Agnostisismi


Agnostisismi tai agnostismi (kreik. α- a-, ei + γνώσις gnōsis, tieto) on käsitys, jonka mukaan olemassaoloa koskevien väitteiden – erityisesti Jumalan tai yliluonnollisen olemassaoloa koskevien – totuusarvoa ei tiedetä tai ei voida tietää. Termin loi Thomas Henry Huxley vuonna 1869. Agnostismi ei tarkoita välttämättä uskonnottomuutta. Vaikka agnostikko kieltää esimerkiksi kristillisen jumalan olemassaoloa koskevan tiedon olemassaolon, agnostikko ei välttämättä ole ateisti eli hän saattaa silti uskoa Jumalaan, esimerkiksi ”tunteellisin perustein”.

Sanan historia 

Sanan alkuperäisessä sen 1860-luvulla luoneen Thomas Henry Huxleyn tarkoittamassa merkityksessä  ”agnostismi” ei viitannut vain Jumalan tai jumalten olemassaolon tematiikkaan eikä myöskään vain epätietoisuuteen yleensä, vaan epistemologiseen asennoitumiseen ja moraaliseen imperatiiviin, joka olisi osa tieteen itensä olemusta. Huxleyn mukaan[a]gnostisismi on tieteen olemus, sekä muinaisen että modernin. Se yksinkertaisesti tarkoittaa, ettei ihmisen tule sanoa tietävänsä tai uskovansa, jos hänellä ei ole tietellistä perustaa tiedolleen tai uskolleen. Näin agnostisismi asettaa sivuun ei vain suurimman osa populaaria teologiaa, mutta myös suurimman osan antiteologiaa. Yleisesti heterodoksinen ”hölynpöly” loukkaa minua enemmän kuin ortodoksinen, sillä heterodoksia on olevinaan järjen ja tieteen ohjaamaa ja ortodoksia ei.Huxley totesi, että sana ”’Agnostikko’ tuli mieleeni vastineeksi kirkkohistorian gnostikolle, henkilölle, joka halusi tietää niin paljon juuri siitä mistä minä en tiedä mitään.”

Agnostismin lajit  

Jos agnostismi ymmärretään vain tiedolliseksi epävarmuudeksi, se on aina agnostismia jonkin suhteen; ihminen voi olla agnostinen paranormaalien ilmiöiden, uusdarwinismin, maan ulkopuolisen elämän, tekoälyn mahdollisuuksien, Raamatun ihmeiden, salaliittoteorioiden, psykiatrian toimivuuden tai ylipäänsä minkä hyvänsä uskon tai tiedon kohteena olevan asian suhteen. Robin Le Poidevin nimittää yleisesti tähän tai tuohon aihepiiriin kohdistuvaa agnostismia riippumatta siitä, onko se perusteltua tai ei, lokaaliksi agnostismiksi. Globaali agnostismi taas olisi Poidevinin mukaan agnostismia kaiken suhteen, mikä hänen mukaansa tarkoittaisi jotain klassisen skepsismin kaltaista.

Agnostismi Jumalan olemassaolon suhteen ymmärretään usein yhdenlaiseksi ”kolmanneksi tieksi” positiivisen ateismin ja teismin välillä, mutta tämä ei vastaa sanan klassista merkitystä, jossa agnostismi tarkoittaa yksinkertaisesti henkilöä, joka katsoo, että Jumalan olemassaoloa koskeville väitteille ei ole tiedollisia perusteita tai että ainakaan agnostikolla itsellään ei tietoa ole. Agnostismi voidaan jakaa esimerkiksi vahvaan ja heikkoon agnostismiin. Näitä termejä käytetään kuitenkin vaihtelevissa merkityksissä viittamaan eri agnostismin tyyppeihin.

