joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Matteo Pessina

Matteo Pessina (s. 21. huhtikuuta 1997 Monza) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pituudeltaan 187-senttimetrinen ja edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa Atalantaa. Hän pelasi Italian maajoukkueessa sen voittaessa Euroopan-mestaruuden kesällä 2021.

Pessina aloitti uransa Monzan joukkueessa kaudella 2013–2014 mutta pelasi ensimmäiset Serie A -ottelunsa vasta elokuussa 2018 Atalantan joukkueessa. Kauden 2019–2020 hän pelasi lainalla myöskin Serie A:ssa pelanneessa Hellas Veronassa mutta palasi Atalantaan kaudeksi 2020–2021. Aiemmin hän kuului Milanin omistukseen mutta ei päässyt pelaamaan edustusjoukkueessa. Lainasopimuksilla hän on pelannut alemmilla sarjatasoilla Leccessä, Cataniassa, Comossa ja Speziassa. Hän on kauden 2020–2021 loppuun mennessä pelannut Serie A:ssa 75 ottelua ja tehnyt niissä yhdeksän maalia, joista seitsemän Hellas Veronalle ja kaksi Atalantalle. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua kaudella 2020–2021 ja niistä viisi ottelua avauskokoonpanossa.

Pessina pelasi Italian nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi Italian A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran marraskuussa 2020 ystävyysottelussa Viroa vastaan. Maaliskuussa 2021 hän pääsi vaihtopelaajana muutamaksi minuutiksi kentälle MM-karsintaotteluissa Pohjois-Irlantia ja Bulgariaa vastaan sekä pelasi avauskokoonpanossa Liettuaa vastaan. Viidennessä maaottelussaan toukokuussa 2021 hän teki kaksi maalia ystävyysottelussa San Marinoa vastaan.

Kesän 2021 EM-kilpailuissa Pessina pääsi vaihdosta kentälle Italian toisen alkulohko-ottelun lopussa. Hän pelasi kolmannessa ottelussa Walesia vastaan avauskokoonpanossa ja teki ottelun ainoan maalin. Neljännesvälieräottelussa Itävaltaa vastaan hän tuli vaihdosta kentälle ja teki jatkoajalla Italian toisen maalin. Puolivälierässä hän ei pelannut mutta jatkoajalle ja rangaistuspotkukilpailuun edenneessä välieräottelussa Espanjaa vastaan hän tuli vaihdosta kentälle toisella puoliajalla. Italian voittamassa loppuottelussa hän ei pelannut.

Lähteet 

Italialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1997 syntyneet
Elävät henkilöt
Anna Štšerbakova

Anna Stanislavovna Štšerbakova (; s. 28. maaliskuuta 2004 Moskova) on venäläinen taitoluistelija. Hän on voittanut naisten yksinluistelussa olympiakultaa ja maailmanmestaruuden.

Štšerbakova nousi taitoluistelijana huipulle kaudella 2018–2019, jolloin hän voitti Venäjän-mestaruuden ja saavutti nuorten MM-kilpailuissa hopeaa niukasti maannaiselleen Aleksandra Trusovalle hävinneenä. Kaudella 2019–2020 hän voitti jälleen Venäjän-mestaruuden ja saavutti Grazin Euroopan-mestaruuskilpailuissa hopeaa edellään vain maannaisensa Aljona Kostornaja. Kaudella 2020–2021 Štšerbakova voitti kolmannen Venäjän-mestaruutensa ja Tukholman maailmanmestaruuskilpailuissa kultaa venäläisluistelijoiden saadessa kolmoisvoiton. Vuoden 2022 EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa Venäjän ottaessa jälleen kolmoisvoiton. Pekingin olympialaisissa 2022 hän voitti kultaa.

Štšerbakova teki ensimmäisenä naisena yhdessä vapaaohjelmassa kaksi onnistunutta neloislutzia Las Vegasin GP-kilpailuissa lokakuussa 2019. Myös hänen neloislutz–kolmoishyppy-yhdistelmänsä oli ensimmäinen naisen kansainvälisessä kilpailussa tekemä.

Štšerbakova on pituudeltaan 157-senttinen. Häntä valmentavat Eteri Tutberidze, Sergei Dudakov ja Daniil Gleihengauz.

