovioikeuden presidentti, jota virkaa hän hoiti vuoteen 1989.

Hyöky osallistui virkansa ohella aktiivisesti kunnallispolitiikkaan. Hän oli Vaasan kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1960–1972 ja 1975–1976 ja Vaasan kaupungin sosiaalilautakunnan jäsen vuosina 1966–1972. Puoluekannaltaan hän oli kokoomuslainen.

Tunnustukset 
 Suomen Valkoisen Ruusun I luokan komentajamerkki - SVR K I
 Suomen Leijonan komentajamerkki - SL K
 Punaisen Ristin tunnuksin 1 lk. Vapaudenmitali

Lähteet 
 Suomen lakimiehet 1988, Suomen Lakimiesliitto, Helsinki.
 Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1977, Otava 1976, Helsinki.
 Ritva Hyoky, Vaasan Suomalaisen Naisklubin kantava voima

Viitteet

Suomalaiset juristit
Suomen hovioikeuksien presidentit
Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Vaasan kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 1999 kuolleet
Herzogtum Lauenburg

Herzogtum Lauenburg on Saksan Schleswig-Holsteinin osavaltion eteläisin piirikunta. Alue sisältää useita historiallisesti merkittäviä kaupunkeja, kuten esimerkiksi Lauenburg/Elbe, Mölln ja Ratzeburg.

Kaupungit ja kunnat 
(suluissa olevat väkiluvut ovat 31. joulukuuta 2006 olleen tilanteen mukaan)

Amt ()

Aiheesta muualla 

Schleswig-Holsteinin piirikunnat
Holopainen

Holopainen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

 Aki Holopainen (s. 1962), rehtori ja kouluneuvos
 Ale Holopainen (1908–1974), kansanedustaja
 Alpo Holopainen (s. 1947), liikkeenjohdon konsultti, markkinoinnin ja mainonnan kouluttaja ja mainonnan suunnittelija
 Annika Holopainen (s. 1993), koripalloilija 
 Anu Holopainen (s. 1968), nuortenkirjailija ja toimittaja
 Ari Holopainen (s. 1969), jääpalloilija
 Eero Holopainen (s. 1937), meteorologian professori
 Eero Holopainen (s. 1942), jääkiekkomaalivahti
 Eino Holopainen (1929–2010), korva-, nenä- ja kurkkutautien ja allergologian erikoislääkäri
 Elisa Holopainen (s. 2001), jääkiekkoilija ja olympiamitalisti
 Esa Holopainen (s. 1972), kitaristi, säveltäjä
 Esa Holopainen (s. 1961), raviohjastaja
 Esa Holopainen (s. 1958), sarjakuvantekijä
 Hanna Holopainen (s. 1976), Vihreiden kansanedustaja ja diplomi-insinööri
 Hans Holopainen (1897–1941), jääkärikapteeni,
 Heimo ”Holle” Holopainen (s. 1948), tv-kasvo, radioääni ja muusikko
 J. Holopainen (1889–1956), proviisori ja näytelmäkirjailija
 Jaani Holopainen (s. 2001), jääkiekkoilija
 Jalmari Holopainen (1892–1954), jalkapalloilija
 Johannes Holopainen (s. 1988), näyttelijä
 Juha Matti Holopainen (s. 1960), rehtori ja freelancer-urheilutoimittaja
 Juhani Holopainen (s. 1956), entinen SM-tason keskipitkän ja pitkän matkan juoksija
 Jyrki Holopainen (s. 1987), salibandyn pelaaja
 Kauko Holopainen (1940–1996), tietokirjailija, pääministerin ja presidentin avustaja
 Lauri Holopainen (1909–1968), kirjailija
 Leena Holopainen (s. 1958), sairaanhoitaja, erityisopettaja ja erityispedagogiikan professori
 Mari Holopainen (s. 1981), Vihreiden poliitikko ja kansanedustaja
 Marja Holopainen (s. 1983), mezzosopraano
 Meri Holopainen (s. 1983), ääninäyttelijä, muusikko
 Mika Holopainen (1963–2017), voimisteluvalmentaja ja voimistelija
 Mikko Holopainen (1941–2016), jääkiekkoilija
 Minna Holopainen, päätoimittaja
 Olli Fredrik Holopainen (1873–1913), asianajaja ja Savonlinnan pormestari
 Outi Holopainen, diplomaatti
 Pekka Holopainen (1935–2015), Yleisradion toimittaja
 Pekka Holopainen (s. 1966), Ilta-Sanomien urheilutoimittaja ja tietokirjailija
 Pertti Holopainen (s. 1959), koripalloilija
 Pietari Holopainen (s. 1982), jalkapalloilija
 Raimo Holopainen (s. 1948), poliitikko (SDP)
 Riku Holopainen (s. 1997), salibandyn pelaaja
 Ronja Holopainen, nuorisoaktivisti, EcoMe-kuukautissuojan keksijä
 Tero Holopainen, rikollisjärjestö United Brotherhoodin ent. johtaja
 Toivo Holopainen (1929–2012), hallintoneuvos, oikeustieteilijä, professori
 Tuomas Holopainen (s. 1976), muusikko
 Tuure Holopainen (1943–2019), kulttuurineuvos ja -johtaja, päätoimittaja
 Tuomo Holopainen, selostaja ja ääninäyttelijä
 Veijo-Lassi Holopainen (1921–2006), maahockeypelaaja, pesäpalloilija ja urheilutoimittaja
 Viljo Holopainen (1916–2011), metsätieteilijä
 Yrjö Holopainen (1866–1892), kivipiirtäjä.

Entinen nimi
 Mari Isotalo (o.s. Holopainen) (s. 1973), kuvataiteilija

Lähteet
Eetu A. Alha

Edvard (Eetu) Adiel Alha (ent. Ahlman; 8. syyskuuta 1873 Pihlajavesi – 10. maaliskuuta 1926 Tampere) oli suomalainen klassisten kielten maisteri ja Aamulehden päätoimittaja.

