joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Juutalaiset juhlapäivät

Juutalaiset juhlapäivät juontavat juurensa usein Toorasta. Ne on lueteltu muun muassa kolmannessa Mooseksen kirjassa. Muita juhlapäiviä on myöhemmin lisätty uudempien juutalaisten historian merkkitapahtumien muistoksi.

Juutalaiset juhlapäivät noudattavat juutalaista kalenteria eivätkä siksi osu gregoriaanisessa kalenterissa vuoden tietyille päiville. Juutalaisille päivä alkaa auringon laskiessa, ja juhlaa edeltävän päivän ilta ("erev") lasketaan juhlaan kuuluvaksi.

Toorassa säädetyt juhlat 

 roš hodeš
 roš hašana
 jom kippur (suuri sovituspäivä)
 sukkot (lehtimajajuhla)
 simhat Tora
 pesah (pääsiäinen)
 šavuot (viikkojuhla, helluntai)

Toorassa säädettyihin juhliin liittyy roš hodešia lukuun ottamatta rajoituksia, jotka muistuttavat sapattiin liittyviä työnteon kieltoja. Toorassa säädettyinä juhlina rukoillaan ylimääräinen musaf-rukous, joka vastaa Toorassa mainittua ylimääräistä musaf-uhria. Israelin ulkopuolella näitä juhlia vietetään aina kaksi päivää, kun Israelissa kaikki muut paitsi roš hašana kestävät vain yhden päivän.

Rabbiinitradition säätämät juhlat 

 hanukka
 tu bišvat
 purim
 lag ba'omer
 tiša be'av

Muita juhlapäiviä 

Israelin valtion perustamisen jälkeen juutalaiset ovat ottaneet käyttöön joitakin uusia juhlapäiviä. 

 jom hašoa - holokaustin muistopäivä
 jom hazikaron - kaatuneiden muistopäivä
 jom ha'atsma'ut - Israelin itsenäisyyspäivä
 jom Jerušalajim - Jerusalem-päivä

Katso myös 

 sapatti eli šabbat
 bar mitsva - juhla, jossa poika tulee uskonnollisesti täysi-ikäiseksi
 bat mitsva - bar mitsvaa vastaava juhla tytöille
Kama

Kama (, tataariksi Чулман, Çulman) on 1 805 kilometriä pitkä  Volgan sivujoki Itä-Euroopassa Venäjällä.

Kama saa alkunsa Udmurtian pohjoisimmasta osasta, Kaman ylängöltä, josta se virtaa aluksi pohjoiseen Kirovin alueelle, kääntyy sitten itään, virtaa Permin Komin halki Permin alueelle ja kääntyy etelään. Sitten se virtaa Udmurtian kaakkoisosan halki Baškirian rajalle ja virtaa rajaa seuraillen lounaaseen Tatarstanin puolelle. Tatarstanin halki virrattuaan se laskee Volgaan Tatarstanin länsiosassa.

Kama on yksi Volgan suurimmista sivujoista ja tärkeä vesiliikenneväylä. Kaman omista sivujoista suurimmat ovat Vjatka ja Belaja. Joessa on suuria voimalaitoksia ja tekojärviä, ylävirrasta lukien Kaman tekojärvi (1 915 km²), Votkinskin tekojärvi (1 120 km²) ja Ala-Kaman tekojärvi (1 080 km²). Kama yhtyy Volgaan Kuibyševin tekojärven kohdalla, joka ulottuu Kaman alajuoksulle ja on Euroopan tekojärvistä suurin (6 450 km²).

Tärkeimmät kaupungit Kaman varrella tai sen tuntumassa, latvalta lukien, ovat
 Solikamsk 
 Berezniki
 Perm
 Sarapul 
 Tšaikovski 
 Naberežnyje Tšelny
 Jelabuga
 Nižnekamsk 
 Tšistopol

Katso myös
Kamajoen autotehdas

Lähteet

Aiheesta muualla

Venäjän joet
Permin aluepiirin joet
Udmurtian joet
Tatarstanin joet
Volgan vesistö
Kantokääpä

Kantokääpä (Fomitopsis pinicola) esiintyy nimensä mukaisesti kannoissa ja kaatuneissa puissa, myös puutavarassa. Se saattaa tunkeutua heikentyneisiin, eläviin puihin, joissa se aiheuttaa ruskolahoa. Kääpä on monivuotinen, 15–25 cm:n levyinen, kova ja värikäs: Itiöemässä on tyypillisesti mustia ja oranssinsävyisiä värejä ja harmaita, mutta ei yleensä vaaleanpunaista. Kantokääpä on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi lajiksi ja se on hyvin yleinen koko maassa.

Kantokääpä esiintyy sekä havupuissa varsinkin kuusella ja männyllä että lehtipuilla etenkin koivuilla ja harmaalepällä, metsänrajalle asti. Laji on pohjoisella pallonpuoliskolla sirkumpolaarinen, eli sitä tavataan Euraasian lisäksi Pohjois-Amerikassa.

Kantokääpä on aggressiivinen elävänkin puun lahottaja varsinkin pohjoisissa varttuneissa kuusikoissa, mutta suurimmat taloudelliset tuhot se on aiheuttanut metsään jätetyssä sahatavarassa. Männyssä kääpälajin lahovaikutus jää tavallisesti pinnalliseksi. 

Lajilla on omintakeinen, hieman imelähkö tuoksu, jonka perusteella sen voi erottaa luonnossa toisista samantapaisista käävistä kuten esimerkiksi arinakäävästä. Kantokäävälle on luonteenomaista myös pisarointi eli se kasvaessaan voimakkaasti tuottaa runsaastikin näkyviä nestepisaroita. 
Kantokääpää voidaan käyttää myös sienivärjäykseen, jolloin saadaan joko beigen, ruskean, siniharmaan tai ruskeanmustan sävyjä.

Kantokääpä on edeltäjälaji. Sen lahottamassa puussa voivat kasvaa sitruunakääpä (Antrodiella citrinella), röyhelökääpä (Pycnoporellus alboluteus) sekä voimakkaan punainen rusokääpä (Pycnoporellus fulgens)  , samoin ilmeisesti myös orvakoihin luettava peikonnahka (Crustoderma dryinum)

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Kantokääpä (Fomitopsis pinicola)
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Kantokääpä (Fomitopsis pinicola)
MushroomExpert: Fomitopsis pinicola 
Fomitopsis pinicola, Red-belted Bracket fungus 

Fomitopsidaceae
Ruskolahosienet
Metsätuhot
Peltoherkkusieni

Peltoherkkusieni (Agaricus arvensis) kasvaa keskikesästä alkaen nurmikoilla, laitumilla ja puistoissa maan eteläosissa. Sientä löytyy myös Keski-Suomesta. Se on hyvä ruokasieni, mutta sen saattaa sekoittaa myrkylliseen valkokärpässieneen. Jos et ole varma lajista, jätä sieni poimimatta!

Ulkonäkö ja koko 
Peltoherkkusienen lakki on 7–15 cm, nuorempana puolipallomainen, vanhemmiten laakean kupera. Valkoinen tai kermanvalkoinen. Heltat ovat irtotyviset, alussa punertavat, mutta ne tummenevat vanhemmiten violetinmustiksi. Jalka 5–14 cm pitkä, 1–3 cm paksu ja valkoinen. Rengas isohko, alapinnalta tähtimäisesti suomuinen. Malto kellertyy ilmassa. Aniksen tai mantelin kaltainen tuoksu. Itiöpölyn väri on tummanruskea

Levinneisyys 
Kasvaa Lapissa asti, etelässä taajamissa yleinen.

Kasvupaikka ja elinympäristö
Etelän taajamissa teiden varsilla, nurmikoilla ja puistoissa. Usein isoina ryhminä ja noidankehinä. Elo–syyskuussa.

