joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pokémon-sarja: Sun & Moon

Pokemon-sarja: Sun & Moon () on televisiosarja Pokémonin 20. tuotantokausi. Sarjassa seurataan kuvitteellista poikaa Ash Ketchumia, joka matkustaa parhaan ystävänsä Pikachun kanssa. Anime perustuu samannimisiin Pokémon-peleihin. Sarjan animointityyli on muuttunut edeltäjästään merkittävästi: XYZ:n teräväpiirtotyylin sijaan on tyyliä muutettu uudessa sarjassa paljon eläväisemmäksi ja ”piirrettymäisemmäksi”, ja lisäksi sarjassa käytetään paljon edeltäjäänsä enemmän animesarjoille tyypillisiä koomisia efektejä kuten hassuja ilmeitä. Myös Ashin ja Rakettiryhmän piirrostyylit ovat saaneet uudessa sarjassa muutoksen.

Ash aloittaa uuden matkansa Alola-alueelta. Siellä hän käy paikallista pokémon-koulua, nappaa uusia pokémoneja, läpäisee saarihaastetta () ja yrittää oppia kaiken uusista Z-liikkeistä. Alola-alue on myös siitä erikoinen, että siellä tavataan jo ennestään tuttuja pokémoneja uuden näköisinä Alola-muotoina (), kuten Raichu, Rattata ja paljon muita. Alkuperäisiltä kausilta tutut Brock ja Misty esiintyivät sarjan jaksoissa 42 ja 43.

Yhdysvalloissa sarja nähdään ensimmäistä kertaa Disney XD:lla. (Ensimmäisen kauden jaksot 44–51 ja 54–57 sekä kaudet 2–8 oli näytetty Yhdysvalloissa Kids' WB!:llä sekä kaudet 9–19 Cartoon Networkilla.) Ensimmäinen jakso Alola to New Adventure! esitettiin 12. toukokuuta 2017. Suomessa tämä sarja alkoi 25. elokuuta 2017 jaksolla Alola uudelle seikkailulle. Tätä sarjaa ei aiemman XYZ:nkaan tapaan ole esitetty televisiossa. Sitä voi katsoa Pokemon-TV-nettisivustolta. Sarjaa julkaistiin yhteensä 43 jaksoa. 20. tuotantokausi päättyi Japanissa syyskuun 21. päivä vuonna 2017 ja Yhdysvalloissa 9. joulukuuta 2017. Suomessa sarjaa julkistetaan edelleen.

Seuraavaa tuotantokautta, Ultraseikkailuja, alettiin julkaisemaan Yhdysvalloissa maaliskuussa 2018, kun taas Japanissa kyseisen tuotantokauden jaksoja oli julkaistu jo lokakuusta 2017 lähtien.

Jaksot

Äänirooleissa

Japaninkieliset äänet

Englanninkieliset äänet

Suomenkieliset äänet 

Tunnuslaulun esittävät Samuel Harjanne ja Heljä Heikkinen.

Lähteet 

Pokémon
Luettelot televisiosarjojen jaksoista
Kirsikkakirva

Kirsikkakirva (Myzus cerasi) on tuholaisena tunnettu kirvoihin kuuluva hyönteinen. Se on aikuisena kiiltävä, hyvin musta tai tummanruskea ja sen tuntosarvien tyvet ja reidet ovat vaaleat. Siivettömän aikuisen kirsikkakirvan koko on 1,8-2,6 mm. Kirsikkakirva imee vuosikasvainten kärjessä kasvavia lehtiä aiheuttaen lehtien käpristymistä ja runsasta mesikastetta. Lehdet käpertyvät epämuotoiselle rullalle.

Kirsikkakirvaa esiintyy laajasti eri puolilla maapalloa.

Kirsikkakirva voi pysytellä koko kesän kirsikan ja muiden Prunus-suvun kasvien kuten hapankirsikan (Prunus cerasus) lehdillä, mutta voi myös siirtyä keskikesällä toisille isäntäkasveille, joita ovat matarat, silmäruohot ja tädykkeet.

Kirsikkakirvan talvehtineista munista kuoriutuu kesän alussa siivetön sukupolvi, joka synnyttää siivellisen sukupolven. Syksyllä syntyvät siivelliset naaraat munivat kirsikkapuiden oksistoon, jossa munat talvehtivat. Kirsikkakirva voi levittää kasvien virustauteja.

Lajin kromosomiluku 2n=10.

Kirsikkakirvan saalistajia luonnossa ovat ainakin seuraavat lajit: kaksipistepirkko (Adalia bipunctata),  Aphidoletes aphidimyza, Aphidoletes urticariae, hietaharsokorento (Chrysopa abbreviata), Coccinella transversalis, Cycloneda polita, pienlaikkukirvari (Eupeodes corollae), Harmonia conformis ja Hippodamia 5-signata ambigua.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Myzus cerasi
AFO - Luonnonvara- ja ympäristöontologia: Kirsikkakirva (Myzus cerasi)
Ötökkätieto: Kirsikkakirva (Myzus cerasi)
UniProt:Taxonomy - Myzus cerasi (black cherry aphid)  
Pherobase: Semiochemicals of Myzus cerasi, the Cherry aphid 
Plantwise: Black cherry aphid (Myzus cerasi) 

Kirvat
Kasvien tuhohyönteiset
Hanna Vehkamäki

Hanna Tuula Katariina Vehkamäki (o.s. Vehkamäki, ent. Arstila, s. ) on suomalainen aerosolitutkija ja Helsingin yliopiston laskennallisen aerosolifysiikan professori (12/2009-). Hän on saanut tutkimustyölleen rahoitusta esimerkiksi Suomen Akatemialta ja Euroopan tiedeneuvostolta (ERC).

Vehkamäki kirjoitti ylioppilaaksi Herttoniemen yhteiskoulusta keväällä 1988. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi vuonna 1993 ja tohtoriksi 1998 (teoreettinen fysiikka). Arstilan artikkeliväitöskirja (1997) sisälsi viisi tieteellistä artikkelia ja jotka liittyivät aerosolihiukkasten muodostumiseen (nukleaatioon); työ oli otsikoitu Gas-liquid nucleation in nonideal molecular systems. Väittelynsä jälkeen Vehkamäki toimi tutkijatohtorina University Collegessa Lontoossa, Suomen Akatemian tutkijatohtorina Helsingin yliopistossa, sekä akatemiatutkijana 2003-2009. Hänet nimitettiin teoreettisen fysiikan dosentiksi vuonna 2000. 

Vehkamäen tieteellinen tuotanto (pääosin yhdessä työtoveriensa kanssa) käsitti syksyllä 2017 jo yli 150 tieteellistä alkuperäisjulkaisua; kokousjulkaisut ja kirjojen luvut (tms.) mukaan luettuna julkaisuja oli yli 380. Artikkeleihin kuuluu myös tiedemaailman arvostetuimpiin julkaisuihin (Nature, Science) hyväksyttyjä artikkeleita. Vehkamäen kirjoista on syytä mainita ainakin Springlerin kustantama Classical Nucleation Theory in Multicomponent Systems (2006 ja 2010).

Vuoden 2016 loppuun mennessä Vehkamäki oli ohjannut yhteensä 13 valmistunutta väitöskirjatyötä. Professori Vehkamäki on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen keväästä 2014 lähtien. Vehkamäki on erittäin ansioitunut paitsi tutkijana niin myös tieteen kansantajuistajana. Hän on myös aktiivinen yhdenvertaisuuden edistäjä.

Palkintoja 
 Helsingin yliopiston Maikki Friberg –palkinto yhdenvertaisuuden edistämisestä (2015)
 Suomen aerosolitutkimuksen säätiön arvostetun tutkijan palkinto (2014)
 The NOSA (Nordic Society for Aerosol Research) aerosologistipalkinto (2014)
 Suomen tiedeakatemian Magnus Ehrnroothin säätiön palkinto (2010)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Fyy­sik­ko­seu­ran Tut­ki­joi­den yö (29.9.2017): Han­na Veh­ka­mä­ki - Mo­le­kyy­lien ko­sio­me­not (video, 8 min 1 s) (helsinki.fi)
 Jenni Frilander (8.3.2016) Professoreista alle kolmannes naisia – Katso naistutkijoiden neuvot nuorille – video (yle.fi)

Vuonna 1969 syntyneet
Suomalaiset fyysikot
Suomalaiset geotieteilijät
Suomalaiset professorit
Helsingin yliopiston professorit
Elävät henkilöt
Sirosudenporkkana

Sirosudenporkkana (Ammi visnaga) on sarjakukkaiskasveihin kuuluva yksivuotinen kasvi. Sitä käytetään lääkekasvina ja leikkokukkana. Se kasvaa alkuperäisesti Välimeren alueella.

