joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Joruban kieli

Joruba on nigeriläis-kongolaisten kielten atlanttiseen haaraan kuuluva kieli, jota puhutaan Länsi-Nigeriassa ja Beninissä sekä Kuubassa, jonne se tuli orjakaupan myötä. Jorubaa puhuu noin 21 prosenttia Nigerian väestöstä, ja se on siten maan toiseksi suurin kieli hausan jälkeen. Joruba on sukua binille ja igbolle, joita puhutaan myös Nigeriassa.

Joruba on tonaalinen kieli, jossa tavujen äänenkorkeus vaikuttaa sanan merkitykseen. Siinä on kolme äänenkorkeutta: matala, keski ja korkea. Matala äänenkorkeus merkitään graviksella ja korkea akuutilla. Keskikorkeutta ei merkitä. Rakenteeltaan joruba on hyvin analyyttinen, eli sanat eivät juuri taivu.

Jorubassa ei ole kieliopillista sukupuolta. Kielen kaksi kolmannen persoonan persoonapronominia ó ja wọ́n erottelevat kohteen iän, eivät sukupuolen perusteella.

Kirjoitus 
Jorubaa kirjoitetaan latinalaisilla aakkosilla. Siinä on kolme erikoismerkkiä, avoimia vokaaleita merkitsevät ẹ ja ọ sekä suhu-ässää merkitsevä ṣ.

Jorubassa on neljä nenävokaalia, jotka merkitään vokaalin jälkeisellä n:llä. Ne ovat: in, un, ẹn ja ọn. Lisäksi kirjoituksessa merkitään joskus an, joka kuitenkin äännetään samalla tavalla kuin ọn.

Sanasto 
Joruban sanasto koostuu pääasiassa VKV(KV)-tyyppisistä sanoista, missä V = vokaali ja K = konsonantti.

 àjànàkú = norsu
 àkùkọ = kana
 ènìyàn = ihminen
 ẹran = liha
 ẹranko = eläin
 ilé = talo
 òrìṣà = jumala
 ọmọ = lapsi

Joruban kielellä on yhteistä sanastoa igbon ja hausan kanssa. Lisäksi jorubaan on lainattu jonkin verran sanoja englannin kielestä.

Lähteet 

Benuenkongolaiset kielet
Nigerian kielet
Beninin kielet
Togon kielet
Historiallinen sanomalehtikirjasto

Historiallinen sanomalehtikirjasto -tietokannan rakentaminen aloitettiin vuosituhannen vaihteessa osana yhteispohjoismaista Tiden-projektia. Yleisölle palvelu avattiin vuonna 2001. Kansalliskirjaston Mikkelin digitointikeskus digitoi vuoteen 2008 mennessä suuren osan Suomessa vuosina 1771–1910 ilmestyneistä sanomalehdistä. Kaikkiaan palvelu sisälsi tässä vaiheessa 165 nimekettä ja noin 800 000 digitoitua sivua. Digitointia on tämän jälkeen jatkettu opetusministeriön rahoituksella 1800-luvun loppuun ja edelleen 1900-luvun puolelle. Kolmentoista miljoonan sivun määrä ylittyi maaliskuussa 2018.. Nykyään palvelu tunnetaan digi.kansalliskirjasto.fi-nimellä sisältäen Kansalliskirjaston digitaalisia aineistoja. Kansalliskirjasto on digitoinut kaikki vuosina 1771-1939 ilmestyneet suomalaiset sanomalehdet.  Kansalliskirjasto digitoi sanomalehtiä järjestyksessä vanhimmasta digitoimattomasta vuosikerrasta lähtien sekä myös uusia ilmestyviä lehtiä.  Tekijänoikeuksien alaisten digitoitujen sanomalehtien vapaasti internetissä esittämisen mahdollistaa Kansalliskirjaston ja Kopioston välinen tekijänoikeuslain sopimuslisenssijärjestelmään pohjautuva sopimus.  Kansalliskirjasto on digitoinut kumppanuuksien avulla joidenkin lehtien kaikki ilmestyneet vuosikerrat, muun muassa Maaseudun Tulevaisuus, Länsi-Savo ja Etelä-Suomen Sanomat on kokonaan digitoitu. 

Vuonna 2017 Kansalliskirjasto julkaisi internetissä 1920-luvun suomalaiset lehdet ja vuonna 2021 julkaistiin 1930-luvun lehdet.  Joulukuussa 2020 Kansalliskirjasto tiedotti digitoivansa seuraavien kolmen vuoden aikana kaikki Suomessa julkaistut ruotsinkieliset sanomalehdet suomenruotsalaisten rahastojen ja säätiöiden tuella. 

Sanomalehtikirjaston sisältämät lehdet ovat vapaasti selailtavissa ja luettavissa palvelun omassa käyttöliittymässä. Selailun lisäksi aineistosta voi tehdä myös tekstihakuja. Vanhojen lehtien painoasusta johtuen tekstintunnistuksessa on puutteita, mutta käyttöliittymän tarjoama sumea haku vähentää virheiden merkitystä. Lehdet on mahdollista tallentaa myös pdf-tiedostoksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 (20.11.2007) Historiallinen sanomalehtikirjasto laajentui (agricolaverkko.fi)
 Historiallinen sanomalehtikirjasto

 
Kirjastotiede
Suomen historian verkkosivustot

Kansalliskirjasto (Suomi)
Koisot

Koisot eli marjakoisot (Solanum) on aitokaksisirkkaisten luokkaan kuuluva kasvisuku, johon kuuluu yksi- ja monivuotisia, pensaita tai puolipensaita ja köynnöskasveja. Kaikkiaan sukuun kuuluu yli tuhat lajia. Niillä on usein houkuttelevat kukat ja hedelmät. Useimmat lajit ovat myrkyllisiä ihmisille, mutta sukuun kuuluu myös useita lajeja, joilla on syötävät hedelmät, lehdet tai mukulat. Syötäviin lajeihin kuuluu kolme tärkeää ravintokasvia: peruna, tomaatti ja munakoiso. Joitakin koisolajeja käytetään myös koristekasveina.

Lajeja 
 Solanum aethiopicum
 Solanum americanum – amerikanmustakoiso
 Solanum atropurpureum
 Solanum betaceum – puutomaatti eli tomatillo
 Solanum bolivianum
 Solanum bonariense – argentiinankoiso
 Solanum caripense – andienkoiso
 Solanum carolinense – karoliinankoiso
 Solanum chenopodioides – sirokoiso
 Solanum dulcamara – punakoiso
 Solanum elaeagnifolium – kilsekoiso
 Solanum giganteum – jättikoiso
 Solanum heterodoxum – meksikonkoiso
 Solanum hispidum – vuotakoiso
 Solanum indicum
 Solanum integrifolium – rusomunakoiso
 Solanum laciniatum – kengurunkoiso
 Solanum laxum (syn. S. jasminoides) – köynnöskoiso
 Solanum lidii – johanneksenkoiso
 Solanum linnaeanum – sodomankoiso
 Solanum luteum – keltakoiso
 Solanum lycocarpum – lobeira
 Solanum lycopersicum – tomaatti
 Solanum mammosum – nisäkoiso
 Solanum marginatum – etiopiankoiso
 Solanum mauritianum – villakoiso
 Solanum melanocerasum
 Solanum melongena – munakoiso
 Solanum microcarpum – egyptinkoiso
 Solanum muricatum – pepino
 Solanum nava – tenteniguadankoiso
 Solanum nigrum – mustakoiso
 Solanum patens – madeirankoiso
 Solanum physalifolium – kehtokoiso
 Solanum pseudocapsicum (syn. S. capsicastrum, S. diflorum) – huonekoiso
 Solanum quitoense – naranjilla
 Solanum rantonnetii – kesäkoiso
 Solanum robustum – roimakoiso
 Solanum rostratum – kärsäkoiso
 Solanum sarrachoides – brasiliankoiso
 Solanum scabrum – pinaattikoiso
 Solanum seaforthianum – isoköynnöskoiso
 Solanum sessiliflorum
 Solanum sisymbriifolium – liuskakoiso
 Solanum torvum
 Solanum triflorum – kolmikukkakoiso
 Solanum trisectum – purppuramarjakoiso
 Solanum tuberosum – peruna
 Solanum vespertilio – kanariankoiso
 Solanum villosum – myskikoiso
 Solanum virginianum (Solanum xanthocarpum) – karrikoiso
 Solanum wendlandii – wendlandinkoiso

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Marjakoisot – Solanum
 Savela, M: Koisot (Solanum) Life.
 Den virtuella floran: Solanum 
 United States Department of Agriculture (USDA): Solanum 
 Flora of China: Solanum
Jukka Gronow

Jukka Olavi Gronow (s. 1945) on suomalainen sosiologi. Hän on Uppsalan yliopiston sosiologian emeritusprofessori ja Helsingin yliopiston sosiologian dosentti. Hänen kulutussosiologisia läpimurtoteoksiaan olivat The Sociology of Taste (1997) ja Caviar with Champagne: Common Luxury and the Ideals of Good Life in Stalin's Russia (2003). Lisäksi teos Ordinary Consumption (2001) on hänen ja professori Alna Warden toimittama. 

