joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Fidel V. Ramos

Fidel Valdez Ramos (18. maaliskuuta 1928 – 31. heinäkuuta 2022) oli filippiiniläinen sotilas ja poliitikko. Häntä pidetään sotasankarina vuoden 1986 vallankumouksesta, joka syrjäytti Ferdinand Marcosin. Hänestä tuli maan 12. presidentti 30. kesäkuuta 1992 Corazón Aquinon jälkeen. Vuonna 1998 häntä seurasi Joseph Estrada.

Elämäkerta 

Ramos syntyi 1928 Lingayenissa, Pangasinanissa. Hän on YK-diplomaatin poika ja Ferdinand Marcosin pikkuserkku. Hän valmistui 1950 West Pointin sotilasakatemiasta Yhdysvalloissa ja seuraavana vuonna Illinoisin yliopistosta insinööriksi. Hän taisteli yhdysvaltalaisjoukkojen mukana Korean sodassa ja komensi filippiiniläisjoukkoja Vietnamissa. Vuonna 1980 hän suoritti kauppatieteiden tutkinnon Ateneo de Manilan yliopistosta.

Ramos palveli Marcosia yli 20 vuotta poliisijoukkojen komentajana ja luotettuna avustajana. Kun Marcosin valta oli romahtamassa, Ramos siirtyi Aquinon puolelle, joka käänsi tasapainon hänen puolelleen. Aquinon noustua valtaan, hän nimitti Ramosin armeijan esikuntapäälliköksi ja myöhemmin puolustusministeriksi. Hänen on sanottu torjuneen seitsemän vallankaappausyritystä uutta hallitusta vastaan.

Ramos on naimisissa ja hänellä on viisi lasta. Ramos on saanut useita mitaleja sotilasuransa aikana, ml. U.S. Military Academy Distinguished Award, Yhdysvaltain ja Ranskan kunnialegioonan jäsenyyden.

Joulukuussa 1991 Ramos julisti presidenttiehdokkuutensa. Hän voitti vaalit niukasti 11. toukokuuta 1992 senaattori Miriam Defensor-Santiagoa vastaan. Näin hänestä tuli maan kolmas ilokanopresidentti ja ensimmäinen metodisti.

Ramosin kuusivuotiskautta kiitetään taloudellisesta kasvusta ja poliittisen vallan vakiintumisesta maassa, huolimatta kommunistien kansannousuista, islamilaisesta separatistiliikkeestä Mindanaossa ja vuoden 1997 Aasian talouskriisistä. Ramos sai viimein solmittua rauhansopimuksen Filippiinien ja Moron kansallisen vapautusrintaman kanssa 1996.

Ramos aloitti talousuudistukset, rohkaisi yritteliäisyyttä ja ulkomaisia sijoituksia ja vähensi korruptiota. Häntä kuitenkin syytettiin miljoonien kavalluksista PEA-Amarin jutussa ja Filippiinien maailmannäyttelyn yhteydessä.

Kautensa lopussa Ramos alkoi puhua perustuslain muutoksesta saadakseen pysyä virassaan vielä toisen kauden. Laajat protestit pakottivat hänet luopumaan aikeesta ja Joseph Estrada seurasi häntä presidenttinä 1998. Virkakautensakin jälkeen Ramos on vieläkin yksi vaikutusvaltaisemmista poliitikoista Filippiineillä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Filippiinien presidentit
Sotilaat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Kanaalisaaret

Kanaalisaaret (, ) on saariryhmä Englannin kanaalissa, Ranskan rannikolla Normandian edustalla.

Historia

Saaret julistettiin osaksi Normandian herttuakuntaa vuonna 933. Normandian herttua Vilhelm Valloittaja miehitti ja valloitti Englannin vuonna 1066 ja nousi myös Englannin kuninkaaksi. Kun Englanti menetti kruunulle kuuluneet maat Normandiassa vuonna 1204, Kanaalisaaret jäivät erillisalueina kruunun alaisuuteen.

1200-luvun lopulta Jerseyllä ja Guernseyllä on ollut erillinen hallinto.

Toisessa maailmansodassa Kanaalisaaret olivat Saksan miehittämiä.

Hallinto
Kanaalisaaret ovat Mansaaren tavoin Britannian kruunun alaisia, mutta eivät kuulu  Yhdistyneeseen kuningaskuntaan eivätkä Euroopan unioniin. Ne jakautuvat hallinnollisesti kahteen voutikuntaan (), jotka on nimetty isoimpien saariensa mukaan: Jersey ja Guernsey.

Maantiede
Bailiwick of Jersey

 Jersey
 Minquiers ja Ecréhous (asumattomia)

Bailiwick of Guernsey
 Guernsey
 Alderney
 Sark
 Herm
 Jethou
 Brecqhou (Brechou)
 Lihou

Aiheesta muualla
Rusotähtianis

Rusotähtianis (Illicium verum) (ent. tähtianis) on keskikokoinen ikivihreä puu, jonka hedelmiä käytetään mausteeksi.

Ulkonäkö ja koko 
Rusotähtianis on 15 metriä korkeaksi kasvava puu. Lehdet 3–6 ryppäissä. Lehtilapa vastapuikean soikea tai soikea, 5–15 cm pitkä ja 2–5 cm leveä. Kukat tulevat lehtihankoihin. Kukkaperä 15–40 mm, kukat vaaleasta kellertävään. Hedelmä on kota jossa yleensä 8 lohkoa.

Käyttö 
Tähtianikseksi kutsutaan puun hedelmää, joka on yleinen vietnamilaisen ja kiinalaisen keittiön mauste. Yksi tähtianis riittää neljän hengen aterian mausteeksi ja sitä käytetään liha- ja kanaruokien mausteeksi. Rusotähtianista on viljelty jo varhaisista ajoista lähtien Kiinassa, eteläisessä Aasiassa ja Indonesian alueella. Kiinaksi tähtianis tunnetaan mm. nimellä bājiǎo (八角), "kahdeksansakarainen" (kahdeksan on onnenluku Kiinassa). Mausteena hedelmästä käytetään "tähden" kuorta.

Japanintähtianis (Illicium anisatum), samankaltainen puu, joka on erittäin myrkyllinen ja syötäväksi kelpaamaton.

Lähteet

Aiheesta muualla 
"Noidankoto; Valkosipulia ja Salviaa": Tähtianis (Illicium Verum)
ITIS: Illicium verum 
United States Department of Agriculture (USDA): Illicium verum 
Flora of China: Illicium verum 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Illicium verum 
Gernot Katzer's Spice Pages: Star Anise (Illicium verum) 

Tähtianikset
Maustekasvit
Aaprottimaruna

Aaprottimaruna eli aaprotti (Artemisia abrotanum) on monivuotinen varpumainen kasvi, jota on viljelty lääke-, koriste-, mauste- ja tuoksukasvina satojen vuosien ajan. Sitä käytetään myös koristekasvina perennaryhmissä. Se jää alle metrin korkuiseksi. Lehdet ovat harmaanvihreät, siron liuskamaiset.

Aaprottimarunan tuoksu on Platinan mukaan miellyttävä tuoksu. Tuoksua on verrattu kamferiin ja sitruunaan ja makua katkeromaiseksi. Sitä on käytetty paljon yrttilääketieteessä ja alkoholin maustamisessa. Joskus aaprottimarunaa käytetään kakkujen mausteena. Nimen sanotaan olevan peräisin Abrotonius-nimiseltä naiselta, joka on muutettu kasviksi.

Aaprottimarunaa muistuttavia marunalajeja ovat mm. ohotanmaruna (Artemisia schmidtiana), tonavanmaruna (Artemisia austriaca), silkkimaruna (Artemisia pontiaca) ja hiekkamaruna (Artemisia stelleriana).