Käyttö 
Erinomainen ruokasieni, mutta kerää ilmansaasteita kuten kadmiumia ja lyijyä, joten sen syötiä ei suositella alueita joiden lähellä on liikenettä tai teollisuutta. Peltoherkkusieni ei ole Eviran ylläpitämällä ohjeellisella listauksella suositeltavista ruokasienistä.

Kuvia

Eri ikäisiä, eri suunnista

Eri ikäisiä, nuoremmasta yli-ikäiseen.

Hyvin nuorena

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Luontoportti: Peltoherkkusieni

Herkkusienet
Suomalaiset ruokasienet
Uva (Udmurtia)

Uva ( ja ) on kaupunkimainen taajama ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Uvajoen varrella 96 kilometriä Iževskistä länteen. Taajama on Uvan piirin keskus. Asukkaita on 20 000 henkeä (vuonna 2010).

Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1924 perustetusta metsätyöläisten asutuksesta. Vuonna 1935 siitä tuli piirikeskus ja vuonna 1938 kaupunkimainen taajama. Asukkaista kaksi kolmasosaa on venäläisiä ja kolmannes udmurtteja.

Uvan kautta kulkee Iževskin ja Kilmezin välinen rautatie sekä Iževskista Nylgan kautta johtava maantie, joka haarautuu taajamassa Vavožiin, Seltyyn ja Sjumsiin. Siellä toimii metsä- ja puunjalostusteollisuutta, turpeentuotantoyritys, sikala ja suurkanala, meijeri, lihanjalostuslaitos ja muuta elintarviketeollisuutta. Taajamassa on opettajaopisto, ammattikoulu, kulttuuritalo, elokuvateatteri, tasavallan kansallismuseon ja taidemuseon osastot, piirisairaala ja parantola.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Uvan piirin sivusto 

Udmurtian kaupunkityyppiset taajamat
Uvan piiri
Sarvivälke

Sarvivälke on väriltään tavallisesti himmeänvihreä, vihertävänruskea tai musta, neliskulmaisin, välkehtivin pinnoin lohkeileva mineraali. Se on mustan kiilteen jälkeen yleisin tumma mineraali Suomen kallioperässä. Sarvivälke on Uudenmaan maakuntakivi.
 
Ryhmittelyltään sarvivälke luokitellaan amfibolien suureen ryhmään eli nauhasilikaatteihin kuuluvaksi mineraaliseokseksi. Sarvivälkettä ei ole aina tunnustettu omaksi mineraalikseen, ja nimeä käytetäänkin kirjallisuudessa viittaamaan tummaan amfiboliin.

Koostumus 
Sarvivälke on kolmen molekyylin isomorfinen sekoitus: kalsium-rauta-magnesiumsilikaatti, alumiini-rauta-magnesiumsilikaatti ja rauta-magnesiumsilikaatti. Toisinaan sarvivälke sisältää myös mangaania, titaania ja natriumia. Fluoridi korvaa usein hydroksyylin. Sarvivälkkeen yleinen kemiallinen kaava on (Ca,Na)2-3(Mg,Fe,Al)5(Al,Si)8O22(OH,F)2, Suomen kallioperä -teos (1998) käyttää kemiallisen kaavan muotoa Ca2(Mg,Fe)4Al(Si7Al)O22(OH)2. Sarvivälkkeen kovuus on 5–6, sen ominaispaino on 2,9–3,4, ja on. Sen lohkeavuuskulmat ovat 56 ja 124 astetta. Se sekoitetaan usein augiittiin ja biotiittikiilteeseen, jotka ovat mustia ja jotka esiintyvät graniitissa ja charnockiitissa. Kiderakenteeltaan se on rakeista tai sälöistä.

Esiintyminen 
Sarvivälke on yleinen ainesosa monissa magmakivissä ja metamorfisissa kivissä, kuten graniitissa, syeniitissä, dioriitissa, gabrossa, andesiitissa, gneississä ja liuskeessa. Se on amfiboliittien päämineraali.

Hyvinkään ja Karkkilan välisellä seudulla esiintyy yleisesti musta kivilajeja, joiden  päämineraali on sarvivälke. Sarvivälkerikkaat kivet tunnetaan hyvinä kiuaskivinä ja Hyvinkään mustia graniitteja louhittiin aiemmin rakennus- ja hautakiviksi.

Muut nimitykset 
Syvän tummanruskeaa ja mustaa sarvivälkettä kutsutaan tavanomaisesti basalttiseksi sarvivälkkeeksi siitä syystä, että ne ovat yleensä ainesosana basaltissa tai basaltin kanssa läheisesti yhteen kuuluvissa kivissä. Erästä sarvivälkkeen muunnosta, joka sisältää <5 % rautaoksideja, on väriltään harmaasta valkoiseen, ja sitä kutsutaan edeniitiksi, koska sitä esiintyy Edenvillessä, New Yorkissa. Muita sarvivälkesarjaan kuuluvia mineraaleja ovat pargasiitti, hastingsiitti ja tschermakiitti.

Sarvivälkettä kutsutaan toisinaan myös hornblendeksi, kun tarkoitetaan joko hornblendiittia, tai kyseessä on käännösvirhe, sillä useimmilla kielillä sarvivälkettä kutsutaan hornblendeksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Silikaattimineraalit

de:Amphibolgruppe#Calcium-Amphibole
Igran piiri

Igran piiri (, udmurtiksi: Эгра ёрос) on paikallishallinnollinen alue Udmurtian keskisosassa Venäjällä. Piiri on jaettu 15 maalaiskuntaan. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan piirissä oli yhteensä 38 194 asukasta. Igran maalaiskunnassa sijaitseva Igran kaupunkityyppinen taajama (20 737 as.) toimii piirin hallintopaikkana.

Lähteet

Aiheesta muualla

Piirin sivusto  (igra.udmurt.ru/)
Konglomeraatti

Konglomeraatti on diageneesinoitunut eli iskostunut sedimenttikivilajia jossa on soramaisia vaihtelevan kokoisia kiven kappaleita joiden välissä on hienorakeista perusmassaa. Ne ovat iskostuneet yhteen toistensa kanssa tavallisimmin kiteytyneen kvartsin tai kalsiintin avulla. Koostumus riippuu soran sisältämistä mineraaleista. Raekoko on suurempi kun kaksi millimetriä. Niitä esiintyy samoilla alueilla kun kvartsiitteja.

Syntyminen 
Konglomeraatti syntyy kun sedimentti kovettuu diageneesiksi kutsutussa prosessissa jossa mineraalirakeet pakkaantuvat tiukempaan jolloin niiden välinen huokostila pienenee. Prosessissa osa mineraaleista liukenee ja niistä syntyy uusia mineraaleja. Huokostilassa oleva liuos kiteytyy rakeiden väliin iskokseksi joka kittaa rakeet yhteen. Diageneesistä huolimatta sedimentin rakenteen alkuperäiset piirteet säilyvät. 

Diageneesi tapahtuu maanpinnan normaaleissa lämpötiloissa ja paineissa. Sitä ei pidä sekoittaa metamorfoosiin joka tapahtuu korkeassa lämpötilassa ja paineessa. Suomen kallioperässä suurin osa kivilajeista vanhoja metamorfoituneita sedimenttikiviä ja muuttumattumattomia sedimenttikivilajeja on vain vähän koska ne ovat kuluneet pois.

Konglomeraateja ovat muun muassa diamiktiitti ja tilliitti. Samanlaisessa iskostumis prosessissa syntyy myös muun muassa hiekkakivi ja savikivi.

