joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Akateemikko

Akateemikko () on Suomessa arvonimi, jonka tasavallan presidentti myöntää erityisen ansioituneille tieteen- ja taiteenharjoittajille. Vuosina 1947–1969 niin sanotussa vanhassa Suomen Akatemiassa oli kaksitoista akateemikon virkaa (neljä luonnontieteellistä, kolme hengentieteellistä, kolme taiteellista, kaksi vaihtuvaa), joiden haltijat velvoitettiin harjoittamaan ja edistämään omaa tieteellistä tai taiteellista alaansa. Vaikka Suomen Akatemia vanhassa muodossaan lakkautettiin vuoden 1970 alussa, saivat silloiset akateemikot pitää virkansa ja palkkaetunsa vanhan lain mukaiseen 70 vuoden eroamisikään saakka. Vuodesta 1972 akateemikko on ollut valtiollinen arvonimi.

Akateemikon viroissa toimineet 
Vuosina 1948–1969 nimitettiin akateemikon virkaan ja Suomen akatemian jäseniksi yhteensä 23 tieteen ja taiteen edustajaa:

Akateemikon arvonimen saaneet

Suomalaiset tieteen akateemikot
Tasavallan presidentti myöntää tieteen akateemikon arvonimen Suomen Akatemian hallituksen esityksestä ansioituneelle tutkijalle. Akateemikon arvonimi voi olla samanaikaisesti enintään kuudellatoista (vuoteen 2014 asti kahdellatoista) kotimaisella tieteenharjoittajalla. Ulkomaisten akateemikon arvonimen saajien määrää ei ole rajoitettu.

Kaikkiaan 39:lle suomalaiselle on myönnetty tieteen akateemikon arvonimi. Arvonimen kantajista kaksitoista on edustanut humanistisia tieteitä, kaksi yhteiskuntatieteitä, kuusitoista matematiikkaa ja luonnontieteitä, viisi lääketiedettä ja yksi maatalous- ja metsätieteitä. Ainoa tieteen akateemikon arvonimen saanut henkilö, jolla ei ole akateemista tutkintoa eikä tieteellistä uraa, on kirjailija Väinö Linna. Ensimmäinen naispuolinen tieteen akateemikko oli Pirjo Mäkelä, joka sai arvonimen vuonna 2003.

Ulkomaiset tieteen akateemikot 
Ulkomaalaisia akateemikon arvonimen saaneita ovat olleet seuraavat:

Taiteen akateemikot 
Tasavallan presidentti myöntää taiteen akateemikon arvonimen taideneuvoston esityksestä erittäin ansioituneelle taiteenharjoittajalle. Taiteen akateemikkoja voi olla samanaikaisesti yksitoista. Taiteen akateemikon arvonimen ovat saaneet seuraavat taiteenharjoittajat:

Aki Kaurismäen akateemikon arvo poistettiin vuonna 2019 hänen omasta toiveestaan, sillä hän halusi protestoida Suomen hallituksen metsä- ja kaivospolitiikkaa. Tämä on nykyisen järjestelmän aikana ensimmäinen kerta, kun joku on luopunut akateemikon arvosta.

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 
 

Suomalaiset arvonimet
Konami

Konami (コナミ) on vuonna 1969 perustettu japanilainen pelitalo. 

Yrityksen on perustanut Kagemasa Kōzuki vuonna 1969 Osakassa jukeboxien vuokraamiseen ja korjaamiseen keskittyvänä yrityksenä. Vuonna 1973 yritys laajensi pelihalleihin ja nimeksi tuli Konami, joka muodostui Yoshinobu Nakaman, Hiro Matsudan ja Shokichi Ishiharan sukunimien alkukirjaimista.
Yritys aloitti omien kolikkopelien julkaisemisen vuonna 1978.

Tuotteet 

Konami tuottaa niin tietokone-, konsoli- kuin kolikkopelejäkin. Konami on ollut eräs merkittävimmistä peliteollisuuden yrityksistä – sen merkittävimpiä pelisarjoja ovat Gradius (Euroopassa usein Nemesis), Metal Gear, Silent Hill, Suikoden ja Castlevania sekä kolikkopeleistä mm. erilaiset rytmipelit, kuten Eurooppaankin rantautunut Dance Dance Revolution.

Konamin tunnetuin urheilupelisarja on maineikas International Superstar Soccer (Japanissa Winning Eleven) sekä sen Pro Evolution -sivuhaara.

Konami on yksi harvoista japanilaisista pelitaloista, joka julkaisi myös pelejä pelkästään kotitietokoneille. Japanissa suosittu MSX-kotitietokone oli mm. Konamin erityisalusta ja sille julkaistiinkin ensimmäinen Castlevania-peli Vampire Killer ja myös Metal Gear -pelisarjan kaksi ensimmäistä osaa.

Konami-koodi 
Laajalti tunnettu Konami-koodi on Kazuhisa Hashimoton luoma huijauskoodi, jolla hän pystyi pelaamaan vakeita pelejä. Hashimoto oli vastuussa vuoden 1986 Gradius-kolikkopelin kääntämisestä Nintendo Entertainment Systemille ja käytti koodia antaakseen itselle lisää elämiä todettuaan pelin liian vaikeaksi. Koodi unohtui lopulliseen peliin. Kuuluisaksi koodin teki Contra.

Koodi on lähinnä pelin aloitusruudussa nopeasti syötettävä ylös, ylös, alas, alas, vasen, oikea, vasen, oikea, B ja A -näppäinyhdistelmä.

Koodi on lukuisissa Konamin ja muiden kehittäjien peleissä ja se voi antaa pääsyn pääsiäismuniin. Lisäksi koodi on levinnyt laajasti populaarikulttuuriin videopelien ulkopuolelle.

Kiistat 
Hideo Kojima vastasi suuresta osasta yrityksen videopelituotannosta vuonna 2012. Metal Gear Solid V:n julkaisun alla yhtiö veti Kojiman nimen pois pelin kansikuvasta ja markkinointimateriaalista. Kojima oli ollut vastaavana tulevalle Silent Hill -sarjan pelille, joka peruttiin. Lisäksi P.T.-pelidemo vedettiin pois jakelusta. Yhtiön toimitusjohtaja Hideki Hayakawa ilmoitti yhtiön pääasiallisen alustan olevan mobiilipelit, joissa maksetaan pelaamisen mukaan (pay-as-you-play). Kojiman sopimus Konamin kanssa päättyi loppuvuodesta 2015.

Pelit 

 Frogger
 Metal Gear Solid -sarja
 Pro Evolution Soccer -sarja
 Silent Hill -sarja
 Castlevania-sarja
 Gradius-sarja
 Suikoden-sarja (Shui hu zhuan)
 Goemon-sarja
 Parodius-sarja
 Contra-sarja
 Snatcher
 Dance Dance Revolution
 Beatmania IIDX

Kuvia

Katso myös
 Hideo Kojima
 Akira Yamaoka

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Profiili MobyGamesissä
Brazil – tämän hetken tuolla puolen

Brazil – tämän hetken tuolla puolen () on Terry Gilliamin ohjaama dystooppinen mustan komedian tieteiselokuva vuodelta 1985. Elokuvan tärkeimmissä rooleissa ovat Jonathan Pryce, Katherine Helmond, Robert De Niro ja Michael Palin. Brazil ei valmistuttuaan tyydyttänyt tuottajiaan, joten se uhattiin jättää julkaisematta. Ohjaaja Terry Gilliamin aktiivisen toiminnan ansiosta elokuva kuitenkin päätyi lopulta levitykseen. Siitä oli olemassa kaksi eri versiota, yksi Yhdysvaltojen ja toinen Euroopan markkinoille. Yhdysvaltoja varten elokuvasta leikattiin versio, jonka loppu on ”onnellisempi”.

Elokuva oli Oscar-ehdokkaana parhaan lavastuksen ja parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen kategorioissa, mutta ei voittanut kumpaakaan. Elokuva sai kuitenkin kaksi BAFTA-palkintoa.