Sirosudenporkkana kasvaa 30–100 senttimetriä korkeaksi. Laji muistuttaa isosudenporkkanaa (Ammi majus), johon verrattuna parilehdykkäisten lehtien kaikki liuskat ovat lähes rihmamaisen kapeita.

Lähteet 

Sarjakukkaiskasvit
Keltaneidonunikko

Keltaneidonunikko (Glaucium flavum) on kaksivuotinen ruohovartinen sinivihreä unikkokasvilaji.

Ulkonäkö 
Keltaneidonunikko kasvaa 25–70 senttimetriä korkeaksi. Varsi on pysty–koheneva, lähes kalju, yläosasta haarova. Maitiaisneste on keltaista. Ruusukelehdet ovat ruodilliset, pariliuskaiset, paksut, lyhytkarvaiset. Varsilehdet sepivät. Kukat ovat 5–9 cm leveät, keltaiset. Hedelmä on ohut kaareva kota, joka kasvaa 20–27 cm pitkäksi. Kodassa siemenet ovat hohkaisen solukon ympäröiminä.

Levinneisyys 
Keltaneidonunikko esiintyy alkuperäisenä Euroopassa ja Välimeren alueella. Sitä esiintyy Atlantin, Välimeren ja Mustanmeren rannikoilla sijaitsevissa maissa. Tulokaskasvina sitä esiintyy paikoin myös muissa maanosissa sekä usein Euroopan sisämaassa. Pohjoismaissa se kasvaa harvinaisena soraisilla merenrannoilla Pohjanmeren Skagerrakin rannikoilla.

Lähteet 

Unikkokasvit
Keltaneidonkannus

Keltaneidonkannus eli keltakiurunkannus (Pseudofumaria lutea) on kiurunkannuksia muistuttava monivuotinen keltakukkainen kasvi. Sitä viljellään perennana.

Keltaneidonkannus kasvaa 15–30 senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat päältä vihreät, alta sinivihreät, lehtiliuskat ovat suikeat. Terttukukinnossa on 5–10 kukkaa, kukan teriö on kullankeltainen, 15 millimetriä pitkä, lyhytkannuksinen. Hedelmänä on kota.

Keltaneidonkannus esiintyy alkuperäisenä Italiassa, Sveitsissä, Balkanilla ja Ukrainassa. Se on levinnyt viljelykarkulaisena monissa muissa Euroopan maissa.

Lähteet 

Unikkokasvit
Pirjo Mattila

Pirjo H. Mattila (s. 1957) on suomalainen elintarviketieteilijä, joka toimii johtavana tutkijana Luonnonvarakeskuksessa (Luke) Turussa. Hän lukeutuu elintarviketieteen ja yleisemmin maataloustieteiden viitatuimpiin tutkijoihin maailmassa (vuoden 2014–2017 listaukset).

Mattilan elintarvikekemian alaan kuuluva maisterintyö Helsingin yliopistolle valmistui vuonna 1990 ja englanninkielinen, vitamiinien D3 ja D2 hajoamistuotteita korkean erotuskyvyn nestekromatografian (HPLC) avulla tarkastellut väitöskirja (Analysis of cholecalciferol, ergocalciferol and their 25-hydroxylated metabolites in foods by HPLC) vuonna 1995.

Mattila on tutkimusryhmineen tutkinut kemiallista koostumusta ja terveysvaikutuksia elintarvikkeista, kuten sienistä, marjoista, perunasta, viljoista ja viljatuotteista(esim. ).

Lähteet

Aiheesta muualla
Google Scholarin sivu Pirjo Mattilasta  (google.com)
Pirjo Mattila, Natural Resources Institute Finland (Luke)  (researchgate.net)
Elintarviketutkijan sukellus siniseen biotalouteen (17.9.2017)  (luke.fi)

Suomalaiset tieteilijät
Suomalaiset kemistit
Elintarviketieteilijät
Elävät henkilöt
Vuonna 1957 syntyneet
Viitatuimmat tutkijat Clarivaten mukaan
Luonnonvarakeskus
Kirjallisuusvuosi 1979

Kirjallisuusvuosi 1979 käsittelee vuoden 1979 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.

Tapahtumia 
 Peter Schafferin näytelmä Amadeus nousi suurmenestykseksi Lontoossa ja sai muun muassa Evening Standard Drama Award -palkinnon 
 Suomen Teatterikorkeakoulu aloitti toimintansa, kun Suomen Teatterikoulu ja Svenska Teaterskolan yhdistyivät. 
 Suomalainen teatterielämä oli kuohuntatilassa. Se ilmeni teatterinjohtajien irtisanoutumisina, mutta myös teatterikirjallisuuden runsautena. Turun kaupunginteatteri kieltäytyi ottamasta ohjelmistoonsa Erkki Mäkisen kirjoittamaa Turun kaupungin 750-vuotsijuhlanäytelmää. 
 Aleksis Kiven ja suomalaisen kirjallisuuden päivä
 Prometheus-palkinto jaettiin ensimmäisen kerran.

Julkaisuja 
 Douglas Adams – Linnunradan käsikirja liftareille
 Seppo Ahti & Neil Hardwick – Parempi myöhään...
 Jukka Asikainen, Arto Melleri, Heikki Vuento – Pete Q
 André Brink – Valkoinen, kuiva kausi
 Italo Calvino – Jos talviyönä matkamies
 Günter Grass – Kampela. Tammi
 Laila Hietamies – Kuin tuuli tähkäpäissä. Otava
 Matti Huurre – 9000 vuotta Suomen esihistoriaa
 Anu Kaipainen – Poimisin heliät hiekat. WSOY.
 Annikki Kariniemi – Tarina suuresta joesta. Otava
 Stephen King – Kosketus (romaani)
 Pentti Kirstilä – Jäähyväiset presidentille
 Mauri Kunnas – Suomalainen tonttukirja
 Thomas Mann – Faustus. Weilin+Göös
 Marja-Leena Mikkola – Runoja
 Arto Paasilinna – Sotahevonen
 Eila Pennanen – Äiti ja poika ja muita kuunnelmia
 Frederik Pohl – Jem
 Isaac Bashevis Singer – Lublinin taikuri. Tammi
 Sidney Sheldon – Veren perintö (Bloodline, 1977)
 Solomon Volkov – Dmitri Šostakovitšin muistelmat (suomennos Seppo Heikinheimo 1980 venäjänkielisestä käsikirjoituksesta, täydennettynä jälkikirjoituksella)

Palkintoja 
 Hugo-palkinto
 Vonda N. McIntyre
 Ida Aalberg -palkinto
 Pia Hattara
 Pentti Siimes
 Kalevi Jäntin palkinto
 Jorma Eronen
 Arto Melleri
 Mikael Agricola -palkinto
 Seppo Loponen
 Nobelin kirjallisuuspalkinto
 Odysseas Elytis
 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto
 Ivar Lo-Johansson
 Prometheus-palkinto
 F. Paul Wilson
 Pulitzerin kirjallisuuspalkinto
 John Cheever
 World Fantasy Award
 Michael Moorcock

Lähteet 

1979
Kirjallisuusvuosi 1977

Kirjallisuusvuosi 1977 käsittelee vuoden 1977 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.

Tapahtumia 
 Tšekkoslovakian epämuodollinen kansalaisuusliike laati julistuksen Peruskirja 77 (Charta 77), jonka allekirjoittajat vaativat maahan kansalaisvapauksia. Allekirjoittajat joutuivat maassa suuriin hankaluuksiin, mutta Charta 77 -liike jatkoi toimintaansa vuoteen 1982 saakka.