Eräs Gronowin sosiologian klassikoihin kohdistuneisiin tutkimuksiin perustuva julkaisu on Sosiologian klassikot vuodelta 1996. Kirjan muut tekijät ovat Arto Noro ja Pertti Töttö. 

Uransa alkupuolella Gronow oli mukana Tandem-projektissa (Tasa-arvon ja demokratian tutkimus) tutkimassa suomalaista yhteiskuntaa. Tulokset julkistettiin kirjassa Demokratian rajat ja rakenteet: tutkimus suomalaisesta hallitsemistavasta ja sen taloudellisesta perustasta (1977). Gronowin lisäksi sen tekijöitä olivat Pertti Klemola ja Juha Partanen.

Gronow valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2007.

Gronowin puoliso on vuodesta 1983 ollut museologian professori Kerstin Smeds. Heillä on kolme lasta.


Teoksia

Lähteet

Kirjallisuus
 "Tervetuloa Social Theory and Consumption -seminaariin 26.11.2005." Helsingin yliopiston tiedote 18.11.2005.

Viitteet

Suomalaiset professorit
Suomalaiset sosiologit
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Uppsalan yliopiston professorit
Streaky

Streaky (engl. Streaky the Supercat) on Terästytön kissa, joka esiintyi ensi kerran Action Comics #261 -lehdessä (Helmikuu 1960). Tuntomerkeiltään, Streaky on punertava ja sen toisessa kyljessä on keltainen salamaa muistuttava kuvio. Ei ole esiintynyt sarjakuvien nk. Post-Crisis aikana, tosin toisella sankarittarella Voimatytöllä on nykyään kovasti Streakyä muistuttava normaali kissa.

Tarina 
Streaky oli alun perin tavallinen kissa. Kun Terästyttö yritti poistaa vihreän kryptoniitin haittavaikutuksia, mutta epäonnistui siinä. Niinpä hän heitti kokeilukivensä ulos ikkunasta tietämättä, että oli muuttanut sen uudeksi kryptoniitiksi, X-Kryptoniitiksi. Yöllä Streaky löysi kiven ja sai siitä supervoimat.

Voimat 
Streakyn voimat ovat samankaltaisia kuin Terästytöllä ja Teräsmiehellä.  Niihin kuuluvat mm: 

Lentokyky 
Supernopeus 
Supervoimakkuus
Supernäkö

Streaky on haavoittuvainen taikuutta vastaan. Toisaalta se on immuuni kryptoniittille koska ei tule Krypton-planeetalta.

Lähteet 
 

Teräsmies
DC-universumin sivuhenkilöt
Kuvitteelliset kissat
Argo

Argo () oli kreikkalaisessa mytologiassa laiva, jolla Iason ja argonautit purjehtivat Kolkhiiseen ryöstämään lohikäärmeen vartioimaa kultaista oinaan taljaa. Argon rakensi Argos, Friksoksen poika, Dodonan oraakkelipaikassa kasvaneesta tammesta, ja niinpä  laiva kykeni puhumaan ja ennustamaan. Argo toimi myös innoittajana, kun Ptolemaios loi eteläiselle tähtitaivaalle sitä esittävän tähdistön, Argo-laivan. Odysseian mukaan Argo oli ensimmäinen laiva, joka oli selvinnyt Skyllan ja Kharybdiin ohi vahingoittumatta.

Kreikkalainen mytologia
Kuvitteelliset laivat
Svjatoslav III

Svjatoslav III () oli Novgorodin ruhtinas vuosina 1200–1205, 1207–1210 ja Vladimirin suuriruhtinas vuosina 1246–1249. Hän oli Vsevolod III:n kuudes poika. Hän sai isänperintönä Jurjev-Polskiin, jonne hän palasi jouduttuaan karkotetuksi Vladimirista kahden vuoden valtakauden jälkeen.

Vladimirin suuriruhtinaat
Vuonna 1191 syntyneet
Vuonna 1246 kuolleet
Euroopan lippu

Euroopan lippu koostuu kahdentoista keltaisen tähden kehästä sinisellä taustalla. Se on Euroopan kansojen yhtenäisyyden symboli.

Vaikka lippu liitetään useimmiten Euroopan unioniin, se oli alun perin Euroopan neuvoston käyttämä ja tarkoitettu edustamaan koko Eurooppaa mistään tietyistä järjestöistä riippumatta. Se otettiin käyttöön neuvostossa 8. joulukuuta 1955 ja Euroopan yhteisössä 26. toukokuuta 1986. Euroopan unionin korvattua Euroopan yhteisön lippua ovat hallinnoineet yhdessä neuvosto ja unioni. Lippu on lisäksi kuvattu kaikissa euroseteleissä.

Historia 

Lipun tähtien määrä ei liity EU:n jäsenmaiden määrään, vaikkakin Maastrichtin sopimuksen solmimisen aikaan jäsenvaltioita oli unionissa sattumalta juuri 12. Vuonna 1953 Euroopan neuvostolla on 15 jäsentä, ja ehdotettiin, että tulevassa lipussa olisi yksi tähti jokaiselle jäsenmaalle (eikä se vaihtuisi tulevien jäsenien myötä). Saksan liittotasavalta vastusti ajatusta, sillä yksi neuvoston jäsenistä oli Saarin kiistelty alue, ja Saksan mielestä tähti merkitsisi alueen itsenäisyyden tunnustamista. Ranska taas vastusti neljäntoista tähden lippua, sillä se viittaisi Saarin liittämiseen Saksaan. Myytin mukaan Italian edustaja vastusti kolmeatoista tähteä, koska 13 on epäonnennumero ja Yhdysvaltain varhaisissa lipuissa oli tuo määrä tähtiä. Numeroon 12 päädyttiin lopulta koska sillä ei ollut poliittisia viittauksia ja 12 nähtiin täydellisyyden symbolina: 12 tähtimerkkiä, 12 tuntia kellossa, 12 kuukautta vuodessa, 12 apostolia, 12 olymposlaista jumalaa ja 12 roomalaista laintaulua.

Käyttö Suomessa 

Sisäasiainministeriö on eräissä yhteyksissä suosittanut liputtamista lipulla mahdollisuuksien mukaan kansallislipun rinnalla. Esimerkiksi toukokuun 9. päivänä vietettävänä Eurooppa-päivänä on suositeltu liputtamista myös Euroopan lipulla. 

Liputtaminen on perusteltua erityisesti silloin, kun liputuksen aihe liittyy EU:n toimintaan. Muu käyttö liittyy yleensä vierailuihin tai kokouksiin, joihin tulee osallistujia EU-instituutioista tai EU-maista.

Lippua käytetään myös Suomen lipun rinnalla ulkorajoilla olevilla rajanylityspaikoilla sekä kansainvälisillä lentoasemilla ja satamissa.

