joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hattuša

Hattuša oli muinaisen heettiläisen valtakunnan pääkaupunki myöhäispronssiajalla. Se sijaitsi nykyisen Turkin keskiosissa. Se tuhoutui ja hylättiin noin 1200 eaa., mutta Fryygian aikana paikalle rakennettiin uudelleen kaupunki. Tällöin sitä kutsuttiin nimellä Pteria. Hattuša on tunnettu myös nimellä Bogâzkale. Hattušan raunioalue on ollut Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1986.

Ernst Chantre aloitti alueella kaivaukset vuosina 1893–1894. Saksalaiset arkeologit tutkivat aluetta vuonna 1906 ja edelleen vuosina 1913–1931 sekä 1940–1951, tosin maailmansodat aiheuttivat työssä keskeytyksiä.

Ympäristö 

Kaupunkia ympäröivät aikoinaan pellot ja laitumina käytetyt kukkulat. Alueella kasvoi muinaisina aikoina metsää, josta asukkaat saivat niin poltto- kuin rakennuspuutakin. Viljelykasveista tunnettiin vehnä, ohra ja kylvövirvilä. Myös pellavaa kasvatettiin, vaikka villa olikin vaatteiden pääasiallinen raaka-aine. Lihaa saatiin etupäässä kotieläimistä. Alueella liikkuneiden hirvieläinten metsästäminen oli todennäköisesti varattu ainoastaan ylhäisön huviksi. Kaupungin lähistöllä virtaavat joet ovat pieniä ja purjehduskelvottomia. Lähellä sijaitsee rotko nimeltä Yazilikaya ja Büyükkalen kukkula, jonka päällä sijaitsee kuninkaallinen asuinpaikka.

Historiaa 
Heettiläisten hallitsijat siirsivät hallituspaikkansa Hattušaan noin vuonna 1600 eaa. Kuninkaana oli tuolloin perimätiedon mukaan Labarna. Kuningas Mursili I rakennutti kaupunkiin kuninkaanlinnan arviolta vuonna 1620 eaa. ja noin vuonna 1500 eaa. kaupunki ympäröitiin muurilla. Asuintalot rakennettiin terassin päälle ja niissä oli useita huoneita ja muutamista on löydetty savinen kylpyamme.

Kaupunkia kohtasi onnettomuus vuoden 1420 eaa. paikkeilla. Tuolloin kaskalaiset heimot hyökkäsivät kaupunkiin, ryöstelivät sitä ja hävittivät sitä perusteellisesti. Heettiläisten suurvallan aikana 1300–1200 luvuilla eaa. kaupunki kasvoi ja sitä ympäröinyttä muuria laajennettiin.

Lopullisen katastrofin Hattuša koki merikansojen vaelluksen yhteydessä noin vuonna 1190. Merikansat hyökkäsivät luultavasti yhdessä kaskalaisten heimojen kanssa kaupunkiin ryöstellen, hävittäen ja surmaten sen väestöä. Lähes jokaisessa löydetyssä rakennuksen jäänteessä on havaittavissa jälkiä tulipalosta. Alueelle tuli uutta asutusta, mutta mitään merkittävää paikkakuntaa sen sijoille ei enää noussut.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

 http://www.pbase.com/dossen/bogazkale
 http://www.visitturkeynow.com/cities/c.hattusas.htm

Heettiläiset
Muinainen Lähi-itä
Unescon maailmanperintökohteet Turkissa
Saurio (talo)

Saurio on Ylöjärvellä oleva talo, joka rakennettiin vuonna 1903 Ylöjärven Raittiusyhdistyksen taloksi. Rakennushankkeen käynnistäjä oli Antti Penjami Mäkikylä. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Yrjö Sadenius. Taloa käyttivät raittiusyhdistyksen lisäksi muutkin yhdistykset. Ylöjärven Työväenyhdistys toimi Sauriossa niin paljon, että joissain asiakirjoissa sen nimikin on Saurion Työväenyhdistys. Rakennusta käyttivät myös kiertokoulu sekä yksityiset ylöjärveläiset ja siellä järjestettiin monet häät. Vuonna 1918 Ylöjärven punakaartin esikunta toimi Sauriossa. Muutamaa kuukautta myöhemmin se muutettiin lastenkodiksi sotaorvoille. Vuodesta 1959 alkaen Sauriossa oli lastenkodin ohella päiväkotitoimintaa ja 1968 lastenkoti lakkautettiin kokonaan. Kun Saurion päiväkodille rakennettiin uudet tilat vuonna 1978, vanha Saurio jäi tyhjilleen ja vuotavan katon takia alkoi nopeasti rapistua. Vuonna 1980 rakennus päätettiin korjata toimitaloksi Ylöjärven Työväenopistolle. Kun Ylöjärvelle valmistui Koulutuskeskus Valo vuonna 2012, Työväenopistokin siirtyi sinne ja Ylöjärven kaupunginhallitus teki päätöksen Saurion purkamisesta.

Lähteet 
 Helena Honka-Hallila, Ylöjärvi 1869-1994, Ylöjärven kunta 1996
 Martti Tyrkkö, Ylöjärven historiaa v. 1866-1965, Ylöjärven kunta 1967
 Eija Teivas, Huviloita pyyntimailla, Ketoja kaupungin kupeessa, Ylöjärven kulttuuriympäristöohjelma, Ylöjärven kaupunki
 A-Insinöörit Suunnittelu Oy ja Selvitystyö Ahola, Ylöjärven ydinkeskustan osayleiskaavan muutos, Selvitys historiallisen ajan maisemasta ja rakennetusta kulttuuriympäristöstä, 2011
 Juha Mäki-Ketelä: Joku muistaa aina. Murhenäytelmä Ylöjärveläiseen tapaan. Ylöjärvi 2013.

Aiheesta muualla 
 Ylöjärveläisiä herätellään puolustamaan Saurion opistotaloa 
 Sauriolle puuhataan uutta elämää 

Ylöjärven rakennukset ja rakennelmat
Pyhän Mikaelin kirkko (Tallinna)

Ruotsalainen Pyhän Mikaelin kirkko on kirkko Tallinnassa. Luostari perustettiin vuonna 1249 ja se toimi reformaatioon asti. Rakennus oli keskiajalla sisterssiläisen nunnaluostarin sairaala erityisesti köyhiä ja kodittomia varten. Vanhassa sairaalassa oli paljon pikku syvennyksiä seinissä, jotta sinne mahtui enemmän ihmisiä. Kaupungin köyhille rakennetusta uudesta, Pyhän Johanneksen hospitaalista, vaivaistalosta, tuli ruotsalaisen seurakunnan kirkko vuonna 1631.

Kirkkona rakennus toimi toiseen maailmansotaan ja ruotsinkielisen vähemmistön joukkopakoon saakka. Se ehti toimia myös urheiluhallina Neuvostoaikaan. Urheiluhallissa oli kolme huonetta, yhdessä huoneessa oli painisali, toisessa nyrkkeilysali ja kolmannessa pingissali. Urheiluhallina käytetty kirkko on vihitty uudelleen käyttöön ja restauroitu vuonna 2002. Nykyään kirkossa on 225 istumapaikkaa.

Nykyisin Tallinnan kaupungille kuuluva Pyhän Nikolauksen museokirkko (Niguliste kirik) oli luostarin pääkirkko. Pohjois-Viro kuului 1560-luvulla Ruotsin suurvaltaan. Tallinnan ruotsalais-suomalainen seurakunta kokoontui Pyhän Mikaelin kirkossa yhdessä nunnien kanssa. Kirkko jäi reformaation jälkeen seurakunnalle. Seurakunnan papit tulivat useimmin Suomesta.

Kirkon merkittäviä nähtävyyksiä ovat Joachim Armsbrustin suunnittelema barokkityylinen alttari, saarnastuoli ja ainutlaatuinen kastekappeli (Christian Ackermann, 1680).

