joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ultima Thule (ruotsalainen yhtye)

Ultima Thule on ruotsalainen yhtye, joka soittaa viikinkirokkia. Yhtyeellä on pitkä historia ja levyjä on ilmestynyt yli kymmenen, muun muassa Folkets Röst ja Nu grönskar det.

Yhtye on tehnyt myös monia cover-kappaleita kuten esim. I will stay ja Frosty the Snowman

Jäsenet 
 Bruno Hansen - Kitara, laulu (1982-1986, 2016-)
 Niklas Adolfsson - Kitara
 Thomas Krohn - Basso
 Ulf Hansen - Rummut

Entiset jäsenet 

 Jan "Janne" Thörnblom - Kitara, laulu(1990-2016)

Diskografia 
 1985 – Sverige, Sverige fosterland - EP
 1990 – Hurra för Nordens Länder - EP
 1991 – Havets vargar - EP
 1992 – Schottis på Valhall - EP
 1992 – Mit land - EP
 1992 – Svea Hjältar
 1992 – För Fäderneslandet
 1992 – The early years 1984-87
 1993 – Vikingablod - EP
 1993 – Vikingabalk
 1994 – Öppna landskap - EP
 1994 – Nu grönskar det
 1994 – Studio outtakes - EP
 1994 – Tack för hjälpen! - EP
 1995 – Once upon a time...
 1995 – Blonda, svenska vikingar - EP
 1995 – Lejonet från Norden
 1996 – Skinhead - Mini-CD
 1996 – Karoliner
 1997 – Nu grönskar det igen…
 1997 – Live in Dresden
 1999 – Sörjd och saknad - EP
 1999 – Sverige
 2000 – Folkets röst
 2000 – Herrlich Hermannsland - EP
 2001 – Resa utan slut
 2001 – Ragnarök - EP
 2002 – Carlie - EP
 2004 – Lokes träta - EP
 2004 – Rötter
 2005 – Skaldemjöde - EP
 2005 – Yggdrasil
 2007 – Folkets röst vol. 2
 2007 – 25 year anniversary
 2008 - Glömda Barnen - EP
 2009 – Korpkvädet
 2012 - Live at Kuggnäs 2012
 2015 - Trägen vinner
 2018 - 1458
 2019 - Charlataner

Ruotsalaiset metalliyhtyeet
Frank Edwards

Frank Edwards (4. elokuuta 1908 – 23. kesäkuuta 1967) oli yhdysvaltalainen lehtimies ja radiotoimittaja, joka tuli tunnetuksi ufojen puolestapuhujana. 

Edward kirjoitti bestsellerin Flying Saucers, Serious Business (suomennettu Lentävien lautasten arvoitus (1968)) ja julkaisi sen vuonna 1966. Edwards erotettiin radiosta vuonna 1954, koska hän puhui liian paljon ufoista radiolähetyksissään. Edwards kuului silloin alalla merkittävään amerikkalainen ufojärjestö NICAP:iin.

Frank Edwardsin otetta ovat kriittiset ufotutkijat arvostelleet, mutta Edwards ei pitänyt itse esimerkiksi Adamskin ufokontaktista, joka oli tekele. Edwards kuoli päivää ennen kuin oli kulunut 20 vuotta ensimmäisestä Arnoldin tekemästä ufohavainnosta. Tieto Edwardsin hieman ennen puoltayötä tapahtuneesta kuolemasta levisi vasta seuraavana päivänä, mikä synnytti legendan, jonka mukaan Edwards olisi kuollut 24. päivänä.

Yhdysvaltalaiset radiotoimittajat
Yhdysvaltalaiset ufotutkijat
Vuonna 1908 syntyneet
Vuonna 1967 kuolleet
How High the Moon

How High the Moon on jazzstandardi vuodelta 1940, jonka sanoitus on Nancy Hamiltonin ja sävellys Morgan Lewisin. Kappale on alun perin Broadway-musikaalista "Two For The Show", joka sai ensi-iltansa Booth Theatressa 8.2.1940.

Tunnetuimman levytyksen kappaleesta ovat tehneet Les Paul ja Mary Ford 4. tammikuuta 1951. Levyn julkaisi Capitol Records numerolla 1451. Kappale oli yhdeksän viikkoa Billboardin listan ykkösenä. Toisen version on levyttänyt useita kertoja Ella Fitzgerald, ja siitä tuli Gershwinin ”Lady Be Goodin” ohella hänen tunnuskappaleensa. Fitzgeraldin suosituin levytys kappaleesta on albumilla Ella in Berlin (1960). Diskoversion laulusta on levyttänyt Gloria Gaynor. Pat Suzukin vuonna 1950 levyttämä "How High the Moon" soi elokuvan Biloxi Blues alkukohtausten aikana.

Charlie Parkerin vuoden 1946 jazzklassikko ”Ornithology” perustuu kappaleen ”How High the Moon” sointuihin. Monet jazzmuusikot, kuten Ella Fitzgerald ja Lionel Hampton, liittivät ”Ornithologyn” usein saumattomasti mukaan ”How High the Moonia” esittäessään. Miles Davisin ”Solar” vuodelta 1954 perustuu myös osittain samaan sointurakenteeseen. John Coltrane sävelsi vuonna 1960 ”How High the Moonin” pohjalta kappaleen ”Satellite”.

Kullervo on tekstittänyt kappaleen suomeksi nimellä ”Kuun lumoissa”. Sen levytti Donna Arima vuonna 1959.

Lähteet

Vuoden 1940 kappaleet
Jazzstandardit
Harri Moisio (poliitikko)

Harri Moisio (s. 16. toukokuuta 1954) on vaasalainen Vasemmistoliiton kaupunginvaltuutettu ja Kustaalan lastenkodin johtaja. Hän toimi Suomen Demokraattisen Nuorisoliiton puheenjohtajana vuosina 1982–1985.

Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Moisio oli 3 636 äänellään Vasemmistoliiton suosituin ehdokas Vaasan vaalipiirissä, mutta puolue ei saanut kansanedustajia. Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa Moisio sai toiseksi eniten ääniä Vaasassa, kaikkiaan 1 123 kappaletta. Vuoden 2012 kunnallisvaaleissa valittiin uudelleen valtuustoon 679 äänellä. Kuntavaaleissa 2017 Moisio keräsi 461 ääntä tullen edelleen valituksi kaupunginvaltuutetuksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Harri Moision verkkopäiväkirja

Vaasan kaupunginvaltuutetut
Vasemmistoliiton poliitikot
Vasemmistonuorten puheenjohtajat
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Hangon rautatieasema

Hangon rautatieasema (, ) on rautatieliikennepaikka Hangossa, noin 50 kilometriä Karjaalta lounaaseen rataosan eteläpäässä. Asema on myös Suomen rataverkon eteläisin liikennepaikka.

Historia 
Asema avattiin 8.10.1873 Hyvinkäältä Hankoon rakennetun yksityis­radan pääteasemaksi, mutta se siirtyi valtion omistukseen kaksi vuotta myöhemmin. Rata vaikutti merkittävästi paikkakunnan kehittymiseen; Hangon kaupunki perustettiin vuonna 1874 aseman ja sataman ympärille. Alkuaikoina Hangon radalla kulki yksi juna vuorokaudessa kumpaankin suuntaan. Tarvittaessa voitiin kuitenkin ajaa ylimääräinenkin junavuoro; yksi ensimmäisistä ajettiin Hangossa vuonna 1874 pidettyihin purjehduskilpailuihin. Näistä kilpailuista kehittyi jokavuotinen Hangon Regatta.

