joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Osker

Osker oli pieni melodista punk rockia soittava yhtye Los Angelesista, Yhdysvalloista. Se perustettiin vuonna 1998 ja hajosi 2002. Vakiojäsenet olivat laulaja ja kitaristi Devon Williams ja basisti Dave Benitez. Rumpalit vaihtuivat, ja heistä pisimpään yhtyeessä vaikutti Phil Drazik.

Oskerin ensimmäinen albumi oli Treatment 5, joka on toista ja viimeistä levyä Idle Will Kill enemmän etelä-kalifornialaiselle punk-musiikille perinteistä tyyliä. Molempien aiheet käsittelevät kyynisin ja alakuloisin sanoituksin teini-iän synkän angstista elämänkuvaa.

Oskerilla oli työn alla kolmaskin, Thriller-nimeä kantava albumi, mutta yhtyeen hajottua se ei koskaan valmistunut. Suurin syy hajoamiseen oli vakituisen rumpalin puute, mikä aiheutti erimielisyyttä jäsenten välille.

"The split between Dave and I is astounding to me. I always thought we were the next Simon and Garfunkel. I thought we would be our generations Hall and Oates ... Of course, I plan on killing Dave." - Devon Williams.

Jäsenet

 Devon Williams - laulu, kitara
 Dave Benitez - basso
 Phil Drazik - rummut
+
 Ty ja Kelly - rummuissa albumilla Idle Will Kill

Diskografia

 Treatment 5 (2000)
 Idle Will Kill (2001)

Aiheesta muualla

 Osker Epitaphin sivuilla

Yhdysvaltalaiset rockyhtyeet
Yhdysvaltalaiset punkyhtyeet
Torrevieja

Torrevieja on kaupunki Valencian itsehallintoalueella Alicanten maakunnassa Kaakkois-Espanjassa noin 50 kilometriä Alicanten kaupungin eteläpuolella. Nykyisin Torrevieja tunnetaan myös lomakohteena, sillä kaupunki sijaitsee suositulla Costa Blancan loma-alueella. Kaupunki on myös suosittu kohde Espanjaan muualta Euroopasta pysyvästi muuttaneiden keskuudessa: Torreviejassa oli vuoden 2020 maaliskuun väestönlaskennan mukaan 86 510 asukasta, joista espanjalaisia 49 962. Espanjalaisten lisäksi suuria väestöryhmiä Torreviejassa ovat Ison-Britannian (4870), Venäjän (4140), Ukrainan (3116), Kolumbian (2189),  Marokon (2168) ja Saksan (1011) kansalaiset (maaliskuu 2020). Suomalaisia asuu Torreviejassa  564.

Aiheesta muualla 
 Torreviejan kaupungin viralliset verkkosivut 
 Torreviejan verkkosivut (kaupalliset) 
 Torreviejan suomenkieliset verkkosivut (kaupalliset)

Lähteet 

Valencian itsehallintoalueen kaupungit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Norsunluurannikon lippu

Norsunluunrannikon lippu on trikolorilippu, jonka kolme väriä ovat oranssi, valkoinen ja vihreä. Värit kuvaavat maan pohjoisosan savannia (oranssi), rauhaa (valkoinen) sekä toivoa ja maan eteläosan metsiä (vihreä). Värit ovat samat kuin Nigerin lipussa. Lippu muistuttaa suuresti Irlannin lippua, mutta siinä on eri mittasuhteet ja käänteinen värien sijoittelu.

Norsunluurannikon lippu otettiin virallisesti käyttöön 4. joulukuuta 1959.

Norsunluurannikon lippu kuuluu antipanafrikkalaisiin lippuihin. Tämä johtuu siitä, että Norsunluurannikolla on haluttu vaalia hyviä suhteita entiseen emämaahan Ranskaan ja suhtauduttu nuivasti panafrikkalaisuuteen.

Lähteet 

Lippu
Valtioiden liput
Joensuun lentoasema

Joensuun lentoasema  on Liperin ja Kontiolahden rajalla, noin 11 kilometriä Joensuun keskustasta luoteeseen sijaitseva lentoasema. Vuonna 2019 lentoaseman kautta kulki yhteensä 126 613 matkustajaa, joista 112 564 oli kotimaan lentojen matkustajia ja 14 049 kansainvälisten lentojen matkustajia. Matkustajamäärä kasvoi 4,2 % vuoteen 2018 verrattuna; kotimaan liikenteessä 1,3 % ja kansainvälisessä liikenteessä 35 %.

Joensuun lentoasemalla toimii myös Pohjois-Karjalan rajavartioston ylläpitämä kansainvälinen rajanylityspaikka.

Lentoasemaa kutsutaan toisinaan Onttolan lentoasemaksi, sillä sen mielletään sijaitsevan Kontiolahteen kuuluvassa Onttolan kylässä; osa lentoaseman alueesta on Kontiolahden kunnan puolella.

Lentoaseman kiitotie 10/28 on 2 500 metriä pitkä ja 52 metriä leveä. Kiitotie 28 on varustettu ILS-mittarilähestymisjärjestelmällä. Aiemmin lentoasemalla oli myös toinen, 1 200 metriä pitkä kiitotie 17/35, joka kuitenkin poistettiin käytöstä 25. elokuuta 2008 alkaen. Joensuun lentoasemalla otettiin ensimmäisenä Suomessa käyttöön pystysuuntaopastuksen mahdollistavat APV SBAS (LPV) GPS-lähestymiset 12. joulukuuta 2013. Ne korvaavat tulevaisuudessa osittain ILS-mittarilaskeutumisjärjestelmät. Vastaavia menetelmiä on käytetty Yhdysvalloissa jo 2000-luvun alusta lähtien mittarilentovarustelluissa yleisilmailukoneissa.

Historia 

Lentoasema on perustettu vuonna 1937. Toisen maailmansodan aikana lentokenttä oli sotilaskoneiden käytössä. Esimerkiksi jatkosodan aikana (14. helmikuuta 1944 tilanteen mukaan) oli Onttolan eli Joensuun lentokenttä Lentorykmentti 4:n pommituslentolaivue 44:n ja 48:n käytössä. Edellisellä oli lentokoneinaan Junkers Ju 88 ja jälkimmäisellä sekä Bristol Blenheim että Petljakov.

Helsingin ja Joensuun väliset lennot alkoivat vuonna 1950.

Lentoasemalla sijaitsevalla Ilmatieteen laitoksen sääasemalla mitattiin 29. heinäkuuta 2010 Suomen lämpöennätys 37,2 astetta.

Lentoyhtiöt

Kulkuyhteydet
Lentoasemalta on bussiyhteydet Joensuun keskustaan ja takaisin. Joensuun paikallisliikenteen bussilinja 6 liikennöi jokaiselle kotimaan lennolle.

Lentoaseman lähistöltä, noin kolmen kilometrin päästä, on bussiyhteyksiä Joensuuhun, muualle Pohjois-Karjalaan sekä muualle Suomeen, muun muassa Kuopioon, Jyväskylään, Varkauteen, Mikkeliin, Lahteen sekä Helsinkiin.

Matkustajatilastot

Lähteet

Aiheesta muualla

Finavia – Joensuun lentoasema
Suomen ilmailukäsikirja – Joensuun lentoasema 

Virtual Finnairin esittely Joensuun lentoasemasta 
Joensuun ilmasilta kotisivut
”Karjalan pojat” – artikkeli Junkers pommikoneen suojan entisöinnistä Onttolan lentokentällä 

Lentoasema
Lentoasema
Suomen lentoasemat
Työn Ääni

Työn Ääni oli Vaasassa vuosina 1924–1930 ilmestynyt radikaalivasemmiston sanomalehti.