Jumalanpalveluksia järjestävät ruotsalaisen seurakunnan lisäksi suomalainen ja saksalainen seurakunta. Kirkko sijaitsee Tallinnan vanhassa kaupungissa Pyhän Nikolaoksen kirkon (Niguliste) vieressä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
http://www.stmikael.ee/index.php/en/
http://www.eelk.ee/~ktalsoome/suomi/yhteystiedot.htm
 Suomalaisen seurakunnan toiminta Tallinnassa
 http://www.finland.ee/public/default.aspx?nodeid=40619&contentlan=1&culture=fi-FI
 http://www.eelk.ee/tallinna.soome/

Tallinnan kirkot
Kivikirkot
Martin Karplus

Martin Karplus (s. 15. maaliskuuta 1930 ) on itävaltalais-yhdysvaltalainen teoreettinen kemisti. Karplus tunnetaan erityisesti NMR-spektrometriaan ja tietokoneavusteiseen laskennalliseen kemiaan liittyvistä tutkimuksistaan. Karplus sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 2013 yhdessä Michael Levittin ja Arieh Warshelin kanssa monimutkaisten kemiallisten systeemien mallintamisesta. Karplus, Levitt ja Warshel ovat tutkimuksissaan onnistuneet yhdistämään klassillisen fysiikan ja kvanttikemian menetelmiä kemiallisten reaktioiden ennustamisessa Karplus on Harvardin yliopiston emeritusprofessori. ja Strasbourgin yliopiston professori.

Karplus on tunnettu nimeään kantavasta Karplus-yhtälöstä ja Karplus-käyrästä, jonka avulla voidaan ennustaa protonien kytkentävakioita NMR-spektrometriassa. Karplus-yhtälö ilmaisee kytkentävakioiden riippuvuuden protonien diedrikulmasta Θ yhdisteessä. Karplus-yhtälön avulla saadaan tietoa molekyylin rakenteesta ja sen konformaatiosta. Karplus julkaisi yhtälön vuonna 1959 työskennellessään Illinoisin yliopistossa. 1970-luvun alussa Karplus työskenteli Harvardin yliopistossa ja suunnitteli Arieh Warshalin kanssa ohjelman, joka kykeni laskemaan π-elektronisysteemien spektrejä ja useiden tasomaisten yhdisteiden värähtelyspektrejä erittäin tarkasti. Ohjelma käytti ydinten ja yhdisteiden σ-sidosten laskemiseen yksinkertaisia klassisen fysiikan malleja ja π-elektronisysteemien laskemiseen kvanttikemiaan perustuvaa Pariser–Parr–Pople-menetelmää.

Lähteet

Aiheesta muualla

Itävaltalaiset kemistit
Yhdysvaltalaiset kemistit
Nobelin kemianpalkinnon saajat
Vuonna 1930 syntyneet
Elävät henkilöt
Amerikanjuutalaiset
Fotometria

Fotometria on optiikan osa-alue, jossa tutkitaan valonlähteisiin ja niiden valaisemiin pintoihin liittyviä suureita. Fotometria pyrkii ottamaan huomioon ihmissilmän vaihtelevan herkkyyden erilaisille valon aallonpituuksille. Fotometria eroaa radiometriasta, missä puolestaan mitataan sähkömagneettisen säteilyn energiaa absoluuttisesti.

Fotometriset suureet 
Fotometriassa tarvitaan useita eri suureita mittaamaan sekä valonlähteen että valaistuksen kohteen ominaisuuksia.
 Valovirta, Φ – yksikkö luumen, lm (= cd·sr)
 Valomäärä, Q
 Valovoima, I – yksikkö kandela, cd (= lm/sr)
 Luminanssi, L – yksikkö kandelaa neliömetriä kohti, cd/m²
 Valaistusvoimakkuus, E – yksikkö luksi, lx (=lm/m²)
 Valotus, H
 Valotehokkuus – yksikkö luumenia wattia kohti, lm/W

Katso myös 
 Valo
 Fotometria (tähtitiede)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Hyperphysics Photometry Concepts

Optiikka
Jari Kinnunen

Jari Kinnunen on seuraavien henkilöiden nimi:

Jari Kinnunen (s. 1960), rikosylikomisario
Jari Kinnunen (s. 1962), urheilujohtaja ja -vaikuttaja
Jari Kinnunen (s. 1966), jalkapalloilija
Mun ainoot 30 minsaa

Mun ainoot 30 minsaa on 12-osainen suomalainen draama-komediasarja, jonka ensimmäinen jakso esitettiin 3. lokakuuta 2013 Yle TV2-kanavalla. Sarjan jokaisen jakson tapahtumat sijoittuvat sarjan esitysaikaan, eli torstai-iltaan kello 21.


Juoni

35-vuotias Jaana on ollut jo vuosikaudet töissä pienellä paikkakunnalla sijaitsevalla LoveBurger-pikaruokaravintolassa. Jaanan työkaverit ovat kymmenen vuotta nuorempia ja pitävät Jaanaa "harmaana hiirulaisena". Ensimmäisessä jaksossa LoveBurgeriin saapuu Ville, joka on ohikulkumatkalla Ouluun tapaamaan sairasta pikkusiskoaan. Molemmat kuitenkin tekevät toisiinsa vaikutuksen ja Ville palaa LoveBurgeriin viikosta toiseen.

Rooleissa

Jaksot

Lähteet

Suomalaiset draamasarjat
2010-luvun televisiosarjat
Yle TV2:n televisio-ohjelmat
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 1982

Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 1982 pelattiin Yhdysvalloissa Minnesotan osavaltiossa ja viisi peliä pelattiin Kanadan puolella.

Turnaus

Palkinnot

IIHF:n valitsemat turnauksen parhaat pelaajat 
Paras maalivahti:  Mike Moffat
Paras puolustaja:  Gord Kluzak
Paras hyökkääjä  Petri Skriko

Turnauksen tähdistökentällinen 
Maalivahti:  Mike Moffat
Puolustajat:  Gord Kluzak,  Ilja Bjakin
Hyökkääjät:  Petri Skriko,  Vladimír Růžička,  Mike Moller

Lopputulokset 

  A-sarja

 B-sarja

Lähteet 

 TSN: artikkeli turnauksesta 1982  
 Passionhockey.com: IIHF U20 1982 
 Hockeyarchives: IIHF U20 1982 

1982
Nuorten maailmanmestaruus
Minnesota
Manitoba
Ontarion jääkiekko
Yhdysvaltain jääkiekko
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2017

Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2017 olivat 41. jääkiekon alle 20-vuotiaiden MM-kisat ja ne pelattiin Kanadassa. Ottelupaikkakuntina toimivat Montreal ja Toronto. Mitalipelit pelattiin Montrealissa.

Maailmanmestaruuden voitti Yhdysvallat, joka kaatoi finaalissa kisaisäntä Kanadan maalein 5-4. Ratkaisu haettiin voittolaukauskilpailusta. Pronssiottelussa Venäjä kukisti Ruotsin maalein 2-1 jatkoajalla.
Hallitseva maailmanmestari Suomi koki sijoituksensa puolesta kaikkien aikojen pohjanoteerauksensa jääden 9:nneksi jouduttuaan kolmatta kertaa pudotussarjaan, jossa se kuitenkin voitti Latvian maalein 6-2.

Otteluareenat

Joukkueet

Lohko A 
  (1.)
  (4.)
  (5.)
  (8.)
  (9.)

Lohko B 
  (2.)
  (3.)
  (6.)
  (7.)
  (11.)

Alkusarja

Lohko A 
Otteluiden alkamisajat paikallisia aikoja.

Lohko B
Otteluiden alkamisajat paikallisia aikoja.

Karsintasarja

Pudotuspelit 

Otteluiden alkamisajat paikallisia aikoja.

Puolivälierät

Välierät

Pronssiottelu

Loppuottelu

Lopputulokset 

MM-Taso 

1. divisioona   A-Lohko 

 B-lohko
 

2. divisioona  A-lohko 

 B-lohko 

3. divisioona

Erotuomarit 
IIHF valitsi 12 päätuomaria ja 10 linjatuomaria kilpailuihin.