Elokuvan nimi viittaa Ary Barroson sambakappaleeseen Aquarela do Brasil eli ”Brazil”, joka toistuu elokuvan musiikin pääteemana.

Juoni

Brazil muistuttaa jonkin verran George Orwellin kirjoittamaa romaania Vuonna 1984. Päähenkilö Sam Lowry (Jonathan Pryce) elää maailmassa, jossa kaikki ovat tiukan kontrollin alaisina. Sam on pikkuvirkamies, joka keskellä kaupungin ja työn ankeaa harmautta haaveilee unelmiensa naisesta (Kim Greist). Kun hän viimein kohtaa tämän, todellisuuden monimutkaisuus sotkee Samin unelmat. Hänen kauan etsimänsä nainen saattaakin olla terroristi, useiden tahojen vainoaman huipputerroristi Harry Tuttlen (Robert De Niro) kätyri. Yhteiskunnassa, jossa kaikki ovat koko ajan tarkan valvonnan alaisina, Samin on vaikea pitää rakkaastaan kiinni.

Rooliluettelo

Vastaanotto ja jälkimaine
Chicago Sun-Timesin kriitikko Roger Ebert sanoi elokuvan olevan ”vaikeasti seurattava” ja antoi kaksi tähteä neljästä. Los Angeles Timesin kriitikko puolestaan kehui elokuvan olevan ”tehokkain satiirinen poliittinen elokuva sitten Tohtori Outolemmen”. 

British Film Instituten valitsemat asiantuntijat äänestivät Brazilin vuonna 1999 mukaan kaikkien aikojen sadan parhaan brittielokuvan listalle. 
Vuonna 2005 Empire listasi elokuvan sijalle 83 listallaan ”500 kaikkien aikojen parasta elokuvaa”. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Terry Gilliam's Brazil 

Vuoden 1985 brittiläiset elokuvat
Terry Gilliamin ohjaamat elokuvat
BAFTA Film Award -palkitut elokuvat
Tieteiselokuvat
Dystopiaelokuvat
Fantasiadraamaelokuvat
Jouluelokuvat
Brittiläiset mustan komedian elokuvat
Andrusovon rauha

Andrusovon rauha solmittiin 13. tammikuuta 1667 (juliaanisen kalenterin mukaan) Moskovan Venäjän sekä Puolan kuningaskunnan ja Liettuan suuriruhtinaskunnan välillä. Se päätti maiden välisen kolmetoistavuotisen sodan ja oli muodoltaan aselepo. Tämä oli ensimmäinen kerta kun Venäjä ja Puola virallisesti jakoivat Ukrainan keskenään sopimuksella.

Rauhansopimuksen mukaan Vasemman rannan Ukraina (; Dnepr-joen itäpuolinen Ukraina) kuului Moskovan Venäjän hallintaan ja Oikean rannan Ukraina (; Dneprin länsipuolinen Ukraina) siirtyi Puola-Liettuan hallintaan. Ukrainan pääkaupungin Kiovan piti jäädä Moskovan Venäjän haltuun vain kahdeksi vuodeksi, mutta sittemmin ilmeni ettei Moskovan Venäjä sopimusehtoa noudattanut vaan pitikin kaupungin pitempään. Etelämpänä sijaitseva Zaporožjen kasakkavaltio jäi Venäjän ja Puola-Liettuan suojeluksen piiriin. Andrusovon rauha merkitsi Venäjän alaisuuteen liittyneen Kasakkahetmanaatin alueen pienenemistä.

Andrusovon rauhan ehdot vahvistettiin Moskovassa 16. toukokuuta 1686 solmitussa niin sanotussa ikuisessa rauhassa sopimusosapuolten kesken.

Andrusovon kylä sijaitsee linnuntietä noin 64 kilometriä Smolenskista lounaaseen.

Lähteet

1667
1600-luvun kansainväliset sopimukset
Moskovan Venäjän sopimukset
Ukrainan historia
Venäjän rauhansopimukset
Puola-Liettua

Puola-Liettua, muodollisemmin Puolan kuningaskunta ja Liettuan suuriruhtinaskunta (), oli vuosina 1569–1795 Keski- ja Itä-Euroopassa sijainnut suurvalta, joka syntyi, kun Puolan kuningaskunta ja Liettuan suuriruhtinaskunta muodostivat valtioliiton.

Valtioliitosta on historiankirjoituksessa käytetty myös nimitystä Molempain kansain tasavalta (), joka on kuitenkin syntynyt vasta 1967, kun Leon Lech Beynar kirjoitti salanimellä Paweł Jasienica kolmiosaisen kirjasarjan nimeltä Rzeczpospolita Obojga Narodów. Tasavallaksi tätä monarkistista valtiota kutsuttiin siksi, että maalaisaatelilla oli valtiopäivillä huomattava valta, jota vahvisti muodostunut liberum veto eli kenen tahansa yksittäisen valtiopäivämiehen veto-oikeus käsiteltävän esityksen hyväksymiseen.  

Nimestä huolimatta Puolan ja Liettuan asema valtioliitossa ei ollut tasa-arvoinen, vaan Liettuan asema heikkeni ajan mittaan. Heikkeneminen näkyi konkreettisesti siitä, että Liettuan suuriruhtinaskunnan hallitsemia idästä valloitettuja alueita siirrettiin Puolan kuningaskunnan hallintaan. Puolaan verrattuna Liettua oli omalta väestöpohjaltaan vähäisempi.

Historia 

Liittovaltion syntyä oli edeltänyt pitkä personaaliunionien aika: vuodesta 1446 alkaen Puolan kuninkaana oli ollut Liettuan suuriruhtinas.
Varsinainen valtioliitto muodostettiin Puolan kuningaskunnasta ja Liettuan suuriruhtinaskunnasta Lublinin sopimuksella 1. heinäkuuta 1569. Valtioliiton synty oli Sigismund II:n, Jagellon dynastian viimeisen kuninkaan, suuri saavutus. Hänen kuoltuaan vuonna 1572 maa oli kolme vuotta ilman valtionpäämiestä.

Silloin syntyi valtiomuoto, jota kutsutaan puolalaisessa historiankirjoituksessa ensimmäiseksi tasavallaksi (Rzeczpospolita) tai tätä tarkemmin aatelistasavallaksi (Rzeczpospolita szlachecka). Tällä halutaan korostaa Puolan jakoja edeltäneen itsenäisen Puolan monarkistisen hallinnon kansanvaltaisuutta. Aatelisto sai valita kuninkaan äänestämällä. Tämä vaaleilla valittu monarkki hoiti sekä Puolan kuninkaan että Liettuan suuriruhtinaan tehtävät. Monarkistiselle valtioliitolle valittiin myös yhteinen edustajisto sekä senaatti. Puola-Liettuassa Liettua onnistui säilyttämään oman lakinsa, hallinnon, budjetin ja armeijan, tosin vähitellen vallan painopiste siirtyi yhä enemmän Puolaan.

Puolan ja Liettuan yhteistoiminnasta huolimatta Venäjän keisarikunta onnistui ottamaan haltuunsa alueita Ukrainasta. Ensimmäisen tasavallan aika päättyi Puolan kolmanteen jakoon vuonna 1795.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Liettuan historia
Puolan entiset valtiot ja valtiomuodostelmat
Latvian historia
Valko-Venäjän historia
Seulonnan keskeiset artikkelit
Saarenmaa

Saarenmaa (, ) on Viron suurin saari. Saaren pinta-ala on 2 672 km², ja se on varsinaisen Itämeren toiseksi suurin saari Gotlannin jälkeen. Saaren väkiluku on noin 30 000.

Saarenmaan ainoa kunta on Saarenmaan kunta, johon saaren pääkaupunki Kuressaare kuuluu. Saari kuuluu Saarenmaan maakuntaan yhdessä Muhun ja Ruhnun sekä lukuisten pienempien saarten kanssa.

