joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pamjat

Pamjat (, suomeksi "Muisto") on jo neuvostoaikoina toiminut äärikansallismielinen, juutalaisvastainen liike, joka esiintyy "Kansan kansallis-isänmaallisena ortodoksisena järjestönä". Liike aloitti kirkkojen, muun perinteisen venäläisen arkkitehtuurin ja kulttuurin suojelua korostavana liikkeenä, mutta muuttui 1980-luvulla ideologialtaan äärinationalistiseksi. Pamjatista on eronnut sen elinajan aikana monia järjestöjä, mm. Aleksandr Barkašovin johtama 
Venäjän kansallinen yhtenäisyys-liike.
1970-luvulta juurensa juontava Pamjat katosi käytännössä kokonaan 1990-luvun loppuun mennessä.

Aiheesta muualla 

The NPF Pamyat official website (English)
Russian Antisemitism, Pamyat, and the Demonology of Zionism by William Korey
Russia's "Red-Brown" Hawks by Vitalii Goldanskii
Pamyat: Call to Russian People (in Russian) 
Nationalism and Xenophobia in Russia (in Russian)

 Neuvostoliiton historia
Äärioikeistolaiset puolueet
 Venäläinen nationalismi
Antisemitismi
Venäjän federaation kommunistinen puolue

Venäjän federaation kommunistinen puolue (, lyh. КПРФ; Kommunistitšeskaja partija Rossijskoi Federatsii, KPRF) on venäläinen puolue, jonka perusti helmikuussa 1993 kielletyn Neuvostoliiton kommunistisen puolueen vahvin ryhmä. Puolue korostaa ainutlaatuista venäläistä erikoisluonnettaan painottaessaan  isänmaallisuuden ja nationalismin merkitystä marxismi-leninismin lisäksi. KPRF:n johtaja (1. sihteeri) on Gennadi Zjuganov.

Puolueen ilmoittama tavoite on perustaa uusi modernisoitu versio sosialismista Venäjällä. Välittömiä tavoitteita ovat olleet luonnonvarojen, maatalouden ja suurteollisuuden kansallistaminen sekatalouden kehyksessä niin, että pienten ja keskikokoisten yritysten kasvu on mahdollista yksityisellä sektorilla.

KPRF:n suurin kannattajakunta on vanhukset ja puolue menettää tämän kautta kannattajia. Neuvostonostalgia on vaikuttanut sen kannatukseen.

Vaalimenestys 
KPRF kasvatti kannatustaan tasaisesti perustamisestaan lähtien, mutta hävisi pahasti vuoden 2003 vaaleissa ja sai vain 51 paikkaa 450:stä duumassa. Pahimmin sen kanssa kannatuksesta kilpailee Oikeudenmukainen Venäjä. Vahvinta KPRF:n tukialuetta ovat Etelä-Venäjän maaseutu, ns. punavyö, ja pienet kaupungit Moskovan ympärillä.

Duuman vaalit

Presidentinvaalit

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Venäjän federaation kommunistinen puolue 

Venäjän puolueet
Kommunistiset puolueet
Mustat sotniat

Mustat sotniat (, kirjaimellinen suomennos "Mustat sadat") oli äärikansallismielinen ja antisemitistinen liike, joka tuki tsaarin valtaa 1900-luvun alussa reaktiona vallankumouksellista kuohuntaa vastaan. Mustien sotnioiden ajamat asiat olivat Venäjän jakamattomuus, ortodoksinen usko ja itsevaltius. Mustat sotniat olivat lähinnä aatelia, maanomistajia, papistoa, porvaristoa, kauppiaita ja käsityöläisiä, mutta myös työläisiä oli mukana.

Mustat sotniat 
Ensimmäiset mustien sotnioitten edeltäjät syntyivät vuonna 1900 Pietarissa. Tällöin perustettiin "Pyhä prikaati" (Svjaštšennaja družina", Священная дружинa) ja "Venäjän kokous" ("Russkoje sobranije", Русское собрание). Varsinaiset mustat sotniat syntyivät vastareaktiona vuoden 1905 vallankumoukselle sen aikana ja jälkeen. Mustat sotniat olivat vaikutusvaltansa huipulla vuosina 1905–1907, jolloin heillä oli monia järjestöjä ja he julkaisivat omia sanomalehtiään. Merkittävimpiä Mustien sotnioiden järjestöjä olivat muun muassa "Venäjän kansan liitto" (Союз русского народа, Sojuz russkogo naroda) Pietarissa, "Arkkienkeli Mikaelin liitto" (Sojuz Mihaila Arhangela), "Yhtyneiden aatelisten neuvosto" (Soviet obedinennogo dvorjanstva), "Venäläisten liitto", "Venäläinen monarkistinen puolue", "Aktiivinen kamppailu vallankumousta vastaan" Moskovassa ja "Valkoinen kaksipäinen kotka" Odessassa.

Mustien sotnioiden merkittävimpiä johtajia olivat muun muassa  Aleksander Dubrovin, Vladimir Mitrofanovitš Puriškevitš, Nikolai Markov, Pavel Bulatzel, Ivan Vostorgov, A. I. Tristšati, munkki Iliodor, M. K. Šahovskoy ja muita. Mustat sotniat järjestivät neljä koko Venäjän kattavaa kokousta yhdistääkseen voimansa. Lokakuussa he valitsivat yhteisen johtajien neuvoston nimeltä Glavnaja uprava.

Mustasatalaisten aseistettu siipi, keltapaidat, järjesti sekä iskuja vallankumouksellisiksi epäiltyjä vastaan että juutalaisten vastaisia pogromeja. Suomen suuriruhtinaskunnassa järjestö tuli tunnetuksi heinäkuussa 1906, jolloin se murhasi Terijoella venäjänjuutalaisen poliitikon Mihail Herzensteinin.

Vuoden 1907 jälkeen Mustien sotnioiden keskusneuvosto hajosi. Muutenkin heidän merkityksensä alkoi hiipua ja jäsenmäärä huveta. Mustien sotnioiden järjestöt lakkautettiin virallisesti Venäjän helmikuun vallankumouksessa 1917. Vallankumouksen jälkeen sotnioiden kannattajat muodostivat valkoisen liikkeen oikeistosiiven, joka arvosteli muita monarkismin hylkäämisestä ja väitti valkoisia liberaalien ja vapaamuurarien soluttamaksi.

Kirjallisuutta 
Walter Laqueur: Black Hundred: The Rise of the Extreme Right in Russia (1993) 

Venäjän historia
Nationalismi
Äärioikeisto
Zapadnikit

Zapadnikit (, zapadnik) olivat 1800-luvun venäläisiä kirjailijoita ja ajattelijoita, jotka vastustivat venäläisen perinteisen ortodoksisen kulttuurin romantisoivaa ihailua eli slavofiliaa. Zapadnikit eivät olleet yhtenäinen ryhmä.
He pitivät Venäjän kulttuuria takapajuisena ja kannattivat läntisten vaikutteiden omaksumista maahan sen kehittämiseksi. 

Venäjän aatehistorialle on jatkuvasti ollut ominaista läntisten ja perinteisten venäläisten kulttuurielementtien taistelu. Zapadnikit muodostivat epäyhtenäisen ryhmän, joiden keskeinen idea oli tsaari Pietari Suuren aloittaman maan modernisoimisen vaaliminen. Heillä oli aluksi enemmän vaikutusvaltaa senaatissa, Pyhässä synodissa ja paikallishallintoa edustavissa semstvoissa kuin kilpailijoillaan slavofiileilla.

Zapadnikit pyrkivät myös kirkkojen yhdistämiseen tai ainakin ortodoksisuuden ja roomalaiskatolisuuden lähentämiseen, mikä oli slavofiileille kauhistus: heidän mielestään Länsi-Eurooppa saattoi pelastua vain idän avulla. Valtion suhteen zapadnikit halusivat alhaalta tapahtuvaa uudistamista esimerkiksi semstvojen avulla, kun taas slavofiilien mielestä uudistusten piti tulla ylhäältä annettuina. 