Päätuomarit:
 #33  Tobias Björk
 #8    Darcy Burchell
 #10  Jan Hribik
 #28  Jozef Kubuš
 #3    Mark Lemelin
 #32  Marcus Linde
 #20  Marian Rohatsch
 #17  Anssi Salonen
 #40  Brett Sheva
 #4    Maksim Sidorenko
 #45  Robin Sir
 #37  Daniel Stricker

Linjatuomarit:
 #83  Jimmy Dahmen
 #88  Jake Davis
 #85  Nicolas Fluri
 #53  Dmitri Goljak
 #92  Henrik Haurum
 #68  Lukas Kohlmüller
 #76  Jakov Palei
 #58  Libor Suchanek
 #66  Sakari Suominen
 #55  Nathan Vanoosten

Televisiointi
Kisojen TV-kuvasta ja toteutuksesta vastaan kanadalainen TSN. Suomessa kisojen televisiointioikeudet omistaa Yleisradio. Suomessa Yle esittää suorana lähetyksenä kaikki Suomen pelit, alkusarja ottelun Yhdysvallat – Kanada, sekä kisojen finaalin. Kisojen pronssiottelu esitetään jos Suomi pelaa siinä, ja välierät jos Suomi tai Kanada pelaa kyseisissä otteluissa. Ylen selostajana kisoissa on Niki Juusela. Ylen studiossa paikanpäällä Kanadassa ovat toimittaja Riku Salminen ja asiantunija Marko Tuulola.

Lähteet 
 Virallinen sivusto 
 Kisat IIHF:n tulospalvelussa 
 Kisat Hockey Canadan sivuilla 
 Leijonat.fi - Nuorten MM-kisat 2017

Viitteet 

2017
Kanadan jääkiekko
Vuoden 2017 jääkiekko
Montréalin urheilu
Toronton urheilu
Pukkila (yritys)

Pukkila Oy Ab on suomalainen keraamisia laattoja markkinoiva yritys, jolla oli myös Pohjoismaiden ainoa kaakelitehdas Turussa vuosina 1874–2015. Pukkila kuuluu italialaiseen Ricchetti Group -konserniin, jonka tehtaat sijaitsevat Italiassa, Saksassa ja Portugalissa.

Pukkilan liikevaihto vuonna 2012 oli 25 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 130.
Vuonna 2015 Pukkila ilmoitti sulkevansa Turun tehtaan ja irtisanovansa yrityksen 105 työntekijästä 65. Vuonna 2016 liikevaihto oli 14,2 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 52.

Pukkilan pitkäikäisimpiä tuotesarjoja ovat vuonna 1986 aloitetut Harmony- ja Color-sarjat, joiden värisävyt vaihtuvat kunkin ajan trendien mukaan. Turussa tehdyn tuotannon ohella Pukkila toi Suomeen Ricchetti-konsernin muiden tehtaiden mallistoja. Pukkilalla on Suomessa laajan jälleenmyyjäverkoston lisäksi puolen tusinaa omaa Pukkila Kaakelitori -myymälää, joiden tuotevalikoimaan kuuluvat myös kylpyhuonekalusteet.

Historia

Vuonna 1874 Turun kauppatorin laitaan rakennettiin suurta, nyttemmin jo purettua Phoenix-hotellia, johon lämmitystä varten tarvittiin noin sata kaakeliuunia. Niiden tekemiseksi perustettiin Turun Kaakelitehdas Osakeyhtiö osoitteeseen Linnankatu 52. Tehtaan tuhouduttua tulipalossa vuonna 1897 ostettiin silloisen Maarian pitäjän Pitkämäestä tontti niin sanotulta Pukkilan pellolta, jonka maaperässä oli kaakelien tekoon soveltuvaa savea. Tälle paikalle rakennettiin uusi tehdas.

Vuonna 1887 tehdas perusti myyntikonttorin Pietariin ja vuonna 1900 tehtaan Moskovaan, joka kuitenkin lakkautettiin jo vuonna 1908 Venäjän–Japanin sodan aiheuttamien vaikeuksien takia.

1930-luvulla kaakeliuunit alkoivat väistyä keskuslämmityksen tieltä, ja Turun Kaakelitehdas suuntautui yhä enemmän seinä- ja lattialaattojen valmistukseen. Sota-aika aiheutti tehtaan toimintaan vaikeuksia, ja yhtiö sulautettiin Paraisten Kalkkivuori Osakeyhtiöön vuonna 1943. Sotien jälkeen 1950-luvun puolivälissä kaakeliuunien tuotannosta luovuttiin kokonaan, Linnankadun tehdas myytiin ja tuotanto keskitettiin Pitkämäkeen.

Suomen 1990-luvun alun lamaan saakka Pukkila työllisti jopa 350 henkeä, mutta sittemmin henkilöstömäärä on ollut runsas sata. Vuonna 1991 Turun kaakelitehdas yhtiöitettiin uudelleen Oy Pukkila Ab:ksi. Partek ja ruotsalainen pääomasijoitusyhtiö Proventus perustivat United Tiles Ab:n, johon Pukkilan ohella liitettiin italialainen Ricchetti sekä ruotsalaiset Klingenberg ja Höganäs. Vuonna 1995 keramiikkatoiminta myytiin italialaiselle Cisa-Cerdisalle, joka muodosti siitä Ricchetti Groupin ja listasi sen seuraavana vuonna Milanon pörssiin. Vuonna 2015 Pukkila ilmoitti sulkevansa Turun tehtaan ja irtisanovansa yrityksen 105 työntekijästä 65. Turun tehtaan tuotanto siirretään Ricchetti Groupin Portugalin tehtaaseen. Suomeen jää laattojen markkinointi ja myynti sekä suunnittelu-, kehitys- ja laaduntestaustyö.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Turun Kaakelitehdas Oy:n yhtiö- ja omistushistoriaa Pörssitiedon nettisivulla.

Suomalaiset rakennustuotevalmistajat
Suomen teollisuushistoria
Sisustusalan tuotemerkit
Juurtoseitikki

Juurtoseitikki (Cortinarius argutus) on seitikkien sukuun kuuluva laji.

Ulkonäkö 
Lakki on aluksi puolpallomainen ja vanhemmiten laakeneva. Lakin väri on aluksi lähes valkoinen ja myöhemmin kellanruskea. Heltat ovat aluksi kokonaan vaaleita ja
myöhemmin pääosin ruskeita, reunasta vaaleita.

Elinympäristö 
Juurtosientä esiintyy eniten lehdoissa ja sen tapaisissa metsissä sekä lähellä ihmisasutusta sijaitsevissa metsissä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Cortinarius argutus, juurtoseitikki @ Natural Fungi in Finland

Seitikit
Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2002

Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2002 pelattiin Slovakiassa huhtikuussa 2002. Maailmanmestaruuden voitti Yhdysvallat.

Alkusarja

Lohko A 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Lohko B 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Putoamissarja 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Mitalisarja 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Lopputulokset

Palkinnot

IIHF:n valitsemat turnauksen parhaat pelaajat
Paras maalivahti:  Lukáš Mensator
Paras puolustaja:  Ryan Suter
Paras hyökkääjä:  Nikolai Žerdev

Median valitsema tähtikentällinen 
Maalivahti:  Lukáš Mensator
Puolustajat:  Konstantin Kornejev,  Richard Stehlik
Hyökkääjät:  Aleksandr Ovetškin,  Jiří Hudler,  Nikolai Žerdev

Lähteet 
 Kisat IIHF:n sivuilla 
 Passionhockey.com: IIHF U18 2002 
 Hockeyarchives: IIHF U18 2002 

2002
alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2002
alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2002
Melankolian riemut

Melankolian riemut on kolmas Anna Puun esikoisalbumilta Anna Puu julkaistu single. Se julkaistiin syyskuussa 2009.