Eetu Alhan vanhemmat olivat Pihlajaveden kanttori Konstantin Sebastian Ahlman ja Charlotta Natalia Norrlin. Hän vietti lapsuutensa Vesilahdella ja pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1893. Alha opiskeli kieliä Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1902 sekä maisteriksi 1907. Opiskeluaikanaan Alha oli mukana Suomalaisen Nuijan ja osakuntien toiminnassa.

Alha oli latinan ja suomen kielen vt. kollegana Hämeenlinnan lyseossa 1904–1906, historian ja latinan kielen opettajana Turun suomalaisessa yhteiskoulussa 1909–1914 ja latinan kielen opettajana Tampereen lyseossa vuodesta 1914 alkaen. Hän oli toimitusharjoittelijana Uudessa Suomettaressa, Hämeen Sanomien päätoimittajana 1905–1909 ja Aamulehden päätoimittajana vuosina 1913–1926. Hän kirjoitti myös pakinoita Aamulehteen nimimerkillä Aatu.

Alha toimi aktiivisesti kunnallispolitiikassa ja kokoomuspuolueessa. Hän oli Pirkanmaan Kokoomuksen puheenjohtajana vuosina 1920–1922 ja hän toimi myös presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa. Alha oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1923 alkaen.

Eetu Alha oli vuodesta 1904 lähtien naimisissa Olga Reposen kanssa. Heidän lapsiaan olivat:
 Anja Helena Alha 23.11.1904–1972
 Aatto Edvard Alha 13.9.1906–23.12.1939
 Aulis Vilhelm Alha 20.3.1908–4.11.1937
 Aila Charlotta Alha 17.12.1909–25.1.1941
 Arvo Alha 3.11.1911–8.1.1912
 Antti Rikhard Alha 7.2.1917–13.4.1989
 Arvi Allan Alha 19.9.1918–28.4.1987

Sanomalehtimies Aatto Edvard (s. 1906) kaatui 23. joulukuuta 1939 Kuolemajärven Hatjalahdella.

Eetu Alha on haudattu Vesilahden hautausmaalle.  Eetu Alhan veli oli Rengon kirkkoherra, rovasti Konstantin (Kosti) Alha (1864–1927).

Suomennoksia 
 Anders Wide : Kylvyt ja kotivoimistelu ; tekijän luvalla toisesta ruotsalaisesta painoksesta suomentanut E. A. A. Karisto 1908

Lähteet 
 Koskesta voimaa – kaksi valtalehteä
 Pirkanmaan Kokoomuksen puheenjohtajat

Aiheesta muualla 
 Muutamia tietoja Lempäälän pitäjästä, Edward Ahlmanin kirjoittama Lempäälän pitäjäkuvaus vuodelta 1897

Suomalaiset päätoimittajat
Suomalaiset opettajat
Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Tampereen kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1873 syntyneet
Vuonna 1926 kuolleet
Öljypalmu

Öljypalmu eli afrikanöljypalmu (Elaeis guineensis) on Länsi-Afrikasta peräisin oleva, öljykasvina viljelty palmulaji. Sen hedelmistä saadaan palmuöljyä ja siemenistä palmuydinöljyä.

Alkuperä 

Laji on peräisin Länsi-Afrikan rannikolta. Siellä sitä ei kuitenkaan ole otettu viljelykseen, vaan sen hedelmiä on kerätty luonnosta.

Vuonna 1848 neljä öljypalmun tainta istutettiin tuolloin Alankomaiden siirtomaana olleelle Jaavan saarelle perustettuun kasvitieteelliseen puutarhaan. Näiden yksilöiden jälkeläisistä sai 1800-luvun lopulla alkunsa öljypalmun viljelys Kaakkois-Aasiassa. Se on siis maailman uusimpia viljelyskasveja. Viime aikoina sen jalostukseen on käytetty myös läheistä eteläamerikkalaista sukulaislajia amerikanöljypalmua (Elaeis oleifera), jonka kanssa öljypalmu risteytyy helposti.

Viljelysalueet 
Öljypalmu on trooppinen viljelyskasvi. Sitä viljellään etupäässä Kaakkois-Aasiassa, eniten Malesiassa .

Hedelmä ja öljyt 

Öljypalmun hedelmä on suunnilleen luumun kokoinen luumarja. Niitä voi olla jopa 7 000 kappaletta samassa rypäässä. Hedelmiä voidaan syödä sellaisenaankin, mutta enimmäkseen niitä käytetään kasviöljyjen tuottamiseen. Sekä hedelmämalto että siemen ovat öljypitoisia.

Hedelmämallosta saadaan palmuöljyä, siemenestä palmuydinöljyä. Ne ovat kuitenkin koostumukseltaan erilaisia. Palmuöljyssä eniten esiintyvät rasvahapot ovat tyydytetty palmitiinihappo ja kertatyydyttymätön öljyhappo. Lisäksi siinä on liuenneena huomattavasti beetakaroteenia, minkä vuoksi se on väriltään punertavaa. Palmuydinöljyssä taas on enimmäkseen lauriinihappoa ja myristiinihappoa, jotka molemmat ovat tyydytettyjä, ja koostumukseltaan se näin ollen muistuttaa kookosrasvaa.

Käyttö 

Kaikista öljykasveista öljypalmu tuottaa suurimman sadon viljelypinta-alaa kohti.

Sekä palmuöljyä että palmuydinöljyä käytetään ravintorasvoina ja teollisessa ruoanvalmistuksessa. Palmuydinöljyä pidetään kuitenkin arvokkaampana, ja se menee suurimmaksi osin vientiin, kun taas palmuöljyä käytetään ravintoaineena etupäässä tuottajamaissa. Monien muiden kasviöljyjen tavoin palmuöljyäkin käytetään myös teollisuuden raaka-aineena muun muassa saippuan valmistukseen.