Raamatullinen tulkinta 

On väitetty, että tähtien lukumäärällä olisi yhteyksiä neitsyt Marian 12-tähtiseen sädekehään, joka esiintyi usein katolisessa kristillisessä taiteessa. Lippu ja EU olisivat osa salaliittoa, joka yrittää elvyttää Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan. Jotkut uskonnolliset järjestöt toisaalta väittävät tähtien edustavan babylonialaista taivaanjumalaa, mikä osoittaisi EU:n johdossa vallitsevan ”jumalattoman tilan”. Suurin osa puolueettomista viranomaisista kumoaa väitteet taruina, mutta lipun suunnittelija Arsène Heitz on myöntänyt Raamatun ilmestyskirjan auttaneen innoittamaan häntä.

Katso myös 
 Euroopan unionin symbolit
 Tähtiympyrä

Lähteet

Aiheesta muualla 
 EU:n lipun graafiset ohjeet.

Euroopan unioni
Järjestöjen liput
Seulonnan keskeiset artikkelit
Rajajääkäri

Rajajääkäri (lyhenne rj) on Suomen rajavartiolaitoksen kouluttamille varusmiehille sotamiestä vastaava miehistön sotilasarvo. Rajajääkäristä seuraava ylempi sotilasarvo on korpraalin sijasta ylirajajääkäri.

Rajavartiolaitos kouluttaa vuosittain pienen määrän varusmiehiä omiin kriisinajan tehtäviinsä. Rajajääkärin koulutus on verrattavissa Suomen puolustusvoimien antamaan sissi- ja tiedustelukoulutukseen. Lisäksi varusmiehille koulutetaan poikkeusolojen rajanvartioinnin perusteet. Rajajääkärikomppaniaan varusmiespalvelukseen hakeutuessa ei ole erillisiä pääsykokeita, mutta halukkuus täytyy ilmoittaa suoraan kutsunnoissa. Vaativaan koulutukseen hakeutuvilta edellytetään hyvää fyysistä kuntoa ja asennetta. Rajajääkärin tunnus on barettimerkkinä Rajavartiolaitoksen kultainen karhunpää, sekä RVL:n rintamerkki, joiden käyttöoikeus varusmiehen tulee ansaita palveluksensa aikana.

Koulutusta annetaan nykyisin kolmessa rajavartiostojen yhteydessä toimivassa komppaniassa:

 Immolan erikoisrajajääkärikomppania (kouluttaa vain erikoisrajajääkäreitä) (Raja- ja merivartiokoulu, Imatra)
 Onttolan rajajääkärikomppania (Pohjois-Karjalan rajavartiosto, Onttola)
 Ivalon rajajääkärikomppania (Lapin rajavartiosto, Ivalo)

Kukin komppania on vahvuudeltaan noin 100 miestä. Kajaanin rajajääkärikomppania lakkautettiin kokonaan 5. heinäkuuta 2007 ja Ivalon rajajääkärikomppanian vahvuutta lasketaan säästösyiden vuoksi. Palvelusaika miehistöllä on 6 kuukautta ja aliupseereilla sekä reserviupseereilla 12 kuukautta. Naisia rajajääkäreiksi otetaan vuosittain 10 ja heidät koulutetaan Onttolassa.

Heinäkuusta 2007 lähtien Immolassa koulutetaan vuosittain yksi saapumiserä erikoisrajajääkäreitä, joiden toimintaan kuuluvat vaativat tiedustelu- ja iskuosastotehtävät. Koulutukseen haetaan erillisillä pääsykokeilla, ja kaikki hyväksytyt palvelevat 12 kuukautta, joka neljäs koulutetaan reservinupseereiksi, muut kotiutuvat vähintään aliupseerin arvossa.

Aiheesta muualla 

 Varusmieskoulutus Rajavartiolaitoksessa

Koulutushaarat
Sotilasarvot
Suur-Lontoo

Suur-Lontoo  (Greater London) on hallintoalue Englannissa. Alue muodostuu sen keskellä sijaitsevasta Lontoon Citystä (City of London) ja Cityä ympäröivistä 32:sta kaupunkipiiristä (London boroughs). Yleisessä kielenkäytössä Lontoolla  tarkoitetaan tätä 33 alueen yhteenliittymää. Suur-Lontoon pinta-ala on  neliökilometriä, ja sen väkiluku oli vuonna 2017 arviolta 8,8 miljoonaa.

Alueen hallintoelimenä toimii Suur-Lontoon yleishallintoviranomainen (Greater London Authority, GLA), jota johtaa pormestari yhdessä kaupunginvaltuuston (London Assembly) kanssa. Sekä pormestari että valtuusto valitaan suorilla vaaleilla neljän vuoden vaalikaudeksi.

Suur-Lontoo ei kuulu mihinkään Englannin hallinnolliseen kreivikuntaan, vaan on hallinnollisesti muusta Englannista poikkeavassa asemassa. Seremoniallisesti se, Lontoon Cityä lukuun ottamatta, muodostaa kuitenkin Suur-Lontoon muodollisen kreivikunnan
 Suur-Lontoo käsittää osia Kentin, Middlesexin ja Surreyn historiallisista kreivikunnista. Vuonna 1889 perustettu Lontoon kreivikunta käsitti nykyisin Sisä-Lontooksi ( nimitetyt kaupunginosat, kunnes vuonna 1965 muodostettiin nykyisen laajuinen Suur-Lontoo.

Margaret Thatcherin aikana Lontoon keskushallinto GLC hajotettiin ja valta siirtyi Lontoon kaupunkipiireille (London borough). Vuonna 2000 Tony Blairin hallitus perusti nykyisen GLA:n.

Alueet

Katso myös
Suur-Lontoon poliisitoimi

Lähteet

Aiheesta muualla
Greater London Authority

Lontoon maantiede
Thunderstone


Thunderstone on melodista power metal -musiikkia soittava, vuonna 2000 perustettu helsinkiläinen yhtye. Se on julkaissut kuusi studioalbumia, joista uusimpana Apocalypse Again (2016).

Thunderstone osallistui vuoden 2007 Suomen euroviisukarsintoihin kappaleillaan ”Forevermore” ja ”Face in the Mirror”. Finaalissa yhtye esitti kappaleista jälkimmäisen ja sijoittui toiseksi.

Laulaja Pasi Rantanen ja kosketinsoittaja Kari Tornack erosivat yhtyeestä elokuussa 2007 henkilökohtaisten syiden ja motivaation puutteen vuoksi. Loka–marraskuussa 2007 järjestetyllä Euroopan-kiertueella heidän paikkansa täyttivät Tommi Salmela ja Jukka Karinen. Karinen jäi yhtyeeseen vakituisesti, ja uudeksi laulajaksi valittiin myöhemmin Rick Altzi, jonka kanssa julkaistiin albumi Dirt Metal. Julkaisun jälkeen yhtye vietti hiljaiseloa, ja vuonna 2013 Altzi väistyi Rantasen tieltä hänen palatessaan Thunderstoneen. Helmikuun alussa 2014 Thunderstone tiedotti valinneensa videohakuprosessilla uudeksi rumpalikseen Atte Palokankaan

Jäsenet 
 Pasi Rantanen – laulu
 Titus Hjelm – basso
 Jukka Karinen – kosketinsoittimet
 Nino Laurenne – kitara
 Atte Palokangas – rummut

Entiset jäsenet 
 Kari Tornack – kosketinsoittimet
 Mirka Rantanen – rummut
 Rick Altzi – laulu

Julkaisut

Albumit

Singlet 
 ”Virus” (2002)
 ”Until We Touch the Burning Sun” (2004)
 ”Tool of the Devil” (2005)
 ”Forevermore” / ”Face in the Mirror” (2007)
 ”10.000 Ways” (2007)
 ”I, Almighty” (2009)
 ”The Path” (2016)
 ”Through the Pain” (2016)

Musiikkivideot 

 Virus (2002)
 Until We Touch the Burning Sun (2004)
 Tool of the Devil (2005)
 Face in the Mirror (2007)
 I, Almighty (2009)
 The Path (2016)
 Through the Pain (2016)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Thunderstonen virallinen sivusto 
 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Vladimir

Vladimir () on kaupunki Venäjällä 200 kilometriä Moskovasta itäkoilliseen.  Vuonna 2010 kaupungissa oli 345 373 asukasta. Kaupunki on Vladimirin alueen hallinnollinen keskus.

