joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Elli

Elli on suomalainen naisen etunimi, joka on syntynyt lyhentymänä nimestä Eleonora. Ellin nimipäivä on 11. heinäkuuta.

Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Elli-nimen on saanut 23 744 henkilöä. Heistä yli puolet on syntynyt 1900-luvun alkupuoliskolla.

Tunnettuja Ellejä 
 Elli Aalto, venäjänsuomalainen kirjallisuudentutkija
 Elli Aaltonen, Kelan ent. pääjohtaja
 Elli Ansas, Vaasan käytännöllisen naisopiston perustaja ja johtaja
 Elli Björkstén, voimistelujohtaja
 Elli Castrén, näyttelijä
 Elli Forssell–Rozentāle, laulaja
 Elli Hallikainen, kestävyysjuoksija
 Elli Haloo, Ellips, oik. Elisa Tiilikainen, laulaja, lauluntekijä ja basisti
 Elli Heikkilä, koripalloilija
 Elli Hiidenheimo (o.s. Tavastähti), kansanedustaja ja kirjailija
 Elli Hällström, nuortenkirjailija
 Elli-Marja Ilkka, pakinoitsija ja uskonnollinen kirjailija
 Elli Jansson, lääkäri ja mikrobiologian ja immunologian professori
 Elli Juntunen, poliitikko (SKDL)
 Elli Kaarlehto, kirjailija
 Elli Kahila, kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä
 Elli-Noora Kainulainen, jalkapalloilija
 Elli Kallioranta, kotitalousteknikko ja kansanvalistaja
 Elli Karu, kiertuenäyttelijä
 Elli Kattelus, pesäpalloilija
 Elli Kokko, Kouvolan punakaartin naiskomppanian päällikkö
 Elli Kylmäluoma, salibandyn pelaaja
 Elli-Kaija Köngäs, antropologi 
 Elli Laurila, kansanedustaja (Kokoomus)
 Elli Malm, näyttelijä
 Elli Melasniemi, näyttelijä
 Elli Mäkilä, median ja markkinoinnin asiantuntija
 Elli Nurminen, toiminnanjohtaja, kansanedustaja ja sosiaalineuvos
 Elli Parkkari, kommunisti ja puoluevirkailija
 Élli Paspalá, kreikkalainen laulaja
 Elli Perkko, Leena Joki, amanuenssi ja lastenkirjailija
 Elli Pihlaja, oopperalaulaja
 Elli Pikkujämsä, jalkapalloilija ja lumilautailija
 Elli Ranta, laulaja ja näyttelijä
 Elli Rängman-Björlin, pianisti ja pianopedagogi
 Elli Saarikko, linja-autoliikennöitsijä
 Elli Salovaara, koripalloilija
 Elli Saurio, taloustieteen professori
 Elli Schauman, lääkäri, presidentti K. J. Ståhlbergin tytär
 Elli Stenberg, kansanedustaja (SKDL)
 Elli Suninen, kotitalousalan kehittäjä
 Elli Suokas-Steinbeck, amerikansuomalainen laulaja
 Elli Swan, opettaja ja koulun johtaja
 Elli Terwiel, kanadalainen alppihiihtäjä
 Elli Toivoniemi, elokuvatuottaja ja -ohjaaja
 Elli Tompuri, näyttelijä, ohjaaja, teatterinjohtaja, lausuja, tanssija ja kirjailija
 Elli Vallinoja, näyttelijä
 Elli Vento, kuulantyöntäjä
 Elli Ylimaa, näyttelijä

Kuvitteellisia Elli-nimisiä 
 Elli Etikka, henkilö Tohtori Sykerö -piirrosarjassa
 Elli Kuitunen, henkilö Elli-televisioelokuvassa
 Joensuun Elli, on fiktiivinen juukalainen naishahmo, esiintyy Eino Kettusen samannimisessä laulussa.

Lähteet 

Etunimet
Eleonora

Eleonora on naisen etunimi. Suomessa se esiintyy myös muodossa Eleonoora. Nimi johtuu ranskalaisesta nimestä Eleanor, joka tarkoittaa "toinen Aenor",  kun eräällä äidillä ja hänen tyttärellään oli sama nimi. Lähtömuotona on arabialainen nimi Ellinor, joka merkitsee "Jumala on valoni".

Eleonoran lyhentymämuotoja ovat Elli, Noora ja Leonora. Suomessa Ellin, Eleonooran, Nooran ja Leonoran nimipäivä on 11. heinäkuuta.

Heinäkuuhun 2019 mennessä Suomessa on rekisteröity 1 525 Eleonoora-nimen saanutta naista. Eleonora-nimen on vastaavasti saanut 2 468 naista ja muutama mies.

Tunnettuja Eleonooria ja Eleonoria

Kuningattaria 
 Eleonoora Akvitanialainen, herttuatar, Ranskan kuningatar 1137–1151, Englannin kuningatar 1152–1170
 Eleonoora Kastilialainen, kreivitär, Englannin kuningatar 1272–1290
 Ulriika Eleonoora (vanhempi), Ruotsin kuningatar, kuningas Kaarle XI:n puoliso
 Ulriika Eleonoora, Ruotsin hallitseva kuningatar 1718–1720
 Eleonoora Itävaltalainen, arkkiherttuatar, Portugalin kuningatar (1518–1521), Ranskan kuningatar (1530–1547)
 Eleonoora Portugalilainen, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna 1434–1467
 Eleonoora Aragonialainen, Portugalin kuningatar 1402-1445

Muita 

 Eleonora Brown (s. 1948), italialainen näyttelijä
 Eleonora van Dijk (s. 1987), alankomaalainen maantie- ja ratapyöräilijä
 Eleonora Duse (1858–1924), italialainen näyttelijä
 Eleonora Giorgi (s. 1953), italialainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja
 Eleonoora Kauhanen (s. 1999), suomalainen näyttelijä, tanssija ja laulaja
 Eleonora Pons Maronese, Lele Pons (s. 1995), venezuelalainen sosiaalisen median vaikuttaja

Lähteet

Aiheesta muualla 

Etunimet
Arttu Kataja

Arttu Samuel Kataja (s. 23. helmikuuta 1979) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni. Arttu Katajan laulajanura käynnistyi vuonna 2002 Lappeenrannan laulukilpailujen miesten sarjan voiton  myötä. Mikkelin musiikkiopistossa lapsena alkanut oboensoitto vaihtui laulunopiskeluun ja jatkui Sibelius-Akatemiassa Jorma Hynnisen johdolla. Yksityisesti hän on opiskellut Irina Gavrilovicin ja Elisabeth Werresin oppilaana Wienissä ja Berliinissä. Kataja on osallistunut myös useille mestarikursseille . Kataja voitti Kangasniemen laulukilpailun vuonna 2000  ja vuonna 2006 hän sai kolmannen sijan sekä yleisöpalkinnon Mozart-laulukilpailussa Salzburgissa.

Vuodesta 2006 Kataja on ollut kiinnitettynä Berliinin valtionoopperan solistikuntaan. Hänen keskeisiä oopperaroolejaan ovat olleet Kreivi, Figaro, Guglielmo, Papageno, Leporello, Marcello, Belcore, Musiklehrer ja Besenbinder. Daniel Barenboimin johdolla hän on laulanut mm. oopperoiden Manon, Lohengrin, Don Giovanni ja Juliette solistina.

Arttu Kataja on vieraillut Theater an der Wienissä, Théatre du Capitolissa Toulousessa, Teatro Municipalissa Santiago de Chilessä, Hampurin oopperassa, Düsseldorfin Deutsche Oper am Rheinissa, Tampereen Oopperassa (La Bohème/Marcello 2019), Savonlinnan oopperajuhlilla ja Suomen Kansallisoopperassa (Covid fan tutte 2020) sekä lukuisilla festivaaleilla Suomessa ja Euroopassa. 

Katajalla on laaja konsertti- ja liedohjelmisto. Viime vuosina hän on laulanut kirkkomusiikkiteoksia mm. Helsingin Barokkiorkesterin, Berliinin Akademie für Alte Musikin, Berliinin DSO:n ja RIAS-kamarikuoron kanssa. Viimeaikaisiin konsertteihin lukeutuvat Schumannin Faust-Szenen Helsingin Juhlaviikoilla Hannu Linnun ja RSO:n kanssa, Haydnin Vuodenajat ja Bachin H-mollimessu Hans-Christoph Rademannin johdolla International Bachakademie Stuttgartin solistina, liedresitaali Bonnin Schumann-juhlilla pianisti Pauliina Tukiaisen kanssa, Johannes-passio Nederlandse Bach Vereniging kanssa, Haydnin Stabat Mater Baselin kamariorkesterin kanssa, Figaron häät (Kreivi) ja Cosí fan tutte (Guglielmo) René Jacobsin johtaman Freiburgin Barokkiorkesterin kanssa sekä Kullervo Lahden Sibelius-festivaalilla 2021 Dalia Stasevskan johdolla.

Katajan ja pianisti Pauliina Tukiaisen lied-levy Serious Songs (Alba) oli ehdolla Yleisradion vuoden levyksi 2020 sekä vuoden 2021 Emma-palkinnon saajaksi parhaana klassisen musiikin albumina. 

Arttu Kataja toimii vuoden 2021 "Helsinki Lied" -kilpailun tuomaristossa ja pitää joulukuussa Salzburgin Mozarteumissa mestarikurssin Sibeliuksen yksinlauluista.

Lähteet

Aiheesta muualla
Arttu Kataja, kotisivu
Arttu Kataja, Staatsoper Unter den Linden

Suomalaiset baritonit
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Solid (albumi)

Solid on saksalaisen heavy metal -yhtye U.D.O.:n viides studioalbumi. Yhtyeen laulajan Udo Dirkschneiderin toisen yhtyeen Acceptin rumpali Stefan Kaufmann soitti tällä levyllä kitaraa.

Kappaleet

Kokoonpano 
Udo Dirkschneider - laulu
Stefan Kaufmann - kitara
Stefan Schwarzmann - rummut
Jürgen Graf - kitara
Fitty Wienhold - basso

Aiheesta muualla 
 Solid discogs.com -sivustolla 
 

Vuoden 1997 albumit
U.D.O.:n albumit
Luettelo Nobel-palkinnon saaneista naisista

Tämä on kronologinen luettelo naispuolisista Nobelin palkinnon saajista. Vuoteen 2022 mennessä 60 naista on saanut Nobel-palkinnon. Ainoa kaksi Nobel-palkintoa saanut nainen on Marie Curie, joka palkittiin saavutuksistaan vuonna 1903 fysiikassa ja vuonna 1911 kemiassa.

Nobelin palkintoja alettiin jakaa vuonna 1901, mutta varsinkin 1900-luvun alkupuolella vain harvoin nainen sai palkinnon. Taloustieteen palkinto perustettiin Ruotsin keskuspankin lahjoitusvaroilla vuonna 1968.

Nobelin fysiikan, kemia ja taloustieteen palkintojen saajista päättää Ruotsin kuninkaallinen tiedeakatemia. Lääketieteen palkinnoista päättää Karoliininen instituutti ja rauhanpalkinnoista Norjan suurkäräjien asettama komitea..

Katso myös 
 Luettelo Nobel-palkituista henkilöistä

Lähteet
 Women Nobel Laureates – nobelprize.org

Viitteet 

Nobel-palkitut
Luettelot palkituista henkilöistä
Luettelot naisista
East Coast hip hop

East Coast hip hop (suomeksi itärannikon hip hop) on rap-musiikin alagenre, joka on syntynyt Bronxissa, New Yorkissa 1970-luvun alkupuolella. Lajin kulta-aikaa oli 1990-luku. Lajia kutsutaan usein rapin ensimmäiseksi ja alkuperäiseksi muodoksi.

Historia

Synty 
East Coast hip hopia kutsutaan usein New Yorkin räpiksi, sillä se on syntynyt New Yorkissa, pääosin nuorison järjestämissä juhlissa, Bronxissa 1970-luvulla.
Lajin ensimmäisiä artisteja olivat muun muassa DJ Kool Herc, Run-D.M.C ja Sugarhill Gang, jotka olivat uraaurtavia merkkihenkilöitä hip hopin syntyessä.
Hip hopin kehittyessä rap-artistejen mukaan ryhtyi myös rap-ryhmiä kuten De La Soul ja A Tribe Called Quest, joiden työn myötä genren biitit ja sanoitukset kehittyivät.

Länsirannikon hip hopin nousu 
1980-luvulla länsirannikon hip hop alkoi nousta muun muassa N.W.A:n ja Dr. Dren albumien tultua myyntiin, ja alkoi myydä suurille massoille enemmän kuin itärannikon rap.

Vaikka G-funk olikin rapin hallitseva genre 1990-luvulla, East Coast hip hop oli vielä tärkeä osa hip hopin musiikkikulttuuria, muun muassa sellaisten artistejen kuten Gang Starr, Pete Rock ja myöhemmin Nas hallitsemana.

Tunnettuja East Coast hip hop -artisteja 
 J. Cole
 Nas
 Wu-Tang Clan
 Mobb Deep
 Gang Starr
 DJ Premier
 AZ (artisti)
 The Notorious B.I.G.
 Big Punisher
 Big L
 50 Cent
 Eric B. & Rakim
 Slick Rick
 Joey Badass
 KRS-One
 DJ Kool Herc
 Grandmaster Flash
 Melle Mel
 Pete Rock
 Foxy Brown
 Lil’ Kim
 Run-D.M.C.
 Redman
 Big Daddy Kane
 Fat Joe
 Jay Z

Lähteet
Jonathan Ke Quan

Jonathan Ke Quan (syntymänimeltään Ke Huy Quan, s. 20. elokuuta 1971) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja stuntmies.

Quan syntyi vietnaminkiinalaiseenperheeseen Saigonissa, Etelä-Vietnamissa ja hän joutui lähtemään maastaan, kun Vietnamin tasavallan armeija hävisi toisen Saigonin taistelun. Hänen perheensä valitsi turvapaikan Yhdysvalloista. Quanista tuli lapsinäyttelijä 12 vuoden ikäisenä ja hän esitti Harrison Fordin ja Kate Capshaw'n ohella pääosaa elokuvassa Indiana Jones ja tuomion temppeli. Hänen toinen merkittävä esiintymisensä oli vuoden 1985 elokuvassa Arkajalat.

Quan meni Alhambran lukioon Alhambraan. Lukion jälkeen hän valmistui Etelä-Kalifornian yliopistosta.

Vuonna 1986 Quan esitti Samia televisiosarjassa Together We Stand ja Jasper Kwongia tilannekomediassa Head of the Class. Hän oli pääosassa myös elokuvassa Breathing Fire ja teki cameon elokuvassa Encino Man. Quanin viimeisin esiintyminen oli vuoden 2002 hongkongelokuvassa Second Time Around.

Quan on opiskellut taekwondoa elokuvaan Indiana Jones ja tuomion temppeli. Lisäksi hän teki stuntteja elokuviin X-Men ja The One.

Aiheesta muualla
 

Yhdysvaltalaiset lapsinäyttelijät
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Amerikanvietnamilaiset
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Valkosilmälokki

Valkosilmälokki (Larus leucophthalmus) on Punaisella merellä elävä lokki.

Koko ja ulkonäkö 
Linnun pituus on 39–43 cm ja siipien kärkiväli 100–115 cm. Keskikokoinen lokki, jonka höyhenpuku on tumma ja joka muistuttaa nokilokkia: aikuisen linnun selkäpuoli on tummanharmaa, pää ja kurkku mustat, rinta vaaleanharmaa, vatsa, pyrstö, niska ja kaula valkoiset, sekä siivenkärjet mustat. Nokka on pitkähkö, punainen ja kärjestä musta, koivet keltaiset ja silmärengas valkoinen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on pääasiassa harmaanruskea, sen vatsa on valkoinen, nokka ja koivet ovat harmaat.

Esiintyminen 
Valkosilmälokki elää ainoastaan Punaisellamerellä ja Adeninlahdella. Lajin populaation koko on 53 700–56 700 yksilöä. Sen elinympäristöt ovat vaarantuneet ihmisen toimien ja saarille levinneiden petojen (rotta) takia. Lajia pidetään kuitenkin elinvoimaisena, koska sen kanta on vakaa.

Valkosilmälokki on vaelluslintu, joka pesimäajan ulkopuolella kiertelee Punaisella merellä ja Adeninlahdella. Sitä ei ole tavattu Suomessa.

Elinympäristö 
Pesimäaikana valkosilmälokit elävät mantereen läheisillä saarilla, muulloin ne elävät enimmäkseen avomerellä.

Lisääntyminen 
Pesintä ajoittuu heinä-elokuulle. Laji pesii löyhissä yhdyskunnissa. Pesä on avoimesti maassa. Naaras munii kaksi tai kolme munaa. Pesii kerran kesässä.

Ravinto 
Valkosilmälokki syö pääasiassa kalaa, jonkun verran myös nilviäisiä ja muita meressä eläviä pieniä selkärangattomia.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. – Oxford University Press. Hongkong.

Viitteet 

Lokit
Ruusuruohokiitäjä

Ruusuruohokiitäjä (Hemaris tityus) on keskikokoinen kiitäjäperhoslaji. Suomen lajien uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT).

Koko ja ulkonäkö 
Ruusuruohokiitäjä muistuttaa paljon lähisukulaistaan kuusamakiitäjä (Hemaris fuciformis), mutta on jonkin verran tätä pienempi. Yleisvaikutelma on kimalaismainen. Perhosen ruumis on vihertävänkeltaisen karvan peittämä. Takaruumissa on musta poikkiraita, jonka takana jaokkeiden karvat ovat selkäpuolella oranssinkeltaisia, sivuilla vaaleita. Takaruumiin kärkitupsu on musta ja keskiosastaan keltainen. Siipien keskiosa on läpinäkyvä, mutta ulkoreunassa on ohut, mustanruskea reunus. Siivessä ei ole keskitäplää. Siipiväli on 37–44 mm.

Toukka on aluksi vihreä, myöhemmin vihreän ja violetin kirjava, kauttaaltaan vaaleiden nystyjen peittämä. Nystyt tekevät pinnasta hyvin karheantuntuisen. Toukan peräpäässä on suora, ruskeanvioletti piikki. Täysikasvuisena toukka saavuttaa 43–48 mm:n pituuden.

Levinneisyys ja lentoaika 
Ruusuruohokiitäjän levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Baltiaan ja eteläisen Venäjän poikki Pohjois-Kiinaan. Skandinaviassa sitä tavataan Tanskassa sekä eteläisessä Ruotsissa ja Norjassa. Suuressa osassa Länsi-Europpaa laji on joko taantunut tai hävinnyt kokonaan. Suomessa laji on aikaisemmin ollut yleisempi, mutta sittemmin taantunut ja esiintyy nykyisin lähinnä Itä- ja Kaakkois-Suomessa. Useimmat havainnot keskittyvät nykyisin Pohjois-Karjalasta Saimaan poikki Kymenlaaksoon. Aikuiset perhoset lentävät kesäkuun alusta kesäkuun loppuun huipun ollessa kesäkuun alkupuolella.

Elinympäristö ja elintavat 
Tyypillisenä päiväkiitäjänä ruusuruohokiitäjä on aktiivinen päiväsaikaan ja erityisesti aurinkoisina aamupäivinä. Ruusuruohokiitäjä vierailee mielellään kukilla ja tyypillisiä elinympäristöjä ovat aurinkoiset kedot sekä teiden pientareet. Lajin esiintyminen on paikoittaista, mutta se saattaa olla sopivalla paikalla jopa runsas. Yksilöt lentävät ajoittain kauemmaksikin varsinaiselta elinalueeltaan, mutteivät lähde helposti ylittämään laajoja avoimia alueita. Perhonen käy mieluiten punaisilla, sinisillä ja violeteilla kukilla.

Parittelu tapahtuu päivällä ja kestää noin kaksi tuntia, jona aikana perhoset lentävät toisiinsa peräpäät vastakkain kiinnittyneinä. Naaras munii noin 100 munaa, muutaman kullekin ravintokasville ja suosii aurinkoisella paikalla kasvavia kasveja. Toukat ovat aluksi aktiivisia öisin ja piilottelevat lehtien alapinnoilla mutta nousevat myöhemmin illoiksi kukintoihin syömään. Helposti näkyvä toukka pudottautuu maahan pienimmästäkin häiriöstä. Täysikasvuinen toukka koteloituu roskilla naamioituun kotelokoppaan maanpinnalle tai karikkeen joukkoon. Laji talvehtii kotelona. Perhoset kuoriutuvat koteloistaan joko aamulla tai aamupäivällä.

Ravintokasvi 
Ravintokasveina toimivat pääasiassa ruusuruoho (Knautia arvensis) ja purtojuuri (Succisia pratensis), mutta joskus myös keltamatara (Galium verum) ja lehtokuusama (Lonicera xylosteum).

Lähteet 

Kiitäjät
Ranskan naisten koripallomaajoukkue

Ranskan naisten koripallomaajoukkue edustaa Ranskaa koripallon naisten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Ranskan koripalloliitto.

Ranska sai pronssia ensimmäisissä naisten MM-kilpailuissa Chilessä 1953 sijoituttuaan kuuden joukkueen loppusarjassa Yhdysvaltojen ja Chilen jälkeen kolmanneksi. Se on edelleen joukkueen ainoa MM-mitali.

Olympialaisissa Ranskan joukkue on esiintynyt kolme kertaa. Sydneyssä 2000 se hävisi puolivälieräottelussa Etelä-Korealle. Lontoossa 2012 Ranska saavutti hopeaa hävittyään loppuottelussa Yhdysvalloille 50–86. Rio de Janeirossa 2016 Ranska hävisi pronssiottelussa Serbialle 63–70 ja sijoittui neljänneksi.

Ranska saavutti ensimmäisen EM-mitalinsa Alankomaiden kisoissa 1970. Se voitti välierässä Bulgarian pistein 69–64, mutta hävisi loppuottelussa Neuvostoliitolle 33–94. Italian kisoissa 1993 Ranska sai hopeaa: voitettuaan välierässä Italian 56–54 se hävisi loppuottelussa Espanjalle 53–63. Puolassa 1999 Ranska kukisti välieräottelussa Slovakian 66–39, mutta hävisi loppuottelussa Puolalle 56–59.

Ranska voitti ensimmäisen Euroopan-mestaruutensa kotikisoissaan 2001. Se kukisti välierässä Liettuan 74–55 ja Le Mansissa pelatussa loppuottelussa Venäjän 73–68. Ranska voitti Euroopan-mestaruuden myös Latviassa 2009. Kukistettuaan välierässä Valko-Venäjän 64–56 se voitti Riiassa pelatussa loppuottelussa Venäjän 57–53. Puolan kisoissa 2011 Ranska sijoittui kolmanneksi voitettuaan pronssiottelussa Tšekin 63–56.

Viisissä viimeisissä EM-kilpailuissa Ranska on saavuttanut hopeaa. Vuoden 2013 kotikisoissaan se hävisi loppuottelussa Espanjalle 69–70. Unkarissa ja Romaniassa käydyissä vuoden 2015 EM-kisoissa Ranska hävisi loppuottelussa Serbialle 68–76. Tšekin EM-kisoissa 2017 loppuottelussa oli vastassa Espanja ja tappiolukemat olivat 55–71. Vuoden 2019 loppuottelussa Ranska hävisi Espanjalle 66–86 ja vuoden 2021 loppuottelussa Serbialle 54–63.

Arvokilpailut

Olympialaiset 
2000: viides 
2012: hopeaa 
2016: neljäs

Maailmanmestaruuskilpailut 
1953: pronssia
1964: kymmenes
1971: kuudes
1979: seitsemäs
1994: yhdeksäs
2002: kahdeksas
2006: viides
2010: kuudes 
2014: seitsemäs
2018: viides

Euroopan-mestaruuskilpailut

Ranskan naisten maajoukkue 
Ranskan naisten maajoukkue EM-kisoissa 2013.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Ranskan koripalloliiton virallinen sivusto 

Ranskan koripallo
Naisten koripallomaajoukkueet
World Series by Renault

Renault Sport Series  (tunnettiin ennen nimillä World Series by Renault ja World Series by Nissan) on autourheilusarja, johon kuuluvat nykyisin Eurocup Formula Renault 2.0 ja Renault Sport Trophy. Aiemmin mukana ovat olleet Formula Renault 3.5 vuosina 2005–2015, Eurocup Mégane Trophy joka oli mukana vuosina 2005–2013, sekä Eurocup Clio joka toimi vuodet 2011–2014. Vuonna 2015 Renault Sport ilmoitti lakkauttavansa Formula Renault 3.5 -sarjan kauden 2015 päätteeksi. Sarjaa ajettiin vuosina 2016 ja 2017 nimellä Formula 3.5 V8, minkä jälkeen sarja lakkautettiin lopullisesti.

Monet nykyiset Formula 1 -kuskit ovat ajaneet sarjassa. Heitä ovat muun muassa Fernando Alonso, Heikki Kovalainen, Robert Kubica, Sebastian Vettel, Daniel Ricciardo, Jean-Éric Vergne, Kevin Magnussen ja Carlos Sainz Jr..

Kausina 1998–2001 sarjan pääluokassa kilpailtiin kaksilitraisella ja neljäsylinterisellä moottorilla varustetuilla Coloni CN1 -autoilla. Vuonna 2002 otettiin käyttöön Dallaran valmistamat autot ja V6-moottorit. Koneet olivat aluksi kolmelitraisia, mutta kun World Series by Nissan yhdistettiin Formula Renault V6 Eurocupin kanssa World Series by Renault'ksi 2005, otettiin aikaisemmin FRV6-luokan Tatuuseissa käytetty 3,5-litrainen Nissan-moottori uuteen FR3.5-luokkaan. Autona säilyi Nissan-sarjan Dallara T05. Vuonna 2008 luokan kalusto uudistui jälleen, kun se siirtyi Dallara T08-malliin.

Kaudeksi 2012 FR3.5-luokka uudistui jälleen, kun runko vaihtui täysin uuteen Dallara T12 -runkoon ja Zytekin valmistamaan 3,4-litraiseen V8-moottoriin. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun sarjassa käytettiin tuotantoautopohjaisen moottorin sijaan aitoa kilpakonetta. Uudet autot pystyivät lähes samoihin kierrosaikoihin GP2:n kanssa.

FR3.5-kisoja ajettiin myös World Series by Renault -sarjan ulkopuolella, muun muassa Formula 1:sten Monacon GP:n yhteydessä.

Autot

Formula Renault 3.5 -sarjan mestarit

Formula Renault 2.0 Eurocup -sarjan mestarit

Renault Sport Trophy -sarjan mestarit

Lähteet

Renault
Nicolas Lapierre

Nicolas Lapierre (s. 2. huhtikuuta 1984 Ranska) on ranskalainen autourheilija. Nykyään hän ajaa FIA World Endurance Championship ja European Le Mans Series -sarjoissa. Lapierre voitti A1 Grand Prix -sarjan mestaruuden kaudella 2005–2006 yhdessä Alexandre Préman kanssa.

GP2-ura 
Kaudella 2005 Lapierre ajoi Arden International -tallissa Heikki Kovalaisen tallikaverina. Hänen parhaaksi sijoituksekseen jäi Ranskan GP:n lauantain kilpailussa ajama kolmas sija. Kaudella 2006 Lapierre jatkoi Ardenilla, jolloin hän saavutti yhden kakkosijan Euroopan kilpailusta ja kaksi kolmossijaa Valencian ja San Marinon kilpailuista. Monacon GP:n lähtökolarissa Lapierre loukkasi kaksi selkänikamaansa, jonka vuoksi häneltä jäi Britannian ja Ranskan kilpailut väliin. Kaudelle 2007 Lapierre siirtyi DAMSille. Lapierre voitti Bahrainin ja Belgian kilpailut.

FIA WEC -ura 
Vuodesta 2012 lähtien Lapierre on kilpaillut Toyotalla FIA World Endurance Championship -kestävyysautosarjassa LMP1 -luokassa. Kaudella 2015 hän siirtyi ajamaan kyseistä sarjaa KC Motorgroup talliin. Samana vuonna hän kilpaili World Touring Car Championship -sarjassa.

GP2-tulokset

FIA WEC -tulokset

Lähteet

Aiheesta muualla 

Nicolas Lapierre DriverDB.comissa

Ranskalaiset autourheilijat
GP2-kuljettajat
American Le Mans Series -kuljettajat
World Touring Car Championship -kuljettajat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Alternative Press

Alternative Press on yhdysvaltalainen punk- ja rockpainottenen kuukausittain ilmestyvä aikakauslehti. Lehden perusti Mike Shea kesäkuussa 1985, jolloin se oli vain pienimuotoinen fanzine. Lehden julkaisija on Alternative Press Magazine, Inc.

Alternative Press sisältää yhtyeiden haastatteluja, valokuvia ja tietoa tulevista julkaisuista sekä musiikkilistoja.

Aiheesta muualla 

 Lehden kotisivut

Musiikkilehdet
Yhdysvaltalaiset aikakauslehdet
Grzegorz Skrzecz

Grzegorz Skrzecz (s. 25. elokuuta 1957 Varsova) on entinen puolalainen nyrkkeilijä.

Skrzecz sijoittui Moskovan 1980 olympialaisten raskaassa sarjassa eli yli 81-kiloisissa sijoille 5–8. Hän voitti tansanialaisen W. Isanguran kehätuomarin keskeytyksellä ensimmäisessä erässä mutta hävisi puolivälierissä hallitsevalle olympiavoittajalle, Kuuban Teófilo Stevensonille tyrmäyksellä kolmannessa erässä.

Münchenin MM-kilpailuissa 1982 Skrzecz saavutti raskaassa sarjassa eli alle 91-kiloisissa pronssia. Myös Varnan EM-kilpailuissa 1983 hän saavutti raskaassa sarjassa pronssia. Los Angelesin 1984 olympialaisiin hän ei voinut osallistua itäblokin maiden boikotoinnin vuoksi.

Grzegorz Skrzeczin kaksosveli Paweł Skrzecz on myös nyrkkeilyn arvokisamitalisti.

Lähteet

Viitteet 

Puolalaiset nyrkkeilijät
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Tony Hancock

Anthony "Tony" John Hancock (12. toukokuuta 1924 Birmingham – 25. kesäkuuta 1968 Australia) oli brittiläinen näyttelijä ja koomikko.

Muissa sarjoissa aikaisemmin esiintynyt Hancock tuli tähdeksi oman radiosarjansa Hancock's Half-Hour (1954–1959) ansiosta, jonka televisioversiota BBC esitti 1956–1960. Hän esiintyi myös ITV:llä The Tony Hancock Show'ssa 1956–1957. 

Tony Hancock teki itsemurhan alkoholilla ja pillereillä 25. kesäkuuta 1968 ollessaan Australiassa tekemässä uutta televisiosarjaa.

Lähteet

Aiheesta muualla
The Museum of Broadcast Communications: Hancock's Half Hour 

Brittiläiset koomikot
Brittiläiset näyttelijät
Itsemurhan tehneet
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 1968 kuolleet
Tikkala (Korpilahti)

Tikkala on kylä Jyväskylässä, entisen Korpilahden kunnan alueella Pata­järven ja Muuratjärven välissä. Kylässä asuu noin 250 asukasta. Mökkejä ja saunoja on vakituisia asutuksia enemmän. Kylän kantatalo Tikkala, josta kylä on saanut nimensä, rakennettiin alueelle jo 1500-luvulla. Myöhemmin alueelle syntyi useita maataloja. Kylässä on kauppa ja Tikkalan koulu.

Kylällä on myös vuonna 1956 valmistunut seurantalo Harjula. Harjulaan valmistui laajennusosa vuonna 1998. Tikkalassa on myös urheilukenttä ja kaukalo.

Tikkalan kylä sijaitsee Korpilahdelta Petäjävedelle menevän seututie 607:n ja Tikkalan ja Keljon välisen yhdystie 16607:n risteyksessä. Jyväskylän Liikenteen vuoro 13 kulkee väliä Jyväskylä–Tikkala.

Tikkala valittiin vuonna 2013 Keski-Suomen Vuoden kyläksi.

Lähteet

Aiheesta muualla
Tikkalan kyläseuran kotisivut

Kirjallisuutta
Heikkilä, Liisa ym.: Suolanen ei hiukase eikä hämärä häikäse : Tikkalan kyläkirja. Tikkalan kylätoimikunta, 2004. ISBN 952-91-8044-6.

Korpilahden kylät
Korpilahti (suuralue)
Rannikkomoottorivene

Rannikkomoottoriveneet () olivat Britannian kuninkaallisen laivaston moottoritorpedoveneitä. Nimitys oli peitenimi, koska asetyyppinä vene oli uusi. Siihen asti kaikki torpedoveneet olivat huomattavasti suurempia aluksia. 

Veneet osallistuivat varsinkin Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneiden torjuntaan ensimmäisessä maailmansodassa.

Veneet olivat matalan syväyksen omaavia, suhteellisen raskaasti aseistettuja ja aikakaudellaan erittäin nopeita. Niiden aseistuksena oli useimmiten neljä Lewis-pikakivääriä ja yksi torpedoputki. Venettä liikutti Hampdenissa valmistettu Thornycroft V12-bensiinimoottori, jossa oli yksi potkuri. Moottorin teho oli 275 hevosvoimaa, mikä riitti lähes 25 solmun nopeuteen.

Sodan jälkeen brittien torpedoveneet toimivat myös Itämerellä, missä ne taistelivat bolsevikkeja vastaan.

Tekniset tiedot
 Uppouma: 5 tonnia
 Moottori: Thonycroft V12
 Moottorin teho: 275 hevosvoimaa
 Nopeus: 24,5 solmua
 Aseistus: Yksi 18 tuuman torpedoputki, neljä Lewis-konekivääriä.
 Miehistö: 3

Lähteet

Viitteet

Kuninkaallisen laivaston sotalaivat
All England Lawn Tennis and Croquet Club

All England Lawn Tennis and Croquet Club (AELTC), tunnetaan myös nimellä All-England Club, on Wimbledoniin, Englantiin sijoittuva yksityinen tennikseen liittyvä jäsenkerho. Se tunnetaan parhaiten Wimbledonin tenniskentistä. Ainoa ruohokentällä pelattava Grand Slam -turnaus toteutetaan siellä.

Kerholla on yhteensä 375 jäsentä, noin 100 satunnaisesti pelaavaa jäsentä ja lukuisia kunniajäseniä, mukaan lukien Wimbledonin aikaisemmat kaksinpelin voittajat. Yksi syy rajoitettuun jäsenmäärään on se, että jäsenet saavat kukin kaksi lippua vuotuiseen Wimbledonin tennisturnaukseen.

Historia

Kerhon aktiivitoiminta alkoi vuonna 1877, jolloin järjestettiin ensimmäiset miesten kaksinpelin mestaruusturnaukset.

Aiheesta muualla

Kerhon sivu Wimbledonin omalla sivustolla.

Wimbledonin tennisturnaus
Kesäolympialaiset 2012
Amadeus Lundberg

Juha Grigori Amadeus Lundberg (s. 29. maaliskuuta 1989 Helsinki), tunnetaan taiteilijanimellä Amadeus, on suomalainen laulaja. Nykyään Lundberg käyttää artistina nimeä Amadeus Lundberg. Hänet valittiin Seinäjoen Tangomarkkinoilla tangokuninkaaksi vuonna 2009. Lundberg on julkaissut viisi pitkäsoittoa.

Ura 
Amadeus Lundberg sai Tangomarkkinoiden superfinaalissa tuomaristolta 58/60 pistettä voittaen Kaija Lustilan kahdella pisteellä. Vuonna 2009 valittiin vain yksi tangokuninkaallinen. Lundberg sai opastusta laulamisessa oopperalaulaja ja muusikko Jyrki Niskaselta. 

Vuoden 2010 tammikuussa Amadeus Lundberg oli mukana Suomen euroviisukarsinnoissa kappaleella ”Anastacia”, jolla hän sijoittui karsinnan finaalissa viidenneksi. Tammikuussa 2010 julkaistiin ensimmäinen albumi Amadeus. 

Tanssilava- ja ravintolaesiintymisten ohella Lundberg on konsertoinut monissa eri konserteissa, muun muassa Valon airueet -kiertueella ja Sielu soi -konserteissa sekä Sinitaivas-konserttikiertueilla (2009, 2011, 2012 ja 2013). Lokakuussa 2010 hän oli mukana Anneli Sarin kanssa yhteisessä musiikkinäytelmäteoksessa Taivaan portit, joka kiersi lukuisilla paikkakunnilla. Syksyllä 2013 ja keväällä 2014 Lundberg oli mukana Kari Tapio -muistokonserttikiertueella. Vuodesta 2011 alkaen Lundberg on tehnyt yhdessä Riku Niemi Orchestran konsertteja ja levyjä.

Keväällä 2014 julkaistiin Jukka Kuoppamäen Lundbergille tekemä kappale ”Vain rakkaus”. Kesällä 2014 ilmestyi samanniminen albumi, joka tehtiin yhteistyössä Riku Niemi Orchestran kanssa. Riku Niemi toimi levyllä tuottajana ja sovittajana. Levyllä on mukana seitsemän Olavi Virran levyttämää kappaletta. Tangoja levyllä on kahdeksan. Amadeus Lundbergin & Riku Niemi Orchestran Vain rakkaus -albumi nousi lopulta ykköseksi Suomen virallisella listalla syyskuussa 2014.

Vuosina 2014 ja 2015 Amadeus Lundberg esiintyi Laulaja – Olavi Virta -musiikkinäytöksissä esittämässä Virran musiikkia. Näytökset menestyivät hyvin.

Syksyllä 2015 Amadeus Lundberg julkaisi kolmannen albuminsa Puhu minulle rakkaudesta yhdessä Riku Niemi Orchestran kanssa. Niemi toimi levyn tuottajana.

Perhe
Lundbergin isä on Hortto Kaalosta tunnettu Taisto Lundberg. Hänen äitinsä on Punaviesti-ryhmän laulaja Maarit Lundberg (o.s. Pesonen) ja tätinsä laulaja Anneli Sari ja isoisänsä vuorineuvos Juhani Pesonen. Lundberg oli naimisissa vuosina 2014–2020 Lara del Mar Sánchezin kanssa ja heillä on vuonna 2015 syntynyt poika. Amadeus Lundbergin sisar on viulisti Miritza Lundberg.

Diskografia

Albumit
 
 
 
 Poika varjoisalta kujalta (2016) 
Pyyhi tuuli kyyneleet (2018)

Singlet
 "Matador" (2009)
 "Anastacia" (2010)
 "Amado Mio" (2012)
 "Vain rakkaus" (2014)
 "Amor, amor, amor" (2014)
 "Puhu minulle rakkaudesta" (2015)
 "Poika varjoiselta kujalta" (2016)
 "Kuka tekee joulun" (2016)
 "Gipsy-sirkus" (2017)
 "Minä rakastan" (2018)
 "Saat mun rummut soimaan" (2018)
 "Miksi ovet ei aukene meille" (2018)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Virallinen sivusto
 www.magnumlive.fi/amadeus-lundberg

Tangokuninkaat
Vuonna 1989 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomen romanit
Evil Invaders

Evil Invaders on speed/thrash metal -yhtye Razorin toinen studioalbumi vuodelta 1985.

Kappalelista 
 Nowhere Fast – 4:33
 Cross Me Fool – 3:13
 Legacy of Doom – 3:22
 Evil Invaders – 3:49
 Iron Hammer – 3:38
 Instant Death – 2:57
 Cut Throat – 4:11
 Speed Merchants – 3:45
 Tortured Skull – 5:35
 Thrash Dance – 3:20

Albumin Kuvitus 
http://ecx.images-amazon.com/images/I/41XX7AE26QL._SL500_AA240_.jpg

Kokoonpano 
 Stace McLaren – laulu
 Dave Carlo – kitara
 Mike Campagnolo – basso
 Mike Embro – rummut

Vuoden 1985 albumit
Razorin albumit
Uskonnonpedagoginen instituutti

Uskonnonpedagoginen instituutti on yhdessä Seurakuntaopiston lapsityön instituutin kanssa osa Järvenpäässä toimivan Seurakuntaopiston työelämän kehittämispalveluita. Uskonnonpedagogisen Instituutin tehtävänä tukea ja edistää koulujen uskonnonopetusta. Sen toimintaa ovat uskontoa opettavien luokan- ja aineenopettajien täydennyskoulutus sekä koulumaailmaan liittyvät asiantuntijapalvelut, materiaalituotanto, tilauskoulutukset ja hankkeet.

Uskonnonpedagoginen instituutti perustettiin 1980-luvun puolivälissä tukemaan uskontoa opettavia luokan- ja aineenopettajia. Silloin havaittiin tarve kehittää uskonnonopetuksen valmiuksia ja sisältöjä tarjoamalla opettajille täydennyskoulutusta ja tuottamalla tarvittavaa materiaalia. Toiminnan esikuvana oli saksalainen malli, jossa uskonnonpedagogiset instituutit harjoittavat opettajien perus- ja täydennyskoulutusta. Uskonnonpedagoginen instituutti on ollut tuomassa maahan ja kehittämässä uusia uskonnonopetuksen menetelmiä, joita ovat esimerkiksi Godly Play, Raamatturäppi ja Lattiakuvat.

Uskonnonpedagoginen instituutti tekee yhteistyötä yliopistojen teologisten ja kasvatustieteellisten tiedekuntien, Kirkkohallituksen sekä uskonnonpedagogiikan alalla toimivien asiantuntija- ja ammattijärjestöjen kanssa niin kotimaassa kuin kansainvälisestikin.

Aiheesta muualla
 Seurakuntaopiston kotisivut
 Uskonnonpedagogisen instituutin oppimateriaalipankki
 Godly Play -menetelmän kotisivut
 Raamatturäppi -menetelmän kotisivut

Järvenpää
Suomen koulutus
Teemu Haataja

Teemu Haataja (s. 5. syyskuuta 1974) on uransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija. Parhaina kausinaan hänet tunnettiin Superpesiksessä todellisena huippuetenijänä. Haataja oli myös yksi harvoista huippuetenijöistä, jotka eivät syöksyneet pesälle. Haataja voitti Superpesiksen etenijätilaston vuonna 2003 59 tuodulla juoksulla. Haataja voitti myös Superpesiksen kärkilyöntitilaston vuonna 2002.

Saavutukset

Pelaajana 
 3 SM-hopeaa: 1993, 1998, 1999
 2 SM-pronssia: 2003, 2006
 11 Itä-Länsi-ottelua: 1992, 1995, 1997, 2000-2007
 Kentän paras: 2002
 Superpesiksen etenijäkuningas: 2003
 Superpesiksen kärkilyöntikuningas: 2002

Katso myös 
 Luettelo vähintään 10 Itä–Länsi-ottelua pelanneista pesäpalloilijoista

Lähteet
 http://www.bittilahde.fi/cgi-bin/tilastot/tilasto2.py?data=14-1-1&tilasto=Etenijätilasto
 http://www.bittilahde.fi/cgi-bin/tilastot/tilasto2.py?data=13-1-1&tilasto=Kärkilyöntitilasto

Viitteet
 

Suomalaiset pesäpalloilijat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Metal (albumi)


Metal on Annihilatorin kahdestoista studioalbumi, joka julkaistiin 16. huhtikuuta 2007.

Kappaleet

Japanin bonusraita

Kokoonpano 
 Dave Padden – laulu
 Jeff Waters – kitarat, basso, laulu kappaleessa "Operation Annihilation"
 Mike Mangini – rummut

Arvostelut 
 AllMusic: 
 Blabbermouth:

Lähteet 

Vuoden 2007 albumit
Annihilatorin albumit
Lill Lindfors

Lillemor "Lill" Lindfors (s. 12. toukokuuta 1940 Helsinki, Suomi) on ruotsin-suomenruotsalainen laulaja, näyttelijä ja koomikko.

Lindfors syntyi suomenruotsalaiseen perheeseen Helsingissä, mutta perhe muutti jo vuonna 1948 Ruotsiin.   Lindfors on esiintynyt 1960-luvulta lähtien ollen suosittu esiintyjä Skandinaviassa. Hän edusti Ruotsia vuoden 1966 euroviisuissa Svante Thuressonin kanssa kappaleella "Nygammal vals (Hip Man Svinaherde)" sijoittuen toiseksi. Vuonna 1985 hän juonsi euroviisut aiheuttaen kohua pudottamalla hameensa  ja kohtaus jäänyt yhdeksi viisuhistorian suosituimmaksi kohtaukseksi. Vuodesta 1998 lähtien hän on toiminut Ruotsin Unicefin hyvän tahdon lähettiläänä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Viralliset sivut

Eurovision 1966 Information
Eurovision 1985 Information

Ruotsalaiset laulajat
Ruotsalaiset näyttelijät
Ruotsalaiset koomikot
Ruotsin euroviisuedustajat
Vuoden 1966 euroviisuedustajat
Ruotsinsuomalaiset henkilöt
Vuonna 1940 syntyneet
Elävät henkilöt
Stella Stevens

Stella Stevens (alun perin Estelle Caro Eggleston, s. 1. lokakuuta 1938 Yazoo City, Mississippi) on yhdysvaltalainen näyttelijätär ja valokuvamalli, joka on esiintynyt lukuisissa Hollywood-elokuvissa ja televisiossa 1950-luvun lopusta lähtien. Hän on toiminut myös tuottajana ja ohjaajana.

Studiot 
Stevens sai ensimmäisen sopimuksensa 20th Century Foxilta, mutta siirtyi pian Paramount Pictures -yhtiölle (1959–1963). 1964–1968 hän oli kiinnitettynä Columbia Pictures -studiolle. Hänet palkittiin vuoden uuden tulokkaan Golden Globe -palkinnolla yhdessä Tuesday Weldin, Angie Dickinsonin ja Janet Munron kanssa ensimmäisestä elokuvaroolistaan Frank Tashlinin musikaalissa Say One For Me (1959).

Elokuvat 
1960-luku oli Stella Stevensin uran huippukautta. Hän näytteli Elvis Presleyn parina elokuvassa Girls, Girls, Girls! (1962) ja Jerry Lewisin komediassa Tohtori Jerry ja Mr. Hyde (Nutty Professor, 1963). Dean Martin oli hänen aisaparinaan agenttielokuvassa The Silencers (1966), jossa nähtiin myös Cyd Charisse. Stevens oli kuukauden playmate Playboyn tammikuun 1960 numerossa, ja hänestä tehtiin kuvareportaasi lehteen vielä 1965 ja 1968.

Televisio 
1980-luvulla Stevens nähtiin television saippuasarjoissa, kuten Santa Barbarassa, Seikkailujen saaressa, Murhasta tuli totta -sarjassa ja Lemmenlaivassa.

Stevens on tuottanut ja ohjannut kaksi elokuvaa: The Ranch (1989) ja The American Heroine (1979).

Lähteet

Aiheesta muualla 
Stella Stevensin virallinen sivusto 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Vic Firth

Vic Firth on yhdysvaltalainen rumpukapuloiden ja rumpujen valmistaja, joka on leimannut itsensä maailman suurimmaksi rumpukapuloiden valmistajaksi. Yhtiön perusti rumpali ja perkussionisti Vic Firth vuonna 1963.

Vic Firthin pääkonttori sijaitsee Bostonissa, Massachusettsissa. Sen katalogiin kuuluu 300 eri kapulamallia ja se tuottaa noin 12 miljoonaa rumpukapulaa vuosittain.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Yrityksen kotisivut
 Vic Firth -artisteja yrityksen kotisivuilla

Yhdysvaltalaiset soitinvalmistajat
Uudisraivaaja

Uudisraivaaja on vuonna 2006 valmistunut suomalainen kausisarja, jonka esitti Yle TV1. 12-osaisen sarjan ovat ohjanneet Veikko Aaltonen, Jyri Kähönen ja Aleksi Salmenperä, neljä jaksoa kukin. Sarjan on käsikirjoittanut Timo Varpio. Sijoitusmaailmaan sijoittuvan draaman keskiössä on Kari Heiskasen esittämä yritysjohtaja Rami Laine.

Sarja palkittiin radio- ja tv-yhtiöiden Prix Europa -kilpailun tv-fiktiosarjan parhaana 2006. Suomessa se sai parhaan draamasarjan Venlan, minkä lisäksi Kari Heiskanen palkittiin parhaana miesnäyttelijänä.

Juoni
Sijoitusyhtiön toimitusjohtaja Rami Laine erehtyy rikkomaan alan sääntöjä yrittäessään varmistaa oman taloudellisen etunsa. Seuraa rikosepäily, jolle on pohjaa vain osittain. Mies yrittää selviytyä tilanteesta, mutta vaakalaudalle joutuvat oman talouden lisäksi myös avioliitto, ura ja ystävyyssuhteet.

Rooleissat

Jaksot

Lähteet

Suomalaiset draamasarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Kersantti Rock

Kersantti Rock, oikealta nimeltään Frank Rock () on DC Comicsin kustantama sarjakuvahahmo, jonka loivat Robert Kanigher ja Joe Kubert. Se teki ensi esiintymisensä Our Army at War lehden numerossa 83, vuonna 1959. Kersantti Rockin tarinat sijoittuvat toisen maailmansodan tapahtumiin, jossa hän toimii Yhdysvaltain Easy-komppanian jalkaväen aliupseerina.

Suomessa Kersantti Rock esiintyi ensi kerran vuonna 2008.

Muissa medioissa

Elokuvat
Kersantti Rockista on kaavailtu elokuvaa 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa, jolloin rooliin oli kiinnitetty Arnold Schwarzenegger. Käsikirjoituksesta olisivat vastanneet John Milius ja David Peoples, mutta elokuvaa ei koskaan julkaistu.

Vuosina 2007–2008 elokuvan tekeminen tuli uudelleen puheenaiheeksi ja elokuvan tuottaja Joel Silver on suunnitellut sen julkaisua vuodelle 2012.

Animaatio
Kersantti Rock vieraili Justice League -sarjan kolmiosaisessa jaksossa "The Savage Time", jossa hahmon äänenä toimi Fred Dryer.

Videopelit
Kersantti Rock esiintyy DC Universe Online -videopelissä.

Lähteet

DC Comics -sarjakuvalehdet
Korkeajännitys
DC-universumin supersankarit
Kuvitteelliset aliupseerit
K. V. Tamminen

Kauko Veikko Tamminen (25. helmikuuta 1882 Hämeenkoski – 6. lokakuuta 1946) oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappi, virsirunoilija ja kristillinen kirjailija.

Henkilöhistoria
Veikko Tammisen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Emanuel Tamminen ja Serafina Salin ja puoliso vuodesta 1911 Selma Johanna Paunu (Dufva). Hänen veljensä oli insinööri, yritysjohtaja Ilmari Tamminen. Veikko Tamminen tuli ylioppilaaksi 1900 ja vihittiin papiksi 1905. Hän toimi Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen palveluksessa saarnaajana 1908–1916 ja toiminnanjohtajana 1923–1946. Lohjan kappalainen hän oli 1916–1924, Japaniin hän teki lähetystyön tarkastusmatkan 1925–1926. Tamminen oli kirkolliskokouksen jäsen 1933, 1935 ja 1938 ja jäsenenä vuoden 1928 kirkolliskokouksen asettamassa virsikirjakomiteassa. Lasten lehden toimittaja hän oli vuodesta 1912. Tamminen kirjoitti useita virsiä ja Siionin kanteleen lauluja sekä julkaisi saarnakokoelmia. Rovastin arvonimen hän sai 1932.

Julkaisuja
 Siionin kannel, 1923, laulukirja (uud.)
 Valtamerten takana: lähetysasioilla. I Japanissa, II Amerikassa, 1926
 Nuori Siion, 1929
 Koko velka anteeksi: saarna Helsingin Vanhassa kirkossa 16.XI.1930, 1931
 Käykö näin meillekin? saarna F. G. Hedbergin Paimiossa olon satavuotisjuhlassa Paimion kirkossa 30.10.1938, 1938
 Arvo Korpisen muisto, 1939
 Uusi aamu, uusi armo: aamuhartaushetkinä Helsingin Vanhassa kirkossa pidettyjä hartaushetkiä, 1940
 Varottava sana kaikille uskonnollismielisille ja kaikille uskovaisille: saarna, 6. sunnuntaina Loppiaisesta 14/2 1943 Helsingin Vanhassa kirkossa, 1943
 Aamuruskon siivin: aamuhartauspuheita, 1944
 Armoa armosta: tutkisteluja vuoden kullekin päivälle: 100 eri tekijän kirjoituksista, 1945, koonnut Arvid Hydén, suomentanut K. V. Tamminen
 Kirkkain katsein, 1945
 Ensimmäinen synti, 1946
 Lävistetyt kädet, 1947
 Matin matka maailmalle, 1947
 Ristin ihme: saarnoja ensimmäisen vuosikerran teksteihin, 1948
 Pyhällä paikalla: saarnoja kolmannen vuosikerran teksteistä, 1954, koonnut Veikko Takala 
 Hän vahvistaa teitä: puheita, 1955, koonnut Veikko Takala
 Hyvässä turvassa, 1982

Virret Suomen ev.lut. kirkon virsikirjassaMenkää maitten ääriin asti! (426)	Kun koulutyöni alkaa taas (485)	Puoleesi, Herra, luomme'' (486)

Lähteet

Aiheesta muualla 
K.V. Tamminen - kuukauden evankelinen opettaja

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
 Suomalaiset järjestöjohtajat
Suomalaiset virsirunoilijat
 Suomalaiset kristilliset kirjailijat
 Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1882 syntyneet
Vuonna 1946 kuolleet
Ihodenjoki

Ihodenjoki on Selkämereen laskeva joki Varsinais-Suomessa. Joki saa alkunsa Otajärvestä Pyhärannan, Laitilan ja Rauman, aiemmin Kodisjoen rajalta. Joen rantakyliä ovat sen yläjuoksulla Pyhärannan Ihoden ja Polttilan kylät. Niiden jälkeen joki virtaa kappaleen matkaa Laitilan puolella. Joen alajuoksulla ovat Pyhärannan Ylikylän ja Valkaman ja Kaukan kylät. Mereen joki laskee Kaukanlahdella Mannerveden merenlahden perukassa. 

Ihodenjoen vesistö  on pieni rannikkovesistö, jonka vesistöalueen pinta-ala 191 km². Järvisyysprosentti vesistöalueella on lähinnä Otajärven ansiosta 4,28 %. Otajärveen laskevia pienempiä järviä ovat Sulkaluoma, Sarkonjärvi, Hiittiöjärvi, Lahnio, Kapalojärvi ja Vanevesi Laitilassa Vaimaron kylän länsipuolella. Pohjoisesta Otajärveen laskevat Kaljasjärvi ja Kodisjoki, jonka varrella sijaitsee entisen Kodisjoen kunnan keskustaajama. Kodisjokeen laskeviin järviin kuuluu Ahmasjärvi.

Lähteet

Suomen joet
Pyhäranta
Laitilan luonto
Salamapoika

Salamapoika, tunnetaan myös nimellä Garth Ranzz () on DC Comicsin julkaisuissa esiintyvä sarjakuvahahmo ja supersankari, jonka loivat Otto Binder ja Al Plastino. Se teki ensiesiintymisensä Adventure Comics -lehden numerossa 247 vuonna 1958. Salamapoika kykenee tuottamaan sähköä, mitä hän käyttää avukseen taistellessaan pahuutta vastaan. Lisäksi hän on yksi Avaruussankarien legioonan alkuperäinen perustajajäsen.

Sarjakuvissa
Garth Ranzz syntyi toisena kolmen lapsen perheeseen Winath-nimisellä planeetalla. 14-vuotiaana Garth ja veljensä Mekt sekä kaksoissiskonsa Ayla viettivät aikaansa bileissä toisella planeetalla. Paluumatkallaan heidän alukseensa iski vika, joka pakotti heidät tekemään hätälaskun Korbal-planeetalle. Kolmikko huomasi lopulta, että heidän aluksestaan oli loppunut virta. Garth onnistui houkuttelemaan lauman salamapetoja, joiden hän toivoi käyttävän salamoita saadakseen alukseen lisää virtaa. Eläinten energiapurkaukset kuitenkin iskivät aluksen sijasta lapsiin, minkä seurauksena kaikki kolme saivat samat voimat, joita kyseiset eläimet pitivät hallussaan. Garth, Mekt ja Ayla käyttivät saamiaan voimiaan lataamaan aluksen puuttuvan virran, jotta he voisivat palata kotiplaneetalleen.

Muutama vuosi myöhemmin tapahtuneesta Mekt katosi salaperäisesti galaksin alamaailmaan, minkä seurauksena Garth lähti etsimään veljeään. Hän nousi alukseen joka oli matkalla maaplaneetalle, jonka matkana hän tapasi Rokk Krinnin ja Imra Ardeenin. Aluksessa oli mukana myös varakas tehtailija RJ Brande, joka väitti olevansa galaksin kolmanneksi rikkain mies. Aluksen saavuttua maaplaneetalle eräs salamurhaaja yritti murhata Branden, mutta Garth, Rokk ja Imra käyttivät erikoisvoimiaan suojellakseen varakasta miestä. Brande oli niin vakuuttunut teinien rohkeudesta, että hän teki vetoomuksen Yhdistyneille planeetoille perustaakseen Avaruussankarien legioonan. Ryhmän muodostuttua kolmen sankarin kesken he värväsivät lisää jäseniä vasta perustettuun ryhmäänsä, kuten Aavetyttö, Brainiac 5, Kamelionttipoika ja Terästyttö. Ryhmän ensimmäisiä tehtäviä oli matkustaa ajassa taaksepäin 1900-luvulle, jossa he tapasivat legendaarisen sankarin, Teräspojan, ja myöhemmin kutsuivat sankarin liittymään Avaruussankarien legioonaan.

Muissa medioissa

Animaatio

Salamapoika vieraili mykässä cameo-roolissa vuonna 1998 Teräsmiehen jaksossa "New Kids In Town". Vuonna 2006 hän teki toisen esiintymisensä animaatiossa Justice League Unlimitedin jaksossa "Far From Home", jossa hahmo oli edellisen sarjan tavoin erittäin pienessä roolissa.

Hahmo esiintyi yhtenä päähahmona Legion of Super Heroes animaatiosarjassa, jossa hän oli sarjakuvan tavoin Avaruussankarien perustaja jäsen. Myös hahmon ulkonäkö muistutti alkuperäistä hahmoa. Sarjan toisella kaudella hän menetti sarjakuvan tavoin oikean kätensä, joka korvattiin mekaanisella kädellä.

Televisio
Salamapoika teki Cosmic Boyn ja Saturn Girlin ohella vierasesiintymisen vuonna 2009 Smallvillen kahdeksannella tuotantokaudella jaksossa Legion. Hahmoa näytteli Calum Worthy.

Hahmoa näytelleet

Lähteet

DC-universumin supersankarit
DC-universumin avaruusolennot
Kuvitteelliset kyborgit
Kuvitteelliset sähkön hallitsijat
Kun päivä painuu levolle

Kun päivä painuu levolle, myös Te lucis ante terminum, on breviariumissa rukoushetkeen päivän päättyessä liittyvä vanha latinankielinen hymni. Sen vaihtoehtona on Christe qui lux es et dies (Oi Kristus, kirkas aamunkoi, VK 550).

Hymniin on vanhastaan useita sävelmiä kirkkovuoden eri aikoja varten.

Hymni Te lucis ante terminum on suomennettuna Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa, virsi 754 Kun päivä painuu levolle Anna-Maija Raittilan suomennoksena vuodelta 1996.

Aiheesta muualla
Kun päivä painuu levolle - Verkkovirsikirja

Virret
Teramo Basket

Teramo Basket on italialainen koripalloseura Teramosta. Nykyisin joukkue pelaa Lega Basket Serie A:ssa.

Aiheesta muualla 
Virallinen kotisivu 
Legabasket Serie A 

Italialaiset koripalloseurat
Teramo
The Days of Grays


The Days of Grays on Sonata Arctican kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 16. syyskuuta, maailmanlaajuisesti kaksi päivää myöhemmin ja Yhdysvalloissa 22. syyskuuta 2009. Albumi myi Suomessa kultaa julkaisupäivänään.

Kappaleet 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Bonuskappaleet

Digipak-painoksen 'Orchestral Bonus CD'
 
 
 
 
 
 
 

Japanin-painoksen 'Live Bonus CD'
 'Paid In Full' (live in France)
 'It Won't Fade' (live in France)
 'Draw Me' (live in Switzerland)
 'Black Sheep/Elias Viljanen (guitar solo)' (live in Italy)
 'Replica' (live in Switzerland)
 'Don't Say a Word' (live in Switzerland)

Kokoonpano 
 Tony Kakko – laulu, kosketinsoittimet
 Henrik Klingenberg – kosketinsoittimet, hammond
 Marko Paasikoski – basso
 Tommy Portimo – rummut
 Elias Viljanen – kitara

Vierailijat 
 Johanna Kurkela – laulu kappaleissa 2 ja 9
 Perttu Kivilaakso – sello kappaleissa 1, 6, 11, 12 ja 15

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Sonata Arctican albumit
Vuoden 2009 albumit
Debi Mae West

Debi Mae West on yhdysvaltalainen Spike Video Game Award -palkittu ääninäyttelijä, joka tunnetaan kenties parhaiten ääniroolistaan Meryl Silverburghina Metal Gear -videopelisarjassa. Hänellä oli myös rooli 101 dalmatialaista -piirrossarjassa ja hän on vieraillut animaatioissa, kuten Teräsmies, Drawn Together ja Harvey Birdman, Attorney at Law. Enimmäkseen West on tehnyt äänirooleja videopeleihin.

Lähteet
Voice Chasers

Viitteet

Yhdysvaltalaiset ääninäyttelijät
Videopelien ääninäyttelijät
Elävät henkilöt
Vuonna 1963 syntyneet