joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Aku Sipola

Aku Taneli Sipola (s. 6. joulukuuta 1989 Raahe) on suomalainen näyttelijä. Hän on tullut tunnetuksi etenkin roolistaan Ylen draamasarjassa Uusi päivä, jossa hänen esittämäänsä Reino Tuomista nähtiin vuodesta 2015 alkaen aina sarjan päättymiseen saakka joulukuuhun 2018. Syyskuussa 2020 esitetystä jaksosta alkaen hänet nähtiin MTV3-kanavan saippuasarjassa Salatut elämät Jere Sievisen roolissa.

Keväällä 2022 Sipola on mukana viihdeohjelma Putouksen 14. tuotantokaudella. Hänen sketsihahmonsa on henkisen hyvinvoinnin valmentaja Hannu Gandhi.

Sipola on valmistunut teatteritaiteen kandidaatiksi Tampereen yliopistosta vuonna 2014. Hän on opiskellut näyttelemistä myös Lahden kansanopistossa. Hän on seurustellut näyttelijä Minka Kuustosen kanssa alkukesästä 2014 alkaen. Vuoden 2018 helmikuussa heille syntyi esikoislapsi, jonka kanssa Sipola oli kotona lähes kaksi vuotta.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Aku Sipolan teatteritöitä suomalaisen teatterin tietopankissa ILONA:ssa 
 
 

Elävät henkilöt
Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1989 syntyneet
Mervi Helkkula

Mervi Anneli Helkkula, myös: Helkkula-Lukkarinen (s. 27. toukokuuta 1957 Helsinki) on filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston ranskan kielen professori. Hänet valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi 2014. 

Helkkula valmistui filosofian maisteriksi 1982, filosofian lisensiaatiksi 1988 ja väitteli filosofian tohtoriksi 2000 ranskalaisen filologian alalta Helsingin yliopistosta. Väitöskirjan aihe oli Construction de la scène d'énonciation dans À la recherche du temps perdu, ja se käsittelee Marcel Proustin teosta Kadonnutta aikaa etsimässä. Hän on ollut ranskan kielen professori Helsingin yliopistossa vuodesta 2000. Vuosina 2006–2009 Helkkula toimi romaanisten kielten laitoksen johtajana.

Julkaisut
 Éléments de syntaxe contrastive du verbe français-finnois, Mervi Helkkula, Ritva Nordström, Olli Välikangas. Hki : Université de Helsinki, 1987. - (Publications du Département des langues romanes, Université de Helsinki, ISSN 0359-775X ; 8.). ISBN 951-45-4521-4.
 Actes du 5e Colloque franco-finlandais de linguistique contrastive, édités par Olli Välikangas et Mervi Helkkula. Helsinki : Université de Helsinki, 1995. - (Publications du Département des langues romanes, Université de Helsinki, ISSN 0359-775X ; 9.). ISBN 951-45-6896-6.
 Construction de la scène d'énonciation dans À la recherche du temps perdu, Mervi Helkkula-Lukkarinen.  Société néophilologique, 1999 Sarja:Mémoires de la Société néophilologique de Helsinki, 0355-0192 ; tome 57. Väitöskirja:Väitöskirja Helsingin yliopisto.
 Tra Italia e Francia = Entre France et Italie : in honorem Elina Suomela-Härmä, curaverunt Enrico Garavelli, Mervi Helkkula et Olli Välikangas ; adiuvante Marja Ursin. Helsinki : Société Néophilologique, 2006 - (Mémoires de la Société Néophilologique de Helsinki, ISSN 0355-0192 ; 69.). ISBN 951-9040-25-0.
 Le réel et son envers : actes des journées d'études à L'Institut finlandais de Paris (25-26 novembre 2005), edités par Mervi Helkkula et Ulla Tuomarla. Helsinki : [Université de Helsinki, Département des langues romanes], 2007 - (Publications du Département des langues romanes, Université de Helsinki, ISSN 0359-775X ; 19.). ISBN 978-952-10-3779-5.
 Du côté des langues romanes : mélanges en l'honneur de Juhani Härmä, éditeurs: Eva Havu, Mervi Helkkula et Ulla Tuomarla ; secrétaire de la rédaction: Marja Ursin. Helsinki : Société néophilologique, 2009 - (Mémoires de la Société néophilologique de Helsinki, ISSN 0355-0192 ; tome 77.). ISBN 978-951-9040-33-2.

Lähteet 

Suomalaiset kielitieteilijät
Suomalaiset professorit
Helsingin yliopiston professorit
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Paunkülan tekojärvi

Paunkülan tekojärvi  () on Virossa Kosen maalaiskunnassa Harjumaalla sijaitseva padottu järviallas, joka toimii raakavesilähteenä Tallinnan kaupungille.

Maantietoa 
Järven pinta-ala on 416 hehtaaria, johon voidaan lisätä 21 saaren yhteisala 31,3 hehtaaria. Suurimpien saarten nimiä ovat Seapilli, Tudre, Mustakannu ja Mesipuu. Tämä on Viron toiseksi suurin tekojärvi. Tekojärvi on muodostettu patoamalla sen etelä- ja lounaisrannat. Patoa seuraa kanava, jota pitkin ympäristön ojat johdetaan alajuoksulle ja lasketaan Pirita jõgeen. Ardun kylä on levittäytynyt järven eteläpuolella padon viereen, mutta Paunküla sijaitsee Pirita jõen varressa alempana. 
 
Järvi on luodattu ja sen mukaan järven suurin syvyys on 8,7 metriä ja keskisyvyys 3,4 metriä. Järven tilavuuden arvioidaan olevan 0,010 kuutiokilometriä eli 10 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 25,5 kilometriä. Järvi tyhjennetään syksyisin.

Historiaa 
Tekojärvi valmistui keväällä 1960 paikalle, missä aiemmin sijaitsi kolme luonnollista järveä: Turde järvi, Väikese- ja Suure Seapilli. Tekojärven järviallasta suurennettiin vuosina 1975–1976, jolloin aikaisempien järvien pinta-ala teki yhteensä yksi kahdeskymmenesosa tekojärven pinta-alasta. Väike Seapilli oli 4,8 metrin syvä ja Suuri Seapilli 4,2 metrin syvä ja Turde järv oli 3 metriä syvä. Tekojärven vedenpinta nousi Väiksese Seapillin kohdalla kolme metriä ja tekojärven suurin syvyys oli nyt 7,8 metriä. Kun tekojärveä suurennettiin, nousi vedenpinta 0,9 metriä. Tekojärven vedenpintaa säännöstellään ja se vaihtelee eri aikoina suuresti.

Järven luokittelu ja ekologia 
Järvi on matala ja siinä kasvaa runsas vesikasvillisuus ja rantaheinikko. Mataluudestaan ja laajuudestaan huolimatta se lämpötilakerrostuu talvella ja mahdollisesti kesälläkin. Veteen on liuennut kallioperän kalkkikivestä vetykarbonaattia niin paljon, että järven vesi luokitellaan keskikovaksi (80−240 mg/l). Vedenväri on tumma ja sen näkösyvyys on pieni.

Järvessä on kaloja, mutta ei kovinkaan paljon. Eniten siinä elää haukea, mutta myös särkeä, ahventa, kiiskeä, sorvaa, pasuria, lahnaa, ankeriasta, ruutanaa, suutaria, madetta, pikkunahkiaista ja seipiä. Joskus tavataan hopearuutanaakin.

Vesistösuhteita 
Järven laskuoja on Pirita jõgi ja järveen laskevat Palgissaare oja ja Paunküla oja. Järven valuma-alueen laajuus on 90 neliökilometriä.

Lähteet 

Harjumaan järvet
Pirita jõen vesistö
Harjun alavesistöalue
Viron tekojärvet
Linja 2 (Proastiakós)

Proastiakós-linja 2 eli Kiáto–Lentoasema-linja () on proastiakós- paikallisjunalinja Ateenan metropolialueella ja sen lähiympäristössä Kreikassa. Se kulkee Kiátosta Peloponnesoksen niemimaalta Ateenan kansainväliselle lentoasemalle ohittaen Ateenan kaupungin sen pohjoispuolelta.