Anna Puun kappaleet
Vuoden 2009 kappaleet
Akuutti (ohjelma)

Akuutti on Ylen kanavilla vuodesta 1994 esitetty terveysohjelma. Se tarjoaa katsojille tutkittua tietoa terveydestä, oivalluksia ja tuoreita näkökulmia hyvinvoinnista sekä koskettavia tarinoita. Akuutin ohjelmapaikka on Yle TV1:llä tiistaisin iltakahdeksalta. Lisäksi Akuutti näkyy Yle Areenassa. Ohjelmalla on viikoittain yli 400 000 katsojaa.

Akuuttia tuotetaan Helsingissä, mutta sitä kuvataan ympäri Suomea. Ohjelman tuottajana toimii Tarja Haapala-Easton.

Akuuttia tuotettiin aiemmin Oulussa. Elokuussa 2016 Yle ilmoitti siirtävänsä tuotannon Helsinkiin ja irtisanovansa Oulun ohjelmantekijät. Osalle heistä tarjottiin siirtoa Helsinkiin.

Vuonna 2005 opetusministeriö myönsi ohjelman tekijäryhmälle Valtion tiedonjulkistamispalkinnon. Palkinnon perusteluissa kiitettiin esimerkiksi ohjelman ja katsojien välistä vuorovaikutusta. Akuutti on saanut myös Neurologiasäätiön tunnustuksen vuonna 2003 ja Invalidiliiton Kunniakämmen-palkinnon vuonna 2004. Vuonna 2005 Sydäntutkimussäätiö myönsi Akuutille tiedonjulkistamispalkinnon sydän- ja verisuonisairauksien tieteenalalla. Toisaalta Skepsis myönsi vuonna 2000 Akuuttia tekevälle työryhmälle huuhaa-palkinnon "uskomuslääkintää koskevan tiedon yksipuolisesta ja kritiikittömästä tarjoamisesta."

Lähteet

Aiheesta muualla
 Akuutti Ylen sivuilla

Makasiiniohjelmat
Yle TV2:n televisio-ohjelmat
Yle TV1:n televisio-ohjelmat
1990-luvun televisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
Hans Hartung

Hans Hartung (21. elokuuta 1904 Leipzig, Saksa – 7. joulukuuta 1989 Antibes, Ranska) oli saksalais-ranskalainen taidemaalari. Hän oli myös mukana Ranskan muukalaislegioonassa.

Elämä

Hartung syntyi Leipzigissä, Saksassa taiteelliseen perheeseen. Hän arvosti jo varhain nuorena Rembrandtin ja Lovis Corinthin kaltaisten taiteilijoiden teoksia. Vuonna 1924 Hartung pääsi Leipzigin yliopistoon, jossa hän opiskeli filosofiaa ja taidehistoriaa. Hän opiskeli useasti Dresdenin taideakatemiassa, jossa hän jäljensi mestareiden maalauksia. Italian läpi suuntautuneen pyöräilyretken jälkeen Hartung muutti Pariisiin.

Pariisissa Hartung tapasi muita taiteilijoita ja jatkoi tunnettujen mestareiden maalausten jäljentämistä. Vuonna 1928 Hartung vieraili Münchenissä, missä hän opiskeli maalaustekniikkaa Max Doernerin kanssa. Vuonna 1929 Hartung meni naimisiin taiteilija Anna-Eva Bergmanin kanssa. Hartungin töitä oli ensimmäistä kertaa esillä vuonna 1931 Dresdenissä.

Hartungin isän kuoltua vuonna 1932 katkesivat hänen viimeisetkin siteet Saksaan. Hartung ei ollut tervetullut Natsi-Saksaan, sillä hänet leimattiin rappiolliseksi tämän edustaman taidesuuntauksen takia - taiteen joka oli ristiriidassa Natsi-Saksan ideologian kanssa. Vuonna 1935 vieraillessaan Berliinissä Hartungin tarkoituksena oli myydä teoksiaan, kun poliisi yritti pidättää hänet. Hartungin onnistui paeta maasta ystävänsä Christian Zervosksen avustuksella.

Hartungin palattua Pariisiin pakolaisena, Hartung ja hänen vaimonsa erosivat toisistaan ja Hartung masentui. Hänen maalauksistaan tuli entistä abstraktimpia ja ne eivät myyneet hyvin. Hartungin ystävät yrittivät auttaa häntä taloudellisissa ongelmissa ja kuvanveistäjä Julio González tarjosi ateljeensa Hartungin käyttöön. Vuonna 1939 Hartung meni naimisiin Gonzálezin tyttären Robertan kanssa.

Ranskan muukalaislegioonan aika ja kuolema
Joulukuussa 1939 Hartung liittyi Ranskan muukalaislegioonaan. Gestapo varjosti Hartungia ja Ranskan poliisi pidätti hänet seitsemän kuukauden ajaksi. Vapauduttuaan Hartung palasi muukalaislegioonaan mennäkseen taistelemaan Pohjois-Afrikkaan. Hartung menetti jalkansa taistelussa Belfortissa, jonka jälkeen hän sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 1945. 1970-luvulla Hartung ja Anna-Eva Bergman menivät uudelleen naimisiin. Hartung kuoli 7. joulukuuta 1989 Pariisissa.

Saksalaiset taidemaalarit
Ranskalaiset taidemaalarit
Ranskan muukalaislegioonan sotilaat
Amputoidut henkilöt
Vuonna 1904 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Tyypin 95 kevyt panssarivaunu Ha-gō

Tyypin 95 kevyt panssarivaunu Ha-gō () on japanilainen kevyt panssarivaunu. Sitä käytti Keisarillisen Japanin armeija. Vaunutyyppi tunnettiin myös nimillä Ke-gō sekä Kyū-gō. Tyypin suunnittelu tapahtui 1930-luvulla. Tuotanto päättyi 1943, jolloin noin 2 300 vaunuyksikköä oltiin ehditty valmistaa eri versioina. Saman konstruktion pohjalta kehiteltiin Erikois-2-tyypin moottorijahti Ka-Mi, mutta sen tuotanto ja käyttö jäivät suhteellisen vähäiseksi.

Vaunun pääase oli 37 mm:n tykki. Vaunutyyppi saavutti alkuun menestystä, mutta lähinnä heikommin aseistautunutta vastapuolta vastaan, kuten Mantšuriassa. Vaunu osoittautui myöhemmin jokseenkin tehottomaksi esimerkiksi amerikkalaisten M4 Sherman-vaunuja vastaan taistellessa. Dieselmoottori teho oli 120 hevosvoimaa, ja vaunun toimintamatka oli 250 km. Sen suurin maantienopeus oli 45 km/t. Apuaseina vaunussa olivat kaksi kappaletta 7,7 mm:n konekiväärejä.

Lähteet
Trewhitt, Philip: Panssarivaunut ja panssaroidut ajoneuvot, Karisto Oy, Hämeenlinna, 2009, suom. Petri Kortesuo ISBN 978-951-23-5145-9 (s. 30)

Viitteet

Aiheesta muualla

Japan's Type 95 Ha-Go, Type 3 Ke-Ri, Type 4 Ke-Nu, Type 5 Ke-Ho Light Tanks - World War II Vehicles, Tanks, and Airplanes
Type 95 Ha-Go (Ke-Go) Japanese tank, WWII
WW2 imperial japanese light tank type 95 Ha-Go
Type 95 Ha-Go (Ke-Go / Kyu-Go) - Light Tank - - History, Specs and Pictures - Military Tanks, Vehicles and Artillery

Keisarillisen Japanin armeija
Japanilaiset toisen maailmansodan panssarivaunut
Japanilaiset kevyet panssarivaunut
Arvo Survo

Arvo Survo (s. 22. elokuuta 1954 Hatsina, Inkeri) on luterilaisen Inkerin kirkon pappi, runoilija, kirjailija, muusikko ja kansanperinteen kerääjä. Sukutaustaltaan hän on inkerinsuomalainen. 