Historiaa 
Saarenmaa muodosti rautakaudella Saarenmaan muinaismaakunnan, joka oli Viron muinaismaakunnista voimakkain. Saarenmaalaisilla oli suuri laivasto, jolla he tekivät ryöstöretkiä muun muassa Tanskaan ja Ruotsiin. Pakanallinen Saarenmaa kukistui veristen taisteluiden ja kapinoiden jälkeen vuonna 1227, ja sen alue jaettiin Kalparitariston ja Saarenmaan-Läänemaan hiippakunnan kesken. Vuonna 1559 saari siirtyi Tanskan hallintaan.

Saarenmaa luovutettiin Ruotsille Brömsebron rauhassa vuonna 1645 ja liitettiin osaksi Viron hallintoaluetta. Uudenkaupungin rauhassa 1721 saari liitettiin Viron mukana Venäjän keisarikuntaan. Viron itsenäistyessä Saarenmaa kuului edelleen Viroon.

Kulttuuri 
Saarenmaalla on rikas musiikkielämä, joka tunnetaan Saarenmaan ja koko Vironkin ulkopuolella. Saarenmaalta on kotoisin useita tunnettuja virolaisia muusikoita, säveltäjiä, laulajia ja kapellimestareita, kuten urkuri ja musiikkimies Joosep Aavik sekä säveltäjät Peeter Süda ja Olev Sau. Suomessa suosittu  "Saarenmaan valssi" kertoo todellisista talkootansseista Valjalassa, vaikkakaan sen tekijät, säveltäjä Raimond Valgre ja runoilija Debora Vaarandi, eivät olleet saarenmaalaisia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Saaremaa.ee
 Ilmari Havu : Saarenmaa, Suomen Kuvalehti, 22.10.1927, nro 43, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Seulonnan keskeiset artikkelit
Plebeijit

Plebeijit () olivat alempi Rooman valtakunnan kahdesta yhteiskuntaluokasta (toinen oli patriisit). He olivat vapaita, mutta jos he eivät maksaneet esimerkiksi velkojaan, he saattoivat joutua orjiksi. Ylempi yhteiskuntaluokka olivat patriisit, eikä avioliittoja luokkien välillä sallittu ennen vuotta 445 eaa. Plebeijeitä varten perustettiin vuonna 494 eaa. kansantribuunin virka, johon ei voitu valita patriisia. Tämä oli ainoa alemmalle luokalle avoin virka, mutta sillä oli suuret oikeudet. Uskonnolliset asemat olivat myöhemminkin rajattu vain patriiseille. Yhteiskuntaluokkien välille tuli joskus niin suuria erimielisyyksiä, että plebeijit ottivat perheensä ja tavaransa sekä lähtivät kaupungista leiriytyen sen ulkopuolelle, kunnes heidän vaatimuksiinsa suostuttiin. Näin kävi 494 eaa., 450 eaa. ja 287 eaa. Plebeijit olivat tavallista kansaa. Heillä ei ollut samanlaisia oikeuksia kuin patriiseilla mutta ei yhtä huonotkaan kuin orjilla.

Katso myös
Insula

Lähteet 

Rooman valtakunta
Seulonnan keskeiset artikkelit
Reaalipolitiikka

Reaalipolitiikka () on ulkopolitiikkaa, joka pyrkii sopeutumaan vallitseviin oloihin ja sivuuttamaan periaatteelliset, ideologiset tai moraaliset seikat. Se on mahdollisen politiikkaa, jossa periaatteet jäävät toisarvoisiksi.

Sanan historia
Sanan alkuperä on 1800-luvulla, jolloin vastayhdistyneen Saksan kansleri Otto von Bismarck viittasi sillä Euroopan mahtivaltioiden kuningashuoneiden keskinäiseen valtapeliin. Muilla kielillä käytetään yleensä alkuperäistä saksankielistä muotoa Realpolitik, joka juontuu sanoista real (todellinen, aktuaalinen) ja Politik (politiikka).

Esimerkkejä
Reaalipolitiikan tärkeimpänä sisältönä on mukautuminen vallitseviin tosiasioihin ilman ideologista sitoutumista. Kuitenkin 1800-luvulla ”kansallinen ylpeys” saneli sen, miten pitkälle käytännössä voitiin joustavaa ulkopolitiikkaa toteuttaa. Realpolitikin alkuunpanneen järjestelmän romahdus tapahtuikin ensimmäisen maailmansodan myötä. 

Euroopan kuningashuoneiden hegemonian murruttua reaalipolitiikka alkoi tarkoittaa yhä enemmän myös uusien valtiomahtien, kuten Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton, harjoittamaa politiikkaa. Näiden valtioiden ympärille muodostuneet blokit ajautuivat kylmän sodan aikana ydinasevarustelun takia kauhun tasapainoon, joka pakotti molemmat osapuolet noudattamaan reaalipolitiikkaa. 

Reaalipolitiikkaa on arvosteltu periaatteettomaksi opportunismiksi. Esimerkiksi Länsi-Saksan liittokansleri Willy Brandtin aloittama lähentyminen Neuvostoliittoa kohtaan oli hänen vastustajiensa mielestä opportunismia.

Lähteet

Politiikan käsitteet
David Ronfeldt

David Ronfeldt on merkittävä amerikkalainen informaatio- ja verkostokeskeisen sodankäynnin tutkija. Hän on suorittanut tohtorin tutkinnon Stanfordin yliopistossa ja toimii tutkijana RANDissa.

Tuotantoa
 David Ronfeldt, In Search of How Societies Work: Tribes -- the First and Forever Form, RAND Corporation (WR-433), 2007
 John Arquilla & David Ronfeldt:”Swarming & The Future of Conflict” RAND 2000
 John Arquilla & David Ronfeldt:"The Emergence of Noopolitik: Towards an American Information Strategy", Rand Monograph Report, Rand, Santa Monica, California, 1999
 David Ronfield & John Arquilla & Graham E Fuller & Melissa Fuller:”The Zapatista Social Netwar in Mexico” RAND 1998 Kalifornia, USA
 John Arquilla & David Ronfeldt:”In Athena's Camp: Preparing for Conflict in the Information Age” RAND, USA 1997
 John Arquilla & David Ronfeldt:"The Advent of Netwar" RAND 1996
 John Arquilla & David Ronfeldt:"Cyberwar is coming !" Comparative Strategy Vol 12 No 2 s.141–165.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset politiikan tutkijat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Refleksiivinen kontrolli

Refleksiivinen kontrolli on psykologinen teoria, jossa kontrolloimalla kohteen saamaa tietoa, saadaan kohde tekemään vaikuttajan haluamia päätöksiä näennäisesti itsenäisesti. Kohde voi olla oman tai vieraan valtion väestö, asevoimat, komentaja tai muu yksilö. Joidenkin lähteiden mukaan refleksiivinen kontrolli on  länsimaisen "uutisoinnin" ja julkaisemisen alati piilevästi laajeneva tauti.

Yhdysvaltain presidentin Ronald Reaganin tähtien sota -hanketta voitaneen pitää refleksiivisenä kontrollina, jolla Neuvostoliitto pyrittiin uuvuttamaan taloudellisesti.

Katso myös 
 Informaatiosodankäynti
 FUD
 propaganda
 refleksi

Lähteet

 J Saarelainen: ”Näkemyksiä Venäjän informaatiosodankäynnistä” Maanpuolustuskorkeakoulu, Taktiikan Laitos, Taktiikan tutkimuksia, julkaisusarja I No 1/1999 s. 58–59

Aiheesta muualla
 

Psykologiset teoriat
Channel One Cup

Channel One Cup () on yksi neljästä Euro Hockey Tourin osaturnauksesta ja se pelataan Moskovassa Venäjällä. Aikaisemmin turnaus tunnettiin vuosikymmenten ajan Izvestija-sanomalehden mukaan nimellä Izvestija-turnaus ja jonkin aikaa Baltika-olutpanimon mukaan Baltika-turnauksena. Panimo vetäytyi sponsorisopimuksesta Venäjän jääkiekkoliiton kiellettyä alkoholin mainonnan otteluissa. Sen jälkeen turnauksen yhteistyökumppaniksi tuli Rosno, joka toimii vakuutusalalla, ja turnauksen nimi muuttui Rosno Cupiksi. Nykyisin turnausta tukee Venäjän TV:n ykköskanava. Suomessa turnaus tunnetaan yleisesti nimellä Moskovan turnaus. EHT:n Venäjän turnaus pelataan joulukuussa.