Linjan ensimmäinen osuus avattiin aivan Ateenan olympialaisten alla 30. heinäkuuta 2004. Linjalta on vaihto proastiakós-linjalle 1 eli esimerkiksi Ateenan rautatieasemalle ja Pireukseen SKA:n asemalla. Myös vaihto TrainOSE:n kaukojuniin tapahtuu samalla asemalla. Vaihto Ateenan metron Linjalle 1 on Neratziótissan asemalla ja Linjalle 3 muun muassa Doukíssis Plakentíaksen asemalla sekä lentoaseman asemalla Aerodrómio.

Asemat

Lähteet 

Proastiakós
Anssi Kela ja isot biisit

Anssi Kela ja isot biisit on TV5:llä 27. helmikuuta 2017 alkanut muusikko Anssi Kelan vetämä musiikkiviihdeohjelma. Ohjelman jokaisessa jaksossa yksi artistivieras haastaa Kelan versioimaan yhden vanhan suomalaisen hittikappaleen. Artistivieras saa itse valita oman kappaleensa, Kelalle versioitavaksi tuleva kappale on aina yllätys. Sarjassa kuullaan tarina kappaleen synnyn taustalta sekä esitellään kappaleen alkuperäinen esittäjä tai siihen liittyvä merkittävä henkilö.

Uudet versiot kappaleista esitetään jokaisen jakson päätteeksi. Ne julkaistaan myös Spotifyssa, iTunesissa ja Iltalehden verkkosivuilla. Viikon kuluttua Iltalehden IL-TV:ssä suorana lähetettävässä tuloslähetyksessä selviää kumpi kappale on menestynyt paremmin ja kumpi siten voittaa viikoittaisen kilpailun.

Ohjelmassa vierailevat Sanni, Lauri Tähkä, JVG, Ellinoora, Arttu Wiskari, Elias Kaskinen, Egotrippi sekä Erin. Ohjelmassa esitetyistä kappaleista julkaistiin kokoelmalevy 21. huhtikuuta 2017.

Jaksot 

1 Katsojamäärä televisiossa ensiesityspäivänä

 Vierailija voitti

 Anssi Kela voitti

 Ensimmäinen jakso esitettiin yhtäaikaisesti neljältä Discovery Networks Finlandin kanavalta (Kutonen, TV5, TLC, Frii), mikä saattoi vaikuttaa ensimmäisen jakson katsojalukuihin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ohjelman traileri YouTubessa
 Ohjelman esittely TV5:n sivuilla

Anssi Kela
Suomalaiset televisiosarjat
Musiikkiohjelmat
2010-luvun televisiosarjat
Emilia Kullas

Emilia Kullas (s. 1970) on Elinkeinoelämän valtuuskunnan EVA:n johtaja keväästä 2019 alkaen. Hän on toiminut Talouselämän päätoimittajana vuosina 2016–2019.

Kullas on toiminut Talouselämän toimituspäällikkönä ja Sijoituselämä-osiosta vastaavana uutispäällikkönä. Hän on kirjoittanut kaksi kirjaa sijoittamisesta. Kullas toimi Talouselämän väliaikaisena päätoimittajana syyskuusta 2016 lähtien, kun edellinen päätoimittaja Reijo Ruokanen siirtyi Tekniikan Maailman päätoimittajaksi. Kullas aloitti Talouselämän päätoimittajana 15. marraskuuta 2016.

Talouselämän ja Kauppalehden toimitukset ovat kumpikin osa Alma Talentin yhteistä toimitusta. Kullaksen aviopuoliso Arno Ahosniemi on Alma Talentin toimitusten esimies ja Kauppalehden päätoimittaja. Kullas valittiin helmikuussa 2019 Elinkeinoelämän valtuuskunnan EVA:n johtajaksi, ja hän aloitti tehtävässä keväällä 2019.

Kannanottoja 
Emilia Kullas kritisoi kesäkuun 2019 alussa sitä, että Rinteen hallituksen niin sanottujen tulevaisuusinvestointien listalta puuttuvat varsinaiset investoinnit ja että sen sijaan hallitus aikoo käyttää valtion omaisuudesta myytäviä tuloja juokseviin menoihin jopa kolmen miljardin euron arvosta. Hänen mukaansa omaisuustuloja olisi järkevämpää käyttää juoksevien menojen sijaan tuottavuutta parantaviin investointeihin, tai jos tuottavia investointikohteita ei ole, julkisen velan lyhentämiseen.

Teokset

Lähteet 

Suomalaiset päätoimittajat
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Alfa Romeo Giulietta (1977)

Alfa Romeo Giulietta on Alfa Romeon vuosina 1977–1985 valmistama ylemmän keskiluokan neliovinen sedan, joka korvasi edeltäneen Giulia-mallin. Nimi lainattiin vuosina 1954–1965 valmistelulta Giuliettalta. Mallin korvaajaksi tuli Alfa Romeo 75.

Alfa Romeo Giulietta esiteltiin vuonna 1977 pienemmän Alfasud- ja suuremman Alfetta-mallin väliin. Suurin osa auton tekniikasta oli yhteistä Alfettan kanssa. Alun perin tarjolla oli vain kaksi bensiinimoottoria, 1,3- (95 hv) ja 1,6-litraiset (109 hv). Vuonna 1979 mallistoa laajennettiin 1,8-litraisella (122 hv), ja seuraavana vuonna 2,0-litraisella (130 hv).

Vuonna 1981 Giulietta koki ensimmäisen kasvojenkohotuksensa, jossa se sai muun muassa korin muovilistat ja pienen ilmanottoaukon C-pilariin. Sisätilojen uudistuksia olivat uudet istuimet ja ohjauspyörä.

Pariisin autonäyttelyssä 1982 esiteltiin Giulietta 2.0 Turbo Autodelta -malli, jossa oli turboahdettu 2,0-litrainen moottori, jonka teho oli 175 hevosvoimaa. Kaikissa pyörissä oli tuuletetut levyjarrut ja jousitukseen oli tehty muutoksia. Samana vuonna valmistettiin myös pieni erä 2.0 Ti -mallia, joka erosi tavallisesta 2,0-litraisesta lähinnä vain ulkonäöllisesti.

Toinen kasvojenkohotus tuli vuonna 1983, jolloin puskurit ja kojelauta vaihdettiin uusiin. Giulietta 2.0 Turbo Autodelta nimettiin yksinkertaisemmin Giulietta Turbodeltaksi, ja kyseistä mallia valmistettiin noin 200 kappaletta. Vuoden 1983 uutuutena oli myös 2,0-litrainen (82 hv) turbodiesel.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Giulietta (1977)
D-segmentin autot
1970-luvun autot
1980-luvun autot
Uunsi

Uunsi on somalialainen hajuste. Sitä valmistetaan pihkasta, sokerista ja tuoksuöljyistä, jotka sekoitetaan toisiinsa kuumana.

Uunsia poltetaan suitsutusastiassa nimeltä dab-qaad. Se tarkoittaa ”tulen pitäjää”. Uunsia käytetään muun muassa vaatteiden hajustamisessa. Perinteisesti somalit hajustavat kotinsa ruokailun jälkeen uunsilla tai luubaanilla. Naimisissa olevat naiset käyttävät uunsia raikasteena. Hajustettu pihka pannaan suitsukeastiaan, joka asetetaan naisen jalkojen väliin, perinteisen somalimekon diraan sisälle. Hajuste väitetysti puhdistaa intiimialueet ja kainalot.

Lähteet 

Hajusteet
Somalialainen kulttuuri
Mullutu-Suurlaht

Mullutu-Suurlaht  on Virossa Saarenmaan kunnassa Saarenmaalla sijaitseva luonnollinen järvi, joka muodostuu kahdesta järvialtaasta Mullutu laht ja Suurlaht. Järveltä on Kuresaareen pari kilometriä matkaa.

