joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Meilahti

Meilahti () on kaupunginosa Helsingin läntisessä kantakaupungissa. Kaupungin peruspiirijaossa Meilahti on osa Reijolan peruspiiriä yhdessä Laakson ja Ruskeasuon kanssa. Alue rajoittuu lännessä mereen, etelässä Stenbäckinkatuun, idässä Mannerheimintiehen ja pohjoisessa Tilkanvierron jatkeena olevaan viherkaistaleeseen. Myös Seurasaari lukeutuu Meilahteen.

Meilahden pohjoisosa on kerrostaloaluetta, jonka asuintaloista suurin osa on rakennettu 1900-luvun puolivälin tienoilla. Siellä sijaitsee myös Meilahden kirkko ja katolinen Pyhän Marian kirkko. Alueen läntisin osa rakennettiin kuitenkin vasta 1990-luvulla ja muodostaa osan tuolloin rakennetusta Pikku-Huopalahden alueesta.

Paciuksenkadun länsi- ja eteläpuolinen osa Meilahtea, Vähä-Meilahti, on vanha huvila-alue, joka on alkujaan perustettu helsinkiläisten kesähuvila-alueeksi 1880-luvulla. Sen aikaisia huviloita on edelleen yksityisomistuksessa, nyt jo talviasuttuina, jotkut kolmannella sukupolvella. Niitä on myös kahviloina ja muun muassa Lastenklinikan potilaiden perheiden käytössä. Vähä-Meilahdessa ovat myös Urho Kekkosen museo Tamminiemi ja presidentin virka-asunto Mäntyniemi. Lisäksi alueella sijaitsee pääministerin virka-asunto Kesäranta. Seudulla toimi aiemmin myös Helsingin taidemuseo. Alueella sijaitsevassa Meilahden liikuntapuistossa on muun muassa koripallo- ja pesäpallokenttiä.

Meilahti on tunnettu myös suuresta sairaala-alueestaan, johon liittyy myös Helsingin yliopiston Meilahden kampus. Siellä sijaitsevat muun muassa Meilahden sairaala, useat HUS:in klinikat kuten Naistenklinikka, Helsingin yliopiston lääketieteellinen tiedekunta, lääketieteen tutkimus- ja opetuskeskus Biomedicum, Metropolia Ammattikorkeakoulun sosiaali- ja terveydenhoitoalan yksikkö.

Meilahti, joka oli ollut Helsingin maalaiskuntaan kuulunut alue, liitettiin Helsinkiin 1906. Viralliseksi kaupunginosan nimeksi Meilahti tuli vuonna 1959.

Meilahden nimestä
Meilahden ruotsinkielinen nimi esiintyy asiakirjoissa 1600-luvulta lähtien muodoissa Mäjlans (1670), Meilantz (1681) ja Meilans (1765). Alueella on ollut tämän niminen maatila. Professori Heikki Ojansuun mukaan nimen alkumuoto voisi olla Maijala, mutta taustalla voi olla myös saksalaisperäinen henkilönnimi Mejle. Aikaisemmin Meilahden paikalla on ollut Hindersnäs-niminen kylä, joka mainittiin viimeisen kerran 1560-luvulla; nimi juontuu miehennimestä Hindrik.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Meilahden Kartta (helsinginkartta.fi) 
Helsinki alueittain (2005). Reijolan peruspiiri (pdf)

Seulonnan keskeiset artikkelit
Raparperi

Raparperi eli tarharaparperi (Rheum rhabarbarum) on tatarkasveihin kuuluva erittäin hapan vihannes, jonka meheviä varsia käytetään ravinnoksi, lehdet ovat myrkyllisiä ravintona. Raparperia voidaan käyttää esimerkiksi piirakoissa, kiisselissä ja hilloissa.

Raparperi on kotoisin Kiinasta, missä sen juurta on käytetty tuhansia vuosia ulostus- ja mahalääkkeenä. Euroopassa raparperi tunnettiin luultavasti jo keskiajalla, mutta sitä ei käytetty elintarvikkeena, vaan se luokiteltiin pikemminkin myrkylliseksi tai syötäväksi kelpaamattomaksi kasviksi. Euroopassa julkaistiin vuonna 1612 raparperin lääkinnällisistä ominaisuuksista teos De Rhapontico. Vielä 1700-luvulla kasvia pidettiin puhtaasti lääketieteellisenä yrttinä.

Raparperin nimelle on useita selityksiä. Isidorus Sevillalaisen mukaan *rheu on 'juurta' tarkoittava barbaarien sana. Ammianuksen mukaan alun Rha barbaarien nimi nykyiselle Volgalle.
Tämän tarinan mukaan raparperia kasvoi Uralin rinteillä, ja sitä kuljetettiin Välimeren maihin pitkin Volgaa, barbaarien jokea - Rha barbarum.

Ulkonäkö ja kasvutapa 
Raparperin suurikokoiset lehdet kasvavat maavarresta pitkän lehtiruodin päähän. Luonnonvaraisella kasvilla lehtiruodin halkaisija on noin 2,5 cm, pituus 60 cm ja lehden halkaisija 60 cm. Lehdet nousevat varhain keväällä, myöhemmin kesällä kehittyy kukkavarsi, johon tulee vihertävänvalkoisten kukkien muodostama kukinto.

Raparperilla tapaa toisinaan punaisenkirjavia hierakanjärviruokoruosteen helmi-itiöpesäkkeitä, jotka ovat vähintään esteettinen haitta.

Ominaisuudet elintarvikkeena 
Sadassa grammassa raparperia on 5,5 grammaa hiilihydraatteja eikä juuri lainkaan rasvaa tai proteiinia. C-vitamiinia on 5 mg, A-vitamiinia 5,1 µg.

Raparperin vihreät lehdet sisältävät runsaasti myrkyllistä oksaalihappoa. Oksaalihappomyrkytys voi syntyä, jos syödään raparperin lehtiä. Oksaalihappoa jää kasvussa hieman myös lehtiruotiin, jonka happamuus johtuu kuitenkin runsaasta omenahaposta. Oksaalihappo sitoo elimistön kalsiumia lähes liukenemattomaksi kalsiumoksalaatiksi, josta voi muodostua virtsa- ja munuaistiehyitä tukkivia kiviä. Oksaalihappo voi pahentaa kihtipotilaan tai niveltulehdusta potevan vaivoja. Oksaalihapon pitoisuus syötävissä raparperin lehtiruodissa on pienehkö, mutta munuais- ja sappikiviongelmaisten on oltava varovaisia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Eliaksen yrittitarha (Internet Archive)
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Tarharaparperi (Rheum x hybridum)
Ravintosisältö fineli.fi
Den virtuella floran: Raparperi, tarharaparperi (Rheum rhabarbarum) 
ITIS: Rheum rhabarbarum 
United States Department of Agriculture (USDA): Rheum rhabarbarum 
Flora of China: Rheum rhabarbarum 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Rheum rhabarbarum 

Tatarkasvit
Vihannekset
Viljeltävät ravintokasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Arabia (yritys)

Arabia oli suomalainen 1873 perustettu fajanssin ja posliinin käsittelyyn erikoistunut muotoiluyritys. Arabia siirtyi Hackmanin omistukseen vuonna 1990, ja siitä tuli yksi Hackmanin tavaramerkeistä. Arabian tehdas sijaitsee Helsingissä Hämeen­tien varrella Arabian­rannan alueella.

Useat merkittävät muotoilijat, kuten Kaj Franck ja Birger Kaipiainen, ovat suunnitelleet Arabialle tuotteita, ja Arabia on voittanut lukuisia muotoilualan palkintoja. Taloustutkimuksen kyselyn mukaan Arabia oli arvostetuin suomalainen brändi vuonna 2006 yhdessä Fazerin Sinisen kanssa.

