Sallimus

Sallimus: itämainen kertomus (, ”Zadig, eli Kohtalo”; ) on ranskalaisen kirjailijan Voltairen filosofinen romaani, joka julkaistiin vuonna 1747. Teos edustaa 1700-luvulla suurta suosiota nauttinutta itämaista genreä, ja lajityypin tradition mukaisesti se käyttää näennäisesti muinaista Lähi-itää muistuttavaa miljöötä ajankohtaisten eurooppalaisten ilmiöiden kriittiseen tarkasteluun. Vaikka Voltaire tunsi Tuhannen ja yhden yön tarinat hyvin, Sallimuksen tärkeimpiä esikuvia olivat hänen mukaansa etupäässä Anthony Hamiltonin Tuhatta ja yhtä yötä jäljittelevät romanssit. Sallimuksessa on kuitenkin vaikutteita myös vanhasta arabialaisesta tarinasta Sulttaani Al-Yaman ja hänen kolme poikaansa, jonka rakenne Zadigin tavoin muistuttaa yksinkertaista salapoliisikertomusta.

Sallimuksen johdanto parodioi aikansa Euroopan villitystä itämaiseen kulttuuriin. Siinä annetaan kertomukselle kuvitteellinen tausta kaldealaisten kielellä kirjoitettuna muinaisena tekstinä, jonka arabialainen kääntäjä Sadi lahjoittaa sulttaanitar Sheraalle. Sulttaani Oulog paheksuu hovinaisten kiinnittymistä Tuhannen ja yhden yön viihteellisiin ja vähä-älyisiin seikkailuihin, mutta Sadi luottaa Sheraan lukevan mieluummin Zadigin opettavaisista vaiheista. Sulttaanitar Sheraa tarkoittanee Voltairen ystävätärtä markiisitar Émilie du Châteletia, jolle hän omisti muitakin teoksiaan. Joissakin painoksissa on mukana myös Voltairen omana itsenään kirjoittama pilkallinen saateteksti, jossa hän toteaa Sallimuksen kaikin tavoin viihdyttäväksi ja hyödylliseksi ja kertoo siksi kieltäneensä sen julkaisemisen ja vakuuttaneensa tuomarille inhoavansa teosta.

Kertomus on luonteeltaan kepeä ja hyväntuulinen. Vaikka teoksessa esitetään satiiria uskonnollista suvaitsemattomuutta ja 1700-luvun Ranskan arvomaailmaa kohtaan, on sen pääasiallinen teema kohtalon arvaamattomuus. Päähenkilö Zadig on babylonilainen nuorimies, joka onnea etsiessään joutuu kokemaan toistuvia vastoinkäymisiä ja kohtaamaan mielivaltaa valtaapitävien ja naisten taholta. Lopussa Zadig oivaltaa, että hänen vaikeuksiensa takana on sallimus, joka näkee kaiken ennalta ja jonka päämääränä on joko koetteleminen, rankaiseminen tai palkitseminen.

Sallimuksen teemana on pahan ongelma, ja sen lopussa Zadig pohdiskelee aihetta Jesrad-nimisen enkelin kanssa. Zadig kyseenalaistaa pahan tarpeellisuuden ja valittaa sen hyville ihmisille aiheuttamasta kärsimyksestä. Jesrad puolestaan perustelee, ettei ole sellaista pahaa, joka ei tuottaisi hyvää. Näin Voltaire vaikuttaisi ainakin pintapuolisesti asettuvan Leibnizin optimistiselle kannalle ja kannattavansa tämän teoriaa ”parhaasta mahdollisesta maailmasta”. Sallimuksessa on kuitenkin viitteitä siitä, ettei kirjailija ollut tyytyväinen antamaansa selitykseen, ja Zadigin viimeinen ”mutta” jääkin vaille vastausta. Zadig hyväksyy Jesradin selityksen tarinan sisäisessä todellisuudessa, mutta lukijan ei tarvitse yhtyä hänen johtopäätökseensä. Voltaire tarkastelikin samankaltaisia teemoja huomattavasti pilkallisemmin myöhemmässä satiirissaan Candide (1759), jossa hän selkeästi tuomitsi yritykset selittää maailman näennäinen pahuus ja epäoikeudenmukaisuus osaksi laajempaa, parhaaseen mahdolliseen lopputulokseen pyrkivää suunnitelmaa.

Lähteet 

 

 

 

 

 Suuri Tarukirja. Koko Kansan Kirjakerho, 1983. Sivu 410.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Zadig or the Book of Fate LibriVax.org sivustolla 
 VOLTAIRE – Zadig Ou La Destinée, Histoire Orientale (äänikirja) 

Filosofiset romaanit
Ranskalaiset romaanit