Zapadnikkeihin luetaan enemmän tai vähemmän sitoutuneina sellaisia nimiä kuin liberaalit filosofit Vladimir Solovjov ja Boris Tšitšerin, lehtimiehet Vissarion Belinski, Jevgeni Korf ja Pjotr Tšaadajev, sosialistit Nikolai Tšernyševski ja Pavel Annenkov sekä joukoittain taiteilijoita.

Zapadnikkien vaikutusvallan väheneminen
Slavofiilit pääsivät hallitsevaan asemaan Aleksanteri II:n aikana, jolloin Moskovskije vedomosti -lehti ja sen päätoimittaja Mihail Katkov käyttivät Puolan kapinaa 1863 hyväkseen slavofiilisten henkilöiden nimittämisessä ministeriöiden johtoon. Samalla heräsi heimoaate, jonka perusteella veljeskansat kuten bulgaarit ja serbit tuli vapauttaa Osmanien ikeestä, mikä johti sittemmin muun muassa Balkanin sotaan ja mahdollisesti osasyynä jopa tsaarinvallan kukistumiseen.

Katso myös 
Slavofiilit

Lähteet 

Venäjän historia
Poliittiset käsitteet
Jayapura

Jayapura on Papuan provinssin pääkaupunki Indonesiassa, Uuden Guinean saarella. Vuonna 2010 kaupungissa arvioitiin olevan noin 234 000 asukasta,  joista noin 80 prosenttia on muuttanut muualta Indonesiasta, ja alle 20 prosenttia on alkuperäisiä papualaisia.  

Kaupungin nimi oli siirtomaa-aikana Hollandia, ja Indonesian itsenäisyyden alkuvuosina Sukarnoputra. Nykyisen, voiton kaupunkia merkitsevän nimensä se sai vuonna 1968. Toisen maailmansodan aikana japanilaiset valloittivat alueen vuonna 1942, ja Yhdysvaltain joukot 1944. Douglas MacArthurin johtamat amerikkalaiset pitivät siellä tukikohtaa ja päämajaansa Filippiinien valloittamiseen, vuoteen 1945 asti. 

Jayapura sijaitsee saaren pohjoisrannalla lähellä Papua-Uuden-Guinean rajaa. Se on tärkeä kauttakulkupaikka jossa on satama ja lentokenttä. Kaupungissa on myös ollut yliopisto vuodesta 1962 alkaen.

Lähteet

Aiheesta muualla

Indonesian kaupungit
Länsi-Uusi-Guinea
Nuori Hannibal

Nuori Hannibal (Hannibal Rising) on Thomas Harrisin neljäs Hannibal Lecter -aiheinen teos. Kirjasta on tehty Peter Webberin ohjaama samanniminen elokuva (2006), jonka ensi-ilta Suomessa oli helmikuussa 2007. Tapahtumat sijoittuvat Hannibalin lapsuuteen ja nuoruuteen alkaen vuodesta 1944, jolloin Lecterit asuivat sukulinnassaan Liettuassa.

Juoni

Teoksen alussa, vuonna 1941 Hannibal on kahdeksanvuotias ja joutuu pakenemaan kotilinnastaan natsi-Saksan operaatio Barbarossan vuoksi. Lecterin perhe pakenee suvun metsästysmökille, jossa perhe aikoo odottaa sodan loppumista. Kolmen vuoden päästä neuvostoliittolainen panssarivaunu osuu mökille etsiessään vettä ja pian Hannibalin vanhemmat kuolevat räjähdyksessä, kun saksalainen hävittäjälentokone pommittaa panssarivaunua. Hannibal jää sisarensa Mischan kanssa mökille, kunnes heidät yllättävät saksalaisten hyväksi toimivat liettualaiset sotilaat. Hannibalin läsnä ollessa nälkäiset sotilaat tappavat Mischan syödäkseen hänet. Myöhemmin neuvostoliittolaiset sotilaat löytävät Hannibalin vaeltamasta metsästä traumatisoituneena ja puhekykynsä menettäneenä ja vievät hänet takaisin perheen linnaan, joka toimii nyt orpokotina. Vuoden päästä Hannibalin setä, Robert kuitenkin hakee Hannibalin orpokodista asumaan luokseen Ranskaan. Yhteiseloa ei kestä kauan, sillä Robert kuolee äkillisesti, jolloin Hannibal menee asumaan japanilaisen tätinsä, Murasakin luokse. Opiskellessaan lääketiedettä Ranskassa Hannibal tappaa ensimmäisen uhrinsa, teurastajan nimeltä Paul Momund, joka on loukannut Murasakia. Häntä epäillään murhasta mutta Murasakin keskeytyksen ansiosta hän ei joudu vastuuseen teoistaan.

Murhan myötä Hannibal päättää kostaa sotilaille, jotka murhasivat hänen siskonsa tappamalla heidät mahdollisimman raa’asti.

Henkilöitä
Hannibal Lecter: Teoksen päähenkilö.
Lady Murasaki: Hannibalin täti, jonka luona Hannibal asuu, kunnes heidän välinsä huononevat.
Robert Lecter: Hannibalin setä, joka on merkittävä taidemaalari.
Mischa Lecter: Hannibalin sisar, jonka sotilaat surmaavat syödäkseen hänet.
Pascal Popil: Poliisietsivä, joka pidättää Hannibalin. Popil on Lecterin tavoin menettänyt koko perheensä sodassa.

Lähteet

Kauhuromaanit
Vuoden 2005 kirjat
Irlanninsusikoira

Irlanninsusikoira (, ) on irlantilainen suurikokoinen vinttikoira. Tieteelliseksi nimeksi on aikoinaan esitetty Canis hibernicus.

Ulkonäkö 
Irlanninsusikoira on maailman korkein koirarotu. Irlanninsusikoira ei ole ruumiinrakenteeltaan yhtä raskas ja massiivinen kuin tanskandoggi, ja muistuttaa paljon skotlanninhirvikoiraa. Uroksen vähimmäiskorkeus on 79 senttimetriä, joskin on toivottavaa saada keskimääräinen säkäkorkeus vakiintumaan uroksilla 81–86 senttiin, narttujen vähimmäiskorkeus on 71 senttimetriä. Urosten vähimmäispaino on 54,5 kiloa ja narttujen 40,5 kiloa. Karvapeite on karkea ja väriltään harmaa, brindle, puhtaanvalkoinen, musta, punainen, fawn tai jokin muu skotlanninhirvikoiralla sallittu väri.

Luonne ja käyttäytyminen 
Rotu on luonteeltaan hyvin lempeä ja rauhallinen. Se tulee myös erinomaisesti toimeen lasten kanssa.

Alkuperä 
Irlanninsusikoiran esi-isät (todennäköisesti kelttienvinttikoiria) saapuivat kelttien mukana mm. Kreikkaan jo ennen ajanlaskun alkua. Myös muinaisessa Roomassa tunnettiin kyseinen kantamuoto. Lisäksi kotimaassaan Irlannissa rotu oli erittäin suosittu jo 1100–1500-luvuilla. 1800-luvulla se jouduttiin pelastamaan risteytyksillä skotlanninhirvikoiran kanssa.

Rotua on käytetty alun perin susien ja hirvieläinten metsästyksessä, mutta nykyään sitä pidetään seurakoirana.

Terveystilanne 

Irlanninsusikoira on suhteellisen terve, vaikka onkin jättiläiskokoinen koira. Yleisimpiä ennenaikaisen kuoleman syitä ovat erilaiset syövät ja sydämen vajaatoiminta, jotka ovat usein perinnöllisiä. Rodulla esiintyy myös kasvuhäiriöitä, mutta niitä voidaan ehkäistä tasapainoisella ruoalla ja sopivalla liikunnalla. Rodulla on todettu myös synnynnäistä maksasairautta.

