Islamin suuntaukset

Islam on suuri maailmanuskonto, jota vuonna 2021 tunnusti 1,9 miljardia muslimia eri puolilla maailmaa. Laajuudestaan  huolimatta islam on hyvin yhtenäinen kultti. Tärkein jakolinja on islamin jakautuminen sunnalaisuuteen ja šiialaisuuteen. Sunnalaisuus kattaa kuitenkin yksinään noin 87–90 % kaikista muslimeista ja šiialaisuus vain 10–13 %. Näiden suuntausten yhtäläisyydet ovat eroja suuremmat, mutta ne eivät silti osallistu esimerkiksi päivittäisiin rukouksiin yhdessä. Muille suuntauksille jää vain murusia muslimien kokonaismäärästä.

Suuria eroja ei ole sunnalaisuuden sisälläkään. Sunnalaisuus jakautuu šarian tulkinnassa neljään suureen lakikoulukuntaan. Niillä on omat maantieteelliset alueensa, mutta koulukunnat ovat opillisesti lähellä toisiaan. Sunnalaisessa teologiassa on vain yksi hallitseva koulukunta, aš'ariitit. 

Islamin yhtenäisyys ilmenee myös kansanuskon tasolla, missä islamin perusopinkappaleet ja sharian tärkeimmät velvoitteet saavat laajan kannatuksen kaikkialla muslimimaailmassa. Islamiin sisältyy voimakas ihanne yhteisen uskon jakavasta muslimien yhteisöstä (umma). Melkein kaikissa islamilaisissa maissa yli puolet muslimeista katsookin, että on vain yksi oikea tapa tulkita islamia.  

Suurena ja laajalle levinneenä maailmanuskontona islamissa on silti myös eroja uskonnonharjoituksessa. Esimerkiksi afrikkalaisesta islamista löytyy Afrikan perinneuskontojen aineksia ja suufilaisuudesta pyhimysten kunnioitusta. On myös pieniä suuntauksia, kuten ahmadiyya Intiassa, joita kaikki muslimit eivät enää pidä islamilaisina.

Pääsuuntaukset

Sunnalaisuus

Kaikista muslimeista noin 90 % on sunneja. Sunnalaisuudesta ja šiialaisuudesta voidaan varmuudella puhua 800-luvulta alkaen, mutta islamilaisessa perinteessä niiden erot on ulotettu jopa 660-luvulle. 

Sunnalaisuuden sisällä on useita lainopillisia (fiqh) ja teologisia (kalam) suuntauksia. Klassisen sunnilaisen islamin neljä suurinta lainopillista koulukuntaa ovat maliki, hanafi, shafi'i ja hanbali. Niiden säädöksistä noin 75 % on kaikille yhteisiä. 

Teologisista koulukunnista mu'taziliitit olivat hetken vallitsevia 800-luvulla kalifien suosiessa tätä suuntausta, joka pyrki rationaaliseen uskonnolliseen ajatteluun. 800-luvun puolivälissä sen syrjäyttivät aš'ariitit, joiden näkemyksistä muodostui siitä pitäen hallitseva teologia. Ašariittien mukaan ihminen ei voi käsittää järjellä Jumalaa vaan ainoastaan totella ja alistua Jumalan tahdolle, jolla ei ole mitään rajoittavia esteitä.

Ašariittien linjaa seuraavia teologisia koulukuntia ovat myös maturidit ja atharit, ja niiden poliittisia jatkeita konservatiiviset wahhabit ja salafistit. Liberaalit ja ijtihadia eli itsenäistä järjen käyttöä puolustavat suuntaukset ovat jääneet näiden liikkeiden varjoon

Šiialaisuus

Useimmat šiiat (68–80 %) löytyvät vain neljästä maasta, joita ovat Iran, Pakistan, Intia ja Irak. Šiiat ovat enemmistönä vain Iranissa (90–95 %), Azerbaidzanissa ja Bahrainissa (65–75 %). Irakissa ja Libanonissa heitä on noin puolet muslimeista  

Šiialaisuus eroaa sunnalaisuudesta vain muutamissa asioissa, mutta periaatteelliset erot ovat silti niin suuria, että esimerkiksi yhteiset rukoushetket ovat mahdottomia. Suuntaukset voivat myös pitää toisiaan vääräuskoisina. Sunnien ja shiiojen välillä esiintyy tämän takia ajoittain väkivaltaisuuksia.