1900-luvun alkuvuosina aseman kautta kulki suurin osa laivalla Englantiin ja Amerikkaan lähteneistä siirtolaisista, enimmillään vuosina 1906 ja 1907 noin 30 000 matkustajaa kumpanakin. Näistä noin puolet oli venäläisiä, muun muassa Venäjän juutalaisia. Siirtolaisvirrat vähenivät 1920-luvulla Yhdysvaltain alettua rajoittaa maahanmuuttoa niin voimakkaasti, että Hangosta lähtijöitä oli enää muutama sata vuodessa.

Asema koki strategisen sijaintinsa vuoksi vahinkoja ensimmäisessä maailmansodassa, jonka seurauksena muun muassa konepaja siirrettiin myöhemmin Karjaalle. Enimmät tuhot tulivat kuitenkin toisen maailmansodan aikana: vanha puinen asemarakennus sekä makasiini tuhoutuivat jatkosodan aikana vuokra-alueen takaisinvaltauksen yhteydessä. Sodan jälkeen asema sekä ratapiha siirrettiin pohjoisemmaksi, ja Jarl Ungernin suunnittelema funktionalistinen asemarakennus valmistui vuonna 1952. Hangon asemaa voidaan pitää Suomen nuorimpana funktionalistisen tyylisuunnan asemarakennuksena.

Asema nykyään 
Hangon asemalta on arkisin seitsemän, viikonloppuisin kuusi taajamajunavuoroa Karjaalle, minkä lisäksi välillä kulkee linja-autoja. Lipunmyynti asemalla lakkautettiin vuonna 2008, mutta siellä on kuitenkin lippuautomaatti. Matala asemalaituri korvattiin uudella, 150 metriä pitkällä korkealla laiturilla vuonna 2013.

Suojeltu asemarakennus on ulkopinnaltaan rapattu ja siinä on kaksi kerrosta ja kellari. Pulpettikattoinen maalämmöllä lämpiävä rakennus on peruskorjauksen tarpeessa, kertoi sitä hallinnoiva Senaatti-kiinteistöt vuonna 2021 laittaessaan rakennuksen myyntiin. Tyhjillään olevan rakennuksen putkistot ja muut tekniset laitteet olivat huonokuntoisia ja uusimisen tarpeessa. Hangon asemaa yritettiin myydä huutokaupalla kuukauden ajan, jotta löytyisi ostaja, joka huolehtisi tästä Suomen nuorimpana funktionalistisen tyylisuunnan asemarakennuksena pidetystä talosta ja 2 200 neliömetrin tontista.

Asemarakennuksen osti hankolainen Oy Chyde Invest Ab huhtikuussa 2021. Yritys suunnitteli tekevänsä rakennukseen majoitustiloja, ravintolan sekä kokous- ja näyttelytiloja.

Lähteet

Hangon rautatieliikennepaikat
Uudenmaan henkilöliikenteen rautatieliikennepaikat
Absoluuttinen monarkia

Absoluuttinen monarkia on hallitusmuoto, jossa monarkilla on täydellinen (absoluuttinen) valta hallita maataan ja sen kansalaisia ilman, että lait tai oikeuslaitos koskettavat hänen määräysvaltaansa. Toisinaan absoluuttista valtaa saattaa pitää käsissään myös uskonnollinen johtaja. Teoriassa absoluuttisessa monarkiassa monarkilla on täysin rajaton valta tehdä mitä haluaa, mutta käytännössä monarkkien on yleensä pakko jakaa valtaa eri ryhmittymille.

Joissakin monarkioissa (kuten Saksan keisarikunnassa 1871–1918) hallitsijalla on ”käsikassaranaan” parlamentti tai muita hallituksen osia, mutta monarkki kykenee määräysvallalla ohittamaan niiden päätökset. Useimmat absoluuttiset monarkiat ovat myöhemmin kehittyneet perustuslaillisiksi monarkioiksi. Venäjän keisarikunta oli absoluuttinen monarkia, mutta siirtyi perustuslaillisuuteen vuoden 1905 vallankumouksen myötä.

Absoluuttinen monarkia on menettänyt huomattavasti suosiotaan Ranskan vallankumouksen jälkeen, kun yhä useampi aiemmin absoluuttista valtaa valtion taholta käyttänyt valtio on muuntunut kansanvaltaiseksi. Silti muutamat valtiot ovat nykyisinkin absoluuttiseksi monarkiaksi määriteltäviä: Brunei, Oman, Saudi-Arabia, Swazimaa ja Vatikaani.

Monet aiemmin absoluuttisista monarkioista, kuten Jordania ja Marokko, ovat muuntuneet hiljalleen perustuslaillisiksi monarkioiksi, vaikkakin monarkilla on molemmissa valtioissa edelleen jonkin verran valtaa. Myös Bhutan on muuttunut perustuslailliseksi monarkiaksi. Nepal taas on muuttunut tasavallaksi.

Luettelo nykyisistä absoluuttisista monarkeista

 

Vatikaani muodostaa näissä maissa sikäli poikkeuksen, että se on ainoa absoluuttinen monarkia, joka on yhtä aikaa demokratia siinä missä muut ovat enemmän tai vähemmän autoritaarisia.

Katso myös 
 Diktatuuri
 Itsevaltius

Lähteet

Monarkia
Vaaralan ratapiha

Vaaralan ratapiha tai linjavaihde () on rautatieliikennepaikka Rovaniemen kaupungissa Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla . Liikennepaikka sijaitsee 9,7 kilometrin päässä Rovaniemen rautatieasemalta ja 74,9 kilometrin päässä Kemijärven rautatieasemalta.

Liikennepaikalla on pääraiteen lisäksi yksi noin 320 metrin pituinen sivuraide, jota käytetään tavaran kuormaamiseen. Henkilöliikennettä ei ole. Liikennepaikalla ei myöskään ole sähköisiä turvalaitteita eikä asemarakennusta.

Rovaniemen rautatieliikennepaikat
Dorrit von Fieandt

Dorrit Margareta von Fieandt (o.s. Flinkenberg; 5. marraskuuta 1927 Helsinki – 14. elokuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen keramiikkataiteilija, joka saavutti maailmanmainetta eritoten Arabian tehtaiden koristemaalarina.

Von Fieandt haki 16-vuotiaana salaa vanhemmiltaan Ateneumin piirustuskouluun ja opiskeli sitten Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1944–1949 ensin tekstiiliosastolla, sitten keramiikkaosastolla ja jonkin verran myös graafisella osastolla. Hänen opettajiaan olivat muiden muassa Arttu Brummer, Elsa Elenius ja Rafael Blomstedt sekä Birger Kaipiainen. 1948 syksyllä hän opiskeli Kunstfagskolenissa Oslossa. Lisäksi hän opiskeli 1950-luvun lopulla Vapaassa taidekoulussa, jossa häntä opettivat Sam Vanni, Torger Enckell ja Unto Pusa. Hän työskenteli omassa ateljeessaan vuosina 1949–1954 ja 1965–1986.

Vuosina 1986–1998 von Fieandt työskenteli vierailevana taiteilijana Arabian tehtaiden taideosastolla, jossa hänellä oli oma työhuone. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Arabian esineiden kuvioaiheet Palermo, Poetic, China Tea sekä Hubertus.

Von Fieandt osallistui useisiin eri puolilla Eurooppaa ja maailmaa pidettyihin yhteisnäyttelyihin. Samoin hänellä oli parikymmentä yksityisnäyttelyä Suomen lisäksi Saksassa, Alankomaissa ja Ruotsissa. Dorrit von Fieandtin töitä on sekä suomalaisissa kokoelmissa että kokoelmissa Ruotsissa.

Vuonna 1993 Tasavallan presidentti myönsi Dorrit von Fieandtille Pro Finlandia -mitalin.

Von Fieandt julkaisi myös kolme romaania vuosina 2000–2003: Bröllop 1925, Minns du 30-talet, Theresa? ja Krigsvinter på Larssäter.

Dorrit von Fieandtin puoliso on vuodesta 1950 ollut diplomaatti, varatuomari Berndt Johan von Fieandt. Heillä on kolme lasta.