Viime aikoina palmuöljyä on suunniteltu käytettäväksi myös moottoripolttoaineen, biodieselin valmistukseen. Tämä edellyttäisi kuitenkin sen viljelyksen niin suurta laajentamista, että sen tieltä olisi laajat osat trooppista sademetsää hävitettävä. Ympäristöjärjestöt kuten Greenpeace ja WWF ovatkin ankarasti arvostelleet tällaisia hankkeita.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Suomen Lajitietokeskus: Afrikanöljypalmu (Elaeis guineensis)
iNaturalist: Afrikanöljypalmu (Elaeis guineensis)
ITIS: Elaeis guineensis 
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Elaeis guineensis 
United States Department of Agriculture (USDA): Elaeis guineensis 
Flora of North America: Elaeis guineensis 
FAO: African oil palm (Elaeis guineensis) 
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Elaeis guineensis (African oil palm) 
Food Component Database (FooDB): Oil palm 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Elaeis guineensis 

Palmukasvit
Öljykasvit

lt:Aliejinė palmė
Kaijat (suku)

Kaijat (Psittacula) on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku.

Psittacula-kaijat ovat keskikokoisia papukaijalintuja. Niille on yhteistä suurimmaksi osaksi vihreä höyhenpuku ja pitkä, kapea pyrstö. Aikuinen koiras ja naaras ovat erivärisiä keskenään, joskin sukupuolierojen näyttävyys eroaa lajeittain. Nuoret linnut ovat yleensä aikuisia hailakampia väreiltään.

Kaijoihin (Psittacula) kuuluvia lajeja 
 Harmaapääkaija (Psittacula finschii)
 Himalajankaija (Psittacula himalayana)
 Indokiinankaija (Psittacula roseata)
 Isokauluskaija (Psittacula eupatria)
 Kauluskaija (Psittacula krameri)
 Keralankaija (Psittacula columboides)
 Luumupääkaija (Psittacula cyanocephala)
 Mauritiuksenkaija (Psittacula eques)
 Nikobaarienkaija (Psittacula caniceps)
 Pitkäpyrstökaija (Psittacula longicauda)
 Punarintakaija (Psittacula alexandri)
 Rodriguezinkaija (Psittacula exsul)
 Seychellienkaija (Psittacula wardi)
 Srilankankaija (Psittacula calthorpae)
 Tiibetinkaija (Psittacula derbiana)

Suvun jakautuminen 
Birdlife International on jakanut Psittacula-suvun useampaan sukuun. Birdlife Suomi tunnustaa edelleen vain yhden suvun, ylläolevan listan mukaisesti.  Birdlife Internationalin lajilistan mukaan suvut ja lajit jakautuvat seuraavalla tavalla:

 Himalayapsitta: harmaapääkaija, himalajankaija, luumupääkaija, indokiinankaija
 Psittacula: punarintakaija, tiibetinkaija, nikobaarienkaija
 Belocercus: pitkäpyrstökaija
 Alexandrinus: kauluskaija, mauritiuksenkaija, rodriguezinkaija
 Palaeornis: isokauluskaija, seychellienkaija
 Nicopsitta: keralankaija, srilankankaija

Aiheesta muualla
BirdLife Suomi ry: Maailman lintujen suomenkieliset nimet 3., uudistettu painos (2018)
ITIS: Psittacula 

Kaijat (suku)
Aqsak Maboul

Aqsak Maboul oli belgialainen Marc Hollanderin ja Vincent Kenisin vuonna 1977 perustama avantgarde-rock -yhtye. Yhtye julkaisi toimintansa aikana kaksi albumia; Onze Danses Pour Combattre la Migraine (suom. Yksitoista tanssia taisteluun migreeniä vastaan, 1977) ja Un Peu de l'Âme des Bandits (Hieman rosvohenkeä, 1980). Toisen albumin julkaisun jälkeen yhtye yhdistyi Tueurs de la Lune de Miel -yhtyeen kanssa ja jatkoi nimellä The Honeymoon Killers.

Jäsenet
Marc Hollander – koskettimet, ruokopilli, perkussiot, rumpukone
Vincent Kenis – haitari, kitara, basso, koskettimet, perkussiot
Marc Moulin – koskettimet
Chris Joris – koskettimet, sopraanosaksofoni
Catherine Jauniaux – laulu
Frank Wuyts – perkussiot, koskettimet
Michel Berckmans – fagotti, oboe
Denis van Hecke – sello

Diskografia

Onze Danses Pour Combattre la Migraine (LP 1977, Kamikaze Records, Belgia 
Un Peu de l'Âme des Bandits (LP 1980, Crammed Discs, Belgia 

Belgialaiset rockyhtyeet
Barbara Hepworth

Jocelyn Barbara Hepworth, DBE (10. tammikuuta 1903 Wakefield, West Yorkshire – 20. toukokuuta 1975) oli brittiläinen kuvanveistäjä ja taidemaalari. Hän oli kuvanveistäjä Henry Mooren aikalainen ja ystävä.

Elämä ja ura
Hepworth opiskeli 16-vuotiaasta alkaen Leedsin taidekoulussa, jossa hän tutustui Mooreen. Molemmat siirtyivät vuonna 1921 Royal College of Artiin. Myöhemmin Hepworth opiskeli jonkin aikaa Italiassa, sillä hän oli kiinnostunut etruskien taiteesta. Ratkaisevat vaikutteet abstraktiin kuvanveistoon hän sai Constantin Brâncușin ja Hans Arpin taiteesta, kun hän vieraili heidän luonaan Pariisissa. 

Hepworth kuuluu 1900-luvun merkittävimpiin kuvanveistäjiin ja taidemaalareihin. Hänen työnsä ovat esimerkkejä modernismista ja brittiläisten aikalaistensa Ivon Hitchens, Henry Moore, Ben Nicholson, Naum Gabo ynnä muiden tavoin hän kehitti valtavasti nykytaidetta, etenkin kuvanveistoa. Hänen arvostetuimpia teoksiaan on Single Form Dag Hammarskjöldin muistolle YK:n rakennuksessa New Yorkissa.