Sosialistisen työväenpuolueen Vapaan Sanan lakkauttamisen jälkeen sen kirjapaino vapautui takavarikosta kesällä 1924, jolloin kommunistien ohjaamat työväenjärjestöt alkoivat julkaista uutta Työn Ääni -lehteä. Poliittisen julistuksen ohella se pyrki mahdollisuuksien mukaan olemaan myös uutisvälittäjä. Vuonna 1929 Työn Ääni oli hetken aikaa kommunisteista irtautuneen Suomen työväen vasemmistoryhmän kannattajien hallussa, mutta Suomen kommunistinen puolue valtasi sen pian takaisin vaikutuspiiriinsä.

Lapuan liikkeen aktivistit tuhosivat Työn Ääntä painaneen kirjapainon talvella 1930, minkä jälkeen lehteä painettiin lyhyen aikaa Oulussa. Se lakkautettiin määräajaksi saman vuoden keväällä jo ennen varsinaista kommunistilehtien kieltämistä. Lehden kirjapainoyhtiö joutui sosiaalidemokraateille, jotka perustivat oman lehden Pohjanmaan Kansan.

Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät Toivo Latva (1924–1925), Hannes Mykkänen (1925–1927 ja 1929–1930) ja Arvi Laakso (1927–1928).

Katso myös
Vaasan mellakka

Lähteet

Aiheesta muualla
 Työn Ääni digitoituna kansalliskirjastossa
 Huomiota herättänyt kirjapainon hävitys Vaasassa, Suomen Kuvalehti, 05.04.1930, nro 14, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Ilmestymästä lakanneet suomalaiset sanomalehdet
Suomen sosialistinen työväenpuolue
Vaasan media
Jussi ja Kieku ja Kaiku

Jussi ja Kieku ja Kaiku on suomalaisen laulajan Jussi Raittisen studioalbumi.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Jussi Raittinen – laulu, taustalaulu
 Esko Heikkinen – trumpetti
 Juhani Aaltonen – tenorisaksofoni, huilu
 Unto Haapa-aho – klarinetti, tenorisaksofoni
 Jukka Orma – kitara
 Juha Tikka – basso
 Aimo Hakala – rummut
 Pedro Hietanen – haitari, ARP-syntetisaattori, piano, taustalaulu
 Jani Uhlenius – haitari, piano
 Antero Jakoila – kitara
 Lapsikuoro Karviaiset – taustalaulu
 M. A. Numminen – taustalaulu

Vuoden 1979 albumit
Jussi Raittisen albumit
Hernepyssy

Hernepyssy (puhekielessä myös lutku, kortsupyssy, kortsari tai floppari) on lasten leikkikalu. Yksinkertaisimmillaan hernepyssy on ontto putki, jolla voidaan ”ampua” pieniä ”ammuksia”, kuten kuivattuja herneitä. Hernepyssy voidaan valmistaa esimerkiksi koiranputkesta tai vaateripustimien muoviputkista. Ammuksina voi käyttää esimerkiksi kuivattuja herneitä, pihlajanmarjoja, pieniä kiviä, marjoja tai hauleja.

Hernepyssy voi toimia puhallusputken periaatteella, mutta sen voi valmistaa myös kiinnittämällä esimerkiksi teipillä putken toiseen päähän kumihansikkaista leikatun sormen tai ilmapallon, jota venyttämällä ammus ammutaan. Jälkimmäisen tyyppinen, ritsaa periaatteeltaan muistuttava hernepyssy on suusta ladattava. Sitä voi muunnella esimerkiksi laittamalla siihen kahvan ja teippaamalla monta lutkuputkea yhteen tai laittamalla putken päähän tyhjän virvoitusjuomapullon, josta on pohja leikattu irti, jolloin ampumisesta lähtee tavallista kovempi ääni. Koska tämän tyyppisellä hernepyssyllä ammuttavat esineet voivat saavuttaa paljon suuremman lähtönopeuden, on se varsin vaarallinen lelu. Sillä ammutun herneen osuminen lihakseen on kivuliasta ja saattaa aiheuttaa mustelman. Lyijyhaulilla ammuttu laukaus voi saavuttaa jopa nopeamman lähtönopeuden kuin joistakin ilmakivääreistä ammuttu laukaus.

Usein hernepyssyillä leikitään vain ampumalla herneitä ihmisiä päin, mutta niillä voi käydä myös leikkisotaa.

Leikkikalut
Mosku – lajinsa viimeinen

Mosku – lajinsa viimeinen on Tapio Suomisen ohjaama historiallinen elämäkertaelokuva, joka kertoo Aleksi Hihnavaarasta eli ”Moskusta” (1882–1938). Mosku oli Itä-Lapissa elänyt poronomistaja ja kiistelty hahmo Lapin historiassa. Hän sai mainetta toiminnastaan sisällissodan jälkeisissä porokahakoissa, jotka johtivat useisiin surmatöihin. Kahakoissa suomalaiset poronomistajat olivat vastakkain porovarkauksia tehneiden kolttasaamelaisten ja Neuvosto-Venäjälle paenneiden punaisten kanssa. Elokuva pohjautuu Sakari Kännön kirjaan Mosku. Moskua esittää Kai Lehtinen.

Elokuvan teatteriversio kestää 136 minuuttia, mutta televisiolle tehdyn sarjan kesto on 169 minuuttia. Pidempi versio on esitetty televisiossa neliosaisena sarjana. 

Elokuva ei vastaa täsmällisesti Kännön kirjassa kuvattua todellisuutta. Kirjassa esimerkiksi Moskun elämän loppuvaihe ja kuolema on kuvattu hieman eri tavalla: Mosku kuolee sydänpysähdykseen nukkuessaan krapulaansa pois.

Rooleissa

Lähteet

Vuoden 2003 elokuvat
Suomalaiset elämäkertaelokuvat
Suomalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Suomalaiset tositapahtumiin perustuvat elokuvat
Tapio Suomisen ohjaamat elokuvat
Jussi merihädässä

Jussi merihädässä on Jussi Raittisen vuonna 1982 julkaistu neljäs sooloalbumi. Levyn sisältö koostuu pääosin lastenmusiikista. Albumi on julkaistu ainoastaan vinyylinä ja C-kasettina, eikä siitä ole olemassa CD-painosta.

Levyllä on edellisen lastenmusiikkiin keskittyneen albumin (Jussi ja Kieku ja Kaiku) tapaan melko näkyvänä taustavaikuttajana M. A. Numminen, joka on säveltänyt albumille muutamia uusia kappaleita. Lisäksi levyllä on uusia kappaleita myös mm. Pedro Hietaselta ja Eero Luparilta, sekä muutama ennestään tuttu lastenlaulu, kuten Georg Malmsténin Mikki Hiiri merihädässä. 

Kappale Metsämökin tonttu on levytetty alun perin jo vuonna 1974, jolloin kyseinen kappale voitti Syksyn sävel-kilpailun. Myös kappale Höpö-höpinää on tehty alun perin Syksyn säveltä varten vuonna 1980, mutta se jätettiin tuolloin julkaisematta kilpailusta karsiutumisen vuoksi.

Kappaleet

A-puoli 

Lapsenvahdin rock – 2:07 (Baby Sittin’ Boogie – säv. Johnny Parker, san. Reino Helismaa)
Turkkilainen tupa-koi – 3:37 (säv. Pedro Hietanen, san. Jukka Itkonen)
Taa-taa Tarzani – 2:46 (säv. Eero Lupari, san. Jukka Itkonen)
Mikko Virtanen – 2:06 (säv. M. A. Numminen, san. Kari Kilpinen)
Pekka Töpöhäntä – 2:54 (säv. M. A. Numminen, san. Kari Kilpinen)
Maapallon ympäri – 3:18 (säv. Jussi Raittinen, san. Jukka Itkonen)
Tiku ja Taku – 2:23 (säv. Toivo Kärki, san. Reino Helismaa)
Kyllästynyt konesorsa – 0:48 (säv. Pedro Hietanen, san. Jukka Itkonen)

B-puoli 

Mikki Hiiri merihädässä – 3:42 (säv. Georg Malmstén, san. R. R. Ryynänen)
Intiaanin sotahuuto – 2:40 (säv. san. Martti Piha)
Höpö-höpinää – 2:42 (säv. san. Eero Lupari)
Merileijona – 1:58 (säv. san. Sauvo Puhtila)
Meidän varsa – 1:37 (säv. M. A. Numminen, san. Pirjo Haapiainen)
Spaghetti, spaghetti, spaghetti – 2:54 (säv. Jani Uhlenius, san. M. A. Numminen)
Metsämökin tonttu – 2:45 (säv. san. K. W. Blomqvist)
Töölaul – 2:20 (säv. san. Trad.)