Julkaisuja 
 Esa Anttala – Yli rautaesiripun
 Jeffrey Archer – Kerrotaanko presidentille?
 Johan Bargum – Pimeä huone (Mörkrum, 1977)
 Joseph Brodsky – A Part of Speech
 Philip K. Dick – Hämärän vartija
 Günter Grass – Der Butt (suom. Kampela, 1979)
 Tove Jansson – Det farliga resan (Vaarallinen matka, 1977)
 Paavo Haavikko – Kansakunnan linja
 Matti Yrjänä Joensuu – Possu ja paavin panttivangit
 Leo Kalervo – Maa kuuntelee sinua
 Stephen King – Hohto
 Reino Lehväslaiho – Poventsan korpit
 Clarice Lispector – Tähden hetki
 Kai Nieminen – Kiireettä
 Arto Paasilinna – Isoisää etsimässä
 Reino Paasilinna – Musta aukko
 Ellis Peters – A Morbid Taste for Bones (suom. Vaarallinen pyhimys)
 Frederik Pohl – Avaruuden portti
 Ruth Rendell – A Judgement in Stone (rikosromaani, suom. Kova kuin kivi)
 Pentti Saarikoski – Tanssilattia vuorella
 J. R. R. Tolkien, toim. Christopher Tolkien – Silmarillion
 Heikki Ylikangas – Nuijasota

Palkintoja 
 Hugo-palkinto
 Kate Wilhelm
 Mikael Agricola -palkinto
 Juhani Koskinen
 Nobelin kirjallisuuspalkinto
 Vicente Aleixandre
 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto
 Bo Carpelan
 Pulitzerin kirjallisuuspalkinto
 ei myönnetty
 World Fantasy Award
 William Kotzwinkle

Lähteet 

1977
Villi vapaudenkaipuu


Villi vapaudenkaipuu on Taiskan kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1980.

Kappaleet

A-puoli

B-puoli

Muusikot 
 Pentti Lahti – alttosaksofoni
 Heikki Virtanen – basso
 Nappi Ikonen – rummut (kappaleet: A3, B1)
 Vesa Aaltonen – rummut (kappaleet: A1, A2, A4–A6, B2–B6)
 Janne Louhivuori – kitara
 Juha Björninen – kitara 
 Heikki Laurila – mandoliini
 Jori Sivonen – mandoliini, syntetisaattori
 Kari Kuusamo – piano, urut, sähköpiano
 Juhani Aaltonen – tenorisaksofoni

Aiheesta muualla 
 Villi vapaudenkaipuu discogs.com -sivustolla 

Vuoden 1980 albumit
Taiskan albumit
Kirjallisuusvuosi 1973

Kirjallisuusvuosi 1973 käsittelee vuoden 1973 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.

Tapahtumia 
 WSOY aloitti Legenda jo eläessään -kirjasarjan, jossa luotiin henkilökuvia eri alojen suomalaisista legendoista. Sarjaa jatkettiin vuoteen 1979 asti. 
 Neuvostoliittolainen kirjailija Aleksandr Solženitsyn ilmoitti, että turvallisuuspoliisi KGB oli takavarikoinut Leningradissa hänen julkaisemattoman Vankileirien saaristo -teoksensa käsikirjoituksen.
 Kansainvälinen öljykriisi aiheutti laajoja toimenpiteitä energian säästämiseksi ja talouden tasapainottamiseksi.
 Eteläafrikkalaisen André Brinkin romaani Katson pimeään kiellettiin kotimaassaan. Se oli ensimmäinen Etelä-Afrikan kieltämä kirja.

Julkaisuja 
 André Brink – Kennis van die aand (suom. Katson pimeään, 1976)
 Heikki Brotherus – Eljas Erkko, legenda jo eläessään 
 Arthur C. Clarke – Uhka avaruudesta
 Allen Ginsberg – The Fall of America: Poems of These States, 1965–1971
 Paavo Haavikko – Runoja matkalta salmen ylitse
 Veikko Huovinen – Rasvamaksa (novellikokoelma)
 Elina Karjalainen – Arkkipiispa Paavali, legenda jo eläessään 
 Aarne Kinnunen – Tuli, aurinko ja seitsemän veljestä: Tutkimus Aleksis Kiven romaanista
 Björn Landström – Faraon laivat (ruots. Egyptiska skepp 4000–600 f.Kr., 1970)
 Astrid Lindgren – Veljeni, Leijonamieli 
 Jean Raspail – Le Camp des saints
 Martta Salmela-Järvinen – Miina Sillanpää, legenda jo eläessään 
 Mary Shelley – Frankenstein. Uusi Prometheus (engl. Frankenstein; or, the Modern Prometheus (1818))
 Aleksandr Solženitsyn – Gulag: Vankileirien saaristo (suom. 1974)
 Heikki Turunen – Simpauttaja
 Patrick White – The Eye of the Storm (suom. Myrskyn silmä, 1973)

Palkintoja 
 Hugo-palkinto
 Isaac Asimov
 Kalevi Jäntin palkinto
 Kristiina Pelto-Timperi
 Merja Huttunen
 Mikael Agricola -palkinto
 Elvi Sinervo
 Nobelin kirjallisuuspalkinto
 Patrick White
 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto
 Veijo Meri
 Pulitzerin kirjallisuuspalkinto
 Eudora Welty

Lähteet 

1973
Kirjallisuusvuosi 1970

Kirjallisuusvuosi 1970 käsittelee vuoden 1970 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.

Tapahtumia 
 Kirjailija ja kriitikko Tuomas Anhava, elokuvaohjaaja Risto Jarva ja keramiikkataiteilija Kyllikki Salmenhaara nimitettiin Suomen ensimmäisiksi taiteilijaprofessoreiksi.
 Suomen Elokuvasäätiö aloitti toimintansa.
 Aku Ankan taskukirja alkoi ilmestyä
 Paul McCartney ilmoitti The Beatlesin hajoamisesta, rockyhtye Led Zeppelin konsertoi Helsingin Kulttuuritalolla ja Black Sabbathin ensimmäinen albumi Black Sabbath julkaistiin.

Julkaisuja 
 Tšingiz Aitmatov – Белый пароход (suom. Valkoinen laiva, 1972)
 Poul Anderson – Tau nolla
 Desmond Bagley – Running Blind (suom. Islannin peli)
 Dee Brown – Haudatkaa sydämeni Wounded Kneehen
 Henri Charrière – Vanki nimeltä Papillon
 Paulo Freire – Pedagogia do oprimido (suom. Sorrettujen pedagogiikka, 2005)
 Germaine Greer – The female eunuch (suom. Haluan olla nainen, 1972)
 Veikko Huovinen – Lampaansyöjät
 Annikki Kariniemi – Matkalla maan ääreen
 Salem Kirban – 666 (romaani Bartholomew-nimisestä Antikristus-hahmosta)
 Leena Krohn – Vihreä vallankumous
 Jaan Kross – Uppiniskaisuuden kronikka
 Hal Lindsey – Maa, entinen suuri planeetta
 Timo K. Mukka – Lumen pelko
 Larry Niven – Rengasmaailma
 M. A. Numminen – Kauneimmat runot
 Tytti Parras – Rakkaat
 Kalle Päätalo – Mustan lumen talvi
 Lassi Sinkkonen – Solveigin laulu
 Märta Tikkanen – Ny imorron. Esikoisromaani.
 Alvin Toffler – Future Shock (suo. Hätkähdyttävä tulevaisuus, 1972)
 Kurt Vonnegut – Teurastamo 5

Palkintoja 
 Aleksis Kiven palkinto
 Veikko Huovinen
 Hugo-palkinto
 Ursula K. Le Guin
 Mikael Agricola -palkinto
 Esa Adrian
 Nobelin kirjallisuuspalkinto
 Aleksandr Solženitsyn
 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto
 Klaus Rifbjerg
 Pulitzerin kirjallisuuspalkinto
 Jean Stafford

Lähteet 

1970
Mark Charnock

Mark Charnock (s. 28. elokuuta 1968 Bolton, Lancashire) on brittiläinen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Marlon Dinglen roolista televisiosarjassa Emmerdale (1996–). Hän esiintyy televisiosarjassa Cadfael veli Oswinin roolissa. Hän tekee esiintymisen myös Coronation Street televisiosarjassa. Hän on järjestänyt zombiefestivaalit.