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Aaprottimaruna (Artemisia abrotanum)
Kasviatlas: Aaprottimaruna (Artemisia abrotanum)
Puutarha.net: Aaprottimaruna (aaprotti) (Artemisia abrotanum)
ITIS: Artemisia abrotanum 
United States Department of Agriculture (USDA): Artemisia abrotanum 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Artemisia abrotanum 
Gernot Katzer's spice pages: Southernwood (Artemisia abrotanum) 

Marunat
Maustekasvit
Anisruoho

Anisruoho (Pimpinella anisum) on pukinjuurten (Pimpinella) sukuun kuuluva ruohovartinen kasvi. Se on yksivuotinen ja kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Koko kasvi tuoksuu anikselta, mutta vain siemeniä, joita kutsutaan anikseksi, käytetään ruokien mausteena. Aniksesta valmistetaan myös aromaattista anisöljyä. Siemenistä valmistettu eteerinen öljy sisältää muun muassa anetolia (C10H12O). Aniksen kuivatuissa siemenissä on voimakas ja mausteinen tuoksu, ja niiden maku muistuttaa lakritsia.

Anisruohon ruoansulatusta edistävät ominaisuudet olivat tuttuja jo roomalaisille, jotka tarjoilivat aterian päätteeksi anista sisältäviä kakkuja. Egyptiläiset käyttivät kasvia mausteena ja rohtona jo 1500 eaa.

Välimeren maissa aniksella maustetaan alkoholijuomia, kuten ouzo, pastis, anisette ja raki. Suomessa sitä käytetään karamellien ja leivän mausteena. Maultaan aniksen hedelmä on raikas ja makea. Tuoreita lehtiä voidaan käyttää salaattien ja erilaisten pataruokien mausteena.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Luontoportti: Anisruoho (Pimpinella anisum)
Puutarha.net: Anisruoho (Pimpinella anisum)
Den virtuella floran: Anisruoho (Pimpinella anisum) 
United States Department of Agriculture (USDA): Pimpinella anisum 
Flora of China: Pimpinella anisum 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Pimpinella anisum 
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Pimpinella anisum (aniseed) 
Plantwise: Aniseed (Pimpinella anisum) 
Pherobase: Floral volatiles of Pimpinella anisum 

Pukinjuuret
Maustekasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Luís Figo

Luís Filipe Madeira Caeiro Figo, (s. 4. marraskuuta 1972 Lissabon, Lissabonin piiri, Portugali) on portugalilainen entinen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkäävänä keskikenttäpelaajana. 

Figo kuului Portugalin jalkapallon niin sanottuun kultaiseen sukupolveen, joka voitti vuonna 1991 alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden. Seurajoukkueurallaan hän edusti muun muassa FC Barcelonaa ja Real Madridia. Hän voitti urallaan Kultaisen pallon vuonna 2000, minkä lisäksi hänet valittiin FIFA:n vuoden pelaajaksi 2001.

Vuosituhannen vaihteessa Figo siirtyi Barcelonasta Real Madridiin maailmanennätyksen rikkoneella 37 miljoonan punnan siirtosummalla.

Ura

Seurajoukkueet 
Seurajoukkueista Figo pelasi kotimaassaan Sportingissa, josta hän siirtyi Kataloniaan Barcelonaan vuonna 1995. Siellä hän pelasi viisi kautta, kunnes hän siirtyi Barçan veriviholliseen Real Madridiin vuonna 2000. Siirto herätti Barcelonan kannattajissa suurta raivoa ja Figoa kutsuttiin juudakseksi. Figo oli ensimmäinen Real Madridin niin sanotuista galáctico-hankinnoista. 

Vuonna 2005 Figo päätti siirtyä italialaiseen Interiin ajauduttuaan riitoihin valmentaja Vanderlei Luxemburgon kanssa. Heinäkuussa 2007 Figon piti siirtyä puolitoistavuotisella sopimuksella saudiarabialaiseen Al-Ittihadiin, mutta päättikin jäädä italialaisseuraan vielä kahdeksi vuodeksi. Viimeisessä ottelussaan ammattilaisurallaan Figo sai kantaa kapteenin nauhaa, jonka hän sai joukkueen kapteenilta argentiinalaiselta Javier Zanettilta. Figo kertoi pelin jälkeen:

Maajoukkue 
Figo pelasi Portugalin maajoukkueessa 127 ottelua ja teki niissä 32 maalia. Hänestä tuli kaikkien aikojen eniten Portugalin maajoukkueessa esiintynyt pelaaja, kun hän ohitti Fernando Couton kesällä 2005 Slovakiaa vastaan pelatun pelin jälkeen 111:stä maajoukkuepelillään. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa vuonna 1991 ja on pelannut vuosien 1996, 2000 ja 2004 EM-kilpailuissa sekä vuosien 2002 ja 2006 MM-kilpailuissa. Hän lopetti maajoukkueuransa 2006 MM-kilpailujen jälkeen.

Yksityiselämä 
Figo avioitui ruotsalaisen mallin Helen Svedinin kanssa vuonna 1996 ja heillä on kolme tytärtä, myös mallina toimiva Daniela (s. 1999), Martina (s. 2002) ja Stella (s. 2004). He asuvat Sollefteåssa Ruotsissa.

Saavutukset

Maajoukkueessa 

 Alle 16-vuotiaiden maailmanmestaruus: 1989
 Alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruus: 1991

Seurajoukkueessa

Kansainväliset mestaruudet 

 Cup-voittajien cupin voitto: 1997
 UEFA Super Cupin voitto: 1998, 2002
 Mestarien liigan voitto: 2002
 Intercontinental Cupin voitto: 2002

Kansalliset mestaruudet 

 Portugalin cupin voitto: 1995
 Espanjan supercupin voitto: 1996, 2003
 Espanjan cupin voitto: 1997, 1998
 Espanjan-mestaruus: 1998, 1999, 2001, 2003
 Italian supercupin voitto: 2005
 Italian cupin voitto: 2006
 Italian-mestaruus: 2006, 2007

Henkilökohtaiset palkinnot 

 Portugalin vuoden jalkapalloilija: 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2001, 2002
 Kultainen pallo: 2000
 FIFA:n vuoden pelaaja: 2001
 FIFA 100

Lähteet

Aiheesta muualla 

 FootballDatabase.com 

Portugalilaiset jalkapalloilijat
FIFA 100
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Kultainen pallo

Kultainen pallo () on ranskalaisen France Football -lehden vuodesta 1956 jakama palkinto, joka myönnetään vuosittain maailman parhaaksi valitulle jalkapalloilijalle. Siitä käytetään yleisesti myös nimitystä Euroopan vuoden jalkapalloilija ().

Palkinnon saajan valitsevat jalkapallotoimittajat ympäri maailman. Palkinto muutettiin koskemaan koko maailmaa vuonna 2007. Aiemmin voittajan piti pelata Euroopan jalkapalloliiton UEFAn alaisessa seurassa. Ennen vuotta 1995 pelaajan piti myös olla jonkin Euroopan maan kansalainen.

Vuosina 2010–2015 Kultainen pallo ja Fifan vuoden pelaaja -palkinto olivat yhdistettyinä uudeksi Fifan kultainen pallo -palkinnoksi.

Vuodesta 2018 lähtien palkinto on jaettu myös naisjalkapalloilijalle.