Muusikot 
 Jussi Raittinen – laulu, kazoo-pilli, intiaani, akustinen kitara
 Eero Lupari – sähkö- ja akustiset kitarat, rautalankasoolo, lapsi, Tarzan ja norsu, intiaani
 Juha Tikka – basso, trumpetti
 Vesa Aaltonen – rummut, congarummut
 Hillel Tokazier – piano
 Pedro Hietanen – piano, harmonikka, syntetisaattori, keittiöveitsi
 Kalle Lae – kitara
 Aimo Hakala – rummut
 Nono Söderberg – sähkökitara, kitarasyntetisaattori
 Olli Haavisto – sähkö- ja akustiset kitarat, dobro-liukukitara
 Pentti Lahti – bassoklarinetti, alttosaksofoni, baritonisaksofoni, huilu, piccolohuilu
 Karviaiset – taustalaulu
 Ryhmä Vironniemen päiväkodin lapsia – taustalaulu
 M. A. Numminen – ääni

Vuoden 1982 albumit
Jussi Raittisen albumit
Kantalahti (lahti)

Kantalahti eli Kannanlahti (, ) on yksi neljästä suuresta Vienanmeren lahdesta Luoteis-Venäjällä. Se työntyy kapeana luoteeseen Karjalan tasavallan rannikon ja Kuolan niemimaan (Murmanskin alueen) välissä.  Muut suuret lahdet ovat Äänislahti etelässä ja Vienanlahti kaakossa sekä ulompana koillisessa oleva Mezeninlahti.

Kantalahden pituus on 185 km, leveys lahden suulla 67 km. Lahden sisin osa, Kandaluha, on matala (alle 40 m), ulompi osa on syvä ja sisältää Vienanmeren syvimmän kohdan (330 m).  Rannikot ovat kallioisia ja rikkonaisia. Vuoroveden vaihtelu voi olla 2,7 m.

Tärkeitä jokia ovat Nivajoki, Koutajoki ja Umbajoki.

Kantalahti on antanut nimensä myös lahden pohjukassa sijaitsevalle Kantalahden kaupungille.

Katso myös
Kantalahden luonnonpuisto

Lähteet

Aiheesta muualla 

Karjalan tasavallan maantiede
Murmanskin alueen lahdet
Venäjän lahdet
Vienanmeri
Äänislahti

Äänislahti tai Oneganlahti () on yksi neljästä suuresta Vienanmeren lahdesta Luoteis-Venäjällä. Muut ovat Kantalahti luoteessa ja Vienanlahti kaakossa sekä ulompana koillisessa sijaitseva Mezeninlahti.  Äänislahti on Vienanmeren lahdista lounaisin (eteläisin) ja matalin. 

Lahden pituus on 185 km ja leveys 50–100 km. Se sijaitsee Karjalan tasavallassa ja Arkangelin alueella. Idässä se rajoittuu Äänisen niemimaahan, joka erottaa sen Vienanlahdesta. Itäranta on alavaa maata, sen nimitys on Äänisenranta tai Oneganranta (Onežski bereg). Länsiranta puolestaan on saaristoista ja nimeltään Pomorienranta tai Pomorjenranta (Pomorski bereg).
Lahden keskisyvyys on 16 m, suurin syvyys 36 m. Lahdessa on paljon kallioisia matalikoita. Vuorovesivirtaukset ovat voimakkaita; vuoroveden vaihtelu korkeintaan 2,7 m.

Äänislahteen laskevia jokia ovat muiden muassa Äänisjoki, Uikujoki ja Vienan Kemijoki, joiden suissa sijaitsevat Onegan, Belomorskin ja Vienan Kemin kaupungit. Belomorskista alkaa Vienanmeren–Itämeren kanava. Äänislahden suulla ovat Solovetskin (Solokan) saaret, joilla sijaitsee kuuluisa Solovetskin (Solokan) luostari. Myös Kin saarella Onegan edustalla on sijainnut luostari.

Lähteet

Karjalan tasavallan maantiede
Arkangelin alue
Venäjän lahdet
Vienanmeri
Vienanlahti

Vienanlahti () on yksi neljästä suuresta  Vienanmeren lahdesta Luoteis-Venäjällä.  Muut ovat Äänislahti lounaassa (etelässä), Kantalahti luoteessa sekä ulompana koillisessa, lähimpänä Vienanmeren suuta oleva Mezeninlahti. Nimitys Vienanlahti saatetaan toisinaan sekoittaa Vienanmeren kanssa, sillä koko Vienanmerikin on itse asiassa vain Pohjoisesta jäämerestä etelään työntyvä lahti.

Hallinnollisesti Vienanlahti kuuluu Arkangelin alueeseen. Lahden pohjukkaan laskee Vienanjoki, jonka suistossa sijaitsevat Arkangelin ja Severodvinskin kaupungit. Vienanlahti rajautuu lounaispuolellaan Äänisen niemimaahan, joka erottaa sen Äänislahdesta. Vienanlahden tämän rannan nimi on Kesärannikko (Letnyi bereg) ja itäpuolen vastarannan nimi puolestaan Talvirannikko (Zimnyi bereg).

Vienanlahden pituus on 93 km, leveys lahden suulla 130 km ja suurin syvyys 120 m. Vuoroveden vaihtelu on noin 1,4 m. Talvella lahti ja koko Vienanmeri ovat jäässä, mutta satamiin liikennöidään murtajien avulla.

Lähteet

Arkangelin alue
Venäjän lahdet
Vienanmeri
Tširkkakemijoki

Tširkkakemijoki () on Vienan Kemijoen suurin sivujoki Muujärven piirin ja Kalevalan kansallisen piirin alueilla Karjalan tasavallan keskiosassa Venäjällä.

Pituudeltaan 221 kilometrin mittainen Tširkkakemijoki saa alkunsa Muujärven kaupunkityyppisen taajaman eteläpuolella sijaitsevista pikkujärvistä, josta se virtaa pohjoiseen ja laskee Vienan Kemijoen laajentumaan, Jyskyjärveen. Valuma-alueen laajuus on 8 270 km2. Tširkkakemijokeen laskee lännestä kaksi järvireittiä. Eteläisempi reitti tuo vedet Tiiksjärvestä ja Kuollunkijärvestä. Pohjoisemman reitin lähdehaarat ulottuvat Suomen puolelle. Reitin järvistä ovat huomattavimmat valtakunnan rajan tuntumassa oleva Kiitesjärvi sekä Luvajärvi, Kiimasjärvi ja Nuokkijärvi.

Lähteet

Aiheesta muualla

Chirko-Kem At Yushkozero (Virtaaman mittauspiste 6 km laskukohdasta) / R-Arctic Net 
Chirko-Kem At Andronova Gora (Virtaaman mittauspiste 97 km laskukohdasta) / R-Arctic Net  

Karjalan tasavallan joet
Kemijoen vesistö (Viena)
Kalevalan kansallinen piiri
Mujejärven piiri
Sonthi Boonyaratkalin

Kenraali Sonthi Boonyaratkalin (; nimi kirjoitetaan myös Sondhi; sukunimi Boonyaratglin tai Boonyarakarin) (s. 2. lokakuuta 1946) on thaimaalainen upseeri, entinen Kuninkaallisen Thaimaan asevoimien komentaja. Hän oli ensimmäinen muslimi pääasiassa buddhalaisen armeijan komentajana.