Vuoden 1971 Izvestija-turnauksessa 17. joulukuuta pelatussa turnauksen avausottelussa Suomi voitti ensimmäistä kertaa Neuvostoliiton joukkueen. Maalintekijöinä Suomen joukkueessa olivat Juhani Tamminen (2 maalia), Matti Murto ja Juha Rantasila. Kyseessä oli jättiyllätys, sillä jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa aiemmin samana vuonna Suomi oli hävinnyt 1–8 ja 1–10, ja vuotta aiemmin 1–2 ja 1–16. Sapporon talviolympialaisissa 1972 palattiin ”normaaliin”, kun Neuvostoliitto voitti Suomen 9–3.

Tulokset

Mitalitaulukko 

Tilanne vuoden 2017 kilpailuiden jälkeen.

Katso myös 
Czech Hockey Games (Tšekin turnaus)
Karjala-turnaus (Suomen turnaus)
Sweden Hockey Games (Ruotsin turnaus)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Jääkiekkokilpailut
Venäjän jääkiekko
Euro Hockey Tour
Moskovan urheilu
Muurahaishappo

Muurahaishappo eli metaanihappo on yksinkertaisin karboksyylihappo, jonka molekyylikaava on HCOOH. Muurahaishappo on väritöntä, pistävänhajuista, syövyttävää ja savuavaa nestettä, joka muodostaa sumua kosteassa ilmassa. Muurahaishappo syövyttää useita metalleja, kuten esimerkiksi alumiinia, lyijyä ja valurautaa. Se on heikko happo, jonka happovakio on Ka = 1,80 * 10-4  (huoneenlämmössä) ja pKa = 3,77. Muurahaishapon EY-numero on 200-579-1.

Luonnossa muurahaishappoa esiintyy monissa Hymenoptera-lahkon hyönteisissä, kuten mehiläisissä ja muurahaisissa, sekä kasveissa kuten nokkosissa ja kuusen neulasissa. Happo saa näiden hyönteisten pistoksen kirvelemään. Muurahaishappo löydettiin vuonna 1671 tislaamalla muurahaisia.

Muurahaishapon suoloja nimitetään formiaateiksi.

Muurahaishappoa käytetään AIV-rehun säilöntään. Menetelmän etuna on rehun korkea valkuaisainepitoisuus verrattuna kuivaheinään.

Lähteet

Aiheesta muualla 

OVA-ohje
Kemian työsuojeluneuvottelukunta (KETSU): Muurahaishappo
PubChem: Formic acid 
ChemSub Online: Muurahaishappo 
Human Metabolome Database: Formic acid 
Food Component Database (FooDB): Formic acid 
DrugBank: Formic acid 
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Formic acid 
Liber Herbarum II: Luettelo muurahaishappoa sisältävistä kasveista
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Formic-acid 
Pherobase: Semiochemical – formic acid 

Karboksyylihapot
Hyönteisten myrkyt
Eläinmyrkyt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Heikko happo

Heikko happo on happo, jonka vetyionien tuotantoreaktio eli protolyysi ei tapahdu täydellisesti, vaan happo jää osittain hajonneena tasapainotilaan, toisin kuin vahva happo. Heikon hapon hajoamistuotteena saatava ioni eli konjugaattiemäs on emäksinen, joten se pystyy helposti sitomaan takaisin irronneen vetyionin. Tästä syystä heikon hapon liuoksen vetyionikonsentraatio on aina selkeästi pienempi kuin itse hapon konsentraatio. Heikon hapon vesiliuoksen pH on siis suurempi kuin yhtä väkevän vahvan hapon vesiliuoksen pH.

Heikon hapon määritelmä riippuu ainoastaan hapon kemiasta, eikä liuoksen väkevyydestä. Toisin sanoen heikkoa happoa väkevöittämällä ei saa vahvaa happoa tai vahvaa happoa laimentamalla heikkoa happoa. Monet orgaaniset hapot, kuten erilaiset karboksyylihapot, ovat heikkoja happoja. Heikko happo voi kuitenkin olla syövyttävä aine siinä missä vahvakin. 

Hapot muodostavat kuitenkin vahvuutensa perusteella jatkuvan sarjan, jonka toisessa päässä ovat vahvat hapot ja toisessa päässä heikot hapot. Näin siis heikkojenkin happojen vahvuudessa on eroja; toiset heikot hapot protolysoituvat enemmän kuin toiset, mikä näkyy happojen erisuuruisina happovakioina. Heikkona happona pidetään yleensä happoa, jonka happovakio Ka< 1. Joskus heikot hapot jaetaan vielä selvästi heikkoihin sekä heikohkoihin happoihin. Heikohkot hapot ovat heikoista hapoista vahvimpia, kuten esimerkiksi vetyfluoridi (HF). Tämä jaottelu on kuitenkin epävirallinen, eikä heikohkojen ja selvästi heikkojen happojen välillä ole selkeää rajaa. 

Vahvatkin hapot ovat eräänlaisia heikkoja happoja, koska niidenkin konjugaattiemästen emäksisyys on havaittavissa, vaikka se onkin äärimmäisen pieni. Yleensä heikolla hapolla kuitenkin tarkoitetaan vain happoja, joiden liuoksissa hajonnutta happoa on vain pieni määrä.

Laskuissa tehdään heikoille hapoille yleensä se yksinkertaistus, että hajoamattoman hapon määrä on sama kuin hapon kokonaismäärä. Vahvimpien heikkojen happojen liuoksista laskettaessa tämä yksinkertaistus voi kuitenkin tehdä merkittävänkin virheen lopputuloksiin.

Heikkoja happoja 
 vetyfluoridi (HF)
 ortofosforihappo (H3PO4)
 typpihapoke (HNO2)
 rikkihapoke (H2SO3)
 metaanihappo eli muurahaishappo (HCOOH)
 etaanihappo eli etikkahappo (CH3COOH)
 oksaalihappo ((COOH)2)
 ammoniumioni (NH4+)

Hapot

en:Weak acid
Äänivalli

Äänivalli on ilmiö, jota esiintyy, kun kiihdytetään lähelle äänen nopeutta. Nimitys tulee siitä, että tilanne voi tuntua kuljettajasta kuin hän olisi törmännyt näkymättömään esteeseen.

Yliäänipamaus on fysikaalinen ilmiö, jota kansanomaisesti kutsutaan usein äänivallin rikkoutumiseksi. Vastoin yleistä harhaluuloa ilmiö ei kuitenkaan johdu äänen nopeuden ylittymisestä vaan pikemminkin siitä, että kappale etenee yliäänennopeudella. Kun lentokoneen, luodin tai jonkin muun kappaleen nopeus on äänen nopeutta suurempi, sen ympärille muodostuu kartiomainen ääniaaltojen muodostama tihentymä, shokkiaalto. Ilmiö on luonteeltaan samankaltainen kuin veneen tai laivan keula-aalto. Kun shokkiaalto osuu havaitsijan korvaan, se kuullaan pamauksena, samalla tavoin laivan keula-aalto voidaan havaita sen osuessa rantakivikkoon.

