Mormonin kirja

Mormonin kirja () on yksi Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon (MAP-kirkko) ja muiden mormonismin suuntausten neljästä pyhästä kirjasta. Se julkaistiin ensimmäistä kertaa vuonna 1830 Palmyrassa, New Yorkin osavaltiossa 5 000 kappaleen painoksena. MAP-kirkon perustaja Joseph Smith nuorempi väitti kääntäneensä kirjan kultalevyistä, jotka sisälsivät Amerikan mantereen muinaisen historian. Mormonien mukaan kirja on ”toinen todistus Jeesuksesta Kristuksesta”, ja sen katsotaan sekä tukevan että täydentävän Raamattua. Mormonin kirja muodostaakin MAP-kirkon opillisen perustan.

Mormonin kirjan mukaan Amerikan manner on luvattu maa, jossa Jumalaa pelkäävät kukoistavat mutta uskottomat kohtaavat erilaisia yliluonnollisia rangaistuksia. Se on jaettu 15 kirjaan, jotka edelleen jakautuvat lukuihin ja jakeisiin. Tarina alkaa noin vuodesta 600 eaa., jolloin joukko juutalaisia lähtee Jerusalemista ja purjehtii Jumalan johdattamana Amerikkaan, missä heistä tulee suuri kansa. Juutalaiset jakaantuvat kahdeksi keskenään sotivaksi ryhmäksi: vanhurskaat nefiläiset menestyvät, kun taas lamanilaisista tulee jumalattomia raakalaisia. Profeettojen kutsumana nefiläiset perustavat kristillisen kirkon jo vuosia ennen Jeesuksen syntymää. Kirjan huipentuma on ylösnousseen Kristuksen vierailu nefiläisten luona. Seuraa utooppinen rauhan ja vaurauden aika, jonka päätteeksi nefiläiset lankeavat vanhoihin synteihinsä ja heidät hävitetään viimeiseen mieheen. Lamanilaiset unohtavat historiansa, ja heistä tulee intiaanien esi-isiä.

Mormonin kirja on kirjoitettu vanhahtavalla, Kuningas Jaakon Raamattua jäljittelevällä englannilla. Kirjan perusrakenne muistuttaa historiankirjoitusta tai epiikkaa. Juonelliseen kertomukseen on kuitenkin upotettu uskonnollisia ilmestyksiä ja saarnoja, jotka edustavat lähinnä perinteistä protestanttista teologiaa ja ottavat kantaa moniin 1800-luvun alun Yhdysvaltojen uskonnollisiin kiistoihin. Jumala kuvataan antropomorfisena hahmona, joka keskustelee profeettojen kanssa ja puuttuu historian kulkuun ihmeiden kautta. Kirja painottaa Jeesuksen vapahtaja-roolin universaalia luonnetta, ja Kristuksen kerrotaan ilmoittavan itsensä kaikille kansoille kaikkina aikoina. Mukana on myös vanhatestamentillisia teemoja, kuten Jumalan ja Israelin kansan erityinen liittosuhde. Mormonismin omaleimaisimpia oppeja ei Mormonin kirjasta löydy, sillä ne kehittyivät vasta kirjan julkaisun jälkeen.

MAP-kirkon mukaan Mormonin kirja kuvaa historiallisia tapahtumia. Nefiläisten ja lamanilaisten olemassaolosta ei kuitenkaan ole tieteellistä näyttöä. Sekulaarin käsityksen mukaan Smith sepitti kertomuksen käyttäen lähteenään Raamattua sekä omana aikanaan suosittuja spekulaatioita intiaanien alkuperästä. Arviot Mormonin kirjan kaunokirjallisesta arvosta ovat jyrkästi jakautuneet: kirjaa on pidetty sekä tylsänä ja tahattoman koomisena väärennöksenä että 1800-luvun amerikkalaisen kirjallisuuden klassikkona. Mormonilähetyssaarnaajat jakavat Mormonin kirjaa ilmaiseksi, ja se lukeutuu kaikkien aikojen laajalevikkisimpiin kirjoihin. Vuoteen 2020 mennessä kirjaa arvioitiin painetun 192 miljoonaa kappaletta ja se oli osittain tai kokonaan saatavilla 112 kielellä.

Mormonin kirja on nimetty siinä esiintyvän hahmon mukaan. Mormonin kerrotaan olleen muinainen profeetta ja sotapäällikkö, joka kokosi nefiläisten kirjoitukset ja toimitti niistä yhtenäisen historiateoksen. Pian Mormonin kirjan julkaisun jälkeen myöhempien aikojen pyhien liikkeen jäseniä alettiin kutsua ”mormoneiksi” ja heidän uskontoaan ”mormonismiksi”.

Syntyvaiheet

Tausta 

Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon perustaja ja ensimmäinen profeetta Joseph Smith nuorempi vaikutti Koillis-Yhdysvalloissa 1800-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Alueella vaikutti useita hengellisiä liikkeitä, joiden tavoitteena oli restorationismi eli kristinuskon palauttaminen alkuperäiseen apostoliseen muotoonsa. Näyt, enkeli-ilmestykset, armolahjat ja muut yliluonnolliset kokemukset olivat yleisiä, ja aikakautta kutsutaankin ”toiseksi suureksi herätyskaudeksi”. Erityisesti protestanttiset kirkot pyrkivät lisäämään painoarvoaan, mutta samalla tavallinen kansa tulkitsi uskontoa yhä itsenäisemmin ja monipuolisemmin.

Smithin lapsuudenkoti oli uskonnollinen, mutta se ei ollut sitoutunut mihinkään yksittäiseen kristinuskon suuntaukseen. Smithien käsityksiin vaikuttivat ainakin presbyterismi, metodismi ja universalismi. Vaikutusta oli myös kansantaikuudella, jonka moni samaisti Raamatussa kuvattuihin ihmetekoihin. Kadonneita esineitä ja kätkettyjä aarteita etsittiin taikavarpujen ja muiden apuvälineiden avulla. Kaivoa kaivaessaan nuori Smith löysi ensimmäisen ”näkykivensä”, jonka käyttäjänä hänestä tuli siinä määrin maineikas, että hänet palkattiin etsimään kadonnutta espanjalaista hopeakaivosta.

Kultalevyt 

Smithin profeetallisen kutsumuksen ensimmäinen tehtävä oli välittää nykyihmisille Mormonin kirja, jonka Moroni-niminen muinainen profeetta oli Smithin mukaan haudannut Kumoran kukkulaan. Kuolemansa jälkeen Moroni ylösnousi enkelinä, jonka Jumala lähetti opastamaan Smithin haudatun aikakirjan luo. Smithin 1830-luvun lopulla sanelema selonteko Mormonin kirjan syntyvaiheista on kanonisoitu Kallisarvoiseen helmeen, joka on yksi MAP-kirkon pyhistä kirjoista.

Syksyllä 1823 tuolloin 17-vuotias Smith rukoili Jumalalta syntiensä anteeksiantoa. Moroni ilmestyi hänelle ja kertoi kultalevyille kaiverretusta kirjasta, joka sisälsi ”ikuisen evankeliumin täyteyden” ja Amerikan muinaisten asukkaiden historian. Smithin tuli kääntää aikakirja englanniksi urimin ja tummimin avulla: ne olivat kaksi läpikuultavaa kiveä, jotka oli kiinnitetty hopeisiin kehyksiin, hieman silmälasien tapaan. Kultalevyt, urim ja tummim sekä kultainen rintahaarniska oli kätketty läheisen kukkulan alle. Smith ei kuitenkaan saanut niitä heti mukaansa, vaan vieraili seuraavien neljän vuoden ajan vuosittain kätköpaikalla, missä Moroni antoi hänelle opastusta ja opetusta. Smithit asuivat noihin aikoihin Palmyrassa New Yorkin osavaltiossa.

Mormonin kirjan maailma alkoi hahmottua jo ennen käännöstyön alkamista. Smithin jo kuoltua hänen äitinsä Lucy Mack Smith kertoi, että enkeli-ilmestyksen jälkeen perhe kokoontui joka ilta kuuntelemaan Smithin selontekoja siitä, mitä enkeli oli hänelle sanonut. Uskonnollisten pohdintojen lisäksi Smith ”silloin tällöin” kertoi ”viihdyttäviä kertomuksia” Amerikan muinaisesta historiasta ja asukkaista: ”hän kuvaili tämän mantereen muinaisia asukkaita, heidän asujaan, matkustustapojaan, ja eläimiä joilla he ratsastivat; heidän kaupunkejaan ja heidän rakennuksiaan, pienintä yksityiskohtaa myöden; hän kuvaili heidän sodankäyntiään, kuten myös heidän uskonnollisia menojaan. Kaikki tämä kävi häneltä helposti, kuin hän olisi viettänyt koko elämänsä heidän keskuudessaan.”

Syyskuussa 1827 Smithin sallittiin vihdoin ottaa aikakirja mukaansa. Hän haki kultalevyt ja muut esineet Kumoran kukkulalta vaimonsa Emma Hale Smithin kanssa ja piilotti läheiseen puunrunkoon. Lähipäivinä Smith kaivoi maksua vastaan kaivon ja hankki kirstun, johon pani löytönsä. Huhujen levittyä monet pakalliset olisivat halunneet nähdä kultalevyt. Aikalaiset käyttivät levyistä usein nimeä Gold Bible (”kultaraamattu”). Smithin aiemmat rahankaivajakumppanit uskoivat levyjen olemassaoloon ja pitivät niiden löytymistä yhteisen liiketoimen tuloksena. Kun Smith kieltäytyi näyttämästä levyjä, hänen entiset työtoverinsa yrittivät varastaa ne. Ne kyläläiset, jotka eivät uskoneet kultalevyihin, kaavailivat Smithin rankaisemista tervalla ja höyhenillä. Joulukuussa Joseph ja Emma Smith muuttivat 200 kilometrin päähän Pennsylvaniaan ja asettuivat Emman vanhempien luo.

Caractors-asiakirja 

Smithien palmyralainen tuttava Martin Harris vieraili heidän luonaan vuodenvaihteen 1827–1828 tienoilla. Tämä oli varakas maanviljelijä, joka naapurien keskuudessa tunnettiin rehellisenä, työteliäänä ja taikauskoisena miehenä. Harris oli ennen Smithin muuttoa kysellyt paikallisilta kultalevyistä selvittääkseen, täsmäsivätkö kertomukset keskenään. Yllätyksekseen hän sai kuulla Smithiltä, että enkeli oli määrännyt hänet auttamaan käännöstyössä.