Katso myös 
 Breksia

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 
 

Sedimenttikivilajit
Kiille

Kiilteet ovat ryhmä silikaatteihin lukeutuvia mineraaleja, joille on yhteistä yksi erittäin etevä lohkosuunta, mistä syystä kiilteet lohkeavat helposti ohuiksi läpikuultaviksi liuskoiksi. Kiilteiden kidejärjestelmä on monokliininen, ja niiden kiteet ovat muodoltaan kuusikulmaisia liuskaryppäitä. Kiilteistä yleisin on biotiitti eli musta kiille, josta tunnetaan myös muunnos nimeltä vermikuliitti. Toinen yleinen kiille on muskoviitti (vaalea kiille), jonka muunnos serisiitti on hienoliuskaisempi. Harvinaisempana esiintyy litiumpitoista lepidoliittia, joka on väriltään vaaleanvioletti tai vihertävä, zinnwaldiittia sekä kromia sisältävää vihreää fuksiittia.
Asbestin raaka-aineena on yleensä erilaiset kiillelajit.

Silikaattimineraalit
Aikka Hakala (laulaja)

Alpo Antti Olavi ”Aikka” Hakala (taiteilijanimeltään Teddy Guitar, 23. marraskuuta 1957 Kerava – 10. huhtikuuta 2021 Kerava) oli suomalainen muusikko. Hän tuli tunnetuksi vuonna 1978 läpimurtonsa tehneen rockabilly-yhtye Teddy & The Tigersin laulaja-kitaristina. 

Hakalan luotsaama Teddy & The Tigers julkaisi vuoteen 1980 mennessä neljä albumia, minkä jälkeen yhtye vaihtoi tyyliään. Kokoonpano julkaisi Tigers-nimellä yhden albumin 1980, minkä jälkeen yhtye hajosi. Tämän jälkeen Aikka Hakala oli mukana suomalaisen rockabillyn superyhtyeeksikin kutsutussa Lonestarsissa, joka kiersi Suomea ja Eurooppaa ahkerasti noin vuoden ajan. Lonestars julkaisi yhden albumin vuonna 1981. Hakala levytti albumit myös Buck Jonesin sekä Falcons-yhtyeen kanssa, nämäkin julkaistiin vuonna 1981.

Rockabillykauden jälkeen Hakala muodosti rhythm and blues -tyylisen Bad Sign -yhtyeen, jolta julkaistiin viisi albumia vuosina 1983–1987. Bad Signin hajottua Hakala jatkoi musiikin parissa ja teki trubaduurityyppisiä soolo- ja duokeikkoja ympäri Suomen. Hakala julkaisi kantrihenkisen sooloalbumin True Stories – Mostly vuonna 1997.

Keväällä 2013 Hakala sai vakavan sairauskohtauksen ja joutui sairaalahoitoon. Hakalan veljen mukaan aivoinfarkti jätti Hakalalle afasian, joka heikentää sekä puheen tuottamista että ymmärtämistä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Alpo ”Aikka” Hakalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset kitaristit
Suomalaiset rocklaulajat
Vuonna 1957 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Punapahkasieni

Punapahkasieni eli punanäppysieni eli punanäppy (Nectria cinnabarina) on Nectriaceae-heimoon ja Nectria-sukuun kuuluva sienilaji. 

Punapahkasientä esiintyy lehtipuiden ja pensaiden kuolleissa oksissa ja muodostaa niiden pintaan punaisia kuromapahkoja, joissa pullomaiset itiöemät sijaitsevat. Se tunkeutuu myös elävään puuhun kuoren vioittumisen kautta ja saattaa tappaa isäntäkasvinsa tai sen oksan. 

Punanäpyn isäntäkasvina voi olla ainakin siperianhernepensas (Caragana arborescens), tuomi (Prunus padus), mustaherukka (Ribes nigrum), pohjanpunaherukka (Ribes spicatum), aitaorapihlaja (Crataegus grayana), vuorijalava (Ulmus glabra), pihasyreeni (Syringa vulgaris) ja näsiä (Daphne mezereum). 

Punapahkasientä on havaittu koko Suomen alueella, ja se on luokiteltu maassa elinvoimaiseksi lajiksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Tuomo Niemelä, Minna Terho, Sami Kiema: Sienet ja laho Helsingin puissa, Punanäppy (Nectria cinnabarina), sivu 63 (pdf)

Nectriaceae
Taulakääpä

Taulakääpä (Fomes fomentarius) on kääpä, jota esiintyy Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa sitä tavataan koko maassa. Se lahottaa lähinnä koivua mutta myös muita lehtipuita kuten pyökkiä. Taulakääpä tunkeutuu elävään puuhun kuoren vioittumien kautta. Se aiheuttaa valkolahoa ja tuhoaa puun nopeasti.

Ulkonäkö ja koko 
Taulakääpä on monivuotinen, nuorena kiilamainen, vanhempana kaviomainen, itiöemä kasvaa 8–25 cm:n levyiseksi. Kuori on kova, korkkimanen ja on ensin ruskearaitainen mutta vanhetessaan muuttuu tuhkanharmaaksi, lopulta lähes mustaksi. Siinä on selviä kasvuvyöhykkeitä näkyvissä. Pillikerros on paksu, pillit on nuorena likaisen valkoisia, vanhemmiten pillipinta on violetinruskea, tummuu kosketuskohdista ruskeaksi, pillejä on 3–4 millimetrillä.

Kasvupaikka ja elinympäristö 
Taulakääpä kasvaa koko Suomessa aina tunturikoivikoissa asti. Kasvaa sekä pystyyn kuolleissa rungoissa että maapuissa, elävissä sekä kuolleissa puissa.

Käyttö 
Taulakääpä on ennen ollut myös arvokas hyötysieni: nimen mukaisesti taulakäävästä valmistetaan taulaa eli sytykettä, jota käytetään tulen tekemisessä tuluksilla. Tähän viittaa myös sen tieteellinen nimi (: taula, sytyke). Ennen sairaaloissa käytettiin taulakäävän maltoa veren imeyttäjänä leikkauksissa ja verenvuodon tyrehdyttämiseen haavoissa. Alpeilta löytyneellä esihistoriallisella Ötzillä oli tulentekovarusteissaan taulakääpää. On myös toinen teoria, jonka mukaan Ötzillä olisi ollut taulakääpä mukanaan lääkintäsienenä. Saamelaiset ovat myös käyttäneet taulakääpää taulaamishoitoon, jossa kääpä sytytetään kytemään, ja sen kuuman tuhkan annetaan putoilla iholle. Sitä on myös käytetty oranssin- tai kellanruskean värin lähteenä värjäyksessä.

Erityistä  
Taulakäävällä on ns. seuraajalajeja jotka tulevat puuhun, taikka itse taulakääpään, vasta sen jälkeen. Vanhoilla taulakäävillä sekä sen lahottamassa puussa viihtyvät mm. pilliharsukka (Trechispora mollusca), rustikka (ent. Protomerulius caryae, nyk. Aporpium canescens), silokääpä (Gloeoporus pannocinctus) ja sitkokääpä (ent. Antrodiella semisupina, nyk. Antrodiella pallescens).

Kuvia

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
Metsätuho-opas: taulakääpä

Käävät
Valkolahosienet
Juurikäävät

Juurikäävät (Heterobasidion) on kääpäsuku johon kuuluu Suomessa kaksi lajia: männynjuurikääpä (Heterobasidion annosum) männyllä ja kuusenjuurikääpä (Heterobasidion parviporum) kuusella. Euroopan alueelta sukuun kuuluvia lajeja tunnetaan kolme. Ne ovat puukudosta tuhoavia sieniä, jotka leviävät puun juurien kautta runkoon. Juurikääpä saattaa lopulta tappaa puun, mutta kuusessa, lehtikuusessa ja männyssä se pääasiallisesti aiheuttaa juuri- ja tyvilahoa. Pahasti saastuneella alueella myös katajat voivat huonosti ja kuolevat. Juurikääpää kutsutaan myös nimellä maannousemasieni.