Maantietoa 
Järven vesialueen pinta-ala on 960 hehtaaria (ha) ja siinä on yli 7 saarta, joiden yhteinen pinta-ala lisää järven alaa vielä 7,4 ha. Järven laskujoki on vain 3 kilometriä pitkä Nasva jõgi, joka laskee Itämereen Kuresaaren länsipuolella. Järven vedenpinnankorkeus vastaa meren vedenpinnan korkeutta. Korkeanveden aikana vesi virtaa Nasvaa pitkin järveen ja matalanveden aikana takaisin mereen. Tämän vuoksi järven vesi on suolaista. Järvessä on kaksi toisiinsa yhteydessä olevaa järviallasta.

Itäpuolinen järviallas on Suurlaht (myös Kellamäe laht), jonka vesialueen pinta-ala on 538 ha ja johon tulee lisätä saarten osuus 5 ha. Suurin saarista on Rahinu saar, jonka pinta-ala on noin 3 ha. Järveen laskee Unimäe jõgi ja muita järveen johdettuja ojia. Vettä tulee myös pohjassa olevista lähteistä. Järvialtaan keskisyvyys on 1,2 metriä ja suurin syvyys 2,1 metriä. Järven rantaviivan pituus on 16,2 kilometriä. Yhteistä kaikille rannoille on mataluus ja kivisyys, mutta paikoin ne ovat myös savisia ja mutaisia.

Länsipuolella sijaitsee Mullutu laht (myös Suur Mullutu laht). Sen pinta-ala on 413 ha, johon lisätään vielä 6 saaren yhteispinta-ala 2,4 ha. Suurin saari on Rombirahu, jonka pinta-ala on hehtaarin suuruinen. Järveen laskevat Kaarmise- ja Kärla jõgi ja järven eteläpäästä alkaa laskujoki Nasva jõgi. Altaan keskisyvyys on 0,9 metriä ja suurin syvyys 1,7 metriä. Sen rantaviivan pituus on 19,5 kilometriä ja rannat ovat samanlaisia kuin Suurlahdessakin.

Järven luokittelu ja ekologia 
Järvi on Viron järviluokituksen mukaan ”rantajärvi” (), joka on siis kuroutunut erilleen merestä geologisesti ajatellen varsin hiljattain. Tällaiset järvet muodostavat muutaman sadan vuoden ajan murtovesialtaan, jossa menestyvät sekä makean- että suolaisen veden lajisto. Yleisesti näitä järviä voidaan kutsua halotrofisiksi järviksi.

Järvi on lievästi rehevöitynyt tai rehevöitynyt ja matalana järvenä valoa riittää hyvin järven pohjalle asti. Järven happitilanne on hyvä paitsi talvella jään alla, jolloin happitilanne heikkenee. Yhtyeys merenlahteen on avoin kaloille, mikä näkyy järven kalastosta. Yleisesti tavattavia kalalajeja ovat salakka, made, ruutana, seipi, ankerias, törö, säyne, ahven, hauki, kiiski, särki, sorva ja suutari.

Järvelle tehtiin vasta 2007 ensimmäinen eliöstön tilaa kartoittava tutkimus osana laajempaa 20 Viron rannikkojärven kartoitusta.

Lähteet 

Saarenmaan kunta
Saarenmaan järvet
Läänesaarten alavesistöalue
Stereospondyli

Stereospondyli on sukupuuttoon kuollut panssarisammakoiden kladi, joka eli permikauden lopulta liitukauden alkuun. Ryhmän jäsenet selvisivät permikauden joukkosukupuuttosta alueella, joka todennäköisesti sijaitsee nykyisessä Australiassa. Niinpä ne levittäytyivät adaptiivinen radiaatio -prosessin ansiosta muihin osiin Pangeaa, ja ryhmä saavutti laajimman levinneisyytensä ja monipuolisuutensa triaskauden alussa.

Fylogenia 
Yates & Warren (2000) ja Damiani (2001) pohjalta:

Lähteet

Kirjallisuutta 
Schoch, R. R. (2008) The Capitosauria (Amphibia): characters, phylogeny, and stratigraphy. Palaeodiversity 1:189–226
Yates, A. M. & Warren, A. A. (2000) The phylogeny of the 'higher' temnospondyls (Vertebrata: Choanata) and its implications for the monophyly and origins of the Stereospondyli. Zoological Journal of the Linnean Society 128: 77-121.

Aiheesta muualla 
 Mikko's Phylogeny Archive
Panssarisammakot
Kullas

Kullas on sukunimi. Se on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Emilia Kullas (s. 1970), suomalainen päätoimittaja
 Harri Kullas (s. 1992),  virolais-suomalainen motocrosskuljettaja
 Heleena Kullas (s. 1949),  suomalainen korkeushyppääjä
 Mirja Kullas (s. 1942), suomalainen aitajuoksija
Paracyclotosaurus

Paracyclotosaurus on sukupuuttoon kuollut panssarisammakoiden suku, joka eli triaskaudella noin 235 miljoonaa vuotta sitten. Fossiileja on löydetty Australiasta, Intiasta ja Etelä-Afrikassa. Paracyclotosauruksella oli litteä ruumis, ulkonäöltään samankaltainen kuin nykyisillä salamantereilla – mutta paljon isompi, se kasvoi jopa 2,3 metriä pitkäksi. Paracyclotosaurus kuului Capitosauria -kladiin, jotka palasivat veteen kynodonttien ja dikynodonttien syrjäyttämänä. Ne siis pystyivät elää maalla, mutta ne viettivät suurimman osan ajastaan vedessä.

Paracyclotosaurus oli kalansyöjä ja saalisti luultavasti odottaen saalista juuri vedenpinnan alla. Kun pahaa aavistamaton kala ui sen leukojen ulottuville, Paracyclotosaurus nosti jättimäistä päätänsä, avasi kitansa ammolleen ja imaisi kalan sisäänsä. Nykyaikaiset saalistajat, kuten krokotiilit, käyttävät samaa taktiikkaa napatakseen osan saaliistaan.

Paracyclotosauruksen suuri pää oli päältä litteä ja lähestulkoon 60 senttiä pitkä. Sen litteys tarkoitti sitä että niskan jänteistyksen kohta oli miltei samalla tasolla kuin leukojen liitoskohta. Tuloksena suu avautui helposti korottamalla päätä.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
Paracyclotosaurus Fossilworks
Paracyclotosaurus davidi Natural History Museum

Panssarisammakot
Veisjärv

Veisjärv  on Virossa Karksin ja Tarvastun kuntien välisellä rajalla Viljandimaalla sijaitseva luonnollinen järvi.

Maantietoa 
Järven pinta-ala on 481 hehtaaria (ha) ja se on 3,5 kilometriä pitkä ja 1,8 kilometriä leveä.
Sen laskujoki on Õhne jõgi, joka laskee kolmen kilometrin päässä Mäeküla järveen ja huomattavin tulo-oja on Anikatsi kraavi. Järven valuma-alueen laajuus on 26,1 km².
 
Järvi on luodattu ja sen suurin syvyys on 4,0 metriä ja keskisyvyys 1,3 metriä. Järven laskennallinen tilavuus voidaan arvioida 0,0063 kuutiokilometriksi (km³) eli 6,3 miljoonaksi kuutiometriksi (m³). Järven rantaviivan pituus on 9,0 kilometriä.

Järven luokittelu ja ekologia 
Järvi on limnoligiselta luokitukseltaan kovavetinen ja miksotrofinen järvi. Siinä kallioperän kalkkikivestä liukenee veteen mineraaleja ja vetykarbonaattia, joka nostaa veden kovuutta keskikovaksi (80−240 mg/l). Veisjärvessä on vetykarbonaatin pitoisuus on 2,1–3,2 mg(ekv) litrassa vettä ja veden happamuustaso on pH 8,4–9,3. Mineraalien runsas määrä merkitsee myös korkeampaa suolojen pitoisuutta vedessä. Veden sähkönjohtavuus on 156–286 μS/cm.