Smith antoi Harrisille paperin, johon oli kopioinut levyiltä ”uudistettuja egyptiläisiä” kirjoitusmerkkejä. Miesten yhteisen sopimuksen mukaisesti Harris vei paperin New Yorkiin näyttääkseen sitä Columbian yliopiston muinaisten kielten professorille Charles Anthonille. Tapaamisen kulusta on ristiriitaista tietoa. Kanonisoidun version mukaan ”professori Anthon totesi, että käännös on oikea, oikeampi kuin mikään, mitä hän oli aikaisemmin nähnyt käännetyn egyptistä”. Anthon kirjoitti Harrisille todistuksen, jossa antoi vakuutuksen kirjoitusmerkkien ja käännöksen aitoudesta. Kuultuaan kultalevyistä ja enkelistä Anthon pyysi kuitenkin todistuksen takaisin ja repi sen. Anthon pyysi kultalevyjä itselleen, jotta voisi kääntää ne. Kun Harris kertoi, että osa levyistä oli sinetöity, Anthon vastasi: ”En voi lukea sinetöityä kirjaa”, mikä mormonien mukaan täytti Jesajan kirjan profetian. Seuraavaksi Harris kävi professori Samuel Latham Mitchellin luona, joka niinikään vahvisti kirjoitusmerkit ja käännöksen oikeaksi.

Anthon kuvaili tapausta vuosina 1834 ja 1841 kirjoittamissaan kirjeissä. Niiden mukaan hän havaitsi kirjoitusmerkit huijaukseksi välittömäksi ja varoitti Harrisia petkuttajista, joiden pelkäsi vievän tämän rahat. Ensimmäisen kirjeen mukaan Anthon kieltäytyi kirjoittamasta todistusta, mutta toisen kirjeen mukaan hän teki niin ”epäröimättä” paljastaakseen meneillään olevan petoksen. Mitchell puolestaan oli niitä harvoja tutkijoita, jotka jo 1800-luvun alussa uskoivat intiaanien saapuneen Amerikkaan Aasiasta. Ilmeisesti hän lähinnä kehotti Harrisia kysymään Anthonilta, ja on epäselvää, kumman Harris todellisuudessa tapasi ensiksi. Joka tapauksessa Harris palasi matkaltaan Smithin profeetallisesta kutsumuksesta vakuuttuneena.

Kadonneet 116 sivua 

Talvella 1827–1828 Smith alkoi sanella Emmalle Mormonin kirjan tekstiä, sillä hän ei osannut itse kirjoittaa. Työ jäi kuitenkin kesken, sillä Smithien täytyi valmistautua talveen.

Huhtikuun puolivälissä 1828 Harris palasi Harmonyyn voidakseen toimia kirjurina. Huoneen yläpuolelle vedettiin köysi, johon ripustettu peitto jakoi sen kahteen osaan. Smith ja Harris istuivat toisistaan erillään: Smith saneli uurimin ja tummimin avulla kääntämäänsä tekstiä, ja Harris kirjoitti hänen sanelunsa muistiin. Työ eteni hitaasti, sillä Jumalan avulla käännettyä tekstiä ei voinut korjailla jälkikäteen, vaan jokainen virke piti kirjoittaa kerralla oikein. Kesäkuun 14. päivään mennessä valmiina oli yhteensä 116 käsinkirjoitettua sivua Emman ja Harrisin kirjaamaa tekstiä. Harrisin omaiset suhtautuivat projektiin epäluuloisesti, ja kesäkuussa Harris pyysi toistuvasti lupaa näyttää käännöstä perheelleen. Smith kääntyi asiassa Jumalan puoleen, ja kahdesti häntä kiellettiin. Kolmannella kerralla Harris sai luvan ottaa käsikirjoitus mukaansa sillä ehdolla, että hän näyttäisi sitä ainoastaan veljelleen, vanhemmilleen, vaimolleen ja siskolleen.

Harris suuntasi perheensä luo Palmyraan. Kun häntä ei kuulunut takaisin, Smith huolestui ja matkusti tapaamaan Harrisia, joka kertoi käsikirjoituksen kadonneen. Harrisin mukaan hän oli rikkonut Jumalan sanaa vastaan ja näyttänyt kirjaa kaikille uteliaille, jolloin joku oli murtautunut hänen kotiinsa ja varastanut sen. Toisen huhun mukaan Harrisin vaimo olisi mieheltään salassa polttanut käsikirjoituksen kostona siitä, ettei saanut nähdä kultalevyjä. Mahdollista on sekin, että Harris yksinkertaisesti hukkasi sivut. Halla tuhosi kaksi kolmasosaa Harrisin sadosta, minkä Harris tulkitsi yliluonnolliseksi rangaistukseksi.

Tapaus vaivasi suuresti Smithiä, joka kertoi enkeli Moronin ilmestyneen ja ottaneen pois kultalevyt, uurimin ja tummimin. Samalla hän menetti kykynsä kääntää muinaisia kieliä. Synnintunnon vallassa Smith rukoili anteeksiantoa. Ahdistusta lisäsi se, että Smithien hiljan syntynyt esikoinen oli kuollut syntymäpäivänään, ja myös Emma oli heikossa kunnossa. Hän palasi kotiin heinäkuussa ja sai ilmestyksen, jonka Emma kirjasi hänen sanelustaan. Se on nykyään Oppien ja liittojen luku 3 ja ensimmäinen Smithin muistiin kirjoitettu ilmestys. Ilmestyksessä Jumala nuhteli Smithiä siitä, että hän oli pannut ihmisten toiveet Jumalan käskyjen edelle. Samalla hänelle kuitenkin luvattiin, että mikäli hän katuisi, hän saisi kääntäjäkivet takaisin 22. syyskuuta, joka oli Moronin vuosittaisten vierailujen päivä.

Mormonin kirjan sanelu 

Syyskuussa Smith sai kultalevyt takaisin. Jumala kielsi kuitenkin kääntämästä alkuperäistä tekstiä uudelleen, sillä varkaat aikoivat julkaista vääristellyn version, joka näennäisesti osoittaisi, ettei Smith kyennyt tuottamaan samaa tekstiä kahdesti. Sen sijaan Smithin tuli kääntää toinen muinainen kirjoitus, joka kertoi samoista tapahtumista kuin kadonneet 116 sivua. Maallisen historian sijaan korvaava teksti keskittyi kuitenkin hengellisiin seikkoihin.

Syksyllä Smith saneli jonkin verran tekstiä vaimolleen Emmalle. Pian työ kuitenkin keskeytyi, sillä perheen täytyi varautua talveen. Seuraavina kuukausina työ eteni verkkaisesti, mutta Smithin ympärille kokoontui pieni joukko käännynnäisiä, joihin verisukulaisten, Emman ja Harrisin lisäksi lukeutuivat Josiah Stowell, Joseph Knight sekä hänen vaimonsa Emma. Keväällä 1829 22-vuotias opettaja Oliver Cowdery kuuli Smithin käännöstyöstä ja tarjoutui toimimaan kirjurina. Huhtikuun ja kesäkuun välillä Smith ja Cowdery tuottivat päivittäin keskimäärin 3 500 sanaa päivässä. Koko Mormonin kirjan saneluun meni noin 60 päivää. 

Syksystä 1828 lähtien Smith ei käyttänyt käännöstyössä uurimia ja tummimia vaan kaivoa kaivaessaan aikanaan löytämänsä näkykiven. Kultalevyjä ei käytetty lainkaan, joten kyse ei ollut kääntämisestä sanan perinteisessä merkityksessä. David Whitmer kuvasi käännöstyötä vuonna 1887 seuraavasti: ”Joseph Smith pani näkykiven hattuun ja hatun kasvoilleen vetäen sen niin lähelle, että se torjui kaiken valon; ja pimeydessä loisti hengellinen valo. Jokin pergamentinpalasta muistuttava ilmestyi, ja siihen ilmestyi kirjoitusta. Kerrallaan ilmestyi yksi kirjoitusmerkki, ja sen alla oli tulkinta englanniksi. Veli Joseph luki englanninkielisen tekstin Oliver Cowderylle [– –], ja kun se oli kirjoitettu muistiin ja toistettu Veli Josephille virheettömyyden varmistamiseksi, katosi se sitten, ja toinen kirjoitusmerkki ilmestyi. Näin käännettiin Mormonin kirja Jumalan lahjan ja voiman kautta, ei minkään inhimillisen voiman kautta.” Tällä menetelmällä tuotettiin ilmeisesti koko nykyinen Mormonin kirja.

Smith ilmeisesti jatkoi sanelua siitä, mihin oli Harrisin kanssa jäänyt. Nykyisestä Mormonin kirjan tekstistä saneltiin siis ensin Moosian kirja ja siitä aina Eterin kirjan loppuun asti. Seuraavaksi Smith saneli nimiösivun, sitten Moronin kirjan ja vasta sen jälkeen Mormonin kirjan kuusi ensimmäistä kirjaa, jotka korvasivat kadonneet 116 sivua, sekä Mormonin sanat, jossa kerrotaan kirjan sisäisestä rakenteesta.

Todistajat 

Smith ei alkuun näyttänyt kultalevyjä uteliaille, mutta hänen perheenjäsenensä saivat kosketella niitä sekä urimia ja tummimia kankaan läpi. Martin Harris ja monet muut pyysivät toistuvasti kouraantuntuvaa todistetta kultalevyjen olemassaolosta. Kesällä 1829 Smith, Martin Harris, Oliver Cowdery ja David Whitmer vetäytyivät läheiseen metsään. Yhteisen rukoushetken jälkeen heille ilmestyi enkeli, joka näytti kultalevyt. Samalla Jumalan ääni ilmoitti Smithin saneleman tekstin olevan totta. Myöhemmin Smith valitsi vielä kahdeksan muuta todistajaa, jotka kertoivat kosketelleensa levyjä, käännelleensä kirjan lehtiä ja tutkiskelleensa ”merkillisiä” kaiverruksia. Kaikki kahdeksan olivat hänen lähipiiriinsä kuuluneita miehiä. Smithin mukaan enkeli Moroni vei tämän jälkeen kultalevyt pois.

Osa todistajista jätti sittemmin mormonismin. Kukaan heistä ei kuitenkaan kieltänyt kultalevyistä antamaansa todistusta. Kolmen ja kahdeksan silminnäkijän todistukset on liitetty kaikkiin Mormonin kirjan laitoksiin.