Vladimir on perustettu vuonna 1108, ja se oli keskiajalla Vladimirin ruhtinaskunnan eli Vladimir-Suzdalin pääkaupunki.

Vladimirissa sijaitsevat Uspenskin katedraali (1158–1161) ja Kultainen portti (1100-luvulta).

Ystävyyskaupungit 

 Ústí nad Labem, Tšekki
 Kerava, Suomi
 Jelenia Góra, Puola
 Erlangen, Saksa
 Angiari, Campobasso, Italia

 Canterbury, Yhdistynyt kuningaskunta
 Chongqing, Kiina
 Saintes, Ranska
 Bloomington-Normal, Illinois, Yhdysvallat

 Marion, Indiana, Yhdysvallat
 Sarasota, Florida, Yhdysvallat
 Calgary, Kanada
 Nara, Japani

Katso myös 
Vladimirin ja Suzdalin valkoiset monumentit
Venäjän kultainen rengas

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vladimirin alueen kaupungit
Rinkebynruotsi

Rinkebynruotsi (, myös shobresvenska) on yleinen termi tietyille ruotsin kielen murteille, joita puhutaan lähinnä monissa Ruotsin suurten kaupunkien lähiöissä, joissa maahanmuuttajien osuus väestöstä on suuri. Sana viittaa Rinkebyn lähiöön Tukholmassa, mutta sitä voidaan käyttää mistä tahansa tietyn tyyppisestä murteesta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Helsinkiläisnuorten polykielisyys Tutkija Heini Lehtosen esittely väitöskirjatutkimuksestaan

Slangi
Ruotsin kieli
Paikallishallinto

Paikallishallinto tarkoittaa hallinnossa tasoa, joka päättää asioista paikallisella tasolla ja on yleensä hierarkian alimmainen hallinnon taso. Tällainen taso voi olla esimerkiksi kunta, piirikunta tai kylä. Käytännöt paikallishallinnon tasojen ja niiden nimeämisen suhteen vaihtelevat suuresti eri valtioiden välillä, ja usein jopa valtion sisällä. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa on useita erilaisia paikallishallinnon muotoja. Erityisesti Englannissa järjestelmä on monimutkainen.

Nykyaikaisissa vahvan keskushallinnon valtioissa paikallishallinnon rooli päätöksenteossa valtion tasolla on usein selvästi pienempi kuin keskushallinnolla. Nimensä mukaisesti paikallishallinnon yksiköt hoitavat paikallisia asioita. Niillä on joko jonkinlainen oikeus kerätä veroja tai niiden toiminta rahoitetaan keskushallinnon keräämillä veroilla. Yleensä kyseessä on näiden yhdistelmä. Veroja keräävillä paikallishallinnon yksiköillä on usein demokraattisesti valittu edustus. Paikallishallinnon tavallisimpia tehtäviä ovat muiden muassa koulutuksen ja terveydenhuollon järjestäminen, infrastruktuurin rakentaminen ja kunnossapito sekä kaavoitus. Tällaiset tehtävät kuuluvat yleensä hierarkian alimmalle eli kuntatasolle.

Eri maissa käytettäviä paikallishallinnon yksikköjä

 piiri, piirikunta (district, distrito, Bezirk, Kreis, okrug) voi olla useita kuntia kattava alue, tai jakaa ison kaupungin pienempiin osiin
 kunta - (termi tulee useissa kielissä latinan sanasta communia, engl. municipality, Yhdysvalloissa usein city) on tyypillisesti pienin paikallishallintoalue, jolla on valittu edustajisto.
 kylä - jossain maissa on olemassa myös kylähallintoja.
 Suomessa esimerkiksi kolttalaissa säädetty kyläkokous ja Kallankarien karikokous.

Katso myös
 Aluehallinto
 NUTS, LAU - Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmä
 Suomen NUTS-aluejako
Sunderland

Sunderland on noin  asukkaan rannikkokaupunki ja  asukkaan metropolihallintopiiri (metropolitan borough) Tyne ja Wearin metropolikreivikunnassa Koillis-Englannissa. Se sijaitsee Wearjoen suulla Pohjanmeren rannikolla. Hallintopiiriin kuuluu Sunderlandin kaupungin lisäksi Washingtonin, Houghton-le-Springin ja Hetton-le-Holen kaupungit sekä Rokerin ja Seaburnin rantalomakohteet.

Sunderland on telakoiden ja hiilikaivosten ympärille rakentunut teollisuuskaupunki, jota 1900-luvun lopulla vaivasi massatyöttömyys ja sosiaaliset ongelmat. Viimeinen telakka suljettiin 1988 ja viimeinen hiilikaivos 1994. Vauxin panimo suljettiin 1999.

Uutta teollisuutta on noussut hitaasti alueelle, mm. Nissanin autotehdas, Nike ja Barclays. Eurooppalainen IT-teollisuus on alkanut sijoittaa tukitoimintojaan ja muita puhelinpalveluita alueelle.

Teollisuuskaupunkina Sunderland kärsi pahasti toisen maailmansodan pommituksista. Niinpä sen keskustasta tuhoutuivat monet vanhat rakennukset. Joitakin hienoja kirkkoja on jäljellä, kuten arts and crafts -tyyliä edustava St Andrew’s Roker.

Muuta 
Sunderland ja läheinen Newcastle ovat kilpailleet keskenään erinäisissä asioissa joskus hyvinkin vihamielisesti jo vuosisatojen ajan. Kiistojen sanotaan juontavan juurensa Englannin sisällissotaa edeltävään aikaan, jolloin Newcastlen kaupungille myönnettiin yksinoikeus alueen kivihiilikauppaan. Keskinäinen kilpailu ilmenee nykyään etenkin kaupunkien jalkapalloseurojen välillä.

Sunderlandin kaupunki on tunnettu jalkapallojoukkueestaan Sunderland AFC, joka kuului aikoinaan Englannin menestyneimpiin jalkapalloseuroihin, ja joka pelaa Ykkösliigassa.

Sunderlandissa puhutussa englannin murteessa on paljon skottivaikutteita.

Sunderlandin ystävyyskaupunkeja ovat Saint-Nazaire Ranskassa ja Essen Saksassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Asutut paikat Tyne ja Wearissa
Englannin kaupungit
Englannin metropolihallintopiirit
Mikael I (Vladimir)

Mikael Jurjevitš (Михалко (Михаил) Юрьевич, ? – 20. kesäkuuta 1176) oli Vladimir-Suzdalin suuriruhtinas vuosina 1175–1176 ja  Kiovan suuriruhtinas vuonna 1171.

Mikael oli Juri Dolgorukin vanhin poika tämän toisesta avioliitosta. Hänen velipuolensa Andrei Bogoljubski (Andrei I) karkotti hänet Suzdalista ja hän asui 1162–1169 Ostjorissa lähellä Tšernigovia, mutta muutti sitten Tortšeskiin. Andrei asetti hänet hallitsemaan Kiovaan Gleb Jurjevitšin kuoleman jälkeen 1171, mutta Mikael kieltäytyi ja lähetti sen sijaan nuoremman veljensä Vsevolodin. Kiovaa vaatinut Smolenskin ruhtinas Rurik piiritti Tortšeskia, mutta Mikael teki rauhan ja siirtyi Perejaslavliin. Seuraavana vuonna Andrei teki sotaretken etelään, ja Mikael rikkoi välinsä Rurikiin ja liittoutui veljensä kanssa.

Andrein kuoltua Mikael seurasi häntä Vladimirin suuriruhtinaana, mutta Suzdalin ja Rostovin pajarien vihamielisyys sai hänet siirtymään Tšernigoviin. Vladimirilaiset kutsuivat hänet pian taistelemaan Jaropolk Rostislavovitšia vastaan. Mikael löi tämän Andrein veljenpojan ja sai jälleen Vladimirin haltuunsa 1175.

Mikael kuoli seuraavana vuonna 1176, ja häntä seurasi Vladimirin valtaistuimelle veljensä Vsevolod III.