Luusyöpä on irlanninsusikoirien yleisin syöpä. Se on nopeasti etenevä ja kuolemaan johtava sairaus. Rodulla on myös mahalaukun kiertymän riski. Tila vaatii nopeaa hoitoa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomen Irlanninsusikoirat ry
Suomen Kennelliitto: Irlanninsusikoira

FCI 10 Vinttikoirat
Vinttikoirat
Irlantilaiset koirarodut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Juha Kuivanen

Juha Kuivanen (s. 1961) on suomalainen kuoronjohtaja. Hän on johtanut helsinkiläistä Cantabile-kuoroa 2013-2017, turkulaista Chorus Cathedralis Aboensista vuosina 1990–2006 ja 2014-2015, toiminut Suomen Kansallisoopperan kuoromestarina vuosina 2006–2011, johtanut Polyteknikkojen Kuoroa vuosina 2004–2013 sekä toiminut kuoronjohdon opettajana Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1991.
 Muita kuoroja, joita hän on johtanut, ovat mm. Hämäläis-Osakunnan Laulajat (HOL);  Vantaan Kamarikuoro, Kauniaisten kamarikuoro, Tapiolan Kamarikuoro, Savonlinnan oopperajuhlakuoro, Bassokuoro Bambit ja Suomen filharmoninen kuoro. Hän on vieraillut myös entisen Radion kamarikuoron johtajana.

Kuivanen on toiminut kuoromestarina useiden maailmantähtien suurkonserteissa: Karita Mattila, Kiri Te Kanawa, Luciano Pavarotti, Placido Domingo, José Carreras (eli kaikki "kolme tenoria"), Matti Salminen ja Jaakko Ryhänen.

Juha Kuivasen johtamista äänitteistä mainittakoon Tapiolan kamarikuoron levy "Penderecki: Stabat Mater", joka valittiin vuoden kuorolevyksi v. 1995 ja joka on ollut kansainvälinen myynti- ja arvostelumenestys. Niin ikään Tapiolan kamarikuoron "Homages to Bach" (Brahmsin ja Regerin motetteja) palkittiin Janne-palkinnolla vuonna 2000. Polyteknikkojen Kuoron joululevy "Joulu on meillä" (solistina Matti Salminen) on sekin ollut myyntimenestys ja ylitti platinalevyrajan vuonna 2009. Polyteknikkojen Kuoron "Kuunteletko sinä" valittiin puolestaan vuoden kuorolevyksi vuonna 2013.

Kuivanen on toiminut myös arvostettujen kuorokatselmusten arvostelulautakunnissa, viimeksi Tampereen Sävelessä 2011.

Suomen kuoronjohtajayhdistys valitsi Juha Kuivasen Vuoden kuoronjohtajaksi vuonna 2012.

Vuodesta 2017 Kuivanen on toiminut kuorotöiden ohella myös gospelmuusikkona. Hän esiintyy Elvis Is Back -yhtyeessä esittäen Elvis Presleyn gospel-lauluja pastori Seppo Juntusen toimiessa solistina. Ilosanomaa Jeesuksesta Kristuksesta on konserteissa välitetty jo kymmenissä konserteissa ympäri Suomea.

Lähteet 

Suomalaiset kuoronjohtajat
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Tapiolan Kamarikuoro

Tapiolan Kamarikuoro on suomalainen sekakuoro, joka piti ensimmäisen konserttinsa vuonna 1984. Ensimmäisinä vuosinaan kuoro työskenteli projektikohtaisesti eri johtajien kanssa. Nykyään sitä johtaa Hannu Norjanen, ja se on esiintynyt merkittävien orkesterien kuten Radion sinfoniaorkesterin, Helsingin kaupunginorkesterin ja Suomen Kansallisoopperan orkesterin kanssa. Kuoro on levyttänyt muun muassa Toivo Kuulan ja Jean Sibeliuksen koko sekakuorotuotannon sekä Jaakko Mäntyjärven teoksia.

Tapiolan Kamarikuorolle on myönnetty Suomen Kuoronjohtajayhdistyksen ja Sulasolin Vuoden kuorolevy -palkinto kokoelmasta Mitä tuosta, jos mä laulan (2010).

Kuoronjohtajat
 Eric-Olof Söderström 1985–1988
 Juha Kuivanen 1992–1997
 Hannu Norjanen 1998–

Levytykset 
Lähde:
 Kaija Saariaho, La Passion de Simone (2013)
 Leevi Madetoja, So what if I sing (2010)
 Aulis Sallinen, The King Goes Forth to France (2006)
 Tapiola originals (2005)
 Kaija Saariaho, Oltra Mar (2004)
 Heinrich Schütz, Schwanengesang highlights (2002)
 Jaakko Mäntyjärvi, Eclectica (2002) 
 Jaakko Mäntyjärvi, Salvat (2001)
 Homages to Bach (1999)
 Mäntyjärvi Encore (1998)
 Jean Sibelius, Complete Works (1998)
 Franz Schubert, Mass in A flat major (1998)
 Aarre Merikanto, Juha (1996)
 Krzysztof Penderecki, Sacred Choral Works (1995)
 Toivo Kuula, Complete Works (1995)
 Heinrich Schütz, Schwanengesang (1992)
 Erik Bergman, The Singing Tree (1992)
 Verbum (1992)
 Mikko Heiniö, Genom kvällen (1989)
 Gabriel Fauré, Requiem

Lähteet

Aiheesta muualla
 Tapiolan Kamarikuoron kotisivut
 

Suomalaiset sekakuorot
Espoon musiikki
Molde

Molde on Norjan Møren ja Romsdalin läänin pääkaupunki. Vuonna 2012 siellä oli 25 488 asukasta. Se sijaitsee Romsdalsfjordin rannalla. Maisemat lumihuippuisine vuorineen ovat upeat, ja kaupungin ilmasto vuonon rannalla suotuisa ja maa niin hedelmällistä että Molden lempinimi on Ruusujen kaupunki. Ennen ensimmäistä maailmansotaa se oli merkittävä matkailukohde.

Kaupungin tärkeimmät muut elinkeinot ovat olleet kalastus ja puunjalostus. Kolmannes vanhasta kaupungista tuhoutui tulipalossa 1916. Saksalaisten hyökätessä Norjaan 1940 kuningas Haakon VII ja muu valtionjohto pakenivat Moldeen, joka oli käytännössä maan pääkaupunki yhden huhtikuisen viikon ajan. Saksalaisten pommitukset raunioittivat kaupunkia pahoin.

Molde on Mikkelin ystävyyskaupunki.

Moldessa järjestetään joka kesä kansainvälinen Molde Jazz -festivaali.

Lähteet
Poikasopraano

Poikasopraano tarkoittaa poikalaulajaa, jonka ääniala yltää sopraanon tasolle ennen murrosiän aloittamaa äänenmurrosta eli äänen mutaatioita. Puhdas poikasopraano soi kirkkaana ja ilman vibratoa. Äänenmurroksen jälkeen pojista tulee bassoja, baritoneja tai tenoreita.

Pojat, jotka haluavat liittyä kuoroon aloittavat harrastuksensa yleensä 7-9 vuoden iässä. He laulavat poikaäänissä (sopraanossa tai altossa) äänenmurrokseen asti, jolloin vuodet poikalaulajana ovat ohi. Joissain kuoroissa pojat voivat jatkaa miesäänissä äänenmurroksensa jälkeen. Suomessa Helsingin Tuomiokirkon Cantores Minores-poikakuoro on kouluttanut jo yli viidenkymmenen vuoden ajan poikasolisteja, jotka ovat esiintyneet mm. Suomen Kansallisoopperassa, Savonlinnan oopperajuhlilla, Nilsiän Opera Cava -festivaalilla sekä kuoron omissa konserteissa.

Johann Sebastian Bach sävelsi tunnetusti musiikkiaan poikakuorolle. Nykyään äänenmurros alkaa pojilla yhä aikaisemmin verrattuna Bachin elinvuosiin. Bach lauloi itse poikasopraanona 16-vuotiaaksi. 