Vuodesta 1921 alkaen Hepworth teki teoksensa suoraan lopullisesta materiaalista, puusta tai kivestä. Metalleja hän ei yleensä käyttänyt. Veistäessään hän saattoi lähteä seuraamaan materiaalin antamia virikkeitä, koska hän toteutti työtään ilman luonnosta. Ihmisen muoto, joka toisinaan oli pelkistetty lähes tuntemattomaksi, hallitsi hänen töitään vuoteen 1934 saakka ja ajoittain myöhemminkin. Muissa töissään hän mukaili orgaanisia muotoja, kuten munia, lintuja, pesiä ja perhoskoteloita. Usein tämä tekniikka johti teoksen ryhmittelyyn kahdeksi tai kolmeksi erilliseksi massaksi. Ajoittain hän pyrki tiukkaan geometrisuuteen tai dynaamisuuteen, jonka hän toteutti kireälle vedettyjen lankojen avulla.

Hepworthin ensimmäinen puoliso oli kuvanveistäjä John Skeaping. Toisen kerran hän avioitui taidemaalari Ben Nicholsonin kanssa 1938. He erosivat 1951.

Hepworth kuoli tulipalossa työhuoneellaan St Ivesissä Cornwallissa 72-vuotiaana. Hänen työhuoneensa ja kotinsa ovat nykyisin museona. Barbara Hepworthin museon lisäksi hänen töitään on esillä The Hepworth Wakefield -museossa Wakefieldissä.

Kirjallisuutta
 Penelope Curtis, Barbara Hepworth. Tate Publishing, ISBN 1-85437-225-4.
 Barbara Hepworth, Hepworth, Barbara: A Pictorial Autobiography. Tate Publishing, ISBN 1-85437-149-5.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Barbara Hepworth Tate Gallerian kokoelmissa.
 Yorkshiren veistospuisto.
 artcornwall.org verkkolehti Cornwallin taiteesta ja taiteilijoista

Brittiläiset kuvanveistäjät
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Korporaali

Korporaali on läntisissä kirkossa messun aikana alttarilla käytettävä neliön muotoinen liina. Sen päälle asetetaan ehtoollisaineet, öylätit ja viini, pateenilla ja kalkissa. Korporaaliin on yleensä kirjailtu risti tai jokin muu ehtoolliseen liittyvä symbolinen kuvio. Korporaaliliinalla on vain ne lahjat, jotka erotetaan pyhitettäviksi ja ehtoollisaterialla jaettaviksi.

Korporaali symboloi Kristuksen käärinliinaa ja sen käyttö liittyy reaalipreesensiin. Sen voidaan nähdä myös kuvaavan Jeesuksen kapaloliinoja Betlehemin seimessä  Korporaalia käytetään katolisessa kirkossa, sekä usein luterilaisessa kirkossa ja anglikaanisessa kirkossa. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piispainkokouksen hyväksymässä Jumalanpalveluksen oppaassa korporaali mainitaan ehtoollisen vietossa tarvittavien ja käytettävien välineiden joukossa.

Korporaalia säilytetään laskostettuna bursan sisällä tai bursan puuttuessa sitä pidetään kalkin päälle asetetun pallan päällä. Kopporaali on perinteiseti taitettu 3x3 taitoksilla siten, että se mahtuu taitettuna bursaan. 

Perinteisesti korporaali levitetään alttari­pöydälle siten, ettei se jää roikkumaan alttarin laidan yli. Korporaali asetetaan alttaripöydälle kokoontaitettuna ja avataan alttaripöydällä. Sitä ei lievitellä auki ilmassa. Samoin se ehtoollisen jälkeen taitetaan kokoon alttaripöydällä ja asetetaan bursaan tai kalkkiliinalla peitetyn kalkin päälle.

Lähteet

Liturgiset tekstiilit
Messu
Osakeindeksi

Osakeindeksi mittaa osakekurssien kehittymistä. Tiettyä osakemarkkinaa tai sen osaa kuvaavaan indeksiin kootaan joukko osakkeita, jotka yhdessä muodostavat mahdollisimman edustavan otoksen.

Indeksiin valitaan usein markkinan suurimmat yhtiöt, mutta muunkinlaisia indeksejä on.

Sijoitusrahastot vertaavat tuottoaan tavallisesti johonkin indeksiin (vertailuindeksi).

Indeksisijoittamisessa sijoitetaan valitun indeksin mukaisesti. Indeksirahastot soveltuvat indeksisijoittamiseen.

Esimerkkejä osakeindekseistä
CNX Nifty (Nifty 50), Intian kansallisen pörssin (NSE) tunnetuin osakeindeksi
Dow Jones Industrial Average -indeksi, 30 suurta ja laajasti omistettua yhdysvaltalaista osaketta
Euronext 100 -indeksi, 100 suurta eurooppalaista osaketta 
FTSE 100, Lontoon pörssin 100 markkina-arvoltaan suurinta osaketta
FTSE MIB, Italian pörssin osakemarkkinaindeksi
MSCI Index, Morgan Stanley International Barran vertailukohtina käytetyt indeksit
Nikkei 225, Tokion pörssin indeksi
OMX Helsinki 25, Helsingin pörssin 25 vaihdetuinta osaketta
OMX Nordic 40, Pohjoismaisten pörssien 40 vaihdetuinta osaketta
S&P 500, 500 markkina-arvoltaan suurta yhdysvaltalaista osaketta

Katso myös 

 Indeksirahasto
 Indeksisijoittaminen

Lähteet

Sijoittaminen

en:Stock market index
Raudaskylän Kristillinen Opisto

Raudaskylän Kristillinen Opisto on kansanopisto Ylivieskassa, Pohjanmaalla. Raudaskylän Kristillinen Opisto tarjoaa monipuolista koulutusta humanistis-kulttuurisessa perinneympäristössä. Opistolla on vuosittain yhteensä yli 200 vuosiopiskelijaa. Opisto on aloittanut toimintansa syksyllä 1920.