Historiaa 

Arabia sai perustamisluvan 25. marraskuuta 1873 ruotsalaisen Rörstrandin tytäryhtiöksi. Ensimmäiset tehdasrakennukset valmistuivat vuonna 1874. Rörstrandilta tullut Carl-Gustaf Herlitz toimi Arabian teknisenä johtajana vuodesta 1881 lähtien, ja osakeyhtiö Arabia Aktiefabrik perustettiin vuonna 1885. Herlitz nimitettiin toimitusjohtajaksi vuonna 1893. Pari vuotta myöhemmin yrityksen ensimmäiseksi taiteilijaksi kutsuttiin Röstrandilta Thure Öberg, joka työskenteli Arabialla kuolemaansa vuonna 1935 saakka.

Vuonna 1916 yhtiö siirtyi suomalaisomistukseen, ja toimitusjohtajaksi tuli Herlitzin poika Carl-Gustaf Herlitz, joka oli tehtävässä vuoteen 1947 ja laajensi yritystä Pohjoismaiden suurimmaksi. Vuosina 1947–1990 Arabia oli Wärtsilä Oy:n omistuksessa, joka myi sen vuonna 1990 Hackmanille. Nykyään Arabia-brändin omistaa Hackmanista irtautunut Iittala Group, joka vuonna 2007 siirtyi Fiskarsin omistukseen.

Taiteelliseksi johtajaksi vuonna 1932 nimitetty Kurt Ekholm loi Arabian taideosaston ja aloitti modernin astiamuotoilun. Yli 1 500 työntekijän Arabia oli jonkin aikaa Euroopan suurin posliinitehdas.

Arabia valmisti wc-istuimia vuosina 1874–1992 ensin Helsingin Arabianrannassa ja sitten Tammisaaressa.

Tuotanto 
Fiskars lopetti keramiikkatehtaan tuotannon 18. maaliskuuta 2016 ja siirsi sen ulkomaille.

Yhteensä tehtaalla oli kuusi tunneliuunia, joista vanhimmat on purettu.

 Tunneliuuni TU1, otettu käyttöön 1929, pituus 112 m, poistettu
 Tunneliuuni TU2, otettu käyttöön 1937, poistettu 1970-luvulla
 Tunneliuuni TU3, otettu käyttöön 1940-luvulla, poistettu 1970-luvulla
 Tunneliuuni TU4, otettu käyttöön 1940-luvulla, poistettu 1970-luvulla
 Tunneliuuni TU5, otettu käyttöön 1979 
 Tunneliuuni TU6, otettu käyttöön 1979

Kirjallisuutta

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Arabian verkkosivut.
 Kansalliskirjaston digitoidut aineistot: Arabian tuoteluettelot.
 Ylen Elävä arkisto: Arabian tehtaalla 1932. (Yle kuvanauha, 1.1.1932, 6:24 min)
 Ylen Elävä arkisto: Saveen piirretty satumaailma.
 Oy Arabia Ab (Pörssitiedon yhtiöesitys)

Posliinitehtaat
Wärtsilä
Keramiikan valmistajat
Sisustusalan tuotemerkit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Entiset suomalaiset teollisuusyritykset
Fiskars
Henri (Luxemburg)

Henri, Luxemburgin suurherttua (Henri Albért Gabriel Félix Marie Guillaume, s. 16. huhtikuuta 1955 Betzdorf), on ollut Luxemburgin hallitsija 7. lokakuuta 2000 lähtien. Henristä tuli suurherttua hänen isänsä, suurherttua Jeanin, luovuttua kruunusta. Hän kuuluu Bourbon-sukuun.

Henri on suurherttua Jeanin ja Belgian prinsessa Joséphine-Charlotte Ingeborg Elisabeth Marie-José Marguerite Astridin vanhin poika. Hän puhuu luxemburgin lisäksi sujuvasti ranskaa, englantia ja saksaa. Henri osaa myös jonkin verran espanjaa.

Henri avioitui 14. helmikuuta 1981 kuubalaissyntyisen María Teresa Mestre y Batistan (s. 1956) kanssa. Heillä on viisi lasta, perintösuurherttua Guillaume (s. 1981), Félix (s. 1984), Louis (s. 1986), Alexandra (s. 1991) ja Sébastien (s. 1992).

Luxemburgin lisäksi Henri on opiskellut Ranskassa, missä hän suoritti kandidaatin tutkinnon vuonna 1974. Henri opiskeli myöhemmin taloustiedettä ja valtio-oppia Geneven yliopistossa, mistä hän valmistui vuonna 1980. Sotilaskoulutusta Henri on saanut Sandhurstin kuninkaallisessa sotakorkeakoulussa.

Suurherttua Henri kieltäytyi joulukuussa 2008 allekirjoittamasta parlamentin hyväksymää lakia, joka laillisti eutanasian. Pääministeri Jean-Claude Juncker ilmoitti pian tämän jälkeen perustuslain muutoksesta, joka veisi suurherttualta hänen valtansa lainsäädännössä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Virallinen sivusto 
 Suurherttua Henrin virallinen CV 

Hallitsijat
Luxemburgilaiset henkilöt
Kansainvälisen olympiakomitean jäsenet
Herttuat
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Abdullah II

Abdullah II ibn al-Hussein (; s. 30. tammikuuta 1962) on ollut Jordanian kuningas vuodesta 1999.

Abdullah ibn al-Hussein syntyi Ammanissa kuningas Husseinin ja tämän englantilaissyntyisen vaimon poikana. Hän kävi pääkaupungin islamilaista koulua ja myöhemmin Pyhän Edmundin koulua Surreyssa, Englannissa. Lisäksi hän opiskeli Yhdysvalloissa Eaglebrookissa ja Deerfieldin akatemiassa. Vuonna 1980 hän meni opiskelemaan Sandhurstin kuninkaalliseen sotilasakatemiaan Britanniassa. Hän liittyi 13./18. kuninkaallisiin husaareihin vänrikkinä. Kuningas Abdullah pitää yllä välejä brittiarmeijaan ja on kevyen rakuunarykmentin eversti. Hän kävi myös Oxfordin yliopistoa.

Abdullah nousi valtaistuimelle 7. helmikuuta 1999 isänsä kuningas Husseinin kuoltua. Hussein oli nimittänyt hänet kruununprinssiksi 24. tammikuuta korvaten veljensä, Hassanin. Päätös ei ollut välttämättä suosittu, koska Abdullahin äiti, Antoinette  Avril Gardiner (Muna al-Hussein), oli englantilaissyntyinen. Monet pitivät ihmisläheisen naisen poikaa sopimattomana Hašimidien valtaistuimelle, jonka lasketaan periytyvän suoraan Muhammadista. (Kuningas Abdullah on väitteiden mukaan hänen jälkeläisensä 43. polvessa.)

Abdullah nai palestiinalais–jordanialaisen, Kuwaitissa syntyneen Rania Al-Yassinin (nyt kuningatar Rania al-Abdullah) 10. kesäkuuta 1993. Heillä on neljä lasta:
Prinssi Hussein (s. 1994)
Prinsessa Iman (s. 1996)
Prinsessa Salma (s. 2000)
Prinssi Hashem (s. 2005)

28. marraskuuta 2004 Abdullah veti veljeltään, Hamzahilta, kruununprinssin aseman. Perijää ei ole määrätty, mutta se on luultavasti prinssi Hussein. 

Koska Abdullahin äiti oli englantilaissyntyinen puhuu Abdullah äidinkielenään englantia ja arabiaa. Abdullah II on ollut hyvin aktiivinen Israelin ja Arabian väliessä konfliktissa rauhan rakentamisessa. Hän on tavannut sekä PLO:n johtajan Mahmud Abbasin että Israelin pääministerin Ehud Olmertin ja on vieraillut Jerusalemissa. Myös Ammanissa on järjestetty konferenssejä rauhan saamiseksi.

Kuningas Abdullah II on tunnettu Star Trek -fani. Hän esiintyi 1995 Star Trek Voyagerin jaksossa 36, "Investigations".

Lähteet

Aiheesta muualla 

Hašimidit
Jordanian kuninkaat
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Liittoutuneet

Liittoutuneet tarkoittaa yleensä toisessa maailmansodassa 1939–1945 akselivaltoja vastaan taistellutta liittoumaa.