Voittajat

Eniten voittoja

Pelaajittain

Kansalaisuuksittain

Seuroittain

Sarjoittain

Suomalaispelaajat äänestyksessä

Katso myös
Kansainvälisen jalkapalloliiton vuoden pelaaja
Kansainvälisen jalkapalloliiton vuoden valmentaja
Kansainvälisen jalkapalloliiton kultainen pallo

Lähteet

Aiheesta muualla

Kultainen pallo France Footballin verkkosivustolla  
Kultainen pallo RSSSF:n verkkosivustolla 

Jalkapallopalkinnot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Santana

Santana voi tarkoittaa seuraavia:

Paikkoja
Santana, kaupunki Portugalissa
Santana, kunta Madeiran autonomisella alueella Portugalissa
Santana, kaupunki Amapán osavaltiossa Brasiliassa
Feira de Santana, kaupunki Bahian osavaltiossa Brasiliassa

Henkilöitä
Bruno Santana (s. 1982), brasilialainen käsipalloilija
Carlos Santana (s. 1947), meksikolainen muusikko
Cléber Santana (1981–2016), brasilialainen jalkapalloilija
Felipe Santana (s. 1986), brasilialainen jalkapalloilija
Hermín Negrón Santana (1937–2012), puertoricolainen katolinen piispa
Johan Santana (s. 1979), venezuelalainen baseballtähti
José Edson Santana de Oliveira (s. 1952), brasilialainen katolinen piispa
Juan Antonio Flores Santana (1927–2014), dominikaanilainen katolinen arkkipiispa
Juan Carlos Valerón Santana (s. 1975), espanjalainen jalkapalloilija
Juelz Santana (s. 1982), yhdysvaltalainen rap-artisti
Luan Santana (s. 1991), brasilialainen laulaja
Luiz Carlos Santana, Deleu (s. 1984), brasilialainen jalkapalloilija
Manuel Santana (1938–2021), espanjalainen tennispelaaja
Rolf Santana, oik. Rudy Frans Juhani Kulmala (s. 1983), suomalainen rap-artisti
Telê Santana (1931–2006), brasilialainen jalkapalloilija ja valmentaja
Ubaldo Ramón Santana Sequera (s. 1941), venezuelalainen katolinen arkkipiispa
Vanesa Santana (s. 1990), argentiinalainen jalkapalloilija.

Muita

Santana, rock-yhtye
Volkswagen Santana, automalli

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Alkumuna

Alkumuna on useiden kansojen vanhoissa luomistaruissa maailman alku ja synnyttäjä. Joissain kertomuksissa maailma syntyy, kun alkumuna pirstoutuu. Joissain kertomuksissa luojajumala kuoriutuu munasta. Suomessa alkumuna tunnetaan Kalevalasta.

Suomalainen mytologia

Suomen Kalevala: Sotka teki pesän Ilmattaren polvelle ja laski kuusi kultaista ja yhden rautaisen munan. Ilmattaren liikauttaessa jalkaansa, munat särkyivät mereen ja niistä tuli maa, taivas, tähdet ja aurinko. Alkuperäisissä runoissa sotka kuitenkin munii Veenemosen sijasta itse Väinämöisen polvelle joka on Joukahaisen suistamana joutunut mereen.

Inkerissä kerätyissä runoissa alkumunan laski pääskynen kolmelle eriväriselle mättäälle joista tuuli suistaa ne mereen. Pääskynen pyytää seppää takomaan rautaisen haravan jolla onki särkyneet munan osat merestä ja ne kootaan taivaalle auringoksi, kuuksi, tähdiksi sekä pilviksi. Joissain runoissa mättäitä on yksi tai niiden sijasta pääskynen munii veneen mastoon.

Muita mytologioita ja kansoja, joiden luomiskertomuksessa alkumuna esiintyy

Kreikan pelasgit: Alkuolento, jumalatar Eurynome muni alkumunan. Siitä tulivat aurinko, kuu, tähdet ja Maa.

Kreikan orfilaisuus: Hopeisesta alkumunasta kuoriutui kaikkien elämänsiementen kantaja.

Balttilainen mytologia: Alkumuna räjähti ja sen keltuaisesta tuli maa, valkuaisesta vesi ja kuoresta taivas taivaankappaleineen.

Tiibetin bön: Kaksi jumaluutta yhdistyi aikojen alussa, ja he tuottivat kolme munaa. Kultainen muna tuotti miehisen elämännuolen, turkoosi muna tuotti naisellisen elämännuolen, ja valkoisesta munasta tuli kultainen värttinä.

Kiina: Jättimäisestä alkumunasta kuoriutui jättimäinen alkuolento Pangu, joka erotti kaaokseen jinin ja jangin ilmentymiin.

Intia: Luojajumalat Prajapati ja Brahman syntyivät joissain tarinoissa alkumunasta.

Borneon dajakit: Kaksi lintua kellui alkumeressä ja tuotti kaksi munaa, joista tuli taivaat ja Maa.

Egypti: Aurinkojumala syntyi alkukummusta, joka oli alkumeren kaaoksessa.

Afrikan dogonit: Alkumunaa koeteltiin maailmankaikkeuden seitsemässä suuressa sekoituksessa, jolloin se tuotti äitijumalan neljä lasta.

Afrikan mandet: Aikojen alussa Luoja sijoitti alkumunaan erilaisia siemeniä, joista syntyivät muun muassa ihmiset.

Malin bambarat: Alkumuna kiipesi puuhun ja putosi.

Kalifornian cupeñot: Alkumuna leijui alkukaaoksessa, aukeni ja ulos tulivat luojat Kojootti ja Villikissa.

Alaskan kodiakit: Korppi teki kuplan, jossa mies ja nainen tulivat alas taivaista ja josta he tekivät maailman.

Tyynenmeren Banksinsaaret: Äitikivi halkeasi ja luoja Quat veljineen tuli ulos.

Samoalaiset: Luoja Tagaloa-Langi eli alkumunassa, ja kun se rikkoutui, mereen pudonneista kuorenkappaleista tuli Samoansaaret.

Tahitilaiset: Luoja Taaroa syntyi alkumunasta, jonka kuoresta syntyi taivas.

Lähteet

Viitteet

Luomistarut
Vasemmistososialismi

Vasemmistososialismi sijoittuu poliittisella janalla sosiaalidemokratian ja kommunismin väliin. Suomessa  vasemmistososialisteiksi voidaan katsoa esimerkiksi SKDL:n niin sanotun sosialistisiiven edustajat, kuten Ele Alenius ja Kalevi Kivistö.

Laajaa kannatusta vasemmistososialismi on nauttinut muun muassa maailmansotien välisenä aikana Japanissa.

Professori Heikki Paloheimon mukaan Suomessa vasemmistososialistinen aatesuunta on ollut yksi viidestä puoluejärjestelmän rungon muodostaneesta suuntauksesta, jotka ovat vasemmistososialistinen, sosiaalidemokraattinen, agraarinen, liberaalinen ja konservatiivinen aatesuunta. Näiden lisäksi Suomessa on ollut ruotsinkielistä vähemmistöä edustava puolue.

Lähteet
Paloheimo, Heikki: Puoluejärjestelmän lohkeamat ja ristiriitaulottuvuudet. Teoksessa: Puolueiden tulevaisuus, Oikeusministeriön julkaisuja 2009:6.

Sosialismin suuntaukset
Haihdunta

Haihdunta on haihtumiseen liittyvä suure. Se ilmaistaan yleensä millimetreinä: tunnissa (mm/h), vuorokaudessa (mm/d) tai vuodessa (mm/a). 

Haihdunnan määrittäminen ei ole yhtä yksinkertaista kuin esimerkiksi sademäärän. Haihduntaa voidaan mitata lysimetrien ja haihtumisastioiden avulla. Lysimetri on maalla täytetty ja tutkittavalla kasvipeitteellä peitetty astia, jonka vesitaseesta haihdunta lasketaan. Haihtumisastia taas on yksinkertaisesti vedellä täytetty astia, josta haihtumista voidaan seurata. Haihdunnan suoralle laskemiselle on kehitetty useita kaavoja (esimerkiksi Penmanin kaava), jotka perustuvat muun muassa pystysuorien kosteuserojen mittaamiseen. Se voidaan myös määrittää epäsuorasti esimerkiksi vesitaseyhtälön jäännösterminä eli ainoana tuntemattomana tai vastaavasti lämpöenergiataseesta. 

Maan alueiden erilaiset haihtumiset johtuvat erilaisista energiamääristä eli Auringon säteilyn erilaisesta jakautumisesta Maan pinnalle, mutta myös käytettävissä olevan veden määrästä. Yleisesti aavikoilta haihdunta on vähäistä meristä ja päiväntasaajan lähettyvillä olevilta  runsassateisilta alueilta suurta. Suomessa haihdunnat ovat etelässä luokkaa 400–500 mm/a ja pohjoisessa 200–250 mm/a.