Katso myös
 von Fieandt

Lähteet

Kirjallisuus
 
Dorrit von Fieandtin CV Arabian tehtaiden sivuilla

Viitteet

Kirjallisuutta
 

Suomalaiset keramiikkataiteilijat
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Terho Sakki

Terho Sakki () oli suomalainen kuvanveistäjä.

Henkilöhistoria
Sakki syntyi Viipurin maalaiskunnassa ja päätyi evakkoon Kytäjälle. Hän opiskeli ensin viilariksi, mutta siirtyi sitten mainososastolle töihin ja kävi Taideteollisuuskeskuskoulun iltalinjaa. Sakki jatkoi opintojaan vielä Suomen Taideakatemian koulussa, josta hän valmistui 1957. Edellisenä vuonna Sakki oli ostanut Tyko Sallisen ja Jalmari Ruokokosken taiteilijatalot Humalan ja Krapulan ja työskenteli ja asui niissä perheineen. Sakki palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1971, professorin arvonimi hänelle myönnettiin 1982. Sakki on haudattu Humalan ja Krapulan pihapiiriin.

Taiteellinen tuotanto
Veistostensa materiaaleina Sakki käytti romuterästä, graniittia ja pronssia. Hän teki useita julkisia monumentteja, mutta hänet tunnetaan myös mitalien suunnittelijana. Tyyliltään Sakki liikkuu abstraktin rajamailla. Teosten muotokieli perustuu usein luonnonmuotoihin, mutta käsittely on vapaata. Halkaistut muodot ja reliefinomaisuus ovat Sakille tunnusomaisia.

Teoksia
Heimotulet, Seinäjoki, 1965
 Nouseva kaari, Rajamäki, 1966
 Valajapatsas, Karkkila, 1973
Kalevala-muistomerkki, Tampere, 1973
Soihtu, Turku, 1975
 Ravustajapoika, Oulainen, 1977
 Väkevät Näkevät Tekevät, Kuusamo, 1986
Lasse Virenin juoksijapatsas, Helsinki ja Myrskylä, 1994

Kuvia teoksista

Lähteet

Aiheesta muualla
 Terho Sakin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset kuvanveistäjät
Pro Finlandia -palkitut
 Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1930 syntyneet
Vuonna 1997 kuolleet
T-Spoon

T-Spoon on hollantilainen vuonna 1991 perustettu eurodance-yhtye. Sen tunnettu kappale on versio Janis Joplinin laulusta ”Mercedes Benz”. 

Alankomaalaiset eurodanceartistit ja -yhtyeet
Siilinjärven rautatieasema

Siilinjärven rautatieasema () on rautatieasema Siilinjärvellä Savon radan varrella. Siilinjärven aseman pohjoispuolella haarautuu rataosa Viinijärvelle.

Asema avattiin Kuopion ja Iisalmen välisen rataosuuden yhteydessä 1902.

Asemalla pysähtyvät kaikki Kuopion ja Iisalmen välillä kulkevat kaukojunat. Kaikki junat käyttävät raidetta yksi.

Siilinjärven aseman kautta kulkee runsaasti tavaraliikennettä, Viinijärven radalta tulee muun muassa Kemiran kemikaalikuljetuksia. Tämän lisäksi siilinjärveläinen Lujabetoni Oy tuottaa Siilinjärvellä betonisia ratapölkkyjä, jotka kuljetetaan käyttökohteeseensa Siilinjärven asemalta käsin. Ratapihalla on merkittävä rooli Viinijärven radan tavaraliikenteessä.

Turvalaitteet
Siilinjärven ratapihalla on käytössä jo melko iäkäs WSSB GsII 63 -tyyppinen releasetinlaite. Päivisin liikenteenohjaustoiminnot hoitaa paikallinen junasuorittaja. Junasuorittaja myös kauko-ohjaa työaikanaan Kemiran Siemens DrS -releasetinlaitetta. Yöaikaan molemmat releasetinlaitteet ohjataan Pieksämäen liikenteenohjauskeskuksesta käsin.

Sekä Siilinjärven että Kemiran releasetinlaitteet ollaan korvattu tietokoneasetinlaitteilla vuosina 2010–2011. Kokonaan Pieksämäen liikenteenohjauskeskuksesta ohjattavat uudet asetinlaitteet on otettu käyttöön loppuvuodesta 2011. Hankkeen kokonaiskustannukset olivat noin viisi miljoonaa euroa.

Lähteet

Pohjois-Savon henkilöliikenteen rautatieliikennepaikat
Siilinjärven rakennukset ja rakennelmat
Siilinjärven liikenne
Lapinlahden rautatieasema

Lapinlahden rautatieasema on rautatieasema Lapinlahdella Savon radan varrella. Asema avattiin Kuopio–Iisalmi-radan yhteydessä 1902. Asemalla pysähtyvät Kuopion ja Iisalmen väliset kaukojunat. Asemalla tapahtuu päivän aikana kaksi junakohtausta, jossa toinen juna käyttää raidetta yksi, toinen raidetta kaksi. Muutoin kaikki junat käyttävät raidetta yksi. Lapinlahdella on myös tavaraliikennettä puutavaran lastaamisen muodossa.

Lapinlahden rautatieasema on tunnettu Juhani Ahon romaanista Rautatie. Se tosin ilmestyi jo vuosia ennen kuin rata ulottui Lapinlahdelle, vuonna 1884. Taiteilija Eino Koistinen on tehnyt Ahon romaanin pohjalta asemarakennuksen vieressä sijaitsevan "Matti ja Maija" -patsaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Pohjois-Savon henkilöliikenteen rautatieliikennepaikat
Lapinlahden rakennukset ja rakennelmat
Rautatieasema
Suonenjoen rautatieasema

Suonenjoen rautatieasema on rautatieasema Suonenjoella rataosalla Kouvola–Iisalmi. Asema avattiin kaupalliselle liikenteelle Kouvolan–Kuopion rautatien valmistuessa vuonna 1889. Asema on rakennettu Oulun radan pienen aseman piirustusten mukaisesti. Aseman ratapiha koki muutoksia vuonna 2016 ja laiturit uusittiin. Savon radan paikallisjunaliikenne lakkautettiin kesäkuussa 2017.

Asemalla pysähtyvät kaikki rataosan kaukojunat. Kaikki matkustajajunat käyttävät raidetta yksi.

Lähteet

Pohjois-Savon henkilöliikenteen rautatieliikennepaikat
Rautatieasema
Rautatieasema
Suomen 1880-luvulla rakennetut rautatieliikennepaikat
Perunavelli

Perunavelli on yksinkertainen pääasiassa perunasta ja maidosta valmistettu sosekeitto, joka on päijäthämäläinen perinneruoka.

Lähteet

Aiheesta muualla
Ruokatieto sivuston ohje

Keitot
Perunaruoat
Suomalainen keittiö
Päijät-Häme
International Organization of Journalists

International Organization of Journalists (IOJ) oli Neuvostoliiton ohjauksessa toiminut kansainvälinen toimittajajärjestö, jonka johdossa oli neljätoista vuotta 1976–1990 Tampereen yliopiston tiedotusopin laitoksen johtaja, professori Kaarle Nordenstreng. Järjestön Euroopan-asioista vastaavana sihteerinä Prahassa toimi vuosina 1987–1991 Leena Paukku, joka sitä ennen oli Journalisti-lehden päätoimittaja.

Järjestö perustettiin 1946, ja alkujaan siihen kuului myös länsimaiden toimittajajärjestöjä, mutta ne alkoivat vähitellen erota siitä, ja 1952 perustettiin Kansainvälinen journalistiliitto (International Federation of Journalists, IFJ). Suomen sanomalehtimiesliitto erosi IOJ:stä 1949, mutta oli siinä niin sanottu liitännäisjäsen 1981–1991.