Robin Le Poidevinin määritelmän mukaan vahva agnostismi Jumalan olemassaolon suhteen sanoo, ”että emme voi tietää, onko Jumala olemassa vai ei”. Suomenkielisissä lähteissä sana määritellään usein tämänkaltaisessa ankarassa ja suppeassa merkityksessä. Poidevinin määritelmän mukainen vahva agnostismi ei kuitenkaan tarkoita välttämättä, että vahvan agnostikon tulisi uskoa, että tieto aiheesta on absoluuttisen tavoittamatonta, tai että meillä ei voisi olla mitään oikeutettuja uskomuksia Jumalan olemassaoloon liittyen. Poidevin esittää, että vain rohkein ja kiinnostavin vahvan agnostismin muoto esittää, että meillä ei voi olla oikeutettuja uskomuksia tällä alueella. Poidevin ei kuitenkaan tee selväksi, tarkoittaako hän tällä tiedon täydellistä mahdottomuutta vai ainoastaan sitä, että nykyisen inhimillisen tiedon valossa kysymys on tiedon ulkopuolella. Heikko agnostismi sitä vastoin tarkoittaisi Poidevinin määritelmän mukaan vain henkilökohtaista tiedollista epävarmuutta sen suhteen, onko Jumala olemassa. Heikko agnostismi on heikkoa loogisessa mielessä, ts., koska vahva agnostismi implikoi heikon, mutta heikko agnostismi ei implikoi vahvaa.

Michael E. Barnesin määritelmien mukaan  vahva agnostismi taas on kanta, jonka mukaan kysymys Jumalan olemassaolosta ja todellisuuden perimmäisestä luonteesta on absoluuttisesti inhimillisen tiedon ulottumattomissa; vahvaa agnostismia voisi luonnehtia tunnuslauseella ”en voi tietää onko jumalolentoa olemassa vai ei, etkä voi sinäkään.”  Heikosta agnostismista Barnes käyttää nimeä “tentatiivinen agnostismi" (engl. tentative agnosticism), jonka hän määrittelee vain tiedolliseksi epävarmuudeksi yleensä.

Sen enempää vahva kuin heikkokaan agnostismi eivät näin ymmärrettynä ole välttämättä ristiriidassa sen enempää teismin kuin ateisminkaan kanssa, ja puhutaan agnostisesta ateismista ja agnostisesta teismistä.  Apateistiseksi agnostikoksi taas kutsutaan agnostikkoa, jolle koko kysymys jumalien olemassaolon todistamisesta on yhdentekevä. Ignostismin mukaan kysymys jumalan olemassaolosta taas on merkityksetön, koska jumalasta ei ole yksikäsitteistä määritelmää.

Graham Oppyn määritelmän mukaan vahva agnostismi sitä vastoin tarkoittaisi näkemystä, jonka mukaan järkevä ja rationaalinen henkilö välttämättä omaksuu agnostisen kannan kysymykseen Jumalan olemassaolosta. Heikko agnostismi sitä vastoin tarkoittaisi näkemystä, jonka mukaan rationaalinen henkilö voi omaksua agnostisen kannan kysymykseen. Oppyn määritelmän mukainen vahva agnostismi ei siis ota kantaa siihen, pitääkö vahva agnostikko kysymystä Jumalan olemassaolosta kauttaaltaan inhimillisen tiedon ulottumattomissa, vai onko kysymys ehkä vain nykyisen tieteellisen tiedon, ymmärryksen ja niin edelleen näkökulmasta ratkaisematon. 

Michael Scrivenin muotoilema ateismin, agnostismin ja teismin tietoteoreettinen määritelmä sitä vastoin määrittelee agnostismin asteikoksi. Scriven nimittää epäilijöiksi niitä, joiden mielestä jumalan olemassaolon puolesta on joitakin todisteita, mutta jumalan olemassaolo on epätodennäköistä. Epäilijät olisivat agnostikkoja sanan laajassa mielessä, missä agnostikkoja käsitteen suppeassa merkityksessä ovat Scrivenin mukaan ne, joiden mukaan jumalan olemassaolon todennäköisyys on 50 %.

Scrivenin mukaan agnostikot voidaan jakaa kahteen ryhmään myös toisella perusteella. Scriven nimittää positiiviseksi agnostismiksi käsitystä, jonka mukaan on runsaasti todisteita sekä jumalan olemassaolon puolesta että jumalan olemassaoloa vastaan. Negatiivinen agnostismi taas on Scrivenin mukaan asenne, jossa ei haluta ottaa kantaa jumalan olemassaoloon vaan vedotaan tietämättömyyteen.