Lähteet 

Hydrologia
Meteorologia
Wuxia

Wuxia on kiinalaisessa kirjallisuudessa ja elokuvassa esiintyvä tyylilaji. Se sisältää historiallisia sankaritarinoita, joissa itämaiset taistelulajit ovat keskeisessä osassa. Alku wu viittaa taistelulajeihin ja loppu xia merkitsee henkisiä arvoja.

Wuxia tarkoittaa kiinalaisia sotasankaritarinoita. Wuxia-tarinoiden sankari on yleensä mies, joka seikkailee fantasiamaisessa muinaisessa Kiinassa. Sankarilla on yli-inhimillisiä ja jopa yliluonnollisia taitoja ja kykyjä, kuten loistavat lähitaistelutaidot, uskomaton ketteryys ja kyky uhmata painovoimaa. Sankari joutuu selvittämään rikoksia ja vääryyksiä. Yleensä sankari itse on kokenut lapsuudessaan traagisia tapahtumia, esimerkiksi menettänyt perheensä.

Wuxia-kirjallisuus on hyvin suosittua Kiinassa, Hongkongissa, Taiwanissa ja Singaporessa. Aasialaiset elokuvaohjaajat tekevät suosituimmista kirjoista elokuvia ja televisiosarjoja. Elokuvia alettiin tehdä Hongkongissa 1960-luvulla vanhojen tarinoiden pohjalta, mutta elokuvien tyyli sai vaikutteita lännenelokuvista. Kaikkein ensimmäisenä wuxia-elokuvana kuitenkin pidetään The Burning of Red Lotus Monastery -nimistä elokuvaa vuodelta 1928.

Wuxia-elokuvat olivat länsimaissa pysyneet pitkään melko tuntemattomina, kunnes elokuvaohjaaja Ang Leen ohjaama wuxia-elokuva Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme ilmestyi kesällä 2000. Elokuva menestyi hyvin ja voitti neljä Oscar-palkintoa, kuten vuoden parhaan ulkomaalaisen elokuvan palkinnon. Ang Leetä seurasi elokuvaohjaaja Zhang Yimou elokuvillaan Hero ja Lentävien tikarien talo, jotka myös menestyivät hyvin.

Todellisena vedenrajaajana pidetään King Hun klassikkoa vuodelta 1971, Kultainen Hämähäkki, joka ensimmäistä kertaa lisäsi syvyyttä ennen niin ohueen lajityyppiin yhdistelemällä elokuvaansa voimakkaasti itämaisen filosofian (Buddhalaisuus) ajatuksia sekä symboliikkaa. Elokuva tunnetaan myös sen päähenkilöstä, joka vetäytyy tapahtumiin mukaan vahingossa eikä osaa taistelulajeja.

Naissankareita oli esiintynyt wuxiassa jo jonkin aikaa (esim. Shaw Veljesten tuottamissa elokuvissa 60-luvulla), mutta vasta Kultainen Hämähäkki esitteli voimakkaan ja moniulotteisemman naissankarin, josta esimerkiksi Ang Lee ja Zhang Yimou ovat myöhemmin ottaneet mallia omiin wuxia -elokuviinsa.

Wuxia-elokuvia
Hu Shan Hang (Hu Shan Hang, 1969)
Heroic Ones (Heroic Ones, 1970)
 Kultainen Hämähäkki (A Touch of Zen, 1971)
Sword (Sword, 1980)
Dragon Inn (Dragon Inn, 1992)
Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme (Crouching Tiger, Hidden Dragon, 2000)
Hero (Hero, 2002)
Lentävien tikarien talo (House of Flying Daggers, 2004)
Kung Fu Hustle (Kung Fu Hustle, 2004) (parodiaa wuxia-genrestä)
Master of Everything (Master of Everything, 2004)
Seitsemän miekkaa (Seven Swords, 2005)
Jadesoturi (Jade Warrior, 2006)
14 Blades (2010)
The Lost Bladesman (2011)

Wuxia-elokuvien ohjaajia
Tsui Hark
Ang Lee 
Patrick Tam
Ronny Yu
Zhang Yimou

Wuxia-kirjailijoita
Jinyong
Gu Long
Sima Ziyan
Huang Yi
Xiao Yi
Liang Yusheng

Lähteet

Elokuvalajityypit
Kiinan elokuva
Kiinan kirjallisuus
Wuxiaelokuvat
Conception (yhtye)

Conception on norjalainen progressiivinen heavy metal -yhtye.

Historia
Conception perustettiin vuonna 1989 Norjassa. Yhtyeen tyyli oli aluksi thrash metalia mutta muuttui ensialbumiin mennessä melodisemmaksi. Ensimmäinen julkaisu onkin lähempänä yhtyeen alkujuuria kuin muut levyt. Seuraava levy osoitti, että yhtye on kehittymässä yhdeksi progressiivisen metallin omaperäisimmistä ja parhaista yhtyeistä. Yhtyeen kolmas levy edusti samaa linjaa, mutta neljäs ja viimeinen albumi jakoi jyrkästi fanien mielipiteet. Pian julkaisun jälkeen yhtye hajosi sisäisiin erimielisyyksiin. Yhtyeen jäsenistä basisti Amlien ja kitaristi Østby jatkoivat soolourilla, Khan oli aikeissa lopettaa mutta päätyi lopulta Kamelotin laulajaksi.

Tore Østby soitti Royal Huntista eronneen laulaja D. C. Cooperin soololevyllä ja tämän Etelä-Amerikan kiertueella. Lisäksi hän julkaisi yhdessä Jornin kanssa levyn Burn the Sun Ark-nimikkeen alla.

Conception kokoontui uudelleen yhteen v. 2018 ja julkaisi syksyllä singlen ja EP:n.

Jäsenet
 Tore Østby (kitara)
 Roy S. Khantatat, myöhemmin pelkkä Khan (laulu)
 Arve Heimdal (lyömäsoittimet)
 Ingar Amlien (basso)

Albumit
The Last Sunset (1993)
Parallel Minds (1993)
In Your Multitude (1995)
Flow (1997)
My Dark Symphony (2018)
State of Deception 2020

EP:t
My Dark Symphony (2018)

Norjalaiset progressiiviset metalliyhtyeet
Ryytisalvia

Ryytisalvia (Salvia officinalis) on monivuotinen siemenkasvi, joka kasvaa luonnostaan Välimeren alueella. Sitä on jalostettu niin pitkään, että satoja muunnoksia on kehittynyt. Lehdet voivat olla esimerkiksi vihreitä, violetteja, keltaisia, harmaita tai näiden sekoituksia. Koristeelliset lajit eivät sovi mausteeksi niin hyvin kuin tavallinen harmahtava lajike.

Salvia tulee latinan sanasta pelastaa, ja se viittaa kasvin lääkinnällisiin ominaisuuksiin. Perinteisesti ryytisalviaa on totuttu käyttämään mausteena hyvin rasvaisissa porsasruuissa vähentämään rasvaisuuden makua (esimerkiksi hernekeitto). Platinuksen mukaan ryytisalvia rauhoittaa myrkkykäärmeen puremat. Salvian uskottiin myös auttavan hammaskiilteeseen.

Kasvin eteerisestä öljystä 35–60 % on myrkyllistä tujonia, minkä vuoksi salvian pitkäaikainen ja runsas käyttö voi aiheuttaa hermoston ja ruoansulatuksen toiminnan häiriöitä. Ryytisalvian yhdisteet ovat täysin erilaisia kuin päihteenä käytetyn Salvia divinorumin.