Shokkiaalto muuttaa lentokoneen siiven painejakaumaa, jolloin koneen ohjattavuusominaisuudet muuttuvat merkittävästi. Kehitettäessä yhä nopeampia lentokoneita toisen maailmansodan aikana se oli merkittävä tekninen ongelma, jota kutsuttiin äänivalliksi (engl. Sound Barrier). Ongelmana oli sellaisen hävittäjälentokoneen suunnittelu, joka on ohjattavissa lennettäessä sekä pienillä nopeuksilla, transsoonisella nopeudella että yliääninopeudella. Kun yhdysvaltalainen lentäjä Chuck Yeager saavutti 14. lokakuuta 1947 X-1-koekoneella 1 127 kilometrin tuntinopeuden, "äänivalli" murtui, toisin sanoen pahimmat tekniset ongelmat saatiin ratkaistuksi. Äänivalli jäi kuitenkin käsitteenä elämään, ja sillä tarkoitetaan äänen nopeuden ylittymistä. 

Äänen nopeus normaaliolosuhteissa merenpinnan tasolla 21 °C:n lämpötilassa on noin 344 m/s (1 238 km/h).

Autolla äänen nopeus ylitettiin ensimmäisen kerran lokakuussa 1997, kun Andy Green ajoi Thrust SSC -autolla 1 227 kilometrin tuntinopeudella.

Katso myös
Ylisooninen lentokone

Ilmailu

de:Überschallflug#Schallmauer
Muumipeikko

Muumipeikko () on Muumi-tarinoiden päähenkilö, ja ensimmäinen Tove Janssonin luoma Muumi-hahmo. Muumipeikko asuu Muumitalossa yhdessä vanhempiensa Muumipapan ja Muumimamman kanssa. Muumipeikosta käytetään toisinaan myös lyhyempää nimitystä Muumi, mikä tosin on hyvin harvinaista. Muumipeikko-nimitystä puolestaan käytetään toisinaan puhuttaessa muumeista yleensä.

Muumipeikon synty
Muumipeikon hahmo muotoutui vähitellen 1930-luvulla. Hahmon nimi oli aluksi snorken (sama nimi kuin myöhemmin Niiskulla). Ensimmäisen muumihahmon Tove Jansson piirsi ulkohuoneen seinään esittämään Immanuel Kantia. Aluksi muumipeikon hahmo oli laihempi, musta ja punasilmäinen ja sille piirrettiin usein suu, mitä myöhemmin ei enää tehdä. Tove Jansson käytti ennen muumikirjoja muumia tunnuksenaan kuvataiteellisissa töissään, muun muassa Garm-lehden pilapiirroksissa. Hahmo oli aluksi pelottava, mutta muumikirjojen myötä siitä tuli ystävällinen hahmo. Tove muotoili hahmosta "pehmeämmän" vasta kirjassa Muumipeikko ja pyrstötähti.

Ensimmäisen kerran Tove käytti Muumipeikkoa kirjan päähenkilönä kirjassa Muumit ja suuri tuhotulva vuonna 1945.

Muumipeikon ulkonäkö ja ystävät
Muumipeikko on valkoinen ja tukeva. Hänellä on virtahepoa muistuttava suuri pyöreä kuono ja tupsupäinen häntä ja suuret silmät. Muumipeikon syntymäpäivä on 7. elokuuta Muumipeikko ja pyrstötähti -elokuvassa. Hän pitää seikkailuista, mutta on kuitenkin hyvin mukavuudenhaluinen ja palaa aina kotiin. Hänellä on romanttisia tunteita Niiskuneitiin. Muumipeikon paras ystävä on Nuuskamuikkunen. Tämä asuu teltassa, jonka hän pystyttää joka kevät samalle paikalle sillan viereen. Muumipeikon muita ystäviä ovat Nipsu ja Pikku Myy. Muumipeikko ei käytä vaatteita, paitsi uidessa. Toisinaan sarjakuvissa hän on käyttänyt yöpaitaa, niin kuin vanhempansakin.

Muumipeikon suomenkieliset ääninäyttelijät

Muumipeikon näyttelijät

Lähteet

Verkkolähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Muumihahmot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Venäjän presidentti

Venäjän presidentti, virallisesti Venäjän federaation presidentti () on Venäjän valtionpäämies, asevoimien ylipäällikkö ja maan korkein virka. Venäjän perustuslaki ei eksplisiittisesti määrittele presidenttiä toimeenpanovallan johtajaksi, mutta toimeenpanovalta on tosiasiallisesti jaettu presidentin ja hallituksen johtajan maan pääministerin kesken. Presidentillä on huomattavat valtaoikeudet. Koska Venäjä on semipresidentiaalinen valtio, hän ei kuitenkaan johda hallitusta, mutta hänellä on oikeus hajottaa hallitus. Presidentillä on myös ylin päätäntävalta ulkopolitiikan linjanvedoissa.

Valinta

Venäjän presidentti valitaan välittömällä vaalilla kuuden vuoden toimikaudeksi. Sama henkilö voidaan valita presidentiksi enintään kahdeksi peräkkäiseksi toimikaudeksi. Presidentiksi valitaan ehdokas, joka saa vaalissa enemmän kuin puolet annetuista äänistä. Jos kukaan ehdokkaista ei ole saanut enemmistöä annetuista äänistä, toimitetaan uusi vaali kahden eniten ääniä saaneen ehdokkaan välillä. Presidentiksi valitaan tällöin uudessa vaalissa eniten ääniä saanut ehdokas.

Venäjän presidentin edustusasunto on Moskovan Kremlissä sijaitseva Senaattipalatsi ja juhlallisuuksissa Suuri palatsi.

Katso myös
Luettelo Venäjän presidenteistä
 Venäjän presidentinhallinto
 Venäjän hallitsijat
 Neuvostoliiton johtaja
 Neuvostoliiton presidentti

Aiheesta muualla 

 Президент России 
 President of Russia 

Presidentti
Venäjän presidentit
Seulonnan keskeiset artikkelit

pt:Lista de presidentes da Rússia
Seinäjoen lentoasema

Seinäjoen lentoasema  on lentoasema Ilmajoella, noin 14 kilometriä Seinäjoen keskustasta etelään. Lentoasemaa on ylläpitänyt vuodesta 2016 asti Seinäjoen lentoasema Oy. Aiemmin lentoaseman pitäjänä toimi Rengonharju-säätiö.

Lentoyhtiöt ja kohteet
Seinäjoelta ei tällä hetkellä lennetä lainkaan reittilentoja, ainoastaan tilauslentoja yleisilmailun lisäksi. Seinäjokea lähin lentoasema, jossa on säännöllistä reittiliikennettä, on 74 kilometrin päässä sijaitseva Vaasan lentoasema.

Liikenneyhteydet
Lentoasema sijaitsee valtatie 19:n varressa. Lentoasemalta Seinäjoelle pääsee valtatietä pitkin kulkevilla Jalasjärven vakiovuoroilla tai taksilla.

Kiitotie
Seinäjoen lentoasemalla on yksi 2 000 metriä pitkä ja 45 metriä leveä kiitotie, 14/32. Kiitotietä jatkettiin ja levennettiin vuosina 2006–2008 suihkukoneliikenteen mahdollistamiseksi. Pidennetty kiitotie otettiin käyttöön 31. heinäkuuta 2008.