Merkittävimmät liittoutuneiden jäsenet olivat Ranska, Britannia, Kiina (tuolloin Manner-Kiinaa edustanut Kiinan tasavalta), Neuvostoliitto ja Yhdysvallat. Liittoutuneita olivat vastassa akselivallat, joihin kuuluivat Saksa, Italia, Japani, Unkari, Bulgaria ja Romania. Suomi oli Saksan liittolainen ja Pohjois-Suomen rintamasta vastasivat saksalaiset.

Britannia, Ranska ja Puola solmivat toisen maailmansodan alussa 6. huhtikuuta 1939 sotilaallisen liiton. Myös Neuvostoliitto otettiin mukaan neuvotteluihin, jotka kuitenkin epäonnistuivat. Neuvostoliitto solmi sitten hyökkäämättömyyssopimuksen Saksan kanssa. Kiina liittyi sotaan 9. joulukuuta 1941, Neuvostoliitto 22. kesäkuuta 1941 ja  Yhdysvallat 8. joulukuuta 1941. 1. tammikuuta 1942 lähtien liittoutuneita nimitettiin virallisissa yhteyksissä ”yhdistyneiksi kansakunniksi”. Nämä maat nousivat myös sodan jälkeen Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston pysyviksi jäsenmaiksi.

Ranska antautui Saksalle 22. kesäkuuta 1940, ja Vapaan Ranskan joukot olivat pienemmät kuin muiden liittoutuneiden. Vichyn Ranskasta tuli de facto osa akselivaltoja heinäkuussa 1940.

Monet akselivaltojen miehittämät maat jatkoivat taistelua maanpakolaishallitusten ja vastarinnan muodossa: Alankomaat, Belgia, Jugoslavia, Kreikka, Luxemburg, Norja, Puola, Tanska, Tšekkoslovakia.

Myös useat Brittiläisen kansainyhteisön maat julistivat sodan Saksalle ja lähettivät joukkoja sitä vastaan: Australia, Kanada, Etelä-Afrikka ja Uusi-Seelanti. Britannian ja Alankomaiden siirtomaat taistelivat emämaidensa osana. Ranskan siirtomaissa käytiin taisteluja Vapaan Ranskan ja Vichyn Ranskan kesken tai Vichyn Ranskan ja anglosaksien kanssa. Brittien heinäkuussa 1940 Ranskan laivastoa vastaan tekemä hyökkäys, jossa kuoli satoja merimiehiä, aiheutti merkittävää brittien vastaista mielialaa Vichyn Ranskan asevoimissa ja siirtomaissa useiden vuosien ajan.

Heinäkuussa 1944 aloitettiin Brasilian 25 300 miehen joukon laivaaminen Italiaan, jossa he osallistuivat taisteluihin marraskuusta alkaen. Muut liittoutuneet: Iran, Irak, Etiopia, Filippiinit, Bolivia, Kolumbia, Costa Rica, Kuuba, Dominikaaninen tasavalta, El Salvador, Guatemala, Haiti, Honduras, Meksiko, Nicaragua ja Panama. Näiden maiden osallistuminen sotatoimiin jäi lähinnä symboliseksi. Irlannin tasavaltaan viitattiin ”neutraalina liittolaisena”. Sodan loppupuolella myös Ruotsi oli kallistuneena liittoutuneiden puolelle, vaikka se oli puolueeton.

Ensin brittien ja sitten Yhdysvaltain miehittämä Islanti julistettiin vuonna 1944 itsenäiseksi miehitetystä Tanskasta. Saksalaisten Grönlantiin perustamat tukikohdat tuhottiin, ja alue säilyi liittoutuneilla.

Mongolian sotilaita osallistui sotaan neuvostoliittolaisten tukena ensin Saksaa ja sitten Japania vastaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Encyclopaedia Britannica: Allied Powers 
 WW II Museum: The Big Three 

Toisen maailmansodan politiikka
Seulonnan keskeiset artikkelit
Espanjan Grand Prix

Espanjan Grand Prix (, ) on Espanjassa järjestettävä Formula 1 -sarjan osakilpailu.

Vuodesta 1991 alkaen se on ajettu Circuit de Barcelona-Catalunyan moottoriradalla Barcelonan maakunnassa Kataloniassa Espanjassa, aiemmin se on ajettu myös Pedralbesin, Jaraman, Montjuïcin ja Jerezin radoilla.

F1-uransa ensimmäisen osakilpailuvoiton kilpailussa ovat ajaneet Niki Lauda (1974), Jochen Mass (1975), Pastor Maldonado (2012) ja Max Verstappen (2016).

Suomalaisista Mika Häkkinen on voittanut kilpailun kolme kertaa, Kimi Räikkönen kaksi kertaa sekä Nico Rosberg kerran.

Voittajat 
Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan.

Sponsorit 
1981: Gran Premio Talbot de España
1986–1992: Gran Premio Tío Pepe de España
1993–2005: Gran Premio Marlboro de España
2006–2010: Gran Premio de España Telefónica
2011–2013: Gran Premio de España Santander
2014–2017: Gran Premio de España Pirelli
2018: Gran Premio de España Emirates
2019: Emirates Gran Premio de España
2020–2021: Aramco Gran Premio de España
2022: Pirelli Gran Premio de España

Lähteet 
 Spain Formula1.com 
 MTV3.fi

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Circuit de Catalunya
 Circuito de Jerez
Windows Media Player

Windows Media Player (WMP) on Microsoftin kehittämä digitaalinen mediasoitin ja medianhallintaohjelmisto. Sitä voidaan käyttää toistamaan ääntä, videota ja valokuvia Windows-käyttöjärjestelmällä. WMP on saatavilla myös Pocket PC ja Windows Mobile -pohjaisiin laitteisiin. Microsoft on myös julkaissut Mac OS -, Mac OS X - ja Solaris-kohtaiset versiot, joita ei enää päivitetä.

Windows Media Playerilla voidaan kopioida ääni-CD kiintolevylle suljettuun Windows Media Audio -formaattiin (WMA) tai MPEG-1 Audio Layer 3 -muotoon (MP3). Musiikin siirtäminen ja synkronointi ulkoiseen medialaitteeseen on mahdollista joidenkin rajoitteiden puitteissa. Uusimmat versiot toimivat myös digitaalisen musiikin verkkokauppojen päätteenä. WMP mahdollistaa myös elokuvien digitaalisen vuokraamisen kuluttajalle.

Windows Media Player on korvaaja aikaisemmin käytössä olleelle yksinkertaiselle Media Player -ohjelmalle. WMP lisää Media Player -sovellukseen muun muassa videon ja äänen toistoon liittyviä lisäominaisuuksia.

Oletusarvoisesti Windows Media Player käyttää ja toistaa Windows Media Audio (WMA), Windows Media Video (WMV), Advanced Streaming Format (ASF), sekä Microsoftin omaa XML-pohjaista toistolistaformaattia Windows Playlist (WPL).

Soitin käyttää myös Windows Media DRM -muotoa DRM-tekniikasta.

Lakikiista 
Ohjelmiston on todettu rikkovan monopolisäädäntöä, josta johtuen Microsoft määrättiin sakkoihin ja toimittamaan Windows-versio ilman Media Playeria.

Katso myös 
 Luettelo mediasoittimista

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Microsoftin Windows Media -sivu

Mediasoittimet
Windows-ohjelmat
Microsoftin ohjelmistot
Ypäjän rautatieasema

Ypäjän rautatieasema () on lakkautettu rautatieliikennepaikka Ypäjänkylässä Ypäjällä Lounais-Hämeessä rataosalla .

Ypäjän pysäkki avattiin liikenteelle vuonna 1887. Se perustettiin syrjäiselle paikalle noin 10 kilometriä Ypäjän kirkonkylältä luoteeseen. Pysäkkirakennuksen suunnitteli Knut Nylander, ja se valmistui 1888. Vuonna 1890 Ypäjä kohotettiin asemaksi.