Koulutustarjonta

Raudaskylän Kristillisessä Opistossa voit suorittaa seuraavia opintoja:

Yleissivistävä
Lukio
Seniorilukio
APOP – Aikuisten perusopetus
Rauskin kymppi – Kymppiluokka, Pajakymppi, Musakymppi

Ammatillinen
Lasten ja nuorten erityisohjaajan ammattitutkinto
Päihdetyön ammattitutkinto
Suntion ammattitutkinto
Kehitysvamma-alan ammattitutkinto

Vapaa sivistystyö
Erityislinja
Työelämälähtöiset lyhytkurssit
Musiikkileirit

Avoimen yliopiston opinnot

Opiston arvot

Raudaskylän Kristillinen Opiston arvot ja kasvatusnäky pohjautuvat herännäisyyteen. Kristillisen ihmiskäsityksen pohjalta pyritään toiminnassa oikeudenmukaisuuteen, tasa-arvoon, ajattelun ja vakaumuksen kunnioittamiseen ja kestävään kehitykseen.

Lähteet

Aiheesta muualla

Raudaskylän Kristillisen Opiston kotisivu
Raudaskylän Soiva Kesä

Suomen kansanopistot
Ylivieskan oppilaitokset
Herännäisyys
Kristilliset oppilaitokset Suomessa
Voikkaa–Haarankallio-rata

Voikkaa–Haarankallio-rata oli Suomen rataverkkoon kuulunut teollisuusrata, joka johti Voikkaalta itään Savon radalle Harjun aseman pohjoispuolelle. Vuonna 1902 valmistunut rata rakennettiin alun perin Voikkaan tehtaan omistajayhtiön aloitteesta ja sen kustannuksella. Radan kautta kulki aina 1960-luvulle saakka Voikkaan tehtaiden tavaraliikenne ja sillä oli myös henkilöliikennettä vuosina 1945–1949, kun niin sanotuilla puumoteilla ajettiin Kouvolasta Haarankallion kautta Voikkaalle. Voikkaan ja Haarankallion välillä oli tällöin Supanmäen, Kousan ja Vessarin seisakkeet.

Voikkaan rata liittyi Savon rataan noin kaksi kilometriä Harjun aseman pohjoispuolella Haarankalliossa. Myöhemmin Savon radan oikaisun yhteydessä radan liittymäkohta siirtyi 3 kilometriä pohjoisemmaksi Multamäkeen. Savon radalla tehtiin Harjun ja Multamäen välillä vuosina 1968–1970 rataoikaisu, jonka yhteydessä rakennettiin uusi Harjunjoen ylittävä silta sekä 180 metriä pitkä Venekallion tunneli. Tunneli oli kaksiraiteinen koska Voikkaan rata erkani Savon radasta Multamäen kohdalla tunnelin pohjoispäässä ja Voikkaan rata kulki tunnelissa Savon radan rinnalla. Nykyisin tunneli on yksiraiteinen.

Sotavuosina 1940–1945 rata oli osa Kouvolan länsipuolelta Korialta Voikkaan kautta Savon radalle johtanutta yhdysrataa. Tämä ratayhteys rakennettiin ohittamaan ilmapommituksille alttiit Kymijoen ylittävä Korian ratasilta ja Kouvolan ratapiha. Yhdysradan käyttö oli vilkkaimmillaan 1941. Radalla oli jatkosodan vuosina jonkin verran tavara- ja sotilasjunaliikennettä mutta sen merkitys jäi lopulta vähäiseksi. Korialta Voikkaalle kulkenut rataosuus purettiin sodan jälkeen 1945–1946.

Voikkaa–Haarankallio-radan merkitys alkoi vähentyä, kun Kuusankoskelta Kuusanniemen kautta Voikkaalle johtava uusi rata valmistui 1964. Voikkaan itäpuolella sijainneessa ratojen yhtymäkohdassa oli kolmioraide. Kolmioraiteen ja Savon radan välisen osuuden liikenne päättyi 1. kesäkuuta 1981 ja se purettiin samana vuonna. Vanhalla ratalinjalla kulkee nykyisin ulkoilureitti. Sen varrella Multamäessä on uhanalaisen kalliosinisiiven elinalue, jota hoidetaan vuosittain talkoilla.
Entisen kolmioraiteen ja Voikkaan tehtaan välinen rataosuus on edelleen käytössä osana Kouvola–Kuusankoski-rataa.

Lähteet 
 Vaunut.org: Linjarataa (Luettu 7.10.2008)
 Vaunut.org: Kuusankosken yhdysradan kartta vuodelta 1963 (Luettu 7.10.2008)
 Vaunut.org: Postijuna Harjunjoen vanhalla Savonradan sillalla 1970 (Luettu 7.10.2008)
 Vaunut.org: Venekallion tunneli vuonna 2006 (Luettu 1.8.2009)
 Kouvolan Sanomat: Perhosalue kuntoon Multamäessä (Luettu 1.8.2009)

Suomen entiset rautatiet
Teollisuusjunat ja -radat
Kouvolan liikenne
Kouvola–Kuusankoski-rata

Kouvola–Kuusankoski-rata eli Kymintehtaan rata on Suomen rataverkkoon kuuluva teollisuusrata, joka kulkee Kouvolasta Kuusankosken Voikkaalle, Voikkaan vanhalle tehdasalueelle. Rata rakennettiin 3,8 kilometriä pitkänä yksityisenä ratana 1891–1892. Kymintehtaalle johtanut rata erkani aluksi Savon radasta Tanttarin kohdalla olleella vaihteella, kunnes rataa jatkettiin Savon radan vierellä Kouvolan rautatieasemalle saakka vuonna 1908. Kymintehtaan radalla oli alusta lähtien myös henkilöjunaliikennettä, joka kuitenkin loppui 31. toukokuuta 1951 linja-autovuorojen lisääntymisen takia.

Syksyllä 1961 Savon radan alkupään ja samalla myös Kymintehtaan radan linjaus muuttui Kouvolan ja Tanttarin välillä niin, että uusi ratalinja kiersi Kellomäen ja Hinkismäen länsipuolelta. Rataosaan luetaan mukaan myös sähköistämätön Kuusankosken ja Voikkaan välinen rata.