Historiaa 

 1976: Lentoaseman rakentaminen alkoi, ja ensimmäinen kone laskeutui kentälle 17. lokakuuta.
 1983: Lentoasema vihittiin käyttöön, ja reittiliikenne alkoi.
 1988: Lentoasemaa lähestymässä ollut Wasawingsin matkustajalentokone törmäsi puihin 14. marraskuuta. Kahdestatoista koneessa olleesta ihmisestä kuusi menehtyi.
 1992: Uusi lennonjohtotorni vihittiin käyttöön.
 1999: Lentoyhtiö Golden Air aloitti reittiliikenteen Vaasan kentältä.
 2003: Terminaalin laajennus valmistui.
 2008: Kiitotien pidennys 2 000 metriin valmistui.
 2009: Lomalentoliikenne suihkumatkustajakoneilla alkoi.
 2010: Finncomm lopetti Seinäjoen-lennot kannattamattomina. Etelä-Pohjanmaan kunnat ja elinkeinoelämä tulivat apuun, ja lennot käynnistyivät tukipaketin voimin uudelleen.
 2011: Flyben ja Finnairin yhteisyritys Flybe Nordic (nyk. Nordic Regional Airlines) osti Finncommin. Seinäjoen lentoliikenne jatkui ennallaan.
 2011: Flybe ilmoitti 25. marraskuuta lopettavansa reittilennot Seinäjoelle. Viimeiset vuorot lennettiin 9. joulukuuta. 
 2012: Direktflyg ja lähikunnat sopivat reittilentoliikenteen jatkamisesta. Kalustona käytettiin 19-paikkaista Jetstream 31 -konetta.
 2013: Direktflyg ja Seinäjoen kaupunki sopivat lentoliikenteen lopettamisesta maaliskuussa 2013. 
 2015: Rengonharju-säätiö ilmoittaa lopettavansa lentoasematoiminnan. 
 2016: Lentoasematoimintaa jatkaa Seinäjoen lentoasema Oy

Matkustajatilastot

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seinäjoen lentoaseman kotisivut
Suomen ilmailukäsikirja – Seinäjoen lentoasema 

Lentoasema
Lentoasema
Suomen lentoasemat
Magneettivuo

Magneettivuo (tunnus Φ tai täsmällisemmin erotuksena muusta vuosta ΦB tai ΦM) on magneettivuon tiheyden vuo tietyn pinnan läpi. Magneettivuon yksikkö SI-järjestelmässä on weber (1 Wb = 1 V·s = 108 Mx). Magneettivuo ilmaisee pinnan läpi kulkevien magneettikentän kenttäviivojen lukumäärän, kun magneettivuon tiheys ilmaisee niiden tiheyden.  

Yleisesti magneettivuo pinnan A läpi saadaan magneettivuon tiheyden B pintaintegraalina

Mikäli magneettivuon tiheys on vakio ja vektori B muodostaa kulman  tasopinnan A normaalivektorin kanssa, magneettivuo saadaan kaavasta

Kelan sisällä magneettivuo on verrannollinen itseisinduktanssiin L, virtaan I ja kierrosten lukumäärään N seuraavasti:

Maxwellin II laki

Gaussin laki magneettikentille (Maxwellin II laki) integraalimuodossa esitettynä kertoo, että magneettivuo jokaisen umpinaisen pinnan läpi häviää: 

Laki voidaan esittää myös differentiaalimuodossa, jonka mukaan magneettivuon tiheyden lähteisyys kaikkialla on nolla: 

Esitettynä differentiaalimuodossa laki siis lausuu, että magneettisia monopoleja ei ole ja integraalimuodossa, että kenttäviivoilla ei ole alkua eikä loppua vaan ne ovat umpinaisia silmukoita .

Katso myös 
Sähkömagneettinen induktio
Sähköisten suureiden analogiat
Maxwellin yhtälöt
Gaussin laki sähkökentille

Lähteet

Kirjallisuutta 
 

Suureet
Magnetismi
Seulonnan keskeiset artikkelit
Gaussin laki sähkökentille

Gaussin laki sähkökentille on Carl Friedrich Gaussin muotoilema vuonna 1835 ja se julkaistiin 1867. Gaussin laki antaa suljetun pinnan läpi virtaavan sähkövuon  ja pinnan sisäänsä sulkeman sähkövarauksen välisen relaation , ja on yksi Maxwellin yhtälöistä. Sen integraalimuoto on:

 

jossa  on sähkövuon tiheys (yksikkönä C/m2),  on pinnan differentiaalisen neliön pinta-ala siten, että ulospäin suuntautuva normaalivektori määrää sen suunnan,  on pinnan sisäänsä sulkema varaus ja  on pintaintegraali pinnan A yli.

Gaussin divergenssilauseen mukaan vektorikentän pintaintegraali suljetun pinnan A yli (eli kentän vuo) saadaan integroimalla divergenssiä pinnan sisäänsä sulkeman tilavuuden V yli, eli
.
Pinnan sisäänsä sulkeman sähkövarauksen suuruus saadaan toisaalta integroimalla sähkövaraustiheyttä ρ (yksikkönä C/m3) saman tilavuuden yli, joten Gaussin laki saadaan muotoon
.
Koska tämä pätee kaikille suljetuille pinnoille, saadaan
 ,
jota kutsutaan lain differentiaalimuodoksi.

Yhteys Coulombin lakiin 
Coulombin laki seuraa Gaussin laista melko suoraan. Pistemäisen varauksen, jonka suuruus on , aiheuttama sähkövuo r-säteisen pallopinnan yli on
.
Gaussin lain mukaan vuon suuruus on toisaalta , ja koska isotrooppisissa aineissa , saadaan pistevarauksen aiheuttaman sähkökentän E suuruudeksi
.
Sähkökenttä kohdistaa varaukseen, jonka suuruus on , voiman 
,
joten kahden varatun hiukkasen välisen voiman suuruudeksi saadaan lopulta
.

Huomautukset

Katso myös 
Maxwellin yhtälöt

Lähteet

Kirjallisuutta 
 

Fysiikan lait
Sähköstatiikka
Sähködynamiikka
GRU

GRU (, ) on Venäjän federaation asevoimien sotilastiedustelun keskuselin ja osa toukokuussa 1992 muodostettuja Venäjän asevoimia.

GRU perustettiin puna-armeijaan lokakuussa 1918, mutta sen olemassaoloa ei koskaan tunnustettu  Neuvostoliitossa. GRU:n tehtävänä oli kaikki sotilastiedustelu ja se jatkoi osana armeijaa, kun siitä 1946 tuli Neuvostoliiton asevoimat.

GRU harjoitti elektronista tiedustelua Varsovan liiton alueella sekä Lourdesissa, Kuubassa 1960-luvulta aina vuoteen 2001 saakka. GRU hyödynsi ensimmäisenä länsimaisten yhtiöiden turvallisuuspuutteita ja aloitti teollisuusvakoilun, joka kuitenkin myöhemmin siirrettiin KGB:lle.

GRU:n agentti Viktor Suvorov (oikealta nimeltään Vladimir Bogdanovitš Rezun) loikkasi vuonna 1978 Isoon-Britanniaan ja kirjoitti kirjan kokemuksistaan tiedustelupalvelussa. Kirja kertoo lähinnä erikoisoperaatiojoukkojen, Spetsnaz-koulutuksesta yleisluontoisesti, osin fiktiivisesti. Saatujen tietojen mukaan Rezun sai loikkauksesta Neuvostoliitosta kaksinkertaisen kuolemantuomion.

Neuvostoliiton hajottua joulukuussa 1991 GRU toimi Itsenäisten valtioiden yhteisön asevoimien osana toukokuuhun 1992 saakka.

GRU on varsinaista ulkomaantiedustelua SVR:ää merkittävämpi. Se tunnetaan kovista otteistaan. GRU on toiminut Venäjän aikana varsinkin 2010-luvulla ulkomailla erilaisissa näkyvissä ja peitetyissä operaatioissa. GRU:n merkitys on kasvanut jatkuvasti, kun idän ja lännen välit ovat huonontuneet.

Katso myös 
Luettelo tiedustelupalveluista

Lähteet

Aiheesta muualla 

Venäjän tiedusteluorganisaatiot
Neuvostoliiton tiedusteluorganisaatiot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kyklooppi (mytologia)

Kykloopit (kreikaksi Κύκλωψ “pyöreä silmä”) olivat kreikkalaisessa mytologiassa jättiläisiä, joilla oli vain yksi silmä keskellä otsaa. Kyklooppeihin liitetään useita taruja ja urotöitä.