Lähteet 

Venäläiset taitoluistelijat
Venäläiset olympiavoittajat
Vuonna 2004 syntyneet
Elävät henkilöt
Alina Baraz

Alina Baraz (s. 24. syyskuuta 1993) on yhdysvaltalainen laulaja ja lauluntekijä.

Nuoruus 
Baraz syntyi Clevelandissa, Ohiossa ja kasvoi venäläis-ukrainalaisten maahanmuuttajien perheessä. Baraz kasvoi klassisen musiikin parissa ja teini-ikäisenä hän kiinnostui pop- ja R&B-musiikista. Hän aloitti nuorena laulamisen gospelikuorossa, ja 19-vuotiaana hän muutti Los Angelesiin jatkamaan musiikki-uraansa.

Ura 
Baraz alkoi tekemään vuonna 2013 yhteistyötä tanskalaisen tuottajan Galimatiasin kanssa. He tekivät yhdessä EP-levyn nimeltään Urban Flora, joka julkaistiin Ultra Musicin kautta vuonna 2015. Se sijoittui Billboard 200 -listalla sijalle 111. Vuonna 2016 Baraz allekirjoitti levytyssopimuksen itsenäisen levy-yhtiön Mom + Pop Musicin kanssa ja julkaisi vinyylipainoksen  Urban Florasta.

Baraz teki yhteistyössä Khalidin kanssa singlen "Electric" vuonna 2017. Barazin ensimmäinen soolo-EP, The Color of You, julkaistiin vuonna 2018. Barazin esikoisalbumi, It Was Divine, julkaistiin huhtikuussa 2020. Albumilla oli mukana muun muassa 6lack ja Nas.

Diskografia

Studioalbumit 
 It Was Divine (2020)

Ep:t 
 Urban Flora (Galimatiasin kanssa, 2015)
 The Color of You (2018)
 Sunbeam (2021)
 Moongate (2021)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivusto 

Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Yhdysvaltalaiset laulaja-lauluntekijät
Limettivahakas

Limettivahakas (Hygrocybe citrinovirens) on helovahakkaiden sukuun kuuluva sienilaji.

Limettivahakkaan lakki on aluksi kellomainen ja myöhemmin laakeneva. Lakki on leveydeltään 3–9 senttimetriä ja sen väri vaihtelee vihreänkeltaisesta oranssinkeltaiseen. Heltat ovat harvat ja paksut. Ne ovat aluksi vaaleita, mutta muuttuvat vanhetessaan kellertäviksi. Malto on keltaista. Jalka on 5–13 senttimetriä pitkä ja lakin värinen.

Limettivahakas on kalkinsuosija ja se kasvaa niityillä ja laidunmailla. Sitä tavataan Euroopassa. Suomessa laji on erittäin uhanalainen ja sitä tavataan harvinaisena eteläisessä Suomessa. Kansainvälisesti laji on luokiteltu vaarantuneeksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Laji.fi: Limettivahakas – Hygrocybe citrinovirens

Hygrophoraceae
Viiruvahakas

Viiruvahakas (Hygrocybe spadicea) on helovahakkaiden sukuun kuuluva sienilaji.

Viiruvahakkaan lakki on aluksi kartiomainen ja myöhemmin laakeneva. Leveydeltään lakki on 3–8 senttimetriä ja väriltään tummanruskea tai mustanruskea. Heltat ovat harvat, paksut ja keltaiset. Malto on keltaista. Jalka on 4–9 senttimetriä pitkä, tummaviiruinen ja keltainen. Sienen haju on epämiellyttävä.

Viiruvahakas kasvaa kedoilla ja harjuniityillä. Sitä tavataan enimmäkseen läntisessä Euroopassa. Etelä-Suomessa laji on harvinainen ja se on luokiteltu vuodesta 2019 lähtien erittäin uhanalaiseksi. Sitä ennen laji oli luokiteltu Suomessa äärimmäisen uhanalaiseksi. Kansainvälisesti viiruvahakas on luokiteltu vaarantuneeksi.

Lähteet 

Hygrophoraceae
Demarkia

Demarkia on arpomalla toteutettu demokraattinen hallitusmuoto, jossa poliittinen johto- tai luottamushenkilö valitaan tarkoituksenmukaisesti sattumanvaraisesti. Tässä poliittisessa järjestelmässä ihmiset valittaisiin satunnaisesti tietystä joukosta, vaikka arpomiskoneella. Käsitteen keksi vuonna 1985 J. Burnheim, ja hänen kritiikillänsä edustuksellista demokratiaa kohtaan vaikuttaa olevan totuuspohjaa. Valtaosa demarkian kriitikoista ovat kuitenkin pitäneet hänen ehdottamaansa valitsemistapaa epäkäytännöllisenä. Arpomista kuitenkin käytetään jossain määrin äänestysten tai vaalien tuloksien ratkaisemisessa. Esimerkiksi mikäli äänestys on päättynyt tasatulokseen, voidaan vaalin tulos ratkaista arvalla.

Lähteet

Demokratia
Valtiosääntöoikeus
Politiikan käsitteet
Poliittiset järjestelmät
William Joseph Burns

William Joseph Burns (s. 4. huhtikuuta 1956) on yhdysvaltalainen diplomaatti, joka on toiminut CIA:n pääjohtajana 23. maaliskuuta 2021 lähtien.  Aiemmin hän on toiminut muun muassa Yhdysvaltain apulaisulkoministerinä vuosina 2011–2014. Hän jäi eläkkeelle Yhdysvaltain ulkoministeriöstä vuonna 2014 33 vuoden diplomaattiuran jälkeen. Vuosina 2014–2021 hän toimi Carnegien kansainvälisen rauhan rahaston puheenjohtajana.

Burns on toiminut aiemmin myös Yhdysvaltain suurlähettiläänä Jordaniassa vuosina 1998–2001, ja Yhdysvaltain Venäjän-suurlähettiläänä vuosina 2005–2008.

Burns syntyi Fort Braggissa, Pohjois-Carolinassa.  Hänen isänsä William F. Burns on Yhdysvaltain armeijan kenraalimajuri, joka on toiminut muun muassa Yhdysvaltain asevalvonta- ja aseistariisuntaviraston johtajana vuosina 1988–1989.

Burns suoritti alemman korkeakoulututkinnon historiasta La Sallen yliopistosta ja suoritti maisterin ja tohtorin tutkinnot kansainvälisistä suhteista Oxfordin St John's Collegesta.

Lähteet

 

CIA:n johtajat
Obaman hallituksen jäsenet
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
Uuden tekstiilitaiteen yhdistys UUTE

Uuden tekstiilitaiteen yhdistys UUTE ry on valtakunnallinen nykytekstiilitaiteilijoiden järjestö.
UUTE ry perustettiin ja rekisteröitiin Helsingissä joulukuussa 2014. Se on European Textile Networkin ja Suomen Kuvataidejärjestöjen Liiton jäsenjärjestö. 

UUTE kehittää tekstiilitaidetta sekä edistää tekstiilitaiteen asemaa ja jäsentensä yhteistoimintaa. Se toimii myös jäsenten ammatillisten etujen hyväksi ja tekee yhteistyötä muiden taidejärjestöjen kanssa. UUTE järjestää esitelmiä ja opintomatkoja sekä koulutus-, tiedotus-, julkaisu-, näyttely- ja kilpailutoimintaa. 
Jäsenet ovat ammattimaisesti toimivia tekstiilitaiteilijoita, jotka käyttävät kuvataiteen kenttään luettavissa teoksissaan tekstiiliä konkreettisena tai käsitteellisenä lähtökohtana.

Lähteet 

NykytekstiilitaideSuomalaiset kuvataidealan järjestöt
Astrid Qvist

Astrid Hildegard Qvist (o.s. Martens, 6. maaliskuuta 1912 Töjby – 18. heinäkuuta 2022 Närpiö) oli pitkäikäinen suomalainen. Hän saavutti 110 vuoden iän, ja kuollessaan hän oli Pohjoismaiden vanhin asukas. Qvist asui Närpiössä. Qvist kuuluu kaikkien aikojen pitkäikäisimpiin suomalaisiin; heinäkuussa 2022 hän oli sijalla seitsemän Suomen vanhimpien asukkaiden luettelossa.

Qvist saavutti 110 vuoden iän 6. maaliskuuta 2022 ja kuoli koronaviruksen aiheuttamaan tautiin 18. heinäkuuta 2022. Qvistin kuoltua vanhimmaksi elossa olevaksi suomalaiseksi tuli Sirkka Nieminen.