Julkaisu 

Smith oli sopinut Mormonin kirjan julkaisemisesta palmyralaisen kirjanpainajan Egbert Grandinin kanssa. Kirja oli kuitenkin saanut paljon paikallista julkisuutta, ja Grandin pelkäsi sekä kirjapainonsa että oman turvallisuutensa puolesta. Hän ei myöskään uskonut Mormonin kirjaan vaan piti sitä huijauksena. Smith puolestaan pelkäsi, että käsikirjoitus varastettaisiin taas. Cowdery ja kaksi muuta kirjuria tekivät käsin kopion, jota säilytettiin eri paikassa. Versiot tunnetaan alkuperäisenä käsikirjoituksena (original manuscript eli ja kirjanpainajan käsikirjoituksena (printer’s manuscript eli P). Jälkimmäisessä on suuri määrä kopiointivirheitä – keskimäärin kolme sivua kohden – mutta ei juuri merkkejä tietoisesta korjailusta tai muusta toimitustyöstä. Latoja lisäsi ensimmäiseen laitokseen välimerkkejä, kappalejaon ja muita taittoon ja painamiseen liittyviä seikkoja. Vastaavia merkintöjä on myös joissakin alkuperäisen käsikirjoituksen säilyneissä sivuissa, joten ilmeisesti sitäkin käytettiin lähteenä jossain vaiheessa painamista.

Mormonin kirja julkaistiin Palmyrassa New Yorkin osavaltiossa 1830. Painos oli 5 000 kappaleen suuruinen ja käsikirjoitukselle uskollinen jopa siinä määrin, että se toisinti monet alkutekstin kieliopillisista virheistä. Kirjan alussa oli Joseph Smithin selonteko 116 kadonneesta sivusta ja lopussa kolmen sekä kahdeksan silminnäkijän todistukset. Moderneista laitoksista poiketen tekstiä ei ollut jaettu jakeisiin, vaan se koostui pitkistä luvuista. Painokustannukset olivat 3 000 dollaria, jotka Martin Harris kustansi kiinnittämällä osan maatilastaan. Myynti alkoi maaliskuussa 1830, ja 6. huhtikuuta Smith perusti ”Kristuksen kirkon”. Kirja kävi kuitenkin huonosti kaupaksi, ja keväällä 1831 Harris joutui myymään osan maistaan voidakseen maksaa velkansa. Kirja herätti kiivasta vastustusta, mikä ironisesti toi sille vähitellen näkyvyyttä. Myös lähetyssaarnaajat levittivät sitä aktiivisesti.

Sisältö

Tyyli 

Myöhempien aikojen pyhät uskovat, että Mormonin kirjan laatimiseen osallistuivat lukuisat profeetat ja että sen alkuperäinen elinkaari oli noin tuhat vuotta. Smithiä kunnioitetaan teoksen kääntäjänä mutta ei kirjoittajana. Kirjan katsotaan sekä todistavan Raamatun paikkansapitävyydestä että täydentävän sitä. Raamattu keskittyy Jumalan tekoihin muinaisessa Lähi-idässä sekä hänen vuorovaikutukseensa Israelin jälkeläisten kanssa. Mormonin kirja puolestaan kertoo Jumalan teoista muinaisessa Amerikassa kauan ennen Kolumbuksen löytöretkiä sekä hänen kanssakäymisestään mantereen muinaisten asukkaiden kanssa.

Jana Kathryn Riessin mukaan Mormonin kirja on perusluonteeltaan historiallinen eikä teologinen kirja. Sen tarina on tragedia; kertomus kansasta, jolla oli oikea usko, ja joka silti sortui. Ydinviesti ei kuitenkaan ole toivoton, vaan lopulta Jumalan tahto toteutuu inhimillisistä epäonnistumisista huolimatta. Historialliseen kertomukseen on upotettu henkilöhahmojen puheita ja saarnoja, jotka muodostavat runsaat 40 % Mormonin kirjan koko pituudesta. Teoksen uskonnollinen luonne näkyy myös tapahtumissa: rukouksiin vastataan, profetiat toteutuvat ja yliluonnolliset ihmeet muuttavat historian kulkua. Yleissävy on didaktinen.

Mormonin kirjan kieli muistuttaa kuningas Jaakon Raamatun englantia, joka 1800-luvun alussa oli jo vanhahtavaa. Kieli on hyvin toisteista, ja varsinkin fraasi and it came to pass () toistuu yhä uudestaan. Kirjassa käytetään arkaismeja, kuten yksikkömuotoista sinä-pronominia thou sekä -eth-päätteisiä verbejä. Vanhahtava tyyli osoitti aikalaisille, että kyse oli pyhästä kirjoituksesta. Mormonin kirjassa varhaismodernin englannin muotoja ei kuitenkaan aina käytetä johdonmukaisesti, ei edes nykyisessä versiossa, jonka kieltä on pyritty jälkikäteen yhtenäistämään.

Mormonin kirjan ensipainoksen sidonta muistutti aikakauden Raamattuja. Tuoreemmissa laitoksissa raamatullista tyyliä jäljittelevät myös ristiviitteet (vuodesta 1879 alkaen), tekstin latominen kahteen palstaan (1920 alkaen, uudistettu 1981) sekä kunkin kappaleen aloittaminen yhteenvedolla tärkeimmistä tapahtumista (1920 alkaen, uudistettu 1981). Vuonna 1982 lisätty alaotsikko ”Toinen todistus Jeesuksesta Kristuksesta” korostaa, että kyse on Raamatun rinnakkaisteoksesta.

Rakenne 

Raamatun tapaan Mormonin kirja on jaettu kirjoihin, joita on yhteensä 15. Kirjat on edelleen jaettu lukuihin ja jakeisiin. Kukin kirjoista on nimetty kertojana toimivan hahmon mukaan; joissakin kirjoissa kertojia on tosin useita. Mormonin kirjan mukaan se on käännetty metallilevyistä, joihin muinaiset Amerikan mantereella eläneet juutalaiset kirjasivat historiansa. Nämä levyt muodostivat alkujansa viisi erilaista kokoelmaa:

 Nefin pienet levyt oli omistettu erityisesti profetioille ja muille hengellisille seikoille.
 Nefin isot levyt käsittelivät Amerikan maallista historiaa, vähäisemmässä määrin myös uskonnollisia asioita.
 Mormonin levyt olivat Mormon-nimisen profeetan lyhennelmä Nefin isoista levyistä.
 Eterin levyt kertoivat tapahtumista kauan ennen Nefiä ja Mormonia.
 Pronssilevyt sisälsivät Mooseksen kirjat, Jesajan kirjan ja muita juutalaisia tekstejä, joista osa on Raamatussa mutta osa ei.

Mormonin kirja alkaa nimiösivulla, joka Smithin mukaan oli käännös kultalevyjen viimeisestä lehdestä. Sen mukaan kirjan tarkoitus on vakuuttaa sekä juutalaiset että pakanat siitä, että ”Jeesus on Kristus, iankaikkinen Jumala, joka ilmoittaa itsensä kaikille kansoille”. Mormonin kirjan kerrotaan olevan ”lyhennelmä Nefin kansan ja myös lamanilaisten aikakirjasta [– – sekä] myös lyhennelmä Eterin kirjasta”. Lisäksi nimiösivu huomauttaa, että jos kirjassa on virheitä, ne ovat ihmisen eivätkä Jumalan tekemiä. Tätä seuraavat kolmen ja kahdeksan silminnäkijän todistukset sekä profeetta Joseph Smithin todistus. Niissä tehdään selkoa Mormonin kirjan syntyvaiheista ja vakuutetaan kirjan aitoutta.

Leipäteksti koostuu Nefin pienistä levyistä sekä Mormonin levyistä. Kuusi ensimmäistä kirjaa on sellaisenaan käännetty Nefin pienistä levyistä. Sen jälkeen Mormon esittelee itsensä ja kertoo redaktiotyöstään. Suurin osa kirjasta on käännetty Mormonin levyistä, jotka ovat Mormonin lyhennelmä Nefin isoista levyistä. Lisäksi mukana on lainauksia pronssilevyjen opetuksista. Mormonin lyhennelmän alku puuttuu tosin kirjasta, mutta samoista asioista kerrotaan Nefin pienissä levyissä. Mormonin poika Moroni liittää mukaan lyhennelmän Eterin levyistä sekä oman selontekonsa, joka päättää kirjan. Kronologisesti etenevään kerrontaan on upotettu takaumia, sukuluetteloja sekä lainauksia muista teksteistä.

Mormonin kirjan ensipainos oli 588 sivua pitkä. Nykyinen virallinen englanninkielinen versio on 531-sivuinen.

Tarina 

Mormonin kirjan tapahtumat alkavat Jerusalemista vuoden 600 eaa. tienoilla, hieman ennen Babylonian pakkosiirtolaisuutta. Jeremia ja muut profeetat varoittavat jumalattomuuteen langennutta Israelin kansaa turhaan. Eräs profeetoista on patriarkka Lehi, joka Herran kehotuksesta vie perheensä erämaahan ja saa lupauksen uudesta perintömaasta. Myöhemmin Lehi lähettää neljä poikaansa takaisin Jerusalemiin hakemaan pronssilevyjä, jotka sisältävät juutalaisten historian ja profetiat. Pronssilevyjen haltija Laban ei luovu omastaan vapaaehtoisesti, vaan uhkailee Lehin poikia ja ryöstää levyjen ostamiseen tarkoitetun kullan ja hopean. Herran käskystä Lehin vanhurskas poika Nefi surmaa juopuneen Labanin ja ottaa levyt itselleen. Myöhemmin Lehin pojat palaavat Jerusalemiin vielä kerran hakemaan toisen perhekunnan, jolla on naimaikäisiä tyttäriä.

Lehi seurueineen vaeltaa kahdeksan vuoden ajan halki Arabian niemimaan. Hänen jumalattomat poikansa Laman ja Lemuel aiheuttavat toistuvia vaikeuksia ja jopa yrittävät useampaan otteeseen surmata Nefin. Enkelien ja Jumalan väliintulot palauttavat heidät kuitenkin toistaiseksi kuriin. Merenrannalle saavuttuaan Nefi saa käskyn rakentaa laivan ja purjehtia sillä lupauksen maahan. Oppaanaan heillä on liahona-niminen laite, joka kompassin tavoin osoittaa oikean suunnan.

Luvattu maa on Amerikan manner, jonka Jumala on pitänyt salassa muilta kansoilta. Lehin seurueen saapuessa Amerikka onkin käytännössä asumaton. Matkalaiset perustavat siirtokunnan, alkavat viljellä maata ja valmistavat metallista levyjä, joihin on määrä kirjoittaa Lehin jälkeläisten historia. Lehin kuoltua Nefistä tulee kansan uusi päällikkö. Erimielisyydet kärjistyvät ja Lehin jälkeläiset jakaantuvat kahdeksi keskenään sotivaksi ryhmäksi: vanhurskaiksi nefiläisiksi ja jumalattomiksi lamanilaisiksi. Nefi rakentaa temppelin, ja hänen jälkeläisensä perustavat kuningaskunnan. Lamanilaisista tulee barbaarisia metsästäjä-keräilijöitä, jotka palvovat epäjumalia, pukeutuvat pelkkään lannevaatteeseen ja syövät lihansa raakana. Lisäksi heitä kohtaa kirous: heidän ihonsa muuttuu tummaksi, kun taas nefiläiset ovat ”valkoisia ja tavattoman ihania”.