Homeroksen kuvauksissa kykloopit olivat kannibaaleja, jotka elivät karua paimentolaiselämää kaukaisessa maassa, joka perinteiden mukaan oli Sisilia. Odysseiassa on tunnettu kohtaus, jossa Odysseus pakenee vangitsijansa kyklooppi Polyfemoksen kynsistä sokaisemalla tämän. Hesioduksen mukaan kykloopit olivat Uranoksen ja Gaian kolme poikaa – Arges (Kirkas)), Brontes (Ukkostaja) ja Steropes (Salamoija) – jotka takoivat Zeuksen salamat. Myöhemmät kirjailijat tekivät kykloopeista Hefaistoksen apulaisia. Myöhemmissä kertomuksissa Apollon tappoi kykloopit, koska he olivat tehneet salaman, joka tappoi Apollonin pojan Asclepiuksen. Tarujen mukaan Tirynsin ja useiden muiden mykeneläisten kaupunkien rakennukset olivat kyklooppien rakentamia. Työstämättömistä kivenlohkareista tehtyjä mykeneläisiä muureja kutsutaankin sen vuoksi kyklooppimuureiksi.

Kykloopit auttoivat Olympoksen jumalia taisteluissa titaaneja vastaan. Kun Kronos kukistui, Zeus vapautti kykloopit ja kiitollisuuttaan kykloopit takoivat Zeukselle ja hänen veljilleen ainutlaatuisia esineitä, kuten Zeuksen salamat, Poseidonin kolmikärjen ja Haadeksen näkymättömäksi tekevän kypärän.

Kykloopit olivat hyvin taitavia seppiä ja heidän väitettiin rakentaneen Mykenen ja Tirynsin muurit. He olivat myös raakoja ja villejä lammaspaimenia, jotka saattoivat syödä epäonnisia ihmisiä. Jotkut kykloopit olivat merenjumala Poseidonin jälkeläisiä, kuten Odysseiassa esiintynyt kyklooppi Polyfemos. Muinaiset roomalaiset uskoivat kyklooppien työskentelevän Sisiliassa Etna-tulivuoren uumenissa Vulkanuksen johdolla.

Lähteet

Aiheesta muualla

Katso myös
 Arimaspi

Kreikkalainen mytologia
Jättiläiset
Matti Pekkanen

Teuvo Matias (Matti) Pekkanen (1. marraskuuta 1925 Ähtäri – 16. huhtikuuta 2004 Helsinki) oli 1970-luvulta alkaen vahva suomalaisen talouselämän taustavaikuttaja. Pekkanen oli koulutukseltaan diplomi-insinööri.

Pekkanen oli Suomen työnantajain keskusliiton (STK) neuvottelujohtajana vuosina 1973–1975. STK:n jälkeen hän siirtyi valtakunnansovittelijaksi. Suomen metsäteollisuuden keskusliiton toimitusjohtajana hän toimi vuodet 1979–1990.

Pekkasen mukaan on nimetty ”pekkaspäivät” eli työajan lyhennysvapaa, jotka syntyivät tulopoliittisten ratkaisujen yhteydessä 1984 ja jotka otettiin käyttöön työajan lyhentämiseksi. Pekkanen itse ei erityisemmin pitänyt ”pekkaspäivät”-sanasta.

Hänen veljensä oli Suomen Kunnallisliiton toimitusjohtaja Paavo Pekkanen.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Matti Pekkasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset työnantajajärjestöjen johtajat
Suomen valtakunnansovittelijat
Suomalaiset insinöörit
Vuonna 1925 syntyneet
Vuonna 2004 kuolleet
Juppiter

Juppiter ( tai Iuppiter) on alun perin roomalaisten taivaan- ja sen ilmiöiden jumala, sittemmin heidän ylijumalansa. Nimi esiintyy myös muodossa Jupiter. Kohdattuaan kreikkalaiset roomalaiset samaistivat Juppiterin kreikkalaiseen Zeukseen.

Juppiter oli myös Rooman valtion jumala, jota palvottiin Capitolium-kukkulalla olevassa Rooman suurimmassa temppelissä. Jupiterin ohella temppelissä palvottiin tämän vaimoa Junoa ja tytärtä Minervaa, jolloin puhuttiin Capitoliumin kolminaisuudesta.

Juppiter tunnettiin useilla lisänimillä, jotka kuvaavat jumalan eri osapuolia ja tehtäviä. Näitä olivat mm:
 Taivaaseen ja sen ilmiöihin liittyvät Caelestis (taivaallinen), Fulgurator (salamoiva), Tonantis (jylisevä), Lucetius (valon) ja Pluvius (sateentekijä).
 sotaan ja sodankäyntiin liittyvät Stator (paonpysäyttäjä), Victor (voittoisa), Triumphator (ks. triumfi), Praedator (saaliin kerääjä) ja Feretrius, jolloin Juppiterille uhrattiin paras osuus sotasaaliista paareilla (feretrum).

Juppiterille oli pyhitetty kotka ja tammi sekä Jupiter-planeetta.

Juppiterin genetiivimuoto latinassa on Iovis. Tästä tulee muun muassa termi joviaalinen. Sana Iuppiter tulee itaalisen kantakielen sanasta *djous patēr, jonka alkuosa merkitsi 'päivää' tai 'taivasta' (vrt. latinan diēs) ja jälkiosa 'isää' (vrt. latinan pater). *djous on samaa alkuperää kuin kreikan Zeus; Juppiter olikin roomalaisten Zeus.

Juppiter oli Saturnuksen ja Rhean poika. Juppiterin vaimo oli Juno, ja hänellä oli tyttäret Minerva ja Fortuna.

Antiikin Rooman jumalat
Uhkapeli

Uhkapeli on olennaisesti sattumaan perustuva rahapeli, jossa asetetaan panokseksi jotain rahanarvoista niin, että mahdollinen voitto tai tappio on epäsuhteessa pelaajan varallisuuteen. Rahapeli muuttuu uhkapeliksi, kun panossumma on suurempi kuin mitä pelaajalla on varaa hävitä. Joskus on vaikea erottaa uhkapelaaminen viihdepelaamisesta, sillä moniin Internetissä tapahtuviin peleihin kuuluu panos, joka on tosin rahalliselta arvoltaan perinteisiä uhkapelejä pienempi. Se, mikä lasketaan uhkapelaamiseksi kuitenkin vaihtelee eri historiallisissa ja kulttuurisissa konteksteissa.

Suomessa uhkapelien pelaaminen on tarkoin säädelty, uhkapelien järjestäminen omin päin tai tilojen antaminen uhkapeliin on rikoslaissa kielletty. Rikoslaissa tarkoitettuun uhkapelin määritelmään kuuluu, että voiton saaminen perustuu kokonaan tai osittain sattumaan taikka peliin tai toimintaan osallistuvista riippumattomiin tapahtumiin ja jossa mahdollinen häviö on ilmeisessä epäsuhteessa ainakin jonkun osallistujan maksukykyyn.

Lähteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Celestia

Celestia on Chris Laurelin luoma vapaa tähtitiedeohjelmisto, joka on saatavilla Windowsille, Mac OS X:lle ja Linuxille. Ohjelma antaa käyttäjän tarkastella kohteita kolmiulotteisesti Voyager-luotaimista aina Linnunrataan asti OpenGL:ää käyttäen. Celestia ei ole varsinainen planetaario-ohjelma, vaan ennemminkin suunnattu kappaleiden ratojen ja keskinäisten kokosuhteiden hahmottamiseen. Tekstuurit heijastuksineen tarjoavat käyttäjälle runsaasti silmänruokaa.

Avaruudessa pystyy lentämään vapaasti haluamallaan nopeudella tai liikkumaan tietokannan sisältämien kohteiden välillä. Halutessaan käyttäjä voi liikkua myös ajassa ja tarkastella kappaleiden liikkeitä. Ohjelma ei laske itsessään gravitaatioon perustuvia ratoja, vaan ne löytyvät tietokannasta joko rataellipseinä tai piste pisteeltä määriteltyinä. Normaalikäyttöön, kuten planeettojen kuiden ratojen tarkastellun, tarkkuus riittää hyvin. Käyttäjä pystyy valitsemaan, otetaanko rajallisen valonnopeuden viive huomioon vai ei. Ohjelmalla voi myös etsiä pimennyksiä valittujen taivaankappaleiden välillä määrätyllä aikavälillä.