Lähteet

Brittiläiset näyttelijät
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Intermarium

Intermarium (puol. Międzymorze), myös: Baltian-Mustanmeren liitto, oli puolalaisen valtiomiehen Józef Piłsudskin poliittinen idea liittovaltiosta, johon kuuluisivat Itä- ja Keski-Euroopan maat. Intermariumin tarkoituksena oli heikentää Venäjän keisarikunnan ja Neuvostoliiton valtaa pilkkomalla se pienempiin osiin. Intermariumiin olisi kutsuttu Viro, Latvia, Liettua, Puola, Valko-Venäjä, Ukraina, Unkari, Romania, Jugoslavia, Moldova ja Tšekkoslovakia.

Intermarium olisi toiminut Piłsudskin mukaan vastapainona venäläiselle ja saksalaiselle imperialismille. Intermarium tuki Piłsudskin ideaa prometeismista.

Nykyisin Itä- ja Keski-Euroopan maiden yhteistyötä edistää yhteistyöfoorumi Kolmen meren aloite, jonka ensimmäinen huippukokous pidettiin vuonna 2016 Kroatiassa.

Intermariumia käsittelevä kansainvälinen ja akateeminen konferenssi järjestettiin heinäkuussa 2017 Varsovassa Lazarskin yliopistolla.

Katso myös 
 Prometeismi
 Reunavaltiopolitiikka
 Kolmen meren aloite
 Visegrád-ryhmä

Lähteet

Poliittinen maantiede
Puolan historia
Vasemmistoradikalismi

Sanalla vasemmistoradikalismi voidaan tarkoittaa seuraavia poliittisen kirjon osia:

 Radikaali vasemmisto
 Äärivasemmisto
 Uusvasemmisto

Politiikan käsitteet
Poliittinen kirjo
Äärivasemmisto
Varsovan sopimus (1922)

Varsovan sopimus (myös reunavaltiosopimus) oli 17. maaliskuuta 1922 solmittu yhteistyösopimus, jonka allekirjoittivat Suomen, Viron, Latvian ja Puolan ulkoministerit. Kyseessä oli Puolan ajamasta pyrkimyksestä luoda taloudellinen ja poliittinen vastavoima Saksalle ja Neuvosto-Venäjälle. Sopimus kariutui, koska Suomen eduskunta ei vahvistanut sopimusta, jota ulkoministeri Rudolf Holsti ajoi. Vennolan II hallitus kaatui epäluottamuslauseeseen.

Sopimuksen keskeinen sisältö 
 Artikla 2: Valtiot eivät saa solmia sopimuksia, jotka olisivat jonkun toisen valtion haitaksi.
 Artikla 3: Valtioiden on tiedotettava tekemistään sopimuksista muille valtioille.
 Artikla 6: Valtioiden on ratkottava erimielisyydet rauhanomaisesti.
 Artikla 7: Päättävät välittömästi seurauksista, jos jokin valtio joutuu hyökkäyksen kohteeksi.

Katso myös 
 Intermarium
 Prometeismi
 Reunavaltiopolitiikka

Euroopan historia
Latvian politiikka
Puolan politiikka
Saksan politiikka
Suomen ulkopolitiikka
Varsovan historia
Viron politiikka
Myzus

Myzus on kirvojen heimoon kuuluva suku.

Sukuun kuuluvia lajeja 
Persikkakirva (Myzus persicae) 
Sipulikirva (Myzus ascalonicus)
Orvokkikirva (Myzus ornatus) 
Kirsikkakirva (Myzus cerasi)
Myzus alectorolophi
Myzus borealis
Myzus lythri
Myzus padellus
Myzus langei
Myzus certus
Myzus myosotidis
Myzus nicotianae

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Myzus 
ITIS: Myzus 
UniProt: Taxonomy -  Myzus 
Influentialpoints: Genus Myzus, Myzus aphids

Kirvat
Kasvien tuhohyönteiset
Konstantin Aladin (nuorempi)

Konstantin Aladin nuorempi (5. maaliskuuta 1868 Hamina – 14. marraskuuta 1938 Hamina) oli suomenvenäläinen Haminassa vaikuttanut kauppias, teollisuudenharjoittaja, laivanvarustaja ja kauppaneuvos.

Aladinin vanhemmat olivat kauppaneuvos Konstantin Aladin vanhempi (1833–1896) ja Anna Pimenow. Aladinin isä oli muuttanut Haminaan Venäjältä vuonna 1848 ja saanut porvarioikeudet 1868. Aladin pääsi ylioppilaaksi Haminan yksityislyseosta 1889 ja jatkoi isänsä jälkeen tämän liikettä Haminassa. Aladin sai kauppaneuvoksen arvon 1904 ja hän toimi myös Espanjan, Portugalin ja Norjan varakonsulina Haminassa.

Aladin omisti Haminassa Poitsilan kartanon, useita kaupunkikiinteistöjä ja Tervasaaren sahan, jonka hän myi vuonna 1927 Ristiniemi Oy:lle. Aladin oli vuonna 1920 Suomeen paenneen venäläisen emigranttivaikuttajan kenraali Severin Dobrovolskin tuttava ja hän rahoitti Dobrovolskin vuonna 1933 perustamaa Viipurissa julkaistua Klitš (”Huuto”) -sanomalehteä.

Aladin oli naimisissa vuodesta 1893 Alexandra Pletschikoffin kanssa ja avioeron jälkeen hän meni naimisiin 1921 Stella von Vergenskijin kanssa. Heidän tyttärensä oli tunnettu lasitaiteilija Tamara Aladin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Konstantin Aladin nuoremman elämäkerta SKS Biografiakeskuksen Talouselämän vaikuttajat-verkkojulkaisussa

Suomalaiset liikemiehet
Suomalaiset kauppiaat
Suomalaiset laivanvarustajat
Kauppaneuvokset
Suomen venäläiset
Vuonna 1868 syntyneet
Vuonna 1938 kuolleet
Albrekt Karhu

Albrekt I Karhu (; noin 1100 – 18. marraskuuta 1170) oli Brandenburgin rajakreivikunnan perustaja ja ensimmäinen rajakreivi. Yhtenä keskeisistä henkilöistä hän johti 1100-luvulla saksalaisen asutuksen levittämistä itään (ostsiedlung).

Albrekt Karhun isä oli Askania-sukuinen Ballenstedtin kreivi Otto Rikas, jonka maat Harzvuorten ja Elbejoen välissä hän peri vuonna 1123. Albrekt tuki Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisaria Lothar III:tta tämän sotaretkellä Italiassa vuonna 1132. Kiitoksena tästä keisari antoi hänelle vuonna 1134 Elben itäpuolella sijainneen Nordmarkin rajakreivikunnan. Albrekt laajensi uutta valtakuntaansa osallistumalla useisiin sotaretkiin slaavilaisia vendiheimoja vastaan. Hän teki Havellandin aluetta hallinneen hevellien ruhtinas Pribislavin kanssa sopimuksen, jonka nojalla hän peri Pribislavin valtakunnan tämän kuoltua vuonna 1150. Albrekt alkoi tämän jälkeen käyttää arvonimeä Brandenburgin rajakreivi. Hän jatkoi valloitussotaa vendejä vastaan ja levitti samalla saksalaista asutusta itään houkuttelemalla alueelle uudisasukkaita Friisinmaalta ja Saksista. Myös premonstratenssit ja sistersiläiset osallistuivat uudismaiden raivaukseen. Albrekt perusti Havelbergin ja Brandenburgin hiippakunnat edistääkseen vendien käännyttämistä kristinuskoon.