Tunnettuja poikasopraanorooleja oopperoissa on säveltänyt muun muassa Mozart (Taikahuilun 3 poikaa), Puccini (Toscan paimenpoika ja Gianni Schicchin Gherardino) ja Claude Debussy oopperassaan Pélléas ja Mélisande. Poikasopraanoa käytetään myös kevyen musiikin parissa (Suomessa esimerkiksi Stratovarius).

Yksi tunnetuimmista poikasopraanoista on brittiläinen Aled Jones. Tunnettuja populäärimusiikin poikasopraanoja on nuori Michael Jackson, jonka esittämiä tunnettuja kappaleita ovat ABC, I Want You Back, I'll Be There ja Who's Lovin' You. Myös nuori Billy Gilman on tunnettu populäärimusiikin poikasopraano, jonka esittämiin tunnettuihin kappaleisiin kuuluvat One Voice ja Oklahoma. Poplaulajana tunnettu Justin Bieber aloitti poikasopraanona. Hänen tunnettuihin kappaleisiinsa kuuluvat Baby ja One Time.

Katso myös 
 Poikakuoro
 Ooppera
 Taidemusiikki

Lähteet

Äänialat

de:Sopran#Knabensopran
The Agony Scene (albumi)

The Agony Scene on The Agony Scenen debyyttialbumi. Se julkaistiin 10. kesäkuuta 2003 Tooth & Nail Recordsin kautta.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Michael Williams – laulu
 Chris Emmons – kitara
 Johnny Lloyd – kitara
 Matthew Shannon – basso
 Brent Masters – rummut

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2003 esikoisalbumit
The Agony Scenen albumit
The Darkest Red


The Darkest Red on yhdysvaltalaisen metalcore -yhtyeen The Agony Scenen toinen albumi. Se julkaistiin toukokuussa 2005.

Kappaleet

Kokoonpano
 Michael Williams – laulu
 Chris Emmons – kitara
 Steven Kaye – kitara
 Brian Hodges – basso
 Brent Masters – rummut

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2005 albumit
The Agony Scenen albumit
Vaalimaan raja-asema

Vaalimaan raja-asema on Vaalimaan kylässä Virolahden kunnassa sijaitseva Suomen itärajan vilkkain matkustajaliikenteen rajanylityspaikka. Vuonna 2012 asemalla tilastointiin 3 495 458 matkustajan rajatarkistusta. Vaalimaan liikenne oli vuosina 2011 ja 2012 matkustajien osalta hieman Lappeenrannan Nuijamaan raja-asemaa vilkkaampaa. Venäjän puoleinen raja-asema on nimeltään Torfjanovka (), joten ylityspaikkaa kutsutaan myös nimellä Vaalimaa-Torfjanovka. Raja-asema avattiin vuonna 1958.

Raja-asemalla on ajoittain ruuhkautumista. Merkittävien pyhien aikaan saattaa Vaalimaan raja-asemalta olla jopa mittavia jonoja kummallakin puolella rajaa. Rajanylityspaikan Venäjän puolen toimintaan vaikuttavat Venäjän tullin ja Venäjän FSB:n rajapalvelun lisäksi kuorma-autoliikennettä tarkastavan Väyläviraston tarkastustoiminta sekä muiden rajalla rajanylitykseen liittyen toimivien virastojen toiminta.

Kuorma-autot ja henkilöautot tullataan eri jonoissa.

Katso myös
Kuorma-autojen pysäköintialue Vaalimaalla

Lähteet

Aiheesta muualla 
Vaalimaan rajanylityspaikka (rajaliikenne.fi)
Toimintaohje Vaalimaan rajanylityspaikalla  (rajaliikenne.fi)
Jonotustilanne Suomen kaakkoisrajalla  (rajaliikenne.fi)
Venäjän Luoteisen tullihallinnon tullit   (sztu.customs.ru)
Kaakkois-Suomen rajavartiosto: 
Vaalimaan rajavartio- ja rajatarkastusasema

Rajaruuhkat
 Verkkouutiset: Rekoille jonotuskaista Hamina-Vaalimaa-välille 9.11.2006
 Rajamme Vartijat:  Vaalimaalla haetaan ruuhkiin ratkaisua, 1/2001
 Verkkouutiset: Liikenneministeriön kannanotto 24.4.2000
 Arrak: Kuvia uudisrakennuksista 1994–1996 
 Finlex: Asetus rajanylityspaikoista

Henkilölinjaliikenne
 Savonlinja Oy: Vaalimaan kautta kulkevat linjat 
 Sovavto:   Vaalimaan (Torfjanovkan) kautta kulkevat linjat

 

Suomen rajavartiolaitos
Suomen tulli
Suomen ja Venäjän raja
Rajanylityspaikat
Rhodesiankoira

Rhodesiankoira (englanti: Rhodesian Ridgeback, pohjois-ndebele: simba inja, šona: shumba imbwa), joka tunnetaan myös nimillä vanrooyeninleijonakoira (Van Rooyen's Lion Dog) ja afrikanleijonakoira (African Lion Dog) on afrikkalaissyntyinen ja nykyisin ainoa eteläisen Afrikan rekisteröity koirarotu. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 6.

Ulkonäkö 
Rhodesiankoira on suuri, voimakas ja lihaksikas rotu. Se on myös erittäin kestävä ja ketterä. Rodulle tyypillinen tunnusmerkki on selässä oleva kuvio, jota kutsutaan ridgeksi. Ridge muodostuu vastakarvaan kasvavista karvoista. Ridge on yleensä noin 5 cm leveä ja sen tulee olla symmetrinen ja selväpiirteinen. Rhodensiankoiran pään kallo-osa on pitkä ja leveä. Kuonon tulee olla myös pitkä ja voimakas. Silmien tulisi sijaita melko kaukana toisistaan ja olla pyöreät sekä eloisat. Silmistä tulisi korostua koiralle älykäs ilme. Karva on lyhyttä ja tiheää, hyvin sileältä näyttävää. Karvan väri on vehnänväri vaaleasta punaiseen. Pienet valkoiset merkit sallitaan ja tumma kuono sekä korvat.

Luonne 
Rhodesiankoira on rohkea, uskollinen, tarmokas ja kunnioitusta herättävä rotu. Aktiivisuutensa vuoksi se tarvitsee runsaasti toimintaa ja liikuntaa. Ketteryytensä ja oppivaisuutensa takia rhodesiankoira on erittäin sopiva ja hyvä agilityyn. Vieraita kohtaan rhodesiankoira on varautunut, mutta ei aggressiivinen. Kotioloissa se on rauhallinen, mutta lenkeillä kuitenkin energinen. Rauhallinen kotikoira muuttuu kuitenkin voimakastahtoiseksi vahtikoiraksi vieraan tullessa sen reviirille.

Alkuperä 

Rhodesiankoira on peräisin Afrikasta ja sen esi-isät Etelä-Afrikasta Kapmaasta. Siellä hottentottien paikalliset puolikesyt metsästyskoirat risteytyivät hollantilaisten maahanmuuttajien mukana tuomien mastiffien ja ajokoirien kanssa. Hottentottikoiran perimästä on jäänyt muistuttamaan rodulle tyypillinen ridge, ja erään teorian mukaan hottentotit olisivatkin tuoneet paikalliset kyläkoiransa alun perin Aasiasta (jossa tunnetaan kaksi ridgellistä rotua, thai ridgeback ja phu quocinkoira). Rhodesiankoiran alkuperäinen tehtävä oli suuren ketteryytensä avulla suurriistan, erityisesti leijonan, jäljittäminen ja pysäyttäminen ja sen aloillaan pitäminen, kunnes metsästäjä saapui paikalle. Ne metsästivät leijonia yleensä muutaman koiran ryhmissä. Myöhemmin sitä käytettiin myös vartiointitehtävissä. Nykyään rotua pidetään myös seurakoirana.

Lähteet 
Kennelliiton rotumääritelmä (pdf)
Ulla Kokko: Koirien pikkujättiläinen. WSOY 2004.