Thaimaan asevoimissa tehdään yleensä 1. lokakuuta vuosittainen armeijan korkeimman johdon vaihto. Kenraaliluutnantti Boonyaratklin, entinen erikoisjoukkojen komentaja, nimitettiin elokuussa 2004 asevoimien varakomentajaksi.

Komentajana toimiessaan hän sai huomattavat valtuudet taistella maan eteläosan levottomuuksia vastaan.

Kenraali Sonthi Boonyaratkalin vakuutti, ettei armeija puutuisi maan käynnissä olevaan poliittiseen kriisiin, mutta on sanonut, että "Hänen majesteettinsa on täytynyt olla surullinen" maan viimeaikaisten poliittisten tapahtumien vuoksi. Hän on myös ollut tyytymätön pääministeri Thaksinin yrityksiin ylentää entisiä poliisikoulun kadettikollegoitaan korkea-arvoisempien armeijan upseerien ohi vastaamaan Bangkokin turvallisuudesta.

Vuosittaista armeijan komentajien vaihtamista siirrettiin poliittisen kriisin vuoksi, ja pääministeri Thaksin Shinawatra kielsi haastatteluissa yrittävänsä erottaa kenraali Sonthi Boonyaratkalinia. Tämä puolestaan vahvisti asemiaan siirtämällä 129 keskitason upseeria pois pääministeriä tukevien kenraalien komennosta. Tarkkailijat pitivät tätä viestinä Thaksinille olla puuttumatta armeijan asioihin.

19. syyskuuta 2006  kenraali Sonthi Boonyaratkalin tukijoineen aloitti vallankaappauksen pääministeri Thaksinin ollessa New Yorkissa. Kaappauksen toimeenpanijat nimittivät itseään demokraattisen uudistuksen neuvostoksi. Panssarit piirittivät Bangkokin hallintorakennukset ja sotilaat ottivat haltuunsa median. Pääministeri Thaksin Shinawatra julisti hätätilan New Yorkista käsin ja erotti kenraalin.

19. syyskuuta 2006 sotilashallinto nimitti hänet de facto virkaatekeväksi pääministeriksi vallankaappauksen jälkeen, mutta 1. lokakuuta hänen tilalleen astui väliaikaiseksi pääministeriksi sotilasjuntan nimittämänä Surayud Chulanont.

Syksyllä 2007 Sonthi luopui kaikista sotilasviroistaan, ja lokakuussa hänet nimitettiin väliaikaisen siviilihallituksen varapääministeriksi.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Ansioluettelo asevoimien sivulla 

Thaimaan pääministerit
Thaimaalaiset kenraalit
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Rautatievirasto

Rautatievirasto oli Suomen liikenne- ja viestintäministeriön alaisuudessa 1. syyskuuta 2006 – 31. joulukuuta 2009 toiminut virasto, jonka tehtävänä oli valvoa ja kehittää rautatieturvallisuutta ja rautatiejärjestelmän yhteentoimivuutta. Lisäksi Rautatievirasto valvoi turvallisuuden noudattamista rautatiejärjestelmissä. Virasto aloitti toimintansa syyskuussa 2006. Rautatievirasto, Ilmailuhallinto, Ajoneuvohallintokeskus ja Merenkulkulaitoksen turvallisuustoiminnot yhdistyivät vuoden 2010 alussa uudeksi Liikenteen turvallisuusvirastoksi.

Virasto myönsi rautatieyrityksille turvallisuustodistukset ja ylläpiti rautatiekalustorekisteriä ja se hoiti myös rautatiehenkilöstön kelpoisuus- ja koulutusasioita. Virasto valvoi rautatiealalla toimijoiden toimintaedellytysten tasapuolisuutta ja syrjimättömyyttä ja ratkaisi mahdolliset riidat.

Rautatievirasto toimi Helsingin Kampissa sijaitsevassa Graniittitalossa.  

Viraston ylijohtaja oli Kari Alppivuori.

Aiheesta muualla 
Liikenteen turvallisuusvirasto
Rautatievirasto
Liikenne- ja viestintäministeriön verkkopalvelu
Liikenne- ja viestintäministeriön hallinnonala

Rautatiehallinto
Suomen entiset viranomaiset ja keskusvirastot
Liikenne- ja viestintäministeriö
Suomen rautatieliikenne
Vasemmistolibertarismi

Vasemmistolibertarismi on libertarismin suuntaus, joka on saanut vaikutteita georgismista ja 1800-luvun anarkoindividualismista. Käsitteen vasemmistolibertarismi käyttö nykyisessä merkityksessä vakiintui vasta 1990-luvun loppuvuosina, mutta samantyyppisiä ajatuskulkuja on toisinaan esitetty koko libertarismin ja anarkismin historian ajan.

Keskeisenä perusteluna vasemmistolibertarismissa on, että huomattava osa historiallisesti kasautuneista omistuksista ei täytä niitä eettisesti oikeutetun yksityisomistuksen periaatteellisia ehtoja, joihin nojautuen libertarismi tai klassinen liberalismi yleisesti ottaen vaatii yksityiselle omistusoikeudelle poliittista koskemattomuutta. Käytännön politiikassa vasemmistolibertaristit saattavat näillä perusteilla lähestyä vasemmistoanarkismin individualistisempia virtauksia tai sosiaaliliberalismia mutta kannattaa kuitenkin periaatteellisesti libertarismin mukaista yksilönvapautta ja vapaata markkinataloutta niiltä osin kuin sen katsotaan täyttävän edellä mainitut ehdot.

Nykyiseen vasemmistolibertaristiseen ajatteluun ovat vaikuttaneet kolme seuraavaa aatehistoriallista suuntausta:

 Mutualismi, joka muodostui osana 1800-luvun anarkoindividualismia ja jonka perustavoitteena oli valtiokapitalistisesti kasautuneen omistusjärjestelmän syrjäyttäminen työläisten ja kuluttajien välisellä vapaan vaihdannan järjestelmällä.
 Georgismi tai geoismi, joka poliittisena liikkeenä syntyi klassisen liberalistisen taloustieteilijä Henry Georgen esittämien maauudistusvaatimusten pohjalta.
 Agorismi, joka syntyi 1900-luvun lopun anarkokapitalistisen liikkeen sivuhaarana ja jonka suosittamana toimintatapana oli valtiokapitalististen rakenteiden ulkopuolella toimivan kapitalistisen vastatalouden rakentaminen.

Vasemmistolibertarismin kenttä on nykyisinkin melko hajanainen, mutta useimmat vasemmistolibertaristit kannattavat ainakin luonnonvarojen ja maanomistuksen jättämistä tiukan libertaristisen yksityisomistusperiaatteen ulkopuolelle. Lisäksi vasemmistolibertaristit ovat taipuvaisia suhtautumaan kriittisesti immateriaalioikeuksien asemaan yksityisomaisuutena. Eräät tunnetut vasemmistolibertaristit, kuten belgialainen Philippe van Parijs ja Suomessa Osmo Soininvaara, ovat näkyvästi ajaneet yleistä perustuloa vaihtoehdoksi sosiaalitukien viidakolle.

Kansainvälisesti tunnettuja vasemmistolibertaristeja ovat esimerkiksi liberalistit Hillel Steiner ja Michael Otsuka sekä mutualisti  Kevin Carson.

Suomessa vasemmistolibertaristisia näkemyksiä ovat levittäneet muun muassa liberaalit yhteiskuntafilosofit Timo Andersson ja Janne Vainio sekä aiemmin nuorsuomalainen kirjailija Arvid Järnefelt, joka suomensi Henry Georgen teoksia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Liberalismi
Libertarismi
5. sinfonia

Viidennen sinfonian ovat säveltäneet muun muassa:

 Ludwig van Beethoven
 Gustav Mahler
 Wolfgang Amadeus Mozart
 Sergei Prokofjev
 Jean Sibelius
 Pjotr Tšaikovski.
Litomyšl

Litomyšl () on 10 143 (2009) asukkaan kaupunki Tšekissä. Se kehittyi 1200-luvulla vanhemman linnoitetun siirtokunnan paikalle tärkeän Böömiä ja Määriä yhdistävän tien varteen.