Huomattava ero on kysymys maallisen ja uskonnollisen vallan suhteesta. Sunnalaisuuteen kuuluu oppi uskovien komentajasta, yhdestä kalifista, jolla ei kuitenkaan ole uskonnollista valtaa. Šiialaisuudessa sekä maallinen että uskonnollinen valta kuuluu samalle henkilölle eli imaamille. Nykyisin imaami on kuitenkin kätkeytynyt. Uskonnollista ja maallista auktoriteettia koskeva ero ilmenee siinä, että šiialaisuudessa korostetaan Muhammedin oikeutettuina seuraajina Muhammedin ottopoikaa Ali ibn Abi Talibia ja hänen jälkeensä Alin poikaa ja Muhammedin tyttärenpoikaa Husain ibn Alia. Šiiat viettävät hänen muistokseen Ašura-juhlaa, joka on šiiojen tärkein vuosittainen merkkipäivä. Alista alkava imaamien ketju on niin merkittävä, että maininta Alista on lisätty  šiialaiseen uskontunnustukseen.

Kaksitoistašiialaisuus 

Kaksitoistašiialaisuus on šiialaisuuden suurin haara ja Iranin valtionuskonto.

Seitsemänšiialaisuus 

Seitsemänšiialaisuus (ismailiitit) on šiialaisuuden toiseksi merkittävin haara.

Zaidilaisuus 

Zaidilaisuus erkani šiialaisten pääsuuntauksesta Kaksitoistašiialaisuudesta , koska syntyi erimielisyys viidennestä imaamista, joka zaidilaisten mukaan oli Zayd ibn Ali, kun taas pääsuuntaus piti viidentenä imaamina hänen veljeään Muhammad al-Baqiria. Zaidilaisuutta esiintyy Pohjois-Jemenissä, missä noin kolmannes jemeniläisitä on zaideja.

Ibadilaisuus

Ibadilaisuus on vanha, lähes yksinomaan Omanissa esiintyvä vanha islamin suuntaus. Noin 45 % omanilaisista on ibadiitteja. Heidän kokonaismääränsä maailmassa on noin 3 miljoonaa, joista  suurin osa Omanissa.

Suufilaiset veljeskunnat

Suufilaisuus

Suufilaisuus on islamin mystiikkaa korostava suuntaus. Sen päämääränä on saavuttaa yhteys Jumalaan mietiskelemällä. Nimi tulee arabian sanasta suf, joka tarkoittaa villaa. Sillä viitataan askeettien käyttämään villakaapuun. Osa selittää nimityksen tulevan kreikan sanasta sofia, viisaus tai arabian safa, puhtaus. Suufilaisuutta esiintyy sekä šiiojen että sunnien keskuudessa, joten kyseessä ei ole islamin kolmas haara. Askeettisuus ja köyhyyden ihannointi ovat yleistä suufilaisuudelle, joka on saanut tähän vaikutteita Lähi-idän kristillisestä munkkihurskaudesta.

Dervissit ovat luostariyhteisöön järjestäytyneitä suufilaismunkkeja. He muodostavat pääasiassa miehille tarkoitettuja hierarkkisia veljeskuntia. Dervissit harrastavat erilaisia ekstaasitekniikoita, kuten jumalakokemuksen saamista tanssin avulla.

Muita suuntauksia

Ahmadiyya

Ahmadia on Punjabissa Intiassa 1800-luvun lopussa syntynyt suuntaus. Ahmadeja on yhteensä noin miljoona Intiassa ja Pakistanissa, eräiden tietojen mukaan jopa paljon enemmän. Liikkeen perustaja Mirza Ghulam Ahmad  piti itseään Messiaana, Mahdina ja Krishnan inkarnaationa. Muslimit ovat hyökänneet liikkeen jäseniä vastaan, koska sitä ei pidetä aidosti islamilaisena.