Kasvi kasvaa noin 70 senttimetriä pitkäksi. Se kukkii kesäkuun ja syyskuun välisenä aikana.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Suomen Lajitietokeskus: Ryytisalvia (Salvia officinalis)
Yrttitarha: Salvia (Salvia officinalis)
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Ryytisalvia (Salvia officinalis)
ITIS: Salvia officinalis 
United States Department of Agriculture (USDA): Salvia officinalis 
Flora of China: Salvia officinalis 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Salvia officinalis 
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Salvia officinalis (common sage) 
Gernot Katzer's spice pages: Sage (Salvia officinalis) 

Salviat
Yrtit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Haapamäki–Seinäjoki-rata

Haapamäki–Seinäjoki-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka johtaa Haapamäeltä Ähtärin ja Alavuden kautta Seinäjoelle.

Rataosuudella on kahdeksan henkilöliikenteen nykykäytössä olevaa asemaa. VR liikennöi osuudella taajamajunia. Radalla kulkee neljä matkustajajunaa päivässä, kaksi kumpaankin suuntaan.

Historia
Rataosuus Tampere–Haapamäki–Seinäjoki valmistui vuonna 1882. Se oli valmistuessaan osa Helsingistä Pohjanmaalle johtavaa päärataa. Liikenne oli vilkasta vuoteen 1971 asti, jolloin valmistui Tampere–Parkano–Seinäjoki-oikorata.

Rataosuudella sijaitsivat aikanaan mm. Albergin sekä Kuoraksen (nyk. Koura) vekselit.

Nykytilanne
Rata on yksiraiteinen ja sähköistämätön. Haapamäeltä on yhteys Jyväskylään sekä Oriveden kautta Tampereelle. Yhteys Parkanon kautta Poriin on lakkautettu, joskin rata on suurimmaksi osaksi edelleen olemassa. Seinäjoelta on yhteys edelleen Tampereelle, Kaskisiin, Vaasaan ja Kokkolan kautta Ouluun.

Nykyisin rataosan liikenteenohjaus hoidetaan kaukokäytöllä Seinäjoella sijaitsevasta liikenteenohjauskeskuksesta. Junien kohtaamiset ovat nykyisin mahdollisia vain Alavuden, Ähtärin ja Pihlajaveden rautatieasemilla.

Liikenne
Haapamäki–Seinäjoki-radalla on sekä VR:n henkilö- että tavaraliikennettä. Henkilöliikenne hoidetaan taajamajunilla, jotka kulkevat reitillä Jyväskylä-Seinäjoki. Päivittäisiä junavuoroja on kumpaankin suuntaan kaksi. Henkilöliikenteen asemat ovat Haapamäki, Pihlajavesi, Myllymäki, Eläinpuisto-Zoo, Ähtäri, Tuuri, Alavus ja Seinäjoki.

Tulevaisuus
Vuonna 2010 suunniteltiin, että nykyisten liikennepaikkojen lisäksi otettaisiin käyttöön myös Kouran sekä Sydänmaan liikennepaikat, mikäli kyliin tulee uutta asutusta. LVM oli suunnitellut, että radalla tehtäisiin 2020-luvulla parannustöitä; radan nopeustasoa nostettaisiin ja kiskot vaihdettaisiin.

Syyskuussa 2015 LVM kuitenkin ilmoitti säästötoimista, joka tarkoitti Haapamäki-Seinäjoki-radan lakkautamista matkustaliikenteeltä 27.3.2016. Ilmoitus herätti suurta vastustusta ja adressit.com-verkkosivustolle perustetun adressin on jo allekirjoittanut (18.9.2015) yli 5 000 henkilöä. Junaliikenne jatkui kuitenkin  velvoiteliikenteenä toistaiseksi.

Lähteet

Alavuden liikenne
Keuruun liikenne
Seinäjoen liikenne
Suomen rataverkko
Töysä
Ähtärin liikenne
Haapamäen rata
Musée de Cluny

Musée de Cluny, virallisesti Musée National du Moyen Âge, on keskiaikaisen taiteen museo Pariisissa. Se sijaitsee Latinalaiskorttelissa Boulevard Saint-Michelin ja Boulevard Saint-Germainin risteyksessä.

Rakennus on rakennettu 1400-luvun lopun ja 1500-luvun alun aikana. Rakennuksen tyyli yhdistää goottilaista ja renessanssityyliä. Rakennuksen osti vuonna 1843 Alexandre du Sommerard, joka muutti Hôtel de Clunyn museoksi keskiaikaisten esineidensä kokoelmalle. Museossa on esillä laaja kokoelma tekstiilitaidetta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Museon ranskankielinen sivu
 Museon englanninkielinen sivu

Pariisin museot
Ranskan taidemuseot
Kaarle II

Kaarle II on seuraavien henkilöiden nimi:

 Kaarle Kaljupää (823–877), frankkien kuningas
 Kaarle II, Napolin Kaarle III:n (1345–1386) hallitsijanimi Unkarin kuninkaana
 Kaarle II (1489–1496), Savoijin herttua
 Kaarle II (1540–1590), Itävallan arkkiherttua
 Kaarle II (1555–1589), Monacon herra
 Kaarle II (1630–1685), Englannin kuningas 
 Kaarle II (1661–1700), Espanjan kuningas (”Hullu” tai ”Noiduttu”)
 Kaarle II, Ruotsin Kaarle XIII:n (1748–1818) hallitsijanimi Norjan kuninkaana
 Kaarle II (1893–1953), Romanian kuningas
Nessebar

Nessebar () on antiikin ajalta periytyvä kaupunki Mustanmeren rannalla Bulgariassa Burgasin alueella. Kaupunki tunnettiin aiemmin nimellä Mesembria ja myöhemmin nimellä Menebria.

Nykyisin Nessebar on matkailunähtävyys, joka on tullut suosituksi yhdessä useiden lomakohteiden kanssa. Suurin lomakohteista, Sunny Beach, sijaitsee heti Nessebarin pohjoispuolella. Nessebarin väkiluku vuonna 2011 oli 10 531.

Nessebarin kaupungilla on rikas historia. Antiikinaikainen kaupungin osa sijaitsee saarella, joka on yhdistetty mantereeseen keinotekoisella kannaksella.

Historiallisten kohteidensa ansiosta Nessebar valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon 1983.

Galleria

Aiheesta muualla

Lähteet

Bulgarian kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Bulgariassa
Xorazmin alue

Xorazmin alue () on hallintoalue Uzbekistanin länsiosassa Kara Kumin aavikon pohjoisreunalla Turkmenistanin rajalla Keski-Aasiassa. Alueen pääkaupunki on Urganch. Alueen pinta-ala on 6 464 neliökilometriä, ja vuonna 2009 siellä oli 1 546 200 asukasta. Xorazmin alue rajoittuu pohjoisessa Karakalpakian tasavaltaan, idässä Buharan alueeseen sekä etelässä ja lännessä Turkmenistaniin.

Amudarja virtaa alueen halki. Alue kuului aikoinaan Hivan kaanikuntaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Xorazmin alueen kotisivut

Uzbekistanin alueet
Paasilinna

Paasilinna viittaa muun muassa seuraaviin:

Sukunimi
Sukunimi on suomennettu nimestä Gullstén. Tunnettuja suvun jäseniä ovat veljekset:
Arto Paasilinna (1942–2018), kirjailija ja toimittaja
Erno Paasilinna (1935–2000), kirjailija ja toimittaja
Mauri Paasilinna (s. 1947), kirjailija
Reino Paasilinna (1939−2022), EU-parlamentaarikko, kirjailija ja toimittaja.

Yritys
Paasilinna, suomalainen kirjankustantamo.

Sukunimet
Samarkandin alue

Samarkandin alue () on hallintoalue Uzbekistanin keskiosassa Tadžikistanin rajalla Keski-Aasiassa. Alueen pääkaupunki on Samarkand. Samarkandin alue rajoittuu lännessä ja luoteessa Navoiyn alueeseen, koillisessa Jizzaxin alueeseen, idässä Tadžikistaniin ja etelässä Qashqadarjon alueeseen. Alueen pinta-ala on 16 773 neliökilometriä, ja vuonna 2009 siellä oli noin 3 090 700 asukasta. Alueen halki virtaa Zeravšan-joki.