Lähteet

Yli 110-vuotiaiksi eläneet suomalaiset
Vuonna 1912 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Kaori Sakamoto

Kaori Sakamoto (; s. 9. huhtikuuta 2000 Kobe) on japanilainen taitoluistelija. Hän on vuoden 2022 maailmanmestari, vuoden 2022 Pekingin olympialaisten pronssimitalisti niin henkilökohtaisessa- kuin joukkuekilpailussa ja vuoden 2018 neljän maanosan mestaruuskilpailuiden voittaja.  

Sakamoto sijoittui nuorten MM-kilpailuissa kuudenneksi kaudella 2014–2015 ja saavutti pronssia kaudella 2016–2017. Vuonna 2018 hän voitti neljän maanosan mestaruuden ja sijoittui Pyeongchangin olympialaisissa kuudenneksi. Vuonna 2019 hän oli MM-kilpailuissa viides vain vajaan pisteen päässä pronssimitalista. Toisissa MM-kilpailuissaan vuonna 2021 hän sijoittui kuudenneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän saavutti pronssia saatuaan kolmanneksi korkeimmat pisteet niin lyhyt- kuin vapaaohjelmassakin. 2022 MM-kilpailuissa Montpellierissä Sakamoto sijoittui ensimmäiseksi niin lyhyt- kuin vapaaohjelmassa ja voitti kultaa. Japanin-mestaruuden Sakamoto voitti kaudella 2018–2019 ja 2021–2022. 

Sakamoto on pituudeltaan 159-senttinen. Häntä valmentavat Sonoko Nakano, Mitsuko Graham ja Sei Kawahara, ja hänen koreografinaan toimii Benoît Richaud.

Lähteet 

Japanilaiset taitoluistelijat
Japanilaiset olympiamitalistit
Vuonna 2000 syntyneet
Elävät henkilöt
Anu Kaukovirta-Norja

Anu Kaukovirta-Norja (o.s. Kaukovirta; s. 20. heinäkuuta 1966, Helsinki) on suomalainen tekniikan tohtori, joka on työskennellyt muun muassa VTT:n teknologiajohtaja ja on siirtynyt sittemmin Valion tutkimus- ja teknologiajohtajaksi.

Kaukovirta-Norja tuli ylioppilaaksi Oulunkylän yhteiskoulusta (1985). Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta (TKK) diplomi-insinööriksi (1991) ja tekniikan tohtoriksi (kemia, 1999). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1999) oli otsikoitu Role of lipids in barley malting and during use malt. 

Kaukovirta-Norja on Teknillisten tieteiden akatemian jäsen. Hän on myös Suomen Akatemian strategisen tutkimuksen neuvoston jäsen (2019-2021).

Lähteet

Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset insinöörit
Suomalaiset kemistit
Óscar Mingueza

Óscar Mingueza García (s. 13. toukokuuta 1999 Santa Perpètua de Mogoda, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, joka edustaa espanjalaista Celta Vigoa. Hän Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja, mutta pystyy pelaamaan myös oikeana laitapuolustajana. Mingueza on FC Barcelonan kasvatti.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Óscar Mingueza WhoScored-sivustolla.

Espanjalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1999 syntyneet
Elävät henkilöt
Suurisuo (Taipalsaari)

Suurisuo on suo Taipalsaarella. Suolla on Vapo Oy:n turvetuotantoa. Turvetuotantoalueen pinta-ala on 389,1 ha. Suursuolla on tuotettu turvetta vuodesta 1979 lähtien. 

Suursuolla tuotetaan energiaturvetta  alueen  puunjalostusteollisuudelle ja voimalaitoksille. Lisäksi tuotetaan pienehköjä määriä ympäristöturvetta. Turvetta tuotetaan sekä haku- että imuvaunumenetelmällä. Turvetuotantolaitoksen jätevedet johdetaan Halilanojan kautta Pien-Saimaalle Maaveden vesistöön. Suursuon  pohjois-  ja  itäpuolella  on  pohjavesialueita. Suursuon  välittömässä  läheisyydessä on 9 asuinkiinteistöä.  Lähimpään  asuttuun tilaan on matkaa suon itäpuolella noin 250 m metriä ja pohjoispuolella noin 300 metriä. 