Aseman ympärille ei kehittynyt suurta asutuskeskusta. Vuonna 1963 Ypäjä alennettiin takaisin pysäkiksi ja vuonna 1966 laiturivaihteeksi. Miehitys lopetettiin 26. toukokuuta 1968, ja Ypäjästä tuli seisakevaihde. Tavaraliikenne lakkautettiin 1. lokakuuta 1976 ja henkilöliikenne 29. toukokuuta 1983. Liikennepaikka lakkautettiin kokonaan 3. kesäkuuta 1984.

Ypäjän asemarakennus siirrettiin Kuhmoisiin yksityiskäyttöön vuonna 2000.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Vaunut.org: Kuvia Ypäjän rautatieasemalta

Kanta-Hämeen lakkautetut rautatieliikennepaikat
Ypäjän liikenne
Suomen entiset rakennukset ja rakennelmat
Suomen 1880-luvulla rakennetut rautatieliikennepaikat
Tuomasmessu

Tuomasmessu on evankelis-luterilaisen kirkon muodoltaan vaihtoehtoinen jumalanpalvelus eli messu, joka on saanut vaikutteita niin liturgisesta uudistusliikkeestä kuin  1900-luvun herätyskristillisyydestä. Messun nimi viittaa "epäilijänä" tunnettuun apostoli Tuomaaseen, ja pyrkii viestittämään helppoa lähestyttävyyttä.

Messun historia ja levinneisyys
Maailman ensimmäistä Tuomasmessua vietettiin 10. huhtikuuta 1988 Agricolan kirkossa Helsingissä. Samassa kirkossa messua vietetään edelleen joka sunnuntai-ilta. Messu on levinnyt moniin muihinkin suomalaisiin kaupunkeihin sekä ulkomaille. Eri paikkakunnilla Tuomasmessutoiminta on organisoitunut eri tavoin. Helsingissä Tuomasyhteisö on järjestäytynyt omaksi yhdistykseksi. Turussa Tuomasmessuja järjestää Suomen Liikemiesten Lähetysliitto yhteistyössä paikallisseurakuntien kanssa. Tampereella Tuomasmessut ovat osa seurakuntayhtymän toimintaa. Suomen lisäksi Tuomasmessua vietetään nykyään muun muassa Ruotsissa, Norjassa, Islannissa, Tanskassa ja Saksassa.

Messua vietetään yleensä sunnuntai-iltaisin klo 18 alkaen, kesällä klo 19. Helsingissä messu on joka sunnuntai, Turussa ja Tampereella noin kerran kuukaudessa. Monilla muillakin paikkakunnilla, kuten Kuopiossa, järjestetään Tuomasmessuja.

Musiikki
Tuomasmessu poikkesi alkuaikoinaan tavallisesta messusta erityisesti musiikiltaan, joka oli silloin vaihtelevampaa ja kokeilevampaa kuin tavallisissa jumalanpalveluksissa, sisältäen yleensä yhtyeen ja kuoron. Tuomasmessuja on pidetty esimerkiksi jazz-musiikin säestyksellä. Myös Taizé-laulut ovat merkittävässä asemassa.

Vapaaehtoiset
Tuomasmessu toteutetaan yleensä laajan vapaaehtoisjoukon turvin, johon kuuluu muusikoita, esirukoilijoita, sivualttarien rakentajia, ehtoollisavustajia sekä juontaja, joka tavallisesti johtaa messun suunnittelua.

Muoto ja tavoitteet
Tuomasmessu kehitettiin alun perin etsimään uusia tapoja viettää jumalanpalvelusta, kun kävijämäärät kirkoissa vähenivät. Messua on käytetty koekenttänä uusille ideoille. Osa näistä ideoista siirtyi jumalanpalvelusuudistuksessa Suomen evankelis-luterilaisen kirkon normaaliin messuun.

Vuorovaikutteisen sisältönsä ja myöhäisemmän ajankohtansa vuoksi messut tulivat aikoinaan suosituiksi, erityisesti nuorten aikuisten parissa.

Vaikutus muihin messuihin
Nykyisin useiden seurakuntien messut sisältävät Tuomasmessun ominaisuuksia ja siksi alkuperäisen Tuomasmessun merkitys on jumalanpalveluksen uudistajana vähentynyt. Esimerkiksi Helsingissä Töölön seurakunta järjestää suosituksi tullutta pop-messua ja Taivallahden seurakunta  metalli- ja latinomessua Temppeliaukion kirkossa.

Katso myös 
 Agricolaliike

Aiheesta muualla 

 Tuomasmessu Helsingissä
 Tuomasmessu Turussa
 Tuomasmessu Tampereella
 Tuomasmessu Saksassa 

Luterilaiset kirkot
Messut
Ullanlinna

Ullanlinna () on Helsingin kantakaupungin eteläinen kaupunginosa, joka tunnetaan nykyisin muun muassa lukuisista puistoistaan. ”Linna”-nimi on 1700-luvun linnoitussuunnitelmien perua. ”Ulla”-nimi taas tulee kuningatar Ulriika Eleonooran (1688–1741) mukaan. 1800-luvulla seutu oli helsinkiläisten kesähuvila-aluetta. Nykyinen rakennuskanta on suurelta osin jugendia.

Ullanlinnan suurin puisto on Tähtitornin vuori, jossa on Carl Ludvig Engelin suunnittelema observatorio. Ylioppilaat juhlivat perinteisesti vappuaamua Ullanlinnanmäellä, joka kuitenkin sijaitsee viereisessä Kaivopuiston kaupunginosassa.

Huomattava osa Salatut elämät -sarjan ulkokuvauksista on kuvattu Ullanlinnassa, erityisesti Huvilakadulla. Vuonna 2015 ulkokohtauksia alettiin kuitenkin kuvata Konalassa ja Munkkiniemessä.

Liikenneyhteyksiä Ullanlinnaan 
Ullanlinnaan pääsee neljällä eri raitiovaunulinjalla: linjat 1, 10 ja 2/3 (muuttaa linjanumeroa Olympiaterminaalilla). Runkobussilinjat 20 ja 30 palvelevat myös Ullanlinnaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Interaktiivinen Ullanlinnan kartta (helsinginkartta.fi) 
 Korttelit.fi: kartta ja valokuvia 
 Ullanlinnan peruspiiri (PDF)

Seulonnan keskeiset artikkelit
Leonard Bernstein

Leonard Bernstein (alkujaan Louis Bernstein, 25. elokuuta 1918 Lawrence, Massachusetts – 14. lokakuuta 1990 New York) oli yhdysvaltalainen kapellimestari, säveltäjä ja pianisti. Hän on 1900-luvun maineikkaimpia yhdysvaltalaisia kapellimestareita ja säveltäjiä. Kapellimestarina Bernstein toimi pitkäaikaisena New Yorkin filharmonikoitten ylikapellimestarina. Bernsteinin tunnetuin teos on musikaali West Side Story (1957). Lisäksi hän sävelsi muun muassa paljon muuta näyttämömusiikkia ja kolme sinfoniaa.

Nuoruus 

Leonard Bernsteinin vanhemmat olivat ukrainanjuutalaisia ensimmäisen polven maahanmuuttajia. Leonard ryhtyi opiskelemaan pianonsoittoa 10-vuotiaana, mutta hänen vanhempansa halusivat hänelle tavallisen koulutuksen ja lähettivät hänet Bostoniin. Harvardin yliopistossa hän otti pääaineekseen musiikin. Hän aikoi tulla konserttipianistiksi mutta päätti sitten ryhtyä opiskelemaan orkestrointia Curtis Institute of Musicissa Philadelphiassa.

Tärkeitä Bernsteinin kehitykselle olivat kesät Tanglewoodissa, jossa hän opiskeli kapellimestari Serge Koussevitzkyn johdolla. Vuonna 1942 Koussevitzky kutsui hänet assistentikseen. Bernsteinin emotionaalisesti ladattuihin esityksiin kiinnitti huomiota muiden muassa Arthur Rodzinski, joka kutsui hänet New Yorkin filharmonikkojen apulaiskapellimestariksi.