Keisari Konrad III antoi vuonna 1138 Albrekt Karhulle Henrik Ylpeältä riistämänsä Saksin herttuakunnan, mutta Albrekt onnistui pitämään sitä hallussaan vain hetken ennen kuin Henrik valloitti pääosan siitä takaisin. Albrekt luopui vaateestaan Saksin herttuakuntaan vuonna 1142, jolloin se annettiin Henrik Ylpeän pojalle Henrik Leijonalle. Äitinsä Eilikan kuoltua samana vuonna Albrekt peri hänen kauttaan osan Billung-suvun maista Saksissa, mutta ei saanut herttuan arvoa. Albrekt oli tämän jälkeen yksi Henrik Leijonan päävastustajista, joskin liittoutui hetkellisesti tämän kanssa slaaviheimojen vastaisilla sotaretkillä.

Albrekt Karhun vanhin poika Otto I peri isänsä kuoltua Brandenburgin rajakreivin arvon. Nuorempi poika Bernhard sai myöhemmin Henrik Leijonalta riistetyn Saksin herttuan arvon.

Lähteet

Aiheesta muualla

Hallitsijat
Syntymävuosi tuntematon
Vuonna 1170 kuolleet
Brezel

Brezel (myös: pretzel) on useimmiten solmun muotoon leivottu leipä tai leivonnainen, joka voidaan maustaa esimerkiksi siemenillä, pähkinöillä ja suklaalla. Brezel on saksankielisestä Euroopasta peräisin oleva, mahdollisesti munkkien varhaiskeskiajalla keksimä leivonnainen.

Katso myös
Viipurinrinkeli

Leivät
Leivonnaiset
Stalkkeri (televisiosarja)

Stalkkeri on kaksiosainen suomalainen minisarja, jonka pääosissa näyttelevät Helena Vierikko ja Sampo Sarkola.

Vastikään eronnut Elina (es. Helena Vierikko) tutustuu sattumalta arkkitehtina työskentelevään Artoon (es. Sampo Sarkola). Suhde etenee nopeasti, mutta päättyy Elinan puolelta Arton kohtuuttomiin vaatimuksiin. Arto ei kuitenkaan usko suhteen olevan loppu, vaan alkaa pakkomielteisesti vainota Elinaa.

Sarjasta on tehty myös elokuvaversio.

Rooleissa

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Stalkkeri Yle Areenassa
 Näin tehtiin Stalkkeri
 

Suomalaiset draamasarjat
Suomalaiset televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
Harmiot

Harmiot (Berteroa) on ristikukkaiskasvien (Brassicaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi viisi lajia.

Harmiot ovat monivuotisia ruohovartisia kasveja, joissa on tähtikarvoja. Harmioiden varret ovat tanakoita sekä pystyjä ja lehdet suikeita ja ruodittomia. Tyvilehdet ovat yleensä mutkalaitaisia. Harmioiden kukat ovat tertuissa. Kukkien teriöt ovat muodoltaan ristimäisiä ja terälehdet lähes tyveen asti kahtia liuskoittuneita sekä väriltään valkoisia.

Suvun lajeista Suomessa ja Ruotsissa kasvaa vain harmio eli idänharmio (Berteroa incana). Sitä tavataan Suomessa lähinnä etelärannikon tuntumassa sekä paikoitellen siellä täällä muualla maassa.

Harmioiden (Berteroa) suvun tieteellinen nimi viittaa 1789–1831 eläneeseen italialaiseen kasvitieteilijään Carlo Giuseppe Berteroon.

Lajeja 
 Berteroa gintlii
 Berteroa incana – idänharmio eli harmio
 Berteroa mutabilis
 Berteroa obliqua
 Berteroa orbiculata

Lähteet 

Ristikukkaiskasvit
Kirjobauhinia

Kirjobauhinia (Bauhinia variegata) on hernekasveihin kuuluva puulaji. Se kasvaa luonnonvaraisena Itä-Aasiassa: osassa Kiinaa, Intiassa, Pakistanissa, Nepalissa, Bhutanissa ja Indokiinan maissa. Lajia käytetään muun muassa koristepuuna.

Lähteet 

Hernekasvit
Puut
Meksikon Grand Prix 2017

Meksikon Grand Prix 2017 (virallisesti Formula 1 Gran Premio de México 2017) oli Formula 1 -kauden  18. osakilpailu, joka ajettiin 29. lokakuuta Autódromo Hermanos Rodríguezin moottoriradalla Méxicossa Meksikossa.

Viikonlopun aikataulu ja sää

Tulokset

Aika-ajot

Kilpailu

Muuta 
 Lewis Hamilton varmisti neljännen kuljettajien maailmanmestaruuden.
 Sebastian Vettelin 50. paalupaikka.

Sijoitukset kilpailun jälkeen 

Huom!: Vain viiden parhaan sijoitukset sisällytetty.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Meksikon GP 2017 - F1-ruutu

Meksikon Grand Prix
Osakilpailut Formula 1 -kaudella 2017
Baijerin vaaliruhtinaskunta

Baijerin vaaliruhtinaskunta () oli Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan vaaliruhtinaskunta vuodesta 1623 vuoteen 1806, jolloin Baijerin kuningaskunta tuli sen tilalle. Vaaliruhtinaskunnan pääkaupunkina toimi München.

Vaaliruhtinaat
Maksimilian I 1623–1651 (sitä ennen Baijerin herttua)
Ferdinand Maria 1651–1679
Maksimilian II Emanuel 1679–1726
Kaarle Albrekt 1726–1745 (vuosina 1742–1745 myös keisari nimellä Kaarle VII)
Maksimilian III Joosef 1745–1777
Kaarle Teodor 1777–1799
Maksimilian IV Joosef 1799–1806 (sen jälkeen Baijerin kuningas nimellä Maksimilian I Joosef)

Lähteet

Euroopan entiset valtiot
Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vaaliruhtinaskunnat
Saksan historia
Carl-August Borgström

Carl August Borgström (11. syyskuuta 1909 Helsinki – 4. heinäkuuta 1988) oli suomalainen lääkäri ja metsästyskulttuurin vaalija. 

Borgströmin  vanhemmat olivat Nils Borgström ja Ruth Aschan ja puoliso vuodesta 1935 Clara Doris Tallberg. Borgström tuli ylioppilaaksi 1927 ja valmistui filosofian maisteriksi 1932 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1939. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1959 ja sai hermo- ja mielitautien erikoislääkärin pätevyyden 1945. Borgström työskenteli valmistuttuaan useissa eri sairaaloissa. Hän oli helsinkiläisen Kammion sairaalan sekä samanaikaisesti Vernan sairaalan ylilääkärinä vuosina 1945–1952 ja Hesperian sairaalan apulaisylilääkärinä 1952–1961 ja ylilääkärinä 1961–1975. Sotilasarvoltaan Borgström oli lääkintäkapteeni (1940). Borgström oli aktiivinen metsästyksen ja metsästyskulttuurin harrastaja. Hän keräsi yli 10 000 teosta käsittäneen kokoelman metsästysaiheisia kirjoja, jonka lahjoitti Suomen metsästysmuseolle. Borgström sai professorin arvonimen vuonna 1976.

Maanviljelysneuvos Nils Gustaf Borgström oli Carl-August Borgströmin veli.

Lähteet 

Suomalaiset lääkärit
Suomalaiset psykiatrit
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet
Tanskan Viro

Tanskan Virolla tarkoitetaan alueita nykypäivän Virossa, joita Tanska hallitsi 1200- ja 1300-luvuilla ja uudelleen 1500- ja 1600-luvuilla. 

Tanska nousi merkittäväksi vallaksi 1100-luvulla. Sen intresseihin kuului toistuvien virolaisviikinkien hyökkäyksien päättäminen, jotka uhkasivat Tanskan kaupankäyntiä Itämerellä. Tanskan laivasto hyökkäsi Viroon vuosina 1170, 1194 ja 1197. Vuonna 1206 Valdemar II ja arkkipiispa Andreas Sunonis johtivat ryöstöretkeä Öselin saarelle eli Saarenmaalle. Tanskan kuninkaat väittivät Viroa omakseen, mikä sai tunnustuksen paavilta. Vuonna 1219 Tanskan laivasto rantautui Viron satamaan ja kukisti virolaiset Lindanisen taistelussa, joka toi pohjoisen Viron Tanskan vallan alle. Vuoden 1343 yrjönyön kapinan seurauksena Saksalainen ritarikunta valtasi alueet ja Tanska myi ne sille vuonna 1346.