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomen kennelliitto: Rhodesiankoira
Suomen Ridgeback Yhdistys - SRB ry

Eteläafrikkalaiset koirarodut
FCI 6 Ajavat ja jäljestävät koirat
Alkukantaiset koirat
Metsästyskoirat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kaakkois-Suomen rajavartiosto

Kaakkois-Suomen rajavartiosto () yksi Suomen Rajavartiolaitoksen alueellisista organisaatioista, joka vastaa 228 kilometriä pitkän rajan osan valvonnasta Virolahdesta Parikkalan kunnan Uukuniemen pitäjään. 

Vartiosto jakautui 31.12.2010 asti Virolahden, Lappeenrannan ja Imatran rajavartioalueisiin. Vartioalueet lakkautettiin 1.1.2011, jolloin rajavartio- ja rajatarkastusasemat ovat suoraan vartioston esikunnan alaisia.

Organisaatio

Rajavartioston (K-SR) komentajina ovat toimineet mm. eversti Vesa Blomqvist ja eversti Ismo Kurki.

Muuta

Kaakkois-Suomen rajavartiostossa toimii Imatran Immolasta Rajavartiokoululta käsin sotilasradioamatööriasema OI5R, jonka nimi on Immolan radistit.

Lähteet

Aiheesta muualla
Kaakkois-Suomen rajavartiosto 

Imatra
Lappeenranta
Virolahti 
Kouvola 
Suomen rajavartiolaitos
Pohjois-Karjalan rajavartiosto

Pohjois-Karjalan rajavartiosto () on yksi Suomen rajavartiolaitoksen neljästä rajavartiostosta. Sen toimialueena ovat Pohjois-Karjalan sekä Pohjois-Savon maakunnat.

Rajanylityspaikat

Rajavartiosto vastaa rajatarkastuksista Joensuun lentoaseman ja Niiralan kansainvälisillä rajanylityspaikoilla sekä Lieksan Inarin ja Ilomantsin Leminahon ja Ruhovaaran tilapäisillä rajanylityspaikoilla. Toimimattomina ovat tällä hetkellä Kivipuron, Kokkojärven, Haapovaaran ja Valkeavaaran tilapäiset rajanylityspaikat. Rajatarkastuksilla tarkoitetaan lainmukaisen maastalähdön ja maahantulon valvontaa. Rajatarkastusten lisäksi rajavartioston toinen päätehtävä on rajavalvonta rajanylityspaikkojen välisillä alueilla. Rajavalvonta toteutetaan maastossa liikkuvilla partioilla sekä teknisellä valvonnalla. 
Valkeavaaran (Kitee), Ruukinpohjan (Ilomantsi) ja Aittovaaran (Lieksa) valvontatornit sekä Ruukinpohjan partiomaja huutokaupattiin kesäkuussa 2012 teknisen valvonnan korvattua tähystyspartioinnin alueella.

Organisaatio  

Vuoden 2010 loppuun Pohjois-Karjalan rajavartiosto koostui Kontiolahden Onttolassa sijaitsevasta esikunnasta ja rajajääkärikomppaniasta sekä Ilomantsin, Lieksan ja Tohmajärven rajavartioalueista. 1.1.2011 kaikki raja- ja merivartioalueet lakkautettiin kaksiportaiseen johtamisrakenteeseen siirtymisen myötä. 
Lieksan rajavartioalueella toimivat Kivipuron ja Inarin rajavartioasemat. 
Ilomantsin rajavartioalueeseen kuuluivat Hattuvaaran, Möhkön ja Talikkajärven rajavartioasemat.
Tohmajärven rajavartioalueella olivat Värtsilän, Välivaaran ja Närsäkkälän rajavartioasemat sekä Niiralan rajatarkastusasema.

Rajavartioston lyhenne on P-KR ja sen komentajana vuonna 2020 toimii eversti Marko Turunen.

Vartioston nykyiset toimipisteet ovat viiden rajavartioaseman lakkauttamisen jälkeen Tohmajärven, Ilomantsin ja Lieksan rajavartioasemat sekä Niiralan rajatarkastusasema.

Muuta

Pohjois-Karjalan rajavartioston piirissä harjoitetaan radioamatööritoimintaa kutsumerkillä OI7R. Rajavartioston piirissä ensimmäinen kutsumerkki oli OI5R Kaakkois-Suomen rajavartioston rajakoululla Immolassa Imatralla ja toinen OI9R Lapin rajavartiostossa Ivalossa.

Katso myös
 Hiienvaaran ampuma-alue

Lähteet

Aiheesta muualla
 Rajavartiolaitos: Pohjois-Karjalan rajavartiosto (raja.fi)

Suomen rajavartiolaitos
Pohjois-Karjala
Pohjois-Savo
Hanna Granfelt

Hanna Lilian Granfelt (2. kesäkuuta 1884 Sakkola – 3. marraskuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (sopraano). Hän sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1947 ja Suomen Kulttuurirahaston kunniapalkinnon vuonna 1952.

Käytyään tyttökoulun Helsingissä Hanna Granfelt liittyi vuonna 1902 Kaarlo Bergbomin johtamaan Suomalaiseen teatteriin ja esiintyi useissa sen laulunäytelmissä. Samanaikaisesti hän opiskeli laulua Helsingissä Alexandra Ahngerin johdolla ja vuodesta 1904 Pariisissa Edmond Duvernoyn konservatoriossa. Hän harjoitti myös näyttämöopintoja Louis Bremontin teatterikoulussa.

Granfelt teki lukuisia rooleja ulkomailla, ja Richard Strauss kiinnitti hänet useiden oopperoidensa päärooleihin. Granfelt oli 1908–1910 kiinnitettynä Mannheimin hovioopperaan, 1910–1912 Berliinin Kurfüsten-oopperaan, vuonna 1913 Lontoon Covent Gardeniin ja 1915–1923 Berliinin kuninkaalliseen opperaan. Hän esiintyi myös useilla muilla ulkomaisilla oopperanäyttämöillä, muun muassa Yhdysvalloissa, Espanjassa, Alankomaissa ja Sveitsissä. Laulunopettajana Granfelt toimi Suomen lisäksi Saksassa ja Norjassa.

Granfeltin puoliso vuodesta 1930 oli laulaja Heikki Tuominen  (1898–1946). Granfelt on haudattu Hietaniemen uurnalehtoon.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 
Hanna Granfelt: Tuijotin tulehen kauan. Yle 8.12.2006.
 

Pro Finlandia -palkitut
Suomalaiset sopraanot
Suomalaiset musiikkipedagogit
Vuonna 1884 syntyneet
Vuonna 1952 kuolleet
Nestori Lampi

Nestori Lampi (14. kesäkuuta 1911 Helsinki – 14. marraskuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.

Lammen elokuvaura alkoi vuonna 1940. Lampi oli aikakautensa lihavin suomalainen elokuvanäyttelijä, minkä vuoksi Lampi sai yleensä näyteltäväkseen lihavia herroja. Lampi tuli tunnetuksi sivurooleistaan Pekka ja Pätkä ja muissa rillumarei-tyyppisissä elokuvissa. Muistettavimmat  roolityöt olivat Tukulan junanlähettäjä elokuvassa Hei, rillumarei! (1954) ja lihava autoilija elokuvassa Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä (1957). Lampi saikin uransa aikana vain sivurooleja.

Nestori Lampi nähtiin viimeksi valkokankaalla vuonna 1959. Vuonna 1965 Lampi nähtiin Kaarlo Nuorvalan ohjaamassa opetusfilmissä Herkullista lihavuutta.