Kertomuksen alussa nefiläiset ja lamanilaiset ovat etnisiä ryhmiä. Kansat sotivat keskenään, ja nefiläiset pyrkivät käännyttämään lamanilaiset oikeaan uskoon. Myöhemmin nimitysten merkitys muuttuu siten, että nefiläisillä tarkoitetaan vanhurskaita ja lamanilaisilla jumalattomia. Vuosisatojen mittaan roolit vaihtuvat toistuvasti: Lamanin ja Lemuelin jälkeläisiä kutsutaan ajoittain nefiläisiksi ja Nefin jälkeläisiä lamanilaisiksi. Parannusta ja vanhurskautta seuraa menestys ja yltäkylläisyys, jotka puolestaan johtavat Jumalan unohtamiseen ja yliluonnollisiin rangaistuksiin. Tämä kaava toistuu Mormonin kirjassa useita kertoja ja muistuttaa Vanhan testamentin historiakäsityksestä. Nefiläisten historian edetessä kohti loppuaan lisääntyvät kertomukset sisäisistä erimielisyyksistä, hallituksen korruptiosta sekä suurista rosvojoukkoarmeijoista. Nerokas johtajuus, kutsut parannukseen ja sankaritarinat lykkäävät edessä olevaa väistämätöntä tuhoa, mutta vain väliaikaisesti.

Lehiläisten lisäksi Amerikassa asuu kaksi muuta ryhmää. Jeredin kansa saapuu jo kauan ennen lehiläisiä, sillä he lähtevät Baabelin tornilta. Jeredin veli pyytää Herralta, ettei hänen kieltään sekoitettaisi, ja Herra johdattaa hänet oivalliseen maahan, jossa hänen jälkeläisistään tulee suuri kansa. Jerediläisillä on sekä hyviä että huonoja kuninkaita, ja salaliitot tekevät myyräntyötään kulissien takana. Aikaa myöten he jakautuvat kahdeksi kansaksi, jotka käyvät tuhoisan sisällissodan. Viimeinen taistelu käydään Raman kukkulalla, joka on sama kuin Kumoran kukkula. Miljoonat saavat surmansa, ja viimeinen eloonjäänyt Coriantumr harhailee erämaassa, kunnes Sarahemlan kansa löytää hänet. Sarahemlan kansa on lähtenyt Jerusalemista hieman Lehin jälkeen, kun babylonialaiset ovat jo valloittaneet kaupungin. Heistä tulee sukupolvien myötä suuri kansa, joka kuitenkin sortuu jatkuviin sotiin ja unohtaa Jumalan. Aikanaan nefiläiset löytävät Sarahemlan ja kaksi kansaa yhdistyy nefiläisten kuninkaan alaisuuteen.

Vuoden 92 eaa. tienoilla kuninkaanvalta lakkautetaan ja nefiläiset siirtyvät pappistuomarien teokraattiseen tasavaltaan. Profeetat kutsuvat kansaa parannukseen ja näkevät ennalta Kristuksen tulon. Toisaalta ”anti-kristukset” houkuttelevat nefiläisiä harhaan väärine oppeineen. Vaikeuksia aiheuttaa myös vallanhimoinen salaseura Gadiantonin rosvot, joka vuosina 30–33 jaa. tuhoaa laillisen hallituksen. Pian tämän jälkeen nefiläisiä koettelevat suuret luonnonmullistukset, jotka tuhoavat kokonaisia kaupunkeja ja surmaavat suurimman osan jumalattomista. Surun keskellä ihmiset saavat kokea ylösnousseen Jeesuksen Kristuksen ilmestyksen. Jeesus muun muassa valitsee opetuslapsia, opettaa ihmisille vuorisaarnan, asettaa ehtoollisen ja antaa lähetyskäskyn. Vierailunsa päätteeksi hän ilmoittaa jatkavansa muiden kansojen pariin. Kristuksen vierailu Amerikassa on Mormonin kirjan huipentuma.

Seuraa sukupolvia kestävä rauhan ja vaurauden aika, eikä eri ihmisryhmien välillä tehdä eroa. Aikaa myöden nefiläiset palaavat kuitenkin vanhoihin synteihinsä. Salaliitto perustetaan uudestaan, ja jumalattomat alkavat kutsua itseään lamanilaisiksi. Erimielisyydet ja sodat tuhoavat lopulta kaikki vanhurskaat. Viimeinen suuri taistelu käydään Kumoran kukkulalla, ja sadattuhannet kaatuvat. Mormon, viimeinen suuri nefiläisten komentaja, selviytyy nähdäkseen kansansa tuhoutumisen. Hän saa tehtäväkseen koota kansansa kirjoitukset ja toimittaa niistä kokonaisuus kultalevyihin, jotka kätketään maahan, Jumalan suojeltavaksi. Hänen poikansa Moroni jatkaa isänsä työn loppuun nefiläisten aikakirjojen kokoajana. Hän kätkee aikakirjat noin vuonna 421 jaa. Lamanilaiset unohtavat menneisyytensä, ja heistä tulee intiaanien esi-isiä.

Opetukset 

Mormonin kirjan teologia muistutaa pitkälti perinteistä kristinuskoa. Kirja viittaa toistuvasti Raamatun tapahtumiin ja vakuuttaa Raamatun olevan Jumalan sanaa. Käytetty kieli on raamatullista, ja Jesajan kirjaa sekä vuorisaarnaa siteerataan pitkästi. Kristillisten oppien lisäksi Mormonin kirjan teemana on Israelin kansan liittosuhde Jumalan kanssa. Temppeliseremoniat, kirkkauden asteet, viisauden sana, Jumalan kaltaiseksi kehittyminen, pre-eksistenssi ja iankaikkinen avioliitto sekä monet muut mormonismin keskeiset opit puuttuvat Mormonin kirjasta kokonaan. Smithin omintakeisimmat opit kehittyivätkin enimmäkseen vasta kirjan julkaisemisen jälkeen.

MAP-kirkon oppimateriaalit luetteloivat 28 pääkohtaa, joita Mormonin kirjan opetukset koskevat. Tämä alaluku perustuu pääpiirteissään mainittuun luetteloon. Ensimmäisen kohdan mukaan Mormonin kirja on toinen todistus Jeesuksesta Kristuksesta. Vaikka kyseessä on muinainen aikakirja, on se laadittu nykypäivää varten. Jumala ilmoittaa itsensä kaikille kansoille, ja Mormonin kirjan sekä Raamatun todistukset tukevat toisiaan. Profeettojen sanat on syytä ottaa vakavasti, sillä Jumalalle kuuliaisia siunataan hengellisesti ja Herra huolehtii heidän tarpeistaan. Viimeisinä päivinä (nykyaikana) rehottavia harhaoppeja täytyy sen sijaan karttaa. Vaikka maailma rypee synnissä, uskovien tulee elää oikeudenmukaisesti ja vanhurskaasti.

Aadamin ja Eevan lankeemus oli Mormonin kirjan mukaan välttämätön, koska se päätti Paratiisissa vallineen viattomuuden tilan ja antoi ihmisille tahdonvapauden. Ilman lankeemusta he eivät olisi saaneet lapsia eivätkä olisi erottaneet iloa surusta tai hyvää synnistä. Langennut ihminen ei kuitenkaan ole kelvollinen Herran edessä, vaan hänen on kuoltava. Kristuksen ”ääretön sovitus” kykenee sovittamaan synnit ja takaamaan iankaikkisen elämän. Pelastus tulee vain Jeesuksen kautta, joka on Messias. Ilman häntä ihmisen osa olisi ikuinen kärsimys, mutta ihmisen on myös hylättävä aikaisempi lihallinen luontonsa ja synnyttävä hengellisesti uudestaan. Muutoin hän jää langenneeseen tilaan, ikään kuin sovitustyötä ei olisikaan. Ihmisen tulee rakastaa Jumalaa ja etsiä hänen Valtakuntaansa. Jumala vastaa rukouksiin ja tekee tahtonsa tiettäväksi ilmestysten ja profetioiden kautta. Hän ilmoittaa itsensä myös ihmeiden kautta. Ihmeiden puute on seurausta uskon puutteesta.

Syntien katuminen on tärkeää, mutta Jumala on armollinen ja antaa pahat teot anteeksi. Jumalan silmissä kaikki ihmiset ovat samanarvoisia, ja hän rakastaa kaikkia yhtäläisesti. Hän vapauttaa uskovat pahan vallasta ja keventää heidän taakkaansa. Heistä tulee Jumalan työvälineitä ja he levittävät ilosanomaa. Käännytystyö tapahtuu Herran käskystä ja hänen voimansa kautta, mutta se ei aina ole helppoa, vaan uskovat joutuvat usein kärsimään vääryyttä uskottomien taholta. Jumalan sana säilyy kuitenkin ikuisesti, ja sillä on voima pyyhkäistä pois paholaisen juonet ja käännyttää ihmiset Kristuksen uskoon. Ihmisiä ei silti saa pakottaa uskomaan, vaan heille tulee suoda uskonnonvapaus. Viimeisenä päivänä tapahtuu ylösnousemus ja kuolleet kutsutaan tuomiolle. Vanhurskaat ja pikkulapsina kuolleet saavat ikuisen elämän Jumalan luona, heidän mielensä ja ruumiinsa ovat ”katoamattomia ja kuolemattomia” ja heillä on ”täydellinen tieto”. Saastaiset henget joutuvat ikuiseen tuleen, missä heitä kidutetaan lakkaamatta. 

Usko, toivo ja rakkaus ohjaavat Jumalan luokse. Toivoa ei voi olla ilman rakkautta eikä uskoa ilman toivoa, joten pelastuminen on mahdotonta ilman rakkautta. Kaste on liitto Jumalan kanssa ja tulee suorittaa upottamalla. Usko edeltää kastetta, ja pikkulasten kastaminen on jumalanpilkkaa, sillä he ovat ”eläviä Kristuksessa” eivätkä kykene syntiin. Ympärileikkauksesta on Kristuksen sovitustyön myötä tullut tarpeeton. Lepopäivä tulee pyhittää, ja Jumalaa on ylistettävä kaikkina päivinä. Ehtoollisleipä syödään Kristuksen ruumiin muistoksi ja ehtoollisviini juodaan hänen verensä muistoksi. Leipä ja viini tulee siunata ennen nauttimista. Jumala ilmoittaa Kristuksen tulon profeetoilleen jo etukäteen. Opetuslasten tulee noudattaa hänen esimerkkiään ja pyrkiä olemaan hänen kaltaisensa. Eri puolille maailmaa hajaantunut Israelin huone tullaan kokoamaan. Kristuksen nimessä kastetut pääsevät osaksi Israelin huonetta, joka on herran kansa. Mormonin kirja kutsuukin toistuvasti ihmisiä ”tulemaan Kristuksen luo”.