Vladimirin suuriruhtinaat
Kiovan ruhtinaat
Syntymävuosi tuntematon
Vuonna 1176 kuolleet
Andrei I

Andrei Bogoljubski (Андрей Боголюбский) (n. 1112–29. kesäkuuta 1174) oli Rostovin ja Suzdalin ruhtinas ja ensimmäinen Vladimirin suuriruhtinas.

Andrei oli ruhtinas Juri Dolgorukin poika. Hänen isänsä antoi hänelle 1149 Višgorodin Kiovan pohjoispuolella hallittavakseen ja myöhemmin Turovin, Pinskin ja Peresopnitsan. Kun Juri kuoli 1157, Rostov, Suzdal ja Vladimir valitsivat Andrein ruhtinaakseen. Hän alkoi haalia valtaa itselleen mm. heikentämällä kansankokouksen (vetše) valtaa. Andrei kohteli pajareita vasalleinaan ja 1161 ajoi veljensä ja veljenpoikansa Suzdalista. Andrei siirsi pääkaupungin suurten Rostovin ja Suzdalin sijaan pieneen Vladimiriin, jossa muu ylimystö ei pääsisi jakamaan hänen valtaansa. Hän rakensi  palatsinsa Bogoljubovoon.  

Andrei lisänimi Andrei Bogoljubski tarkoittaa "Andrei Jumalaarakastava". Hän rakennutti kaikkiaan kolmekymmentä kirkkoa, joista suurin on Vladimiriin valmistunut Uspenskin katedraali.

Andrei laajensi valtakuntaansa Volgan bolgaarien kustannuksella ja otti haltuunsa Muromin ja Rjazanin. Hän ei kuitenkaan yrityksistään huolimatta saanut Vladimiriin itsenäistä patriarkaattia.

Kun Kiovan Rostislav Mstislavitš kuoli, Andreista tuli vanhin Vladimir Monomahin jälkeläisistä ja Kiovan hallintaan oikeutettu. Volynin Mstislav Izjalavitš kuitenkin teki tyhjäksi Andrein haaveet ja nimitti poikansakin Novgorodin hallitsijaksi. Andrei piti tätä perintöoikeuden loukkauksena ja lähetti joukon ruhtinaita 1169 syrjäyttämään Mstislavin. Seurannutta Kiovan ryöstöä pitävät jotkut historioitsijat käännepisteenä voimatasapainon siirtymisessä Kiovasta Vladimiriin. Andrei rikkoi perinnettä, eikä asettunut itse hallitsemaan Kiovaan, vaan asetti sinne veljensä Glebin. Kansalaiset kuitenkin ilmeisesti myrkyttivät hänet. 

Andrei määräsi Smolenskin Rostislavitšien pajarisuvun hallitsemaan kaupunkia, mutta sen asukkaat vangitsivat hänen luutnanttinsa. Andrei järjesti sotaretken Tšernigovin ruhtinaan kanssa, mutta he eivät saaneet kaupunkia. Andrein pajarit murhasivat hänet 1174.

Andrein kuoltua Vladimirin hallitsijaksi nousi hänen veljensä Mikael I.

Venäjän ortodoksinen kirkko kunnioittaa Andreita marttyyrinä ja kirkkoisänä.

Lähteet 

Vladimirin suuriruhtinaat
Venäläiset henkirikosten uhrit
1110-luvulla syntyneet
Vuonna 1174 kuolleet
Leo

Leo (lat.: ”leijona”) voi tarkoittaa seuraavia:

 Panthera leo, leijonan tieteellinen nimi
 Leo, miehen nimi
 Leo, Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa
 Leo, brasilialainen jalkapalloilija
 Léo, kaupunki Burkina Fasossa
 Leo, Leijonan tähdistön latinankielinen nimi
 Leo I, kääpiögalaksi
 Leo II, kääpiögalaksi
 Leo A, epäsäännöllinen galaksi
 Leo, Liedon rautatieaseman liikennepaikkalyhenne
 Leo-Club, nuorison hyväntekeväisyysjärjestö
 LEO, low Earth orbit, Matala Maan kiertorata
 Leo, vuoden 2000 elokuva
 Leo, Leo Stillmanin albumi vuodelta 2017
 Leo, sukunimenä:
 Daniel Leo (s. 1941), yhdysvaltalainen mafioso
 Federico Leo (s. 1988), italialainen moottoriurheilija
 Leonardo Leo (1694–1744), italialainen säveltäjä
 Melissa Leo (s. 1960), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Mona Leo (1903–1986), suomenruotsalainen kirjailija ja nukketeatteritaiteilija
 Veronica Leo (s. 1935), suomenruotsalainen kirjailija ja kuvittaja
Salvatore Quasimodo

Salvatore Quasimodo (20. elokuuta 1901 Modica, Sisilia, Italia – 14. kesäkuuta 1968 Napoli, Italia) oli italialainen kirjailija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1959. Hän on Italian tunnetuimpia 1900-luvun runoilijoita.

Quasimodo syntyi Modicassa lähellä Syrakusaa. Hän opis insinööriksi ja kävi teknillistä koulua Syrakusassa ja jatkoi korkeakoulussa Roomassa. Siellä hän luki samaan aikaan yliopistossa latinaa ja kreikkaa. Taloudellisista syistä hänen oli jätettävä opintonsa kesken ja pestauduttava pikkuvirkamieheksi. Ensimmäiset runonsa hän julkaisi vuonna 1930. 

Quasimodo käänsi italiaksi sekä kreikkalaisia ja roomalaisia klassikoita että Shakespearea, Molièrea ja modernimpia runoilijoita, kuten Nerudaa.

Suomennetut teokset

Lähteet

Aiheesta muualla
 Salvatore Quasimodo, Luettelo Quasimodon suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston päivittyvä runotietokanta.

Italialaiset runoilijat
Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat
Vuonna 1901 syntyneet
Vuonna 1968 kuolleet
Giórgos Seféris

Giórgos (tai Giórgios) Seféris (; 13. maaliskuuta 1900 Smyrna – 20. syyskuuta 1971 Ateena), oikea nimi Geórgios Seferiádis (Γεώργιος Σεφεριάδης), oli kreikkalainen runoilija ja diplomaatti. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1963. Hän toimi maansa suurlähettiläänä Ankarassa ja Lontoossa.

Seféris syntyi Smyrnassa (nykyinen İzmir Turkissa) ja muutti perheensä kanssa Pariisiin vuonna 1918. Siellä hän opiskeli yliopistossa ja kiinnostui kirjallisuudesta. Palattuaan Kreikkaan vuonna 1925 hän pääsi ulkoministeriöön töihin. Seféris oli maanpaossa maansa hallituksen kanssa toisen maailmansodan aikana. 

Seférikseen vaikuttivat voimakkaasti mm. T. S. Eliot ja Ezra Pound. Vuonna 1952 hän kävi ensimmäistä kertaa Kyproksella, ja rakastui saareen, joka muistutti hänen lapsuusmaisemiaan. Tämä vaikutti sekä hänen myöhäiseen runouteensa että poliittiseen toimintaansa.

Vuonna 1969 Seferis tuomitsi Kreikan sotilasvallankaappauksen ja juntan.

Suomennettuja kokoelmia 
 Mithistórima Eeva-Liisa Mannerin valikoimassa Niin vaihtuivat vuoden ajat, Helsinki: Tammi 1964.
 Kuusitoista haikua Kari Aronpuron kokoelmassa Kalpea aavistus verenkierrosta : merkkijonoja, Kemi: K. Aronpuro 1977
 Kolme salaista runoelmaa (Tría krifá piímata, 1966)

Katso myös 
 Luettelo Giórgos Seférisin suomennetuista runoista antologioissa ja kirjallisuuslehdissä

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Giorgos Seferis, Päivittyvä luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta
 Karmela Belinki, Nobelistit Seferis ja Elytis – Homeroksen unohdetut perilliset 1996 Yle.fi. – Sivun alalaidassa myös Seferisin elämää ja uraa käsittelevä Juha Virkkusen ohjelma Nobel-palkinnon myöntämisen aikaan 1963. (Radio-ohjelmat kuunneltavissa, julkaistu 2013.)