Kapellimestarin ura 

Bernstein sai tilaisuutensa 25-vuotiaana, kun hänen piti päivän varoitusajalla paikata estynyttä vierailevaa kapellimestaria. Hän hurmasi energisellä esityksellään kaikki ja sai kuvansa The New York Timesin etusivulle. Parin vuoden kuluttua hänet oli nimitetty New York Cityn sinfoniaorkesterin kapellimestariksi.

Bernstein opetti itse Tanglewoodissa vuodesta 1951 lähtien. Samana vuonna hän meni naimisiin chileläisen näyttelijän ja pianistin Felicia Montealegren kanssa. Vuonna 1956 Bernstein nimitettiin New Yorkin filharmonikkojen kapellimestariksi ja Dmitri Mitropouloksen jälkeen orkesterin ylikapellimestariksi vuonna 1958, jossa tehtävässä hän jatkoi vuoteen 1969. Sinä aikana hän johti New Yorkin filharmonikkoja useammassa konsertissa kuin kukaan hänen edeltäjistään. Myöhemmin hänet nimitettiin orkesterin elinikäiseksi kunniakapellimestariksi.

Bernstein vieraili Euroopassa kapellimestarina jo heti toisen maailmansodan jälkeen. Vuonna 1953 hänestä tuli ensimmäinen yhdysvaltalainen kapellimestari, joka johti Milanon La Scalassa.

Säveltäjä 

Bernsteinin on sanottu säveltäjänä edustaneen sukupolvensa ääntä. Hän edusti urbaania amerikkalaisuutta 1940-luvun sodanjälkeisistä tunnelmista 1970-luvun sodanvastaisuuteen, Berliinin muurin ja neuvostokommunismin romahtamiseen.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Leonard Bernstein. Virallinen kotisivu. 
 Reaching for the Note. PBS. 
 Muistokirjoitus. The New York Times. 

Yhdysvaltalaiset kapellimestarit
Yhdysvaltalaiset säveltäjät
Yhdysvaltalaiset pianistit
Balettisäveltäjät
Hollywood Walk of Fame
Grammy-palkinnon saajat
Amerikanukrainalaiset
Amerikanjuutalaiset
Songwriters Hall of Fame
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Nicolaus Otto

Nicolaus August Otto (10. kesäkuuta 1832 – 26. tammikuuta 1891) oli saksalainen bensiini- eli ottomoottorin keksijä. Hän laati ensimmäisen kuvauksen keksinnöstään vuonna 1876. Siinä hän totesi, että moottorin teho kasvaa merkittävästi, kun kaasuseosta puristetaan kokoon ennen sen sytyttämistä. Tämä tapahtuu nelitahtimoottorissa, kun mäntä puristaa kaasuseoksen sylinterinkantta vastaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Saksalaiset keksijät
Vuonna 1832 syntyneet
Vuonna 1891 kuolleet
Pierce Brosnan

Pierce Brendan Brosnan (s. 16. toukokuuta 1953 Drogheda, Irlanti) on yhdysvaltalais-irlantilainen näyttelijä ja elokuvatuottaja. Brosnan tunnetaan parhaiten roolistaan James Bondina, jota hän esitti neljässä Bond-elokuvassa (007 ja kultainen silmä, Huominen ei koskaan kuole, Kun maailma ei riitä ja Kuolema saa odottaa) vuosina 1995–2002, ja näiden pohjalta tehdyissä videopeleissä.

Elämä ja ura

Varhainen elämä 
Pierce Brosnan syntyi 16. toukokuuta 1953 Irlannin Droghedassa. Hänen isänsä jätti perheen pian pojan syntymän jälkeen, ja kun äiti muutti Englantiin töihin, sukulaiset kasvattivat Piercen.

Näyttelijänura 
Brosnan muutti 15-vuotiaana Lontooseen ryhtyäkseen näyttelijäksi. Siellä hän liittyi teatteriryhmään ja opiskeli sen jälkeen näyttelemistä Drama Centressä. Hän muutti vaimonsa kanssa Yhdysvaltoihin, missä hän sai pääroolin NBC:n salapoliisisarjassa Remington Steele (1982–1987).

Brosnan valittiin vuonna 1986 esittämään James Bondia, mutta hänen sopimuksensa NBC:n kanssa esti häntä hyväksymästä tarjousta vielä silloin. Remington Steelen jälkeen Brosnan näytteli muissa televisio- ja elokuvarooleissa.

Brosnan sai Bondin roolin vuonna 1994. Hän esiintyi neljässä Bond-elokuvassa, 007 ja kultainen silmä (1995), Huominen ei koskaan kuole (1997), Kun maailma ei riitä (1999) ja Kuolema saa odottaa (2002). Bond-elokuvien ohella Brosnan on näytellyt useissa muissakin menestyselokuvissa jännityselokuvista musikaaleihin ja komedioihin, kuten Mrs. Doubtfire – Isä sisäkkönä (1993), Matador (2005), Mamma Mia! (2008), The Ghost Writer (2010) ja Mamma Mia: Here We Go Again! (2018).

Yksityiselämä
Vuosina 1980–1991 Brosnan oli naimisissa australialaisen näyttelijän Cassandra Harrisin kanssa, kunnes tämä kuoli munasarjasyöpään. Heillä on yhteinen lapsi, vuonna 1983 syntynyt poika. Brosnan adoptoi Harrisin aiemmassa liitossa syntyneet lapset, tyttären ja pojan. Adoptiotytär kuoli 41-vuotiaana munasarjasyöpään vuonna 2013.

Vuodesta 2001 lähtien Brosnan on ollut naimisissa yhdysvaltalaisen kirjailija ja journalisti Keely Shaye Smithin kanssa, jonka tapasi Meksikossa vuonna 1994. Heillä on kaksi yhteistä poikaa.

Brosnan on ympäristönsuojelija. Brosnan perusti oman tuotantoyhtiönsä Irish DreamTeamin vuonna 1996 Beau St. Clairin kanssa.

Brosnan sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 2004.

Tunnustuksia 
Brosnan on saanut kaksi Golden Globe -ehdokkuutta: vuonna 2006 elokuvasta Matador ja vuonna 1985  televisiosarjasta Nancy Astor. Brosnan sai tähden Hollywood Walk of Famelle vuonna 1997.

Valikoitu filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Ääninäyttely videopeleissä

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 Pierce Brosnanin kotisivu

Irlantilaiset näyttelijät
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tiurun sairaala

Tiurun sairaala sijaitsee Lappeenrannan Korvenkylässä. Kiinteistön omisti vuoteen 2005 saakka Etelä-Karjalan sairaanhoitopiiri, ja vuodesta 2010 lähtien Lappeenrannan kaupungin ja Holiday Club Resortsin yhteisyritys Seniori-Saimaa. 

Arkkitehti Jalmari Lankisen suunnittelema ja vuonna 1939 valmistunut Tiuruniemen parantola rakennettiin alun perin Viipurin läänin tuberkuloosiparantolaksi. Rakennus on toiminut myös sotasairaalana, reuma- ja keuhkosairaalana, sekä vastaanottokeskuksena. Tiurun alue kuuluu maakunnallisesti merkittävään rakennettuun kulttuuriympäristöön. Funktionalistista tyylisuuntaa edustava Tiurun sairaalan rakennus on suojeltu asemakaavassa.

Vuodesta 2012 alkaen Tiurun sairaala on ollut tyhjillään ja rapistunut pahoin. Rakennuksen omistava Seniori-Saimaa on hakenut asemakaavamuutosta, joka mahdollistaisi rakennuksen purkamisen.

Historia 
Tiurun sairaala rakennettiin vuonna 1939 tuberkuloosiparantolaksi. Arkkitehti Jalmari Lankisen suunnittelema Tiuruniemen parantola oli valmistuessaan Viipurin läänin suurin rakennus heti Viipurin linnan jälkeen ja yksi Suomen suurimpia sairaalarakennuksia. Parantolan kuntayhtymässä oli mukana 50 kuntaa, kaupunkia ja kauppalaa Viipurin läänin 76 kunnasta.