Vuonna 1964 Kymintehtaan radan ja Voikkaa–Haarankallio-radan välille rakennettiin ne yhdistänyt uusi rataosuus. Se kulki Kuusanniemen sekä Kymijoen ylittävien Rapakosken ja Pessankosken siltojen kautta. Uusi rata palveli Voikkaan tehtaiden lisäksi Kuusanniemeen rakennettua Kymin Oy:n uutta selluloosatehdasta. Kuusanniemeen valmistui myös uusi Kuusankosken rautatieasema ja ratapiha, jonne siirrettiin ratapihatoimintoja Kymintehtaan asemalta ja Voikkaan asemalta. Kun Voikkaa–Haarankallio-radan yhteys Savon radalle purettiin vuonna 1981, sen jäljelle jääneestä osuudesta tuli osa Kouvola–Kuusankoski-rataa. Uudella rataosuudella ei ole ollut henkilöjunaliikennettä.

Kuusankosken rata on edelleen tavaraliikenteen käytössä. Sen loppupäässä Voikkaalla on Teräspyörä Oy:n aidattu piha. Voikkaalla ratapihalla on mm. hylättyjä Move 66 -vetureita ja muutamia vaunuja. Ratapiha päättyy Teräspyörä Oy:n pihaan, jolla on myös ehjiä Move 66 -vetureita, mm. Haapamäen museoveturiyhdistyksen yksilö ja muuta veturikalustoa. Teräspyörä Oy:n liikenne on pääosin yksityiskäytössä.

Lähteet 
 Vaunut.org: Kuusankosken yhdysradan kartta vuodelta 1963 (Luettu 7.10.2008)

Viitteet

Suomen rataverkko
Kouvolan liikenne
Teollisuusjunat ja -radat
Sandstorm

"Sandstorm" on Daruden ensimmäinen single hänen debyyttialbumiltaan Before the Storm, joka julkaistiin vuonna 1999. Single oli vuoden 2000 parhaiten myynyt kahdentoista tuuman vinyylilevy maailmassa. ”Sandstorm” ylitti kultarajan Yhdysvalloissa vuonna 2010 yli 500 000 kappaleen myynnillään. Kappaletta on kuunneltu Spotifyssa vuoden 2020 marraskuuhun mennessä yli 200 miljoonaa kertaa. Sen lisäksi kappaletta on kuunneltu levyiltä, iTunesista, YouTubesta ja Deezeristä. Se on Spotifyn kuunnelluin suomalainen kappale.

Musiikkivideo 
Kappaleen musiikkivideon on ohjannut Juuso Syrjä. Siinä mies ja nainen jahtaavat salkkua kantavaa naista pitkin Helsinkiä. Darude itse tarkkailee takaa-ajoa rauhallisesti eri paikoissa. Lopuksi takaa-ajajanainen pettää toverinsa ja pakenee yhdessä takaa-ajetun naisen kanssa Daruden huvijahdille, joka suuntaa merelle. Salkun sisältöä tai takaa-ajon syytä ei paljasteta katsojalle.

Musiikkivideon kuvauspaikkoina ovat Helsingin Senaatintori, Huvilakuja, Vuorimiehenkatu 3:n ja 1:n sisäpihat, Laivasillankatu, Helsingin satamaradan ratakuilu, Ruoholahdenkanava ja meri Harmajan majakan edustalla. Takaa-ajettua naista ja naistakaa-ajajaa esittävät mallit Mirella Koullias ja Tiina Hillilä, miestakaa-ajajaa ohjaajan ystävä Joonas Mäkilä.

Kappaleet

Internet-kulttuuri 
Daruden "Sandstorm"-kappaleesta on tullut myös meemi internet-kulttuurissa. Jos joku kysyy minkä tahansa kuulemansa kappaleen nimeä internetissä, tähän annetaan vastaukseksi ”Darude - Sandstorm” tai jonkinlainen väännelmä kappaleen nimestä (esimerkiksi Sarude - Dandstrom).

2015 aprillipäivänä YouTube lisäsi videoihin "lisää musiikkia" -napin. Kun nappia painaa, alkaa soimaan lyhyt ote "Sandstorm"-kappaleesta. Palvelu myös ehdotti minkä tahansa haun jälkeen toista hakutulosta: "Tarkoititko Darude: Sandstorm?"

Lähteet 

Internet-ilmiöt
Suomalaiset elektronisen musiikin kappaleet
Trance-kappaleet
Vuoden 1999 kappaleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
In Stereo

In Stereo on Bomfunk MC’s:n esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 1999. Levyltä julkaistiin singlet Freestyler, Uprocking Beats ja B-Boys & Flygirls, joista ensimmäinen saavutti suuren suosion. Vuonna 2000 se sijoittui Suomen virallisella albumilistalla listasijalle 1.

Albumista julkaistiin myöhemmin myös Special Edition -versio, joka sisälsi varsinaisen albumin lisäksi myös Remix Album -nimisen levyn, jossa oli uudelleen miksattuja versioita albumin kappaleista.

Kappaleet

Listasijoitukset

Lähteet

Vuoden 1999 albumit
Vuoden 1999 esikoisalbumit
Bomfunk MC’sin albumit
Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Laulajat

Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan laulajat (KYL), perustettu vuonna 1949, on suomalainen mieskuoro. Kuoron kotipaikka on Helsingissä, ja se on läheisesti yhteydessä Aalto-yliopiston kauppakorkeakouluun, sillä valtaosa kuoron jäsenistä on nykyisiä tai entisiä kauppakorkeakoulun opiskelijoita.

KYL esittää laajasti erilaista ohjelmistoa suomalaisista mieskuoromusiikin mestariteoksista uusimpaan populaarimusiikkiin. Kuoro on esittänyt myös muun muassa elokuvamusiikkia, minkä lisäksi ohjelmistoon kuuluvat muun muassa serenadit ja, erityisesti pienryhmäesityksissä, juomalaulut. Pitkän uransa aikana kuoro on voittanut kansainvälisiä kilpailuja ja tehnyt kiertueita ulkomailla. Kuoro esiintyy säännöllisesti ja on julkaissut kriittisesti arvostettuja äänitteitä. Kuoro esiintyy myös erikokoisina pienryhminä noin viisikymmentä kertaa vuodessa.