Juurikääpää ei esiinny maaperässä itsenäisesti, vaan se leviää puusta puuhun fyysisessä kosketuksessa olevien juurien kautta. Maan laatu vaikuttaa kuitenkin voimakkaasti sienen kykyyn siirtyä juuresta toiseen. Monivuotisista itiöemistä kesäaikana (keskilämpötilan ollessa yli +5 °C) vapautuvat, ilmassa leijuvat sieni-itiöt voivat saastuttaa kaikkien yleisesti kasvatettujen havupuulajien kantojen vastasahatut pinnat. Tämän jälkeen kannon puukudoksiin voi muodostua nopeasti pesäkkeitä, jotka leviävät naapuripuiden juuriin ja muodostavat uuden infektiopesäkkeen.

Tuhot 

Kuusenjuurikääpä aiheuttaa kuuselle tyvilahoa rungon sisällä. Männynjuurikääpä saa aikaan männylle juuria tuhoavaa niin sanottua tyvitervastautia. Monivuotiset käävät sijaitsevat kuolleiden puiden juurenniskassa, kuusella myös juurissa. 

Juurikäävät lahottavat kuusen 6-10 ja männyn 0,5-2 metrin korkeuteen. Maannousema on sydänpuulahottaja, joka lahottaa tyven ontoksi.

Maannouseman saastuttama puu ei kelpaa teollisuudelle ja aiheuttaa hakkuutappioita hakattavassa leimikossa. Puun lahonnut osa joudutaan katkaisemaan ja jättämään metsään tai käyttämään energiapuuna.

Levinneisyys ja torjunta 
Juurikääpiä tavataan eteläisessä Suomessa. Pahiten saastunut alue lienee rannikko ja saaristo Uudeltamaalta Satakuntaan. Juurikääpien leviämistä voidaan torjua biologisella tai kemiallisella kantokäsittelyllä. Myös kantojen nosto auttaa torjunnassa. Nykyisin puuta hakataan ja korjataan läpi vuoden, jolloin raskaiden metsätyökoneiden aiheuttamat maaperän painumiset ja sitä kautta juuristojen rikkoutumiset sekä puun kuoreen tulleet pintahaavat ovat otollisia sieni-infektioille. Talviaikaiseen puunkorjuuseen palaaminen vähentäisi yleensäkin sienituhoja.

Nykyaikaisilla hakkuukoneilla voidaan käsitellä kannot juurikääpiä vastaan biologisesti esimerkiksi istuttamalla sahapinnalle harmaaorvakkaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Juurikäävät (Heterobasidion)
Metsä vastaa - metsätuhoihin varautuminen - juurikääpä
Metsälehti - Juurikäävän torjunta 
Metsäteho: Juurikäävän torjunta kantokäsittelyllä  (pdf)
Juurikääpä (saksaksi) 
 Luonnonvarakeskus (Luke): Metinfo – Metsien terveys, juurikääpä
Metinfo - juurikääpä ja sen torjunta
Helsingin yliopisto - juurikäävän perimä on sekvensoitu
Insight into trade-off between wood decay and parasitism from the genome of a fungal forest pathogen
Juurikääpä-väitös Itä-Suomen yliopistossa (Yohama Puentes Rodriguez)

Käävät
Russulales
Männynkääpä

Männynkääpä (Porodaedalea pini syn. Phellinus pini) on valkolahottajiin kuuluva sieni. Se on tummanruskea, lukuun ottamatta alapinnan kanelinruskeaa pillikerrosta. Männynkäävän punaruskea malto on puumaisen kovaa. Itiöemän reuna on ensin tylppä, mutta vanhetessaan terävöityy ja muuttuu säännöllisen kaarevaksi. Monivuotisen männynkäävän tyvi on usein jäkälien peitossa. Sieni tunkeutuu varttuneeseen mäntyyn syvästä vauriosta ja alkaa lahottaa sydänpuuta aiheuttaen niin sanottua rengaslahoa. Myöhemmin ilmestyvä kääpä voi kasvaa kymmenien vuosien ajan, mutta ylittää harvoin 10 cm:n leveyttä. Männynkääpää esiintyy harvalukuisena vanhoissa männiköissä koko maassa. Kuusenkääpä (Phellinus chrysoloma) on samannäköinen, muttei kasva koskaan männyssä.

Lähteet 
 Salo P., Niemelä T. & Salo U., Suomen sieniopas, Kasvimuseo & WSOY 2006, 512 s.

Viitteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Männynkääpä (Phellinus pini)
Metla: Männynkääpä (Phellinus pini)
Mushroom Expert: Porodaedalea pini 

Arinakäävät
Udmurtian lippu

Udmurtian lippu on Venäjän Udmurtian tasavallan tunnus. Se koostuu kolmesta samankokoisesta pystykentästä, jotka ovat vasemmalta lukien musta, valkoinen ja punainen. Valkoisen kentän keskellä on punainen, kahdeksansakarainen kannuksenpyörä. Lipun leveyden ja pituuden suhde on yhden suhde kahteen (1:2).

Lipun väreillä on omat merkityksensä. Musta symboloi maata ja vakautta, punainen aurinkoa ja elämää ja valkoinen tilaa ja siveyttä. Lipun on suunnitellut Juri Lobanov. Udmurtian lipun käytöstä on laki (N26-P3 "Laki Udmurtian tasavallan kansallislipusta"), joka on säädetty 30. huhtikuuta 2002.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tietoa Udmurtian tasavallan virallisista tunnuksista 

Venäjän tasavaltojen liput
Udmurtia
Purmo

Purmo on Pohjanmaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Purmon kunta liitettiin 1977 Pietarsaaren maalaiskuntaan (vuodesta 1989 alkaen Pedersören kunta). Purmossa sijaitsee Antti Hakolan vuonna 1772 rakentama puukirkko. Purmossa sijaitsevasta Ilveskivi-nimisestä siirtolohkareesta on saatu aihe Purmon entiseen kunnanvaakunaan.

Purmon naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Evijärvi, Jepua, Kortesjärvi, Pietarsaaren maalaiskunta, Uudenkaarlepyyn maalaiskunta ja Ähtävä.

Purmon kunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen; vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 96,8 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia. 

Tunnettuihin purmolaisiin kuuluu siellä syntynyt historiantutkija Nils Erik Villstrand. Suomen ensimmäisen pitsin ja nauhojen kudontatehtaan Pietarsaareen vuonna 1911 perustanut Anders Lassfolk oli kotoisin Purmon Lassfolkista.

Purmon pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla lihakeitto nimeltä päärosteitsi.

Kylät
Ala-Purmo (Nederpurmo), Yli-Purmo (Överpurmo)

Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Purmon ainoa taajama oli 366 asukkaan Lillby.

Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Purmon väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.

Tunnettuja asukkaita 
 Jonas Andersson (1864–1921), baptistisaarnaaja

Lähteet
Jäniskosken–Niskakosken alue



Jäniskosken–Niskakosken alue () on 176 neliökilometrin laajuinen alue Lapissa Inarijärvestä itään Paatsjoen varrella. Alue myytiin Neuvostoliitolle 18. huhtikuuta 1947 Petsamon nikkelikaivoksen energiansaannin turvaamiseksi alueella sijainneen Jäniskosken voimalaitoksen ja Niskakosken säännöstelyaltaan avulla. Vaihtoehtona olleeseen tuhotun voimalan uudelleenrakentamiseen ei katsottu Suomessa olleen tuolloin varaa. Alue liitettiin osaksi saksalaisten tilisaatavien maksusopimusta ja arvioitiin 700 miljoonan markan arvoiseksi. Jäniskosken–Niskakosken alue ei kuulunut Neuvostoliiton alkuperäisiin aluevaatimuksiin. 

Suomelle kuuluessaan alue oli osa Inarin kuntaa. Nykyisin alue kuuluu Petsamon piirin Nikkelin kuntaan.

Katso myös 
 Suomen rajamuutokset

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Sopimus Jäniskosken–Niskakosken alueen myynnistä Finlex.