Mormonin kirja painottaa Jeesuksen vapahtaja-roolin universaalia luonnetta. Jeesukseen viitataan nimeltä jopa tämän syntymää edeltävään aikaan sijoittuvissa kohtauksissa. Mormonin kirjan hahmot eivät pelkästään profetoi Kristuksen tulosta vaan myös opettavat pitkälle kehittynyttä kristillistä teologiaa kuten syntiinlankeemusta ja syntien sovitustyötä. Mormonin kirjan kansat eivät siten harjoita vanhatestamentillista juutalaisuutta vaan ovat ”kristittyjä ennen Kristusta”. Englanninkielinen teksti käyttää Jeesuksesta ainakin sataa eri nimeä: niistä ensimmäinen on Lord (”Herra”) ja viimeinen the Eternal Judge (”Iankaikkinen Tuomari”). Viittauksia on yhteensä 3 923 eli noin 1,7 jakeen välein. Mormonin kirjan teologialle ominainen piirre on ”dialoginen ilmestys”, jossa profeetta käy vuoropuhelua persoonallisen Jumalan kanssa. ”Radikaali antropomorfismi” oli 1800-luvun alun kristillisyydelle epäsovinnainen ajatus, mutta Smithin opetuksissa sillä oli keskeinen rooli, ja hän alkoikin myöhemmin opettaa Jumalan olevan ruumiillinen olento.

Amerikka kuvataan Mormonin kirjassa ”luvatuksi maaksi”, joka on ”kaikkia muita maita oivallisempi”. Kirjassa on profetioita Kolumbuksen löytöretkistä sekä Yhdysvaltain itsenäisyyssodasta. Kirjan mukaan nefiläiset ja lamanilaiset levittäytyivät koko mantereelle, ja Amerikan alkuperäiskansat ovat heidän jälkeläisiään. MAP-kirkko onkin historiansa aikana nähnyt erityistä vaivaa intiaanien käännyttämiseksi. Jo Joseph Smith lähetti lähetyssaarnaajia Missouriin, jotta nämä voisivat palauttaa lamanilaiset kirkon yhteyteen.

Kirjat

Myöhemmät vaiheet

Asema kirkossa 

Mormonin kirja antoi nimensä uudelle uskonnolliselle liikkeelle ja sen jäsenille, joita alettiin kutsua ”mormonilaisiksi” () tai yksinkertaisesti ”mormoneiksi” (). Smithin arvovalta uudessa kirkossa perustui ennen kaikkea Mormonin kirjan kääntämiseen. Kannattajille kirja oli merkki siitä, että Jumala toimi jälleen aktiivisesti ihmiskunnan historiassa. Aika oli kypsä alkukirkon palauttamiselle ja Israelin kokoamiselle. Mormonin kirja ei kuitenkaan ollut pelkkä merkki vaan myös väline, jonka kautta Jumalan suuri työ toteutuisi. Se vastasi raamatullisen kristinuskon opillisiin epäselvyyksiin ja tarjosi hajaannuksen ja lahkolaisuuden sijaan yhtenäisyyttä. Tyypillinen käännynnäinen oli 1800-luvun oppiriitoihin pettynyt protestantti, joka haaveili paalusta kristinuskon juurille. Käännynnäiset olivat monimuotoinen joukko, mutta heitä yhdisti usko Mormonin kirjan pyhyyteen.

Smithin mukaan Mormonin kirja on ”virheettömin kirja maan päällä ja uskontomme lakikivi”. Käytännössä sen merkitys MAP-kirkolle oli pitkään ennen muuta symbolinen.Varhaiset mormonisaarnaajat viittasivat enimmäkseen Raamattuun, joka oli heille ja yleisölle entuudestaan tuttu. Edes kirkon johtajat eivät puheissaan juuri viitanneet teokseen. Toisaalta suurin osa Smithin teologiasta syntyi vasta Mormonin kirjan julkaisun jälkeen, ja monet kirkon keskeisimmistä opetuksista puuttuvat siitä kokonaan. Tilanne muuttui vasta 1980–1990-luvuilla, kun presidentti Ezra Taft Bensonin alkoi määrätietoisesti vahvistaa Mormonin kirjan asemaa. Hän kannusti jäseniä lukemaan sitä päivittäin ja tekemään siitä hengellisen opiskelunsa tärkeimmän ohjenuoran. Bensonin mukaan Mormonin kirjan avulla pääsee lähemmäksi Jumalaa kuin mitään muuta kirjaa lukemalla. Teoksen asema MAP-kirkossa onkin nykyään hyvin hallitseva, jopa Raamattua tärkeämpi, ja se muodostaa MAP-kirkon opillisen perustan. Mormonin kirjalla on suuri merkitys myös lähetystyössä. Lähetyssaarnaajia kehotetaan opettamaan kirkon sanomaa nimenomaan Mormonin kirjan avulla, ja he jakavat kiinnostuneille ilmaiskappaleita.

Käsikirjoitukset 

Noin kolme neljäsosaa alkuperäisestä käsikirjoituksesta tuhoutui kosteuden takia jo 1800-luvulla. Säilyneet sivut jaettiin useille eri henkilöille 1880-luvulla, mutta nykyään ne yhtä lukuun ottamatta ovat MAP-kirkon arkistoissa; Utahin yliopisto omistaa lisäksi puolikkaan sivun.

Kirjanpainajan käsikirjoitukseen tehtiin vuoden 1837 laitoksen toimitustyön aikana satoja korjauksia. Se päätyi sittemmin Oliver Cowderyn haltuun ja pysyi hänen sukulaisillaan vuoteen 1903 saakka, jolloin Reorganisoitu myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko eli nykyinen Kristuksen yhteisö osti sen. MAP-kirkko osti kirjanpainajan käsikirjoituksen Kristuksen yhteisöltä vuonna 2017. Myyntihinta oli 35 miljoonaa dollaria, mikä teki siitä kalleimman siihen mennessä myydyn käsikirjoituksen. Käsikirjoitus on säilynyt ehjänä lukuun ottamatta ensimmäistä sivua, josta puuttuu kaksi viimeistä riviä.

Painokset 

Smith lynkattiin kesäkuussa 1844. Mormonin kirjasta oli siihen mennessä otettu kaksi uusintapainosta. Toinen painos ilmestyi 1837 ja oli suuruudeltaan 3 000 tai 5 000 kappaletta. Tekstiin tehtiin tuhansia korjauksia, jotka enimmäkseen koskivat kielioppia, välimerkkejä ja muita pikkuseikkoja. Lisäksi joitakin ilmeisiä asiavirheitä ja ristiriitaisuuksia muutettiin. Lähdetekstinä toimi latojan käsikirjoitus, ei ensimmäinen painos. Kolmas painos oli suuruudeltaan 2 000 kappaletta ja ilmestyi 1840. Lähdetekstinä toimi alkuperäinen käsikirjoitus, jolloin havaitiin latojan käsikirjoituksen lukuisat kopiointivirheet. Myös tekstin asiasisältö muuttui, sillä Smith korjaili kirjan opetuksia vastaamaan muuttuneita teologia näkemyksiään. Muutokset koskevat enimmäkseen Jumalan luonnetta: alkuperäisessä tekstissä Jeesus ja Isä ovat sama henkilö, mutta nykyisen version mukaan Jeesus on ”Isän Poika”. Smithin kuoltua Mormonin kirjan sisältöön ei enää ole tehty opillisia muutoksia.

Ensimmäinen eurooppalainen laitos ilmestyi 1841. Sopimus koski 5 000 kirjaa mutta vain 4 050 painettiin. Teksti perustui vuoden 1837 laitokseen, mutta yhdysvaltalaisen kirjoitusasun sijaan teksti käytti brittiläistä oikeinkirjoitusta. Orson Prattin toimittama brittilaitos ilmestyi 1849 ja Franklin D. Richardsin 1852. Richards lisäsi laitokseensa tekstikappaleita, joiden tarkoitus oli auttaa tietyn kohdan löytämisessä, mikä tekee vuoden 1852 brittiläisestä painoksesta ensimmäisen Mormonin kirjan, jossa oli mukana jonkinlainen jako jakeisiin. Orson Prattin vuonna 1879 toimittava laitos jakoi tekstin jakeisiin ja lisäsi alaviitteitä, jotka enimmäkseen viittaavat muihin pyhiin kirjoituksiin. Vuonna 1920 kirjaan lisättiin laajempi johdanto sekä tiivistelmä jokaisen kappaleen alkuun, ja vanhat viitteet korvattiin uusilla. Vastaava uudistus toteutettiin 1981, jolloin vanha johdanto, tiivistelmät ja viitteet jälleen päivitettiin. Lisäksi tekstiä on jatkuvasti pyritty korjailemaan uskollisemmaksi alkuperäisille käsikirjoituksille. Vuonna 1982 kirjaan lisättiin alaotsikko ”Toinen todistus Jeesuksesta Kristuksesta” (Another Testament of Jesus Christ).

Mormonin kirjan käännökset perustuvat englanninkieliseen versioon, sillä mormonit uskovat enkeli Moronin vieneen kultalevyt pois. Käännöstyö alkoi 1850–1851, jolloin mormonien lähetystyö Manner-Euroopassa käynnistyi. Ensimmäisenä painettiin tanskankielinen laitos vuonna 1851. Seuraavana vuonna ilmestyivät ranskan-, saksan-, italian- ja walesinkieliset käännökset ja vuonna 1855 havaijinkielinen käännös. Seuraava käännös ilmestyi vasta 20 vuotta myöhemmin, kun katkelmia Mormonin kirjasta julkaistiin espanjaksi. Sittemmin kirjaa on pyritty johdonmukaisesti kääntämään mahdollisimman monelle kielelle. Vuonna 1971 kirkko perusti tätä tehtävää varten Translation Services Departmentin. Kirjasta käännetään ensin valikoima tärkeimmäksi katsottuja katkelmia, sen jälkeen vähitellen loputkin. Vuonna 1952 alkoi vanhojen käännösten korvaaminen uusilla, alkutekstille uskollisemmille versioilla.