Kesäkuussa 2019 Suurisuon turvetuotantoalueella oli laajalle levinnyt tulipalo. Palon epäillään saaneen alkunsa työkoneesta.

Lähteet

Turvetuotantosuot
Suomen suot
Taipalsaaren luonto
Vapaat äänestäjät

Vapaat äänestäjät () Saksassa voivat kuulua ihmisten yhteenliittymään, joka osallistuu vaaleihin ilman rekisteröidyn poliittisen puolueen asemaa. Yleensä siihen osallistuu paikallisesti järjestetty äänestäjien ryhmä rekisteröidyn yhdistyksen (eV) muodossa. Useimmissa tapauksissa vapaat äänestäjät kampanjoivat vain paikallishallinnon tasolla edustamalla kaupunginvaltuustoja ja pormestareita. Vapaat äänestäjät saavuttavat menestyneimmät vaalituloksensa eteläisen Saksan maaseudulla ja houkuttelevat eniten konservatiivisia äänestäjiä, jotka suosivat paikallisia päätöksiä puoluepolitiikasta. Vapaiden äänestäjien ryhmät ovat aktiivisia kaikissa Saksan osavaltioissa.

Puolueen ei ole katsottu sijoittuvan huonosti perinteiselle oikeisto–vasemmisto -akselille. Puolue on kuitenkin keskusta-oikeistolaisen Euroopan demokraattisen puolueen jäsen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Saksalaiset puolueet
Margit Lintu

Margit Lintu (os. Ortamo) on suomalainen ikonimaalari, joka on tehnyt ikoneita useisiin suomalaisiin ortodoksisiin kirkkoihin ja rukoushuoneisiin. 

Viipurissa syntyneen Linnun puoliso oli Tampereen ortodoksisen seurakunnan pitkäaikainen kirkkoherra rovasti Risto Lintu (1941–2016). Margit Linnun isoisän isä oli rovasti Sergei Okulov.

Töitä 
Ylienkeli Mikaelin tsasouna, Äänekoski (1977)
Pyhittäjäisien Sergein ja Hermanin Valamolaisten tsasouna, Nurmes (1980)
Pyhän Nikolaoksen kirkko, Rautalampi (1985)
Jumalanäidin suojeluksen rukoushuone, Raahe (1988)
Pyhän Ristin tšasouna, Salo (1989)
Tuusniemen ortodoksinen kirkko, Tuusniemi (1992)
Porin ortodoksinen kirkko, Pori (2002)

Lähteet 

Ikonimaalarit
Suomalaiset taidemaalarit
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Teollisuuskadun tunneli

Teollisuuskadun tunneli on pääradan ja Ratapihantien alittava tietunneli Helsingin Pasilassa. Sen pituus on 330 metriä. Lännessä tunneli alkaa Veturitien kiertoliittymästä Keski-Pasilassa ja idässä se päättyy Teollisuuskadulle Vallilassa. Liikenne kulkee kumpaankin suuntaan omissa yksikaistaisissa betonikäytävissään.

Tunneli oli Helsingin kaupungin ja Liikenneviraston yhteishanke. Rakentaminen yhdessä Veturitien uusimisen kanssa kesti neljä vuotta, ja hanke valmistui lopulta 8. lokakuuta 2019. Tunnelin itäinen osa on täysin uusi, mutta länsipäässä voitiin hyödyntää 230 metriä pitkää Sörnäisten satamarataan kuulunutta vanhaa rautatietunnelia, joka muutettiin ajoneuvoliikenteelle soveltuvaksi ja paloturvalliseksi.

Tunneli rakennettiin sujuvoittamaan poikittaissuuntaista liikennettä ja vähentämään liikennettä Pasilan aseman edustalla ja Pasilansillalla. Tunneli mahdollistaa Veturitiestä liikenteen solmukohdan ja on nopea yhteys esimerkiksi Kalasatamaan ja Itäkeskukseen. Aiemmin autoilijoiden reitti kulki Ratapihantietä ja Pasilansiltaa pitkin. Veturitien uusimisen ja autoliikenteen viemisen tunneliin todettiin myös helpottavan kevyen liikenteen ja joukkoliikenteen sujuvuutta Pasilan alueella. Mitään muita reittejä ei kuitenkaan suljettu, vaan tunnelista tehtiin oikoreitti. Käyttöasteeksi on arvioitu tulevaisuudessa peräti 2 200 ajoneuvoa tunnissa, ja vuonna 2035 tunnelia arvioidaan käyttävän vuorokaudessa noin 15 000 ajoneuvoa.