Suomi 1940-luvulla
Jäniskosken–Niskakosken alue
Amazonas (Brasilia)

Amazonas on osavaltio Brasilian luoteisosassa. Siellä on arviolta 4 001 667 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 1 559 162 neliökilometriä, joten pinta-alaltaan se on Brasilian osavaltioista suurin. Se rajautuu Roraiman, Parán, Mato Grosson, Rondônian ja Acren osavaltioihin sekä Peruun, Kolumbiaan ja Venezuelaan. Osavaltion pääkaupunki on Manaus.

Suurinta osaa Amazonasia peittää Amazonin sademetsä. Nimensä osavaltio on saanut Amazonjoelta.

Suurimmat kaupungit ja niiden asukasluvut 
Manaus – 1 592 555 
Parintins – 105 002 
Manacapuru – 81 518 
Coari – 80 552 
Itacoatiara – 78 425 
Tefe – 69 423 
Maues – 44 552 
Tabatinga – 42 652 
Iranduba – 38 661 
Manicore – 38 124 
Fonte Boa – 35 752 
Borba – 34 018 
Santo Antonio do Ica – 33 421 
Sao Gabriel da Cachoeira – 33 170 
Barcelos – 30 429

Aluejako 
Amazonas on jaettu väestönlaskentaa ja tilastointia varten neljään suuralueeseen: Centro Amazonense, Norte Amazonense, Sudoeste Amazonense ja Sul Amazonense. Hallinnollisesti Amazonas jakautuu 13 ala-alueeseen ja 62 kuntaan. Ala-alueet ovat:

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Osavaltion internetsivut 

Brasilian osavaltiot
4-4-2: Suoraa puhetta jalkapallosta

4-4-2: Suoraa puhetta jalkapallosta oli suomalainen kotimaiseen jalkapalloiluun keskittyvä television keskusteluohjelma. Ohjelmaa lähetti Nelonen Veikkausliigan kauden 2005 aikana maanantain myöhäisillassa. Keskusteluohjelman juontajana toimi Matti Eve, ja vieraina oli usein suomalaisia jalkapallon pelaajia ja lajin muita vaikuttajia.

Suomalaiset keskusteluohjelmat
Suomen jalkapallo
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Nelosen televisio-ohjelmat
Daniel Barenboim

Daniel Barenboim (s. 15. marraskuuta 1942 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalais-israelilainen kapellimestari ja pianisti. Barenboim saavutti ensin mainetta pianistina, mutta nykyään hänet tunnetaan ennen kaikkea orkesterinjohtamisestaan. Kapellimestarina hän on juhlittu varsinkin Wagnerin teosten johtamisesta ja hän onkin ollut vakiovieras Bayreuthin  musiikkijuhlilla.

Urasta ja elämästä 
Barenboim syntyi Buenos Airesissa, hänen vanhempansa olivat Ukrainan juutalaisia ja toimivat pojan ensimmäisinä soitonopettajina. Perhe muutti Israeliin 1952. Kaksi vuotta myöhemmin Barenboim muutti Itävaltaan opiskelemaan pianonsoittoa ja orkesterin johtamista.

Barenboimin debyytti oopperakapellimestarina oli vuonna 1973 Edinburghin festivaaleilla, jossa hän johti Mozartin Don Giovannin. Ensiesiintyminen Bayreuthissa oli 1981. Hän johti siellä säännöllisesti aina vuoteen 1999 asti. Barenboim oli naimisissa kuulun sellistin, Jacqueline du Prén, kanssa. Du Pré sairastui multippeliskleroosiin vuonna 1973 ja kuoli vuonna 1987. Juutalaisuuden sanottiin estäneen avioeron. Barenboim on sittemmin elänyt Pariisissa pianisti Jelena Baškirovan kanssa. Pari meni naimisiin 1988 ja heillä on kaksi lasta.

Vuosina 1991–2004  Daniel Barenboim oli Chicagon sinfoniaorkesterin musiikillinen johtaja. Hän on myös Berliinin valtionoopperan musiikillinen johtaja vuodesta 1992. Barenboimin Wagner-esitys Jerusalemissa 2001 herätti vihaa, koska säveltäjä Richard Wagner yhdistetään Israelissa antisemitismismiin.

Barenboim on Israelissa kiistelty hahmo, koska hän edistää saksalaista musiikkia ja vastustaa julkisesti Israelin Länsirannan miehitystä. Barenboim hankki alkuvuodesta 2008 Palestiinalaishallinnon passin. Hänellä on myös Israelin, Argentiinan ja Espanjan kansalaisuus.

Lähteet

Kirjallisuutta 
Barenboim, Daniel: Elämäni musiikissa. Suomentanut Seppo Heikinheimo. WSOY, Helsinki. 1993. ISBN 951-0-18503-5

Aiheesta muualla 

 Guardian-lehden artikkeli

Argentiinalaiset kapellimestarit
Israelilaiset kapellimestarit
Argentiinalaiset pianistit
Israelilaiset pianistit
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Töyrynummi

Töyrynummi () on Suutarilan peruspiiriin ja samannimisen kaupunginosaan kuuluva osa-alue Koillis-Helsingissä. Siellä asuu noin 3 500 henkeä.

Alueen naapurustossa sijaitsevat lisäksi Vantaan Tammiston kaupunginosa lännessä Keravanjoen länsipuolella, Tapaninvainio etelässä Tapaninkyläntien toisella puolella ja Tapulikaupunki idässä.

Töyrynummi oli ennen nimeltään Pohjankylä, ruotsiksi Norrby; vielä 1950-luvulla nimi oli käytössä. Tähän kylään oli tullut asutusta jo 1400-luvun loppupuolella. Pohjankylä kuului ennen Tapaninkylän kaupunginosaan ja Tapanilaan.

Töyrynummen osa-alue muodostettiin 1984 liittämällä yhteen Tapaninvainion, Siltamäen ja Ala-Tikkurilan osia. Vuonna 1986 Töyrynummi sai nykyisen nimensä, jolloin paikka nimettiin Lida Malmin mukaan.

Töyrynummella sijaitsee mm. kolme päiväkotia, Töyrynummen ala-asteen koulu ja Suutarilan yläasteen koulu.

Töyrynummea palvelevat mm. bussit 61, 79, 554, 611.

Lähteet 
 Helsinki alueittain (2005). Suutarilan peruspiiri
 Malmi.org (Koillis-Helsingin palvelut yhdestä paikasta) 

Suutarila
Helsingin osa-alueet
Jorma Kinnunen

Jorma Vilho Paavali Kinnunen (15. joulukuuta 1941 Pihtipudas – 25. heinäkuuta 2019 Äänekoski) oli suomalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti. 

Kinnunen saavutti hopeaa Meksikon olympialaisissa 1968 tuloksella 88,58 m. Vuonna 1964 hän oli Tokion olympialaisissa kuudes (Pauli Nevalan voittaessa) ja 1972 Münchenin olympialaisissa samaten kuudes. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui 12:nneksi Budapestissa 1966, kymmenenneksi Ateenassa 1969 ja viidenneksi Helsingissä 1971.

Kinnunen heitti 18. kesäkuuta 1969 keihäänheiton maailmanennätyksen 92,70 m Ratinan stadionilla Tampereella. Vuonna 1965 hän paransi Suomen-ennätystä ensimmäisen kerran tulokseen 88,14 m, ja myös hänen olympiamitaliheittonsa 88,58 m oli Suomen-ennätys. Vuonna 1965 hän voitti Pohjoismaiden-mestaruuden. Suomen-mestaruuden hän voitti 1964, 1965, 1966, 1968 ja 1969. Pihtiputaan keihäskarnevaaleilla hän voitti vuosina 1972 ja 1975.

Kinnunen heitti vuonna 1961 Laukaassa lupaavan tuloksen 77,07 m. Kahtena seuraavana vuonna hän ei pystynyt samaan. Kesäkuussa 1964 hän ylitti ensimmäisen kerran 80 metrin rajan Viitasaarella tuloksellaan 84,42 m. Hän ylitti 80 metrin rajan 15 peräkkäisenä vuotena eli vuoteen 1978 saakka. Toisen kerran hän ylsi urallaan 90 metriin Helsingissä elokuussa 1970, kun hän heitti tasatuloksen 90,00 m. Saman vuoden Kalevan kisoissa Kouvolassa Suomen Urheiluliiton johdon kanssa kinastelleet Kinnunen ja Pauli Nevala astuivat karsintakilpailussa kaikki kolme heittoaan tahallaan yli.

Pienikokoisen Kinnusen lempinimi oli ”Äänekosken pikkujättiläinen”. Hän sai liikuntaneuvoksen arvonimen vuonna 2010. Urheilutoimittajain liitto palkitsi hänet vuoden valmentajana vuonna 1991, jolloin hänen poikansa Kimmo Kinnunen voitti hänen valmennuksessaan keihäänheiton maailmanmestaruuden. Jorma Kinnusen toinen poika Jarkko Kinnunen oli alle 20-vuotiaiden EM-kisojen hopeamitalisti keihäänheitossa. Myös Kimmon poika Jami Kinnunen heittää keihästä.

Jorma Kinnusen isä kuoli sodassa näkemättä poikaansa. Äiti luovutti pojan muiden hoitoon. Kinnunen opiskeli Jyväskylässä kirvesmieheksi ja pääsi töihin Metsäliiton Äänekosken-tehtaille. Hän avioitui kesällä 1964. Kahden pojan lisäksi Jorma Kinnusen jälkeläisiin kuuluu vuonna 1966 syntynyt tytär.


Lähteet

Internet

Viitteet

Kirjallisuutta 
 Salo, Urho: Jorma Kinnunen: Pikkujättiläinen. Äänekoski, 2002. ISBN 952-91-4871-2

Aiheesta muualla 
 Kinnusen ME-heitto. Ylen Elävä arkisto.
 ME-heittäjä Jorma Kinnunen. Ylen Elävä arkisto.
 Jorma Kinnunen Meksikossa 1968. Ylen Elävä arkisto.
 

Suomalaiset keihäänheittäjät
Suomalaiset olympiamitalistit
Suomalaiset yleisurheiluvalmentajat
Vuonna 1941 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Vjatka

Vjatka () on yksi suurimmista Kaman sivujoista Itä-Euroopassa Venäjällä. Pääosa joesta sijaitsee Kirovin alueella, mutta sen alkulähde on Udmurtian pohjoisosassa ja alajuoksu Tatarstanissa. 

Vjatka on jäässä marraskuun alusta huhtikuun loppupuolelle. Merkittävimmät lisäjoet ovat Kobra, Velikaja, Moloma, Pižma, Tšeptsa, Bystritsa, Voja ja Kilmez. Laivaliikenne on mahdollista joen suusta Kiroviin asti (noin 700 km). 

Volgan vesistö
Tatarstanin joet
Udmurtian joet
Kirovin alueen joet
Venäjän joet
Udmurtian vaakuna

Udmurtian vaakuna on yksi Venäjän federaatioon kuuluvan Udmurtian tasavallan valtiollista tunnuksista. Vaakuna on pyöreä kilpi, joka jakautuu kahteen osaan: yläosa on punainen ja alaosa musta. Kilven keskellä on valkoinen joutsen levitettyine siipineen. Joutsenen keskellä on punainen aurinkosymboli (kahdeksankärkinen tähti), jollainen on myös Udmurtian lipussa. Joutsenen siipien yläpuolella on samanlaiset aurinkosymbolit, mutta ne ovat pienemmät ja väriltään valkoiset. Kilpeä ympäröi neljä kapeaa raitaa, jotka ovat sisältä päin lueteltuna: valkoinen, punainen, valkoinen ja musta. 

Vaakunassa on kaiken kaikkiaan kolmea väriä, jotka ovat samat kuin Udmurtian lipussa.
Väreillä on omat merkityksensä. Musta symboloi maata ja vakautta, punainen aurinkoa ja elämää ja valkoinen tilaa ja siveyttä. Vaakunassa oleva valkoinen joutsen tai ihmislintu puolestaan kuvaa elpymistä, viisautta, urheutta ja täydellisyyttä. Se perustuu Udmurtian eri väestönryhmien, pääasiassa udmurtien, venäläisten ja tataarien, mytologioihin. Perinteisesti aurinkosymbolin katsotaan tuovan ihmisille hyvää onnea.

Aiheesta  muualla 
 Tietoa Udmurtian tasavallan virallisista tunnuksista 

Udmurtia
Venäjän tasavaltojen vaakunat
Tapaninkylä

Tapaninkylä () on Vantaanjoen itä- ja Malmin pohjoispuolella sijaitseva Helsingin 39. kaupunginosa, joka on etupäässä pienkerros-, omakoti- ja rivitaloaluetta. Se jakautuu kahteen osa-alueeseen, jotka ovat Tapaninvainio (noin 8000 asukasta) ja Tapanila (5600 as.). Helsingin peruspiirijaossa se ei muodosta omaa peruspiiriään vaan kuuluu Malmin peruspiiriin.

Lähteet

Aiheesta muualla
Lonely Planet

Lonely Planet (ennen heinäkuuta 2009 Lonely Planet Publications) on maailman suurin matkaopaskirjoja ja digitaalisia sisältöjä julkaiseva yritys. Vuoteen 2013 asti Lonely Planetin omisti BBC Worldwide, joka osti yhtiön kahdessa osassa sen perustajilta Maureen ja Tony Wheeleriltä vuonna 2007 ja 2011. Vuonna 2013 yhtiö siirtyi Brad Kelleyn NC2 Median omistukseen.

Lonely Planetin ensimmäinen opaskirja Across Asia on the Cheap julkaistiin vuonna 1973. Sen kirjoista tuli nopeasti erittäin suosittuja reppumatkailijoiden ja muiden pienellä budjetilla matkustavien keskuudessa. 

Lonely Planet julkaisee noin 650 erilaista kirjaa 118 maasta vuosimyynnin ollessa noin kuusi miljoonaa kappaletta (2004). Yhtiöllä on myös TV-tuotantoyhtiö Lonely Planet Television, ja sen päämaja on Melbournessa, Australiassa. 

Brittiläinen Pilot Productionsin tuottama, vuonna 1994 alkanut matkailuohjelmasarja tunnettiin aluksi nimellä Lonely Planet (nykyään sitä lähetetään USA:ssa nimellä Globe Trekker ja muualla Pilot Guides). Suomessa sarjaa on esitetty nimellä Matkapassi.

Vuonna 2009 Lonely Planet alkoi julkaista kuukausittain matkailulehteä Lonely Planet Magazine.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut 

Australialaiset kirjankustantamot
Jauhosieni

Jauhosieni (Clitopilus prunulus) on nimensä mukaisesti jauhontuoksuinen ja -makuinen helttasienilaji. Se on erinomainen ruokasieni.

Tuntomerkit 

Jauhosienen 2–12 cm leveä, yläpinnalta sileä ja hieman jauheinen lakki vaihtelee väriltään luonnonvalkoisesta harmaanvaaleaan. Nuoren sienen lakki on kupera, usein keskuskohoumallinen ja reunoilta sisäänkiertynyt, mutta myöhemmin se laakenee ja on aivan vanhana suppilomainen ja mutkalaitainen. Heltat ovat tiheässä, selvästi johteiset ja nuorena vaaleanharmaat tai vaaleanruskeat, mutta vanhana punertavat. Heltasto irtoaa helposti tattien pillistön tavoin. Sienen jalka on valkoinen, 2–5 cm pitkä, hoikka ja usein tyveen suippeneva. Malto on valkoista ja haurasta. Itiöpöly on vaaleanpunertavaa. Tuoksu ja maku ovat jauhomaisia.

Kasvuaika ja -paikka 
Jauhosienen itiöemän esiintymisaika on heinäkuusta syyskuuhun. Se on lahottajasieni ja eikä ole sikäli sienijuurien kautta sidoksissa mihinkään tiettyyn puulajiin. Sieni viihtyy lehti- ja sekametsissä, lehdoissa sekä ruohoisilla metsäaukeilla, polkujen varsilla, puistoissa ja puutarhoissa. Se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, pohjoisempia havaintoja ei tunneta.

Käyttö ravinnoksi 
Jauhosieni on erinomainen ruokasieni ja esimerkiksi Ranskassa hyvin arvostettu. Se on parhaimmillaan tuoreeltaan pannulla paistettuna, mutta aromikkaan maun ansiosta se sopii myös maustesieneksi. Sitä voidaan säilöä kuivaamalla tai pakastamalla.

Jauhosienen tunnistamisessa tulee kuitenkin olla erityisen tarkkana, koska se muistuttaa hyvin paljon eräitä myrkyllisiä malikoita (Clitocybe) ja rusokkaita (Entoloma), kuten myrkkymalikkaa, valkomalikkaa ja isorusokasta. Malikoilla on jauhosienestä poiketen lievemmin johteiset heltat, valkoinen itiöpöly ja erilainen tuoksu. Isorusokkaalla on jauhosienen tavoin punertava itiöpöly ja nuorena jauhomainen tuoksu, mutta isorusokkaan heltat ovat kolotyviset.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Jauhosieni (Clitopilus prunulus)
LuontoPortti: Jauhosieni (Clitopilus prunulus)
Luonnossa.org: Jauhosieni (Clitopilus prunulus) 
Luontonetti: Jauhosieni (Clitopilus prunulus) 
Mushroom Expert: Clitopilus prunulus 

Entolomataceae
Suomalaiset ruokasienet
Känsätuhkelo

Känsätuhkelo (Lycoperdon perlatum) on 5–7 cm:n korkuinen sieni. Suomessa se kasvaa koko maassa karikkeessa ja puun maatuvissa jätteissä. Se on kiinteä- ja valkomaltoisena ruokasieni. Vanhemmiten malto muuttuu aluksi nestemäiseksi oliivinruskeaksi ja lopulta pölähtää mustana itiöpölynä sienen laella olevasta reiästä. Sientä esiintyy heinäkuusta alkaen.
Känsätuhkelon saattaa sekoittaa ryhmätuhkeloon (Lycoperdon pyriforme), piikkituhkeloon (Lycoperdon echinatum), nuijakuukuseen (Lycoperdon excipuliformis) tai nurmimaamunaan (Bovista nigrescens).

Lähteet

Aiheesta muualla 
Luontoportti: Känsätuhkelo (Lycoperdon perlatum)
Luonnossa: Känsätuhkelo (Lycoperdon perlatum)
Rogers Mushrooms: Lycoperdon perlatum 
Mushroom Expert: Lycoperdon perlatum 

Tuhkelot
Itäkeskuksen metroasema

Itäkeskuksen metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se sijaitsee kauppakeskus Itiksen kyljessä. Asemalla on kolme raidetta ja vilkas bussiterminaali. Asema palvelee Itäkeskuksen ja Puotinharjun osa-alueita Vartiokylän kaupunginosassa Itä-Helsingissä sekä liityntäliikenteen välityksellä monia muitakin alueita. Asemalta on suora käynti Kauppakeskus Itikseen ja Tallinnanaukiolle. Itäkeskuksessa metro haarautuu kahteen suuntaan: Mellunmäkeen ja Vuosaareen. 

Itäkeskus on yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen suunnitteli Arkkitehtitoimisto Juhani Katainen. Se sijaitsee 2,064 kilometrin etäisyydellä Siilitien metroasemasta, 1,922 kilometrin päässä Myllypuron metroasemasta ja 1,042 kilometriä Puotilan metroasemasta. Asemalla on metroasemalle tyypillisen kahden raiteen sijasta kolme raidetta. Keskimmäistä raidetta käytetään ainoastaan poikkeustapauksissa.

Asema on Itä-Helsingin joukkoliikenteen solmukohta, johon useiden liityntälinjojen lisäksi päättyvät poikittaislinjat 54, 561, 562, sekä runkolinjat 500 ja 550.

Metron vuoroväli suuntaansa Tapiola–Itäkeskus-välillä on aina 2,5–5 minuuttia, Itäkeskus–Mellunmäki- sekä Itäkeskus–Vuosaari-haaroilla 5–10 minuuttia. Metro ei kuitenkaan liikennöi öisin, vaan silloin Itä-Helsinkiä palvelevat yöbussit.

Itäkeskuksen metroasema on metron kolmanneksi vilkkain ja sitä käyttää arkisin keskimäärin 40 600 matkustajaa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin metroasemat
Itäkeskus
Keltamatara

Keltamatara (Galium verum) on monivuotinen, Euraasiassa laajalle levinnyt matarakasvi.

Keltamatara risteytyy helposti paimenmataran (Galium album) kanssa. Lajien risteymä piennarmatara (Galium × pomeranicum) on esimerkiksi Suomessa monin paikoin jo keltamataraa yleisempi. Risteytyminen onkin harvinaistanut merkittävästi keltamataran kantaa. Suomessa keltamatara luokitellaankin vaarantuneeksi (VU) lajiksi.

Ulkonäkö ja koko 

Keltamatara kasvaa 20–60 cm korkeaksi. Kasvin vankka varsi on pysty, hienokarvainen, liereä ja vain tyviosastaan nelisärmäinen. Neulasmaiset, alta valkokarvaiset lehdet muodostavat tavallisesti 8-lehtisiä kiehkuroita. Kukinto on laaja, tiheäkukkainen viuhko. Keltaiset kukat tuoksuvat voimakkaasti. Keltamatara kukkii heinä–syyskuussa.

Levinneisyys 
Keltamataran levinneisyysalue on varsin laaja. Sitä tavataan lähes koko Euroopassa, ja levinneisyysalue ulottuu Lähi-idän ja Siperian kautta Pohjois-Aasiaan aina Japaniin saakka. Ihmisen mukana laji on levinnyt myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa keltamataraa tavataan harvinaisena Etelä-Lappia myöten, mutta tavallinen laji on linjan Kristiinankaupunki–Lappeenranta eteläpuolella.

Elinympäristö 
Keltamatara viihtyy kuivilla, aurinkoisilla paikoilla, kuten kedoilla, kallioilla, tienvarsilla sekä ulkosaariston nummilla ja katajikoissa.

Käyttö 
Keltamatara on vanha rohdoskasvi. Sitä on käytetty muun muassa ihotautien ja kouristusten hoitoon sekä munuaisvaivoihin. Sitä on käytetty myös maidon juoksuttamiseen juustonvalmistuksessa. Keltamatara on myös perinteinen värikasvi, jonka juurista saadaan punaista ja kukista keltaista väriä.

Kansanperinne 
Monissa maissa, myös Suomessa, keltamataraa on nimitetty Neitsyt Marian sänkyheinäksi, koska vanhan pyhimystarun mukaan Maria nukkui keltamataran oljilla. Esimerkiksi lajin englanninkielinen nimi Lady's Bedstraw viittaa tähän taruun. Toisen tarinan mukaan Jeesuksen seimeen laitettiin pehmusteeksi mataroita, sillä aasit olisivat syöneet muut kasvit. Suomessa keltamatara on tunnettu myös nimellä ruumiinheinä, koska mataroita laitettiin arkkuun vainajan alle.