Miksotrofinen järvi on alkujaan voinut olla joko eutrofinen tai dystrofinen, mutta on ravinnekuormituksen vuoksi muuttunut miksotrofiseksi. Veisjärvi sijaitsee suuren Rubinan soon vieressä ja se kohottaa veden humuspitoisuutta. Järven hapenkulutus on eutrofista järveä voimakkaampaa, koska siinä on runsaasti happea kuluttavaa humusta. Tästä huolimatta happipitoisuus voi olla Veisjärvestä melko korkeaakin. Happipitoisuudeksi on mitattu 8,5–11 mg litrassa vettä, minkä on hapen kylläisyytenä ilmaistuna 97–116%. Veden ravinnepitoisuudet ovat melko korkeita. Fosforipitoisuus on keskimäärin 31 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja typpipitoisuus on 1077 μg/l. Tällaiset määrät ravinteita kasvattavat levien ja bakteerien biomassaa ja samentavat vettä. Veden näkösyvyys onkin vain 0,7–1,1 metriä. Järven mataluus estää veden lämpötilakerrostumista, jolloin koko vesimassa säilyy vuoden ympäri samanlaatuisena.

Järvessä elää yleisinä ahven, hauki, kiiski, kuha, lahna, allikkosalakka, pasuri, sorva, särki, salakka ja mutakala.

Luonnonsuojelualue 
Veisjärv kuuluu osana Rubinan luonnonsuojelualueeseen, jonka pohjoinen osa se on.

Lähteet 

Viljandin kunta
Mulgi
Viljandimaan järvet
Võrtsjärven alavesistöalue
Võrtsjärven valuma-alue
Finlayson Art Area

Finlayson Art Area (FAA) on Tampereella vuosittain kesä-elokuussa järjestettävä kuvataidetapahtuma. Se esittelee suomalaisten ja ulkomaalaisten taiteilijoiden teoksia. FAA levittäytyy Finlaysonin vanhan tehdasalueen tehdassaleihin, kujille ja aukioille. Tapahtumaan on vapaa pääsy. FAA:n toteuttaa Grafiikanpaja Himmelblau, jonka toimitusjohtaja Pertti Ketonen on ollut tapahtuman primus motor. FAA on järjestetty vuodesta 2015 lähtien, ja se sai vuonna 2016 Tampereen kulttuuriteko -palkinnon.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finlayson Art Arean kotisivu

Kesänäyttelypaikat
Kuvataide Tampereella
Finlayson
Finlayson (kaupunginosa)
Eric Lux

Eric Lux (s. 19. joulukuuta 1967) on luxemburgilainen yrittäjä ja liikemies. Hän on Gérard Lopezin ohella Genii Capitalin toinen perustajaosakas.

Yksityiselämä 
17. huhtikuuta 2011 Kiinan GP:n jälkeen Lux nahisteli Shanghain M1NT nimisessä yökerhossa Formula 1 -kuljettaja Adrian Sutilin kanssa. Saksalaisen Bild-lehden mukaan Sutil iski juomalasilla Luxia kaulaan, ja sai näin ollen haavan kaulaansa. Lux teki tapauksesta rikossyytteen Sutilia vastaan.

Lähteet 

Luxemburgilaiset liikemiehet
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Elisha Cook Jr.

Elisha Vanslyck Cook, Jr. (s. 26. joulukuuta 1903, San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat – 18. toukokuuta 1995, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Cook Jr. teki lähes 60 vuoden mittaisen uran elokuvan ja television parissa.

Elisha Cook Jr. aloitti näyttelijänuransa vaudeville-näyttämöillä ja Broadwaylla, ja saapui Hollywoodiin 1930-luvun taitteessa. Pienikokoinen Cook Jr sai usein näyteltäväkseen erinäisiä onnettoman syntipukin ja marttyyrin rooleja, ja parhaiten hänet eittämättä muistetaan ikimuistoisesta konnaroolista John Hustonin ohjaamassa klassikkoelokuvassa Maltan haukka (1941). Hänen muita merkittäviä rooleja olivat myös esiintymiset elokuvissa Syvä uni (1946), Etäisten laaksojen mies (1953), Peli on menetetty (1956) sekä Rosemaryn painajainen (1968). Myöhäisurallaan Cook Jr. nähtiin lukuisissa televisiosarjoissa.

Kaiken kaikkiaan Cook Jr:lla oli yhteensä yli 200 kreditoitua elokuva- ja televisioesiintymistä vuosien 1930–1988 välillä. Cook Jr. menehtyi aivoverenkiertohäiriöön 91-vuotiaana vuonna 1995.

Valikoitu filmografia 

 Olen syytön (1937)
 Kadun sävelmä (1940)
 Murha 3. kerroksessa (1940)
 Maltan haukka (1941)
 Silmukka kiristyy (1941)
 Kersantti York (1941)
 Taitamattomat taikurit (1942)
 Dillinger (1945)
 Syvä uni (1946)
 Syntynyt tappamaan (1947)
 Draama hotellissa (1952) 
 Etäisten laaksojen mies (1953)
 Kahden tulen välissä (1955)
 Peli on menetetty (1956)
 Kovanaama Nelson (1957)
 Kaikki tiet suljettu (1957) 
 Vihan riivaama (1961)
 Linnan kauhut (1963)
 Rosemaryn painajainen (1968)
 El Condor (1970)
 Moottoripyöräcowboy (1973)
 St. Ives – saatanan lähetti (1976)  
 Salem's Lot – kauhujen kaupunki (1979)
 Vaellusvuodet (1980)

Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1995 kuolleet
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
SHA (täsmennyssivu)

SHA tai Sha voi tarkoittaa jotain seuraavista:
 SHA, kryptografinen tiivistefunktio
 SHA, taivaankappaleen sideerinen tuntikulma
 Sha Sha, rockalbumi
 Sha (沙), kiinankielinen sukunimi
Evil Prevails


Evil Prevails on death metal -yhtye Convulsen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 1. marraskuuta 2013 levymerkillä Svart Records. Se on yhtyeen ensimmäinen täyspitkä albumi sitten vuoden 1994 albumin Reflections. Albumi on äänitetty analogisesti, ja sen äänimaailmaltaan huolittelematon ja orgaaninen.

Vastaanotto 
Albumi sai hyvän vastaanoton. Metal Sucks -sivuston Sammy O’ Hagar antoi albumille arvosanan 3.5/5, ja oli yllättynyt aktivoitumisen jälkeen tuotetun materiaalin toimivuudesta, ja piti sitä yhtyeen parhaana. Infernon blogissa albumin rosoisuutta kuvailtiin toimivaksi vailla väkinäisyyden tunnetta. Imperiumin Janne Rintala totesi albumin antavan vahvempaa näyttöä kuin aikaisemmin samana vuonna julkaisu ”Inner Evil” -single, vaikka musiikki jääkin tuhovoimassaan ja nuoruuden innossaan kahden vuosikymmenen takaisen tuotannon jälkeen. Hänestä kappaleet eivät olleet kovin kekseliäitä, mutta antoi arvoa monipuolisuudelle ja kulmikkuudelle. Soundin Antti Mattila antoi albumille kolme tähteä viidestä. Hän piti soittoa terävämpänä ja iskevämpänä kuin esikoisalbumilla World Without God, ja sanoi sen olevan pimeydessään ja täyteläisyydessään se albumi, minkä edeltävän albumin Reflectionsin olisi pitänyt olla.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt Convulse.

Kokoonpano 
 Rami Jämsä – laulu
 Kristian Kangasniemi – kitara
 Rami Jämsä – kitara
 Juha Telenius – basso
 Rolle Markos – rummut

Tuotanto 
 Juuso Nordlund – äänittäjä
 Jaakko Viitalähde – masteroija
 Tommi Matalamäki – avustava äänittäjä
 Luxi Lahtinen – kansikuva
 Jari Nieminen – layout
 Peero Lakanen – valokuva

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 
 Metal Sucks: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2013 albumit
Convulsen albumit
Svart Recordsin albumit
Cycle of Revenge


Cycle of Revenge on death metal -yhtye Convulsen neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 18. maaliskuuta 2016 levymerkillä Svart Records. Albumi on tyyliltään edeltäjiään progressiivisempi ja sludgemaisempi.