Filmografia 
Tavaratalo Lapatossu & Vinski (1940)
SF-paraati (1940)
Kersantilleko Emma nauroi? (1940)
Yövartija vain... (1940)
Perheen musta lammas (1941)
Viimeinen vieras (1941)
Uuteen elämään (1942)
Hevoshuijari (1943)
Anna Liisa (1945)
Tähtireportterit tulevat (1945)
Kyläraittien kuningas (1945)
Sankari kuin sankari (1948)
Kalle Aaltosen morsian (1948)
Aaltoska orkaniseeraa (1949)
Radio tekee murron (1951)
Jees, olympialaiset, sanoi Ryhmy (1952)
Varsovan laulu (1953)
Lentävä kalakukko (1953)
Rantasalmen sulttaani (1953)
Pekka Puupää kesälaitumilla (1953)
Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä (1954)
Hei, rillumarei! (1954)
Pekka ja Pätkä puistotäteinä (1955)
Kiinni on ja pysyy eli Pekan ja Pätkän uusia seikkailuja (1955)
Olet mennyt minun vereeni (1956)
Syntipukki (1957)
Pekka ja Pätkä ketjukolarissa (1957)
Pikku Ilona ja hänen karitsansa (1957)
Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä (1957)
Pekka ja Pätkä Suezilla (1958)
Pekka ja Pätkä miljonääreinä (1958)
Ei ruumiita makuuhuoneeseen (1959)
Pekka ja Pätkä mestarimaalareina (1959)
Lasisydän (1959)

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1967 kuolleet
Silosalava

Silosalava eli salava eli piilipuu (Salix euxina, syn. Salix fragilis) on pajujen laajaan sukuun kuuluva puu.

Salava kasvaa suureksi pensaaksi tai jopa 20 metriä korkeaksi puuksi, Etelä-Euroopassa jopa 27 metriä korkeaksi. Oksat lähtevät rungosta melko jyrkässä kulmassa ja murtuvat helposti tyvestä. Vuosikasvaimet ovat kaljuja ja kiiltäviä, väriltään joko punaisia tai vihreitä. Lehdet ovat muodoltaan suikeita, 10–12 cm pitkiä, päältä kiiltäviä ja molemmin puolin kaljuja. Silmut ovat pieniä, noin 2 mm, ja kiiltävän ruskeita. Kukinto on 5–7 cm pitkä, keltainen norkko. Salava kukkii vasta kesällä lehtien jo puhjettua.

Salava kasvaa luonnonvaraisena Turkissa ja Kaukasiassa. Suomessa se on luultavasti tuontipuu, jota on istutettu pihoille, puistoihin ja puutarhoihin. Tunnettuja salavalajikkeita on esimerkiksi terijoensalava (’Bullata’).

Helsingin Kruununhaan Kirjapuistossa, Kirjatyöntekijänkatu 12 kohdalla kasvaa kenties Suomen vanhimpiin kuuluva salava. Tämä puu suojeltiin jo vuonna 1924. Puu on luultavasti istutettu 1830-luvulla.

Risteymiä 
Silosalava voi risteytyä useiden pajulajien kanssa ja tuottaa ainakin seuraavat risteymälajit:

 Jokisalava (Salix × fragilis) – salavan ja valkosalavan risteymä
 Vanajansalava (Salix × alopecuroides) – salavan ja jokipajun risteymä
 Kiiltosalava (Salix × meyeriana) – salavan ja halavan risteymä
 Riippasalava (Salix × pendulina) – salavan, valkosalavan ja itkusalavan risteymä
 Kujahalava (Salix × pentandroides) – jokisalavan ja halavan risteymä.

Lähteet 
 Retkeilykasvio. Suomen Luonnonsuojelun Tuki Oy. Helsinki 1986. ISBN 951-9381-15-5

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Silosalavan (Salix euxina) levinneisyys Suomessa.
 Luontoportti: Silosalava (Salix euxina)
 Den virtuella floran: Knäckepil (Salix fragilis) 
 ITIS: Salix fragilis 
 United States Department of Agriculture (USDA): Salix fragilis 
 Flora of China: Salix fragilis 

Pajut
Puut
Viattomien lasten päivä

Viattomien lasten päivä on kristinuskossa juhlapäivä, jota vietetään niiden betlehemiläisten lasten muistoksi, jotka kuningas Herodes Matteuksen evankeliumin 2. luvun mukaan surmautti.

Päivää vietetään useimmissa kristillisissä maissa 28. joulukuuta. Espanjassa ja Latinalaisessa Amerikassa kyseisenä päivänä on tapana tehdä piloja muiden maiden aprillipäivän tapaan. Ruotsissa ja Suomessa viattomien lasten päivä oli ennen vuotta 1774 pyhäpäivä (neljäs joulupäivä). Se oli niin sanottu pikkupyhä eli päivä, joka oli niin pyhä, ettei saanut tehdä työtä, mutta ei niin pyhä, että olisi pitänyt viettää sitä uskonnollisen hartaasti.

Suomen evankeis-luterilaisessa kirkossa Viattomien lasten päivä (4. joulupäivä) on evankeliumikirjassa ja siten kirkkovuoden yksi juhlapäivä. Sitä vietetään, kun kyseinen päivä sattuu sunnuntaille.

Katso myös 
 Betlehemin lastenmurha

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 
 
 

Suomalaiset kristilliset juhlapäivät
Kristilliset juhlapäivät
Uskonnollinen joulu
Joulukuun juhlapäivät
Jouluun liittyvät juhlapäivät

de:Kindermord in Betlehem#Tag der Unschuldigen Kinder
en:Massacre of the Innocents#Feast days
Yki Nummi

Yrjö Kalevi ”Yki” Nummi (31. lokakuuta 1925 Yungshuen, Hunan, Kiina – 12. maaliskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen muotoilija, joka tunnetaan erityisesti valaisinsuunnittelijana ja Tikkurilan Jokeri-värikartan kehittäjänä.

Ura 
Nummi syntyi vuonna 1925 Kiinassa suomalaiseen lähetyssaarnaajaperheeseen. Suomeen muutettuaan hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1945 ja ryhtyi sen jälkeen opiskelemaan fysiikkaa ja matematiikkaa. Mieli kuitenkin muuttui ja Nummi vaihtoi Helsingin Taideteolliseen oppilaitokseen, josta valmistui vuonna 1950.

Valmistuttuaan Nummi kaavaili taidemaalariksi ryhtymistä, mutta sai muotoilijan töitä Ornon valaisintehtaalta, jossa työskenteli vuoteen 1958 asti. Hän suunnitteli valaisimia myös Sanka Oy:lle. Hänen moderneille valaisimilleen tunnusomaista oli muovimateriaalien uraauurtava käyttö. Monet valaisinmallit ovat nykyisin perikunnan lisenssillä kotimaisen valaisinvalmistajan (Innolux) Innojok Oy:n uustuotannossa.

Nummi kuvasi valaisinmuotoiluaan vuonna 1958 näin:Jokainen tarpeeton osa tai koriste lisää valaisimen hintaa ja huonontaa sen hyötysuhdetta. – – Tämä on tietenkin erittäin voimakas muotoa karsiva ja puhdistava tekijä: yksinkertaisimmat geometriset muodot, pallot, kartiot, lieriöt sekä hyperboloidi- ja paraboloidipinnat muodostavat tällä hetkellä oikeaoppisen muotovaraston.

Vuodesta 1958 vuoteen 1975 Nummi työskenteli Tikkurilan maalitehtaalla ja suunnitteli muun muassa Jokeri-värikarttajärjestelmän. Hän jatkoi työskentelyä myös Ornossa vuoteen 1974, jolloin päätti keskittyä värisuunnitteluun, jota piti merkittävimpänä saavutuksenaan. Nummi oli ahkera lehtikirjoittaja ja suunnitteli myös kirjankansia sekä 1950-luvulla  jalopuuta ja muovia yhdistäviä astioita Sanka-yhtiölle.

Työstään muotoilijana Nummi sai useita tunnustuksia, muun muassa Milanon triennaalin kultamitalin vuosina 1954 ja 1957 sekä Pro Finlandia -mitalin vuonna 1971. Yki Nummen veljiä olivat kirjailija Lassi Nummi ja säveltäjä Seppo Nummi.