Litomyšlin huomattavin maamerkki on renessanssityylinen linna, joka ajoittuu vuosille 1568–1581. Linna-alueen talot eivät ole merkittäviä pelkästään arkkitehtuuriltaan, vaan siellä on myös syntynyt kuuluisa tšekkiläinen säveltäjä Bedřich Smetana. Kaupungin pitkänomaisella aukiolla, joka on yksi Tšekin suurimmista, sijaitsevat goottilainen kaupungintalo ja useita renessanssi- ja barokkirakennuksia. 

Aikaisemmin Litomyšl oli myös merkittävä uskonnollinen keskus. Täällä perustettiin vuonna 1344 Böömin toinen piispanistuin. Sen toiminta loppui kuitenkin hussilaissotien aikana.

Kaupungin kulttuuriperinteet vaikuttavat aina maan rajojen ulkopuolelle asti. Linnan kauniit sisätilat, etenkin barokkinen linnateatteri, linnanpuiston amfiteatteri ja Smetanan talo tarjoavat monipuolisen valikoiman konsertteja ja teatteriesityksiä ympäri vuoden. Vuonna 1994 linna toimi useiden Keski-Euroopan presidenttien kokoontumispaikkana. Linna lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1999.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kaupungin viralliset sivut     
Litomyšlin linna UNESCOn sivuilla  

Tšekin kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Tšekissä
Pyhän kolminaisuuden pylväs

Pyhän kolminaisuuden pylväs on vuosien 1716 ja 1754 välisenä aikana Jumalan kunniaksi rakennettu barokkimonumentti, joka sijaitsee Olomoucissa Tšekissä. Suurin syy pylvään rakentamiselle oli Määriin iskeneen ruton katoamisen herättämä kiitollisuudentunne ja halu juhlistaa katolista kirkkoa ja uskoa. Muistopylväs voidaan nähdä myös paikallisen patriotismin ilmaisuna, sillä jokainen taiteilija ja ammattimies oli kotoisin Olomoucista ja melkein jokainen monumentissa kuvatuista pyhimyksistä yhdistettiin kaupunkiin jotenkin.

Vuonna 2000 pylväs otettiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon yhtenä keskieurooppalaisen barokkitaiteen huipentumana.

Patsaat ja korkokuvat 

Pylvästä hallitsevat kullatut Pyhän kolminaisuuden arkkienkeli Gabrielin ja Neitsyt Marian taivaaseenastumisen kuparipatsaat. Pylvään perustuksessa on kolmessa kerroksessa 18 kivistä pyhimyspatsasta ja 14 reliefiä yksityiskohtaisissa kartusseissa.

Ylimmässä kerroksessa ovat pyhimykset, jotka yhdistetään Jeesuksen maanpäälliseen elämään. Patsaat esittävät Jeesuksen äidin Neitsyt Marian äitiä Annaa, isää Joakimia, miestä Joosefia, ja Johannes Kastajaa, Jeesuksen tulemisen valmistajaa. Näiden lisäksi ylimmässä kerroksessa on pyhän Laurentiuksen ja kirkkoisä Hieronymuksen, joille Olomucin kaupungintalon kappeli oli pyhitetty, patsaat sekä kolme korkokuvaa jotka kuvaavat kolmea teologista hyvettä: uskoa, toivoa ja rakkautta.

Toisessa kerroksessa ovat Määrin pyhimysten Kyrilloksen ja Metodioksen, jotka tulivat Suur-Määriin levittämään kristinuskoa vuonna 863. Lisäksi tässä kerroksessa ovat pyhää Blasiusta ja Böömin suojelijoita Adalbertia ja Johannes Nepomukilaista esittävät patsaat.

Alimpaa löytyvät pyhän Mauritiuksen, Böömin herttuan Wenceslaus I:sen, pyhän Florianuksen, Giovanni da Capistranon, fransiskaani Antonius Padovalaisen ja Aloysius Gonzagan patsaat.

Patsaiden joukossa on myös jokaista 12 apostolia esittävät kohokuvat.

Jan Sarkanderin patsas 
Toisessa kerroksessa on lisäksi Jan Sarkanderin patsas, jota ei oltu vielä pylvään rakentamisen aikana kanonisoitu. Sarkander oli pappi, joka kidutettiin kuoliaaksi kolmikymmenvuotisen sodan alkuvaiheessa. Hänen marttyyrikulttinsa oli niin vahva alueella, että työmiehet ottivat riskin, vaikka sen seurauksena he olisivat saattaneet joutua ongelmiin pyhän istuimen kanssa. Sarkander julistettiin autuaaksi 1859 ja pyhimykseksi 2005.

Kappeli 
Pylvään sisässä on pieni kappeli, jossa on useita korkokuvia. Ne esittävät Kainia uhraamassa sadostaan, Abelia uhraamassa lammaslaumansa ensimmäistä poikuetta, Nooan ensimmäistä uhria vedenpaisumuksen jälkeen, Abrahamia uhraamassa Iisakia ja lammasta, sekä Jeesuksen kuolemaa. Viimeisimmän korkokuvan taustalla näkyvät Jerusalemin ja Olomoucin kaupungit.

Kuvagalleria

Aiheesta muualla 

 Olomoucin turismisivut 
 Pylvään historia ja sen uudistaminen 
 Pyhän kolminaisuuden pylväs UNESCOn sivuilla  

Tšekin rakennukset ja rakennelmat
Kristinusko Tšekissä
Kristilliset rakennukset
Unescon maailmanperintökohteet Tšekissä
Muistopylväät
Barokin arkkitehtuuri
Donald Pleasence


Donald Henry Pleasence (5. lokakuuta 1919 Nottinghamshire, Englanti – 2. helmikuuta 1995 Alpes-Maritimes, Ranska) oli brittiläinen näyttelijä, joka tunnettiin muun muassa Halloween-elokuvien tohtori Sam Loomisina.

Elämäkerta 
Pleasence aloitti näyttelijänuransa teatterissa ja näytteli Humisevien harjujen dramatisoinnissa vuonna 1939. Toisen maailmansodan aikana Pleasence palveli Britannian kuninkaallisissa ilmavoimissa. Hänet ammuttiin alas ja hän vietti loppusodan saksalaisessa sotavankileirissä Stalag Luft I:ssä. Vaikka elämä leirissä oli kurjaa, Pleasence perusti sinne vangeista koostuneen teatteriryhmän arjen piristykseksi.

Pleasencen elokuvaura alkoi sivuroolista komediaelokuvassa Orders Are Orders vuonna 1954. Hän oli mukana yli 200 tuotannossa yli 40 vuotta kestäneen uransa aikana. Hänen ensimmäisiä tunnettuja roolejaan olivat Colin Blythe elokuvassa Suuri pakoretki (1964) sekä Ernst Stavro Blofeld James Bond -elokuvassa Elät vain kahdesti (1967). Hän pääsi myös vierailemaan Columbo-televisioelokuvaan Lohtua viinistä (Any Old Port in a Storm) murhaajan rooliin. Hänestä tuli yksi ohjaaja John Carpenterin luottonäyttelijöistä Halloween – naamioiden yö -elokuvan jälkeen ja esiintyi hänen ohjaamissaan elokuvissa Pako New Yorkista sekä Pimeyden ruhtinas. Hän näytteli myös Suomessa elokuvan Puhelin kuvauksissa. Hän näytteli viimeisen roolinsa elokuvassa Halloween: The Curse of Michael Myers. Pleasence kuoli Ranskassa vuonna 1995 sydämensiirtoleikkauksesta aiheutuneisiin komplikaatioihin.