SKDL:n lehtiväen järjestö Yleinen lehtimiesliitto kuului IOJ:hin vuosikymmenet ainoana suomalaisjärjestönä.

IOJ ei puuttunut sosialistimaissa tapahtuneisiin toimittajien uhkailuihin ja pahoinpitelyihin eikä siihen, miten 2 000 toimittajaa erotettiin Prahan kevään seurauksena ja he joutuivat tehdastöihin tai muihin tehtäviin.

IOJ:n kaltaisten peitejärjestöjen verkostojen kautta Neuvostoliitto pyrki vaikuttamaan mielipiteisiin. Kansan Uutiset siteerasi APN:n väitettä, että HI-virus olisikin Yhdysvaltojen biologiseen sodankäyntiin kehittämä. Toinen levitetty väite oli, että yhdysvaltalaiset sairaalat ostaisivat sisäelimiä kehitysmaista.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Haataja, Lauri – Pietilä, Jyrki – Pietiläinen, Tuomo: Demokraattinen Journalisti. WSOY 1996.

Aiheesta muualla 
 Jormanainen, Jussi: Nordenstrengin puolustuspuhe.
 YLE MOT – Käsikirjoitus.

Kansainväliset järjestöt
Lehdistö
Neuvostoliiton peitejärjestöt
La Presse

La Presse on Kanadan Montréalissa julkaistava ranskankielinen päivittäinen sanomalehti.  Broadsheet-koossa julkaistava sanomalehti perustettiin vuonna 1884. La Presse -sanomalehden omistaa Power Corporation of Canada -konserni tytäryhtiönsä Gesca Limitéen välityksellä.

Lehteä luonehditaan liberaaliksi ja hieman vasemmistolaiseksi. Se on kannattanut esimerkiksi samaa sukupuolta olevien avioliitto-oikeutta, Irakia vastaan käydyn sodan protesteja ja Kanadassa järjestettyä opiskelijamielenosoitusta. Lehden ulkoasu, formaatti ja  kirjoittajakunta on uudistunut päätoimittaja Guy Crevierin (2001-) aikana, mikä on lisäänyt levikkiä ja etenkin nuorempien lukijoiden määrää.

Levikiltään La Presse on noussut Kanadan suurimmaksi ranskankieliseksi sanomalehdeksi ohi toisen laajalevikkeisen ranskankielisen sanomalehden, tyyliltään sensaatiohakuisemman Le Journal de Montréalin kanssa. Vuonna 2015 La Pressen viikkolevikki oli noin 1,74 miljoonaa kappaletta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Lehden sivusto  (lapresse.ca)

Kanadalaiset sanomalehdet
Montréal
Tauno Kaukonen

Tauno Kalevi Kaukonen (11. elokuuta 1929 Tampere, Suomi – 8. elokuuta 1983 Tampere, Suomi) oli suomalainen  kirjailija. Hänen pääteoksensa ovat romaanit Klaani, Ken surmais suuren linnun ja Veräjättömän tarina. Klaanin tarina on tunnettu myös Mika Kaurismäen elokuvana sekä Anssi Tikanmäen elokuvasävelmänä.

Kaukosen lapsuusajalle oli kuvaavaa paikkakunnalta toiselle muutto. Kaukoselle tutuiksi tulivat niin Viipuri kuin Jyväskyläkin. Nuoruutensa Kaukonen vietti pääosin Tampereella, johon hän vakiintui lopullisesti 1952. Ennen kirjailijan uraansa Kaukonen toimi muun muassa maanviljelijänä, maalarina ja rakennusmiehenä. 1950-60 lukujen vaihteessa Tauno Kaukonen voitti kaksi kertaa Pirkanmaan kirjoituskilpailun. Tämä antoi uskoa tulevalle kirjailijauralle. Useita vuosia hiottu ja moneen kertaan uudelleen kirjoitettu esikoinen, romaani Klaani julkaistiinkin 1963. Kaikki kolme Kaukosen teosta ovat keskenään hyvin erityyppisiä aihealueeltaan, ympäristöltään ja kirjoitustyyliltään. Romaanista Klaani muodostui kuitenkin kirjailijan pääteos.

Kirja sai yksinomaan kiittäviä ja ylistäviä arvosteluja ja nousi julkaistujen kirjakauppaindeksien mukaan jopa 1964 vuonna myydyimpien kirjojen kakkossijalle.  Jo 1960-luvulla elokuvaohjaaja Aito Mäkinen teki elokuvasopimuksen Tauno Kaukosen kanssa Klaanin filmatisoinnista. Elokuvaa ei kuitenkaan koskaan tehty näyttelijälakon takia. Vuonna 1983 Mika Kaurismäki teki Klaanista oman  elokuvaversionsa. Elokuvan ensi-ilta oli kuitenkin vasta 1984. Tauno Kaukonen ei ehtinyt itse nähdä kyseistä elokuvaa, sillä hän kuoli 1983. Klaanista on otettu uusintapainos Liken kustantamana 2006 ja vuonna 2013 CrimeTime kustansi Klaanin e-kirjana.

Klaani nähdään Tampereen eräässä pääteatterissa (voidaan julkaista vasta 2023 puolella)  kaudella 2023-2024 ohjaajana Pasi Lampela.

Tauno Kaukonen oli näkyvä jäsen Pirkkalaiskirjailijoiden yhdistyksessä. Hän veti Tampereella lukuisia kynäilypiirejä. Tauno Kaukosen tuotantoon kuuluu myös näytelmiä, kuunnelmia sekä novelleja.

Teoksia  
 
 
  E-kirja

Lähteet 

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Fysiikan lait

Fysiikan lait tai luonnonlait ovat luonnossa vallitsevasta säännönmukaisuudesta käytetty nimitys. Tieteelliset lait ovat tieteen vallitsevia hypoteeseja siitä, mitä luonnonlait ovat. Ne tieteelliset lait, jotka ovat tosia, ovat luonnonlakeja. 

Eräitä fysiikan tunnetuimmista laeista ovat Isaac Newtonin lait, jotka ovat nykyisin osa klassista mekaniikkaa, sekä termodynamiikan neljä peruslakia.

Luonnonlait ovat luonteeltaan erilaisia kuin lait oikeudenkäytössä tai uskonnoissa, koska ne eivät määrää, miten asioiden tulisi olla, vaan ainoastaan kuvaavat, miten ne ovat. Luonnonlakeja ei tule sekoittaa ajatukseen luonnollisesta laista, joka on etiikan alan käsite.

Fysiikan lakien ominaisuuksia 

Fysiikan lakien yleisiksi ominaisuuksiksi on ehdotettu muun muassa seuraavia (Richard Feynman, Fysiikan lain luonne):

 Lait ovat yleisesti tiettyjen säilymislakien mukaisia.
 Lait ovat usein olemassaolevien aika-avaruudellisten yhdenmukaisuuksien (symmetrioiden) ilmentymiä.
 Lait ovat tyypillisesti periaatteessa käännettävissä ajan suhteen, vaikkakaan ajan suuntaa itseään ei voida kääntää.

Fysiikan lakeja 
Fysiikan lakeihin kuuluvat muun muassa:

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Baaquie, Belal E.: Laws of Physics: A Primer. Core Curriculum, National University of Singapore 
 
 Francis, Erik Max: The laws list. Physics. Alcyone Systems 
 Pazameta, Zoran: The laws of nature . Committee for the scientific investigation of Claims of the Paranormal.
Renault Sport Spider

Renault Spider on urheiluauto, jossa on takaveto ja Renault'n moottori kuljettajan selän takana. Auton idea syntyi kun Renault halusi kasvattaa urheilullista imagoaan. Auto esiteltiin konseptina Geneven autonäyttelyssä vuonna 1995 ja se tuli myyntiin saman vuoden lopulla. Autoa valmistettiin vain puolentoista vuoden ajan, mistä johtuen se on hyvin harvinainen ja kallis myös käytettynä.