Kupanitsan Kikkeristä kotoisin oleva Survo asui vuosina 1957−1960 perheensä kanssa Petroskoissa ennen muuttoa Hatsinaan. Vuosina 1972−1974 Survo palveli Neuvostoliiton asevoimissa. Survo opiskeli teologiaa Tallinnan teologisessa instituutissa vuosina 1981−1990. Hän valmistui diakoniksi vuonna 1983 ja papiksi vuonna 1987.

Vuonna 1990 Survo oli käynnistämässä Viron kirkon lähetystyötä. Hän on työskennellyt yli 20 vuotta Inkerin kirkon palveluksessa. Nykyisin hän toimii Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen lähettinä Inkerinmaalla.

Aleksis Kiven Seura myönsi Arvo Survolle Eskon puumerkki -palkinnon 1994.

Lähteet

Kirjallisuus

Aiheesta muualla
Arvo Survon kotisivut 
Arvo Survo SLEY:n sivuilla 

Inkeriläiset henkilöt
Inkerin kirkon papit
Papit
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen lähetyssaarnaajat
Reino Uronen

Reino Uronen (26. toukokuuta 1936 Viipuri – 16. syyskuuta 2013 Helsinki) oli maa- ja metsätalousministeriön kansliapäällikkö vuodesta 1977. Hän oli keskustapuolueen jäsen.

Uronen valmistui 1967 maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi ja aloitti samana vuonna ministeriön palveluksessa. Vuonna 1977 Urho Kekkonen nimitti hänet kansliapäälliköksi viimeisenä kansliapäällikkönimityksenään. Uronen jäi eläkkeelle 1999.

Uronen vaikutti joutsenmerkin käyttöönottoon tuotepakkauksissa. Hänellä oli runsaasti luottamustoimia, ja hän toimi myös maataloustuotteiden viennin edistämiseksi.

Lähteet

Suomalaiset kansliapäälliköt
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Siina

Siina on suomalainen naisen etunimi. Nimi on toden­näköisesti syntynyt lyhentymänä kansain­välisistä -sina -loppuisista naisen­nimistä, jotka Suomessa esiintyvät myös -siina -loppuisina. Sellaisia ovat esimerkiksi Aleksina, Eufrosina, Fransina ja Rosina. Toisaalta Sina on käsitetty myös Sinaida-nimen lyhentymäksi, ja sen vuoksi se on orto­doksisessa kalen­te­rissa sijoitettu Pyhän Sinaidan, ensimmäisellä vuosi­sadalla eläneen legendaarisen marttyyrin muisto­päivälle 11. lokakuuta.

Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Siina on Suomessa vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 714 nais­puoliselle henkilölle.

Tunnettuja Siinoja 

 Siina Hirvonen (s. 1977), muusikko, musiikkipedagogi ja televisiotoimittaja, Siina & Taikaradio -ohjelman juontaja 
 Siina Pylkkä (s. 1984), pikajuoksija
 Siina Rinne, Momman Siina (1859–1940), kankuri ja runoilija
 Siina Simola (s. 1881), pikajuoksija
 Siina Urpilainen (1893–1962/1963), sosialistipoliitikko ja kansanedustaja

Lähteet 

Etunimet
David Ryding

David ”Dave” Ryding (s. 5. joulukuuta 1986) on brittiläinen alppihiihtäjä.

Alppihiihdon maailmancupissa Ryding kilpaili ensimmäisen kerran Alta Badian pujottelussa joulukuussa 2009. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Levin pujottelussa marraskuussa 2012 sijoittuen 26:nneksi. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran samassa paikassa marraskuussa 2016 oltuaan kuudes. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Kitzbühelin pujottelussa tammikuussa 2017. Ennen häntä brittiläisistä miesalppihiihtäjistä vain Konrad Bartelski oli sijoittunut maailmancupissa kolmen parhaan joukkoon oltuaan toinen syöksylaskussa Italiassa 1981. Ryding sijoittui toiseksi myös Oslon kaupunkitapahtumassa uudenvuodenpäivänä 2019. Tammikuussa 2021 hän sijoittui Adelbodenissa pujottelussa kolmanneksi. Ensimmäisen maailmancupin voittonsa hän saavutti Kitzbühelin pujottelussa tammikuussa 2022. Tämä oli ensimmäinen brittialppihiihtäjän maailmancupin osakilpailuvoitto kautta aikojen. Hän sijoittui samalla kaudella toiseksi Garmisch-Partenkirchenin pujottelussa.

Ryding on kilpaillut seitsemissä MM-kilpailuissa. Val d’Isèressä 2009 hän oli suurpujottelussa 41:s ja Garmisch-Partenkirchenissä 2011 39:s. Pujottelussa hän ei saanut tulosta 2009, 2011, Schladmingissa 2013 eikä Vailissa 2015. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui pujottelussa 11:nneksi ja Åressa 2019 yhdeksänneksi. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän keskeytti pujottelun ensimmäisessä laskussaan. Vancouverin olympialaisissa 2010 Ryding oli pujottelussa 27:s ja suurpujottelussa 47:s. Sotšin olympialaisissa 2014 Ryding oli pujottelussa 17:s, Pyeongchangissa 2018 yhdeksäs ja Pekingissä 2022 kolmastoista.

Lähteet

Aiheesta muualla 
David Rydingin kotisivut

Brittiläiset alppihiihtäjät
Vuonna 1986 syntyneet
Elävät henkilöt
Vesa-Pekka Laine

Vesa-Pekka Laine (s. 9. kesäkuuta 1994) on suomalainen koripalloilija. Mesuca Basketin kasvatti Laine edusti Salon Vilpasta kolme kautta Korisliigassa ennen siirtymistä I-divisioona A:ssa pelanneeseen Korihaihin. 179-senttinen Laine on pelipaikaltaan takamies.

Pelaajaura

Pääsarjatasolle Vilppaassa 
Salolaisen Mesuca Basketin kasvatti Laine pelasi kaudella 2009–2010 B-poikien SM-sarjaa Turun NMKY:ssä yli 21 pisteen keskiarvolla. TuNMKY voitti kyseisellä kaudella ikäluokkansa SM-pronssia, ja Laine sijoittui henkilökohtaisissa tilastoissa pisteiden lisäksi riistoissa sarjan kärkisijoille. Seuraavat kaksi kautta hän pelasi Salon Vilppaassa A-poikien SM-sarjaa. Ensimmäisellä kaudellaan tässä ikäluokassa Laine onnistui runkosarjassa kolmen pisteen heitoissaan erinomaisesti ollen koko runkosarjan tarkin yli 45 prosentin keskiarvollaan. Vilpas ja Laine saavuttivat kauden päätteeksi ikäluokan SM-pronssia.

Kaudella 2012–2013 Laine alkoi pelata Vilppaan ikäluokkansa I-divisioonan A-juniorijoukkueen lisäksi myös seuran miesten edustusjoukkueessa. Hän teki ensiesiintymisensä Korisliigassa 3. lokakuuta 2012 Lappeenrannan NMKY:tä vastaan heittäen kuusi pistettä. Laine pelasi runkosarjassa 20 ottelussa keskimäärin noin viisi ja puoli minuuttia ottelua kohden ja teki keskimäärin 2,7 pistettä per ottelu. Vilpas selviytyi runkosarjan kahdeksantena joukkueena pudotuspeleihin, missä se kuitenkin putosi jo puolivälierissä. Laine ei pudotuspeleissä esiintynyt. Kaudella 2013–2014 Laineen peliaika kasvoi noin 12 minuuttiin ottelua kohden. Hän pelasi kaikissa Vilppaan runkosarjaotteluissa parantaen pistekeskiarvoaan 5,2:een ja kirjauttaen 1,1 levypalloa ja 0,9 syöttöä per ottelu. Kolmen pisteen heitoissaan Laine onnistui 42,9-prosenttisesti. Korisliigan piste-ennätyksekseen Laine teki 16 pistettä 19. maaliskuuta 2014 Tapiolan Honkaa vastaan. Vilppaan kausi päättyi runkosarjaan, jossa se sijoittui yhdeksänneksi. Lisäksi Laine pelasi kahdeksan ottelua I-divisioona B:n PeU Basketissa 17,5 pisteen keskiarvolla. Kaudella 2014–2015 Laine pelasi jälleen kaikissa Vilppaan runkosarjaotteluissa, ja hänen peliaikansa pysyi suunnilleen samana. Hän sivusi sarjan piste-ennätystään 28. marraskuuta 2014 KTP-Basketia vastaan. Laineen tilastolukemat heikkenivät jonkin verran edelliskaudesta, ja hän heitti keskimäärin 3,9 pistettä ottelua kohden. Vilpas voitti kauden aikana vain 11 ottelua ja sijoittui runkosarjassa kymmenenneksi karsiutuen pudotuspeleistä.