Liivinmaan sodan aikana vuonna 1559 Saarenmaan-Läänemaan hiippakunta Pyhän Marian maalla myi maansa Tanskan kuninkaalle Fredrik II:lle 30 000 taalerin hintaan. Tanskan kuningas antoi alueen nuoremmalle veljelleen Magnukselle, joka saapui Saarenmaalle armeijan kera vuonna 1560. Koko Saarenmaasta tuli Tanskan hallitsema vuonna 1573 ja pysyi sellaisena, kunnes se siirrettiin Ruotsille vuonna 1645.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Euroopan entiset valtiot
Viro
Tanskan keskiaika
Viron historia
Viron keskiaika
Taival


Taival on Stam1nan kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin 12. lokakuuta 2018. Edellisen albumin tapaan albumin tuotti Janne Joutsenniemi ja miksasi Jens Bogren. Albumi meni viikolla 42/2018 Suomen virallisen albumilistan ykköseksi.

Albumin julkaisun tiimoilta yhtye lähti lokakuusta joulukuuhun 2018 kestäneelle, ympäri Suomea kiertäneelle Haloo Lemi! -kiertueelle.

Taustaa 
Yhtye julkaisi 5. syyskuuta 2018 albumin kappalelistan ja kansikuvan. Ennen levyn julkaisua albumilta julkaistiin kolme singleä: "Elämänlanka" 16. toukokuuta 2018, "Enkelinmurskain" 7. syyskuuta 2018 ja "Gaian lapsi" 11. lokakuuta 2018. Yhtyeen sanoittaja Antti Hyyrynen kuvailee albumia seuraavasti:

"Albumi vaeltaa ihmiselämän suurien aiheiden rämeikössä, polvet naarmuilla. Mullan ja lumen yllä kaartuva ikuinen tähdistö tavoittamattomana tuonpuoleisena puhuttelee usein."

Albumilla kuultiin myös kosketinsoittaja Emil Lähteenmäen ensimmäinen sävellys tässä yhtyeessä: hän oli säveltänyt albumin päätöskappaleen "Kajo".

Kappaleet 
Kaikki kappaleet san. Antti Hyyrynen.

 A-puoli:

– 7. 
 
 
 
 B-puoli:

Kokoonpano 

 Antti Hyyrynen – laulu, kitara
 Kai-Pekka Kangasmäki – basso, taustalaulu
 Emil Lähteenmäki – kosketinsoittimet
 Pekka Olkkonen – kitara
 Teppo Velin – rummut

Vierailijat 

 Anna Eriksson – laulu kappaleessa "Gaian lapsi"
 Björgvin Sigurðsson (Skálmöld) – laulu kappaleessa "Sudet tulevat"
 Eetu Klemetti – kampiliira kappaleessa "Kajo"
 Janne Joutsenniemi – taustalaulu kappaleessa "Merivälimatka"
 Zaani, Arttu Leppänen, Joonas Kaselius & Lauri Mäntynen (Nerve End) – taustahuudot

Arvostelut 
 Imperiumi: 8/10
 Inferno: 
 Kaaoszine: 8½/10
 Soundi: 
 V2.fi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 ”Elämänlanka” -lyriikkavideo YouTube-sivustolla
 ”Enkelinmurskain” -musiikkivideo YouTube-sivustolla

Vuoden 2018 albumit
Stam1nan albumit
Janne Joutsenniemen tuottamat albumit
Sakara Recordsin albumit
Concrete and Gold

Concrete and Gold on yhdysvaltalaisen rock-yhtye Foo Fightersin yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2017. Albumin tuotti Greg Kurstin ja se julkaistiin levymerkillä RCA Records. Albumilla vierailee useita tunnettuja muusikkoja kuten Paul McCartney ja Justin Timberlake. 

Albumi sai kriitikoilta hyvän vastaanoton ja se sijoittui Billboard 200-listan kärkeen.

Kappaleet

Kokoonpano
Foo Fighters
 Dave Grohl – laulu, kitara
 Chris Shiflett – kitara, taustalaulu
 Pat Smear – kitara
 Nate Mendel – basso 
 Taylor Hawkins – rummut, taustalaulu, laulu kappaleessa "Sunday Rain"
 Rami Jaffee – koskettimet

Vierailevat muusikot
 Justin Timberlake – taustalaulu kappaleessa "Make It Right"
 Shawn Stockman – laulu kappaleessa "Concrete and Gold"
 Inara George – laulu kappaleessa "Dirty Water"
 Alison Mosshart – laulu kappaleissa "La Dee Da" ja "The Sky Is a Neighborhood"
 Dave Koz – saksofoni kappaleessa "La Dee Da"
 Paul McCartney – rummut kappaleessa "Sunday Rain"
 Taylor Greenwood – taustalaulu kappaleessa "T-Shirt"
 Greg Sierpowski – Optigan kappaleessa "Happy Ever After"
 Kinga Bacik – sello kappaleessa "The Sky Is a Neighborhood"
 Thomas Lea – alttoviulu kappaleessa "The Sky Is a Neighborhood"
 Ginny Luke – viulu kappaleessa "The Sky Is a Neighborhood"
 Jessy Greene – viulu kappaleessa "Happy Ever After (Zero Hour)" ja "The Line", sello kappaleessa "Concrete and Gold"
 Greg Kurstin – synthbasso ja vibraphoni kappaleessa "The Line"

Arvostelut 
 Imperiumi: 8-/10
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2017 albumit
Foo Fightersin albumit
Greg Kurstinin tuottamat albumit
Litulaukat

Litulaukat (Alliaria) on ristikukkaiskasvien (Brassicaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi kolme lajia. Sukuun on kuvattu aikojen kuluessa monia muitakin lajeja, mutta ne on sittemmin todettu samoiksi jonkin jo aiemmin kuvatun lajin kanssa.

Litulaukat ovat kaksivuotisia ruohovartisia kasveja. Niiden varret ovat pystyjä, lähes kaljuja sekä haarattomia tai haarovia. Lehdet ovat suuria, herttamaisia, lähes kaljuja sekä saha- tai mutkalaitaisia. Litulaukkojen kukat ovat yksittäin tai runsashaaraisissa tertuissa. Kukkien terälehdet ovat valkoiset ja verholehdet ulkonevat. Emien vartalot ovat lyhyitä. Lidut ovat 4–6 cm pitkiä, kapeita ja nelikulmaisia.

Litulaukoille tyypillistä on valkosipulimainen tuoksu, joka nousee voimakkaimmin esiin kasvia hienonnettaessa. Litulaukkojen (Alliaria) suvun tieteellinen nimikin on juonnettu laukkojen (Allium) suvun tieteellisestä nimestä. Litulaukat eivät kuitenkaan ole kovin läheistä sukua laukoille, sillä ne kuuluvat eri luokkiin; litulaukat ovat kaksisirkkaisia ristikukkaiskasveja ja laukat ovat yksisirkkaisia sipulikasveja.

Suvun lajeista Suomessa ja Ruotsissa tavataan ainoastaan yhtä: rohtolitulaukkaa eli litulaukkaa (Alliaria petiolata). Sitä tavataan Suomessa lähinnä vain Helsingin ja Turun ympäristössä sekä Ahvenanmaalla. Litulaukka on kuitenkin Helsingissäkin melko yleinen.

Lajeja 
 Alliaria auriculata
 Alliaria brachycarpa
 Alliaria petiolata – rohtolitulaukka eli litulaukka

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Alliaria

Ristikukkaiskasvit
Nenätit

Nenätit (Rorippa) on ristikukkaiskasvien (Brassicaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu noin 90 lajia.

Nenätit ovat yksi- tai kaksivuotisia ruohovartisia kasveja. Ne ovat joko kaljuja tai vähäkarvaisia. Nenättien varret ovat haarovia ja kasvutavaltaan pystystä maanmyötäiseen vaihtelevia. Lehdet ovat muodoltaan yhtenäisiä, pariosaisia tai parilehdykkäisiä. Pariosaisten lehtien liuskat ovat hammaslaitaisia ja parilehdykkäisten lehtien lehdykät ehyitä. Kukkien terälehdet ovat keltaisia tai valkoisia.