Tekniikka 

Auton kori on alumiinia joten se on kevyt ja kestävä, vaihdelaatikko ja moottori ovat yksi yhtenäinen yksikkö joka on sijoitettu poikittain konehuoneeseen.

Moottori 

Kone on Clio Williamsista tuttu 2,0-litrainen ja 150-hevosvoimainen rivinelonen.

 F-sarjan 2.0 (1998 cm3) - 110 kW (150 hv) @6000 r/min, 186 Nm @4500 r/min. (Kilpaversio 175 hv @7200 r/min)

Mitat 

Pituus: 3795 mm
Leveys: 1830 mm
Korkeus: 1250 mm
Akseliväli: 2340 mm
Omamassa: 930 kg (Kilpaversio 790 kg)

Sport Spider
1990-luvun autot
Izjaslav

Izjaslav I (1024–lokakuu 1078) oli Kiovan Venäjän ruhtinas. Lisäksi hänellä oli hallinnassaan pieniä ruhtinaskuntia. Izjaslav nousi valtaan vuonna 1054 isänsä Jaroslav I Viisaan jälkeen. Hän hallitsi Kiovaa 19 vuotta, kunnes vuonna 1073 luopui vallasta. Izjaslav nousi uudelleen valtaan kolme vuotta myöhemmin ja hallitsi maata vuoteen 1078, jolloin kuoli sodassa. Vuosina 1068–1069 Izjaslavin kanssahallitsijana oli Vseslav.

Kiovan ruhtinaat
Vuonna 1024 syntyneet
Vuonna 1078 kuolleet
Svjatoslav II

Svjatoslav II (1027 – 27. joulukuuta 1076, Kiova) oli Kiovan Venäjän ruhtinas vuosina 1073–1076. Hän nousi valtaan vuonna 1073 Izjaslavin luovuttua vallasta. Svjatoslav II hallitsi Kiovaa vuoteen 1076, jolloin hän kuoli. Svjatoslavin kuoltua nousi hänen edeltäjänsä Izjaslav valtaan uudelleen.

Kiovan ruhtinaat
Vuonna 1027 syntyneet
Vuonna 1076 kuolleet
Vsevolod I

Vsevolod I (ven. Всеволод I Ярославич ) (1030–13. huhtikuuta 1093) oli Kiovan Venäjän ruhtinas vuosina 1078–1093. Vsevolod hallitsi ensin Smolenskin ruhtinaana. Hän nousi Kiovan suurruhtinaaksi Izjaslav I:n kuoltua sodassa. Vsevolod hallitsi Kiovaa vuoteen 1093, jolloin hän menehtyi. Hallitsijana häntä luonnehditaan rauhaa rakastavaksi mutta heikoksi..

Vesvolodin poika oli Vladimir Monomah.

Lähteet

Kiovan ruhtinaat
Vuonna 1030 syntyneet
Vuonna 1093 kuolleet
Svjatopolk II

Svjatopolk II (ven. Святополк II Ізяславич ) (1050 – 16. huhtikuuta 1113) oli Kiovan Venäjän ruhtinas 20 vuoden ajan vuosina 1093–1113. Hän nousi valtaan Vsevolodin kuoltua vuonna 1093. Hänen valtakautensa päättyi vuoteen 1113, jolloin hän kuoli 63 vuoden iässä.

Kiovan ruhtinaat
Vuonna 1050 syntyneet
Vuonna 1113 kuolleet
Tero Liukkonen

Tero Liukkonen (s. 16. lokakuuta 1960 Helsinki) on porvoolainen kirjailija. Hän on julkaissut kuusi romaania, kolme runokokoelmaa ja yhden novellikokoelman. Hän hyödyntää kerronnassaan huumoria ja satiiria sekä toisaalta psykologisia jännitteitä. Hänen runonsa käsittelevät rakkautta ja mystiikkaa. Kirjallisuudentutkijana hän on kirjoittanut Tuomas Anhavasta ja Veikko Huovisesta. Hän on työskennellyt myös kustannustoimittajana, kirjallisuusarvostelijana ja kirjoittamisen ohjaajana.

Teokset

Monografiat

Proosa

Runokokoelmat

Aiheesta muualla 
 Tero Liukkonen Kirjasammossa
 Tero Liukkosen blogi 
 Tero Liukkonen Gummeruksen sivuilla 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset runoilijat
Suomalaiset toimittajat
Suomalaiset kirjallisuustieteilijät
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Jukka Tervamäki

Jukka Tervamäki (s. 9. helmikuuta 1945 Punkalaidun) on suomalainen lentokonesuunnittelija, joka tunnetaan autogiron kehittäjänä.

Tervamäki opiskeli lentotekniikan diplomi-insinööriksi 1960-luvulla. Hän on suunnitellut autogirot JT-1, JT-2, ATE-3 ja JT-5. Tämän lisäksi hän kuului PIK-19- ja PIK-20E-lentokoneiden keskeisiin suunnittelijoihin.

Lähteet
 Ilmojen halki I-II

Aiheesta muualla
Jukka Tervamäen kotisivut

Suomalaiset lentokonesuunnittelijat
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Lahden Uutiset

Lahden Viikkouutiset oli Suomen Lehtiyhtymän omistama ilmaisjakelulehti, joka alkoi ilmestyä Lahdessa vuonna 2005. Lehti saapui kilpailijaksi alueelle, missä Esa-konsernilla on selvä valta-asema. Lahden Viikkouutiset saavutti kuitenkin suuren suosion. Vuonna 2006 nimi muuttui Päijät-Hämeen Viikkouutisiksi, ja levikki oli yli 100 000 kattaen maakunnan lähes kokonaan. Parhaimpina aikoina lehti ilmestyi kaksi kertaa viikossa.

Lehden toimittajakunnassa ja strategiassa tapahtui kuitenkin paljon muutoksia, ja lehden suosio kääntyi jyrkkään laskuun. Ilmestymistä jouduttiin harventamaan ja levikkialuetta pienentämään. Kohtalokkaana voitiin pitää myös nimen vaihtumista vaiheessa, kun lehden jalansija oli juuri alkanut vakiintumaan. Päijät-Hämeen Viikkouutisista tuli Lahden Uutiset. 

Vuonna 2009 Suomen Lehtiyhtymä lopetti lehden julkaisun kannattamattomana.

Lahden Uutiset kilpaili Päijät-Hämeen ydinalueella Lahdessa ja Hollolassa lähinnä Uusi Lahti -ilmaisjakelulehden kanssa.

Suomalaiset kaupunkilehdet 
Lahden media
Arsenio Iglesias

Arsenio Iglesias Pardo (s. 24. joulukuuta 1930 Arteixo, A Coruñan maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija.

Iglesias tunnetaan sekä pelaajana että valmentajana parhaiten ajastaan Deportivo La Coruñasta. Hän aloitti pelaajauransa seuran edustusjoukkueessa vuonna 1951, ja edusti Espanjan pääsarjassa myös Sevillaa, Granadaa ja Real Oviedoa.

Pelaajauransa jälkeen hän valmensi Deportivoa neljään eri otteeseen 1970-, 1980- ja 1990-luvuilla. Vuonna 1996 hän korvasi kesken kauden Jorge Valdanon Real Madridin valmentajana. Vuodesta 2005 Iglesias on valmentanut Galician maajoukkuetta yhdessä Fernando Vázquezin kanssa.

Aiheesta muualla 
 Pelaajatilastot Primera Divisiónissa 
 Valmentajatilastot Espanjan Primera Divisiónissa 

Espanjalaiset jalkapallovalmentajat
Espanjalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1930 syntyneet
Elävät henkilöt
Miratiivi

Miratiivi tai admiratiivi on kieliopillinen verbin tapaluokka (modus), joka ilmaisee odottamatonta tai uutta tietoa.