Vuoteen 2020 mennessä Mormonin kirjaa arvioitiin painetun 192 miljoonaa kappaletta ja se oli osittain tai kokonaan saatavilla 112 kielellä. Tämä tekee siitä erään kaikkien aikojen laajalevikkisimmistä kirjoista.

Kuvitus 

Tuoreemmissa Mormonin kirjan painoksissa on usein kuvituksena Arnold Fribergin maalauksia. Kirkon lastenjärjestön puheenjohtaja Adele C. Howells piti eräästä Fribergin maalauksesta ja tilasi 12 kuvan sarjan, jonka oli määrä ilmestyä lastenjärjestön The Children’s Friend -lehdessä kuukausittain lehden 50-vuotisjuhlan kunniaksi. Howells teki tuolloin jo kuolemaa, eikä hän ehtinyt nähdä edes luonnoksia saati valmiita töitä. Mormonin kirjalle ei aiemmin ollut tehty ammattilaistasoisia kuvituksia, ja monet ehdottivat, että kuvat esittäisivät saarnoja ja muita hengellisiä tilaisuuksia. Friberg myönsi niiden tärkeyden, mutta kuvasi mieluiten väkeviä sankareita, mikä oli myös Howellin toive. Lihaksikkuuden oli tarkoitus heijastaa hahmojen sisäistä voimaa ja suuruutta. Friberg rukoili työhönsä hengellistä johdatusta ja koki jumalan ohjaavan kättään.

Kuvien tekemiseen meni aikaa paljon enemmän kuin Howells ja Friberg olivat olettaneet, eikä alkuperäisessä julkaisusuunnitelmassa ollut mahdollista pitäytyä. Ensimmäiset 8 maalausta valmistuivat 1950-luvun alussa. Vuosikymmenen puolivälissä Friberg työskenteli Kymmenen käskyä -elokuvan parissa. Viimeiset neljä Mormonin kirjaan perustuvaa maalausta hän sai valmiiksi vuonna 1957. Fribergille maksettiin 1 000 dollaria maalaukselta. Kuvista tuli aikaa myöden suosittuja, ja lopulta niitä alettiin käyttää myös Mormonin kirjan kuvituksena, vaikka tämä ei ollutkaan niiden alkuperäinen tarkoitus.

Aitous ja alkuperä

Kirjoittaja 

MAP-kirkon mukaan Joseph Smith käänsi Mormonin kirjan muinaisista kultalevyistä. Jos tekstiä tulkitaan kirjaimellisesti, on kultalevyjen kertomuksesta noin 99 % neljän henkilön käsialaa: Nefin (22 %) ja hänen veljensä Jaakobin (3 %) sekä Mormonin (66 %) ja hänen poikansa Moronin (8 %). Smithillä oli vain lyhyt muodollinen koulutus, eikä hän kirjan aitouteen uskovien mukaan olisi kyennyt lyhyessä ajassa tuottamaan niin pitkää ja monimutkaista teosta. Smith ei sanellessaan käyttänyt muistiinpanoja, eikä häntä taukojen jälkeen tarvinnut muistuttaa aiemmin saneltujen osuuksien sisällöstä. Mormonin kirjan ensipainoksessa Joseph Smith mainittiin ”kirjoittajana ja omistajana” (author and proprietor). Kyseessä oli lakitekninen fraasi, jolla kirjan tekijänoikeus rekisteröitiin Smithin haltuun.

Mormonin kirjan historiallisuuteen uskovan Smith-elämäkerturi Richard Bushmanin (2005) mukaan Mormonin kirja syntyi sekulaarin selitysmallin mukaan ”samaan tapaan kuin kirjat yleensäkin kirjoitetaan”. Bushmanin mielestä tämä syntytapa on kuitenkin ristiriidassa aikalaislähteissä esiintyvän Smithin kanssa: ”naapurit kuvaavat kunnianhimottoman, kouluttamattoman, aarteita etsiskelevän Josephin, joka ei koskaan kirjoittanut mitään eikä koskaan lukenut muuta kuin Raamattua ja toisinaan ehkä sanomalehtiä. Yksikään naapureista ei havainnut merkkejä oppineisuudesta tai älyllisestä harrastuneisuudesta, ainoana poikkeuksena uskonnolliset väittelyt nuorten keskustelukerhossa.”

Epäilijöiden parissa Mormonin kirjan aitous kyseenalaistettiin jo ennen teoksen julkaisua. Smithin kertomusta kultalevyistä pilkattiin, ja hänen väitettiin joko kirjoittaneen teoksen itse tai plagioineen sen. Mormonitutkijat (Larsen & Rencher 1982, Hilton 1997) ovat vertailleet Mormonin kirjan tyyliä Joseph Smithin nimissä kulkeviin teksteihin sekä eräisiin muihin 1800-luvulla eläneisiin henkilöihin, joiden on epäilty kirjoittaneen Mormonin kirjan. Heidän mukaansa yhtäläisyyksiä ei ole. Ei-mormoni David Holmes teki vuonna 1992 oman stylometrisen tutkimuksensa, jonka mukaan Smith on Mormonin kirjan kirjoittaja.

Mormonin kirjan sanelutapa on ollut historioitsijoiden yleisessä tiedossa jo kauan. MAP-kirkko on kuitenkin perinteisesti kuvannut käännösprosessin siten, että Smith tutki kultalevyjä ja käänsi ne uurimin ja tummimin avulla. Useimmat kirkon jäsenet ovatkin kuulleet näkykivestä ja hatusta vasta 2000-luvulla. Kim Östmanin (2019) mukaan ne on ”saatettu kokea kiusallisen maagisina”, ja niitä on voitu pitää pelkkänä kriitikoiden panetteluna. Östmanin mukaan ”näkijänkiven käyttö ilman kultaisia levyjä on herättänyt kysymyksen siitä, mihin perinteisen kertomuksen mukaisia levyjä sekä niiden vuosisataista luomis- ja säilytysprosessia lopulta tarvittiin”.

Tieteen termipankki kuvailee Mormonin kirjaa näennäiskäännökseksi. Scott Dunnin (1985) mukaan Smith tuotti tekstin automaattikirjoitusta muistuttavan prosessin kautta.

Eräät kriitikot ovat väittäneet, että Smith käytti Mormonin kirjan lähteenä pastori Ethan Smithin (ei sukua Josephille) vuonna 1823 julkaistua teosta View of the Hebrews. Ethan Smith toimi pastorina Poultneyssa, Vermontissa aikana, jolloin Oliver Cowdery perheineen asui paikkakunnalla. Kriitikot ovat teorisoineet, että Cowdery olisi kertonut teoksesta Joseph Smithille ennen Mormonin kirjan kirjoittamista. View of the Hebrews kertoo Mormonin kirjan tavoin israelilaisten muuttoretkistä Palestiinasta Amerikkaan, muinaisten sivilisaatioiden jakautumisesta ja luhistumisesta sekä Amerikan intiaanien juutalaistaustasta. Bushman huomauttaa, että View of the Hebrews on antropologinen tutkielma intiaanien alkuperästä, eikä tyyliltään muistuta Mormonin kirjan kristillistä kerrontaa. Tiettävästi Smith tapasi Cowderyn vasta, kun oli jo aloittanut Mormonin kirjan sanelun. Toisen teorian mukaan Mormonin kirja perustui Solomon Spaulding -nimisen kirkonmiehen romaanikäsikirjoitukseen. Tätä ei kuitenkaan pidetä nykyään uskottavana.

Tekstuaalinen todistusaineisto 

Jesajan kirja on nykykäsityksen mukaan kirjoitettu vasta paljon vuoden 600 eaa. jälkeen. Koska Mormonin kirja siteeraa Jesajaa, on se oletettavasti vieläkin myöhäisempi. Jeesuksen syntymää edeltävissä kertomuksissa on Uutta testamenttia muistuttavia kohtia, vaikka sitä ei vielä tuolloin ollut kirjoitettu. Mormonin kirjan siteeraukset Raamatusta toisintavat 1600-luvulla laaditun kuningas Jaakon version käännösvirheitä. Lisäksi kuningas Jaakon Raamatussa on suoraan hepreasta käännetyn tekstin joukossa kursivoituja sanoja, joiden tarkoituksena tehdä kielestä mahdollisimman luontevaa. Mormonin kirja siteeraa kursivoituja osia siinä missä alkuperäistäkin tekstiä. Osaa kuningas Jaakon Raamatun katkelmista on Mormonin kirjassa uudelleentulkittu tavalla, joka on mielekäs englanniksi mutta ei alkukielellä.

Brent Lee Metcalfen (1993) mukaan Smith saneli 116 sivun katoamisen jälkeen ensin tekstin Moosian kirjasta Eterin kirjaan ja sen jälkeen nimiösivun. Nimiösivulla viitataan tuohon mennessä saneltuihin osuuksiin, mutta ei Moronin kirjaan (Mormonin kirjan viimeinen kirja) eikä Nefin pieniin levyihin (Mormonin kirjan 6 ensimmäistä kirjaa). Koska kirjan ensimmäiset osat saneltiin viimeisenä, kirjan puolivälin hahmot eivät aina ole tietoisia aiemmista tapahtumista. Nefin kirjojen mukaan Lehi (1. Nefi 10:4), enkeli (1. Nefi 19:8) ja ”profeetat” (2. Nefi 25:19) olivat kaikki ennustaneet, että Kristus syntyisi 600 vuotta sen jälkeen, kun Lehi oli lähtenyt Jerusalemista. Myöhemmät nefiläiset eivät kuitenkaan tunne tätä profetiaa, vaan Kristuksen tulon tarkka hetki ilmoitetaan Samuel lamanilaiselle vasta viisi vuotta etuajassa. Mormonin kirjan alussa Nefi ja Lehi saarnaavat kristillistä teologiaa ja opettavat kristillisiä käytäntöjä. Moosian kirjassa ja sitä seuraavissa kirjoissa nefiläisten kulttuuri on kuitenkin juutalaisvaikutteinen ja kristillistyy vähitellen. Profeettojen kristilliset opit ja käytännöt esitellään uutuuksina.