Korihait 

Kesäkuussa 2015 Laine siirtyi I-divisioona A:ssa pelanneeseen Korihaihin, jossa hän pelaa takakentällä Mikko Jalosen kanssa.

Kesäkuussa 2016 Laine teki Korihaiden kanssa jatkosopimuksen.

Lähteet 
 Vesa-Pekka Laine Suomen Koripalloliitto
 Vesa-Pekka Laine #14  Vilpas
 Profiili  fiba.com

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Vesa-Pekka Laine basketball profile eurobasket.com 

Suomalaiset koripalloilijat
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Mélina Robert-Michon

Mélina Robert-Michon (s. 18. heinäkuuta 1979 Voiron, Isère) on ranskalainen kiekonheittäjä.

Robert-Michon saavutti hopeaa alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1998. Hän voitti kultaa alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa 2001. Samana vuonna hän oli Universiadeissa kolmas. Münchenin EM-kilpailuissa 2002 hän sijoittui 12:nneksi.

Pariisin MM-kisoissa 2003 ja Osakan MM-kisoissa 2007 Robert-Michon oli 11:s. Pekingin olympialaisissa 2008 hän oli kahdeksas. Robert-Michon voitti kultaa Välimeren kilpailuissa 2009. Berliinin MM-kilpailussa 2009 hän oli kahdeksas.

Helsingin EM-kilpailuissa 2012 Robert-Michon oli kuudes ja Lontoon olympialaisissa 2012 viides. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän saavutti hopeaa ennätystuloksellaan 66,28 ja Zürichin EM-kilpailuissa 2014 tuloksella 65,33. Pekingin MM-kilpailussa 2015 hän oli kymmenes. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 Robert-Michon oli viides. Rion olympialaisissa hän saavutti hopeaa ennätystuloksellaan 66,73. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän sai pronssia tuloksella 66,21. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui kymmenenneksi. Tokion olympialaisissa 2021 hän ei päässyt karsinnasta jatkoon. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän sijoittui kymmenenneksi ja saman kesän Münchenin EM-kilpailuissa kahdeksanneksi.

Robert-Michon on voittanut kiekonheiton Ranskan mestaruuden 21 kertaa; vuosina 2000–2009, 2011–2017 ja 2019–2022. Robert-Michonin kiekonheiton ennätys ulkoradoilla on 66,73 m, jonka hän heitti Rio de Janeirossa elokuussa 2016. Se on myös Ranskan ennätys.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ranskalaiset kiekonheittäjät
Ranskalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Mörskyt

Mörskyt (Helvella) on Helvellaceae-heimoon ja maljasienten lahkoon kuuluva suku. Sukuun eivät kuulu suomalaiselta nimeltään mörskyiltä kuulostavat suonimörsky (Disciotis venosa), silokemörsky (Verpa conica), poimukellomörsky (Ptychoverpa bohemica) eikä kuplamörsky (Rhizina undulata).

Ulkonäkö 

Osalla mörskyistä lakki on poimuttunut samalla tavalla kuin korvasieni, mutta joillakin lajeilla lakki on pikarimainen tai maljamainen.

Elinympäristö 

Monia mörskylajeja esiintyy lehtimetsissä.

Mörskyihin kuuluvia lajeja 
Harmaasatulamörsky (Helvella ephippium)
Harmomörsky (Helvella stevensii)
Härmämörsky (Helvella oblongispora)
Karvapikarimörsky (Helvella chinensis)
Karvasatulamörsky (Helvella pezizoides)
Kosteikkomörsky (Helvella palustris)
Kulhomörsky (Helvella leucomelaena)
Lehtopikarimörsky (Helvella macropus)
Lehtopokaalimörsky (Helvella acetabulum)
Lyhytjalkamörsky (Helvella penduculata)
Mustamörsky (Helvella lacunosa)
Mustapikarimörsky (Helvella corium)
Mustasatulamörsky (Helvella nigricans tai Helvella atra)
Nurmimörsky (Helvella solitaria)
Pohjanpokaalimörsky (Helvella hyperborea)
Puistomörsky (Helvella albella)
Puistopokaalimörsky (Helvella costifera)
Ruskomörsky (Helvella subglabra)
Ruskopikarimörsky (Helvella cupuliformis)
Silojalkamörsky (Helvella elastica)
Suvimörsky (Helvella confusa)
Tunturipokaalimörsky (Helvella dryadophila)
Valkomörsky (Helvella crispa)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Funet: Mörskyt (Helvella)
UniProt, Taxonomy: Helvella
OSK

Objedinennaja sudostroitelnaja korporatsija eli OAO OSK (), kansainvälisesti myös United Shipbuilding Corporation (USC) on Venäjän suurin meriteollisuuskonserni. Yhtiön oman ilmoituksen mukaan sen osuus on noin 80 prosenttia Venäjän laivanrakennuksesta. OSK on Venäjän valtion omistama osakeyhtiö.

Meriteollisuuskonserni OSK:hon kuuluu yhdeksän meriteknistä suunnittelutoimistoa ja 39 telakkaa. Esimerkiksi meritekninen suunnittelutoimisto TsKB MT Rubin on osa konsernia ja telakoista muun muassa Sevmaš-telakka Arkangelin alueella. OSK omistaa puolet myös vuonna 2011 STX Finlandin kanssa perustetusta yhteisyritys Arctech Helsingin telakasta. 

Toukokuussa 2019 Arctech myi Hietalahden telakan Algador Holdings Ltd:lle. Uuden yrityksen nimeksi tulee Helsinki Shipyard Oy.

Lähteet

Aiheesta muualla
Rossiju zaderžali v finskoi gavani (10/2013)  (kommersant.ru)
New reform of USC (10/2013)  (portnews.ru)
United Shipbuilding Corporation Faces Major Overhaul to Fight Slump (9/2013)  (themoscowtimes.com)
United Shipbuilding Corporation to risk to lose Zvezda – a super-shipyard may be given to Rosneft and Gazprombank (8/2013)  (rusmininfo.com)
Baltic Shipyard to launch first Russian Mistral in time(6/2013)  (itar-tass.com)
Vladimir Shmakov appointed as head of United Shipbuilding Corporation (5/2013)  (itar-tass.com)
Head of United Shipbuilding Corporation Fired After 11 Months (5/2013)  (themoscowtimes.com)
USC eyes new shipyard to build semi rigs in Russia’s Far East (10/2012)  (portnews.ru)
USC orders two PSVs at Baltic Shipyard (2011)  (ship-technology.com)
United Shipbuilding Corporation  (ria.ru)
Wärtsilä and United Shipbuilding Corporation sign Memorandum of Understanding for co-operation (11/2010)  (wartsila.com)

Laivanrakennusyhtiöt
Venäläiset aseteollisuusyritykset
Metalliteollisuusyhtiöt
Valtionyhtiöt
J. K. Klemola

Juho Kalervo (J. K.) Klemola (21. maaliskuuta 1893 Loimaa – 1983) oli suomalainen lääkäri ja muistelmakirjailija.