Tiuruniemi valikoitui parantolan rakennuspaikaksi, koska lähistölle oli vuonna 1926 valmistunut Rauhan piirimielisairaala. Parantolalle kaavailtiin alueelta aluksi kahta muuta paikkaa. Ylilääkäri Uuno Jaakkola valitsi paikan läheltä rantaa ja mäntymetsän keskeltä, koska se avautui ihanteellisesti auringon suuntaan eli lounaaseen ja länteen. Lisäksi alueen mäntymetsien uskottiin olevan hyväksi tuberkuloosipotilaille. 

Toisen maailmansodan aikana sairaala toimi sotasairaalana ja kenttäsairaalana. Tiurun sairaalassa hoidettiin talvisodan aikana noin puolet Suomen haavoittuneista. Sodan jälkeen toiminta tuberkuloosiparantolana jatkui. 1960-luvulta 1990-luvulle sairaalassa toimi keuhko- ja reumasairaala. Vuodesta 1993 vuoteen 2012 kiinteistössä toimi Joutsenon vastaanottokeskus.

Kiinteistö 
Sairaalaan kuuluu kaksi rakennusta, itse sairaala ja lämpökeskus. Molemmat on suunnitellut Jalmari Lankinen ja ne valmistuivat vuonna 1939. Sairaalarakennus edustaa funktionalistista suuntausta. Rakennukselle tunnusomaisia ovat pitkät, pyöreät parvekkeet sekä tasaiset ikkunarivistöt. Siinä on kahdeksan kerrosta.

Lämpökeskus sijaitsee rinteessä sairaalarakennuksen alapuolella vasemmalla. Se suunniteltiin käyttämään polttoaineenaan puuta, mutta 1960-luvulla se modernisoitiin öljylämmitteiseksi. Myöhemmin  lämpökeskus siirtyi käyttämään polttoaineenaan haketta ja lopulta maakaasua. Vuonna 1997 lämpökeskuksen huonoon kuntoon päässyt punatiilinen piippu purettiin räjäyttämällä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Tiurun entisen sairaalan kohtalon hetket: Puretaan ellei löydy käyttöä (12.9.2016) (yle.fi)
Tiuruniemi, Tiuruniemen sairaala; keuhkotautiparantola (finna.fi)

Joutseno
Lappeenrannan sairaalat
Suomen suojellut rakennukset
Commodore LCD

Commodore LCD oli kokeellinen tietokonemalli, josta on joissakin tilanteissa käytetty lyhennettä C=LCD tai CLCD, jonka virheellisesti on luultu tarkoittavan Color-LCD eikä Commodore LCD kuten pitäisi.

Commodore LCD oli prototyyppi, josta on olemassa vain muutama kappale. Laitteessa hyödynnettiin samoja resursseja kuin esimerkiksi Commodore 16 -koneessa.
 
Commodore LCD julkaistiin tammikuussa 1985.

Tekniset tiedot 
Suoritin: 
MOS 65C102
1 tai 2 MHz (tieto vaihtelee lähteestä riippuen )
96 kB RAM ja 32 kB ROM
Tekstitilassa: 80 × 16 merkkiä
Grafiikkatilassa: 480 × 128 pikseliä
Ei ääntä

Käyttöjärjestelmä 
BASIC version 3.6 (lähes yhteensopiva BASIC versio 7:n kanssa)
Laite sisälsi useita ohjelmia, joista esimerkkeinä:
Tekstinkäsittely
Taulukkolaskenta
Taskulaskin

Lisälaitteita 
Paristokäyttöinen tulostin (yksi prototyyppi)
Sisäänrakennettu 300 baudinen modeemi.

Commodore
Hakuninmaa

Hakuninmaa () on Helsingin Kaarelan kaupunginosaan kuuluva asuinalue. Hakuninmaan itä- ja pohjoispuolella on Keskuspuisto, eteläpuolella Maununneva, lounaassa Kannelmäki ja lännessä Mätäjoki ja sen takana Malminkartano.

Hakuninmaan muodostavat Kalannintien ympäristö, joka on alun perin 1950-luvulla rakennettua rintamamiestaloaluetta, sekä toisaalta Perhekunnantien seutu, jossa on valtaosin 1980-luvulla rakennettuja puurakenteisia, arava-rahoitteisia yksi- ja kaksikerroksisia rivi- ja paritaloja. Hämeenlinnanväylän länsipuolella Hakuninmaahan kuuluu Runonlaulajantien ympäristö sekä muusta Hakuninmaasta erillään Sorolantien ja Laitilantien ympäristöt. Hakuninmaahan luettiin aiemmin myös erillinen, Vantaaseen rajoittuva Hakuninmaantien alue, joka oli pieni teollisuusalue. Nykyisin Kuninkaantammen kaupunginosaksi kutsuttavalle alueelle on rakenteilla usean tuhannen asukkaan kaupunginosa.

Perhekunnantiellä toimii päiväkoti ja vuoteen 2015 aktiivisessa toiminnassa ollut kioski sekä läntisellä Hakuninmaalla Kannelmäen peruskoulun yläaste ja ruotsinkielinen ala-aste Kårböle lågstadieskola. Lähin ala-aste sijaitsee Kanneltiellä Kannelmäessä. Muuten lähimmät palvelut sijaitsevat Kannelmäessä sekä Vantaan Kaivokselassa ja Myyrmäessä.

Hakuninmaan asuinalueet ovat sijaintinsa puolesta hyvin rauhallisia, muun muassa läpikulkuliikenteen puuttuessa kokonaan. Alueelta pääsee myös helposti Keskuspuiston ulkoilumaastoihin, muun muassa Haltialan alueelle ja Vantaanjoen varteen Pitkäkoskelle, jossa on myös suojeltu rinnelehto. Paloheinän ulkoilukeskus ja Pitkäkosken maja palvelevat samoin lähistöllä.

Hakuninmaalle pääsee keskustasta ja Kannelmäestä kulkevilla linjoilla runkolinjalla 40 ja 42 . Myös Hämeenlinnanväylää kulkevilla busseilla on pysäkkejä Hakuninmaan kohdalla.

Lähteet 
 Helsinki alueittain 2005. 205 Kaarelan peruspiiri (pdf)

Aiheesta muualla 

 Hakuninmaa satelliitista. Hakuninmaa sijaitsee Malminkartanon itäpuolella, Vantaan eteläpuolella ja rajoittuu idässä Keskuspuistoon. 
 Kaupunkisuunnitteluviraston sivu Kuninkaantammen alueen suunnitelmista. Uutta isoa kaupunginosaa valmistellaan Hakuninmaan pohjoisosaan.

Kaarela
Suomen asuinalueet
Helsingin osa-alueet
Vaakuna

Vaakuna on vaakunaselityksen määrittämä, kilvelle sijoitettu heraldinen tunnus.

Vaakunan osat 
Katso myös: Vaakunan osat

Täydellisen sukuvaakunan osia ovat kilpi, kypärä tai kirkkoaiheinen päähine, kypäränpeite, lakipunos ja kypäränkoriste. Lisäksi vaakunassa voi olla kaulakoru ja arvokruunu, postamentti ja kilvenkannattajat, kunniamerkki, tunnuslause ja sotahuuto. sekä kuninkaan vaakunan osat kruunausviitta.

Vaakunalajit 
Vaakuna voi olla:

Sukuvaakuna, joko aatelisvaakuna tai porvarisvaakuna (sukuvaakunat).

Yhteisövaakuna, kuten valtionvaakuna (esimerkiksi Suomen vaakuna), läänin vaakuna (Oulun läänin vaakuna), maakuntavaakuna, hiippakuntavaakuna, kunnan vaakuna (Porin vaakuna, Kihniön vaakuna), kiltavaakuna, yhdistysvaakuna (sukuseuravaakuna).

Ammattivaakuna, esim. piispan vaakuna, kirkollinen vaakuna sekä presidentin vaakuna.

Henkilövaakuna, (porvarisvaakuna) jonka kuka tahansa voi ottaa käyttöön, sekä kuninkaan aateloiman henkilön periytyvä aatelisvaakuna.