Mormonismin kriitikoina tunnetut Jerald ja Sandra Tanner huomauttivat 1989, että kadonneet 116 sivua kertoivat ”kuninkaiden hallituskausista ja kansani sodista ja kiistoista” (1. Nefi 9:4), sisälsivät Lehin sukuluettelon ja tarkan kuvauksen perhekunnan erämaavaelluksesta (1. Nefi 19:1–4) sekä nefiläisten historiasta Amerikassa (2. Nefi 4:14, 5:33). Kadonneet sivut toisin sanoen mainitsivat suuren määrän erisnimiä, ajankohtia ja muita yksityiskohtia, jotka puuttuvat Mormonin kirjan nykyisestä versiosta. Tannerien mukaan Smith tiedosti, ettei kykenisi tuottamaan samaa tekstiä uudestaan. Siksi Nefin pienet levyt käsittelevät historiallisia tapahtumia vain ylimalkaisesti ja sisältävät niiden sijasta suuren määrän saarnoja, ilmestyksiä ja profetioita.  Pitkiä Jesaja-sitaatteja (2. Nefi 12–15, 17–24) Tannerit pitävät pelkkänä sivuntäytteenä, samoin profeetta Senosin vertausta jaloista ja villeistä oliivipuista (Jaakob 5). Jälkimmäinen perustuu Tannerien mukaan Roomalaiskirjeen jakeisiin 11:17–24, jotka Smith on laajentanut muutamasta lauseesta kuusisivuiseksi kertomukseksi. Täytemateriaalin käyttö kertoo Tannerien mukaan siitä, että Smithillä oli vaikeuksia keksiä sellaista materiaalia, jonka vertaaminen 116 sivuun ei paljastaisi ristiriitaisuuksia.

Mormonin kirjan aitoutta on puolustettu siitä löytyvillä kiasmirakenteilla, joka oli muinaisessa kirjallisuudessa yleinen. Kirjassa esiintyy lisäksi joukko nimiä, jotka eivät ole peräisin Raamatusta mutta joita ilmeisesti käytettiin muinaisessa Lähi-idässä.

Historiallisuus 

Mormonin kirjan kuvaamien tapahtumien tueksi ei ole tieteellistä näyttöä, ja ne ovat ristiriidassa arkeologisen, historiallisen ja geneettisen todistusaineiston kanssa. Antropologi John A. Pricen mukaan Amerikan esihistoria tunnetaan melko hyvin, eikä ole sellaista paikkaa tai aikakautta, johon mahtuisi toistaiseksi tuntematon muinaista Lähi-itää muistuttava sivilisaatio. Harvat Mormonin kirjan historiallisuutta puoltavat tutkijat eivät edusta alansa valtavirtaa.

Mormonin kirja kuvaa suuria kansoja, jotka oletettavasti asuivat koko Amerikan mantereella. Yritykset löytää arkeologisia todisteita näiden kansojen olemassaolosta ovat epäonnistuneet. Kirja kuvaa eläimiä ja tekniikkaa, joita Amerikassa ei ennen Kolumbusta ollut. Anakronismeja ovat esimerkiksi hevoset, kesysiat, lehmät, vuohet ja muut kotieläimet sekä sapelit, pyörät, sotavaunut ja silkki. Myöskään kehittyneestä metallurgiasta tai vanhan maailman kirjoitusjärjestelmien käytöstä ei ole merkkejä. Yhdysvaltalainen antropologi Michael Coe esitti asian vuonna 1973 seuraavasti: ”Karu totuus on, ettei Uuden maailman kaivauksissa ole koskaan löytynyt mitään – yhtään mitään – joka kiihkottomalle tarkkailijalle vihjaisi Mormonin kirjan [– –] olevan historiallinen asiakirja, joka kuvaa pallonpuoliskomme varhaista asutushistoriaa.” Coen mukaan Mormonin kirjan arkeologia on toivoton hanke.

Vielä 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla MAP-kirkon johtajat suhtautuivat toiveikkaasti arkeologiaan. Amatööriarkeologi Thomas Ferguson perusti 1950-luvulla New World Archaeological Foundation -järjestön, joka teki kaivauksia Meksikossa. Ferguson näki paljon vaivaa varmistaakseen työnsä tieteellisyyden, ja hän valitsi työtovereikseen sekä mormoneja että sekulaareja asiantuntijoita. 20-vuotinen projekti oli huomattava menestys, ja se teki Chiapasin alueesta erään Uuden maailman parhaiten tutkituista arkeologisista kohteista. MAP-kirkon johto rahoitti projektia, mikä nosti mormoniarkeologian arvostusta huomattavasti. Mormonin kirjan kansoista ei kuitenkaan löytynyt merkkejä, ja tuloksien puuttuessa Ferguson menetti lopulta uskonsa. Nykyään mormoniarkeologit keskittyvät enimmäkseen Lähi-itään ja Lehin erämaavaelluksen kartoittamiseen. Arabiasta onkin löydetty jokunen paikka, jotka muistuttavat Mormonin kirjan kuvauksia.

Mormonitutkija Hugh Nibley pyrki osoittamaan paralleeleja Mormonin kirjan kansojen sekä Lähi-idän historian, kulttuurin ja kirjallisuuden välillä. Sekä mormonitutkijat että ei-mormonit ovat syyttäneet Nibley’ä ”parallelomaniasta”, jossa yhtäläisyyksiä etsitään tarkoitushakuisesti ja erilaisuudet ohitetaan, koska ne eivät tue Mormonin kirjan historiallisuutta. Valtavirran tutkijoiden parissa Mormonin kirjan historiallisuutta puoltavaan tutkimukseen ei yleensä vaivauduta edes vastaamaan. Uskontotieteilijä John Charles Duffy arvelee tämän johtuvan siitä, että Mormonin kirjan apologeettista tutkimusta pidetään metodologialtaan jo lähtökohtaisesti kelvottomana, eikä sen johtopäätöksiä siksi nähdä kommentoimisen arvoisena. Tutkimuksia ei myöskään ole yleensä julkaistu vertaisarvioiduissa julkaisuissa.

Pieni joukko tutkijoita edustaa postmodernia näkökantaa. Heidän mukaansa keskustelu pyhien kirjoitusten historiallisuudesta on valistusaatteisiin perustuva nykyajan tuotos, ja niiden kuvaamiin tapahtumiin tulee suhtautua uskonnollisina vakaumuksina, joiden totuusarvoa ei ole mielekästä tarkastella tieteellisin menetelmin. Näkökulman vaikutusvaltaisin edustaja on James Faulconer. Hän kehottaa mormoneja palaamaan esimoderniin historiakäsitykseen, jossa ei tehdä eroa historiallisten tapahtumien ja pyhien kirjoitusten kuvaamien tapahtumien välillä. Faulconerin mukaan apologeetat tekevät virheen keskittyessään Mormonin kirjan objektiivisen totuuden todistamiseen, sillä tämä vie pyhältä kirjoitukselta sen jumalallisuuden ja alentaa sen pelkäksi kuvaukseksi todellisuudesta, sen sijaan että sillä olisi valta ”järjestää” todellisuutta. Faulconerin mielestä Mormonin kirjan kuvaus menneisyydestä on aivan erityisellä tavalla tosi, sillä se kertoo, kuinka Jumala ymmärtää historian.

Intiaanien alkuperä 

Mormonin kirjan mukaan intiaanit polveutuvat pienestä joukosta juutalaisia, joka saapui Jerusalemista Amerikkaan vuoden 600 eaa. tienoilla. Mikäli näin on, pitäisi intiaanien perimästä löytyä yhtäläisyyksiä Lähi-idän kansojen DNA:n kanssa. Tästä ei kuitenkaan ole merkkejä, vaan kaikki viittaa siihen, että Amerikan alkuperäisväestön esi-isät saapuivat Kaukoidästä. Amerikan alkuperäiskansat puhuvat lisäksi monia keskenään hyvin erilaisia kieliä, jotka eivät mitenkään olisi ehtineet kehittyä yhdestä kantakielestä runsaan 2000 vuoden aikana. Pieni ihmisryhmä ei myöskään olisi voinut lisääntyä niin nopeasti kuin Mormonin kirja edellyttää. Ylipäätään vuorovaikutus Vanhan maailman ja Amerikan välillä oli ennen Kolumbusta satunnaista, sikäli kuin sitä ylipäätään oli. Idästä saapui Amerikkaan uudisasukkaita vasta vuoden 1000 tienoilla, kun viikingit asettuivat Grönlantiin.

Mormonin kirjan puolustajat korostavat, että pelkkä todistusaineiston puute ei ole todiste olemattomuudesta. Apologeetat havaitsivat kuitenkin jo 1920-luvulla ”läntisen pallonpuoliskon malliin” (hemispheric model) liittyvät ongelmat. Niin sanottu ”rajoitetun maantieteen malli” (limited geography model) on yleistynyt 1960-luvulta alkaen. Se sijoittaa Mormonin kirjan tapahtumat suhteellisen pienelle alueelle, jossa Lehin jälkeläisten oletetaan sulautuneen alkuperäisväestöön. Yleisimmin ehdotettu miljöö on Mesoamerikka. Jotkut mormonit katsovat, että Mormonin kirjassa on epäsuoria viitteitä ei-juutalaisten kansojen olemassaolosta. Toisten mukaan tekstin kirjaimellinen tulkinta puoltaa läntistä pallonpuoliskoa, ja rajoitetun maantieteen malli on ad hoc -hypoteesi, jonka tarkoituksena on väistää kirjaan kohdistettu kritiikki. Myös Smith antoi ymmärtää, että kirja kuvaisi koko Amerikan laajuisia tapahtumia.

Vuonna 1981 laadittu Mormonin kirjan johdanto kertoi lamanilaisten olevan ”Amerikan intiaanien pääasiallisia esi-isiä”. Vuonna 2006 johdantoa muutettiin, ja nykyinen muotoilu toteaa lamanilaisten ”kuuluva[n] Amerikan intiaanien esivanhempiin”. Johdantomuutoksen myötä MAP-kirkko epäsuorasti myönsi, että tieteellinen käsitys Amerikan asutushistoriasta on ainakin pääpiirteissään tosi. MAP-kirkon virallinen kanta on silti edelleen se, että Mormonin kirja on aito historiallinen asiakirja. Vertauskuvallista tulkintaa ei suosita, vaan kirjan henkilöjä ja tapahtumia pidetään kirjaimellisesti tosina. Osa kirkon johtajista onkin esittänyt asian niin, että jos Mormonin kirja ei ole totta, katoaa koko uskonnolta perusta. Kirkon jäseniksi hyväksytään tosin nekin, jotka eivät usko Mormonin kirjaan kirjaimellisesti, mutta käytännössä he yleensä vaikenevat näkemyksistään.