Valaisimia

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset muotoilijat
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1925 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
Populäärimusiikkia Vittulajänkältä (elokuva)

Populäärimusiikkia Vittulajänkältä (Populärmusik från Vittula) on vuonna 2004 valmistunut ruotsalais-suomalainen elokuva, joka perustuu Mikael Niemen samannimiseen kirjaan.

Juoni
Kaksi poikaa varttuu Ruotsin puoleisessa Tornionjokilaaksossa, Pajalan kunnassa 1960-luvulla. Matin koti on rauhallinen, mutta Niila kärsii lestadiolaisen isänsä ahdasmielisyydestä ja jatkuvasta ruumiillisesta kurituksesta. The Beatlesin ”Rock and Roll Musicin” innoittamana pojat perustavat yhtyeen, mutta keikkoja ei juuri ole ja tytötkin alkavat kiinnostaa musiikkia enemmän.

Rooleissa

Arvioita 
Turun Sanomien Tapani Maskulan mielestä iranilaissyntyisen Bagherin ohjaustyö tekee hyvää ajankuvaa sortumatta nostalgiaan, vähän Rauni Mollbergin tyyliä muistuttavasti. Tarinankuljettajana Bagher ei hänestä onnistu yhtä hyvin, mitä osoittaa huonosti harkittu kertojaäänen käyttö ja elokuvan episodimainen rakenne. Matin ja Niilan persoonallisuuksien vertailun Maskula sanoi käyvän merkillisen pinnalliseksi kun pojat varttuvat teineiksi, ja monet herkullisesti tulkitut sivuroolit varastavat huomiota vaisuilta päähenkilöiltä.

Lähteet 

Suomalaiset musiikkielokuvat
Suomalaiset draamakomediaelokuvat
Suomalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Vuoden 2004 suomalaiset elokuvat
Ruotsalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Vuoden 2004 ruotsalaiset elokuvat
Ruotsalaiset draamakomediaelokuvat
Deutsche Bahn

Deutsche Bahn AG eli DB on Saksan valtion omistama liikennekonserni. Deutsche Bahn vastaa tytäryhtiöineen suurimmasta osasta Saksan rautatieliikenteestä sekä rautatieverkon kunnossapidosta ja hallinnoinnista. Lisäksi sillä on henkilö- ja tavarankuljetustoimintaa ja muuta logistiikkapalvelutoimintaa kaikkiaan 130 maassa.

Vuonna 2016 DB työllisti yli 300 000 työntekijää, joista 187 000 oli Saksassa. Yhtiön liikevaihto oli vuonna 2016 40,6 miljardia euroa.

Historia 
Deutsche Bahn aloitti toimintansa 1.1.1994 aikaisempien Saksan liittotasavallan rautatieyhtiö Deutsche Bundesbahnin, Saksan demokraattisen tasavallan rautatieyhtiö Deutsche Reichsbahnin sekä berliiniläisen VdeR:n (Verwaltung des ehemaligen Reichsbahnvermögens) yhdistyessä uudeksi rautatieyhtiöksi.

Konsernirakenne 
DB:n pääliiketoiminnot ovat henkilöliikenne (juna-, linja-auto- ja taksiliikenne), tavarankuljetus ja logistiikka (juna-, auto-, laiva- ja lentokuljetukset sekä varastointi) sekä Saksan rautatieliikenne (rautatiet, asemat, energia).

Henkilöliikenteen merkittävimmät yhtiöt ovat DB Fernverkehr AG, DB Regio AG ja DB Arriva AG. Tavarankuljetusyhtiöistä merkittävimmät ovat DB Schenker AG ja DB Cargo AG. Rautatieinfraa Saksassa hoitavat DB Netze Fahrweg AG, DB Netze Personenbahnhöfe AG ja DB Netze Energie AG.

Yhtiöiden liikevaihto ja henkilömäärä olivat seuraavia vuonna 2016:

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Deutsche Bahnin yritysportaali 
 Deutsche Bahnin matkailuportaali 
 Deutsche Bahnin asemaportaali 

Valtionyhtiöt
Saksalaiset rautatieyhtiöt
Silvi Vrait

Silvi Vrait (28. huhtikuuta 1951 Kehra – 28. kesäkuuta 2013 Tallinna, Viro) oli virolainen laulaja ja taiteilija. Hänen isänsä Einar Wright oli syntynyt Pohjois-Amerikassa suomalaistaustaiseen perheeseen, joka muutti Neuvosto-Karjalaan tämän ollessa lapsi. <Eesti Naine 4.10.2017>

Vrait valmistui pianistiksi musiikkikoulusta 1968. Hän näytteli vuosina 1976–1983 Tarton Vanemuine-teatterissa. Myöhemmin hän opiskeli Tarton yliopistossa englannin filologiaa ja toimi vuodesta 1994 alkaen Tallinnassa englanninopettajana.

Vraitilla todettiin aivokasvain huhtikuussa 2013. Hän kuoli siihen kesäkuussa ollessaan 62-vuotias.

Eurovision laulukilpailu 1994 
Silvi Vrait edusti Viroa Eurovision laulukilpailussa 1994 maan historian ensimmäisenä edustajana. Edustuskappale Nagu merelaine sijoittui 24. sijalle 25 kilpailijan joukosta ja sai kaksi pistettä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Virolaiset laulajat
Viron euroviisuedustajat
Vuoden 1994 euroviisuedustajat
Vuonna 1951 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Teuvo Rönkkönen

Teuvo Rönkkönen (22. helmikuuta 1933 Parikkala – 23. toukokuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen everstiluutnantti, tietokirjailija ja kenttäpostin tutkija. Hän on kirjoittanut julkaisuja muun muassa kenttäpostin ja rannikkopuolustuksen historiasta.

Julkaisuja 
Rannikkotykistörykmentti 2 1918–1940 : perustamisesta välirauhaan. Helsinki 1988.
Suomen linnoitustykistö 1940–1944. Sotamuseon julkaisuja 1/2006. Jyväskylä 2006. (ISBN 951-25-1719-1)
Parikkalaiset ry. 1947–1997. Helsinki 1997.
Talvisodan kenttäposti ja postisensuuri : keräilijän muistio. Helsinki 1989.
Talvisodan kenttäposti ja merivoimien osoitejärjestelmä : keräilijän muistio. Helsinki 1990.
Talvisodan kenttäposti ja maavoimien osoitejärjestelmä. Helsinki 1992.

Lähteet

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Sänky (televisiosarja)

Sänky on vuosina 2002–2003 MTV3-kanavalla esitetty suomalainen komediasarja, jonka tapahtumat keskittyvät lähinnä sänkyyn.

Näyttelijät
 Tiina Pirhonen
 Ulla Tapaninen
 Katariina Kaitue
 Kari Sorvali
 Santeri Kinnunen
 Matti Laustela
 Johan Ekblom
 Kari-Pekka Toivonen
 Merja Larivaara
 Ruska Aro
 Marita Nordberg
 Elina Hagelin
 Kristiina Elstelä
 Jyrki Kovaleff
 Päivi Akonpelto
 Alain Azerot
 Kari Heiskanen
 Tea Ista
 Laura Jurkka
 Saara Pakkasvirta
 Asko Sarkola
 Sari Siikander
 Paula Siimes
 Pentti Siimes
 Timo Tuominen

Jaksot 

Suomalaiset televisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Suomalaiset komediasarjat
Kansakunnan käännekohta

Kansakunnan käännekohta on kuusiosainen, kuvitteellinen, mutta dokumenttimuotoon tehty televisiosarja, joka kertoo Suomen vaihtoehtoisesta historiasta ja nykypäivästä. Ohjelman juontajana toimi Carl-Kristian Rundman.