Historia  
Samarkandin alue on asutettu noin 2 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Myöhemmin alue tuli kuulumaan Persian Sogdianan maakuntaan, jonka pääkaupunki oli Maracanda (nykyinen Samarkand). Makedonian hallitsija Aleksanteri Suuri valloitti alueen vuonna 329 eaa. Sittemmin alueen kautta kulki tärkeä kauppareitti Kiinan ja Välimeren alueen välillä. Arabit valloittivat alueen 700-luvun alussa ja väestö käännytettiin islaminuskoon. Mongolit valloittivat alueen 1220 hallitsijansa Tšingis-kaanin johdolla ja aiheuttivat suurta tuhoa. Alue tuli kuulumaan vuodesta 1369 lähtien mongolijohtaja Timur Lenkin valtakuntaan, ja hän teki Samarkandista valtakuntansa pääkaupungin. Tämä valtakunta heikentyi 1400-luvulla ja vuonna 1500 sen valloittivat uzbekit. Buharan kaanikunta valloitti alueen 1784 ja 1868 alue joutui Buharan mukana Venäjän vaikutuspiiriin. Alue liitettiin Neuvostoliittoon 1920, jossa se kuului ensin Buharan neuvostotasavaltaan, kunnes vuonna 1924 perustettiin Uzbekistanin neuvostotasavalta, johon alue tuli kuulumaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Uzbekistanin alueet
Andižanin alue

Andižanin alue () on hallinnollinen alue Uzbekistanin itäosassa Ferganan laaksossa Kirgisian rajalla Keski-Aasiassa. Vuonna 2009 alueella oli 2 524 600 asukasta, ja sen pinta-ala on 4 303 neliökilometriä. Alueen pääkaupunki on Andižan. 

Alue kuului Kokandin kaanikuntaan 1700- ja 1800-luvuilla. Venäjän joukot valloittivat Andižanin alueen 1876. Vuonna 1920 alue tuli kuulumaan Turkestanin autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan ja 1924 Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Vuonna 1991 siitä tuli osa itsenäistä Uzbekistania.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Andijonin alueen kotisivut

Uzbekistanin alueet
Qashqadaryon alue

Qashqadaryon alue (, ) on hallinnollinen alue Uzbekistanin eteläosassa Turkmenistanin rajalla Keski-Aasiassa. Se rajoittuu etelässä Turkmenistaniin, lännessä Buharan alueeseen, pohjoisessa Navoiyn ja Samarkandin alueisiin sekä idässä Tadžikistaniin ja Surxondarjon alueeseen. Alueen pinta-ala on 28 568 neliökilometriä, ja vuonna 2009 siellä oli noin 2 589 600 asukasta.

Alueen pääkaupungin Qarshin lähellä oli Yhdysvaltojen sotilastukikohta, josta lennettiin Afganistaniin. Se suljettiin vuonna 2005 Uzbekistanin vaatimuksesta.

Maantiede 
Qashqadaryon alue sijaitsee Qashqadaryon vesistöalueella. Korkeimmat kohdat ovat alueen itäosassa, joka kuuluu Pamirvuoristoon. Alueella vallitsee pääasiassa mannerilmasto.

Hallinto 
Qashqadaryon alue on yksi Uzbekistanin 12 alueesta. Paikallishallintoa varten alue on jaettu 14 piirikuntaan.

Väestö 
Qashqadaryon alueen asukasluku on 2 589 600 (2009). Väestöstä asuu 73 prosenttia maaseudulla. Suurimmat kaupungit ovat Qarshi (177 000 as.), Shahrisabz, Kitob, Koson, Muborak, Yakkabog, G‘uzor ja Qamashi.

Talous ja liikenne 
Alueen tärkein teollisuudenala on alueelta saatavan öljyn ja maakaasun jalostus, jonka merkittävin keskus on Muborakin kaupunki. Muita tärkeitä teollisuudenaloja ovat villanjalostus-, tekstiili-, sähkö-, elintarvike- ja rakennusaineteollisuus. Maatalous tuottaa puuvillaa, monia viljoja ja karjataloustuotteita.

Qashqadaryon alueen alueella on hyvin kehittynyt liikenneverkko. Alueella on 350 kilometriä rautateitä ja 4 000 kilometriä päällystettyjä teitä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Uzbekistanin alueet
Buharan alue

Buharan alue () on hallinnollinen alue Uzbekistanin eteläosassa Keski-Aasiassa Turkmenistanin rajalla. Alueella on noin 1 600 700 asukasta (2009), ja sen pinta-ala on 41 937 neliökilometriä. Sen pääkaupunki on Buhara. Buharan alue rajoittuu pohjoisessa ja idässä Navoiyn alueeseen, kaakossa Qashqadaryon alueeseen, lounaassa ja lännessä Turkmenistaniin sekä luoteessa Xorazmin alueeseen ja Karakalpakian tasavaltaan. 

Alueen merkittävin joki on Zeravšan. Buharan alueella tuotetaan öljyä, puuvillaa, hedelmiä ja silkkiä.

Historia 
Buharan aluetta hallitsivat arabit 700-luvulla ja Persia 800- ja 900-luvuilla. Mongolit valloittivat alueen 1200-luvun alussa ja vuodesta 1555 lähtien alue kuului Buharan kaanikuntaan. Venäjä valloitti kaanikunnan 1866 ja teki siitä vasallivaltion. Kaanikunta liitettiin Neuvostoliittoon 1920 ja siitä muodostettiin Buharan kansantasavalta, joka kuitenkin jo 1924 lakkautettiin. Tällöin nykyinen Buharan alue liitettiin Uzbekistanin neuvostotasavaltaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Buxoron alueen kotisivut 

Uzbekistanin alueet
Ferganan alue

Ferganan alue () on hallinnollinen alue Uzbekistanin itäosassa Ferganan laaksossa Kirgisian rajalla Keski-Aasiassa. Alueen pinta-ala on 7 005 neliökilometriä, ja vuonna 2009 siellä eli 3 048 700 asukasta. Alueen pääkaupunki on Fergana. Ferganan alue rajoittuu pohjoisessa Namanganin alueeseen ja Andižanin alueeseen. Muualla alue rajoittuu Kirgisiaan.

Alueen halki virtaa Syrdarja. Alueella viljellään puuvillaa, riisiä ja hedelmiä. Lisäksi tuotetaan silkkiä. Viljely vaatii keinokastelun.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Fargʻonan alueen kotisivut

Uzbekistanin alueet
Hivan kaanikunta

Hivan kaanikunta on entinen valtio, joka käsitti laajan alueen Keski-Aasian länsiosassa Araljärven eteläpuolella. Nykyisin alue kuuluu Uzbekistaniin ja Turkmenistaniin.

Historia 
Hivan kaanikunta syntyi antiikin aikana Amudarja-joen ympärille. Arabit valloittivat sen vuonna 680 ja mongolivalloittaja Tšingis-kaani 1200-luvulla ja Timur Lenk 1300-luvulla. Sittemmin kaanikunnasta tuli jälleen itsenäinen. Venäjä valloitti osan kaanikunnasta 1873 ja teki siitä vasallivaltion. Vuonna 1919 Neuvosto-Venäjä syöksi emiirin vallasta ja seuraavana vuonna kaanikunnasta muodostettiin nimellisesti itsenäinen Horezmin kansantasavalta. Se ei kuitenkaan ollut pitkäikäinen, sillä jo 1924 sen alue jaettiin Uzbekistanin, Turkmenistanin ja Kazakstanin neuvostotasavaltojen kesken. Kazakstaniin liitetty osa (Karakalpakia) liitettiin 1932 Uzbekistaniin.