Vastaanotto 
Albumi sai ristiriitaisen vastaanoton. Imperiumin Serpentin ja Marko Saarisen arvoiden keskiarvoksi muodostui 7–. Serpentin arvio oli negatiivisempi, ja hän sanoi albumin kärsivän nasevuuden puutteesta ja olisi tuottanut sen paremmin eikä uskonut sen kestävän aikaa kuin fanien keskuudessa, mutta totesin sen kuitenkin olevan kohtalainen teos. Marko Saarinen piti sitä tunnelmoivana ja perinteisenä death metalina, joka ei suurempia hienouksia sisällä. Hänestä yhtyeen pitäisi osata irrottautua tyylilleen ominaisesta, rajoittavasta perinteisen death metalin leimasta. Metalliluolan Tore Pedersen antoi albumille arvosanan 6/10. Hän ei pitänyt uutta tyylisuuntaa hakevasta Convulsesta, ja jäi kaipaamaan yhtyeelle ominaista vanhan liiton death metalia. Hän koki ajoittain albumin olleen tehty vain esittelemään jäsenten kehittyneitä soittotaitoja. Kaaoszinen Tuomas Saari antoi albumille arvosanan 8.5/10, ja sanoi yhtyeen ottavan pelkäämättä vaikutteita Kingston Wallilta, Amorphikselta ja Sepulturalta. Hän kuvaili musiikkia mystiseksi ja kiehtovaksi, kuuntelun vaativan oikean mielentilan ja sanoi yhtyeen löytäneen oman äänensä.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Juha Telenius – basso
 Rami Jämsä – laulu, kitara
 Rolle Markos – rummut

Tuotanto 
 Janne Jokinen – äänittäjä
 Jaakko Viitalähde – masteroija
 Oskari Pikkarainen – avustava äänittäjä
 Jari Nieminen – kansikuva, layout
 Markus Nevala – valokuvat
 Kristian Kangasniemi – valokuvat

Arvostelut 
 Imperiumi.net:
 Serpent: 
 Marko Saarinen: 
 Kaaoszine: 8.5/10
 Metalliluola: 6/10

Lähteet 

Vuoden 2016 albumit
Convulsen albumit
Svart Recordsin albumit
Allan Soiniemi

Allan Alarik Soiniemi (18. joulukuuta 1910 Turku – 31. lokakuuta 1993 Seinäjoki) oli suomalainen diplomi-insinööri ja everstiluutnantti, joka toimi Suomen Rahapajan johtajana vuosina 1958–1975.

Perhetausta 
Allan Soinimi oli lähtöisin Turusta, vanhemmat olivat liikemies Alpo Soinimi, ent. Soilander ja Hulda Soilander os. Pakkala, Allanista tuli ylioppilas vuonna 1930, naimisiin hän meni 1939 puoliso Sylvi Rakel Hallila.

Urakehitys 
Ylioppilaaksi tultua hän lähti Kadettikouluun sekä myöhemmin Sotakorkeakouluun, josta hän valmistui 1939. Hän toimi upseerina ilmatorjuntatykistössä Viipurissa sekä Santahaminassa vuoteen 1946. Soiniemi valmistui Kadettikoulusta 1933 ja Sotakorkeakoulusta vuonna 1939. Hän osallistui talvi- ja jatkosotaan ilmatorjunnassa patterinpäällikönä ilmatorjuntarykmentti 2:ssa, raskaan ilmatorjuntapatterin päällikkönä Laatokan Karjalassa, sekä osasto Laguksen ilmatorjuntakomentajana Syvärillä sekä 1944 merivoimien ilmatorjuntakomentajana Viipurinlahdella. Soinimen siirtyessä siviiliuralle valmistui hän Teknillisestä korkeakoulusta Diplomi-insinööriksi vuonna 1950.  Soiniemi toimi Ammus Oy:n ja Sytytin Oy:n tutkimus- ja kehitystehtävissä opiskeluvuosistaan alkaen vuoteen 1956, ja sen jälkeen Pate Oy:n apulaisjohtajana Messukylässä sekä Soiniemi & Lintukarin agentuuriliikkeen myynti-insinöörinä Turussa. Suomen Rahapajan johtajana Soiniemi toimi vuosina 1958–1975. Soinimen toimikautena tuli rahauudistusessa useita kolikkouudistuksia.

Eläkkeellä ollessaan 1977 Soiniemi vastusti julkisuudessa voimakkaasti rahapajan suunniteltua siirtoa Rovaniemelle. Hän perusteli vastustustaan kolikkokuljetusten turvallisuusriskeillä, jotka olisivat moninkertaistuneet kuljetusmatkan Suomen Pankkiin venyessä kahdesta kilometristä satoihin kilometreihin. Rahapajan siirto ei silloin toteutunutkaan. Eduskunta päätti 1983 pitää rahapajan pääkaupunkiseudulla. Nykyinen Rahapaja Oy muutti Helsingin Katajanokalta Vantaalle syksyllä 1988.

Tunnustukset 
Lähde:
 Suomen Leijonan komentajamerkki (SLK)
 3. lk:n Vapaudenristi tammenlehvällä (VR 3)
 Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki (SVR 1)

Julkaisut
 Sakari Kuusi & Jouko Voionmaa & Allan Soiniemi, Suomen Rahapaja 1864–1964: Suomen Rahapajan vaiheet: rahat ja mitalit: metalliraha ja sen valmistus, Suomen rahapaja 1964

Lähteet 

Suomalaiset insinöörit
Valtionlaitosten johtajat
Vuonna 1910 syntyneet
Vuonna 1993 kuolleet
Mikko Viitasalo

Mikko Uljas Kustaa Viitasalo (s. 3. heinäkuuta 1942 Helsinki) on suomalainen fyysikko. Hänestä tuli filosofian tohtori vuonna 1973, ja hän on Helsingin yliopiston dosentti vuodesta 1974. 

Mikko Viitasalo toimi oppikoulunopettajana 1966–1969 ja assistenttina Helsingin yliopistossa 1968–1972. Viitasalo toimi vuosina 1972–1974 maanpuolustuksen tieteellisen neuvottelukunnan yleissihteerinä ja pääsihteerinä 1974–1983. 

Viitasalo oli Maanpuolustuskorkeakoulun ensimmäinen tutkimusjohtaja 1993–2006 ja on keskeisesti osallistunut Maanpuolustuskorkeakoulun kansallisen yliopistostatuksen luomiseen. Sitä ennen hän oli toiminut tutkimusjohtajana ja professorina Sotatieteen Laitoksessa 1984–1985 ja Sotakorkeakoulussa 1985–1992.

Akavan puheenjohtajana Viitasalo toimi 1995–1999.

Viitasalolla on ollut useita tärkeitä luottamustehtäviä. Hän on toiminut Professoriliiton hallituksen jäsenenä 1987–1988 sekä puheenjohtajana 1989–1992. Hän oli Tieteen keskustoimikunnan jäsen 1992–1994. Lisäksi Viitasalo oli Suomen Akatemian hallituksen jäsen ja varapuheenjohtaja 1995–1996. Paasikivi-Seuran puheenjohtajana hän toimi 2001–2010 sekä Ulkopolitiikan tutkimuksen säätiön hallituksen puheenjohtajana 2004–2006 sekä Ulkopoliittisen instituutin hallituksen jäsenenä 2007–2014 ja varapuheenjohtajana 2010–2014. 

Mikko Viitasalolla on julkaisutoimintaa kokeellisen ydinfysiikan, ulko- ja turvallisuuspolitiikan ja aseidenriisunnan alueilta. Sotilasarvoltaan hän on majuri.