Kreikkalaiset kirjailijat
Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1971 kuolleet
Dmitri Ivanovitš

Dmitri Ivanovitš (29. lokakuuta (J: 19. lokakuuta) 1582 Moskova – 25. toukokuuta (J: 15. toukokuuta) 1591 Uglitš) oli Iivana Julman ja hänen viidennen tai seitsemännen vaimonsa Maria Nagajan poika. Dmitri oli mahdollisesti laillinen kruununperijä, tosin ortodoksinen kirkko hyväksyi vain kolme avioliittoa.

Iivana Julman kuoltua Dmitrin vanhempi veli Fjodor I nousi valtaistuimelle. Tosiasiallinen hallitsija oli kuitenkin Fjodorin lanko, pajari Boris Godunov, jolla oli myös vaade valtaistuimeen. Boris lähetti Dmitrin ja hänen äitinsä apanaasikaupunkiinsa Uglitšiin. 15. toukokuuta 1591 Dmitri kuoli hämärissä olosuhteissa, joko tapaturmaisesti surmattuaan itsensä veitsellä epilepsiakohtauksen aikana tai Boris Godunovin surmauttamana. 

Tsarevitšin kuolema aiheutti Uglitšissa mellakoita ja väitteitä murhasta. Kansa lynkkasi viisitoista väitettyä murhaajaa, mukaan lukien Moskovan virkamiehen ja yhden Dmitrin leikkitovereista. Virallinen tutkinta Vasili Šuiskin johtamana päätyi siihen, että Dmitri oli puukottanut itseään kurkkuun. Hänen äitinsä suljettiin kaukaiseen luostariin.

Myöhemmin Vasili Šuiski pyörsi puheensa ja väitti Borisin murhauttaneen Dmitrin. Dmitrin ruumis siirrettiin Moskovaan, ja häntä kunnioitettiin pyhänä oikeamielisenä tsarevitšina.

Tsaarinkruunua vaati useita itseään Dmitriksi väittäneitä Vale-Dmitrejä, joista yksi nousikin tsaariksi.

Aiheesta muualla 

Kuninkaalliset
Venäläiset aateliset
Vuonna 1582 syntyneet
Vuonna 1591 kuolleet
Gabriela Mistral

Gabriela Mistral, oikealta nimeltään Lucila de María del Perpetuo Socorro Godoy Alcayaga, (7. huhtikuuta 1889 – 10. tammikuuta 1957) oli chileläinen runoilija, diplomaatti ja feministi, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1945 ensimmäisenä espanjalais-amerikkalaisena kirjailijana. Hän kirjoitti voimakastunteista lyriikkaa. Hänen runojensa keskeisiä teemoja ovat rakkaus, äidinrakkaus, kipeät henkilökohtaiset muistot sekä suru ja toipuminen. 

Mistral oli opettaja, joka alkoi kirjoittaa runoja elettyään intohimoisen romanssin rautatieläisen kanssa. Romanssi päättyi miehen itsemurhaan. Mistral vaikutti Chilen ja Meksikon koulujärjestelmien kehittymiseen, toimi maansa konsulina Euroopassa ja opetti Yhdysvaltojen yliopistoissa.

Kirjailijan merkittävyyttä osoittaa, että Chilessä julistettiin hänen kuolemansa jälkeen maansuru.

Mistralin vuonna 1940 kirjoittaman runon ”Suomalainen mestari” (”Campeón Finlandés”) suomennos on Chilen lahja satavuotiaalle Suomelle. Runon on suomentanut runoilija Jukka Koskelainen. Runo sai herätteen talvisodasta. Siinä kuvataan juoksijaa, jonka urotekoja sodassa runoilija myös ylistää. Runossa kuvattu juoksija on todennäköisesti Berliinin olympialaisten kultamitalisti Gunnar Höckert, joka kaatui talvisodan kestettyä 74 päivää, ja runo ilmestyi pian Höckertin kaatumisen jälkeen. Suomentajan mukaan Mistral eläytyi hyvin voimakkaasti puolustussotiin.

Mistralin tuotanto sijoittui lähinnä modernismin ja uuden runouden välimaastoon. Hänen tuotantonsa peruskiviä ovat teokset Desolación, Tala ja Ternura. Runosuomennoksia on julkaistu muun muassa Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultaisessa kirjassa (WSOY 1954).

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Gabriela Mistral, Luettelo suomennetuista runoista, Linkki maailman runouteen, Runotietokanta, Lahden kaupunginkirjasto. 

Chileläiset kirjailijat
Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat
Vuonna 1889 syntyneet
Vuonna 1957 kuolleet
Arto Tolsa

Arto Vilho Tolsa (9. elokuuta 1945 Kotka  – 30. maaliskuuta 1989 Kotka) oli suomalainen jalkapalloilija, joka edusti Kotkan Työväen Palloilijoita sekä belgialaista Beerschotia.

Pelaajana 
Tolsa pelasi KTP:ssä kaikkiaan 201 pääsarjaottelua, joissa teki 126 maalia. Hän voitti joukkueessa Suomen Cupin vuosina 1967 ja 1980. Vuosina 1969–1979 Tolsa pelasi ammattilaisena Belgiassa Beerschotin joukkueessa, voittaen siellä Belgian cupin kahdesti vuosina 1971 ja 1979.

Suomen A-maajoukkuetta hän edusti 77 ottelussa, joissa Tolsa  teki 9 maalia. Suomen Vuoden jalkapalloilijaksi Tolsa valittiin kolmesti; 1971, 1974 ja 1977. Tolsan urassa on poikkeuksellista se, että Belgiassa pelatessaan hänen pelipaikkansa muuttui hyökkääjästä puolustajaksi. Puolustajanakin Tolsan rooli oli enemmän peliä rakentavan liberon kuin perinteisen topparin tai laitapuolustajan rooli.  Entisenä hyökkääjänä hän osasi ajatella peliä myös hyökkääjän näkökulmasta ja rytmittää peliä sen mukaan.

Siirtyessään Belgiaan vuonna 1969 Tolsa oli yksi ensimmäisistä suomalaispelaajista, jotka tienasivat elantonsa jalkapalloa pelaamalla.

Peliuran jälkeen 
Urheilu-uransa jälkeen Tolsalla oli vaikeuksia alkoholin käytön kanssa, ja hän kuoli oman käden kautta ainoastaan 43-vuotiaana vuonna 1989.

Kotkassa sijaitseva vuoden 1952 kesäolympialaisia varten valmistunut Kotkan urheilukeskus nimettiin vuonna 2000 valmistuneen peruskorjauksen jälkeen Arto Tolsa -areenaksi. Kenttä toimii KTP:n kotikenttänä. Hänet valittiin Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen vuonna 1993.

Politiikka 
Ennen Belgiaan lähtöään Tolsa ehti olla puolen vuoden ajan Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen SDP:n edustajana.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
Pelätty maalintekijä Arto Tolsa. Ylen Elävä arkisto.

Suomalaiset jalkapalloilijat
Jalkapallon Suomen Cupin mestarit
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Vuonna 1945 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Kotkan kaupunginvaltuutetut
Itsemurhan tehneet
Jimmy Olsen

James Bartholomew Olsen on Teräsmies-sarjakuvissa esiintyvä sarjakuvahahmo ja taustahenkilö. Punahiuksinen, pisamakasvoinen nuorukainen työskentelee valokuvaajana ja osa-aikaisena toimittajana kuvitteellisessa Daily Planet -lehdessä. Olsenin kepposteleva luonne on tuottanut hänelle tuon tuostakin ongelmia lehden päätoimittajan Perry Whiten kanssa; Jimmy esimerkiksi kutsuu Whitea usein esimiehensä vihaamalla "Pomo" -lempinimellä. Olsenin vakioasuste on ruutupuku ja rusetti. 