Henkilöhistoria ja ammattiura
Klemolan vanhemmat olivat Sääksmäen Kärjenniemestä kotoisin ollut kansakoulunopettaja Johan August Klemola ja valkeakoskelainen Siina Pastell. Perhe asui Vanajan Kankaantaan kylässä. Klemola kävi koulua Hämeenlinnassa, päästen ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1912. Lääketieteen lisensiaatiksi Klemola valmistui 1921. Klemola toimi lääkärinä usealla eri paikkunnalla, muun muassa Lappeenrannana kaupunginlääkärinä ja sairaalan ylilääkärinä. Sotavuosina 1939–1944 Klemola toimi kenttäsairaalan lääkärinä muun muassa Kiestingissä, samoin kuin pataljoonan ja sotasairaalan lääkärinä. Sotilasarvoltaan hän oli lääkintämajuri (1943).

Klemolan puoliso vuodesta 1921 oli sairaanhoitaja Elma Maria Lindell, perheeseen syntyi kolme lasta.

Teoksia 
Eläkkeelle jäätyään Klemola asui Kärjenniemessä sijainneessa Koivuniemen huvilassa. Hän kirjoitti kolme muistelmateosta 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa ja myöhemmin ilmestyi vielä neljäs teos:
 Lääkärin elämäntaipaleelta. WSOY 1966
 Kahden tulen välissä. Karisto 1970
 Kenttäsairaalan lääkäri. Karisto 1971
 Lääkärioloneuvos muistelee. Karjalan kirjapaino, Lappeenranta 1980

Lähteet 

Suomalaiset lääkärit
 Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1893 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Patagonianhaapana

Patagonianhaapana (Mareca sibilatrix) on eteläamerikkalainen sorsalaji.

Koko ja ulkonäkö 
Patagonianhaapana kasvaa 43-54 cm pitkäksi ja painaa 828-939 grammaa. Sillä on mustavalkonen vartalo ja päässä hohtavan vihreä raita joka ulottuu silmistä niskaan.

Levinneisyys 
Patagonianhaapanaa tavataan Argentiinassa, Chilessä, Paraguayssa, Uruguayssa ja Brasilian eteläisimmissä osissa.

Elinympäristö 
Patagonianhaapana elää järvillä, soilla ja hitaasti virtaavien jokien varsilla. Se viihtyy tyypillisesti melko avoimessa ympäristössä.

Lisääntyminen 
Patagonianhaapananaaras munii 5-9 munaa, jotka kuoriutuvat 24-26 päivän hautomisen jälkeen. Toisin kuin useimmilla muilla sorsalinnuilla, myös koiras osallistuu poikasten kasvattamiseen.

Ravinto 
Patagonianhaapana syö lähinnä kasviravintoa: ruohoa, siemeniä ja vesikasvien vihreitä osia. Kesäkuukausina sen on nähty syövän myös matoja, toukkia ja kaloja.

Lähteet 

 
Haapanat
Tuukka Salonen

Tuukka Salonen (s. 27. helmikuuta 1977 Turku) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän toimii nykyään juniorivalmennuksen parissa Kanadan Ontariossa.

Salonen pelasi urallaan 54 Veikkausliigan ottelua Turun Palloseurassa vuosina 1996–2000. Sen jälkeen hän edusti useita seuroja Saksan kolmannella ja neljännellä sarjatasolla. Pelaajauransa lopetettuaan Salonen on toiminut muun muassa KFC Uerdingen 05 in reservijoukkueen päävalmentajana sekä suorittanut saksalaisia valmentajakursseja.

Lähteet 

Suomalaiset jalkapallovalmentajat
Suomalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Rasittavat tyttäret

Rasittavat tyttäret () on yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, jonka ensimmäinen jakso esitettiin Yhdysvalloissa Foxilla 30. marraskuuta 2011. Sarjaa esitettiin kotimaassaan seitsemän jaksoa, kunnes Fox tiedotti sarjan hyllyttämisestä 10. toukokuuta 2012. Jäljelle jääneet kuusi jaksoa esitettiin Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Suomessa sarjan ensimmäinen jakso esitettiin Subilla 24. elokuuta 2013. Suomessa esitettiin kaikki jaksot.

Sarja kertoo kahdesta äidistä, jotka yrittävät estää teini-ikäisiä tyttäriään muuttumasta samanlaisiksi ihmisiksi kuin ne, jotka kiusasivat heitä kouluaikoina. Peloista uhkaa tulla totta, kun tiukassa konservatiiviperheessä kasvanut Annie Watson (Jaime Pressly) huomaa tyttärensä Sophien käyttäytyvän miten haluaa. Ennen ylipainoinen ja epäsuosittu Nikki Miller (Katie Finneran) puolestaan huomaa omasta tyttärestään kasvaneen manipuloivan kakaran. Äidit yrittävätkin kaikin keinoin estää tätä uhkaavaa kehitystä.

Näyttelijät

Päähenkilöt

Sivuhenkilöt

Jaksot

Lähteet 

2010-luvun televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset komediasarjat
Tilannekomediat
Foxin televisio-ohjelmat
Hellen Onsando Obiri

Hellen Onsando Obiri (s. 13. joulukuuta 1989) on kenialainen keskimatkojen juoksija ja kestävyysjuoksija. Hän on maailmanmestari ja olympiamitalisti.

Obiri sijoittui 1 500 metrillä kymmenenneksi Daegun MM-kilpailuissa 2011. Istanbulin MM-hallikilpailuissa 2012 hän voitti kultaa 3 000 metrillä ajalla 8.37,16. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui 1 500 metrillä kahdeksanneksi. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän saavutti pronssia 1 500 metrillä ajalla 4.03,86. Sisäratojen MM-kilpailuissa Sopotissa 2014 hän sai hopeaa 3 000 metrillä ajalla 8.57,72. Hän voitti 1 500 metrin Afrikan-mestaruuden 2014 ajalla 4.09,53. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän saavutti hopeaa 5 000 metrillä ajalla 14.29,77. 

Lontoon MM-kisoista 2017 Obiri voitti 5 000 metrin maailmanmestaruuden ajalla 14.34,86. Hän sijoittui neljänneksi 3 000 metrillä sisäratojen MM-kilpailuissa Birminghamissa 2018. Hän voitti samana vuonna 5 000 metrillä kultaa Kansainyhteisön kisoissa ajalla 15.13,11 ja Afrikan-mestaruuskilpailuissa ajalla 15.47,18. Hän voitti maastojuoksun maailmanmestaruuden Århusissa 2019 ja sai hopeaa joukkuekilpailussa. Hän voitti 5 000 metrin maailmanmestaruuden Dohassa 2019 ajalla 14.26,72. 10 000 metrillä hän sijoittui viidenneksi. Vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän saavutti 5 000 metrillä hopeaa ajalla 14.38,36 ja sijoittui 10 000 metrillä neljänneksi silloisella ennätyksellään 30.24,27. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän saavutti 10 000 metrillä hopeaa ennätysajallaan 30.10,02.

Obiri juoksi 3 000 metrin Afrikan ennätyksen 8.20,68 Dohassa 9. toukokuuta 2014. Hän juoksi saman matkan sisäratojen Kenian ennätyksen 8.29,99 Tukholmassa 6. helmikuussa 2014. Hän juoksi Kenian ennätyksen 5 000 metrillä 14.18,37 Roomassa 8. kesäkuuta 2017 ja maililla 4.16,15 Lontoossa 22. heinäkuuta 2018.

Henkilökohtaiset ennätykset 
Ulkoradat
 800 metriä: 2.00,54 (2011)
 1 500 metriä: 3.57,05 (2014)
 Maili: 4.16,15 NR (2018)
 3 000 metriä: 8.20,68 (2014)
 5 000 metriä: 14.18,37 NR (2017)
 10 000 metriä: 30.10,02 (2022)

Sisäradat
 1 500 metriä: 4.05,04 (2018)
 3 000 metriä: 8.29,41 NR (2017)

Lähteet 
 
 Tilastopajan profiili

Viitteet 

Kenialaiset keskimatkojen juoksijat
Kenialaiset kestävyysjuoksijat
Kenialaiset olympiamitalistit
Vuonna 1989 syntyneet
Elävät henkilöt
Johanna Pakola

Johanna Pakola on suomalainen historiakirjailija, joka on dokumentoinut suomalaisia saaristolinnakkeita ja niitten historiaa.