Tunnustukset 
 Suomen Valkoisen Ruusun komentajamerkki
 Suomen Leijonan komentajamerkki
 Valtion virka-ansiomerkki (XXX)
 Sotilasansiomitali
 Vss. am. 2: Väestönsuojelun 2. luokan ansiomitali
 Portugalin Ansioritarikunnan komentajamerkki
 Sotatieteiden kunniatohtori – Maanpuolustuskorkeakoulu 2018

Lähteet 
 https://www.uppslagsverket.fi/sv/sok/view-103684-ViitasaloMikko
 Maanpuolustuskorkeakoulu.fi
 Kansalliskirjasto.fi

Viitteet 

Suomalaiset professorit
Suomalaiset järjestöjohtajat
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset fyysikot
Samandağ

Samandağ (, as-Sūwaydīyah) on kaupunki Hatayn Maakunnassa, Etelä-Turkissa, Orontesjoen suulla Välimeren rannikolla, lähellä Turkin ja Syyrian rajaa, 25 km Antakyan kaupungista. Pormestarina toimii Mithat Nehir (CHP).

Etymologia 
Samandağ tunnettiin aiemmin nimellä Yukarı Alevışık, Levşiye ja Süveydiye ( Svedia). Se nimettiin virallisesti Samandağiksi vuonna 1948. Nimi tulee turkinkielisestä vuoren nimestä Seman Dağ eli Pyhän Simeonin vuori.

Historia 
Samandağ sijaitsee lähellä antiikin Seleucia Pieriaa kaupunkia, jonka Seleukos I Nikator perusti vuonna 300 eaa. Seleucia Pieriasta tuli nopeasti merkittävä Välimeren satama hellenistisellä ajalla ja Rooman valtakunnan aikana.

Maantiede 
Samandağ itsessään on pieni 35 000 ihmisen asuttama kaupunki lähellä Antakyaa. Paikallinen talous on riippuvainen kalastuksesta ja maataloudesta, ja erityisesti sitrushedelmistä.

Väestö 
Suurin osa kaupungin väestöstä on arabiaa puhuvia šiialaisia. Siellä on myös sunni-arabeja, turkmenialaisia ja kurdeja.

Paikallispolitiikka 
Poliittisesti Samandağ on perinteisesti kallistunut vasemmalle. Vuonna 2009 paikallisvaaleissa, Vapauden ja Solidaarisuuden Puolueen (ÖDP) ehdokas Mithat Nehir valittiin ilçen pormestariksi saaden 34.20% äänistä (CHP:n ehdokas sai 31.77% ja AKP:n ehdokas 14.07%). Hän oli siten ainoa voitokas ÖDP:n ehdokas koko tasavallassa.

Nähtävyydet

Lähteet

Aiheesta muualla 

Turkin kaupungit
Alfa Romeo Alfetta

Alfa Romeo Alfetta on Alfa Romeon vuosina 1972–1984 valmistama edustusluokan neliovinen sedan, joka korvasi edeltäneen 1750/2000-mallisarjan. Yhdysvalloissa autoa myytiin nimellä Alfa Romeo Sport Sedan. Samalle alustalle perustui myös urheilullinen kaksiovinen Alfetta GTV -malli. Alfettan korvaajaksi tuli Alfa Romeo 90.

Alfa Romeo Alfetta esiteltiin vuonna 1972. Vaihdelaatikko oli sijoitettu taakse optimaalisen painojakauman saavuttamiseksi. Takana oli De Dion -pyöräntuenta, edessä vääntösauvajousitus. Alfettan alkuperäinen moottori oli 1,8-litrainen ja tuotti 122 hevosvoimaa tehoa. Vuodenvaihteessa 1974–1975 esiteltiin myös 1,6-litrainen (109 hv) moottori, ja näissä malleissa oli 1,8-litraisesta poiketen vain yksi ajovalo kummallakin puolella. Yhdysvaltojen markkinoille esiteltiin samaan aikaan 2,0-litraisella ruiskutusmoottorilla varustettu malli.

Vuonna 1977 2,0-litrainen (122 hv) moottori saapui myös Euroopan markkinoille, kuitenkin kaasutinversiona. 2,0 litran moottorilla varustetut mallit saivat nimekseen Alfetta 2000, ja niiden ajovalot olivat kulmikkaat. Seuraavana vuonna 2,0-litrainen sai uuden nokka-akselin, ja teho nousi 130 hevosvoimaan. Vuoden 1979 uutuus oli 2,0-litrainen (82 hv) turbodiesel.

Heinäkuussa 1982 esiteltiin Alfetta-malliston huippumalliksi Quadrifoglio Oro, jossa oli polttoaineen suihkutusjärjestelmällä (sama kuin Yhdysvaltain markkinoilla) varustettu 2,0-litrainen (128 hv) moottori. Varusteluun kuului muun muassa ajotietokone ja sähkösäätöiset istuimet. Ajovaloja oli neljä, ja ne olivat aikaisemmasta 2,0-litraisesta mallista poiketen pyöreät.

Vuonna 1983 dieselvalikoima täydentyi 2,4-litraisella (95 hv) turbodieselillä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Alfetta
E-segmentin autot
1970-luvun autot
1980-luvun autot
Matti Kotila

Matti Miika Jaakonpoika Kotila (18. lokakuuta 1887 Toholampi – 20. joulukuuta 1953 Toholampi) oli suomalainen maanviljelijä ja Suomalaisen puolueen kansanedustaja. Kotilan vanhemmat olivat Jaakko Kotila ja Karoliina Jämsä. Kotilan vanhemmat kannattivat Suomalaista puoluetta, ja kotitilalla Pajamäessä järjestettiin Suomalaisen puolueen vaalitilaisuuksia.

Matti M. Kotila toimi Suomalaisen puolueen kansanedustajana 1916–1919 Vaasan pohjoisesta vaalipiiristä. Kotila toimi yhteistyössä Ernst Saaren ja Wilhelmi Malmivaaran kanssa edustaen kannanotoissaan Suomalaisen puolueen linjaa tiukempaa kantaa suhteessa itsenäisyyteen ja Venäjän-politiikkaan. Kotila kannatti laajaa äänioikeutta kunnallislakien valmistelussa. 

Kotila otti joulukuussa eduskunnassa voimakkaasti kantaa Turun mellakoihin ja vaati tekijöitä vastuuseen. Kotila siirtyi Suomen sisällissodan alussa Vaasaan ja toimi siellä Vaasaan kokoontuneiden kansanedustajien kanssa.

Kotila vastusti ankarasti Suomen kuningaskuntahanketta. Hän oli perustamassa Tasavaltalaisten liittoa ja toimi sen johtokunnassa.

Kotila äänesti ratkaisevassa äänestyksessä puolueen kannan vastaisesti Jaakko Loukon kanssa vastustaen kuninkaanvaalin toteuttamista. Puoluekentän muututtua joulukuussa 1918 Jaakko Loukko ja Matti Miika Kotila liittyivät Maalaisliittoon, kun muut Suomalaisen puolueen kansanedustajat liittyivät Kansalliseen kokoomukseen. Keväällä Kotila ei enää asettunut ehdokkaaksi vaan suoritti elämäntyönsä kunnallismiehenä. Hän toimi Toholammin kunnallislautakunnan puheenjohtajana 1919–1945 ja useita vuosia sivutoimisena kunnansihteerinä.

Kotila oli naimisissa Naima Elina Parhialan kanssa (k. 1923), ja jäätyään leskeksi hän meni uusiin naimisiin 1929 Hilja Maria Koskelan kanssa (k. 1968).

Lähteet

Kirjallisuus
 Kotila, Hannu 2018. Tasavaltalainen talonpoika: Matti M. Kotila Suomalaisen puolueen kansanedustajana. Suomalaisen kirjallisuuden seura. ISBN 978-952-222-969-4
 Salokorpi, Hannu 1988. Pietarin tie: Suomalainen puolue ja suomettarelainen politiikka helmikuun manifestista Tarton rauhaan, s. 211, 234, 253. Suomen historiallinen seura. Historiallisia tutkimuksia.
 Lindman, Sven 1968. Suomen kansanedustuslaitoksen historia VI: Eduskunnan aseman muuttuminen 1917–1919, s. 256–271. Helsinki. Valtion painatuskeskus. 
 Eduskunnan pöytäkirjat. Valtiopäivät 1917–1919.