Katso myös 
 Suomen kuntavaakunat
 Suomen kirkolliset vaakunat
 Ruotsin kuntavaakunat
Luettelo itsenäisten valtioiden vaakunoista

Lähteet 
B. Harald Hellström: Kort handledning i heraldik. Helsingfors 1941

Aiheesta muualla 
 Gunnar Clément : Ukko-Pekan ja sotamarsalkka Mannerheimin vaakunat. Aatelismerkkien synty ja kehitys vuosisatojen kuluessa, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1934, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Seulonnan keskeiset artikkelit
Vallankumouksellinen nuorisoliitto

Vallankumouksellinen nuorisoliitto (VKN) oli vuosina 1986–1991 toiminut suomalainen vasemmistolainen nuorisojärjestö. Liitossa vaikuttivat Demokraattisen Vaihtoehdon ja Suomen Kommunistisen Puolueen (yhtenäisyys) nuoret kannattajat.

SKDL:n nuorisojärjestö Suomen Demokraattinen Nuorisoliitto hajosi vuoden 1985 liittokokouksen jälkeen, kun Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) enemmistön kannalla olleet syrjäyttivät SKP:n taistolaisen opposition kannattajat järjestön päätöksenteosta. Oppositio jäi tappiolle äänin 300–200. Vuonna 1986 oppositio järjestäytyi nimellä Punaisen nuorison neuvosto. Neuvostoa johti Markku Kangaspuro. Toukokuussa SDNL erotti noin 500 osastoa, jotka olivat tekemisissä PNN:n kanssa. VKN perustettiin syksyllä 1987 Oulussa SKP:n opposition muodostaman Devan nuorisojärjestöksi.

VKN julkaisi lehteä Muutos – vallankumouksellinen nuorisolehti (1986–1990). Sitä kustansi aluksi Idän pikajuna -niminen yhdistys, joka toimi rekisteröitymisvaiheessa VKN:n perustana.

VKN:n järjestämiä tempauksia olivat muun muassa Freda 42:n ja Työvoimaministeriön valtaukset, Ankkalinna-tapahtuma sekä "Nokia – saappaat veressä" -kampanja. VKN osallistui ahkerasti esimerkiksi Rauhanpuolustajien toimintaan.

VKN kuului (SDNL:n tavoin) Demokraattisen nuorison maailmanliittoon. VKN:llä oli läheiset suhteet NKP:n nuorisojärjestö Komsomoliin.

VKN päätti lopettaa toimintansa syyskuussa 1990 Helsingissä pidetyssä ylimääräisessä liittokokouksessa, johon otti osaa noin kolmekymmentä edustajaa. Kokouksen mukaan kahden erillisen nuorisojärjestön ylläpito ei ollut enää tarpeellista, kun vasemmistovoimat oli yhdistetty Vasemmistoliittoon. VKN kehotti osastojaan anomaan SDNL:n jäsenyyttä ja liiton toiminta oli tarkoitus lopettaa kesään 1991 mennessä. VKN:n alasajosta vastanneeseen neuvostoon kuuluivat puheenjohtaja Markku Tihilä, pääsihteeri Reko Ravela ja varapuheenjohtaja Aino Halonen.

Lähteet

Demokraattinen vaihtoehto
Suomalaiset kommunistiset nuorisojärjestöt
Robert Schuman

Robert Schuman (29. kesäkuuta 1886 Luxembourg – 4. syyskuuta 1963 Scy-Chazelles, Moselle, Ranska) oli syntyperältään luxemburgilais- ranskalainen poliitikko. Hän oli Ranskan pääministeri 1947–1948. Häntä pidetään yhtenä Euroopan unionin isistä.

Schuman syntyi Luxemburgissa. Hänen vanhempansa olivat Lothringenista. Hän sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 1919, kun Lothringenista tuli osa Ranskaa. Schumanin äidinkieli oli luxemburgin kieli ja toinen kieli saksa. Hän oppi ranskan kielen koulussa kuten kaikki luxemburgilaiset, mutta puhui ranskaa saksalaisella korostuksella. Schuman suoritti 1910 oikeustieteellisen tutkinnon Humboldtin yliopistossa Berliinissä. Hänestä tuli lakimies, ja hän palveli Saksan armeijassa ensimmäisen maailmansodan aikana ja oli Metzin kaupunginvaltuuston jäsen, kuten myös Katholikentagin.

Ensimmäisen maailmansodan seurauksena Ranska otti takaisin Elsass–Lothringenin alueen (ranskaksi: Alsace ja Lorraine). Schuman osallistui Ranskan politiikkaan. Vuonna 1919 hänet valittiin Thionvillesta varasijalle parlamenttiin, jossa hän toimi vuoteen 1940 asti. Hän osallistui merkittävästi Lex Schumanin työstämiseen ja läpimenoon. Schuman tutki ja paljasti Lothringenin terästeollisuuden sodanjälkeisen korruption.

Vuonna 1940 Gestapo pidätti Schumanin, mutta hän pakeni 1942 ja liittyi Ranskan vastarintaliikkeeseen.

Sodan jälkeen Schuman oli yksi keskustalaisen Mouvement Républicain Populaire -puolueen perustajista. Hänestä tuli Ranskan pääministeri marraskuusta 1947 syyskuuhun 1948 ja myös ulkoministeri alkaen toisesta hallituksestaan heinäkuusta 1948 aina tammikuuhun 1953. Schuman kutsui 9. toukokuuta 1950 pitämässään puheessa Jean Monnetin kehotuksesta saksalaiset hallitsemaan yhteisesti maiden hiilivaroja ja terästeollisuutta. Tämä muodosti Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustan, josta kehittyi nykyinen Euroopan unioni. Puhe tunnetaan Schumanin julistuksena, ja 9. toukokuuta Eurooppa-päivänä.

Vuonna 1958 Schuman sai Karlspreisin (Kaarle Suuri -palkinnon) Aachenin kaupungin myöntämänä Euroopan idean ja rauhan edistämisestä. Brysselissä hänen mukaansa on nimetty metroasema, tori ja rautatieasema (ransk. Bruxelles-Schuman, hollanniksi: Brussel-Schuman).

Vuosituhannen vaihteessa joukko yksityishenkilöitä alkoi kerätä aineistoa Schumanin julistamiseksi autuaaksi (beatifikaatio), mikä olisi ensimmäinen askel kohti julistamista katolisen kirkon pyhimykseksi. Aiheesta keskusteltiin julkisuudessa vuonna 2004, mutta Vatikaanin kanta ei ollut kovin myönteinen.

Lähteet
 Robert Schumanille omistetut nettisivut
 Schumanin julistus suomeksi
 Robert Schuman julistuksen veideotallenne CECA – European NAvigator
 Robert Schumanin säätiö
 Metzin hiippakunnan arkistosivut Robert Schumanin tiestä pyhimykseksi
 Vivre l'Europe culturelle-sivut
 R. Schuman ja muiden Eurooppa-aatteen keskeisten henkilöiden biografiat

Viitteet

Euroopan unionin vaikuttajat
Euroopan unionin historia
Euroopan parlamentin puhemiehet
Ranskan pääministerit
Ranskan ulkoministerit
Ranskan valtiovarainministerit
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1963 kuolleet
Karakalpakia

Karakalpakia (karakalpakiksi Qaraqalpaqstan, uzbekiksi Qoraqalpog'iston) on autonominen tasavalta Araljärven eteläpuolella Uzbekistanin länsiosassa Keski-Aasiassa. Karakalpakia rajoittuu etelässä Turkmenistaniin, lännessä ja pohjoisessa Kazakstaniin.

Maantiede 

Karakalpakia on pääasiassa aavikkoa. Alueen pohjoisosassa sijaitsee Araljärven eteläpää. Suurin joki on Amudarja, joka virtaa alueen itäosan halki ja laskee Araljärveen.

Väestö 

Karakalpakian asukasluku vuonna 2009 oli noin 1,6 miljoonaa.  Vuoden 1979 väestönlaskennan mukaan alueen väestöstä oli karakalpakkeja 31 %, uzbekkeja 31 %, kazakkeja 27 %, turkemeeneja 5 %, venäläisiä 2 % ja muita 4 %.