Miratiivi esiintyy muun muassa tiibetin, turkin, slaveyn ja länsi-apassin kielissä.

Tapaluokat
Yle Helsinki

Yle Helsinki (aiemmin Ylen aikainen ) on yksi Yle Radio Suomen alueradioista. Sen kuuluvuusalueena on Uusimaa toimituksen sijaitessa Helsingissä. Radio kuuluu taajuudella 94,0 MHz Espoon lähettimen välityksellä. 
Yle Radio Suomi Helsingin lähetyksiä kuullaan arkisin klo 6.30–17.00 välisenä aikana. Muulloin taajuudella soi Yle Radio Suomen valtakunnallinen lähetys.

Aikaisemmin silloista Ylen aikaista pystyi kuuntelemaan koko Suomessa television kautta testikuvalähetysten aikaan  Nykyään Yle Radio Suomi Helsinkiä voi kuunnella ympäri maailman Internetin välityksellä Yle Areena -palvelun kautta sekä Ylen Uutisikkunan aikana.

Yle Radio Suomi Helsingin entisiä pitkäaikaisia juontajia ovat muun muassa Annikki Kiehelä, Outi Pukkila, Gilbert Granholm, Erkki Pälli, Esko Riihelä ja Olli Ihamäki.

Kanavalla on lähettimet myös Hangossa, Porvoossa, Pernajassa, Lohjalla, Fiskarsissa ja Loviisassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yle Uutiset Helsingin kotisivut
 Radio Suomen taajuudet Yle.fi

Ylen paikallisradiot
Uusimaa
Helsingin media
Koskelan loisto

Koskelan loisto on Oulun Letonniemen yksityisellä luonnonsuojelualueella Taskilan kaupunginosassa sijaitseva entinen merenkulun ohjauslaite. Sektoriloisto on rakennettu vuonna 1940 opastamaan aluksia Oulun Oritkarin satamaan johtavalta laivaväylältä haarautuvalle Toppilan satamaan johtavalle laivaväylälle.

Rakenteeltaan torni oli niin kutsuttu norjalaismallinen loistotorni. Tornin kivijalkana on neliönmuotoinen betonilaatta, jonka päälle on valettu pyöreä betonikuorinen tornirakennelma. Torni on väriltään punainen, samoin kuin sen ylätasannetta kiertävät suojakaiteet. Tornin huipulla on valkoinen kahdeksankulmainen teräksinen lyhtykoju, jonka sisällä sijaitsi loistolaite. Loistolaite toimi asetyleenikaasulla, ja kaasuvarasto oli sijoitettu tornin alaosaan.

Loiston valotunnuksena oli yksi valonvälähdys kolmen sekunnin välein, ja se oli jaettu punaiseen, valkoiseen ja vihreään sektoriin. Mereltä loistoa lähestyttäessä vihreän sektorin rajat olivat kompassisuunnissa 329°—032°, valkoisen sektorin rajat suunnissa 032°—038°, ja punaisen sektorin rajat suunnissa 038°—071°. Valon korkeus merenpinnasta oli 5,7 metriä ja kantomatka 6,6 meripeninkulmaa eli 12,2 kilometriä. Purjehdittaessa valkoisessa sektorissa kohti loistoa tai siitä poispäin alus oli väylällä.

Sektoriloisto on merkitty loistolaitteena Merenkulkulaitoksen vuonna 1996 julkaisemaan merenkulun ohjauslaitteiden luetteloon Suomen rannikon loistot.

Loiston valo on sammutettu, ja nykyisiin merikarttoihin se on merkitty valottomaksi kummeliksi. Maannousun vuoksi loistotorni sijaitsee nykyisin noin 150 metrin päässä lähimmästä rannasta, ja se on lähes täydellisesti pensaikon kätkemä. Letonniemen luonnonsuojelualueen luontopolku kulkee tornin sivuitse. Torni on myös joutunut vandalismin kohteeksi, sen ulkoseinät on töhritty graffitein ja lyhtykojun värilasit on rikottu.

Lähteet 

Suomen loistot
Taskila
Oulun rakennukset ja rakennelmat
Salla (täsmennyssivu)

Salla tarkoittaa seuraavia:
 Salla, kunta Itä-Lapissa
 Šalla tai Salla, taajama Karjalan tasavallassa Äänisen itärannalla
 M/S Bravaden, entinen Salla, rahtilaiva
 henkilön nimi:
 Salla, suomalainen naisen etunimi
 Aino Salla (oik. Aino Viitainoja, 1904–1987), suomalainen kirjailija
 Aura Salla (s. 1984), suomalainen kokoomuslainen poliitikko
 Irja Salla (oik. Taju Sallinen, 1912–1966), suomalainen kirjailija
 Pekka Salla (1932–2007), kansanedustaja

Katso myös 
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
 Sallan tauti, erityisesti Sallassa ja muualla Itä-Lapissa esiintyvä perinnöllinen sairaus
 Sallatunturit, tunturi Suomen Lapissa
 Sallatunturi, tunturialue Venäjällä
 Sallan rautatieasema, rautatieliikennepaikka Sallan kunnassa.
Markku Kosonen

Markku Pekka Olavi Kosonen (22. tammikuuta 1945 Djupvik, Ruotsi – 7. syyskuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen sisustusarkkitehti, puuseppä ja muotoilija. Hän käytti monia kotimaisia puulajeja (leppää, haapaa, pihlajaa) oivaltavasti: yksi tunnetuimmista teoksista on pajukori, jossa pajunoksissa on pajunkissat jäljellä. Toinen tunnettu työ on saunakuutio, joka kehittyi myöhemmin edustussaunaksi. Saunakuutiossa on käytetty leppää.

Kosonen oli kotoisin Punkaharjulta, mutta asui ja työskenteli Fiskarsissa. Hän oli käynyt kiertävän kotiteollisuuskoulun ja Ateneumin iltakoulun, jonka kautta pyrki Taideteolliseen oppilaitokseen. 

Kosonen sai vuonna 2002 Suomen Kulttuurirahaston Etelä-Savon rahaston myöntämän Rantasalmi-palkinnon ennakkoluulottomuudesta taideteollisuuden ja metsäteollisuuden kohtaamisessa. Palkinnon perusteluissa todettiin:

”Markku Kososen vuosikymmeniä jatkunut toiminta puutuotealalla on ollut laaja-alaista ja monipuolisesti puun imagoa tukevaa. Ominaista hänelle on innovatiivinen, ennakkoluuloton puun käyttö. Kosonen ja hänen kanssaan yhteistyössä toimineet puusepät ja suunnittelijat ovat etsineet ja löytäneet uusia toimintatapoja puun jalostusasteen kohottamiseksi. Aiemmin vähemmän arvostetut leppä, haapa ja pihlaja ovat muuttuneet jalopuiksi. Kosonen on ollut myönteisellä tavalla puualan toisinajattelija.”

Kosonen sai kuvataiteen valtionpalkinnon 1981, 15-vuotisen taiteilija-apurahan 1992–2008, Askon Säätiön Asko-Avonius-palkinnon 2000 ja Pro Finlandia -mitalin 2005.

Kirjallisuutta
Vepsäläinen, Jussi (toim.): Markku Kosonen – puun aika. Maahenki 2012. ISBN 978-952-5870-68-8

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Markku Kososen kotisivut. 
 

Suomalaiset muotoilijat
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1945 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Mari Turunen

Mari Turunen (s. 23. maaliskuuta 1970 Joensuu) on suomalainen näyttelijä. Hän on tullut tunnetuksi erityisesti Kummeli-sarjoista ja -elokuvista. Turunen lopetti opintonsa Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksella vuonna 1995 koskaan varsinaisesti valmistumatta: pro gradu -työ jäi tekemättä.