Kuoron taiteellinen johtaja vuodesta 2018 lähtien on ollut Visa Yrjölä. Kuoron aikaisemmat taiteelliset johtaja ovat:
 Matti Apajalahti, 1997–2017
 Raul Talmar, 1992–1997
 Heikki Saari, 1975–1992
 Pertti Lehto, 1971–1975
 Osmo Jämsä, 1969–1971
 Stephen Portman, 1968–1969
 Aapeli Vuoristo, 1962–1968
 Kaj Chydenius, 1959–1962
 Aapeli Vuoristo, 1952–1959
 Ensti Pohjola, 1950–1951
 Ahti Sonninen, 1950
 Jorma Tolonen, 1949–1950

Valittuja palkintoja
 Voittaja (alle 40 henkilön sarja) ja festivaalin paras kuoro - V kansainvälinen Cornwallin mieskuorokilpailu 2011
 Voittaja – V kansainvälinen Leevi Madetoja -mieskuorokilpailu 2010
 Vuoden mieskuoro 1998

Valittuja kiertueita
 Islanti 2016
 Espanja 2015
 Japani 2014
 Norja 2012
 Yhdysvallat ja Kanada 2010
 Espanja 2009
 Kiina 2006
 Saksa 2003
 Brasilia 2002

Valittu diskografia
 Larin-Kyösti – Elämän kertoja (2013)
 Legenda (1999)
 Maailma jääkukkien takana (2001)
 Kullervo (2005)
 Hämärän ääniä (2008)
 Kirje Korvatunturille (2008)

Katso myös
 Ylioppilaskunnan Laulajat
 Polyteknikkojen kuoro
 Akademiska sångföreningen
 Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Naislaulajat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen kotisivu

Suomalaiset mieskuorot
Helsingin musiikki
Suunnistuksen Euroopan-mestaruuskilpailut

Suunnistuksen Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin kaksi kertaa 1960-luvulla vuosina 1962 ja 1964. Seuraavan kerran ne pidettiin vasta vuonna 2000, minkä jälkeen ne järjestettiin vuoteen 2018 asti joka toinen vuosi. Vuoden 2020 kilpailut oli tarkoitus järjestää Virossa, mutta ne peruttiin. Vuoden 2021 kilpailut oli suunniteltu pidettävän Venäjällä, mutta rahoitusvaikeuksien vuoksi nekin peruttiin ja EM-status myönnettiin kauden maailmancupin avaustapahtumalle Sveitsin Neuchâtelissa.

Kilpailumatkat  
Vuonna 1962 kilpailtiin ainoastaan yhdellä henkilökohtaisella matkalla. Vuonna 1964 järjestettiin sen lisäksi myös viesti. Vuonna 2000 kilpailtiin myös lyhyellä matkalla, joka vuodesta 2002 korvattiin keskimatkalla. 2002 ohjelmaan lisättiin sprintti ja 2016 sprinttiviesti. Vuoden 2021 kilpailuissa lajit olivat sprintti, sprinttiviesti ja pudotussprintti.

Kisapaikkakunnat

Pitkä matka

Miehet

Naiset

Lyhyt matka 
Lyhyellä matkalla kilpailtiin vuonna 2000, jonka jälkeen se korvattiin keskimatkalla.

Miehet

Naiset

Keskimatka

Miehet

Naiset

Sprintti

Miehet

Naiset

Pudotussprintti

Miehet

Naiset

Viesti

Miehet

Naiset

Sprinttiviesti

Katso myös 
 Suunnistuksen maailmanmestaruuskilpailut

Lähteet 
Euroopan-mestaruuskilpailujen tulokset SSL:n sivuilla
Euroopan-mestaruuskilpailut, tilastoja vuosilta 1962–2004
sport24.ee

Viitteet

Aiheesta muualla 
Euroopan-mestaruuskilpailut 2018, Sveitsin Ticinossa
Pihlajasaaren kuulahylky

Pihlajasaaren kuulahylky on Pihlajasaarten eteläpuolelle uponnut venäläinen ammusproomu.

Hylyn löysi 1950-luvulla helsinkiläinen urheilusukelluksen varhaisharrastaja Lauri Haapanen, joskin sen varsinaisen kartoituksen tekivät Ora Patoharju ja Erkki Koivusalo hapenkierrättimien avulla.

Hylyn tarkkaa alkuperää ei tunneta, mutta sen oletetaan olevan Krimin sodan aikaisen Helsingin pommituksen aikana paikalle uponnut venäläinen ammusproomu. 

Hylky on lähes kokonaan hiekkaan vajonnut ja se makaa 2–3 metrin syvyydessä. Itse hylystä tapaa vain muutamia kaaripuita ja yksittäisiä kylkilautoja hiukan kaivelemalla, mutta niiden joukosta on löytynyt runsaasti erilaatuisia niin täyteisiä kuin onttojakin tykinkuulia. 

Kesällä 2008 hylky on jo varsin hajonnut eikä kuulia enää löytynyt. Kohteena se on ollut kohtalaisen suosittu, koska se sijoittuu vallitsevalta tuulelta kohtalaisen suojaiseen lahteen. 

Lisäksi saarten koillispuolella on runsaasti niin putki- kuin levyruutiakin, jota sinne kumottiin suuria määriä Suomen itsenäistymisen jälkeen kun saarilla olleita varastoja tyhjennettiin vanhentuneesta tykkiruudista.

Lähteet
 Hylyt.net: Pihlajasaaren hylky  
 Kari Jokinen: Sukeltajan tie, luku Hapesta paineilmaan

Sukellus
Itämeren hylyt
Helsingin historia
Infest (albumi)

Infest on yhdysvaltalaisen nu metal -yhtye Papa Roachin toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2000 levymerkillä DreamWorks Records.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Jacoby Shaddix – laulu
 Jerry Horton – kitara, taustalaulu
 Tobin Esperance – bassokitara, taustalaulu
 Dave Buckner – rummut, lyömäsoittimet

Aiheesta muualla 
 Infest discogs.com -sivustolla

Vuoden 2000 albumit
Papa Roachin albumit
Getting Away with Murder

Getting Away with Murder on vuonna 2004 ilmestynyt yhdysvaltalaisen rockyhtye Papa Roachin neljäs virallinen julkaisu.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Jacoby Shaddix – laulu
 Jerry Horton – kitara, taustalaulu
 Tobin Esperance – bassokitara, taustalaulu
 Dave Buckner – rummut, lyömäsoittimet

Aiheesta muualla 
 Getting Away with Murder discogs.com -sivustolla

Vuoden 2004 albumit
Papa Roachin albumit
The Paramour Sessions

The Paramour Sessions on yhdysvaltalaisen nu metal -yhtye Papa Roachin viides studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2006 levymerkillä Geffen Records. Kappaletta ”...To Be Loved” käytettiin WWE Raw’n tunnusmusiikkina 2006–2009.