Isovesikrassi (Nasturtium officinale) ja pikkuvesikrassi (Nasturtium microphyllum) luetaan toisinaan kuuluviksi nenättien sukuun.

Suvun lajeista Suomessa kasvaa vakiintuneena kolmea lajia: rantanenätti (Rorippa palustris), rikkanenätti (Rorippa sylvestris) ja vesinenätti (Rorippa amphibia). Näiden lisäksi Suomessa on tavattu etelännenättiä (Rorippa austriaca) sekä eri nenättilajien välisiä risteymiä. Suomessa tavattavista nenättilajeista rantanenätti on selvästi yleisin.

Lajeja ja lajiristeymiä 
 Rorippa amphibia – vesinenätti
 Rorippa × anceps – kärsänenätti
 Rorippa × armoracioides – puistonenätti
 Rorippa austriaca – etelännenätti
 Rorippa indica – kiinanvesikrassi
 Rorippa islandica – islanninnenätti
 Rorippa palustris – rantanenätti
 Rorippa sylvestris – rikkanenätti

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Rorippa
Nouse, Inkeri

Nouse Inkeri on Inkerin kansallislaulu, jonka on säveltänyt ja sanoittanut Mooses Putro vuonna 1888. Se esitettiin ensimmäisen kerran yleisinkeriläisillä laulujuhlilla vuonna 1899. Hymnin toisen säkeistön sanat on kirjoittanut opettaja, toimittaja Paavo Räikkönen.

Sanat 
Nouse, Inkeri, jo herää työhön,
aamun koi jo sulle heijastaa!
Valoa jo elämäsi yöhön
leviää, oi armas synnyinmaa!
Väikkyen jo aamun sätehissä
toivo herää lastes sydämissä.
Nouse, Inkeri, jo loppuu yö,
nouse, nouse, sun hetkes lyö!

Kerran kaikuu vielä kaunis soitto
kautta kallihimman synnyinmaan,
valon, vapauden ompi voitto,
riemuiten käy kansa laulamaan.
Kuullen kutsumusta mielin innoin
kaikuaapi silloin täysin rinnoin:
Nouse, Inkeri, sun laulus soi,
nouse, päiväks jo vaihtuu koi!

Lähteet 

Kansallislaulut
Voitto Scharlin

Voitto Maurits Scharlin (31. elokuuta 1935 Rauma – 2. lokakuuta 2017 Kaarina) oli suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos (1990). Hän toimi vuosina 1990–1994 lihateollisuuskonserni LSO:n toimitusjohtajana.

Scharlin kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1956 Lauttakylän yhteiskoulusta ja hakeutui opiskelemaan Turun Kauppakorkeakouluun. Valmistuttuaan ekonomiksi vuonna 1960 hänet palkattiin Lounais-Suomen Osuusteurastamoon (LSO), jonka palveluksessa hän teki koko 34-vuotisen työuransa.

Alkuvuodet Scharlin toimi kaupallisen osaston eri päällikkötehtävissä ja sitten Lihalinjan johtajana. Nimitys LSO:n varatoimitusjohtajaksi vuonna 1977 laajensi vastuualueen käsittämään osuuskunnan teollisuuden ja markkinoinnin kokonaisuudessaan.

LSO-konsernin toimitusjohtajaksi Voitto Scharlin nousi vuoden 1990 alussa. Hänen kaudelleen olivat ominaista voimakkaat saneerausvaiheet ja tuotannon keskittäminen, joilla konsernin tappiollinen tuloskehitys saatiin oikaistuksi. Tulosparannusta auttoi Kariniemi Oy:n siipikarjaliiketoiminnan osto ja sulauttaminen LSO:n omaan siipikarjateollisuuteen (Broilertalo Oy) vuonna 1993.

Tuottajien liha-alan suuressa rakennejärjestelyssä vuonna 1991 Scharlin esikuntineen oli keskeinen toimija. Järjestelyssä lihaosuuskunnat purkivat omistamansa keskusliike Tuottajain Lihakeskuskunnan ja muodostivat sen teollisuudesta Helsingin Kauppiaat Oy:n, jonka LSO osti tuotantolaitoksineen ja tuotemerkkeineen.

Kauppaneuvos Voitto Scharlin jäi keväällä 1994 ennenaikaiselle eläkkeelle LSO:sta (nykyinen HKScan Oyj). Aktiivityövuosien jälkeen hän toimi useita vuosia Kaarinan Rauvolassa sijaitsevassa perheyritys Bioferme Oy:ssä.

Kymmenistä erilaisista luottamustehtävistä yrityksissä ja järjestöissä pitkäaikaisin oli Turun Seudun Osuuspankin hallintoneuvoston jäsenyys.

Toimitusjohtaja Scharlin oli sotilasarvoltaan reservin kapteeni.

Lähteet
 Turun Sanomat 14.10.2017: Voitto Maurits Scharlininin kuolinilmoitus.
 Liisa Enkvist: LSO:ta pitkään johtanut Scharlin pelkää Turun lihatehtaan puolesta Turun Sanomat 30.8.2005, ts.fi. Viitattu 23.10.2017. 
 Puro, Laura ja Åberg, Veijo: Lihatalonpojat ja heidän yhtiönsä. LSO, HKScan ja liha-alan muutos. Porvoo 2012. ISBN 978-951-37-6368-8. Sivut 149–158, 160–167.
 Tuottajain Lihakeskuskunta
 Helsingin Kauppiaat

Viitteet 

Suomalaiset yritysjohtajat
Kauppaneuvokset
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Franco Cavicchi

Francesco (Franco) Cavicchi (12. toukokuuta 1928 Pieve di Cento, Italia – 22. elokuuta 2018) oli italialainen nyrkkeilijä, jonka ammattilaisura kesti 1950-luvun alusta 1960-luvun alkuun. Ammattilaisten raskaansarjan Euroopan mestaruustittelin hän saavutti kesäkuussa 1955 voitolla saksalaisesta Heinz Neuhausista. Tittelin hän menetti syyskuussa 1956 ruotsalaiselle Ingemar Johanssonille.

Cavicchi aloitti ammattilaisuransa lokakuussa 1952. Hän saavutti Italian raskaansarjan mestaruuden lokakuussa 1954 tyrmättyään Uber Bacilierin. Siihen mennessä Cavicchi oli otellut 20 kertaa ja voittanut niistä 17. Tappio oli tullut Münchenissä saksalaiselle Hugo Salfeldille. Kaksi ratkaisematonta oli tullut saksalaista Hans Friedrichiä vastaan. Voittoisa ura jatkui Cavicchilla kesäkuuhun 1955, jolloin hän kohtasi Bolognassa 60 000 katsojan läsnä ollessa saksalaisen Euroopan mestarin Heinz Neuhausin. Cavicchi voitti Neuhausin pistein ja oli näin uusi raskaansarjan Euroopan mestari. Cavicchista toivottiin entisen italialaismestarin Primo Carneran seuraajaa. 

Cavicchi ja Neuhaus ottivat yhteen uudelleen Dortmundissa Neuhausin kotiareenalla syyskuussa 1955. Ottelu päättyi Neuhausin voittoon keskeytyksellä. Cavacchi säilytti kuitenkin mestaruutensa, sillä kyseinen ottelu ei ollut vielä titteliottelu. Titteliottelu Cavicchin ja Neuhausin välillä uusittiin heinäkuussa 1956, jonka Cavacchi voitti tyrmäyksellä. Pian sen jälkeen syyskuussa 1956 vastaan tuli EM-titteliottelussa Bolognassa nouseva tähti, vasta 14 voitokasta ottelua takanaan, Ruotsin Ingemar Johansson, joka italialaiskatsojien yllätykseksi kukisti tyrmäyksellä 13. erässä hallitsevan mestarin Cavicchin. 

Cavicchi jatkoi uraansa vielä helmikuuhun 1963. Hän säilytti Italian mestaruuden toukokuuhun 1962, jolloin hän koki tappion Santo Amontille. Yli 10 vuotta kestäneellä ammattilaisurallaan Franco Cavicchi otteli kaikkiaan 89 ottelua, joista voitti 71, koki tappion 14 ottelussa ja neljä ottelua päättyi ratkaisemattomaan.