Lähteet 
 Hämäläinen, Pirjo: Paholaisen marjoja ja Kristus-legendoja. Teoksessa Luonnossa. Kasvit I. Toim. Piirainen, Mikko. Weilin + Göös, Helsinki 2008, s. 12–15.
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
 Suomen terveyskasvit. Luonnon parantavat yrtit ja niiden salaisuudet. Toim. Huovinen, Marja-Leena & Kanerva, Kaarina. Oy Valitut Palat – Reader's Digest Ab, Helsinki 1982. 
 Väre, Henry: Nelilehtivesikuusi. Teoksessa Luonnossa. Kasvit III. Toim. Piirainen, Mikko. Weilin + Göös, Helsinki 2009, s. 252–253.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Keltamataran levinneisyys Suomessa.
 Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Keltamatara (Galium verum)
 LuontoPortti: Keltamatara (Galium verum)
 Nettikasvio: Keltamatara (Galium verum)
 Yrttitarha
 Coloria.net
 ITIS: Galium verum 
 United States Department of Agriculture (USDA): Galium verum 

Matarat
Suomen vaarantuneet kasvit
Värikasvit
Lääkekasvit
Yrtit
Into Saxelin

Into Ilmari Saxelin (11. heinäkuuta 1883 Hämeenlinna – 25. toukokuuta 1927 Pariisi) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hänen isänsä Carl Otto Saxelin oli oluttehtailija ja äitinsä Saida Maria taiteellisesti lahjakkaasta Blåfieldien suvusta.

Saxelin opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1903–1905 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1908–1912.

Into Saxelin tunnetaan parhaiten nuoria miehiä ja naisia kuvaavista veistoksistaan. Opiskeluaikanaan Saxelin sai vaikutteita Auguste Rodinin töistä, mutta hänen omat teoksensa ovat tyyliltään lähempänä klassismia.

Into Saxelin kuoli kesken tuotteliaan luomisvaiheensa äkilliseen sairauteen Pariisissa.

Julkisia teoksia 
 Leikkiviä lapsia / Työskentelevää nuorisoa 1914, 1968, Nummen puistokatu, Turku
 Vapaudenpatsas, 1920, Mannerheimin puisto, Oulu
 Vironkävijäin muistopatsas, 1921, Bulevardi, Helsinki
 Maalaisten talon julkisivuveistokset, 1921, Kamppi, Helsinki
 Sara Wacklinin muistoreliefi, 1927, Ainolan puisto, Oulu
 Yllätys, 1925, 1948, Meilahti, Helsinki
 Herääminen, 1920-luku, 1957, Rantapuisto, Hämeenlinna

Kuvia julkisista teoksista

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Toivo Tarvas : Vaitelias veistäjä - Muisteloita kuvanveistäjä Into Saxelinista, Helsingin Sanomat Viikkoliite 21.04.1929, nro 16, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset kuvanveistäjät
Vuonna 1883 syntyneet
Vuonna 1927 kuolleet
Regulaattori

Regulaattori on tekniikassa käytettävä säädin. Regulaattori voi olla esimerkiksi hydraulinen, pneumaattinen tai elektroninen.

Elektroniikan regulaattorit 
Elektroniikassa regulaattorikytkentöjä käytetään muun muassa jännitteen ja sähkövirran vakavoimiseksi.

Jänniteregulaattori 
Jänniteregulaattori on elektroninen piiri, jonka tarkoitus on syöttää ennalta määrättyä tasajännitettä, joka on riippumaton lähtöön kytketyn kuorman virrasta, lämpötilasta ja reguloimattomasta syöttöjännitteestä.

Lineaarinen regulaattori 
Lineaarisen jänniteregulaattorin toiminta perustuu säädettävään jännitehäviöön ennen piirin syöttöä. Lineaariset regulaattorit voidaan jakaa kahteen luokkaan: sarjaregulaattoreihin ja shunttiregulaattoreihin. Sarjaregulaattoripiireissä jännite reguloidaan kuorman kanssa sarjaan kytketyn transistorin avulla. Transistori toimii säätövastuksena, joka säätyy takaisinkytketyn lähtöjännitteen mukaan. Shunttiregulaattorit perustuvat esimerkiksi zenerdiodin ominaisuuteen säilyttää vakiojännite piirissä. Shunttiregulaattorit ovat yleensä passiivisia ja yksinkertaisia sekä yleensä aina hyötysuhteeltaan huonoja. Lineaariset regulaattorit ovat yleisesti halpoja ja toimintavarmoja, mutta ne eivät sovellu suuritehoisiin sovelluksiin, sillä transistorin luodessa suuren jännitehäviön siinä kuluu paljon häviötehoa lämmöksi.

Hakkuriregulaattori 
Hakkuriregulaattorit perustuvat käämien induktanssin kykyyn säilöä energiaa. Hakkuriteholähteessä sisään tulevaa tasavirtaa katkotaan kytkimenä toimivana transistorilla suurella taajuudella, jolloin piirissä oleva kela vastustaa virran muutosta ja ylläpitää jännitettä. Koska hakkuripiiri on joko kokonaan johtavassa tilassa tai kytkettynä pois päältä, se kuluttaa erittäin vähän tehoa häviöihin. Hakkuriregulaattorit ovat hyötysuhteeltaan parempia kuin lineaariset regulaattorit ja niiden antojännite voi olla myös suurempi kuin tulojännite, toisin kuin lineaarisilla regulaattoreilla. Hakkurien haittapuolia ovat muun muassa virran nopean katkomisen aiheuttamat häiriöt ja piirien monimutkaisuus.

Virtaregulaattori 
Virtaregulaattori on jänniteregulaattoria vastaava piiri, jonka tarkoituksena on reguloida sähkövirtaa.

Monet virtaregulaattorit muistuttavat lineaarisia jänniteregulaattoreita, mutta niiden takaisinkytkentä säätyy virran eikä jännitteen mukaan. Virtaregulaattorit pitävät virran tasaisena säätämällä lähtönsä jännitettä.

Katso myös 
Hakkuriteholähde
Jännitelähde ja virtageneraattori

Lähteet 

Elektroniikan komponentit
Mašhad

Mašhad (; myös muodossa Mashad, Meshed, Meshhed) on Iranin toiseksi suurin kaupunki yli 2,7 miljoonalla asukkaallaan (2011). Mašhad sijaitsee Kashaf-joen laaksossa lähellä Turkmenistanin rajaa, noin 850 kilometriä Teheranista itään. Se on Khorāsān-e Razavin provinssin pääkaupunki. Mašhad on myös yksi šiialaisuuden pyhimmistä kaupungeista.

Historia 
Mašhad perustettiin noin vuonna 823, ja kaupungin nimi juontuu arabiasta (mašhad-i-riza on suomeksi marttyyrikuoleman paikka). Nimi viittaa šiialaisuuden kahdeksannen imaamin ‘Alī ibn Mūsā al-Riḍāin kuolemaan. Šiialaisten mukaan hänet myrkytettiin tuolla paikalla kalifi Al Ma'munin käskystä. Sitä ennen paikalla oli sijainnut Sanabadin kylä.

Mašhad oli koko Iranin pääkaupunki Nadir Šahin aikana vuodesta 1736 vuoteen 1747.

Mašhadin väkiluku on kehittynyt seuraavasti: 241 989 (1956), 409 616 (1966), 667 770 (1976), 1 463 508 (1986), 1 759 155 (1991), 1 887 405 (1996), 2 427 316 (2006) ja 2 766 258 (2011).

1. syyskuuta 2006 venäläisvalmisteinen Tupolev Tu-154 -matkustajakone suistui kiitotieltä laskeutuessaan Mašhadin kansainväliselle lentoasemalle. Koneen 147 matkustajasta 29 kuoli.

Lähteet

Aiheesta muualla

Iranin kaupungit
Seulonnan keskeiset artikkelit