Kappaleet

Arvostelut 
 Allmusic: 
 IGN: 
 PopMatters: 
 Rolling Stone:

Lähteet 

Vuoden 2006 albumit
Papa Roachin albumit
Rita Niemi-Manninen

Rita Susanne Niemi-Manninen (s. 4. heinäkuuta 1979) on suomalainen urheilu-uransa päättänyt kilpa-aerobikkaaja.

Urheilu-ura
Lapsena Niemi kilpaili telinevoimistelussa edustaen Porin Tarmoa. Muutama vuosi telinevoimistelun lopettamisen jälkeen hän aloitti vuonna 1998 kilpa-aerobicin. Hän kilpaili aluksi ryhmäsarjassa, mutta siirtyi jo ensimmäisten Suomen-mestaruuskilpailujensa jälkeen yksilösarjaan. Hän edusti vuonna 2014 päättyneellä kilpaurallaan Porin Naisvoimistelijoita.

Niemi edusti Suomea FISAF-liiton alaisissa kilpa-aerobicin arvokilpailuissa. Hänen ensimmäiset arvokilpailunsa olivat vuoden 2003 maailmanmestaruuskilpailut Prahassa, joissa hän sijoittui kymmenenneksi. Ensimmäisen arvokilpailumitalinsa hän voitti vuoden 2005 Euroopan-mestaruuskilpailuissa, joissa hän sijoittui pronssille. Seuraavan vuoden MM-kilpailuissa Niemi voitti pronssia ja EM-kilpailuissa hopeaa; kilpauransa tuohon kauteen päättänyt Tiia Piili voitti molemmissa kultaa. Vuonna 2007 hän paransi edelliskauden molempia sijoituksia, MM-kilpailuissa hän voitti hopeaa ja Lloret de Marissa pidetyissä EM-kilpailuissa ensimmäisen kerran kultaa. Syyskuun 2008 EM-kilpailuissa Helsingissä Niemi uusi mestaruutensa ja joulukuun MM-kilpailuissa Dubnassa hopeasijansa. Vuonna 2009 hän voitti kolmannen ja vuonna 2010 neljännen kerran MM-hopeaa. Vuoden 2011 kesäkuussa Torinon Euroopan-mestaruuskilpailussa Niemi voitti kolmannen kerran kultaa.

Arvokilpailusaavutukset 
 FISAFin maailmanmestaruuskilpailut 
 2003: 10.
 2004: 7.
 2005: 7.
 2006: Pronssia
 2007: Hopeaa
 2008: Hopeaa
 2009: Hopeaa
 2010: Hopeaa
 2011: 4.
 2012: 4.
 2013: 6.
 2014: 8.

 FISAFin Euroopan-mestaruuskilpailut
 2004: 5.
 2005: Pronssia
 2006: Hopeaa
 2007: Kultaa
 2008: Kultaa
 2011: Kultaa

Urheilu-uran jälkeen
Urheilu-uransa ulkopuolella Niemi-Manninen on muun muassa opiskellut hotelli- ja ravintola-alaa sekä fysioterapiaa ja työskennellyt fysioterapeuttina sekä ryhmäliikuntavastaavana ja -ohjaajana. Hän on ollut elokuusta 2015 naimisissa Aki Mannisen kanssa. Heillä on kesäkuussa 2019 syntynyt tytär Donna Bebiina. Niemi-Manninen osallistui puolisonsa kanssa Temptation Island Suomen keväällä 2015 esitetylle ensimmäiselle tuotantokaudelle ja oli kilpailijana Martina ja hengenpelastajat -ohjelman syksyllä 2015 esitetyllä toisella tuotantokaudella. Hän oli vuonna 2017 Gladiaattorit-ohjelmassa nimellä Laser. Rita ja Aki vierailivat myös Tankkaustarinat-ohjelmassa vuonna 2019. Rita ja Aki olivat Alanyan matkaoppaat -televisiosarjassa toisella kaudella.

Niemi-Manninen on toimitusjohtajana Ritaki Oy:ssä, jonka hän omistaa miehensä Aki Mannisen kanssa.

Lähteet 

Suomalaiset kilpa-aerobikkaajat
Suomalaiset fysioterapeutit
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Metsot

Metsot (Tetrao) on metsäkanojen alaheimoon kuuluva lintusuku.

Metsoihin (Tetrao) kuuluvia lajeja 
 Metso (Tetrao urogallus)
 Siperianmetso (Tetrao urogalloides)

Aiheesta muualla
BirdLife Suomi ry: Maailman lintujen suomenkieliset nimet 3., uudistettu painos (2018)
ITIS: Tetrao 

Metsäkanat
Lovehatetragedy


Lovehatetragedy on yhdysvaltalaisen nu metal -yhtye Papa Roachin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2002 levymerkillä DreamWorks Records.

Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan toiselle sijalle, ja Suomessa se ylsi virallisen albumilistan sijalle 11.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Jacoby Shaddix – laulu
 Jerry Horton – kitara, taustalaulu
 Tobin Esperance – bassokitara, taustalaulu
 Dave Buckner – rummut, lyömäsoittimet

Arvostelut 
 Metacritic: 75/100
 Allmusic: 
 Entertainment Weekly: C+
 Rolling Stone:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Lovehatetragedy discogs.com -sivustolla

Vuoden 2002 albumit
Papa Roachin albumit
Brendan O’Brienin tuottamat albumit