Jimmy joutuu usein vaikeuksiin, jolloin hänen täytyy turvautua Teräsmiehen apuun. Hän on suunnitellut itselleen rannekellon joka pystyy tuottamaan äänen, jonka äänentajuuden vain Teräsmies ja koirat pystyvät kuulemaan. Jimmy on kuitenkin sisukas ja piloistaan huolimatta Perrykin arvostaa nuorta Olsenia, koska hänellä itselläänkin oli samantyyppinen nuoruus. Jimmy seurusteli lyhyen aikaa Lois Lanen nuoremman sisaren, Lucyn kanssa. 

Jimmy Olsen on Teräsmies-lehtien vakiojäsen sekä on esiintynyt myös useissa televisiosarjoissa, elokuvissa, radiokuunnelmissa ja piirretyissä. Hänellä oli myös oma lehtensä Superman's pal Jimmy Olsen 1950–70 -luvuilla ja juuri tässä lehdessä tapahtui Teräsmiehen ehkä vaarallisimman vihollisen, Darkseidin, ensiesiintyminen. Metropolisissa Olsen tunnetaan lempinimellä "Teräsmiehen kaveri" (Superman's pal). Jimmy Olsenin esi-isä Sven Olsen oli pohjoismaalainen, joka muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1815.

Ensiesiintyminen 
Jimmy Olsenin ensiesiintymisestä on monenlaista tietoa. Jerry Siegel ja Joe Shuster loivat kovasti Jimmyn oloisen hahmon jo Action Comicsin numeroon 6 (1938) mutta hahmoa ei nimetty vielä Olseniksi vaan yksinkertaisesti toimistopojaksi [office boy]. Nimi Jimmy Olsen esiintyi ensimmäisen kerran radiokuunnelmassa (kryptoniitti esimerkiksi debytoi samassa radio-ohjelmassa) 1940-luvun alussa ja ensimmäisen kerran Olsen -niminen nuorimies seikkaili sarjakuvissa todennäköisesti vuonna 1941 The Archer-nimisessä tarinassa.

Näyttelijät 
 Tommy Bond (Superman 1948–49)
 Jack Larson (Adventures of Superman 1952)
 Marc McClure (Teräsmies-elokuvat (1978–87), näytteli Jimmyä myös elokuvassa Supertyttö)
 Michael Landes (Teräsmieheni)
 Aaron Ashmore (Smallville 2006-2009) (kyseessä ei ollut sarjakuvista tuttu Jimmy Olsen, vaan tämän isoveli, josta käytettiin Jimmy -lempinimeä) (Ashmore esitti oikeaa Jimmy Olsenia vuoteen 2018 sijoittuvassa kohtauksessa)
 Sam Huntington (Superman Returns 2006)
 Michael Cassidy (Batman v Superman: Dawn of Justice 2016)

DC-universumin sivuhenkilöt
Teräsmies
Kuvitteelliset toimittajat
Jälkipolvitaulu

Jälkipolvitaulu on kaavio suvun vanhempi-lapsi-suhteista ajallisesti historiasta tulevaisuuteen päin. Jälkipolvitaulussa kunkin henkilön jälkeen kuvataan hänen lapsensa. Puolison tiedotkin voivat olla mukana. 

Henkilöllä voi olla 0–n jälkeläistä. Jälkipolvitaulun rakenne on n-oksainen puu. Jälkipolvien henkilöiden määrää laskettaessa tulisi tietää kunkin polven kunkin henkilön lapsien lukumäärä.

Katso myös 
 Esipolvitaulu
 Perhelehti

Sukututkimus
Andri Ševtšenko

Andri Mykolajovytš Ševtšenko (, s. 29. syyskuuta 1976 Dvirkivštšyna, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen entinen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Parhaina vuosinaan häntä pidettiin yhtenä maailman parhaista pelaajista ja hänet valittiin Euroopan parhaaksi pelaajaksi vuonna 2004.

Ura pelaajana 

Ševtšenko aloitti ammattilaisuransa Kiovan Dynamon riveissä vuonna 1994. Hän saavutti Dynamon riveissä viisi Ukrainan mestaruutta ja kolme Ukrainan Cupin voittoa sekä johdatti seuran Mestarien liigan välieriin vuonna 1999. Samana vuonna Ševtšenko siirtyi Italiaan AC Milanin riveihin. Hän edusti Milania seitsemän kauden ajan sekä saavutti seuran riveissä muun muassa Italian mestaruuden, Italian cupin voiton ja Mestarien liigan voiton. Chelsean riveihin Englantiin Ševtšenko siirtyi kesällä 2006. Hänen ensimmäinen kautensa uudessa seurassa oli vaikea.

Ukrainan maajoukkueessa Ševtšenko debytoi Kroatiaa vastaan maaliskuussa 1995. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki Turkkia vastaan toukokuussa 1996. Ševtšenko sai viimein mahdollisuuden pelata arvoturnauksessa Ukrainan selvittyä vuoden 2006 MM-kisoihin. Hän toimi kisoissa joukkueensa kapteenina. Hän pelasi Ukrainan maajoukkueessa yhteensä 111 ottelua tehden niissä 48 maalia.

Ševtšenko lopetti urheilu-uransa kesän 2012 Euroopan-mestaruuskilpailujen jälkeen pyrkiäkseen politiikkaan. Hän oli Ukraina eteenpäin -puolueen ehdokkaana parlamenttiin vuoden 2012 vaaleissa.

Ura valmentajana 

Heinäkuussa 2016 Ševtšenkosta tuli Ukrainan jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja. Hänen valmennustiimiinsä kuului muun muassa kokenut Mauro Tassotti. Hänen johdollaan Ukraina selvitti tiensä EM-lopputurnaukseen 2020. Lopulta koronapandemian vuoksi kesällä 2021 pelatussa lopputurnauksessa Ukraina eteni historiansa ensimmäisen kerran puolivälieriin saakka. Hyvästä menestyksestä huolimatta Ševtšenko jätti tehtävänsä kisojen jälkeen elokuussa 2021.

Marraskuussa 2021 hänestä tuli Serie A:n putoamiskamppailuun juuttuneen Genoan päävalmentaja. Ševtšenko ei onnistunut kääntämään Genoan kurssia. Joukkue ei voittanut yhtään yhdeksästä ottelustaan ukrainalaisen alaisuudessa ja hän sai potkut jo tammikuussa 2022.

Saavutukset

Joukkuesaavutukset pelaajana 
Ukrainan mestaruus 1995, 1996, 1997, 1998, 1999
Ukrainan Cupin voitto 1996, 1998, 1999
Italian mestaruus 2004
Italian Cupin voitto 2003
Italian Super Cupin voitto 2004
Mestarien liigan voitto 2003
UEFA Super Cupin voitto 2003
Englannin Cupin voitto 2007
Englannin Liigacupin voitto 2007

Henkilökohtaiset saavutukset pelaajana 
Ukrainan liigan paras maalintekijä 1999
Italian liigan paras maalintekijä 2000, 2004
Mestarien liigan paras maalintekijä 1999, 2006
Mestarien liigan paras hyökkääjä 1999 
Kultainen pallo 2004

Lähteet

Aiheesta muualla 

Viralliset kotisivut 
Profiili FootballDatabase-tietokannassa 

Ukrainalaiset jalkapalloilijat
FIFA 100
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Regina (yhtye)

Regina oli vuosina 2004–2017 toiminut suomalainen elektronista popmusiikkia soittava yhtye.

Silloinen pariskunta Mikko Pykäri ja Iisa Pajula (ent. Pykäri) laittoivat vuonna 2004 muutaman kappaleensa Internetiin ladattavaksi. Pian heitä pyydettiin esiintymään, joten he värväsivät rumpali Mikko Rissasen mukaan. Yhtye solmi levytyssopimuksen Next Big Thing -yhtiön kanssa heti ensimmäisen konserttinsa jälkeen.

Reginan esikoisalbumi Katso maisemaa julkaistiin marraskuussa 2005 saaden lämpimän vastaanoton. Toinen albumi Oi miten suuria voimia! ilmestyi maaliskuussa 2007 nousten samalla viikolla Suomen virallisen listan sijalle 13. Reginan debyytti ylsi parhaimmillaan virallisen listan sijalle 31.