Kirjallisuus
 Katanpää - linnake ja vankila (2004) 
 Suljetut saaret (2007) TS-yhtymä
 Örö (2008) TS-yhtymä
 Utön linnake (2009) TS-yhtymä
 Kahdeksannen elämän kynnyksellä - Uudenkaupungin Janhua (2010)
 Varusmiehet miinasodassa (2012)
 Mönsträtyt - töissä merellä (2012)
 Russarö - Hankoniemen silmä (yhdessä Seppo Laurellin kanssa) (2012) 
 Höyrylaiva Ukkopekka (2013) 
 Tie - Kirja suomalaisesta työstä (2013) 
 Kustavin Katanpää - Seksmiilarin portinvartija (2014) 
 Kuuskajaskari - Raumanmeren lukko (2014) 
 Pernod Ricard Finland 1994-2014 - Ensimmäiset 20 vuotta
 Suomenlahti Pietarin suojana (toim. Ove Enqvist ja Johanna Pakola) (2016) Docendo
 Menetetyt majakat (Johanna Pakola ja Seppo Laurell) (2016) (Docendo)
 Päijänteen kulkija -Siipirataslaiva Lahtis
 Kylmäpihlaja Raumanmeren loisto 2018
 
 Mereen kadonneet - Vernan viimeinen matka 1948 (2020) Minerva

Lähteet

Suomalaiset tietokirjailijat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Luca De Aliprandini

Luca De Aliprandini (s. 1. syyskuuta 1990) on italialainen alppihiihtäjä.

Alppihiihdon maailmancupissa De Aliprandini kilpaili ensimmäisen kerran Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2011. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Alta Badian suurpujottelussa joulukuussa 2012 oltuaan 11:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kuudes Val d'Isèren suurpujottelussa joulukuussa 2013. Hän saavutti ensimmäisen maailmancupin palkintokorokesijansa sijoittumalla toiseksi Alta Badian jälkimmäisessä suurpujottelussa joulukuussa 2021.

Sotšin olympialaisissa 2014 De Aliprandini oli suurpujottelussa yhdestoista. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hänet hylättiin suurpujottelun ensimmäisellä kierroksella. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui suurpujottelussa 20:nneksi. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti suurpujottelussa hopeaa sekä sijoittui parisuurpujottelussa viidenneksi ja joukkuekilpailussa kahdeksanneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän keskeytti suurpujottelun toisella kierroksella.

Luca De Aliprandini seurustelee vakituisesti sveitsiläisen alppihiihtäjän Michelle Gisinin kanssa.

Lähteet 

Italialaiset alppihiihtäjät
Vuonna 1990 syntyneet
Elävät henkilöt
Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2003

Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2003 pelattiin Venäjällä huhtikuussa 2003. Maailmanmestaruuden voitti Kanada.

Otteluareenat

Alkusarja

Lohko A 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Lohko B 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Putoamissarja 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Pudotuspelit 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Puolivälierät

Välierät

Sijoitusottelu 5. sijasta

Pronssiottelu

Loppuottelu

Lopputulokset

Palkinnot

IIHF:n valitsemat turnauksen parhaat pelaajat
Paras maalivahti:  Jaroslav Halák
Paras puolustaja:  Brent Seabrook
Paras hyökkääjä:  Aleksandr Ovetškin

Lähteet 
 Kisat IIHF:n sivuilla 
 Passionhockey.com: IIHF U18 2003 
 Hockeyarchives: IIHF U18 2003 

2003
Venäjän jääkiekko
Vuoden 2003 jääkiekko
Jääkiekon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2005

Jääkiekon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2005 pelattiin Ruotsin, Linköpingissä ja Norrköpingissä. Maailmanmestaruuden voitti ensikertaa Yhdysvallat, kun se loppuottelussa Kanadan voittolaukauksin. Loppulukemat olivat 0–1. Pronssiottelussa Suomi hävisi kisoja emännöineelle Ruotsille maalein 2–5, ja Ruotsi voitti näin ensimmäiset pronssimitalinsa.

Otteluareenat

Alkusarja

Lohko A 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Lohko B 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Sijoituspelit 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Karsintakierros

Sijoitusottelu 7. sijasta

Sijoitusottelu 5. sijasta

Pudotuspelit 

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Välierät

Pronssiottelu

Loppuottelu

Palkinnot

IIHF:n valitsemat turnauksen parhaat pelaajat
Paras maalivahti:  Chanda Gunn
Paras puolustaja:  Angela Ruggiero
Paras hyökkääjä  Jayna Hefford
Arvokkain pelaaja:  Krissy Wendell

Median valitsema tähtikentällinen
Maalivahti:  Natalya Turnova
Puolustajat:  Cheryl Pounder,  Angela Ruggiero
Hyökkääjät:  Maria Rooth,  Krissy Wendell,  Hayley Wickenheiser

Lopputulokset 

* Yleisten sääntöjen mukaan Venäjä olisi pudonnut B-sarjaan vuodeksi 2007. Vuoden 2007 kisoihin joukkueiden määrää kuitenkin nostettiin kahdeksasta yhdeksään, joten Venäjä sai säilyttää A-sarjan paikkansa.

Lähteet 
 Kisat IIHF:n sivuilla 
 Hockeyarchives - Championnats du monde féminins 2005 
 SFRP Hockey Archive - World Women Championship 2005

Viitteet 

Naisten maailmanmestaruuskilpailut
Ruotsin jääkiekko
Heikki Tiilikainen

Heikki Tiilikainen (s. 1941) on suomalainen everstiluutnantti (evp) ja kirjailija. Aktiiviurallaan hän palveli rannikkotykistössä muun muassa Kirkonmaan, Rankin ja Kuuskajaskarin linnakkeen päällikkönä. Hän on toiminut päätoimittajana lehdissä Ruotuväki (1971–1976) ja Suomen Sotilas (1988–2002). 

Tiilikaisen puoliso oli lasitaiteilija Hillevi Hedberg-Tiilikainen  ja vanhemmat Anna-Lea os. Karilas ja Mauri Tiilikainen .

Teokset
 
 
 
  (Painettu 1650 numeroitua kappaletta) 
  3. painos (1. ja 2. p. Ajatus; tekijät: Heikki Tiilikainen ja Ilmari Pusa)
  
  
 Hybridisota, Auditorium 2015 ISBN 978-952-7043-57-8
 Kotirintaman lapset, Docendo, 2017 ISBN 978-952-291-341-8

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset everstit
Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset päätoimittajat
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Afrikankuparisorsa

Afrikankuparisorsa (Oxyura maccoa) on afrikkalainen sorsalintu.

Levinneisyys
Afrikankuparisorsaa tavataan eteläisessä Afrikassa ja erillispopulaatioina Itä-Afrikassa. Sen kannaksi arvioidaan 7 300–8 500 yksilöä. Laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi, koska sen populaatio on suhteellisen pieni ja kannankehitys on melko voimakkaasti laskeva.

Lähteet

Kuparisorsat
Uhanalaiset linnut
Pilcomayo (joki)

Pilcomayo on 1 100 km pitkä Paraguayn sivujoki Etelä-Amerikassa. Se alkaa Bolivian Andeilta, jakautuu välillä pohjoiseen ja eteläiseen haaraan, yhtyy jälleen, ja laskee Paraguayhin lähellä Asunciónia.

Pilcomayon valuma-alue on noin 272 000 km² ja ulottuu kolmen valtion alueelle: Bolivian, Argentiinan ja Paraguayn. Joen keskivirtaama on 200 m³/s.

Pilcomayo muodostaa osan Argentiinan rajoista Boliviaa ja Paraguayta vastaan.

Lähteet

Argentiinan joet
Bolivian joet
Paraguayn joet
Paranán vesistö
Argentiinan ja Bolivian raja
Argentiinan ja Paraguayn raja
Rajajoet