Lähteet

Italialaiset nyrkkeilijät
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Tähtitertut

Tähtitertut eli tähtiresedat (Sesamoides) on resedakasvien (Resedaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun kuuluu kuusi tai seitsemän lajia.

Lajeja 
 Sesamoides clusii – ranskantähtiterttu
 Sesamoides interrupta
 Sesamoides minor
 Sesamoides prostrata
 Sesamoides purpurascens – espanjantähtiterttu
 Sesamoides spathulifolia
 Sesamoides suffruticosa

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Sesamoides

Resedakasvit
Naked Eyes

Naked Eyes on brittiläinen uuden aallon yhtye, joka nousi suosioon 1980-luvun alussa. Yhtyeen perustivat entiset koulukaverit Pete Byrne (laulu) ja Rob Fisher (koskettimet) Bathissa, Somersetissa, Englannissa vuonna 1981. 

Duon ensimmäinen studioalbumi Burning Bridges julkaistiin maaliskuussa 1983 ja Yhdysvalloissa kuukausi myöhemmin nimellä Naked Eyes. Albumin single ”Always Something There to Remind Me”, joka oli coverversio Burt Bacharachin ja Hal Davidin alkuperäisestä kappaleesta, menestyi niin Euroopassa kuin Pohjois-Amerikassakin, sijoittuen Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -singlelistan 8. sijalle. Albumin kappaleesta ”Promises, Promises” tuli myös suuri hitti ja se sijoittui Billboard Hot 100 -singlelistan 11. sijalle, mutta Naked Eyesin seuraava albumi Fuel for the Fire ei enää menestynyt hyvin. Sen ainoa single ”(What) In the Name of Love” sijoittui Billboard Hot 100 -singlelistalla vain 39. sijalle. Yhtye hajosi pian tämän jälkeen, ja vuonna 1988 Fisheristä tuli popduon Climie Fisherin toinen osapuoli. Fisher kuoli 25. elokuuta 1999 vatsaleikkauksesta johtuneista komplikaatioista.

Diskografia

Studioalbumit
Burning Bridges (1983)
Fuel for the Fire (1984)
Fumbling with the Covers (2007)

Kokoelma-albumit
The Best of Naked Eyes (1991)
Promises, Promises (The Very Best of Naked Eyes) (1994)
Naked Eyes / Spandau Ballet – Back 2 Back Hits (1998)
Everything and More (2002)

Singlet
 ”Always Something There to Remind Me” (1983)
 ”Voices in My Head” (1983)
 ”Promises, Promises” (1983)
 ”When the Lights Go Out” (1983)
 ”(What) in the Name of Love” (1984)

Musiikkivideot
 Always Something There to Remind Me (1982)
 Promises, Promises (1983)
 Voices in My Head (1983)
 When the Lights Go Out (1983)
 (What) in the Name of Love (1984)
 Cry Baby Cry (2007)

Lähteet

Brittiläiset duot
Brittiläiset synthpop-yhtyeet
Brittiläiset uuden aallon yhtyeet
MM-rallikausi 2017

MM-rallikausi 2017 oli rallin maailmanmestaruussarjan 45. kausi. Kausi alkoi Monte Carlo -rallilla tammikuussa ja päättyi Australian ralliin marraskuussa. Kauden aikana ajettiin yhteensä 13 rallia neljässä eri maanosassa.

Toyota palasi rallisarjaan kauden alussa Toyota Gazoo Racing -tallilla.

Maailmanmestaruuden voitti Sébastien Ogier kartanlukijanaan Julien Ingrassia. Tallien mestaruuden voitti M-Sport Ford World Rally Team.

Pistejärjestelmä 

Normaalien pisteiden lisäksi jokaisessa rallissa on mukana yksi Power Stage -erikoiskoe, jonka viisi nopeinta kuljettajaa saavat ylimääräisiä pisteitä. Power Stage -erikoiskokeen nopein kuljettaja saa viisi pistettä, toiseksi nopein neljä, kolmanneksi nopein kolme, neljänneksi nopein kaksi ja viidenneksi nopein yhden.

Lopputulokset 

Huomioita
1 2 3 4 5 – Kuljettajan sijoitus Power Stage -erikoiskokeella

Lähteet
Janne Hokkanen

Janne Matti Samuli Hokkanen (s. 13. huhtikuuta 1983 Tampere) on suomalainen kuvataiteilija, joka toteuttaa veistotaidetta, maalaustaidetta, videoinstallaatioita, valokuvausta ja julkista taidetta. Hän on pitänyt sekä yksityis- että yhteisnäyttelyitä Suomessa.

Hokkanen suoritti kuvataiteilijan ylemmän AMK-tutkinnon Kankaanpään taidekoulusta vuonna 2017. Hän asuu ja työskentelee Tampereella. Vuosina 2016 ja 2017 Hokkanen on toteuttanut Tampereen keskustaan julkisen taiteen näyttelyt #Kylttitempaus ja #iImoitustempaus. Kesäksi 2018 avautui näyttely Korkeasaaren eläintarhaan ja Mustikkamaalle. Näyttelyn julkinen osuus oli nähtävissä kahdella reitillä Mustikkamaalla. Korkeasaaren eläintarhan osuus näyttelyä on esillä Korkeasaaren sillalta lähtiessä kohti Kissalaaksoa. Lahden Pikku-Vesijärven puistossa oli vuonna 2021 esillä Hokkasen neljäs julkinen taidenäyttely nimeltään Ihmisluonto. Näyttely on osa Lahden Euroopan ympäristöpääkaupunki 2021 ohjelmaa.

Julkisia teoksia 
 Mennääs sitten, 2016, Urkin piilopirtti Pinsiö
 Kerros numerot, 2012, Tampereen yliopisto Virta-rakennus, Tampere
 Taivas rajana, 2011, Saaristen koulu, Hämeenlinna

Kirjallisuutta 
Janne Hokkanen: "ÄLÄ LUE TÄTÄ OPINNÄYTETYÖTÄ: Osallistavaa julkista taidetta". Opinnäytetyö käsittelee #Kylttitempaus näyttelyn järjestämistä Hämeenpuistoon, Tampereelle vuonna 2016. Satakunnan ammattikorkeakoulu 2017.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Janne Hokkasen verkkosivut

Vuonna 1983 syntyneet
Suomalaiset taidemaalarit
Elävät henkilöt
Putro

Putro voi tarkoittaa:

 Eeva Putro (s. 1978), suomalainen näyttelijä
 Mooses Putro (1848 – kadonnut 1919), inkeriläinen kirkkomuusikko ja säveltäjä
 Sakari Putro (1856–1931), inkerinsuomalainen opettaja ja kulttuurihenkilö
 Samuli Putro (s. 1970), muusikko ja lauluntekijä
 Vilma Putro (s. 1988), suomalainen näyttelijä.
May-Britt Seitava

May-Britt Seitava-Stierncreutz (s. 24. helmikuuta 1942) on suomalainen valokuvamalli ja näyttelijä, joka oli 1960-luvulla yksi muotikuvissa useimmin nähdyistä malleista. Suomen muotimaailman lisäksi Seitava oli 1960-luvun alkupuolella Vogue-lehden mallina Pariisissa ja 1970-luvun taitteessa hollantilaisen mallitoimiston listoilla. 

Seitava teki ranskan kielellä naispääosan Maunu Kurkvaaran lyhytelokuvassa Pourquoi?, joka on yksi osa pohjoismaisten ohjaajien episodielokuvassa 4 × 4 (1965). Lisäksi hän näyttelee sivuosia Kurkvaaran elokuvissa Naiset (1964), Kielletty kirja (1965) ja Rottasota (1968) sekä Jörn Donnerin elokuvassa Täällä alkaa seikkailu (1965).

May-Britt Seitava oli naimisissa taidemaalari Mikael Stierncreutzin (1936–1976) kanssa. Heidän poikansa on Egotrippi-yhtyeen Knipi.

Lähteet

Suomalaiset mallit
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset elokuvanäyttelijät