Valikoitu filmografia 
 1984 (1956)
 Suuri pakoretki (The Great Escape, 1963)
 Caretaker – kuokkavieras (The Caretaker, 1963)
 Fantastinen matka (Fantastic Voyage, 1966)
 Elät vain kahdesti (You Only Live Twice, 1967)
 Pahan silmä (Eye of the Devil, 1967)
 THX 1138 (1971)
 Kotka on laskeutunut (The Eagle Has Landed, 1976)
 Puhelin (Telefon, 1977)
 Halloween – naamioiden yö (Halloween, 1978) 
 Dracula (1979)
 Halloween II – tappajan paluu (Halloween II, 1981)
 Pako New Yorkista (Escape from New York, 1983)
 Phenomena – Ilmiö (Phenomena, 1985)
 Pimeyden valtias (Prince of Darkness, 1987)
 Warrior Queen (1987)
 Halloween 4 (Halloween 4: The Return of Michael Myers, 1988)
 Halloween 5 (Halloween 5: The Revenge of Michael Myers, 1989)
 Halloween: The Curse of Michael Myers (1995)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Englantilaiset näyttelijät
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 1995 kuolleet
Christian Bale

Christian Charles Philip Bale (s. 30. tammikuuta 1974 Haverfordwest, Pembrokeshire, Wales) on englantilainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvissa Amerikan psyko sekä Batmanin roolista trilogiassa Batman Begins, Yön ritari ja Yön ritarin paluu. Hänet palkittiin parhaan miessivuosan Oscarilla roolistaan nyrkkeilyvalmentaja Dick Eklundin roolistaan elokuvassa Taistelija vuonna 2010. 

Vuonna 2013 hän sai Oscar-, Bafta- ja Golden Globe -ehdokkuudet parhaasta miespääosasta elokuvassa American Hustle.

Ura 
Bale tunnetaan monipuolisena näyttelijänä, joka omaksuu englannin eri murteita, pudottaa ja kasvattaa painoaan tuntuvasti (varsinkin The Machinistissa, Batman Beginsissä ja viimeksi American Hustlessa) ja ponnistelee samastuakseen rooleihinsa.

Ensimmäisen kerran Bale tuli yleiseen tietoisuuteen, kun hän esiintyi 13-vuotiaana Steven Spielbergin elokuvassa Auringon valtakunta. Hän esitti brittipoikaa, joka joutuu eroon vanhemmistaan ja sitten japanilaiselle internointileirille toisen maailmansodan aikaan. Balen ensimmäinen elokuvarooli oli kuitenkin ollut televisioelokuvassa Anastasia, jossa hän näytteli Alekseita.

Entertainment Weekly listasi hänet viime vuosikymmenen kahdeksan merkittävimmän kulttihahmon joukkoon ja kiinnitti huomiota hänen asemaansa internetissä. Entertainment Weekly kutsui Balea myös yhdeksi ”viihdealan luovimmista ihmisistä”, kun hän oli näytellyt Patrick Batemania Amerikan psykossa.

Vuonna 2010 Bale näytteli Dick Eklundia elokuvassa Taistelija, josta hänet palkittiin parhaan miessivuosan Oscarilla, Golden Globella ja SAG-palkinnolla.

Yksityiselämä 
Bale on ollut vuodesta 2000 lähtien naimisissa Sibi Blažićin kanssa. He tapasivat elokuvan Pikku naisia (1994) kuvauksissa, joissa Blažić toimi Winona Ryderin assistenttina. Pariskunnalla on maaliskuussa 2005 syntynyt tytär ja vuonna 2014 syntynyt poika.

Filmografia

Elokuva- ja televisioroolit

Videopelit 
Batman Begins

Lähteet

Aiheesta muualla 

Walesilaiset näyttelijät
Walesilaiset lapsinäyttelijät
Videopelien ääninäyttelijät
Oscar-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
SAG-palkinnon saajat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Beru

Beru on eteläisiin Gilbertsaariin kuuluva atolli Kiribatilla, Tyynellä valtamerellä.

Berun pinta-ala on 17,7 km². Se on 15 kilometriä pitkä ja enimmillään 4,75 kilometriä leveä. Atolli sijaitsee 96 kilometrin päässä Tabiteueasta ja 426 kilometrin päässä Tarawasta. Atollin asukasluku oli 2 051 vuonna 2015.

Berun asukkaista suurin osa on protestantteja, ja toiseksi suurimman uskonnollisen ryhmän muodostavat katolilaiset. Vuoden 1990 väestönlaskennan aikaan atollilla asui kiribatilaisten lisäksi neljä tuvalulaista, viisi eurooppalaista ja kolme muiden maiden kansalaista. Berulla on Kiribatin parlamentissa kaksi edustajaa.

Berua pommitettiin toisessa maailmansodassa 1942.

Kylät 
Vuoden 1990 väestönlaskennan aikaan Berulla oli yhdeksän kylää:

 Tabiang (518 as.)
 Taboiaki (518 as.)
 Rongorongo (420 as.)
 Nuka (420 as.) 
 Eriko (280 as.)
 Autukia (279 as.)
 Aoniman (179 as.)
 Taubukiniberu (130 as.)
 Teteirio (66 as.)

Lähteet 

 http://www.janeresture.com/beru/index.htm

 

Kiribatin saaret
Harry Potter ja viisasten kivi (videopeli)

Harry Potter ja viisasten kivi ( sekä ) on Electronic Artsin julkaisema toimintaseikkailupeli, joka perustuu samannimiseen kirjaan ja elokuvaan. Peli julkaistiin marraskuussa 2001 PlayStationille, Game Boy Colorille, Game Boy Advancelle ja Microsoft Windowsille, helmikuussa 2002 OS X:lle ja joulukuussa 2003 PlayStation 2:lle, Xboxille ja GameCubelle.

Pelissä ohjataan Harry Potteria. Päärooleissa ovat myös Harryn parhaimmat ystävät Ron Weasley ja Hermione Granger. Pelissä muun muassa opiskellaan taikoja ja ratkotaan arvoituksia Tylypahkan noitien ja velhojen koulussa. Peliin kuuluu myös huispauksen kaltaisia minipelejä.

Vastaanotto 
Pelin Windows-versio on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 5.5/10.

Pelin PlayStation-versio on saanut arvosanaksi 4/10.

Alkuperäiset äänet (PS1)

Suomenkieliset äänet (PS1)

Lähteet

Aiheesta muualla 
  (OS X, Windows)
  (GameCube, PlayStation 2, Xbox)
 

1990-luvulle sijoittuvat videopelit
Harry Potter -videopelit
Vuoden 2001 videopelit
Game Boy Advance -pelit
Game Boy Color -pelit
MacOS-pelit
Nintendo GameCube -pelit
PlayStation-pelit
PlayStation 2 -pelit
Windows-pelit
Xbox-pelit

he:הארי פוטר - משחקים#הארי פוטר ואבן החכמים
Formula One 05

Formula One 05 on Formula One -sarjan vuoden 2005 -kauteen perustuva versio. Se julkaistiin vain PlayStation 2:lle, aluksi Euroopassa 1. heinäkuuta 2005 ja Australiassa myöhemmin samana vuonna.
Peli sisältää F1 04 -pelistä tutun uramoodin, jossa pelaaja ohjaa omaa kuljettajaansa viiden vuoden ajan (jotka kaikki ovat samanlaisia kuin oikea F1 -kausi 2005). Peli tukee myös EyeToy -kameraa, jonka ansiosta voi laittaa oman naamansa kuljettajan naaman tilalle. Mutta toisin kuin F1 04:ssä, kuljettajan kypärää ei voi valita.