Hivan kaanit (1515-1920)

Arabshanidin dynastia (1515-1804)
Ilbars I (1515-1525)
Sultan Haji (1525-?)
Hasan Quli
Sufyan
Bujugha
Avnik
Qal (1539-46)
Aqataty (1546)
Dust Muhammad (1546-58)
Haji Muhammad I (1558-1602)
Arab Muhammad I (1602-1623)
Isfandiyar (1623-1643)
Abu al-Ghazi I Bahadur (1643-1663)
Anusha (1663-1687)
Muhammad Awrang (1687-1688)
Ishaq Agha Shah Niyaz (1688-1702)
Arab Muhammad II (1702-?)
Haji Muhammad II
Yadigar (1714)
Awrang (1714-1715)
Shir Ghazi (1715-1728)
Ilbars II (1728-1740)
Abu al-Ghazi II Muhammad (1742-1745)
Ghaib (1745-70)
Abu al-Ghazi III (1770)
Abu al-Ghazi ibn Gha'ib (1791–1804)

Qungratin dynastia (1804-1920)
Iltazar Inaq ibn Iwaz Inaq Biy (1804–1806)
Abu al-Ghazi ibn Gha'ib (1806)
Muhammad Rahim Bahadur (1806–1825)
Allah Quli Bahadur (1825–1842) 
Muhammad Rahim Quli (1842–1846)
Abu al-Ghazi Muhammad Amin Bahadur (1846–1855)
Abdullah (1855)
Qutlugh Muhammad Murad Bahadur (1855–1856)
Mahmud (1856)
Sayyid Muhammad (1856–syyskuussa 1864)
Muhammad Rahim Bahadur (10 syyskuuta 1864–syyskuussa 1910)
Isfandiyar Jurji Bahadur (syyskuussa 1910–1 lokakuuta 1918)
Sayid Abdullah (1 lokakuuta 1918–1 helmikuuta 1920)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Uzbekistanin historia
Turkmenistanin historia 
Aasian entiset valtiot
Entiset protektoraatit
Kahlaajat

Kahlaajat (Charadrii) on alalahko rantalintujen (Charadriiformes) lahkossa.

Esiintyminen 
Alalahkoon kuuluu noin 210 lajia. Arktisen ja lauhkean vyöhykkeen lajit ovat muuttolintuja. Jotkut arktisen alueen pesimälajit kuuluvat pisimmän muuttomatkan tekeviin lintulajeihin, kuten pikkusirri (Calidris minuta) joka talvehtii eteläisellä pallonpuoliskolla. Tropiikin lajit ovat paikkalintuja tai muuttavat vain sadealueiden mukana.

Suomessa esiintyvistä lajeista suurin osa kuuluu kurppien (Scolopacidae) tai kurmitsojen (Charadriidae) heimoihin.

Elinympäristö ja ravinto 
Lajeista suurin osa elää kosteikoissa tai rannoilla. Tähän elinympäristöön sopeutumia ovat pitkät höyhenettömät kahluujalat sekä usein pitkä ja hoikka kaula. Monilla kahlaajilla on nokan päässä herkkiä hermoja joiden avulla ne löytävät ravintoa mudasta tai pehmeästä maaperästä. Lajien eripituiset nokat mahdollistavat ruokailun samassa elinympäristössä ilman että eri lajit kilpailevat suoraan ruuasta. Lajeista suurin osa syö pieniä selkärangattomia eläimiä. Monet suuremmat ja erityisesti kuivempaan ympäristöön sopeutuneet lajit käyttävät ravinnokseen suurempiakin eläimiä kuten pieniä matelijoita. Pääskykahlaajat (Glareola) saalistavat muista kahlaajista poiketen pääasiassa ilmassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Juhani Vuorinen, Tony Prater, John Marchat. Kahlaajaopas : Holarktisten kahlaajien lajin ja iän määritys. Lintutieto 1979.
 Forsman, Dick 1990: Vuolijoen Otanmäen sirri – mikä ja miksi? – Lintumies 6.1990 s. 284–288. LYL.
 Hakala, Tuomo & Purra, Esa 1969: Tampereen Lielahden kahlaajahavainnot vuodelta 1968. – Lintumies 2.1969 s. 46–50. SLY.
 Hurskainen, Tarmo 1968: Poikkeuksellinen kahlaajasyksy 1967 Tampereella. – Lintumies 3.1968 s. 72–73. SLY.
 Lampolahti, Janne & Ripatti, Juha-Pekka 1987: Pesinnän ajoittamisen ongelma: Esimerkkinä laidunniityn kahlaajayhteisö. – Lintumies 3.1987 s. 117–122. LYL.
 Myers, J. P., Hildén, O. & Tomkovich, P. 1982: Siperian tundran eksoottisia sirrejä. – Ornis Fennica 59:175–181.
 Saurola, Pertti 1978: Rengaslöytöjä Siperian sirreistä. – Lintumies 4.1980 s. 146–153. LYL.
 Saurola, Pertti 1979: Virikkeitä viklolöydöistä. – Lintumies 2.1979 s. 59–64. LYL.

Seulonnan keskeiset artikkelit
Lieksanjoki

Lieksanjoki on Vuoksen vesistöön kuuluva Pieliseen laskeva joki, joka saa vetensä suurelta osin Venäjän puolelta itärajaa Karjalan tasavallasta.

Joen kulku
Joki saa alkunsa Lieksajärvestä Venäjällä ja laskee Pieliseen Lieksan keskustaajamassa. Joen alajuoksulla on Pankakosken voimalaitos.
Välillä joki levenee järviksi, joita ovat Suomen puolella Säyneinen, Ruunaanjärvi ja Polvijärvi. Se kulkee Ruunaan retkeilyalueen läpi ja tällä alueella joessa on runsaasti koskia. Joki on myös suosittu melontareitti. Suomen puolella joella on pituutta 80 kilometriä. Myös Venäjän puolella joen leventyminä on isoja järviä sen lähdejärvenä olevan Lieksanjärven alapuolella.

Sivujoet
Lieksanjoen suurimpia sivujokia ovat Kainuusta Kuhmon Jonkerijärvestä alkunsa saava Jongunjoki ja Venäjän puolelta Tuulijärvestä alkuinsa saava Tuulijoki.

Lähdejärvet
Lieksanjoen suurimpia lähdejärviä ovat lähellä Suomen rajaa Venäjän puolella sijaitsevat Tuulijoen lähdejärvi Tuulijärvi ja siitä koilliseen sijaitseva Lieksanjoen lähdejärvi Lieksajärvi (), jonka rannalla sijaitsee Repolan taajama. Järvistä Tuulijärvi laskee Lieksanjokeen Venäjän puolelta alkunsa saavaa Tuulijokea pitkin, joka yhtyy Lieksanojoen laajentumana olevaan Polvijärveen Ruunaanjärven alapuolella Suomen puolella. Lieksanjoen varsinaisena lähdejärvenä olevan Lieksanjärven lasku-uomana taas on Lieksanjoen Venäjän puolelta laskeva ylin jokiosuus Ruunaanjärven yläpuolella.

Lähteet
 Canoe Finland
 Lieksanjoki kalasaalis.com
 Facta 2001 osio 10 s. 151

Viitteet

Aiheesta muualla

Lieksan luonto
Karjalan tasavallan joet
Pielisen reitin valuma-alue
Mujejärven piiri
ZX81

ZX80 ja ZX81 olivat brittiläisen sir Clive Sinclairin suunnittelemia hyvin edullisia mikrotietokoneita, jotka julkaistiin vuonna 1980 ja 1981. Molempia myytiin rakennussarjana ja ZX81:tä myös valmiiksi koottuna hieman kallimpaan hintaan. ZX81 oli saatavilla myös Suomessa, joskin se jäi edullisuudestaan huolimatta Commodore VIC-20:n varjoon.

Sinclairin vuonna 1982 julkaisema ZX Spectrum jatkoi ZX80:sta ja ZX81:stä tuttua halpatuotantofilosofiaa, joskin vähemmän äärimmilleen vietynä.

Myös muut valmistajat kehittivät ZX81-yhteensopivia kotimikroja. Suomessa tunnetuin ZX81-klooni oli brittiläisen Lambda Electronicsin BASIC 2000, jossa oli vakiona 2 kilotavua keskusmuistia ja yksinkertainen "piipperi" äänentuotantoon. BASIC 2000 oli alkuperäiseltä nimeltään Lambda 8300, ja muihin maihin sitä myytiin myös nimillä IQ8300, DEF3000 ja Your Computer.