Aikalaiskonteksti

1800-luvun herätysliike 

Jo varhain havaittiin, että Mormonin kirja otti kantaa moniin 1800-luvun alun Yhdysvalloissa käytyihin teologisiin kiistoihin. Kristitty pappi Alexander Campbell huomautti pian Mormonin kirjan julkaisemisen jälkeen, ettei kirja näytä tuntevan Mooseksen lakia kunnolla eikä ylipäätään juuri käsittele sitä, vaikka se kertoo juutalaisista ja korostaa heidän noudattaneen Tooran määräyksiä. Campbellin mukaan teos tuntee 1800-luvun alun New Yorkin kiistat paremmin kuin Juudean maantieteen ja historian:

Israelin kadonneet heimot 

Intiaanien alkuperä herätti 1800-luvun alun Yhdysvalloissa paljon mielenkiintoa. Heidän esitettiin saapuneen Amerikkaan esimerkiksi Lähi-idästä, Egyptistä, Lapista, Pohjois-Aasiasta tai Kaukoidästä. Palmyra Herald huomautti vuonna 1823, että ”Pohjois-Amerikan ensimmäiset asukkaat olivat todennäköisesti aasialaisia, Seemin jälkeläisiä.” Usein intiaanien arveltiinkin polveutuvan Israelin kadonneista heimoista. Se ei ollut ainoa teoria, mutta nautti uskovaisten parissa suurta suosiota. Eurooppalaistaustainen väestö olikin kerännyt todisteita intiaanien juutalaisjuurista jo 1600-luvulla.

Ethan Smithin View of the Hebrews julkaistiin 1823 lähellä Joseph Smithin lapsuudenkotia. Ethan Smith kokosi teokseensa kaikki tärkeimmät argumentit juutalaisteorian puolesta. Teoksen mukaan intiaanien esi-isät saapuivat Amerikkaan Palestiinasta. Heistä tuli suuri kansa, ja oikeamieliset vaalivat sivistyneitä juuriaan. Toiset taantuivat kuitenkin barbarismiin ja lopulta tuhosivat sivistyneen kansan. Mormonin kirjan tavoin View of the Hebrews valittelee valitun kansan langennutta tilaa. Intiaanit olivat teoksen mukaan vielä sangen hiljattain tunteneet hyvin vanhan kirjan. He olivat kuitenkin unohtaneet, kuinka lukea sitä, ja siksi muuan intiaanipäällikkö hautasi sen maahan. On epäselvää, tiesikö Smith View of the Hebrewsin olemassaolosta sanellessaan Mormonin kirjaa. Joka tapauksessa sekä Smith että muut mormonit viittasivat sittemmin teokseen, jonka katsoivat todistavan Mormonin kirjan aitoudesta.

Kummunrakentajat

Yhteiskunnalliset teemat 

Richard L. Bushmanin mukaan Mormonin kirjaa voi lukea ”perusteellisena yhteiskunnallisena protestina” aikakauden valtakulttuuria kohtaan. Kirjassa kritisoidaan Smithin ajan Yhdysvaltojen vallitsevia arvoja, jotka perustuivat valistukseen, kapitalismiin ja nationalismiin sekä tasavaltalaisiin ja protestanttisiin aatteisiin. Bushmanin tulkinnassa edellä mainittu yhdistelmä on epäonnistunut, sillä Yhdysvallat on ”liian pakanallinen, liian maailmallinen, liian kovasydäminen”. Se on hylännyt Jumalan ja korvannut sen omilla aatteillaan ja omalla todellisuuskäsityksellään. ”Mormonin kirja ehdottaa Amerikalle uutta tarkoitusta: vapauden valtakunnan sijaan siitä tulee oikeamielisyyden valtakunta.” Vaurauden tavoittelun ja epätasa-arvon sijaan ihmisten tulisi huolehtia köyhistä, intiaaneille pitää suoda oikeus Amerikan mantereeseen, ja tasavaltalaisen hallitusmuodon sijaan valta tulisi antaa Jumalan lakia seuraaville tuomareille ja kuninkaille. Raamatun muuttumaton kaanon ja ihmeiden puute tulee korvata uskonnolla, jossa kaikki kansakunnat pääsevät osalliseksi ihmeistä ja profetioista. Epäilyn sijaan tarvitaan uskoa, ja nationalismin korvikkeeksi Mormonin kirja tarjoaa koko ihmiskunnan laajuista Israelia. Mikäli Yhdysvallat ei kykene muistamaan Jumalaa ja palauttamaan Israelia, sen kohtalona on tuhoutua.

Vapaamuurarius oli 1820-luvun New Yorkissa kiistanalainen aihe. Mormonin kirjassa on kohtia, jotka heijastelevat aiheesta tuolloin käytyä keskustelua. Kirja käyttää salaliitoista nimitystä secret combination (). Tämä oli 1800-luvun Yhdysvalloissa yleinen termi, jolla viitattiin erilaisiin salajuoniin ja -seuroihin sekä kulissien takana tapahtuvaan poliittiseen kähmintään, ei pelkästään vapaamuurareihin. Mormonin kirjan mukaan salaliitot ovat Saatanan työtä, tavoittelevat valtaa ja vaurautta ja edistävät tavoitteitaan petoksien ja juonien avulla. Helamanin kirjassa (2:13) ”Gadiantonin rosvojen” toiminta on johtaa koko Nefin kansan tuhoon.

Kaunokirjallinen arvo

Aikalaisten kommentteja 

Mormonin kirjan maine on ollut kehno niiden parissa, jotka eivät siihen usko. The New Yorkerin mukaan ”tyypillinen reaktio on pilkata sitä”. Kriitikot ovatkin usein pitäneet Mormonin kirjaa teoksena, ”jota ei tarvitse lukea, jotta voisi olla siitä jotakin mieltä”.

Mark Twain kuvaili ”mormoniraamattua”, josta kaikki ovat kuulleet mutta jonka vain harvat ovat vaivautuneet lukemaan:

Karl Marx kirjoitti vuonna 1864, että ”mormoniraamattu” ja Preussin ulkopolitiikka ovat yhtä vaikeita ymmärtää, sillä kummassakaan ”ei ole hitustakaan järkeä”.

Tutkijoiden näkemyksiä 
Historioitsija Bernard DeVoto kuvaili Mormonin kirjaa ”hiivaiseksi keitokseksi: muodottomaksi, päämäärättömäksi ja uskomattoman absurdiksi” teokseksi, joka on samaan aikaan sekä amerikkalaisen uskonnollisuuden parodia että sen hajoamistuote. DeVoton mukaan kyseessä on tuskin muusta kuin ”mielipuolen kiihkon projisoimisesta uuteen Raamattuun.”

Fawn M. Brodie esittää teoksessaan No Man Knows My History (1945), että Smithin kriitikot ovat suotta ylenkatsoneet Mormonin kirjaa ja leimanneet sen harhaisen mielen tuotteeksi. Brodien mukaan kyseessä on ”nuoren mielen luovuuden hienoin saavutus”. Lopputulos on tosin pitkäveteinen mutta ei muodoton, päämäärätön tai absurdi: ”Sen rakenne osoittaa huolellista suunnittelua, kerronta on johdonmukaista, ja kokonaisuus palvelee yhtenäistä päämäärää.” Brodien mukaan Mormonin kirja on ympäristönsä tuotos, joka ammentaa villistä lännestä, herätysliikkeestä, aikansa poliittisista väittelyistä sekä tuolloin suosituista intiaanien alkuperää koskevista väärinkäsityksistä.

Artikkelissaan ”What If the Book of Mormon Were a Novel?—Which of Course It Is Not” (2004) Bruce Jorgensen ohitti tietoisesti teoksen uskonnollisen roolin sekä kysymykset aitoudesta: ”Jos Mormonin kirja olisi romaani, emme välttämättä pitäisi sitä hyvänä sellaisena.” Ongelmia ovat hänen mukaansa esimerkiksi korostunut moraaliopetusten painottaminen sekä yli tuhatvuotisen historian änkeminen reiluun 500 sivuun. Mormonin kirja ei myöskään ole uskottava kertomus samassa mielessä kuin romaanien edellytetään olevan. Hahmoja ja miljöötä ei kuvailla yksityiskohtaisesti, joten ne eivät herää lukijan mielessä eloon, vaan tyyli on ”dokumentaarinen”. Jorgensen toteaa, että vaikka Mormonin kirja olisikin fiktiota, ei se vastaa modernin romaanin määritelmää, paitsi löyhimmässä merkityksessä (”kirjan pituinen kuvitteellinen kertomus”). Smith ei todennäköisesti ollut lukenut yhtäkään romaania tai enintään muutaman, ja jos hän todella sepitti Mormonin kirjan itse, oli hänen tärkein esikuvansa Raamattu.

Uskontotieteilijä Grant Hardy huomautti vuonna 2010, että Mormonin kirja on yllättävän pitkä:

{{Sitaatti|Jos sen pääasiallinen tarkoitus oli toimia merkkinä — kouriintuntuvana todisteena siitä, että Joseph Smith oli Jumalan tosi profeetta — olisi tämän tehtävän täyttänyt huomattavasti lyhyempikin nide. Enkelin antama 50-sivuinen kirja ei ole yhtään sen vähemmän ihmeellinen kuin paksu kirja. Taivaallinen sanansaattaja on se osa, joka tekee kertomuksesta uskomattoman. [– –] Pitempi teos on ehkä vaikuttavampi, mutta se myös karkottaa lukijoita ja antaa kriitikoille enemmän kohteita.|Understanding the Book of Mormon: A Reader’s Guide, 2010}}

Historioitsija Daniel Walker Howen arvioi vuonna 2007, että sekä mormonit että ei-mormonit ovat aliarvioineet Mormonin kirjan merkityksen:

”Lumoutuneeksi epäilijäksi” (fascinated nonbeliever) itseään kuvaileva Avi Steinberg julkaisi vuonna 2015 kirjan The Lost Book of Mormon. Hän ei yritä todistaa Mormonin kirjaa vääräksi vaan keskittyy sen kaunokirjalliseen arvoon. Steinbergin mukaan ”profeetalliselle kirjallisuudelle” on ominaista, että sitä voidaan tulkita loputtomilla tavoilla. Genre on samaan aikaan sekä epärealistinen että uskottava, jolloin kaikki tulkinnat voivat olla samanaikaisesti tosia. Siksi Mormonin kirja pysyy aina ajankohtaisena. Steinbergin mukaan kyseessä on Great American Novel — ainutlaatuisella tavalla amerikkalainen tuotos, joka jazzmusiikin ja supersankarisarjakuvien tapaan kertoo jotain Yhdysvaltain nyt jo kadonneesta menneisyydestä.

Lähteet

Aikalaislähteet

Kirjallisuus 

 
 
 
 
 
 
 
 
 Hutchinson, Anthony A.: The Word of God is Enough: The Book of Mormon as Nineteenth-Century Scripture. Teoksessa

Encyclopedia of Mormonism

Viitteet

Viitatut Mormonin kirjan kohdat

Kirjallisuutta 

 
 

Mormonistiset kirjoitukset