Viitteet 

Kansanedustajat
Suomalaisen puolueen poliitikot
Suomen Keskustan poliitikot
Toholammin kunnanvaltuutetut
Vaasan läänin pohjoinen vaalipiiri
Vuonna 1887 syntyneet
Vuonna 1953 kuolleet
Freeform (televisiokanava)

Freeform on yhdysvaltalainen televisiokanava, jonka omistaa The Walt Disney Companyyn kuuluva Disney–ABC Television Group. Kanavan aiempia nimiä ovat muun muassa The Family Channel, Fox Family ja ABC Family; Freeform-nimi lanseerattiin vuonna 2016.

Historia 
Kanava sai alkunsa vuonna 1977, jolloin televisioevankelista Pat Robertsonin Christian Broadcasting Network perusti CBN Satellite Servicen levittääkseen materiaaliaan kaapelitalouksiin. Vuonna 1981 kanava nimettiin CBN Cable Networkiksi ja sille alettiin tuottaa myös omaa materiaalia, kuten saippuasarjaa Another Life. Vuosina 1988−1989 seurasivat nimenvaihdokset CBN Family Channeliksi ja The Family Channeliksi.

1980-luvun aikana kanavan tilaajamäärä noin viisinkertaistui, ja kasvavan tuoton myötä CBN:n täytyi vuonna 1990 luopua kanavan omistuksesta noudattaakseen IRS:n asettamia rajoituksia voittoa tavoittelemattomille järjestöille. Kanavan omistajaksi perustettiin International Family Entertainment -yhtiö. Vuonna 1997 News Corpin ja Saban Entertainmentin omistama Fox Kids Worldwide osti International Family Entertainmentin 1,9 miljardilla dollarilla.

Fox Family Channelin katsojaluvut eivät kehittyneet toivotulla tavalla, ja kanava myytiin Disneylle vuonna 2001. Aiempien omistajanvaihdosten tapaan kauppaehtoihin kuului, että kanava jatkaisi Robertsonin päivittäisen konservatiivis-kristillisen talk show’n The 700 Clubin esittämistä. Disneyn alaisuudessa kanava sai nimen ABC Family. Vuodesta 2006 alkaen se alkoi kehittää ohjelmistoaan uskaliaampaan ja enemmän nuorisolle kohdennettuun suuntaan.

Syksyllä 2015 julkistettiin päätös ABC Familyn uudelleennimeämisestä Freeformiksi, jotta kanava vetoaisi paremmin tavoittelemaansa 14−34-vuotiaiden katsojaryhmään. Uusi nimi otettiin käyttöön 12. tammikuuta 2016.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Freeformin verkkosivut
O.Torvald

O.Torvald () on ukrainalainen rockyhtye, joka on perustettu vuonna 2005. Se valittiin edustamaan maataan Kiovassa järjestettevässä Eurovision laulukilpailussa 2017 voitettuaan Ukrainan Euroviisukarsinnat 2017 kappaleella ”Time” .

Nykyiset Jäsenet 
 Jevren Halytš (laulu, kitara)
 Denys Myzjuk (kitara, taustalaulaja)
 Mykola Raida (piano, DJ)
 Saško Soloh’a (rummut)
 Mykyta Vasyljev (basso)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Yhtyeen kotisivut

Ukrainalaiset rockyhtyeet
Ukrainan euroviisuedustajat
Vuoden 2017 euroviisuedustajat
Melodifestivalen 2017

Melodifestivalen 2017 oli Ruotsissa 4. helmikuuta – 11. maaliskuuta 2017 järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja Eurovision laulukilpailuun 2017. Kilpailun voitti Robin Bengtsson kappaleellaan "I Can’t Go On".

Kilpailun kulku

1. semifinaali
Ensimmäinen semifinaali kilpailtiin 4. helmikuuta Scandinaviumissa, Göteborgissa.

2. semifinaali
Toinen semifinaali kilpailtiin 11. helmikuuta Malmö Arenalla, Malmössä.

3. semifinaali
Kolmas semifinaali kilpailtiin 18. helmikuuta Vida Arenalla, Växjössä.

4. semifinaali
Neljäs semifinaali kilpailtiin 25. helmikuuta Skellefteå Kraft Arenalla, Skellefteåssa.

Toinen mahdollisuus
Toinen mahdollisuus -karsinta kilpailtiin 4. maaliskuuta Saab Arenalla, Linköpingissä.

Finaali
Finaali kilpailtiin 11. maaliskuuta Friends Arenalla, Tukholmassa.

Maakohtaiset raatiäänet

Lähteet 

Eurovision laulukilpailu 2017
Ruotsi Eurovision laulukilpailussa
Melodifestivalen
Antonia Terzi

Antonia Terzi (29. huhtikuuta 1971 Mirandola – 26. lokakuuta 2021 Englanti) oli italialainen Ferrarin ja Williamsin Formula 1 -tallien insinööri. Terzi aloitti uransa Ferrarilla 1990-luvun lopulla aerodynamiikkapuolen johtajana. Vuonna 2002 hän siirtyi puolestaan Williamsille aerodynamiikkapuolen johtajaksi. Hän suunnitteli muun muassa Williams FW26 -auton keularatkaisun. Terzi jätti Williamsin marraskuussa 2004.

Terzi kuoli 50-vuotiaana, 26. lokakuuta 2021, auto-onnettomuudessa Englannissa.

Lähteet 

Italialaiset insinöörit
Formula 1 -tallien työntekijät
Liikenneonnettomuudessa kuolleet
Vuonna 1971 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Valkonokkatoko

Valkonokkatoko (Lophoceros pallidirostris) on sarvinokkien heimoon kuuluva lintu. Sitä tavataan seuraavissa maissa: Angola, Kongon demokraattinen tasavalta, Malawi, Mosambik, Tansania ja Sambia sekä vaeltavana Keniassa.

Kannan suuruutta ei ole määritetty, mutta lajin on ilmoitettu olevan laajalle levinnyt ja paikallisesti yleinen sopivissa olosuhteissa. Kanta on kuitenkin pienenemässä elinalueiden tuhoutumisen vuoksi ja siksi että sen kanssa kilpailee harmaatoko (Lophoceros nasutus)

Lähteet

Aiheesta muualla
  Tockus pallidirostris  Birdlife.org  viitattu  

Sarvinokkalinnut
Elinvoimaiset lajit
Rovaniemen Reipas

Rovaniemen Reipas (lyh. RoRe) on vuonna 1907 perustettu rovaniemeläinen urheiluseura, jonka lajeja nykyään ovat nyrkkeily ja painonnosto.

Historia 
Vuonna 1907 perustetun Rovaniemen Reippaan perustajajäseniin kuului muun muassa vuoden 1918 sisällissodan aikana teloitettu Leo Pekkala. Lokakuussa 1931 Rovaniemen kihlakunnanoikeus lakkautti seuran kommunistilakien nojalla. Sen toimintaa perustettiin jatkamaan Rovaniemen
Myrsky -niminen seura, joka kuitenkin lakkautettiin 1932. Poliittisen tilanteen hieman rauhoituttua, perustettiin vielä samana vuonna uudeksi Reippaan seuraajaksi Rovaniemen Lappi. Sotavuosien jälkeen Reipas aloitti toimintansa uudelleen vuonna 1947. Seura jatkoi ainoastaan vuoteen 1962 saakka, mutta sen toimintaa piti yllä vuotta aikaisemmin perustettu palloiluun keskittynyt sisarseura Rovaniemen Työväen Palloilijat. Viiden vuoden tauon jälkeen Rovaniemen Reippaan toiminta käynnistyi jälleen vuonna 1967. Tällöin seura liittyi Työväen Urheiluliitton sijasta sosialidemokraattien johtamaan Työväen Urheiluseurojen Keskusliiton jäseneksi.