Timex myi ZX81:tä Pohjois-Amerikassa nimellä Timex Sinclair 1000.

Tekniikka 

ZX80 ja ZX81 edustivat suunnittelultaan äärimmilleen vietyä kustannusten minimointia. Näppäimistönä käytettiin kalvonäppäimiä ja keskusmuistia oli perusmallissa tasan yksi kilotavu. Edes itsenäistä videopiiriä ei ollut, vaan Sinclair säästi käyttämällä prosessorin osoitelaskuria näyttömuistilaskurina. Tämän vuoksi kuvan näyttäminen kuvaruudulla ohjelman suorituksen aikaan hidasti koneen nopeuden murto-osaansa. Muistin säästämiseksi muistiin tallennettiin vain joka rivin näkyvät merkit ja rivinvaihtokoodi. Jos muisti kävi vähiin, ruudulla näkyvien tekstirivien määrä väheni. Kuva oli mustavalkoinen ja näyttönä käytettiin televisiota, joka kytkettiin RF-liitännällä. Näytölle mahtui 24 kappaletta 32 merkin mittaisia rivejä. Koneessa oli myös mahdollisuus 64×48 "pikselin" grafiikkaan käyttämällä lohkomerkkejä.

Suorittimena oli NECin valmistama halpa 3,25 MHz:n Z80-klooni. Koneeseen oli myös saatavilla 16 Kt:n ja myöhemmin 32:n ja 64 Kt:n muistinlaajennus.

Ääniominaisuuksia ei ollut.

Ulkoinen kasettiasema oli ainoa tapa ladata ja tallentaa ohjelmia.

Eroavaisuudet 

ZX80:n ja ZX81:n erot olivat pääasiassa ROM-muistissa: ZX80:n koko varusohjelmisto BASIC-tulkkeineen mahtui 4 kilotavun ROM-piirille, kun taas ZX81:ssä käytettiin 8 kilotavun piiriä ja BASIC tuki myös liukulukuja. Siinä oli myös mahdollisuus kytkeä FAST- ja SLOW-käskyillä ruudunpäivitys pois ja päälle ohjelman nopeuttamiseksi. Useimmista muista kotimikrovalmistajista poiketen Sinclair ei ostanut BASIC-tulkkia Microsoftilta vaan ohjelmoi omansa.

Vaikutus 
Laitteen halpa hinta mahdollisti oman tietokoneen hankkimisen aiempaa laajemmin. Pelikehittäjät kuten Jeff Minter aloittivat hankkimalla ZX80:n.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Sinclair ZX80 

Sinclairin tietokoneet
1980-luvun tietokoneet
Wolfgang Weingart

Wolfgang Weingart (s. 1941) on saksalainen typografi ja vaikutusvaltainen graafisen suunnittelun opettaja.

Weingart hankki oppinsa työharjoittelulla Stuttgartissa. Kolmen vuoden harjoittelun jälkeen hän lähti Sveitsiin opiskellakseen Baselin taideteollisessa koulussa. Weingart ei saanut opintojaan Baselissa päätökseen, mutta hän sai koulusta työpaikan opettajana vuonna 1968. Weingartista tuli vaikutusvaltainen opettaja, jonka opit levisivät nopeasti ulkomaalaisten oppilaiden välityksellä. Weingartin tyylin filosofia on toiminut esimerkiksi Amerikan uuden aallon ja dekonstruktivismin pohjana.

Weingartin ajatukset olivat täysin päinvastaisia sveitsiläiseen tyyliin verrattuna, joka oli 1940-luvulta lähtien korkeasti arvostettua. Siinä missä sveitsiläinen tyyli pyrki askeettisuuteen ja anonymiteettiin, Weingart pyrki viemään typografian käyttöä ekspressiivisempään suuntaan, painottaen sen muuntumiskykyä esimerkiksi sommittelua ja ladontatapaa muuttamalla. Weingart on itse silti sanonut pohjaavansa tyylinsä sveitsiläisen tyylin ruudukkoajatteluun.

Lähteet

Typografit
Saksalaiset taidegraafikot
Saksalaiset graafiset suunnittelijat
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Rohtosarviapila

Rohtosarviapila (Trigonella foenum-graecum) on ruohovartinen maustekasvi, joka tunnetaan myös nimillä sarviapila ja pukinsarviapila.

Ulkonäkö ja koko 
Rohtosarviapila kasvaa noin 50 senttimetriä korkeaksi. Sillä on kolmilehdykkäiset lehdet ja kellanvaaleat kukat. Hedelmä on 8–10 cm pitkä palko.

Käyttö 
Rohtosarviapilaa on käytetty antiikin ajoista lähtien maustamiseen, värjäämiseen, lääkkeenä ja jopa eläinten rehuna. Intialaisessa keittiössä käytetään siemeniä sekä kuivattuja lehtiä, joiden kitkerä maku muistuttaa läheisesti laakerinlehteä. Egyptiläiset tarvitsivat rohtosarviapilaa ruumiiden balsamoinnissa. Rohtosarviapilan siemenet kannattaa paahtaa ennen käyttöä, koska se antaa mausteelle täyteläisen maun. Siemeniä käytetään myös monissa currysekoituksissa yhtenä raaka-aineena.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Laji.fi: Rohtosarviapila (Trigonella foenum-graecum)
 Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Trigonella foenum-graecum 
 Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Trigonella foenum-graecum 
 United States Department of Agriculture (USDA): Trigonella foenum-graecum 
 Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Trigonella foenum-graecum (fenugreek) 
 Flora of China: Trigonella foenum-graecum 
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Trigonella foenum-graecum 
 Plantwise: Fenugreek (Trigonella foenum-graecum) 

Sarviapilat
Maustekasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Farsta (kaupunginosa-alue)

Farsta on yksi Tukholman kunnan 14 kaupunginosa-alueesta. Se sijaitsee kunnan eteläosassa (Söderort). Farstassa on noin 48 000 asukasta, ja sen pinta-ala on 15,40 neliökilometriä. Pohjoisessa Farsta rajoittuu Enskede-Årsta-Vantörin ja Skarpnäckin kaupunginosa-alueisiin, etelässä taas Huddingen kuntaan. Farstan kaupunginosa-alueeseen kuuluvat seuraavat kaupunginosat: Fagersjö, Farsta, Farstanäset, Farsta Strand, Gubbängen, Hökarängen, Larsboda, Sköndal, Svedmyra ja Tallkrogen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Tukholman kaupunginosa-alueet
Lain kolmas käyttö

Lain kolmas käyttö on oppi, joka löytyy luterilaisen kirkon tunnustuskirjoista, yksimielisyyden ohjeessa. Opetuksen mukaan hengellistä lakia on saarnattava myös uudestisyntyneille kristityille eikä vain pakanoille, eli kristitty on lain alla. Tämän opin vastustajat taas opettavat, ettei hengellinen laki kuulu kristitylle, eli hän ei ole lain alla.

Tunnustuskirjoja laadittaessa vähemmistö luterilaisista jumaluusoppineista (aitoluterilaiset) torjui tämän opetuksen, mutta enemmistö (filippistit) Melanchtonin johdolla sai opetuksen kirjattua tunnustuskirjoihin. Tunnustuskirjoissa onkin maininta, että opetusta ei laitettu tunnustuskirjoihin yksimielisyyden vallitessa. Opista on tunnustuskirjojen mukaan syntynyt kiistaa "muutamien harvojen teologien kesken". Siitä lähtien tämä oppi on kuulunut luterilaisuuteen, erityisesti puhdasoppisuuden aikana, mutta myös myöhemmin ortodoksiluterilaisuudessa. Opetuksen vastakohta on antinomismi. Lain kolmannessa käytössä on mukana pelagiolaisuutta.

Lähteet 

Kristinuskon opit