Agnostismi ja uskonnollisuus 

Agnostikkona itseään pitävä saattaa uskoa, että kaikkeuden ”takana”, ”tuolla puolen” tai ”perustana” on jokin voima, vaikka myöntääkin ettei sellaisen olemassaolosta ole näyttöä. Tällaisesta vakaumuksesta on joskus käytetty hollannin kielestä lainattua sanaa ”ietsismi” (iets, ’jotain’), tarkoittamaan uskoa johonkin tarkemmin määrittelemättömään “korkeampaan voimaan”. 

Agnostikko voi myös uskoa Jumalaan huolimatta siitä, ettei katso uskolle olevan tiedollisia perusteita, esimerkiksi ”tunteellisin perustein”. Tämän tyyppisiä näkemyksiä on myös kutsuttu agnostiseksi teismiksi. Jumala-uskoa olisi mahdotonta oikeuttaa siten, että se täyttäisi tiedon määritelmän, mutta Jumalaan uskotaan tästä huolimatta.

Osa agnostikoista myös kuuluu uskonnollisiin yhteiskuntiin esimerkiksi uskonnollisten rituaalien arvostamisen vuoksi.

Agnostikkojen osuus väestöstä 

Vuonna 2014 tehdyn tutkimuksen mukaan Hollannissa 31 % piti itseään agnostikkoina, 27 % korkeampaan voimaan uskovina (hollanniksi "ietsist"), 25 % ateisteina ja 17 % teisteinä. Vuoden 2016 tehdyn kyselyn mukaan Suomessa 37 % väestöstä uskoi luterilaisen kirkon Jumalaan, 27 prosenttia ei uskonut jumalaan tai korkeampaan voimaan ja 21 prosenttia uskoi johonkin muuhun korkeampaan voimaan. 

Vuoden 2018 Alma-kyselyssä 33 % totesi uskovansa luterilaisen kirkon Jumalaan, 4 % jonkin muun kristillisen kirkon Jumalaan, 29 % ei uskonut Jumalaan tai muuhun korkeampaan voimaan, johonkin muuhun korkeampaan voimaan uskoi 21 %, ja 12 % ei osannut sanoa. Ei-uskovien, epävarmojen ja johonkin muuhun korkeampaan voimaan uskovien yhteenlaskettu osuus on siis koko maassa suurempi kuin Jumalaan uskovien, joka ylitti uskottomien ja muuhun korkeampaan voimaan uskovien osuuden vain Vaasan vaalipiirissä. Toisaalta selvä enemmistö suomalaisista uskoo Jumalaan tai muuhun korkeampaan voimaan kaikkialla muualla paitsi Helsingin vaalipiirissä, missä ei-uskoviksi tunnustautuvien osuus oli 38 % ja epävarmojen 12 %. Suhteellisesti eniten muuhun korkeampaan voimaan uskovia löytyi tutkimuksessa Lapista (27 %).

Agnostismin kritiikki 

Teistit voivat arvostella agnostismia siitä, että se ei myönnä uskonnollisia totuuksia. Toisaalta fideistisen näkemyksen mukaan uskon jumalaan tulee nojautua uskoon itseensä järjen sijasta.

Ateististen arvostelijoiden mukaan agnostismi ei eroa ateismista. Michael Scrivenin mukaan agnostismi on päättämättömyyttä silloin, kun kyse ei ole itsensä suojelemisesta yhteisössä, jossa ateisteihin suhtaudutaan kielteisesti. Filosofi Julian Baggini on arvostellut agnostistista asennetta siitä, että johdonmukaisesti sen mukaan ei voitaisi sanoa, nouseeko aurinko huomenna, koska mikään kokemustieto ei ole täysin varma. Richard Dawkins on verrannut jumalan olemassaoloa koskevan agnostismin mielekkyyttä keijujen kaltaisten taruolentojen olemassaoloa koskevaan agnostismiin.

Katso myös 
 Apateismi
 Aukkojen jumala
 Hengellisyys
Ignostismi
Skeptisismi
 Tapakristitty
 Uskonnollisuus

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
Seulonnan keskeiset artikkelit