Hänellä on ollut vuodesta 1997 kiinnitys Tampereen Teatteriin, mitä ennen hän näytteli Lahden kaupunginteatterissa. Lisäksi hän on työskennellyt vierailevana näyttelijänä muun muassa Espoon kaupunginteatterissa ja Tampereen Työväen Teatterissa.

Turunen on avoliitossa valokuvaaja Harri Hinkan kanssa.

Filmografia

Elokuvat

TV-sarjat

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Ruohokanukka

Ruohokanukka (Cornus suecica) on monivuotinen, matalakasvuinen ruohokasvi kanukoiden suvussa. Se kasvaa 10–25 senttimetriä korkeaksi ja sillä on vaakasuora juurakko. Sen lehdet ovat soikeat, yläpinnaltaan aluksi karvaisia ja alapinnaltaan sileitä ja sinivihreitä. Ruohokanukan kukinnon alla on neljä suurta valkoista, terälehtimäistä suojuslehteä, jotka ympäröivät pieniä mustanpunaisia sarjamaisessa ryhmässä kasvavia kukkia. Suurta kukkaa muistuttavat valkoiset suojuslehdet muodostavat valekukan, joka houkuttelee pölyttäjiä. Osasta mustanpunaisia kukkia syntyy puolisenttisiä loistavanpunaisia luumarjoja tiiviiksi ryppääksi. Linnut syövät marjoja mielellään. Ruohokanukka kukkii Suomessa alku- ja keskikesällä.

Levinneisyys 

Suomessa ruohokanukka on yleinen saaristoissa ja merenrannoilla Suomenlahden ja Pohjanlahden rannikoilla. Kaikkein yleisimmin kasvia tavataan Lapin merellisissä pohjoisosissa. Sisämaassa ruohokanukkaa tavataan kosteikoissa, kuten lehdoissa, korvissa ja purojen varsilla. Sitä tavataan myös Keski-Pohjanmaalla ja Järvi-Suomen pohjoisissa osissa sekä Laatokan Karjalassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Ruohokanukan (Cornus suecica) levinneisyys Suomessa
 Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Ruohokanukka (Cornus suecica)
 LuontoPortti: Ruohokanukka (Cornus suecica)
 Valokki – nettikasvio: Ruohokanukka (Cornus suecica)
 Puutarha.net: Ruohokanukka (Cornus suecica)
 Den virtuella floran: Ruohokanukka (Cornus suecica) 
 Den virtuella floran: Ruohokanukan levinneisyys pohjoisella pallonpuoliskolla.
 United States Department of Agriculture (USDA): Cornus suecica 

Kanukat
Tour de Romandie

Tour de Romandie on maantiepyöräilyn etappikilpailu, joka kuuluu UCI World Tour -sarjaan. Huhtikuun lopulla tai toukokuun alussa ajettava kilpailu järjestetään Sveitsin ranskankielisellä seudulla, Romandiessa. Kilpailu ajettiin ensimmäisen kerran vuonna 1947, jolloin se juhlisti Sveitsin kilpapyöräilyn 50-vuotista historiaa.  

Tour de Romandie alkaa perinteisesti prologilla, joka on usein ajettu Genevessä, ja päättyy tavallisesti toiseen aika-ajoon mäkisessä maastossa, usein Lausannessa. Kilpailun on useimmin voittanut Irlannin Stephen Roche, kolme kertaa. Neljä Tour de Romandien voittajaa oli voittanut Tour de Francen samana vuonna; Stephen Roche vuonna 1987, sitten Cadel Evans vuonna 2011, Bradley Wiggins vuonna 2012 ja Chris Froome vuonna 2013.

Viimeinen aika-ajo alkaa perinteisesti Lausannen pohjoispuolella sijaitsevalta stadionilta, menee alamäkeen etelään Léman-järvelle (Genevenjärvi) ja palaa takaisin ylämäkeen stadionille. Voittaja ja useat kymmenen parhaan joukkoon päässeet ovat yleensä erinomaisia aika-ajoissa.

Kilpailun reitti kulkee yleensä pohjoiseen kohti Länsi-Sveitsin Jura-vuoristoa ja Alppien vuoristoja.

Voittajat

Lähteet 
Memoire du Cyclisme -tietokannassa

Viitteet

Aiheesta muualla
Virallinen sivusto  

UCI ProTour
Pyöräilykilpailut Sveitsissä
Ulkoministeriön kansainvälisten asiain valmennuskurssi

Ulkoasiainministeriön kansainvälisten asiain valmennuskurssi () eli Kavaku on väylä Suomen ulkoministeriön niin kutsutulle yleisuralle, virkamiehiksi ja diplomaateiksi pyrkiville, ylemmän korkeakoulututkinnon suorittaneille. Kurssia on järjestetty vuodesta 1970.

Yleisurasta tekee ”yleisen” ja sen erottaa muista ulkoasiainhallinnon – ja yleensä valtionhallinnon – tehtävistä sen säännöllinen tehtäväkierto, joka koostuu keskimäärin 3–4 vuoden työjaksoista sekä kotimaassa että ulkomaanedustuksissa. Yleisuralle rekrytoidaan monipuolisia yleisosaajia, ei ainoastaan esimerkiksi kansainvälistä politiikkaa opiskelleita.

Valintaprosessi on monivaiheinen ja sisältää eri hakuvaiheisiin päässeiden kohdalla muun muassa yleistietokokeen sekä psykologiset testit. Hakijan tulee olla Suomen kansalainen ja puhua kotimaisten kielten lisäksi vähintään kahta muuta kieltä.

Alemman korkeakoulututkinnon suorittaneille on Hallintouran kurssi eli Halku, joka on myös yleisura. Hallintouran tehtäviin kuuluvat kansalaispalvelutehtävät, talous- ja tietohallintotehtävät, assistentin tehtävät sekä muut avustavat tehtävät eri osa-alueisiin liittyen.

Diplomaatiksi on mahdollista päästä myös poliittisen virkanimityksen kautta esimerkiksi erityisasiantuntijoiksi tai avustaviin tehtäviin niin kutsutun yleisen väylän ulkopuolelta.

Lähteet

Suomen ulkoministeriö
Kansainvälinen koulutus

Aiheesta muualla 
 Henrikki Timgren: Diplomaattiautomaatti. Ylioppilaslehti, 26.3.2004.
King of the Grey Islands


King of the Grey Islands on Candlemassin albumi, joka julkaistiin 22. kesäkuuta 2007.

Kappaleet

Bonusraidat 
 Solitude (vocal session w. Robert Lowe)
 At the Gallows End (vocal session w. Robert Lowe)

Kokoonpano 
 Robert Lowe – laulu
 Mats ”Mappe” Björkman – kitara
 Lars Johansson – kitara
 Leif Edling – basso
 Jan Lindh – rummut

Arvostelut 
 AllMusic: 
 Imperiumi.net: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2007 albumit
Candlemassin albumit
Suomen loistoluettelot

Suomen loistoluettelot ovat Liikenneviraston verkkosivuillaan julkaisemia luetteloita, joita on kolme: 
 Suomen loistot, yleistiedot
 Suomen rannikon loistoluettelo, korvaa painetun luettelon
 Suomen sisävesien loistoluettelo, korvaa aiemmin kahtena luettelona julkaistut sisävesien loistojen tiedot
 
Kaikki loistoluettelot on uusittu kesällä 2016 ja julkaistaan vastedes Liikenneviraston verkkosivuilla maksuttomina pdf-tiedostoina. Luetteloita uusitaan aiempaa useammin, ja uusimisesta tiedotetaan Tiedonantona merenkulkijoille.

Aiemmat painetut luettelot
Suomen rannikon loistot (, ) on Liikenneviraston aiemmin painettuna julkaisema luettelo merenkulun valaistuista turvalaitteista. Luettelo uusittiin joka toinen vuosi.Vuoden 2010 painoksessa on 466 sivua.