Nukusissa on 194 100 asukasta (1997). Muista kaupungeista mainittakoon entinen Araljärven satamakaupunki Mojnaq, joka sijaitsee Araljärven kutistumisen vuoksi sisämaassa sekä Altynkul’ ja Šimbaj.

Talous 

Amurdarjan laaksossa viljellään kastelun avulla puuvillaa, riisiä ja sinimailasta. Lisäksi harjoitetaan karakullampaiden kasvatusta.

Historia 

Karakalpakian alue on historian aikana kuulunut moniin valtioihin. Ensimmäiset tunnetut asukkaat ovat olleet hurreja, jotka ovat asuneet alueella ainakin 1 300 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Sittemmin alue tuli kuulumaan iraanilaisten heimojen hallitsemaan Chorasmian valtioon, joka käsitti laajan alueen Keski-Aasiasta. Makedonian hallitsija Aleksanteri Suuri valloitti alueen 300-luvulla ennen ajanlaskun alkua.

Alue tuli kuulumaan 400-luvulla jälleen Chorasmiaan ja arabit valloittivat alueen 700-luvulla. Tällöin väestöä alettiin myös käännyttää islamiin. Mongolit valloittivat alueen 1200-luvulla ja uudelleen 1300-luvulla. Alue tuli kuulumaan 1500-luvulta lähtien Hivan kaanikuntaan, josta tuli Venäjän keisarikunnan vasallivaltio 1873 solmitun rauhansopimuksen nojalla.

Venäjän sisällissodan aikana keskiaasialaiset nousivat kapinaan venäläisiä vastaan. Neuvosto-Venäjä kuitenkin murskasi kapinat ja muodosti Hivasta nimellisesti itsenäisen Horezmin kansantasavallan. Karakalpakian autonominen alue perustettiin 19. helmikuuta 1925, jolloin karakalpakkien asuttama alue erotettiin Turkestanin autonomisesta sosialistisesta neuvostotasavallasta ja Horezmin kansantasavallasta. Aluksi se kuului Kazakkien autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan.

Karakalpakkien autonomisesta alueesta tuli Karakalpakkien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta 20. maaliskuuta 1932 ja se siirrettiin kuulumaan Uzbekistanin sosialistisen neuvostotasavallan alaisuuteen 5. joulukuuta 1936. Neuvostoliiton hajotessa Uzbekistan julistautui itsenäiseksi 1991 ja Karakalpakian ASNT muutettiin autonomiseksi tasavallaksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Uzbekistanin alueet
Nukus

Nukus on Karakalpakian autonomisen tasavallan pääkaupunki Uzbekistanin länsiosassa Keski-Aasiassa. Se sijaitsee Karakalpakian eteläosassa Turkmenistanin rajan tuntumassa Amudarja-joen varrella Kyzyl Kumin aavikon länsipuolella Harezmin keitaalla. Kaupungista on matkaa Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin 1 255 km. Nukusin asukasluku on 194 700 (1997).

Nukus on Karakalpakian liikenteellinen keskus. Siellä on lentokenttä ja linja-autoasema sekä rautatieyhteys Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin ja Kazakstanin puolelle Almatyyn. Kaupungissa on kevyttä teollisuutta muun muassa elintarviketeollisuutta. 

Kaupungin nähtävyyksistä mainittakoon Igor Savitskyn galleria, jossa on hieno taidekokoelma, jossa on Stalinin kaupunkiin 1920- ja 1930-luvuilla karkottamien taiteilijoiden töitä. Kaupungissa on myös Berdašin kunniaksi pystytetty patsas. Hän oli 1800-luvun suurin karakalpakialainen runoilija ja valtiomies. 

Kaupungista on noin 200 kilometriä Araljärvelle ja Araljärven ympäristökatastrofi vaikuttaa myös Nukusissa. Alueen ilmasto on alkanut muuttua ja Nukusissakin kärsitään keskimäärin 10 hiekka- ja pölymyrskystä vuodessa. 

Venäläiset perustivat Nukusin 1827, mutta kaupunki alkoi kehittyä ja kasvaa vasta 1930-luvulla. Karakalpakian pääkaupunki siitä tuli 1925.

Lähteet

Aiheesta muualla

Uzbekistanin kaupungit
Samarkand

Samarkand (uzbekiksi: Samarqand, Самарқанд, tadžikiksi : Самарқанд, persiaksi: سمرقند, venäjäksi: Самарканд) on Samarkandin alueen pääkaupunki Uzbekistanin itäosassa Zeravšan-joen laaksossa lähellä Tadžikistanin rajaa Keski-Aasiassa. Kaupungin asukasluku on 596 000 (2008).

Kaupungin teollisuus tuottaa teetä, viiniä, tekstiilejä, lannoitteita ja moottoripyörien osia. Samarkand on Keski-Aasian vanhin kaupunki. Se jakaantuu uuteen ja vanhaan kaupunkiin. Vanhassa kaupungissa on muun muassa 1300- ja 1400-luvuilta peräisin olevia moskeijoita ja 1400-luvulla rakennettu Timur Lenkin mausoleumi. Kaupungissa on yliopisto ja antiikin historian museo.

Historia 
Samarkandin alue asutettiin noin 2000 vuotta eaa. Sittemmin Samarkandista tuli Persian Sogdianan maakunnan pääkaupunki, tosin kaupungista käytettiin tuolloin nimeä Maracanda. Makedonian hallitsija Aleksanteri Suuri valloitti kaupungin 329 eaa. Kaupungista kehittyi sittemmin merkittävä kauppakeskus Kiinan ja Välimeren välisessä kaupankäynnissä. Arabit valloittivat kaupungin 700-luvun alussa, jolloin väestö käännytettiin islamiin. Mongolivalloittaja Tšingis-kaani tuhosi joukkoineen lähes koko kaupungin 1220. 

Samarkandin uusi kukoistusaika alkoi, kun valloittaja Timur Lenk teki siitä valtakuntansa pääkaupungin vuonna 1369. Uzbekit valloittivat kaupungin 1500 ja perustivat Buharan emiirikunnan 1784. Kaupunki joutui Buharan mukana Venäjän vaikutuspiiriin 1868, jolloin sen merkitys kauppapaikkana jälleen kasvoi. Vuonna 1920 kaupunki liitettiin Neuvostoliittoon, jossa se kuului aluksi Buharan neuvostotasavaltaan. Uzbekistanin neuvostotasavalta perustettiin 1924 ja Samarkand oli sen pääkaupunkina vuoteen 1930 asti. Vuodesta 1991 Samarkand on ollut osa itsenäistä Uzbekistania.

Samarkand juhli 2500-vuotispäiviään vuonna 1969, kunnes arkeologit löysivät tekstejä, joiden mukaan kaupunki on tunnettua vanhempi. 2750-vuotispäivät järjestettiin elokuussa 2007.

Maantiede ja ilmasto
Samarkand sijaitsee Uzbekistanin itäosassa suuressa keitaassa  Zeravšan-joen laaksossa.

Vanhan kaupungin asemakaava on säilynyt ajalta, jolloin kaupunkia ympäröi muuri, jossa oli kuusi porttia, ja kadut kulkivat porteilta kaupungin keskustaan. Muuria ei enää ole. Uudemman venäläisen osan rakentaminen alkoi 1871, ja se laajeni voimakkaasti neuvostoaikana. Tällä alueella on puistoja ja julkisia rakennuksia kuten oppilaitoksia ja teattereita.

Kaupungin keskustassa on laaja Registanin aukio. Bibi Khanumin moskeija on yksi maailman suurimmista. Monet rakennukset liittyvät Timur Lenkin ja hänen pojanpoikansa Ulugh Begin elämään.

Samarkandissa on kesällä kuumaa (kesä-, heinä- ja elokuun keskimääräinen yli 32 astetta) ja talvella kylmää (joulu-, tammi- ja helmikuun keskimääräinen alin vähän pakkasen puolella). Sadetta saadaan eniten maalis- ja huhtikuussa, kesäkuusta syyskuuhun ei sada juuri lainkaan.

Lähteet 

Uzbekistanin kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Uzbekistanissa