Pelaaja aloittaa testaamalla heikompien tallien kuten Minardin, Jordanin tai Red Bull Racingin ratissa. Hyvät esitykset kilpailuissa ja testeissä edesauttavat pelaajan nousua parempiin talleihin, kun heikot esitykset taas tietävät todennäköisimmin potkuja. Pelissä on myös kaksinkamppailuita tallin kakkoskuljettajaa (tai kolmoskuljettajaa, riippuen pelaajan tilanteesta), joissa molemmat kuljettajat ajavat viisi kierrosta, ja kummalla on nopeampi yhteisaika (yksi kierros tulee, kun ensimmäisen, toisen ja kolmannen sektorin nopeimmat ajat lasketaan yhteen) saa kilpakuljettajan paikan. Pelaajat voivat ensimmäistä kertaa katsoa uramoodissa voittamia palkintoja.

Kuten F1 04:ssä, historiallisia autoja saa saavuttamalla erilaisia tavoitteita, kuten voittamalla maailmanmestaruuden. Uramoodissa voi myös avata uusia kypäriä. Pelissä on piilotettuna myös erikoisrata (Detroitin katurata, mitä on käytetty Yhdysvaltojen itäisessä GP:ssä) jonka voi saada Time Attack -muodossa. Peli kehitettiin ennen uuden aika-ajojärjestelmän tuloa, joten siinä on vielä kauden alussa käytössä olleet aika-ajot. Pelissä oli myös verkkopelimahdollisuus. Formula One 05 ei toimi Pohjois-Amerikkalaisissa NTSC -konsoleissa. Pelin suomenkielisinä selostajina toimivat Oskari Saari ja Erkki Mustakari.

Ensimmäistä kertaa vuosiin suuri määrä faneja myönsi parannuksen edellisiin peleihin olleen suuri. Peli oli piristysruiske jota F1 -pelisarja oli kipeästi tarvinnut.

Tallit ja kuljettajat

Radat 

Vuoden 2005 videopelit
PlayStation 2 -pelit
Formula One
Formula 1 -pelit
Taikuri Savinen

Taikuri Savinen on Tuula Pukkilan tekemä vaha-animaatiosarja, jota on esitetty lastenohjelma Pikku Kakkosessa, ensimmäisen kerran vuonna 1977. Toinen Pukkilan animaatio on Lohikäärme Justus. Sarjan kertojana on Erkki Thil.

Jaksot
 Elmu Eläinten etsijä
 Riku Retkeilijä
 Tate Tientekijä
 Meluvalli
 Uni kaupungista

Lähteet 

Pikku Kakkosen ohjelmat
Suomalaiset animaatiosarjat
Paula Tuovinen

Paula Maria Tuovinen (s. 22. maaliskuuta 1964 Oulu) on suomalainen tanssitaiteilija, joka on toiminut Taiteen edistämiskeskuksen johtajana kesäkuusta 2018. Aiemmin hän toimi Taideyliopiston vararehtorina ja va. rehtorina 2013–2018 sekä Teatterikorkeakoulun rehtorina 2005–2012.

Koulutukseltaan Tuovinen on filosofian maisteri, pääaineenaan kulttuuriantropologia. Sivuaineina hän on opiskellut kirjallisuutta sekä yleistä aate- ja oppihistoriaa. Tuovisella on myös johtamisen Executive MBA -tutkinto Helsinki School of Economics Executive Educationista sekä julkishallinnon JOKO-johtamiskoulutus.
 
Tuovinen toimi vuodesta 1982 alkaen freelance-tanssijana, koreografina ja opettajana. Hänellä oli viisivuotinen taiteilija-apuraha 1996–2000. Teatterikorkeakoulussa Tuovinen toimi opettajana 1995–2005. Tuovisen työhistoriassa on yli kolmekymmentä teosta. Hän on työskennellyt tanssijana lukuisten koreografien teoksissa, luonut omia soolo- ja ryhmäteoksia sekä tehnyt koreografiaa teatteriesityksiin ja elokuviin. Hänen tunnetuin koreografiansa on sooloteos Blondi (sävellys Lotta Wennäkoski) vuodelta 2000. Teos kiersi Euroopassa muutamia vuosia. Johtamisen ohessa hän on tehnyt jonkin verran tanssijantyötä - muun muassa Petri Kekonin uusintateoksessa Vihreä Nojatuoli vuosina 2011–2012 sekä GO GO Tanssiryhmä Kuumien Putkien teoksissa Just Queens vuosina 2013–2014, Blondin Remake-esityksessä Kiasmassa syksyllä 2014 sekä Kuumien Putkien kierrätysversiossa Blondit 2018–2019.

Tuovinen on hoitanut useita luottamustehtäviä. Esimerkiksi 1998–2000 hän oli valtion tanssitaidetoimikunnan ja media/monitaidejaoston jäsen ja 1997–2005 hän toimi Zodiak – Uuden tanssin keskuksen hallituksen puheenjohtajana. Tuovinen on ollut yliopistojen rehtorien neuvoston jäsen sekä Suomen Yliopistot ry:n (Unifi) hallituksen jäsen ja varapuheenjohtaja.  Vuonna 2016 Tuovinen teki Unifille selvityksen: ”Taidealojen koulutuksen ja tutkimuksen rakenteellisen kehittämisen selvitys”. Hän on toiminut myös kansainvälisissä auditointi- ja asiantuntijatehtävissä muun muassa Liettuassa, Armeniassa, Virossa ja Ruotsissa. Danish National School for Contemporary Dancea Tuovinen johti vuonna 2004.  Hän on toiminut myös Suomen Japanin Instituutin hallituksessa (2013–2018) ja Suomen Kansallisteatterin hallituksessa (2015–2018). Vuonna 2017–2018 Tuovinen toimi opetus- ja kulttuuriministeriön ”Taide- ja taiteilijapolitiikan suuntaviivat” -työryhmän puheenjohtajana.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Paula Tuovinen Teatterikorkeakoulun verkkosivuilla (arkistoitu sivu)

Suomalaiset nykytanssijat
Suomalaiset koreografit
Suomen yliopistojen rehtorit ja kanslerit
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Kvanttikenttäteoria

Kvanttikenttäteoria on fysiikan teoria, joka yhdistää kvanttimekaniikan ja klassisten kenttien teorian. Kvanttikenttäteorian avulla on mahdollista kuvata järjestelmiä, joissa hiukkasten lukumäärä ei pysy vakiona, vaan joissa hiukkaset voivat syntyä ja tuhoutua.

Kvanttikenttäteorian avulla on mahdollista yhdistää erityisen suhteellisuusteorian ja kvanttimekaniikan perusperiaatteet yhteen teoriaan, ja se on siksi keskeinen työkalu hiukkasfysiikassa. Epärelativistisia kvanttikenttäteorioita puolestaan käytetään yleisesti tiiviin aineen fysiikassa esimerkiksi suprajohtavuuden BCS-teoriassa.

Kvanttimekaniikassa klassisen mekaniikan suureet (kuten paikkakoordinaatit ja liikemäärät) muutetaan operaattoreiksi. Varsinainen aine kuvataan hiukkasina ja vuorovaikutukset klassisina kenttinä (kuten sähkökenttä). Kvanttikenttäteoriassa kvanttimekaniikan aaltoyhtälöiden (kuten Diracin yhtälö) ja klassisten kenttäyhtälöiden (kuten sähkömagnetismia kuvaavat Maxwellin yhtälöt) ratkaisut muutetaan operaattoreiksi. Kenttäoperaattorit esitetään luomis- ja hävittämisoperaattoreiden avulla. Luomisoperaattori luo tilaan yhden hiukkasen lisää ja hävittämisoperaattori vähentää siitä yhden hiukkasen.

Kvanttikenttäteorioiden rakentamisessa on kaksi yleisesti käytettyä tapaa. Niin sanottu kanoninen formalismi pohjautuu Hamiltonin mekaniikkaan. Hamiltonin formalismia mukaillen kullekin kentälle määritellään kanonisesti konjugoitu liikemäärä(kenttä). Kvanttimekaniikan kommutaattorisääntöjen oletetaan sitten olevan voimassa myös kenttäoperaattoreille. Polkuintegraaliformalismissa lähdetään puolestaan Lagrangen mekaniikan pohjalta. Alkutilan ja lopputilan välinen todennäköisyysamplitudi esitetään kompleksisena polkuintegraalina. Kunkin polun painoarvo (kompleksiluvun pituus) on sama, mutta vaiheen (argumentin) määrää polun klassinen vaikutus (Lagrangen funktion aikaintegraali).