Reginan kolmas albumi Puutarhatrilogia julkaistiin 11. helmikuuta 2009 ja se nousi julkaisuviikollaan virallisen listan sijalle 6. Neljäs albumi Soita mulle julkaistiin syksyllä 2011.

Iisan ja Mikko Pykärin avioeron jälkeen alkuvuonna 2017 ilmoitettiin että myös Regina-yhtye hajoaa.

Jäsenet 

 Iisa Pajula – laulu
 Mikko Pykäri – kosketinsoittimet
 Mikko Rissanen – rummut ja lyömäsoittimet

Diskografia

Albumit

Singlet 

 
 
 
  internetissä ja CD-R-versiona (350 kpl) jaettu joululahjasingle
  Maxisingle
 
 
  –Virallinen Helsinki Pride 2011 -single
 Yksi kerta (2014)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Yhtyeen viralliset kotisivut
 
 Regina Next Big Thing -yhtiön sivuilla 
 Regina Songs I Wish I Had Written -yhtiön sivuilla 
 Ylen Elävä arkisto – Live: Regina

Suomalaiset elektronisen musiikin yhtyeet
Suomalaiset indie pop -yhtyeet
Emma-palkinnon saajat
Lehtohorsma

Lehtohorsma (Epilobium montanum) on horsmien sukuun kuuluva vaaleanpunakukkainen lehtokasvi.

Ulkonäkö ja koko 
Lehtohorsman varsi on 30–70 cm pitkä ja sillä on punaiset terälehdet. Varsi ja lehdet ovat hennosti punertavat. Lehtohorsma kukkii heinä-elokuussa.  Pitkäruotinen lehtohorsma voi muistuttaa mäkihorsmaa (Epilobium collinum).

Levinneisyys 
Suomessa lehtohorsma on yleinen etelässä, mutta harvinaistuu pohjoisempana. Keski- ja Oulun Pohjanmaalla vaarantunut.

Muuta 
Kasvin muita nimiä ovat käärmeenkukka ja suenhammasheinä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
UPM-Kymmene: Metsiemme lehtokasveja 
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Lehtohorsma (Epilobium montanum)
Luontoportti: Lehtohorsma (Epilobium montanum)
Valokki – nettikasvio: Lehtohorsma (Epilobium montanum)
United States Department of Agriculture (USDA): Epilobium montanum 

Horsmat
Ara

Ara tarkoittaa seuraavia asioita:
 Arat, papukaijasuku Keski- ja Etelä-Amerikassa
 Alttari (tähdistö), latinaksi Ara 
 Valtion asuntorahasto ARA, vuosina 1993–2008 toiminut virasto 
 Asumisen rahoitus- ja kehittämiskeskus ARA, Ympäristöministeriön alainen virasto
 ARA, Auran Rautateollisuuden kaivinkonemerkki 1958–1980
 Hannu "Ara" Aravirta, suomalainen jääkiekkovalmentaja
 ARA, argentiinalaisten sotalaivojen tunnus
 Ara, sukunimi
 Agneta Ara (s. 1945), suomalainen runoilija ja kirjailija
 Arilena Ara (s. 1998), albanialainen laulaja
 Birgitta Ara (s. 1934), suomalainen kuvanveistäjä
 Seiji Ara (s. 1974), japanilainen autourheilija
 Ture Ara (1903–1979), suomalainen ooppera- ja iskelmälaulaja, laulunopettaja ja näyttelijä
 Ara, kuvitteellisia henkilöitä:
 Alam Ara, päähenkilö samannimisessä intialaisessa elokuvassa.
Cassiopeia

Cassiopeia r.y. on Oulun yliopiston ylioppilaskunnan sekakuoro, joka on perustettu vuonna 1978. Kuoron koko on vaihdellut aikojen saatossa 60:n ja 100 laulajan välillä, mutta viime vuosina ”peijakkaita” eli kuorolaisia on ollut noin 70. Suurin osa peijakkaista on Oulun yliopiston opiskelijoita, mutta joukkoon mahtuu myös muiden oppilaitosten opiskelijoita ja työssäkäyviä.

Toiminta 
Kuoron taiteellinen toiminta on hyvin monimuotoista. Ohjelmiston eräänlaisen peruspilarin muodostavat jokavuotiset konsertit vapunpäivänä ja itsenäisyyspäivänä. Näiden lisäksi Cassiopeia järjestää vuosittain vaihtelevan määrän omia konsertteja. Merkittävässä osassa ovat myös erinäiset esiintyjävierailut joko lauluryhmissä tai koko kuoron voimin.

Cassiopeia harjoittelee yliopiston lukuvuoden aikana säännöllisesti keskiviikkoiltaisin klo 18.30–21.00. Viikkoharjoituksia täydentävät viikonloppuleirit, joita pyritään järjestämään sekä syksyllä että keväällä kaksi. Kuoroleirit tuovat harjoitusrutiineihin vaihtelua, koska osa niistä järjestetään Oulun ulkopuolella. Lukukausittain järjestetään myös vaihteleva määrä naisten ja miesten omia saunailtoja, joissa harjoitellaan saunomisen ohessa nais- ja mieskuorokappaleita.

Levytykset 
 Cassiopeia (1985)
 Säveliä albumista (1993)
 Haltian herätys (2004)
 Ounapuu (2010)
 Tähtien valoa (2015, joululevy)
 Sanon tämän kaiken suoraan (2019)

Taiteelliset johtajat 
 Anna-Clara Groundstroem-Heikura 1978–1989
 Marjatta Jounela 1989–1994
 Ilkka Eskelinen 1994–2004
 Sanna Törmälä-Tranberg 2004–2010
 Kristian Heberg 2010–

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Cassiopeia r.y.

Suomalaiset sekakuorot
Oululaiset yhdistykset
Oulun musiikki
Oulun yliopisto
Hakuna matata

Hakuna matata on swahilia ja tarkoittaa "ei huolta".

Sanontaa käytettiin ruotsalaisen Rune Andréassonin sarjakuvassa Bamse (Maailman vahvin Nalle). Sanonnasta tuli Nallen lapsen Pampulan ja Kilpisen yhteinen salaisuus, ja se on esiintynyt sarjassa useasti. Lauseen merkityksen tietävät vain he.

Sanonnasta tuli laajalti tunnettu maailmalla, kun se esiintyi vuonna 1994 tehdyssä Disneyn piirroselokuvassa Leijonakuningas, jossa sitä käyttivät hahmot Timon ja Pumba. "Hakuna Matata" on myös tässä elokuvassa esiintyvän Elton Johnin säveltämän ja Tim Ricen sanoittaman laulun nimi.

Sanni on myös tehnyt "Hakuna matata"-kappaleen debyyttialbumilleen Sotke mut. Idea kappaleeseen tuli hänen lopettaessa työt hampurilaisravintolassa.

Muun muassa Dar es Salaamin yliopiston piirissä vaikuttavat, swahilin puhtautta vaalivat piirit pitävät ilmaisua Hakuna matata epäpuhtaana ilmaisuna. Se luokitellaan "turistikieleksi" tai "Kenian swahiliksi". Oikea tapa ilmaista asia swahiliksi on käyttää ilmaisua Hakuna shida (ha: negatiivimuoto, kuna: olla, shida: ongelma, huoli).

Lähteet

Swahili
Sanonnat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Apus

Apus voi olla:

 Apus, Paratiisilinnun tähdistön tieteellinen nimi
 Apus, tervakiitäjät, kiitäjien heimoon kuuluva lintusuku
Cha

Cha voi tarkoittaa seuraavia:

 Cha, Kameleontin tähdistön lyhenne
 cha-cha, latinalaisamerikkalainen tanssi
 Cha -nimisiä henkilöitä:
 Cha Bum-kun (s. 1953), eteläkorealainen jalkapalloilija
 Cha Dong-Min (s. 1986), eteläkorealainen taekwondon olympiavoittaja
 Cha Jong-hyok (s. 1985), pohjoiskorealainen jalkapalloilija
 Cha Min-kyu (s. 1993), eteläkorealainen pikaluistelija
 Louis Cha, Jin Yong (1924–2018), kiinalainen kirjailija ja journalisti
 Tšad, KOK:n ja FIFAn koodi CHA