Koraanifundamentalismi 

Koraani-fundamentalismi tarkoittaa vain Koraaniin nojaavaa näkemystä islamista. Se syntyi 1800- ja 1900-lukujen välissä Intiassa ja Egyptissä uudistamaan islamia. Näkemys sai alkunsa ainakin osittain länsimaissa, kun historiallis-kriittiset tutkimukset asettivat kyseenalaiseksi hadith perimätietokokoelmien aitouden. Hadith-kokoelmat muodostavat yhdessä Koraanin kanssa Profeetan elämäntavan eli sunnan, jonka ortodoksiseen jäljittämiseen perustuu islamin pääsuuntaus sunnalaisuus.

Vapaamielisille muslimiajattelijoille hadith-kokoelmien aitouden kyseenalaisuus merkitsi yhteentörmäystä arvomaailmoissa. Useat luopuivat islamista yhteiskunnallisen ajattelun pohjana ja jättivät käsitteen sekularisoituneen yhteiskunnan ulkopuolelle yksityisasiaksi. Toiset vastaavasti pyrkivät löytämään ratkaisun islamin sisältä.

Nämä koraani-fundamentalistit asettivat kyseenalaiseksi sunnan aseman yhdenvertaisena Koraanin kanssa. He eivät kyseenalaistaneet Profeetan elämäntapaa eli sunnaa itseään, mutta heidän näkemyksensä mukaan Muhammadin kuoltua tästä sunnasta ei ole luotettavaa tietoa. Toisin sanoen sunnan sitovuus oli rauennut. Vastaavasti hadith-kokoelmiin perustuvaa sunnaa puolustavien mukaan Koraanin alkuperäinen merkitys jää hämäräksi mikäli sen rinnalla ei tarjota yksityiskohtaista tulkintaa ja viiteryhmää.

Koraani on itsessään väljää tekstiä, joka harvemmin sisältää selkeitä käskyjä ja kieltoja. Koraani-fundamentalisteille tämä avaisi ovet dynaamiselle, väljälle islamille. Koraani näyttäisi yleiset moraaliset suuntaviivat ja kukin aikakausi sovittaisi sanoman sopivaksi nykyaikaan. Vastustajien mukaan islam on Profeetan aikana luotu muuttumaton järjestelmä ja mikä tahansa muutos olisi turmellusta.

Koraani-fundamentalismin kukoistuskausi oli 1900-luvun alkupuolella, mutta perinteinen sunna-ajattelu säilyi muuttumattomana. Nykyään Koraani-fundamentalismilla on yksittäisiä kannattajia lähinnä länsimaissa, joissa he toimivat vailla laajempaa kannattajakuntaa.

Nation of islam 

Nation of Islam (NOI) on uskonnollinen ja sosiaalipoliittinen järjestö, joka perustettiin Yhdysvalloissa vuonna 1930. Sen kannattajia on usein kutsuttu myös ”mustiksi muslimeiksi”.  Islamilainen maailma on hyväksynyt NOI:n muslimijärjestöksi. Liikkeen perustaja Warith Deen Fard Muhammad katosi jäljettömiin vuonna 1934; kannattajien mukaan hän muutti Mekkaan. Liikkeen johtoon nousi vuosiksi 1934–1975  Elijah Muhammad (ent. Poole), jota on epäilty edeltäjänsä raivaamisesta pois tieltä. Elijah selitti Fardin olleen ainoa Jumala, kun taas hän itse oli Jumalan profeetta Muhammed. Liikkeen kultakausi alkoi 1950-luvulla, ja se sai jäseniä etenkin vankiloissa. Elijah Muhammad sai tukea Nasserilta ja Farrakhan Saddam Husseinilta ja Muammar Gaddafilta. Yhdysvaltain kansalaisoikeusliikkeessä feministisen Women’s March 2019 -mielenosoituksen järjestäjillä on ollut yhteyksiä Louis Farrakhaniin, mutta monet muut ovat irtisanoutuneet yhteistyöstä NOI:n kanssa, koska katsovat, että liike hyväksyy sekä valkoisiin että juutalaisiin kohdistuvan rotusyrjinnän.

Islamin suuntauksien lukumäärä

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit