joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Merirosvopoukama

Merirosvopoukama () on Days of Wonderin ja Lautapelit.fin julkaisema lautapeli, jossa on tarkoitus nousta maineikkaammaksi merirosvoksi vuoden eli 12 pelikierroksen aikana. Mainetta voi niittää voittamalla taistelussa muita aluksia, kehuskelemalla tavernassa tekosillaan tai hautaamalla aarteita ja rahaa.

Jokaisella pelaajalla on pelissä käytössään laiva, jolla on neljä ominaisuutta: purjeet, miehistö, tykit ja runko. Purjeet määrittelevät sen kuka pääsee laivataisteluissa ampumaan ensimmäisenä (initiative), miehistön ja tykkien avulla taas ammutaan sen mukaan kumpaa on mukana vähemmän ja runko määrittelee rahdin maksimimäärän. Laivan ominaisuuksia voi parannella pelilaudan saarilla, mutta ne voivat myös kärsiä taisteluissa.

Pelin kulku 

Jokainen pelikierros koostuu kuudesta eri vaiheesta.
 Käännetään aarrekortti saarille 1-5. Aarresaarella ja Merirosvopoukamassa ei käännetä korttia. Aarrekorteissa mainitaan neljä osa-aluetta: maine, raha, aarteet ja taverna-kortit.
 Jokainen pelaaja päättää salassa, puntaroiden muiden pelaajien aikomuksia, aarrekortteja ja omia tarpeitaan, mille saarelle aluksensa ohjaa.
 Käydään taistelut niillä saarilla, jonne on päätynyt useampi kuin yksi pelaaja. Taistelujen häviäjät joutuvat vetäytymään Merirosvopoukamaan. Aarresaarella ja Merirosvopoukamassa ei käydä taisteluja. 
 Pelaajien miehittämät saaret ryöstetään aarrekorttien osoittamalla tavalla.
 Pelaajat parantelevat laivojaan halutessaan. Jokaista laivan osa-aluetta vastaa saari: on ruumasaari, purjesaari, tykkisaari ja miehistösaari. Aarresaarella saa mitä tahansa osa-aluetta parantaa kaksinkertaiseen hintaan.
 Legendaarinen mustaa alusta ohjastava merirosvo siirtyy järjestyksessä seuraavalle saarelle. Laivojen kantokyvyn ylittävä aarrelasti on heitettävä mereen.

Aiheesta muualla 
 Pelin viralliset kotisivut

Perhepelit
Quentin Skinner

Quentin Skinner (s. 1940 Oldham, Lancashire) on eräs tunnetuimpia politiikan teoreetikkoja ja aatehistorioitsijoita. Cambridgen yliopiston uuden ajan Regius-professorina toiminut Skinner on tullut tunnetuksi käsitehistorioitsijana sekä kontekstualisoinnin metodin kehittäjänä ja eräänlaisena politiikan tutkimuksen "uskonpuhdistajana". Vuodesta 2008 hän on toiminut professorina Queen Maryn yliopistossa Lontoossa.

Skinnerin mukaan poliittisen analyysin kohdetta tulee lähestyä siitä historiallisesta, intellektuaalisesta ja ideologisesta kontekstista käsin, jossa poliittinen toiminta tapahtuu. Skinnerin kiinnostuksen kohteena on erityisesti se, mitä poliittiset toimijat tekevät kirjoittaessaan, väittäessään ja teoretisoidessaan. Merkittävää hänestä on tekojen luonne: kysymykset miksi, keitä ja mitä vastaan tai minkä puolesta ja minkälaisessa ideologisessa ja käsitteellisessä ympäristössä historialliset tekstit on tehty. Samoin Skinner haluaa eriteltävän minkälaisin resurssein nämä tekstit on tuotettu.

On arvioitu Skinnerin kääntäneen politiikan tutkimuksen painopistettään "ikuisista totuuksista" ja "hyvän järjestelmän etsinnästä" retorisen toiminnan suuntaan ja avanneen uusia teoreettisia konteksteja ja käsitehorisontteja poliittiselle toiminnalle.

Teoksia
 Foundations of Modern Political Thought I & II (Cambridge University Press, 1978)
 The Return of Grand Theory in the Human Sciences, ed.; co-author (Cambridge: 1985)
 Meaning and Context: Quentin Skinner and his Critics, ed. James Tully (Princeton: 1988)
 Reason and Rhetoric in the Philosophy of Hobbes (Cambridge: 1996)
 Machiavelli (Oxford University Press, 1996)
 Liberty Before Liberalism (Cambridge: 1998)
 Visions of Politics, 3 vols.: Regarding Method; Renaissance Virtues; Hobbes and Civil Science (Cambridge: 2002;2005)

Kirjallisuutta 
 Palonen, Kari: Quentin Skinner: history, politics, rhetoric. (Polity Press, 2003)
 Perreau-Saussine, Emile: Quentin Skinner in context, Review of Politics, vol. 68 (1), 2007, p. 106-122

Aiheesta muualla 
 
 Koikkalainen, Petri & Syrjämäki, Sami: Menneisyyden kohtaamisesta – Quentin Skinnerin haastattelu. niin & näin, 4/2001, 9–23.
Koikkalainen, Petri & Syrjämäki, Sami: Intellektuaalihistorian uskonpuhdistaja. niin & näin, 4/2001, 8–9.
 Koikkalainen, Petri & Syrjämäki, Sami: Quentin Skinnerin haastattelu (pdf) 
 Syrjämäki, Sami: Keskustelu vapaudesta Quentin Skinnerin kanssa (pdf) 
 Syrjämäki, Sami: Sins of a Historian. Väitöskirja anakronismin ongelmasta intellektuaalihistoriassa. Sisältää laajan tarkastelun Skinnerin metodologisista näkemyksistä

Aatehistorioitsijat
Politiikan tutkijat
Brittiläiset tieteilijät
Vuonna 1940 syntyneet
Elävät henkilöt
Rapateaceae

Rapateaceae on yksisirkkaisten kasvien Poales-lahkoon kuuluva tropiikin heimo.

Heimon kasvit ovat juurakollisia ja lehtiruusukkeellisia ruohoja, joiden lehdet ovat kahdessa rivissä. Toisinaan rivit ovat kierteisiä. Joskus lehdet jakautuvat ruodiksi ja lavaksi. Niissä on selvä tuppi. Kukinnot ovat vanallisia ja koostuvat viuhkomaisista ja mykerömäisistä osakukinnoista, joita toisinaan tukevat suojuslehtimäiset ylälehdet. Kukat ovat isoja ja melko näyttäviä. Niissä on useita esilehtiä ja kehä on erilaistunut verhiöksi ja teriöksi. Terälehdet ovat tyvestään yhteen kasvaneita, kuten kuusi hedettäkin. Lisäksi heteet voivat kiinnittyä terälehtiin. Ponnet avautuvat rei’illä. Sikiäimessä on vähintään kolme siemenaihetta ja ainoan vartalon päässä on nuppimainen luotti. Hedelmä on liiteluomainen kota. Siemenessä on vähäpätöinen ja erilaistumaton alkio.

Heimo kasvaa trooppisessa Etelä-Amerikassa ja yksi sen laji Länsi-Afrikassa. Lajeja on yhteensä 94 ja ne jakautuvat 16 suvuksi ja kolmeksi alaheimoksi.

Alaheimot 
 Rapateoideae
 3 sukua ja 29 lajia Guayanan alueelta Boliviaan ja Mato Grossoon.
 Monotremoideae
 4 sukua ja 8 lajia Guayanan alueella ja Kolumbiassa ja Venezuelassa Rio Negron yläjuoksulla. Maschalocephalus dinklagei on ainoa heimon laji, joka kasvaa Afrikassa Sierra Leonessa ja Liberiassa.
 Saxofridericioideae
 9 sukua, 54 lajia Etelä-Amerikan pohjoisosissa, erityisesti Guayanan ylängöllä ja Panamassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Stevens, P. F. 2001-: Angiosperm Phylogeny Website.

Poales
Kasviheimot
Mosambikin tulva (2000)

Mosambikin tulva vuonna 2000 oli Mosambikin pahin tulva 50 vuoteen. Se jätti satoja tuhansia kodittomiksi. Infrastruktuurin korjaaminen kesti vuosia.

Tulvat aiheutuivat pääasiassa kahdesta voimakkaasta trooppisesta syklonista. Ensimmäinen niistä tuli maihin 9. helmikuuta ja aiheutti voimakkaita sateita eteläisessä Afrikassa. Etelä-Afrikassa 26 henkeä kuoli. Sateiden vaikutus oli kuitenkin tuhoisampi Mosambikin puolella. Pahimmin kärsivät Incomati- ja Limpopo-jokien varsilla olevat alueet, mm. pääkaupunki Maputo ja sen pohjoispuolinen laaja Gazan alue. Toinen sykloni, trooppinen sykloni Eline, iski maihin 22. helmikuuta Mosambikin rannikolla alueilla, jotka olivat jo kärsineet edellisistä tulvista.

Maaliskuun alussa avustustyöntekijät arvioivat että 100 000 ihmistä on evakuoitava ja että jopa 7 000 on pelastautunut puihin ja katoille. Tulvavesi nousi 4-8 metriä viidessä päivässä, kun kukkuloille satanut vesi ehti valua jokilaaksoihin.

Suomalainen Simo Weckstén toimi YK:n operaatiopäällikkönä katastrofin jälkiseurauksissa.

Lähteet 

Tulva 2000
2000-luvun tulvat
Vuoden 2000 onnettomuudet
Kaksitoistasäveljärjestelmä

Kaksitoistasäveljärjestelmä eli dodekafonia on musiikin säveltämisen tekniikka, joka perustuu kaikkien kahdentoista kromaattisen tasavireisen sävelen tasavertaisuuteen. Päinvastoin kuin taidemusiikin aiemmissa säveltasojärjestelmissä, modaalisuudessa ja tonaalisuudessa, dodekafonisessa sävellyksessä ei ole perussäveltä, johon muut sävelet suhteutuvat. 

Kaksitoistasäveljärjestelmän keksijänä pidetään yleisesti itävaltalaista Arnold Schönbergiä, vaikka samanaikaisia, jopa hieman varhaisempia pyrkimyksiä tämänkaltaiseen atonaalisen musiikin järjestämiseen esiintyi monilla muillakin säveltäjillä. 

Kaksitoistasäveljärjestelmässä sävelten tasaveroisuus pyritään takaamaan siten, että kaikkia säveliä kuullaan periaatteessa yhtä monta kertaa. Tasalukuisuus varmistuu rivillä, jossa sävelet on laitettu tiettyyn perättäisyysjärjestykseen. Ankarimman toteutustavan mukaan yhtään säveltä ei saa toistaa ennen kuin 11 muuta on kuultu, mikä kuitenkin käytännössä harvoin toteutuu moniäänisessä musiikissa. Rivin katsotaan takaavan sävellyksen koheesion samoin kuin sävellaji tai moodi ennen. Hyvinkin erilaisin periaattein rakennetut rivit tuottavatkin hyvin erikuuloista musiikkia. Kaksitoistasäveljärjestelmää voidaan pitää yksiulotteisena sarjallisuutena, sillä siinä rivi säätelee nimenomaisesti vain säveltasona. Sarjallisuus kehitettiinkin myöhemmin kaksitoistasäveljärjestelmästä.

Aiheesta muualla 

Kaksitoistasäveljärjestelmä Sibelius-Akatemian 1900-luvun musiikin historian sivuilla 

Musiikin teoria
Seulonnan keskeiset artikkelit
Metsänhoitoyhdistys

Metsänhoitoyhdistys (mhy.) on metsänomistajien rahoittama ja hallinnoima yhteenliittymä, joka edistää ja valvoo alueellaan yksityismetsätaloutta.

Metsänhoitoyhdistysten tarkoituksena on edistää metsänomistajien harjoittaman metsätalouden kannattavuutta ja tuottaa metsänomistajien tarvitsemia palveluita. Yhdistys voi muun muassa selvittää avustusvarojen saatavuuden ja hakea mahdolliset valtion avustukset metsänomistajan puolesta. Yhdistys edistää metsien kestävää hoitoa; tyypillisimpiä metsänhoitotöitä ovat metsänuudistamiseen ja taimikonhoitoon liittyvät tehtävät. Metsänhoitoyhdistykset rahoittavat toimintansa jäsenmaksuilla ja palveluliiketoiminnan tuotoilla. 

1.1.2022 Suomessa oli 56 metsänhoitoyhdistystä, joiden toimialue kattoi koko maan. Metsänhoitoyhdistyksiä on ainoastaan Suomessa.

Metsänhoitoyhdistyksien pakkojäsenyys poistui vuoden 2014 alussa ja metsänhoitomaksun kerääminen veromuotoisena poistui vuoden 2015 alusta.  Samalla vuodesta 2015 lähtien metsänhoitoyhdistysten jäsenet saavat käyttöönsä myös  MTK ry:n jäsenedut, kun metsänhoitoyhdistykset ovat liittyneet MTK:n jäseniksi.

Historia
Metsänhoitoyhdistys Tapio perustettiin 2. joulukuuta 1907. Metsäosuuskuntia perustettiin järkiperäistämään metsänhoitoa ja myymään "metsäntuotteita jalostettuna ja jalostamattomana". Tapio valisti metsänhoidosta metsänhoitokursseilla ja kilpailuissa, arvioi metsiä, leimasi ja myi puita, välitti siemeniä ja tuotti taimia metsänviljelyyn. Toiminta hiipui sodan aikana ja päättyi vuonna 1920.

1930-luvulla metsänhoidon yhdistystoiminta elpyi metsänomistajien yhdistyksinä ja levisi koko maahan. Vuonna 1950 säädettiin metsänhoitoyhdistyslaki. Lakisääteisen metsänhoitomaksun avulla metsänhoitoyhdistysten merkitys kasvoi entisestään 1960- ja 1970-luvuilla. Nykyisin voimassa oleva laki ja asetus metsänhoitoyhdistyksistä on vuodelta 1998 (534/1998). Vuoden 2015 alussa voimaan tuli muutos, jolla metsänhoitoyhdistysten oikeus saada lakisääteisiä metsänhoitomaksuja kumottiin. (1090/2013).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Metsänhoitoyhdistys
 Laki metsänhoitoyhdistyksistä
 Asetus metsänhoitoyhdistyksistä
 Suomen metsänhoitoala joutuu EU:n syyniin kilpailuongelmien takia. 
 Metsänhoitoyhdistysten asema puukaupoissa syyniin

Suomalaiset järjestöt
Metsäorganisaatiot
Elinkeinoelämän järjestöt
Yhdistykset
Solomon Asch

Solomon E. Asch (14. syyskuuta 1907 – 20. helmikuuta 1996) oli yhdysvaltalainen psykologi ja sosiaalipsykologian pioneeri.

Hän syntyi Varsovassa Puolassa. 1920 hän muutti Yhdysvaltoihin, missä hän suoritti New Yorkin yliopistossa alemman korkeakoulututkinnon. Ylemmän tutkinnon hän suoritti Columbian yliopistossa 1930 ja tohtorin tutkinnon 1932. Asch toimi psykologian professorina Swarthmoren yliopistossa 19 vuotta. Siellä hän työskenteli muun muassa Wolfgang Köhlerin kanssa.

Asch tuli kuuluisaksi 1950-luvulla kokeista, jotka osoittivat, miten sosiaalinen paine saa ihmisen uskomaan selvästi väärän näkemyksen oikeaksi.

Asch innoitti kiistanalaista psykologia Stanley Milgramia ja valvoi hänen tohtorinväitöstään Harvardin yliopistossa.

Aiheesta muualla 
 The Solomon Asch Center for Study of Ethnopolitical Conflict 

Yhdysvaltalaiset psykologit
Vuonna 1907 syntyneet
Vuonna 1996 kuolleet
Vihviläkasvit

Vihviläkasvit (Juncaceae) on Poales-lahkoon kuuluva yksisirkkaisheimo.

Vihviläkasvit ovat tavallisesti karvattomia ja mättäitä muodostavia ruohoja, joiden varret ovat liereät. Lehdet ovat usein yksipintaisia ja liereitä. Niiden lehtitupet ovat avonaisia ja joskus kielekkeellisiä ja korvakkeellisia. Kukat ovat harvoin kaksilukuisia, yleensä yksisirkkaisille tyypilliseen tapaan kolmilukuisia. Kukkalehdet sijaitsevat viidessä kiehkurassa ja kehälehdet ovat nahkeat. Sikiäimessä on kutakin emilehteä kohden yksi pohjaistukallinen tai monta keski-istukallista siemenaihetta. Vartaloita on tavallisesti yksi, mutta se on haaroittunut.

Vihviläkasveja kasvaa kaikkialla maapallolla, erityisesti kuitenkin Andeilla, joiden alueelta on tavattu kolme endeemistä eli kotoperäistä sukua. Eteläisestä Etelä-Amerikasta ja Uudesta-Seelannista on löytynyt kaksi kotoperäistä sukua. Yhteensä sukuja on kahdeksan ja niissä noin 400 lajia.

Suvut 
Vihviläkasveihin luokitellaan kahdeksan sukua:
 Distichia
 Juncus – vihvilät eli aitovihvilät
 Luzula – piipot (syn. piipposet Ebingeria)
 Marsippospermum
 Oreojuncus – vuorivihvilät
 Oxychloe
 Patosia
 Rostkovia

Suomeksi nimetty laji vaskipiipponen (Luzula elegans, syn. Ebingeria elegans piipposten (Ebingeria) suvussa) kuuluu päivitetyn sukujaon mukaan yhdistää piippoihin.

Suomen vihviläkasvit 
Vihviläkasvit kuuluvat myös Suomen kasvistoon, jossa niitä edustaa kaksi sukua ja 30 lajia.
 Juncus, vihvilät
 J. filiformis, jouhivihvilä
 J. arcticus, ruijanvihvilä
 J. balticus, merivihvilä
 J. inflexus, sinivihvilä
 J. effusus, röyhyvihvilä
 J. conglomeratus, keräpäävihvilä
 J. trifidus, tunturivihvilä
 J. squarrosus, harjasvihvilä
 J. compressus, tannervihvilä
 J. gerardii, suolavihvilä
 J. tenuis, nurmivihvilä
 J. bufonius, konnanvihvilä
 J. ranarius, sammakonvihvilä
 J. ensifolius, miekkavihvilä
 J. bulbosus, rentovihvilä
 J. alpinoarticulatus, rantavihvilä
 J. articulatus, solmuvihvilä
 J. biglumis, kaksikkovihvilä
 J. triglumis, kolmikkovihvilä
 J. stygius, rimpivihvilä
 Luzula, piipot
 L. campestris, ketopiippo
 L. multiflora, nurmipiippo
 L. pallescens, kalvaspiippo
 L. sudetica, sykeröpiippo
 L. arcuata, kaaripiippo
 L. spicata, tähkäpiippo
 L. luzuloides, valkopiippo
 L. wahlenbergii, tunturipiippo
 L. parviflora, röyhypiippo
 L. pilosa, kevätpiippo
 L. divulgata, mäkipiippo – kasvaa mahdollisesti Suomessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Juncaceae
 Suomen Lajitietokeskus: Vihviläkasvit – Juncaceae

Kasviheimot
Max Bruch

Max Christian Friedrich Bruch (6. tammikuuta 1838 Köln – 20. lokakuuta 1920 Berliini) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hänen tuotantonsa käsittää yli kaksisataa teosta.

Bruch syntyi Kölnissä vuonna 1838. Hänen vanhempansa olivat lakimies August Bruch ja sopraano Wilhelmine Bruch. Max Bruch opiskeli vuosina 1853–1857 Frankfurt am Mainissa ja Leipzigissä. Häntä opetti muun muassa säveltäjä Ferdinand Hiller. Vuosina 1864–1867 Bruch sävelsi ensimmäisen viulukonserttonsa, joka nykyään kuuluu hänen soitetuimpiin teoksiinsa. Konsertto oli omistettu viulisti Joseph Joachimille. Muita Bruchin sävellyksiä ovat muiden muassa Skottilainen fantasia viululle ja orkesterille sekä Kol Nidrei sellolle ja orkesterille.

Bruch kuoli Berliinissä vuonna 1920.

Aiheesta muualla 
 
Vapaasti käytettävissä olevia Bruchin partituureja Mutopia Project

Saksalaiset säveltäjät
Romantiikan säveltäjät
Vuonna 1838 syntyneet
Vuonna 1920 kuolleet
Gustave Le Bon

Gustave Le Bon (7. toukokuuta 1841 Nogent-le-Rotrou – 13. joulukuuta 1931 Marnes-la-Coquette) oli ranskalainen sosiaalipsykologi ja sosiologi.

Le Bon esitti teorioita kansallisista piirteistä, rodullisesta ylivertaisuudesta, ihmisten laumakäyttäytymisestä ja joukkopsykologiasta. Le Bonin työ joukkopsykologiassa tuli merkittäväksi 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla, kun mediatutkijat hyödynsivät sitä. Kriittisesti sitä ovat tarkastelleet mm. Sigmund Freud ja Elias Canetti.

Le Bon opiskeli lääketiedettä ja kiersi Eurooppaa, Aasiaa ja Pohjois-Afrikkaa, kirjoitti artikkeleita arkeologiasta ja antropologiasta ja laati kuuluisia tutkielmia psykologiasta. Näistä töistä huomattavimmat ovat ihmisen psykologiaa käsittelevä Les Lois psychologiques de l'évolution des peuples vuodelta 1894 ja ihmisjoukkoja käsittelevä Joukkosielu (La psychologie des foules) vuodelta 1895.

Suomennokset

Aiheesta muualla
Gustave Le Bon Gutenberg-projektissa
La psychologie des foules englanniksi nimellä "The Crowd: A Study of the Popular Mind" (PDF)

Ranskalaiset psykologit
Vuonna 1841 syntyneet
Vuonna 1931 kuolleet
Hull

Hull on yleinen sukunimi ja monen kaupungin nimi:

Paikkoja
Kingston upon Hullia, Isossa-Britanniassa kutsutaan usein vain nimellä Hull
Hull (Québec), Kanadassa
Yhdysvalloissa
Hull (Georgia)
Hull (Illinois)
Hull (Iowa)
Hull (Massachusetts)
Hull (Texas)
Hull (Länsi-Virginia)
Hull, Marathon County (Wisconsin)
Hull, Portage County (Wisconsin)

Henkilöitä
 Albert Hull (1880–1966), yhdysvaltalainen fyysikko, elektroniputkien kehittäjä
 Blair Hull (s. 1942), yhdysvaltalainen poliitikko ja liikemies
 Bobby Hull (s. 1939), entinen kanadalainen jääkiekkoilija
 Brett Hull (s. 1964), entinen kanadalainen jääkiekkoilija, Bobby Hullin poika
 Charley Hull (s. 1996), englantilainen golfpelaaja
 Clark L. Hull (1884–1942), yhdysvaltalainen psykologi
 Cordell Hull (1871–1955), Yhdysvaltain ulkoministeri 1933–1944, Nobelin rauhanpalkinnon saaja
 Dennis Hull (s. 1944), kanadalainen jääkiekkoilija
 Isaac Hull (1773–1843), yhdysvaltalainen laivaston kommodori
 Jane Dee Hull (1935–2020), yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko ja Arizonan kuvernööri 1997–2003
 Jody Hull (s. 1969), kanadalainen jääkiekkoilija ja valmentaja
 John C. Hull, kanadalainen taloustieteen professori
 Josephine Hull (1886–1957), yhdysvaltalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä
 Lynda Hull (1954–1994), yhdysvaltalainen runoilija
 Merlin Hull (1870–1953), yhdysvaltalainen kongressin edustaja
 Rae Hull, kanadalainen journalisti
 Robin Hull (s. 1974), suomalainen snookerpelaaja
 William Hull (1753–1825), yhdysvaltalainen kenraali

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
NSJAP

NSJAP eli Japanin kansallissosialistinen työväenpuolue on japanilainen puolue, joka perustaa aatteensa kansallissosialismiin.

Puolue perustettiin vuonna 1982 ja tunnetaan japaniksi nimellä  国家社会主義日本労働者党 Kokka Shakaishugi Nippon Rōdōsha-Tō tai saksaksi Nationalsozialistische Japanische Arbeiterpartei.

Se on mahdollisesti suoraa perua 1940-luvulla vaikuttaneesta kansallissosialistisesta Kokka Shakai Shugi Gakumei -järjestöstä. Aatteelliset juurensa ovat myös toisen maailmansodan tärkeimmissä japanilaisissa fasistisen aatteen ideologeissa, kuten Kita Ikki, Nakano Seigo, Sadao Araki ja Kodoha-puolue. NSJAP ylistää Japanin imperiumia ja sen liittolaisuutta natsi-Saksan kanssa.

Puolueohjelma
Puolue kannattaa korporatiivisen järjestelmän valtiota ja palaamista Shōgun-järjestelmään, joka johtajaperiaatteiltaan muistuttaa kansallissosialismia. Se ajaa antisemitismiä ja uskoo maailmanlaajuiseen juutalaiseen salaliittoon, joka muun muassa vapaamuuraritoiminnan avulla kontrolloi Japania. Puolue uskoo myös turanismiin, jonka ajatuksena on yhtenäisyys muiden turaanisesta juuresta haarautuvien ryhmien kesken (esimerkiksi suomalaiset, virolaiset ja unkarilaiset).

Puolue on ilmaissut tukensa muille aasialaisille valtioille kommunistista Kiinaa vastaan. ”Geopoliittinen suunnitelmamme Itä-Aasiaan vapauttamiseksi pohjautuu liittoumaan Mantšuriaan, Tiibetin, uiguurien, Taiwanin, Mongolian ja Japanin välillä”, ovat he ilmoittaneet.

Revisionismi
Kuten uusnatsit lännessä kyseenalaistavat holokaustin, pitää NSJAP Nanjingin verilöylyä valheena.

Vaikutus
Puolue on hyvin pieni tekijä Japanin poliittisessa mittakaavassa.

Aiheesta muualla
 NSJAP:n kotisivut 
 Sivut NSJAP kautta

Uusnatsismi
Solmu Mäkelä

Solmu Vermas (Verner) Mäkelä (18. kesäkuuta 1922 Viipuri – 25. heinäkuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen taikuri. Hän kirjoitti taikatempuista useita kirjoja ja lehtipalstoja sekä toimi Suomen Taikapiiri ry:n äänenkannattajan Simsalabim-lehden päätoimittajana. Sota-aikana Solmu Mäkelä esiintyi rintamalla viihdytyskiertueilla sekä aseveli-illoissa. Lisäksi Mäkelä esiintyi televisiossa ja elokuvissa, muun muassa Pekka ja Pätkä neekereinä sekä Aki Kaurismäen Kauas pilvet karkaavat. 

Solmu Mäkelä esiintyi Linnanmäen huvipuistossa sen perustamisesta alkaen ja veti siellä nuorten taikatemppukoulua, josta kehittyi myöhemmin Linnanmäen Sirkuskoulu. Hän toimi myös Suomen Taikapiiri ry:n puheenjohtajana. Mäkelä oli myös Suomen Taikapiiri ry:n kunniapuheenjohtaja, Viihdetaikurit ry:n kunniajäsen ja Taikaritarit ry:n kunniajäsen.

Mäkelä kuoli 96-vuotiaana 25. heinäkuuta 2018.

Teoksia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Solmu Mäkelä Markku Purhon sivuilla.
 

Suomalaiset taikurit
Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Baikalin–Amurin rata

Baikalin–Amurin rata (, BAM) oli Neuvostoliiton uudelleen vuonna 1966 käynnistämä rautatiehanke, jonka tarkoitus oli rakentaa uutta rautatietä Neuvostoliiton Aasian puoleiseen osaan Siperiassa.

Radan pituus on 4 234 kilometriä ja se kulkee Siperian radan suunnassa sen pohjoispuolella. Olemassaolollaan se turvaa kuljetukset itä-länsisuunnassa Moskovasta Siperian radan joutuessa toimintakyvyttömäksi, minkä vuoksi rataosa on myös strategisesti merkityksellinen.

Radan ensimmäinen osuus Bratskista Taišetiin rakennettiin jo 1930-luvulla ja suuri osa Kaukoidän osuutta rakennettiin pääasiassa vankityövoimalla 1944–1946 käyttäen japanilaisia ja saksalaisia sotavankeja. Noin 150 000 radanrakentajan arvellaan kuolleen. Stalinin kuoltua vuonna 1953 hanke pysähtyi. 

Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Leonid Brežnev julisti ratahankkeen poliittiseksi hankkeeksi vuonna 1974. Radasta oli tullut merkityksellinen uudestaan 1960-luvun lopussa, kun Neuvostoliiton ja Kiinan välit huononivat siihen pisteeseen, että maat kävivät keveillä aseilla rajasotaa Ussuri-joella (Ussurin rajavälikohtaus). Mikäli Siperian rata olisi tullut toimintakyvyttömäksi itäosistaan, olisi Baikalin–Amurin radalla ollut suuri merkitys.

Yhteiskunnallisesti hankkeen tuli olla Komsomolin nuorisoliittolaisten voimannäyte, mutta radan pohja oli suunniteltu alustaltaan niin pehmeälle maalle, ettei se onnistunut. Radan itä- ja länsiosat yhdistettiin 29. syyskuuta 1984, jolloin radasta vain kolmasosa oli täysin liikennöimiskunnossa. Radan julistettiin olevan täysin valmis 1991. Joulukuussa 2003 valmistui 30 vuotta rakenteilla ollut 15,7 kilometrin pituinen Severomuiskin tunneli, joka yltää 1,5 kilometrin syvyyteen. Tunneli lyhensi matkaa puolella ja poisti lisävetureiden käyttötarpeen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

BAM

Venäjän rautatieministeriö   BAM 

Venäjän rataverkko
Ua Huka

Ua Huka on yksi pohjoisista Marquesassaarista, noin 40 km itään Nuku Hivasta. Siellä on 571 asukasta kolmessa kylässä: Vaipaee, Hane ja Hokatu.

Saari on puolikaaren muotoinen ja aukeaa etelään. Maa-ala on noin 83 neliökilometriä. Saaren keskiosa on ylänköä, johon tunkeutuvat syvät jokilaaksot. Korkein huippu Hitikau ulottuu 855 m:n korkeuteen. Saaren alkuperäinen kasvillisuus on suurelta osin tuhoutunut villiintyneiden vuohien ja hevosten laiduntamisen takia. 

Ua Hukan pääelinkeinot ovat koprantuotanto ja turismi.

Lähteet

Aiheesta muualla

Ranskan Polynesian kunnat
Michelle Yeoh

Michelle Yeoh (s. 6. elokuuta 1962 Malesia) on malesiankiinalainen näyttelijä ja entinen Miss Malesia. Yeohin ensimmäinen näyttelijän työ oli TV-mainos yhdessä Jackie Chanin kanssa. People lehti valitsi Yeohin maailman 50 kauneimman ihmisen joukkoon vuonna 1997.

Yksityiselämä 
Yeoh avioitui elokuvatuottaja Dickson Poonin kanssa helmikuussa 1988. Liitto päättyi eroon vuonna 1992. Nykyisin Yeoh on kihloissa Ferrarin Formula 1 -tallin entisen tallipäällikön, nykyisen autoliitto FIA:n puheenjohtajan, Jean Todtin kanssa.

Elokuvat 

 Mao tou ying yu xiao fei xiang (1984)
 Xia ri fu xing (1985)
 Huang gu shi jie (1985)
 Wong ga jin si (1986)
 Zhong hua zhan shi (1987)
 Tong tian da dao (1987)
 Supercop (1992)
 Butterfly and Sword (Xin liu xing hu die jian, 1993)
 Xian dai hao xia zhuan (1993)
 Seven Maidens (1993)
 Idän soturit (Dong fang san xia, 1993)
 Twin Warriors (1993)
 Wing Chun (1994)
 Shaolin Popey 2: Messy Temple (1994)
 Wonder Seven (1994)
 The Stunt Woman (1996)
 The Soong Sisters (1997)
 Huominen ei koskaan kuole (1997)
 Moonlight Express (1999)
 Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme (2000)
 The Touch (2002)
 Silver Hawk (2004)
 Geishan muistelmat (2005)
 Hua Mulan (2005)

 Fearless (2006)
 Sunshine (2007)
 Far North (2007)
 The Children of Huang Shi (2008)
 Babylon A.D. (2008)
 Muumio: Lohikäärmekeisarin hauta (2008)
 True Legend (2008)
 Reign of Assassins (2010)
 Kung Fu Panda 2 (äänirooli, 2011)
 The Lady (2011)
 Final Recipe (2013)
 Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme: Kohtalon miekka (2016)
 Mechanic: Resurrection (2016)
 Morgan (2016)
 Star Trek: Discovery (2017)
 Crazy Rich Asians (2018)
 Master Z: The Ip Man Legacy (2018)
 Last Christmas (2019)
 Boss Level (2021)
 Blazing Samurai (2021)
 Gunpowder Milkshake (2021)
 Shang-Chi and the Legend of the Ten Rings (2021)
 Everything Everywhere All at Once (2022)
 Avatar: The Way of Water (2022)

Lähteet

Aiheesta muualla 

  

Malesialaiset näyttelijät
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Josep Borrell

Josep Borrell Fontelles (s. 24. huhtikuuta 1947 La Pobla de Segur) on espanjalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän oli Pedro Sánchezin hallituksen ulkoministeri ennen kuin hänet valittiin Euroopan unionin EU:n ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkeaksi edustajaksi 2019. 

Borrell oli Euroopan parlamentin jäsen 2004–2009 ja Euroopan parlamentin puhemies 2004–2007. Hän toimi Felipe Gonzálezin hallituksen julkisten töiden ministerinä 1990-luvulla.

Borrell on valmistunut ilmailualan insinööriksi 1969 Madridin teknillisestä yliopistosta ja kauppatieteiden tohtoriksi Universidad Complutense de Madridista. Hän on opiskellut myös Stanfordin yliopistossa ja Instituto Francés del Petróleo de París'ssa. 

Borrell liittyi 1975 Francon aikana vielä laittomaan sosialistipuolueeseen (PSOE). Hänet valittiin Majadahondan valtuustoon 1979 Espanjan ensimmäisissä demokraattisissa paikallisvaaleissa. Vuonna 1984 pääministeri Felipe González nimitti hänet valtiovarainministeriksi. Vuonna 1991 hänestä tuli julkisten töiden ministeri ja ympäristöministeri.   

Syyskuussa 2006 Borrell väitti tanskalaisen uutistoimisto Ritzaun mukaan, etteivät Pohjoismaat kokeneet sotaa, minkä tulkittiin tarkoittaneen toista maailmansotaa. Tällä hän viittasi Pohjoismaissa ja Alankomaissa paljon nimiä keränneeseen Oneseat-kampanjaan ja siihen, että Strasbourgin asema Euroopan parlamentin virallisena kotipaikkana on Ranskan ja Saksan sovinnon symboli. Borrell pyysi Pohjoismaita koskenutta lausuntoaan anteeksi 29. syyskuuta sanoen tarkoittaneensa vain Ruotsia. 

Borrell on kuvannut Venäjää ”vanhaksi viholliseksi”, väittänyt, että ”amerikkalaisten piti tappaa vain neljä intiaania” ennen itsenäistymistä ja tuominnut Yhdysvaltain ”cowboy”-politiikan koskien Venezuelaa. Hän vastustaa Katalonian itsenäistymispyrkimyksiä.   

Josep Borrellille on myönnetty Kaarle III:n ritarikunnan suurristi (1996) ja Isabella Katolilaisen ritarikunnan suurristi (2000).

Lähteet

Aiheesta muualla
 EP:n edustajatiedot

Espanjalaiset europarlamentaarikot
Espanjan sosialistisen työväenpuolueen poliitikot
Espanjan ulkoministerit
Euroopan parlamentin puhemiehet
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Ehud Barak

Ehud Barak (, syntyjään Ehud Brog, s. 12. helmikuuta 1942) oli Israelin kymmenes pääministeri vuodesta 1999 vuoteen 2001. Hän on ollut sotilastiedustelun johtaja 1983–1985, Israelin puolustusvoimien komentaja 1991–1995, sisäministeri 1995, ulkoministeri 1995–1996, Israelin työväenpuolueen johtaja 1999–2001 ja 2007– sekä puolustusministeri 2007–2013.

Elämä
Ehud Barak syntyi 12. helmikuuta 1942 Palestiinan brittiläisessä mandaatissa. Hänellä on aškenasijuutalainen sukutausta. Barak on eronnut ensimmäisestä vaimostaan, jonka kanssa hänellä on kolme lasta.

Koulutus
Hän opiskeli matematiikkaa ja fysiikkaa Jerusalemin ja Stanfordin yliopistoissa.

Sotilasura
Ehud Brog liittyi Israelin puolustusvoimiin 1959, jolloin hän vaihtoi nimensä muotoon "Barak", mikä tarkoittaa hepreaksi ukkosta. Hän palveli 35 vuotta ja yleni aina kenraalin arvoon asti. Hän oli sotilastiedustelun Amanin päällikkö 1983–1985 ja pääesikunnan päällikkö 1991–1995.

Poliittinen ura

Barak toimi Israelin sisäministerinä vuonna 1995 ja ulkoministerinä 1995–1996. Vuonna 1996 hänet valittiin Israelin parlamenttiin knessetiin ja valittiin ensimmäisen kerran Työväenpuolueen johtajaksi. Israelin pääministeriksi hän nousi vuonna 1999, päihittäen pääministerivaaleissa selvällä vaalivoitolla aiemman pääministerin Benjamin Netanyahun. Vuoden 1999 pääministerivaalit pidettiin Israelin parlamenttivaalien yhteydessä, joissa Barak onnistui johdattamaan vasemmistopuolueista koostuvan One Israel -liittoutumansa vaalivoittoon, tosin hyvin kapeaan sellaiseen.

Barak vieraili ensimmäisenä Israelin pääministerinä julkisesti Turkissa, vaikka David Ben-Gurion olikin käynyt siellä salaa jo 1958.
Barakin kaudella Israel vetäytyi Etelä-Libanonista 18-vuotisen miehityksen jälkeen. Hän myös osallistui Camp Davidin kokoukseen, jossa oli tarkoitus päättää palestiinalaisvaltion luomisesta. Toinen intifada alkoi pian tämän kokouksen jälkeen.

Barak hävisi pääministeripaikan pääministerivaaleissa 2001 murskatappiolla Likudin silloiselle puheenjohtajalle Ariel Sharonille.

Paluu politiikkaan
Tammikuussa 2007 Barak ilmoitti pyrkivänsä uudelleen Israelin työväenpuolueen puheenjohtajaksi. Puheenjohtajavaalin ensimmäisellä kierroksella hän sai 39 % äänistä. Toisella kierroksella hän voitti täpärästi toisen pääehdokkaan, Ami Ayalonin. Hänet valittiin Israelin puolustusministeriksi 18. kesäkuuta 2007, Amir Peretzin erottua. Barakin kaudella Israelin puolustusvoimat hyökkäsi Gazaan. Hän oli Työväenpuolueen pääministeriehdokas vuoden 2009 parlamenttivaaleissa. Vaaleissa Työväenpuolue jäi neljänneksi.

Ehud Barak jatkoi puolustusministerinä myös Likudin johtamassa oikeistohallituksessa vuoden 2009 vaalien jälkeen.

17. tammikuuta 2011 Barak ilmoitti jättävänsä Työväenpuolueen neljän muun edustajan kanssa ja muodostavansa uuden "keskustalaisen, sionistisen ja demokraattisen" parlamenttiryhmän, jonka nimeksi tuli Itsenäisyys (עצמאות‎, Atzma'ut).

Lähteet

Aiheesta muualla

 http://www.ehudbarak.org.il/
 http://www.ynetnews.com/articles/0,7340,L-3020596,00.html

Israelin pääministerit
Israelilaiset kenraalit
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Poppaea Sabina

Poppaea Sabina (kuoli 65) oli Rooman keisarin Neron toinen vaimo. Hänen isänsä oli Titus Ollius. Hän sai nimensä äitinsä isän, vuoden 9 jaa. konsulin, Poppeaus Sabinuksen mukaan. 

Poppaea Sabina oli naimisissa kolmesti. Hänen ensimmäinen miehensä oli pretoriaanikaartin prefekti Rufrius Crispus. Crispus ja Poppaea saivat yhden pojan, jonka Nero myöhemmin antoi tappaa. Poppaean seuraava mies oli tuleva keisari Otho, joka oli keisari Neron läheisiä ystäviä. Nero halusi kuitenkin Poppaean rakastajattarekseen ja lähetti Othon Lusitaniaan maaherraksi vuonna 58. Poppaean kerrotaan yllyttäneen Neroa tappamaan äitinsä Agrippinan ja eroamaan vaimostaan Octaviasta. Tämän jälkeen Nero meni naimisiin Poppaean kanssa ja tämä sai arvonimen augusta. Hän synnytti Nerolle tyttären nimeltä Claudia Augusta, joka kuitenkin kuoli neljän kuukauden ikäisenä. Historioitsija Suetoniuksen mukaan Poppaean ollessa seuraavan kerran raskaana riidan päätteeksi raivostunut Nero potkaisi häntä vatsaan aikaansaaden Poppaean kuoleman. 

Claudio Monteverdi sävelsi vuonna 1642 Giovanni Francesco Busenellon Tacituksen kuvaukseen pohjautuvaan librettoon oopperan L'incoronazione di Poppea (), jonka pääosassa Poppaea on.

Lähteet

Viitteet 

Rooman keisarinnat
Syntymävuosi tuntematon
Vuonna 65 kuolleet
Rai 1

Rai 1 on Italian RAI-yhtiön päätelevisiokanava ja maan toiseksi katsotuin kanava. Se on yleiskanava, jonka pääkilpailija on Mediasetin Canale 5. Kanava aloitti toimintansa 3. tammikuuta 1954.

Italialaiset televisiokanavat
Vuonna 1954 perustetut televisiokanavat
Radiotelevisione Italiana
1G

1G () on yleinen lyhenne ns. "ensimmäisen sukupolven" matkapuhelinteknologioille. Tämän ajattelun mukaan ensimmäistä sukupolvea (1G) edustavat analogiset standardit kuten Pohjoismainen NMT ja esimerkiksi Yhdysvalloissa käytetty AMPS. 

Ensimmäisen sukupolven matkapuhelinjärjestelmille oli luonteenomaista se, että toisin kun perinteisissä radiopuhelimissa ja niin sanotuissa "nollannen sukupolven" matkapuhelinjärjestelmissä, käyttäjä kykeni säilyttämään puheluyhteyden liikkuessaan laajalti tukiasemien välillä yhteyden siirtyessä tukiasemalta toiselle saumattomasti.

Ensimmäisen sukupolven NMT-matkapuhelinverkko aloitti toimintansa Suomessa vuonna 1981. Pohjoismaiden yhteinen NMT-verkko oli maailman ensimmäinen mobiiliverkko, jossa puhelut toimivat valtakunnanrajojen yli.

NMT-verkko lopetettiin 31. joulukuuta 2002 ja sen jälkeen GSM on ollut yleisin matkapuhelinteknologia.

Lähteet 

Matkapuhelinverkot
Aselepo

Aselepo on sodan tai muun aseellisen konfliktin tilapäinen keskeytys. Aseellisen konfliktin jo ollessa käynnissä riidan osapuolia voidaan yrittää suostutella tulitaukoon tai aselepoon neuvotteluyhteyden uudelleen avaamiseksi. Tällöin sovitaan, etteivät osapuolet suorita sotatoimia toisiaan vastaan tietyn ajankohdan jälkeen tai tietyllä aikavälillä. Sovinto voi olla alueeltaan tai kestoltaan rajattu.

Aselepo voi muodostua vuosien mittaiseksi, mikäli valtiot eivät solmi rauhansopimusta, jossa ne määrittelevät kaikki sodan- tai konfliktinjälkeiset kysymykset.

Aselepoa edeltää tulitauko, jossa välittömät sotatoimet lopetetaan, mutta joukot jäävät paikoilleen asemiinsa valmiina jatkamaan taistelua.

Sodankäynti
Pohjukaissuoli

Pohjukaissuoli eli duodenum käsittää 20-30 cm ohutsuolen alkuosasta ja alkaa mahanportista. Suurin osa ravintoaineiden imeytymisestä tapahtuu duodenumissa ja jejunumissa. Tämän vuoksi duodenumin seinämä on voimakkaasti poimuuntunut ja siinä on imeytymispinta-alaa kasvattavia mikrovilluksia ja nukkalisäkkeitä. Pohjukaissuolen avartuma on pohjukaissuolen leveähkö alkuosa, jonka sisältö on hapan siihen tulevan mahanesteen vaikutuksesta. Pohjukaissuolen avartumassa on runsaasti erityisiä pohjukaissuolirauhasia, joiden erittämä lima suojaa limakalvon soluja happamalta mahanesteeltä. Jos pohjukaissuolirauhasten toiminta on häiriintynyt, hapan ruokasula saattaa aiheuttaa pohjukaissuolen limakalvoon haavaumia. 

Puolessavälissä pohjukaissuolta mahasta tullut hapan ruokasula neutraloituu sapen ja haimanesteen vaikutuksesta. Sappi erittyy sappirakosta sappitiehyttä pitkin pohjukaissuoleen ison pohjukaissuolinystyn eli papilla Vaterin kohdalle. Samaan kohtaan tulee myös haimasta haimatiehyt, mutta sillä voi olla toinenkin laskukohta, jota kutsutaan pieneksi pohjukaissuolinystyksi. Haimatiehyt ja sapenjohdin saattavat olla yhtyneinä loppuosastaan. Pohjukaissuoli on koko leveydeltään kiinni vatsaontelon takaseinämässä, kun taas muut ohutsuolen osat ovat kiinni siinä suoliliepeen välityksellä.

Pohjukaissuolen rakenne

Pohjukaissuolen seinämässä on neljä kerrosta: limakalvo, limakalvon alainen kerros, lihaskerros ja sidekudoksinen ulkokerros. Pohjukaissuolessa erotetaan seuraavat osat: pars superior (yläosa), pars descendens (laskeutuva osa), pars horizontalis (vaakaosa) ja pars ascendens (nouseva osa). Kohta, jossa pohjukaissuoli ja tyhjäsuoli yhtyvät, on flexura duodenojejunalis.
 Limakalvo on poimuttunut koko ohutsuolen alueella nukkalisäkkeiksi, jotka lisäävät pilkottujen ravintoaineiden imeytymispinta-alaa. Limakalvon pintasolut erittävät limaa, ruuansulatusentsyymejä ja hormoneja.
 Limakalvon alaisessa kerroksessa on runsaasti verisuonia, imukeräsiä ja hermoja.
 Lihaskerros on muodostunut sileistä lihaksista ja siinä sisinnä on rengasmaisesti ja uloinna pitkittäisesti järjestäytyneitä lihaksia. Lihaskerros vastaa ohutsuolen kanavan liikkeistä.

Ruoansulatuselimistö
Seulonnan keskeiset artikkelit
Saija Varjus

Saija Varjus (s. 30. tammikuuta 1965 Parkano) on suomalainen iskelmälaulaja. Hänet valittiin vuonna 1996 Tangokuningattareksi. Aikaisemmin Varjus työskenteli musiikin- ja luokanopettajana. Hänen tunnetuimpiin levytyksiinsä kuuluvat muun muassa iskelmät ”Dam dam da da di dum” (1997) ”Vastatuuleen” (1998), ”Kuiskaten” (2002) ja ”Ihana aamu” (2002).

Yksityiselämä 

Saija Varjuksella todettiin tammikuussa 1998 MS-tauti, joka on vaikeuttanut hänen liikkumistaan niin että joutuu käyttämään kulkemiseensa rollaattoria, sähköllä kulkevaa invamopoa ja pyörätuolia. Hän meni 13. lokakuuta 2007 naimisiin kitaristi Petri Hämäläisen kanssa.. Avioliitto, joka oli Varjuksen toinen, päättyi eroon vuonna 2013. Vuosina 2013–2015 Varjus oli avoliitossa Tero Lempisen kanssa.

Diskografia 

Studioalbumit

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Saija Varjus Pomus-tietokanta
 Saija Varjus  Mediamusiikin esittelysivu
 

Suomalaiset iskelmälaulajat
Tangokuningattaret
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
MS-tautia sairastavat henkilöt
Ussuri

Ussuri (, ) on pohjoiseen virtaava Amurin sivujoki Venäjän kaukoidän ja Kiinan rajalla. Ussurin pituus on 897 kilometriä ja valuma-alueen pinta-ala 193 000 km2. Joella on suuria tulvia. 

Ussuri saa alkunsa Primorjen aluepiirissä läheltä Tyynenmeren rannikkoa, Vladivostokin koillispuolelta, Sihote-Alin-vuoriston rinteiltä. Se yhtyy etelästä Kiinan ja Venäjän rajana virtaavaan Sungatša-sivujokeensa noin 200 km Hankajärvestä alavirtaan. Sitten se virtaa rajajokena pohjoiseen ja yhtyy Amuriin Habarovskin kaupungin kohdalla ().

Ussuri ja Sungatša ovat kesäaikaan navigointikelpoisia 750 km:n matkalla Amurista ylävirtaan. Ussuri jäätyy marraskuun puolivälissä ja sulaa huhtikuun puoliväliin mennessä.

Ussurijoen rajaselkkaus 1969

Kiista Neuvostoliiton ja Kiinan kansantasavallan rajalinjasta kylmän sodan aikakaudella johti aseelliseen rajaselkkaukseen Ussurijoen keskijuoksulla Damanskin saarella maaliskuussa 1969. Yhteenotoissa kuoli noin 60 neuvostosotilasta ja tuntematon määrä kiinalaisia. Valtioiden välirikkoon liittyi tuolloin suuremman kansainvälisen konfliktin uhka. Kiista laukesi paikallisesti syyskuussa 1969, mutta rajasta sovittiin lopullisesti vasta Neuvostoliiton hajottua, vuonna 2004.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Amurin vesistö
Habarovskin aluepiirin joet
Kiinan joet
Kiistanalaiset alueet
Kiinan ja Venäjän raja
Rajajoet
Roberto Carlos

Roberto Carlos da Silva Rocha (s. 10. huhtikuuta 1973 Garça, São Paulon osavaltio, Brasilia) on brasilialainen entinen jalkapalloilija.

Vasempana laitapuolustajana pelanneen Roberto Carlosin vahvuus oli erittäin voimakas vasemman jalan potku. The Guardian -lehden mukaan Robero Carlos laukoi rutiininomaisesti noin 169 km/h.

Hän oli myös erittäin nopea, sillä hän on juossut sata metriä aikaan 10,6 sekuntia. Roberto Carlos on 168-senttinen ja peliuran aikainen paino 70 kilogrammaa, mutta hänen vasemman reitensä ympärysmitta oli jopa 63 senttimetriä.

Ura 

Roberto Carlos aloitti jalkapallon teini-ikäisenä paikallisessa joukkueessa União São Joãossa, ennen siirtymistään maineikkaaseen Palmeirasiin vuonna 1993. 

Pelattuaan kolme kautta Palmeirasissa hän siirtyi Euroopan kentille. Roberto Carlosin ensimmäinen seura Euroopassa oli Italian Serie A:n Internazionale, jonne hän siirtyi 6,7 miljoonan euron siirtosummalla vuonna 1995. Vuotta myöhemmin 1996 Roberto Carlos siirtyi Espanjan Primera Divisiónin Real Madridiin, jossa hän pelasi seuraavat 11 kautta. Tuona aikana hän voitti Espanjan pääsarjamestaruuden neljästi ja Mestarien liigan kolmesti, ja hän on lisäksi eniten otteluita valkopaidassa pelannut ulkomaalaispelaaja. 

Kesällä 2007 Roberto Carlos siirtyi turkkilaiseen Fenerbahçeen, jonka kanssa hänellä oli kolme kautta kattava sopimus.

15. joulukuuta 2009 Corinthians ilmoitti kotisivuillaan Roberto Carlosin pelaavan joukkueessa vuodesta 2010 alkaen.

Maajoukkueura 
Roberto Carlos on kuulunut myös Brasilian maajoukkueeseen, jossa hän oli kauan puolustuksen vakiojäsen. Hänen ensimmäinen maaottelunsa oli Yhdysvaltoja vastaan 26. helmikuuta 1992. 

Roberto Carlos oli hopeajoukkueessa nuorten MM-kilpailuissa 1991. Vuonna 1994 hän ei vielä päässyt MM-kokoonpanoon, mutta vuosien 1998, 2002 ja 2006 kisoissa hän oli pelipaikkansa ykkösvalinta Brasilian joukkueessa. Vuoden 1996 olympialaisissa Roberto Carlos oli mukana pronssimitalin voittaneessa joukkueessa. Brasilian pudottua jatkosta vuoden 2006 MM-kilpailuissa hän ilmoitti lopettavansa maajoukkueuransa. Hän pelasi maajoukkueurallaan 125 maaottelua, joissa teki 11 maalia.

Saavutukset 

 Espanjan-mestaruus Real Madridissa vuosina 1997, 2001, 2003, 2007
 Mestarien liigan voitto Real Madridissa vuosina 1998, 2000, 2002 
 Maailmanmestaruus vuonna 2002
 Olympiapronssi vuonna 1996
 FIFA 100

Lähteet 
 Eskola, Jussi: Elämää suuremmat jalkapalloilijat (Koala-kustannus, 2004)

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Roberto Carlosin esittely Fenerbahçen sivustolla 

Brasilialaiset jalkapalloilijat
Brasilialaiset olympiamitalistit
Jalkapallon maailmanmestarit
FIFA 100
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Heading for Tomorrow

Heading for Tomorrow on saksalaisen Gamma Rayn debyyttialbumi vuodelta 1990. Se sisältää cover-version Uriah Heepin kappaleesta Look at Yourself.

Kappaleet

Japanin-version bonuskappale:
<li>

Kokoonpano
Ralf Scheepers – laulu
Kai Hansen – kitara
Uwe Wessel – basso
Mathias Burchardt – rummut

Tuotanto
Kai Hansen – tuottaja
Tommy Newton – miksaaja
Jörg Blank – valokuvaaja

Vuoden 1990 albumit
Vuoden 1990 esikoisalbumit
Gamma Rayn albumit
Insanity and Genius

Insanity and Genius on Gamma Rayn vuonna 1993 julkaisema albumi. Edellisen levyn Sigh No Moren jälkeen yhtyeen olivat jättäneet henkilökohtaisten erimielisyyksien takia rumpali Uli Kusch sekä basisti Uwe Wessel. Heidän tilalleen otettiin hampurilaisesta Anesthesia-yhtyeestä Thomas Nack ja Jan Rubach. Gamma Ray rakensi Hampuriin vuonna 1992 oman studionsa, jossa Insanity and Genius nauhoitettiin. Kai Hansen laulaa levyllä kappaleen Heal Me. Dirk Schlächter laulaa kappaleen Your Tørn Is Over.

Kappaleet

Japanin-version bonuskappale:
<li>

Vuoden 2002 version bonuskappaleet:
<li>
<li>
<li>

Kokoonpano
Ralf Scheepers - laulu, taustalaulu
Kai Hansen - kitara, taustalaulu
Dirk Schlächter - kitara, kosketinsoittimet
Jan Rubach - basso
Thomas Nack - rummut

Tuotanto
tuottajat Dirk Schlächter ja Kai Hansen
tuotettu Hansenin studioilla Hampurissa
miksaaja Charlie Bauerfeind
miksattu Horus Sound Studiolla Hannoverissa
kannen kuvan piirtänyt Kai Karczewski

Gamma Rayn albumit
Vuoden 1993 albumit
Hieronta

Hieronta on hoitotarkoituksessa tehtävää kudosten mekaanista muokkausta. Lihasten pehmentämisessä käytettäviä tekniikoita ovat muun muassa sively, painelu ja puristelu. Hieronnan vaikutukset ovat moninaiset; pääasiassa se kuitenkin vaikuttaa vilkastuttamalla kudosten aineenvaihduntaa. Yleisimmin hierontaa käytetään fyysisistä suorituksista tai tapaturmista seuranneiden lihasten jännitystilojen ja niistä aiheutuneiden kipujen laukaisuun, mutta sitä voidaan käyttää myös eroottisena keinona. Suomessa hierontaa tekevät virallisen näyttötutkinnon suorittaneet ns. koulutetut hierojat, jotka ovat terveydenhuollon ammattihenkilöitä ja näin ollen oikeutettuja myös potilasvahinkovakuutukseen.

Eri puolilla maailmaa ovat erilaiset hierontatekniikat käytössä, muun muassa thaimaalainen thaihieronta, japanilainen shiatsu, Breema-hoidot, klassinen ruotsalainen hieronta  ja virolainen hunajahieronta. Kaikkiaan maailmassa on ainakin 150 erilaista hierontatekniikkaa.

Katso myös
Eroottinen hieronta
Hierontaöljy
Aromaterapia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Hieronta
Seulonnan keskeiset artikkelit
Iranin kansallissosialistinen puolue

Iranin kansallissosialistinen puolue (; SUMKA) oli Iranin ulkopuolella muodostettu uusnatsipuolue, joka yritti kumota maan hallituksen ja pystyttämään uuden, ei-islamilaisen järjestelmän.

Puolueen tavoitteena oli palauttaa Iranin valtio nimeä ja kulttuuria myöten takaisin Persiaksi. Hallitusmuoto, jota puolue kutsui Persian demokraattiseksi tasavallaksi, olisi hylännyt länsimaista tulleet kapitalistiset arvot sekä islamilaisen šarialain. Puolue halusi tuoda esille iranilaisten ”todellisen arjalaisen luonnon”, jonka arabien valtaantulon jälkeen ajateltiin hiljalleen hukkuneen islamilaisuuden alle. Puolue tuomitsi jyrkästi Israelin ajaman sortopolitiikan Lähi-idässä, mutta väitteet antisemitismistä se kuitenkin epäsi ilmoittamalla, että se vastustaa ainoastaan juutalaisvaltiota, ei juutalaisia itsessään.

Iranin kansallissosialistinen puolue oli jäsen maailmanlaajuisessa uusnatsien verkostossa, panarjalaisessa kansallisessa rintamassa, joka hyväksyy joukkoihinsa europidejä myös länsimaiden ulkopuolelta.

Aiheesta muualla
Puolueen toiset sivut 
Puolueen historiaa

Kirjallisuutta 
Hussein Fardust, The Rise and Fall of the Pahlavi Dynasty: Memoirs of Former General Hussein, P. 62

Iranilaiset puolueet
Uusnatsistiset puolueet
Frank J. Selke Trophy

Frank J. Selke Trophy on palkinto, joka annetaan vuosittain National Hockey Leaguen parhaalle puolustavalle hyökkääjälle. Valinnan suorittaa runkosarjan päätyttyä äänestämällä Professional Hockey Writers' Association. Palkinto on nimetty Toronto Maple Leafsin ja Montreal Canadiensin managerin Frank J. Selken mukaan. Se jaettiin ensi kertaa kaudella 1977–1978.

Useimmin palkinnon on voittanut kanadalainen Patrice Bergeron viidesti. Kaksi suomalaista on voittanut Frank J. Selke Trophyn: Jere Lehtinen kolmesti ja Aleksander Barkov kerran. Joukkueittain eniten palkintoja ovat voittaneet Montreal Canadiens ja Detroit Red Wings, kumpikin seitsemän kertaa. Detroitilla on myös eniten eri pelaajien saavuttamia Frank J. Selke Trophy -voittoja, neljä.

Eniten voittoja 

  Patrice Bergeron 5
  Bob Gainey 4
  Jere Lehtinen 3
  Guy Carbonneau 3
  Pavel Datsjuk 3

Frank J. Selke Trophyn voittajat 

1978 –  Bob Gainey, Montréal Canadiens
1979 –  Bob Gainey, Montréal Canadiens
1980 –  Bob Gainey, Montréal Canadiens
1981 –  Bob Gainey, Montréal Canadiens
1982 –  Steve Kasper, Boston Bruins
1983 –  Bobby Clarke, Philadelphia Flyers
1984 –  Doug Jarvis, Washington Capitals
1985 –  Craig Ramsay, Buffalo Sabres
1986 –  Troy Murray, Chicago Black Hawks
1987 –  Dave Poulin, Philadelphia Flyers
1988 –  Guy Carbonneau, Montréal Canadiens
1989 –  Guy Carbonneau, Montréal Canadiens
1990 –  Rick Meagher, St. Louis Blues
1991 –  Dirk Graham, Chicago Blackhawks
1992 –  Guy Carbonneau, Montréal Canadiens
1993 –  Doug Gilmour, Toronto Maple Leafs
1994 –  Sergei Fjodorov, Detroit Red Wings
1995 –  Ron Francis, Pittsburgh Penguins
1996 –  Sergei Fjodorov, Detroit Red Wings
1997 –  Michael Peca, Buffalo Sabres
1998 –  Jere Lehtinen, Dallas Stars
1999 –  Jere Lehtinen, Dallas Stars
2000 –  Steve Yzerman, Detroit Red Wings

2001 –  John Madden, New Jersey Devils
2002 –  Michael Peca, New York Islanders
2003 –  Jere Lehtinen, Dallas Stars
2004 –  Kris Draper, Detroit Red Wings
2005 – ei voittajaa työsulun vuoksi
2006 –  Rod Brind'Amour, Carolina Hurricanes
2007 –  Rod Brind'Amour, Carolina Hurricanes
2008 –  Pavel Datsjuk, Detroit Red Wings
2009 –  Pavel Datsjuk, Detroit Red Wings
2010 –  Pavel Datsjuk, Detroit Red Wings
2011 –  Ryan Kesler, Vancouver Canucks
2012 –  Patrice Bergeron, Boston Bruins
2013 –  Jonathan Toews, Chicago Blackhawks
2014 –  Patrice Bergeron, Boston Bruins
2015 –  Patrice Bergeron, Boston Bruins
2016 –  Anže Kopitar, Los Angeles Kings
2017 –  Patrice Bergeron, Boston Bruins
2018 –  Anže Kopitar, Los Angeles Kings
2019 –  Ryan O’Reilly, St. Louis Blues
2020 –  Sean Couturier, Philadelphia Flyers
2021 –  Alexander Barkov, Florida Panthers
2022 –  Patrice Bergeron, Boston Bruins

Lähteet 

NHL:n palkinnot
79.32 Jääkiekko
Seulonnan keskeiset artikkelit