Jalkapallo 
Aikaisemmin Rovaniemen Reippaan lajeihin on kuulunut muun muassa jalkapallo, jossa seuran edustusjoukkue pelasi parhaimmillaan Suomen kolmannella sarjatasolla II divisioonassa 1970–1990-luvuilla. Vuonna 1992 Rovaniemen Reippaan jalkapallojaosto yhdistyi Rovaniemen Lapin kanssa fuusioseuraksi FC Santa Claus. Jalkapallon naisten SM-sarjan alkulohkovaiheessa Reipas oli mukana vuosina 1972–1973.

Tunnetuin Reippaan kasvatti on 34 A-maaottelua pelannut Pasi Tauriainen. Myös kansanedustaja Esko-Juhani Tennilä on pelannut jalkapalloa Reippaan joukkueessa 1960–1970-luvuilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Rovaniemen Reippaan kotisivut

Rovaniemeläiset urheiluseurat
Entiset suomalaiset jalkapalloseurat
Vuonna 1907 perustetut urheiluseurat
Maciste kauhujen maassa

Maciste kauhujen maassa (, ”Maciste kyklooppien maassa”) on vuonna 1961 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuva on ohjannut Antonio Leonviola. Sen sankaria Macistea esittää yhdysvaltalainen Gordon Mitchell.

Juoni
Vapautuakseen Kirken kirouksesta kuningatar Capysin on murhattava Odysseuksen viimeinen perillinen ja uhrattava tämän poika kykloopille. Lapsi pelastuu verilöylystä ja Maciste jättää hänet lammaspaimenen hoiviin. Matkalla vapauttamaan pojan äitiä Maciste pelastaa Capysin sibyllan temppelissä. Kapysiin rakastuneen Iphitosin sotilaat ottavat Macisten vangiksi, mutta kuningatar vapauttaa hänet ja osoittaa vieraanvaraisuuttaan. Iphitosin mustaihoinen apuri Mumba huumaa Macisten, joka paljastaa lapsen olinpaikan. Iphitos kaappaa lapsen ja tämän äidin ja lähtee viemään heitä kyklooppisaarelle. Julmuuksiin kyllästynyt Capys päättää todistaa Macistelle rakkautensa ja pelastaa pojan. Saarella Iphitos surmaa vahingossa Capysin, ja Maciste heittää hänet kykloopin raadeltavaksi. Maciste tappaa kykloopin ja pelastaa pojan, joka kruunataan kuninkaaksi. Lopuksi sankari lähtee kohti uusia seikkailuja.

Näyttelijät

Tuotanto
Maciste kauhujen maassa on kuvattu Dyaliscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Luce-instituutin studiossa. Se on ohjaaja Antonio Leonviolan ja pääosaa esittävän Gordon Mitchellin ensimmäinen peplum-elokuva. Näyttelijän taiteilijanimi kirjoitettiin tuolloin vielä Mitchell Gordon. Leonviola oli haluton ohjaamaan elokuvaa, mutta tarvitsi rahaa, eikä välittänyt juonen epäjohdonmukaisuuksista tai muista turhista pikkuseikoista.

Elokuva on yksi peplumin merkkiteoksista, joka heijastaa tyylilajin siirtymistä valtavirrasta b-elokuvan piiriin. Sen sarjakuvamaisessa rakenteessa ja estetiikassa tiivistyvät genren erityispiirteet. Lihaksikas sankari käy läpi toinen toistaan hämmästyttävämpiä voimainkoetuksia, mutta ainoan kunnon vastuksen hänelle antaa seksikäs paha kuningatar, joka samalla on elokuvan ainoa psykologisesti motivoitu ja sisäisesti ristiriitainen henkilöhahmo. Molempien rintavarustukset näyttelevät pääosia. Leonviolalle tyypillisesti elokuvassa on myös tummaihoisia näyttelijöitä kuten kehonrakentaja Paul Wynter, jonka tehtävä on roiston tahdottomana apurina korostaa valkoisen rodun ylivaltaa.

Vastaanotto
Maciste kauhujen maassa tuotti Italiassa huomattavat 655 miljoonan liiran pääsylipputulot. Se julkaistiin Yhdysvalloissa nimellä Atlas in the Land of the Cyclops, vaikka Atlasta ei mainita edes englanninkielisessä jälkiäänityksessä. Elokuva on saanut eräänlaista kulttimainetta tyylilajin harrastajien keskuudessa, joskin eräät arvostelijat ovat kiinnittäneet huomiota sen huolimattomasti ohjattuihin toimintakohtauksiin. Leonviola teki samana vuonna myös toisen Maciste-elokuvan Maciste ja manalan valtiatar.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Italialaiset seikkailuelokuvat
Vuoden 1961 italialaiset elokuvat
Oikea Media

Oikea Media on tammikuussa 2017 perustettu suomalainen konservatiiviseksi itseään luonnehtiva verkossa toimiva vastamedia. Päätoimittajan mukaan ”Oikea Media on vaihtoehto valtamedialle”.

Oikean Median toinen perustaja Marko Hamilo on kuvannut lehden linjaa verkkolehden blogissaan Miksi oikeistolaisen kannattaa äänestää perussuomalaisia oikeistolaista talouspolitiikkaa ajavaksi, maahanmuuttokriittiseksi ja yksilönvapauksia puolustavaksi. Oikean Median tarkoituksena oli hänen mukaansa nostaa oikeistokonservatiivisia poliitikkoja esille eri puolueista, joskin Hamilo on todennut että niitä on löytynyt lähinnä perussuomalaisista. 

Oikea Media ei ole Julkisen sanan neuvoston jäsen, mutta noudattaa päätoimittajansa mukaan "perinteisiä journalistisia arvoja". Oikea Media ilmoittaa viikoittaiseksi lukijamääräkseen noin 45 000 lukijaa. Huhtikuussa 2019 Alexa-rankingin mukaan Oikea Media oli Suomen suosituimpien sivustojen listalla sijalla 886. Vuonna 2017 Oikeaa Mediaa julkaisevan Journalismin korjausliike Oy:n liikevaihto oli 24000 euroa ja liiketulos 2000 euroa tappiollinen. 
Vuonna 2018 liikevaihto oli noin 45000 ja voitto noin 2000, ja vuonna 2019 liikevaihto oli noin 7000 euroa tuottaen noin 3000 euron voiton .

Uusoikeiston ja uskonnon suhdetta tutkinut professori Risto Saarinen on kuvaillut julkaisun "ottaneen eräänlaisen uusoikeistolaisen aatteellisen ajatushautomon roolin Suomessa".

Taivas TV7:n uutiskatsaukset syntyvät yhdessä Oikea Median kanssa.

Kirkko ja kaupunki -lehden mukaan Oikea Media edustaa amerikkalaisperäistä evankelikaalista oikeistokonservatiivista liikettä, johon kuuluvia viestimiä ovat myös ainakin Patmos-lähetyssäätiön blogi, TV7 ja AlfaTV. Niillä on yhteinen arvomaailma.

Toimitus 
Jukka-Pekka Rahkonen on toiminut Oikea Media -verkkolehden päätoimittajana huhtikuusta 2017 alkaen. Marko Hamilo toimi vastaavana päätoimittajana huhtikuuhun 2017 saakka. Hamilo ja Rahkonen ovat lehden kustantajia. Myös Joonas Konstig toimi aluksi lehden kustantajana, mutta jätti lehden pian sisältöön liittyvien näkemyserojen vuoksi.

Kritiikki 
Markkinointi & Mainonta -lehden toimittaja Maija Tamminen kritisoi verkkolehden aloitettua, että ”Oikea Media on konseptina vaarallinen ja ovela: Julkaisu haluaa tehdä pesäeron MV-lehden kaltaisiin valemedioihin vaikka vaihtoehtomediaksi itseään nimittääkin. Se horjuttaa luottamusta mediaan uskottavalla ulkoasullaan ja vihjauksillaan perinteisiin journalistisiin arvoihin sitoutumisesta.” Ylioppilaslehti arvosteli helmikuussa 2017 Oikean Median valitsemaa linjaa olla sitoutumatta journalistin ohjeisiin.

Lähteet 

Suomalaiset verkkolehdet
Vastamedia