Teos sisältää merialueiden loistoluettelon, jossa luetellaan kaikki Suomen merialueiden valaistut merimerkit, kuten majakat, sektoriloistot, poijut sekä muut väylän merkitsemiseen käytetyt valaistut turvalaitteet. Se sisältää myös tiedot radionavigaatio-, meriradioliikenne-, luotsi-, VTS- ja pelastuspalveluista sekä suomalaisten merikarttojen koordinaattijärjestelmistä.

Saimaan järvialueen ja Saimaan kanavan loistot on aiemmin julkaistu luettelo, joka sisälsi tiedot Vuoksen vesistön ja Saimaan kanavan loistoista sekä luotsi-, DGPS- ja pelastuspalveluista.

Sisävesien loistot sisälsi tiedot Kymijoen ja Kokemäenjoen sekä Oulujärven vesistöjen loistoista.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Loistoluetteloiden lataussivu 

Suomen loistot
Navigointi
Esa Riippa

Esa Tapio Riippa (s. 22. toukokuuta 1947 Kälviä) on suomalainen taidegraafikko. Hän opiskeli Pentti Kaskipuron oppilaana. Riipan monet työt ovat hiljaista surrealismia, jossa on vaikutteita japanilaisesta puupiirrostaiteesta. Riippa itse tekee kuitenkin syväpainografiikkaa, tyypillisesti värillisiä teoksia muutamalla eri laatalla, joissa etsaus yhdistyy akvatintaan. Aiheet ovat useimmiten maisemia, asetelmia ja kotinäkymiä, joissa on joku "jekku".

Riippa sai Kuvataiteen valtionpalkinnon vuonna 1977 ja Pro Finlandia -mitalin vuonna 2000.

Kirjallisuutta
 Riippa, Esa: Esa Riippa : grafiikkaa 1969–1997, Helsinki : Lauttasaari Press, 1997

Lähteet

Aiheesta muualla 
Esa Riipan teokset Valtion taidemuseon kokoelmissa
Galleriat.net: Esa Riippa - Grafiikkaa - 60-vuotisjuhlanäyttely
Kesän 2007 näyttely Kokkolassa

Suomalaiset taidegraafikot
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Surrealistit
Alūksne

Alūksne (, ) on kaupunki Alūksne-järven rannalla Koillis-Latviassa Viron ja Venäjän rajan tuntumassa. Alūksne on Alūksnen piirin pääkaupunki.

Historia 
Ennen historiallista aikaa Alūksnen alueella asui virolaisia ja liiviläisiä, mutta 800–1200-luvuilla alueelle levittäytyi latgalleja. Alūksne mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1284 nimillä Alyst ja Volyst. Vuonna 1342 paikalle valmistui Liivinmaan ritarikunnan kivilinna ja paikan nimeksi tuli Marienburg. Linnan ympärille kehittyi nopeasti kylä ja sittemmin kaupunki. Liivinmaan sodan aikana aluetta hävittivät venäläiset, ruotsalaiset ja puolalaiset. Vuodesta 1661 alue oli Ruotsin vallan alla. Ruotsalaiset linnoittivat kaupungin 1680-luvulla. Suuren Pohjan sodan aikana vuonna 1702 Alūksnen linna räjäytettiin ja kaupunki poltettiin. Vuonna 1721 alue siirtyi virallisesti Venäjän keisarikunnalle. 1800-luvun puolivälissä kaupuingista tuli tärkeä kaupan keskus ja sen merkitys kasvoi entisestään Stukmaņin-Gulbenen-Alūksnen-Valkan kapearaiteisen rautatien valmistuttua vuonna 1903. Latvian itsenäisyyden aikana alueella suoritettiin arkeologisia kaivauksia, joita jatkettiin myös Neuvostoliiton aikana.

Kaupungin tunnukset
Alūksnen vaakuna on purppurapohjainen ja siinä on kuvattu musta Raamattu jossa lukee kultaisin kirjaimin "A.D 1689". Raamatun taakse on kuvattu ristiin asetetut miekat kultaisin kahvoin. Kaupungin lippu on hopeanharmaalla pohjalla oleva ristilippu, jonka ristin keskellä on kuvattu kaupungin vaakuna.

Alūksnen ystävyyskaupungit 
Binnenmaas (Alankomaat), vuodesta 1997,
Sundbyberg (Ruotsi), vuodesta 1992,
Kuopio (Suomi), vuodesta 2004,
Võru (Viro), vuodesta 2003.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Latvian kaupungit
Mutualismi

Mutualismi on poliittinen ja taloudellinen aate, joka liitetään usein ranskalaiseen anarkistiin Pierre-Joseph Proudhoniin, vaikka sillä on juurensa kauempana työväenliikkeen historiassa. Mutualismi perustuu työarvoteoriaan, jonka mukaan tuottajan kuuluu saada työn tuotteesta täysi työn määrää vastaava korvaus, muuta pidetään riistona. 

Mutualistit vastustavat lainanannosta, sijoittamisesta ja vuokrauksesta saavutettavia voittoja. He kannattavat vapaita markkinoita ja kannattavat työn tulosten yksityisomistusta. Mutualistit eivät kuitenkaan kannata esimerkiksi maan yksityisomistusta, koska maata ei ole kukaan valmistanut työllään. Heidän mukaansa maata voi "omistaa" vain käyttämällä sitä, Proudhon käytti termiä "possession", hallussapito.

Mutualistit uskovat työläisten omistamiin yrityksiin, osuuskuntiin. He haluavat luoda vastavoiman kapitalismille ja samalla synnyttää vaihtoehdon, joka vähitellen korvaa sen. Mutualistit ovat ”markkinasosialisteja" ja usein myös anarkisteja.

Kritiikkiä
Vapaan markkinatalouden kannattaja George Reisman katsoo, että mutualismi kannattaa riistoa, koska se ei salli yksilön suojella maata, johon hän on sekoittanut työtään (esim. kesannolla olevaa peltoaan), ellei hän satu olemaan käyttämässä sitä. Reismanin mukaan tällaisen maan anastus on yksilön työn varkautta. Hänen mukaansa: "Mutualismi väittää vastustavansa työn riistämistä, minkä tahansa työn tuloksen varastamista. Kun on kyse maahan sekoitetun työn varastamisesta, mutualismi sulkee silmänsä riistäjän teolta."

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Mika Iisakka: Osuuskunta-anarkismi eli mutualismi. Väärinajattelija 1/2005.

Anarkismi
Sosialismin suuntaukset
Oddin sulkijalihas

Oddin sulkijalihas tai Oddin sfinkteri on pohjukaissuolen seinämässä sijaitsevan pohjukaissuolen nystyn sisällä oleva sulkijalihas, joka sulkee tien Vaterin ampullaan. Oddin sulkijalihas sijaitsee hieman sappi- ja haimatiehyen yhtymiskohdan jälkeen, ja se säätelee haiman, maksan ja sappirakon eritteiden laskua pohjukaissuoleen.
Oddin sulkijalihaksessa on yhteisen sulkijan lisäksi oma sulkijalihas sappi- ja haimatiessä.

Sulkijalihas on saanut nimensä italialaisen kirurgin Ruggero Oddin (1864–1913) mukaan. Sulkijalihaksen löysi kuitenkin ensimmäisenä brittiläinen lääkäri Francis Glisson (1597–1677) jo vuonna 1654. Tästä syystä rakenne tunnetaankin joskus myös nimellä Glissonin sulkijalihas.

Oddin sulkijalihas voi kärsiä toimintahäiriöstä. Sulkijan painetta voidaan mitata ERCP-tutkimuksen yhteydessä Oddin sulkijalihaksen manometrialla.

Lähteet

Ruoansulatuselimistö