Oikea tapa muodostaa jonkin teorian kvanttikenttäteoreettinen vastine ei ole yleensä etukäteen selvää, vaan saadun teorian tuloksia tulee verrata kokeisiin. Toistaiseksi on löydetty toimivat teoriat sähkömagnetismille, heikoille ja vahvoille vuorovaikutuksille. Gravitaatiolle toimivaa kvanttikenttäteoriaa ei ole löydetty.

Seulonnan keskeiset artikkelit
Timo Järvilehto

Timo Järvilehto (s. 1946 Vaasa) on suomalainen psykologi ja emeritusprofessori. Järvilehto oli psykologian professorina Oulun yliopistossa vuodesta 1998  (apulaisprofessori vuodesta 1986). 

Järvilehto opiskeli psykologiaa, fysiologiaa, filosofiaa, sosiologiaa ja musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa. Hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1969 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1973 Helsingin yliopistossa. Järvilehto on työskennellyt Saksassa Marburgin (fysiologian assistentti) ja Leipzigin yliopistoissa (Wilhelm Wundt -professori), Moskovassa (Venäjän Tiedeakatemia) sekä Helsingin, Joensuun ja Oulun yliopistoissa. Hän toimi Suomen psykologisen seuran puheenjohtajana vuosina 1975–1982. 

Järvilehdon pääasialliset tutkimusalueet ovat aivotutkimus ja psykofysiologia, EEG-ongelmat (CNV, herätepotentiaalit), aistinfysiologia ja psykofysiikka, käyttäytymisen ja yksittäisten hermosolujen toiminnan rekisteröinti erityisesti ihmisen ääreishermostosta (mikroneurografia). Järvilehto on julkaissut useita aivotoiminnan periaatteita, oppimista ja koulutusta käsitteleviä teoksia. 

Vuodesta 1990 lähtien Järvilehto on kehittänyt uudenlaista lähestymistapaa psykologisten ongelmien tarkasteluun nimikkeellä ”systeeminen psykologia”, joka perustuu eliö-ympäristö -järjestelmän teoriaan ja jossa pyritään yhdistämään 1900-luvun aikana kehittyneet keskeiset psykologiset suuntaukset (funktionalismi, behaviorismi, psykoanalyysi, kognitiotiede) yhtenäiseksi ja johdonmukaiseksi psykologiseksi teoriaksi.

Teoksia

Lähteet 

 

Oulun yliopiston professorit
Suomalaiset psykologit
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Aihiolääke

Aihiolääke () on lääkeaineen esimuoto, eli lääkeainemolekyylin ei-aktiivinen muoto, joka vasta elimistössä metaboloituu vaikuttavaksi lääkeaineeksi. Aihiolääkkeillä modifioidaan lääkeaineen fysikokemiallisia, farmaseuttisia ja biofarmaseuttisia ominaisuuksia tavoitteena esimerkiksi parantaa lääkeaineen rasvaliukoisuutta, vesiliukoisuutta, läpäisevyyttä solukalvon läpi tai hyötyosuutta. Aihiolääketeknologialla voidaan myös pidentää lääkeaineen vaikutusaikaa tai kohdentaa lääkeaineen vaikutusta esimerkiksi aivoihin tai syöpäsoluihin. Aihiolääke-teknologiaa voidaan soveltaa lääkkeen kaikkiin antoreitteihin ja -muotoihin (tabletti, liuos, voide, jne.).

Aihiolääkkeitä 
 Useimmat kliinisessä käytössä olevat ACE:n estäjät (mm. enalapriili, kinapriili, ramipriili ja silatsapriili) ovat aktiivisen lääkeaineen rasvaliukoisia estereitä, jotka vapauttavat aktiivisen aineen imeytymisen jälkeen (enimmäkseen maksassa).
 Avitsafonista muodostuu veressä diatsepaamia.
 Beta-laktaamiantibiootit, kuten pivampisilliini ja bakampisilliini ovat ampisilliinin rasvaliukoisia estereitä.
 Diasetyylimorfiini eli heroiini on morfiinin diasetyloitu johdos, josta aineenvaihdunnan seurauksena muodostuu morfiinia, 6-monoasetyylimorfiinia ja 3-monoasetyylimorfiinia.
 Dipivefriini on adrenaliinin dipivaloyylijohdos, jota käytetään glaukooman hoidossa.
 Erytromysiiniasistraatti on erytromysiinin aihiomuoto, joka imeytyy oraalisen annon jälkeen paremmin ja aiheuttaa vähemmän gastrointestinaalisia sivuvaikutuksia kuin erytromysiini. 
 Famsikloviiri hydrolysoituu elimistössä ja edelleen hapettuu maksassa tuottaen pensikloviiria.
 Fenytoiinifosfaatti on ionisoituvan fosfaattiryhmänsä vuoksi fenytoiinia vesiliukoisempi aihiolääke, joka elimistön fosfataasien vaikutuksesta vapauttaa aktiivisen lääkeaineen nopeasti annon jälkeen.
 Gammabutyrolaktonista sekä 1,4-butaanidiolista muodostuu veressä gammahydroksivoihappoa.
 Kandesartaanisileksitiili muuttuu esterihydrolyysin kautta imeytymisen yhteydessä ruoansulatuskanavassa kandesartaaniksi.
 Karisoprodolista muodostuu veressä meprobamaattia.
 Kefpodoksiimiproksetiili on kefpodoksiimin aihiomuoto.
 Kefuroksiimiaksetiili on kefuroksiimin aihiomuoto, jota voidaan käyttää oraalisesti.
 Kodeiini metabolisoituu maksassa CYP2D6-entsyymin vaikutuksesta morfiiniksi.
 Parkinsonin taudin hoidossa käytetty L-Dopa kulkeutuu aivoihin aktiivisen kuljetusmekanismin avulla ja dekarboksyloituu dopamiiniksi.
 Lisdeksamfetamiinista muodostuu veressä deksamfetamiinia.
 Nabumetoni hydrolysoituu maksassa aktiiviseksi 6-metoksi-2-naftyylietikkahapoksi, joka aikaansaa prostaglandiinin synteesiä estävän kipulääkevaikutuksen.
 Psilosybiini sekä psilasetiini metabolisoituu psykoaktiiviseksi psilosiiniksi.
 Valasikloviiri on asikloviirin L-valiiniesteri, joka imeytyy paremmin ja vapauttaa täydellisesti ja nopeasti aktiivisen asikloviirin imeytymisen jälkeen.

Lähteet 
 Järvinen T, Rautio J, Niemi R: Aihiolääkkeet. Duodecim 24:2564–2568, 1997

Lääkkeet
Wampa

Wampat  ovat kuvitteellisia olentoja George Lucasin Tähtien sota -elokuvassa ja -oheismateriaalissa.

Wampat asuvat lumiplaneetta Hothilla. Ne väijyvät saalistaan loputtomilla lumikentillä ja syövät uhrinsa, joskus pakastavat ne. Wampat ovat suuria, valkoturkkisia ja sarvekkaita petoja. 

Elokuvassa Imperiumin vastaisku yksi wampa surmasi tauntaunin, jolla Luke Skywalker ratsasti, ja raahasi pyörtyneen Luken luolaansa myöhemmin syötäväksi. Luke heräsi wampan synkässä luolassa pää alaspäin ja onnistui Voiman avulla saamaan valomiekkansa, vapautti itsensä, ja iski käden irti wampalta, joka yritti pysäyttää hänet. 

Tähtien sodan olennot
Kuvitteelliset eläinlajit

en:List of Star Wars creatures#Wampa
sv:Lista över raser i Star Wars#Wampa