Jaksot
Mitä olisi tapahtunut jos puna-armeija olisi jatkosodassa valloittanut Suomen. (esitetty 21. marraskuuta 2006)
Opiskelijaradikalismi Suomessa saa väkivaltaisia muotoja vuoden 1968 mellakoissa. (esitetty 28. marraskuuta 2006)
Laman ja pankkikriisin runtelema Suomi olisi voinut saada kuoloniskun Nokian virheratkaisuista. (esitetty 5. joulukuuta 2006)
Entä jos fasistit olisivat kaapanneet vallan Suomessa? (esitetty 12. joulukuuta 2006)
Entä jos Karjala olisi palautettu Suomelle? (esitetty 19. joulukuuta 2006)
Terrori-isku Suomessa! (esitetty 26. joulukuuta 2006)

Aiheesta muualla
Moskito Television Oy - Kansakunnan käännekohta 

Suomalaiset dokumenttiohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Yle TV2:n televisio-ohjelmat
Aléxandros Margarítis

Aléxandros Margarítis (, s. 20. syyskuuta 1984 Bonn, Saksa) on kreikkalais-saksalainen kilpa-autoilija. Hän kilpailee Kreikan lipun alla ja hänen vanhempansa ovat kreikkalaisia, mutta Margarítis on asunut koko ikänsä Saksassa. Hänellä on myös Saksan kansalaisuus. Margarítis kertoo käyvänsä aina kesällä Kreikassa lomailemassa.

DTM 

Margarítiksen suurimmat saavutukset ovat toistaiseksi DTM-sarjasta, jossa hän ajoi vuodet 2005–2007. Kaudella 2006 Margritis ajoi kokeneen Jean Alesin kanssa Persson Motorsport -tallissa. Yhteistyö toimi hyvin, ja he toivat tallille tasaisesti pisteitä ja talli oli lopulta sarjassa viides.

Kaudella 2007 Margarítis jatkoi Persson Motorsport -tallissa, ollen lopulta sarjassa vuoden vanhalla autolla kymmenes 16 pisteellään. Hänen edelleen kuitenkin ehtivät tallin kaksi muuta kuljettajaa Paul di Resta kaksi vuotta vanhalla autolla (sarjan viides, 32 pistettä) ja vuoden 2006 Mercedestä kuljettanut Gary Paffett (sarjan yhdeksäs 20,5 pistettä).

Vuoden 2008 alussa Margarítis ilmoitti jättävänsä DTM-sarjan ja etsivänsä uusia haasteita uralleen.

Ura 

 1997: Toinen Tanskan Kart-sarjassa
 1999: Neljäs Saksan Junior Kart -cupissa
 2002: 14. Formula BMW Adac -sarjassa
 2003: 13. Euro F3 -sarjassa
 2004: 13. Euro F3 -sarjassa
 2005: 19. DTM-sarjassa Mücke Motorport -tallissa vuoden 2004 autolla
 2006: 11. DTM-sarjassa Persson Motorsport -tallissa vuoden 2005 autolla
 2007: 10. DTM-sarjassa Persson Motorsport -tallissa vuoden 2006 autolla

Aiheesta muualla 

 Virallinen sivusto

DTM-kuljettajat
Kreikkalaiset autourheilijat
Saksalaiset autourheilijat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Erkki Rantala

Erkki Aarre Olavi Rantala (14. kesäkuuta 1946 Seinäjoki – 15. helmikuuta 2014) oli suomalainen poliitikko. Puoluekannaltaan hän oli sosialidemokraatti.

Rantala opiskeli sosiaalipolitiikkaa Tampereen yliopistossa ja valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi vuonna 1972. Hän työskenteli muun muassa Tammen tietokirjaston kustannustoimittajana, vuodesta 1985 Vantaan liikenteen hallintopäällikkönä, vuodesta 1997 Vantaan kaupunginjohtajana ja vuodesta 2003 johtavana konsulttina. Hän myös toimi ruotsalaisen Linjebuss Ab:n (nyk. osa Transdevia) palveluksessa vuosina 1994–1997. Hän oli Vantaan kaupunginjohtaja vuosina 1997–2003. Tiedottajaliitto valitsi Rantalan Vuoden tiedottajaksi vuonna 2003.

Rantala menehtyi syöpään 67-vuotiaana.

Lähteet

Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Vantaan kaupunginjohtajat
Suomalaiset tiedottajat
Vuonna 1946 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Mika Viinanen

Mika Viinanen (s. 21. heinäkuuta 1979 Kaarina) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä, joka osasi pelata myös laidassa. Viinanen oli monipuolinen kahdensuunnan hyökkääjä.

Ura
Viinanen on Turun Palloseuran kasvatti. Hän kuului TPS:n A-nuorten parhaimmistoon ja teki kaudella 1999–2000 37 ottelussa tehot 26+21=47. A-nuorissa hän voitti mestaruuden, hopean ja pronssin. Viinanen ei kuitenkaan saanut paikkaa TPS:n SM-liigajoukkueesta, joten hän pelasi kauden 2000–2001 Vaasan Sportin Mestis-joukkueessa. Kaudeksi  Viinanen siirtyi Rauman Lukkoon. Kaudet 2004–2007 hän pelasi Tapparassa ja kaudet 2007–2009 hän pelasi jälleen Rauman Lukossa, jonka jälkeen kauden  Oulun Kärpissä. Pelattuaan kauden Kärpissä Viinanen siirtyi heinäkuussa 2010 KHL-seura Traktor Tšeljabinskiin. Sopimus kattoi kauden 2010–2011.

Viinanen ei pelannut Tšeljabinskissä koko kautta vaan hän siirtyi kesken kauden Elitserienin Timrå IK:hon. Timråsta Viinanen palasi kaudeksi 2011–2012 TPS:an. TPS:ssa hän pelasi tammikuulle 2012 asti, jolloin TPS vuokrasi hänet loppukaudeksi Sveitsin kakkostasolla pelaavaan EHC Vispiin. Kauden viimeisessä SM-liigaottelussaan hän teki SM-liigauransa 200:nnen pisteensä.

Viinanen oli alkukauden 2012–2013 pelaamatta, mutta sai tammikuussa 2013 loppukauden kattavan sopimuksen Ilvekseen. Viinanen lopetti uransa kevääseen 2013.

Muuta
Viinanen on naimisissa Reetta Viinasen kanssa, joka toimi hetken aikaa TPS:n markkinointikoordinaattorina. Mika Viinanen pelasi tuolloin Lukossa.

Tilastoja

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Riverton (Manitoba)

Riverton on 537 asukkaan kylä Manitoban provinssissa Kanadassa. Se sijaitsee Winnipegjärven eteläaltaan länsirannalla noin 110 kilometriä pohjoiseen Winnipegistä. Kylän pääelinkeino on kalastus, muita elinkeinoja ovat maanviljely, palvelualat sekä pienteollisuus. Kylä on myös jääkiekkoilija Reggie Leachin kotikaupunki.

Kylän kautta kulkee myös Winnipegjärven rannalla sijaitseviin pohjoisiin kyliin johtava talvitie, ja se sijaitsee myös Hecla Islandiin johtavan maantien varrella. Kylä on tärkeä pysähdyspaikka kesäasunnoilleen ja Hecla–Grindstone Provincial Parkin luonnonpuistoon matkaaville ihmisille. Kylässä sijaitsee myös Sandy Bar -hiekkaranta. 

Kalastuselinkeino on edelleen voimissaan kylässä toimivan Freshwater Fish Marketing Corprationin ansiosta. Yrityksen kalanpakkaamo sijaitsee Icelandic River -joen alajuoksulla kylän keskustan tuntumassa. Kylään johti myös Canadian Pacific Railwayn sivuradan päätepiste, mutta sittemmin rata on purettu. Kylässä toimi pientelakka Riverton Boat Works, joka on rakentanut useita Winnipegjärvellä käytetyistä rahtialuksista.

Riverton on myös eräs Kanadan ensimmäisistä islantilaisten siirtolaisten asuttamista paikkakunnista. Myöhemmin alueelle on muuttanut myös ukrainalaisia, puolalaisia, saksalaisia, unkarilaisia sekä mennoniittejä. Alueen alkuperäiset asukkaat ovat olleet cree-intiaaneja sekä métisitejä, joiden jälkeläiset asuvat edelleen kylän ympäristössä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 www.rivertoncanada.com

Manitoban kylät