Ohjelman peruspaketista löytyvät Aurinkokunnan suurimmat kappaleet sekä yli 100 000 luetteloitua tähteä. Peruspaketin planeettatekstuurit riittävät niiden tarkasteluun hieman kauempaa, mutta Google Earthin kaltaista pikkutarkkuutta on tältä täysin omalla tietokoneella pyörivältä ohjelmalta turha odottaa. Peruspakettiin kuuluu muutama avaruusluotain ratoineen.

Tuotteliaan Internet-yhteisön ansiosta ohjelmaan on saatavissa yli 10 GB lisämateriaalia. Tarjolla on mm. planeettatekstuureja jopa kilometrin erotuskyvyllä, sekä joitakin erikoiskohteita vieläkin tarkemmin. Avaruusluotainten ja pienkappaleiden 3D-malleja ratoineen sekä automaattisia tekstitettyjä skriptejä avaruuslentelyyn on saatavilla Celestian sivustolta. Kuvitteelliseen tähtitieteeseen ja avaruustekniikkaan liittyvät laajennukset tuovat ohjelmaan mukaan muille tähdille sijoitettuja planeettajärjestelmiä sekä useiden science fiction -sarjojen aluksia. Uusimpien lisäosien liittäminen perusohjelmaan tapahtuu yksinkertaisesti purkamalla laajennuspaketit omiin hakemistoihinsa. Peruskäyttäjän kannattaa noudattaa ekstrojen lisäämisessä malttia, sillä monikerroksiset tekstuurit varjostuksineen ja heijastuksineen tarvitsevat tehokkaan tietokoneen ja pudottavat ruudun päivitysnopeuden alhaiseksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kotisivu
 Kokoelma käyttäjien tekemiä lisäosia 
  Celestia-avaruusaluksia
  Celestian wikibook
 Suomenkielisiä oppaita Celestian käyttöön

Vapaat ohjelmistot
Linux-ohjelmat
Mac OS -ohjelmat
Windows-ohjelmat
Mielenterveys

Mielenterveys on käsite, jota on määritelty useilla eri tavoilla. Sillä tarkoitetaan psykologisen hyvinvoinnin tasoa tai mielenterveyden häiriön puuttumista.  Yksi suomen kielen sanakirja määrittelee sen ”psyykkiseksi hyvinvoinniksi ja riittäväksi sopeutumiseksi sosiaaliseen ja muuhun ympäristöön”. Maailman terveysjärjestön mukaan mielenterveys on puolestaan "psyykkistä terveyttä eli kykyä hyödyntää omia henkisiä voimavarojaan sekä emotionaalista terveyttä eli kykyä tunnistaa omia ja muiden tunnetiloja".

Tarkennettuja määritelmiä 

Sigmund Freud tarkensi 1900-luvun alussa:”kyky rakastaa ja kyky tehdä työtä”.
Mielenterveys on myös määritelty omien mahdollisuuksien tiedostamiseksi, pyrkimykseksi toteuttaa ja lisätä omia mahdollisuuksia ja itsensä hyväksymistä.

Verrattain yleisesti katsotaan, että ihminen on mieleltään terve, kun hän kykenee selviytymään itsenäisesti päivittäisistä haasteista (ihmissuhteista, päivittäisestä liikkumisesta, työstä ja vapaa-ajasta) siten, että itse ja kanssaihmiset eivät kärsi. 

Sigmund Freudin aikoinaan esittämä määritelmä, kyky rakastaa ja tehdä työtä, sopii nykyolosuhteisiin jo huonosti. Määrittelyssä on nimittäin nykytutkimusten mukaan seuraavat periaatteet: 
 Subjektiivisuusperiaate: arvioidaan tutkittavaa arvioitsijan omien näkemysten ja tuntemusten perusteella. 
 Kulttuuriperiaate: verrataan tutkittavaa tietystä kulttuurinormistosta saatuun kuvaan tai malleihin. 
 Tehokkuusperiaate: arvioidaan tutkittavan käyttäytymisen vaikutusta toiminnan tehokkuuteen tai selviytymiskykyyn. 
 Ihanneperiaate: verrataan tutkittavaa tiettyyn ihanteeseen. 
 Tilastollinen periaate: verrataan tutkittavaa tiettyyn tilastotietoon, jolloin vähemmistössä tai keskiluvusta kaukana oleminen on huonoa/hyvää mielenterveyttä 
 Valtaperiaate: arvioidaan tutkittavaa vallan antamien käyttäytymisen rajojen tai mahdollisuuksien pohjalta. 
 Kognitiivinen periaate: arvioidaan tutkittavaa tietyn tiedon, ajattelun, ihmiskäsityksen tai vaikka muuttuvan maailmankuvan perusteella. 
Mikään näistä periaatteista ei yksinään toimi. Päätettäessä tutkittavan henkilön mielenterveydestä täytyy käydä aina läpi kaikki edellä luetellut kohdat.

Katso myös 
 Mielenterveyden häiriö
 Mielenterveyslaki

Lähteet 
 Heiska, Juhani. Ennakoiva mielenterveystyö: käsikirja meille kaikille. [Tampere]: Mediapinta, 2018. ISBN 978-952-236-860-7 (nidottu)

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Mielenterveysyhdistys TAIMI ry
 Omaiset mielenterveystyön tukena keskusliitto ry
 Mielenterveyden keskusliitto
 KoKoA - Koulutetut Kokemusasiantuntijat
MIELI Suomen Mielenterveys ry
 Mielenterveystalo.fi

 
Seulonnan keskeiset artikkelit
Joulupata

Joulupata on Pelastusarmeijan joka joulu jo yli sadan vuoden ajan järjestämä keräys vähävaraisten hyväksi. Pelastusarmeijan henkilöstö ja vapaaehtoiset päivystävät patojen kanssa vilkkailla paikoilla ottaen vastaan raha- ja tavaralahjoituksia. 

Vuonna 1998 Joulupata-keräys alkoi toimia myös internetissä. Joulupadat tulevat katukuvaan yleensä joulukuun puolivälissä. Keräyksestä saadut varat käytetään sosiaaliseen toimintaan ja taloudellisessa ahdingossa elävien ihmisten auttamiseksi. Pelastusarmeija järjestää joka vuosi joulujuhlia, joihin ihmisiä kutsutaan.

Historia

Pelastusarmeijan joulupata sai alkunsa San Franciscossa vuonna 1891, kun kapteeni Joseph McFee halusi auttaa vaikeuksissa olevia erityisesti joulun aikaan. Hän muisti nähneensä Liverpoolissa Englannissa padan, jonne laivojen matkustajat saivat jättää rahaa köyhiä varten ja päätti laittaa samanlaisen astian Oaklandin lautan maihinnousun luokse, josta tuli riittävästi rahaa köyhien jouluateriaa varten. McFeen tunnuslauseena oli ”Keep the Pot Boiling” (suom. ”Antakaa padan porista”).

Suomessa joulupadat pystytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1906.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Joulupata.fi
 YLE: Pelastusarmeijan joulupata porisee lahjoituksista
 USA Today: Gold coins from secret Santas bring cheer to Christmas bell ringers 
 St. Albert Gazette: Christmas kettles provide soup, soap and salvation  

Joulu
Pelastusarmeija
Astiat
Tahtipuikko

Tahtipuikko tai pelkkä ”puikko”, myös ”pinna” tai ”tikku”, on kapellimestarin käden jatke, jonka liikkeillä hän johtaa orkesteria. Tahtipuikko on hyödyllinen, koska kapellimestari voi sillä halutessaan antaa hienovaraisempia ja tarkempia merkkejä kuin pelkillä käsillä. Jotkut kapellimestarit kuten esimerkiksi Pierre Boulez eivät kuitenkaan käytä puikkoa laisinkaan.

Tahtipuikko on tavallisimmin valkoiseksi maalattua puuta ja sen kädensija on korkkia. Jokaisella kapellimestarilla on omat mieltymyksensä puikon ulkonäön, pituuden, painon ja käytön suhteen.

Sauvat
Musiikkitermit