Liikennettä tunnelissa seurataan useilla kameroilla vuorokauden ympäri. Ruuhkatilanteissa automaattinen jonontunnistusjärjestelmä säännöstelee liikennettä liikennevaloilla ja tarvittaessa puomeilla. Kahden tunnelikäytävän välillä on kolme pelastusovea, joiden luona olevilta hätäasemilta saa yhteyden hätäkeskukseen. Lisäksi tunneliin kuuluu tiedotusopasteita, yli 500 valaisinta ja 24 savunpoistopuhallinta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomen tieliikennetunnelit
Pasila
Vallila
Helsingin tunnelit
Pasilan rautatietunneli

Pasilan rautatietunneli (myös nimillä Vallilan tunneli tai Kumpulan tunneli) on Sörnäisten satamarataan kuulunut rautatietunneli Pasilan ja Vallilan kaupunginosien välillä Helsingissä. Vuonna 1965 valmistunut 650-metrinen tunneli rakennettiin osaksi satamaradan uutta yhteyttä Vallilan pohjoisosan kautta Kyläsaareen ja edelleen Sörnäisten satamaan Sompasaareen. Tunneli on edelleen olemassa ja sillä on uusiokäyttöä urheilutilana, mutta sen itäistä suuaukkoa Vallilanlaaksossa ei enää ole.

Jo vuonna 1863 liikennöintinsä aloittaneen Sörnäisten satamaradan alkuperäinen reitti kulki Teollisuuskadulla Vallilan eteläosassa, mutta yhteys oli sittemmin käynyt hankalaksi ja päätetty purkaa. Uutta tunnelin sisältävää pohjoisempaa rataosuutta on kutsuttu myös Kumpulan radaksi.

Tunneli alkaa lännessä Teollisuuskadun, Ratamestarinkadun ja Kumpulantien kulmasta Itä-Pasilassa ja alittaa Itä-Pasilan asuinalueen. Idässä se päättyy Vallilanlaaksoon lähelle Vallilan siirtolapuutarhaa. Vielä 2010-luvun loppuun asti avoimena olleen itäisen suuaukon maamerkkinä sen yläpuolella oli Mäkelänrinteen uintikeskus. Luotisuoraksi kutsutussa tunnelissa auringonvalo näkyi toiseen päähän. Osaksi tunneli on louhittu kallioon ja osittain avolouhokseen, johon on rakennettu betonista siltarakenne. Itse tunneli saatiin valmiiksi vuoden 1964 loppuun mennessä, mutta vahvistustyöt jatkuivat seuraavaan vuoteen asti.

Liikennöinti satamaradalla päättyi vuonna 2008. Kiskot purettiin, eikä tunnelilla ole sen jälkeen ollut käyttöä liikenteessä. Graffitien täyttämä tunneli säilyi pitkään läpikuljettavana, ja siellä järjestettiin niin kutsuttuja ”tunnelibileitä”. Lopulta itäinen sisäänkäynti kuitenkin tukittiin maa-aineksella ja Pasilan puoleinen sisäänkäynti lukittiin. Helsingin kaupunkisuunnittelulautakunta käsitteli vuonna 2016 valtuustoaloitteen, jossa ehdotettiin tunnelin muuttamista pyöräilijöiden käyttöön. Sörnäisten radan kanssa samoihin aikoihin puretun Helsingin satamaradan tilalle oli Kampin ratakuiluun rakennettu suosioon noussut pyöräilykäytävä Baana. Pasilan tunneli todettiin kuitenkin liian pitkäksi ja kapeaksi sopiakseen turvalliseksi ja miellyttäväksi osaksi pyöräverkkoa. Myös nousu Ratapihantielle olisi ollut liian pitkä ja kalteva.

Käyttö 2020-luvulla 
Vuonna 2021 osa tunnelista palasi käyttöön, kun se remontin jälkeen valmistui 138 metriä pitkäksi juoksukäytäväksi, joka on osa Mäkelänrinteen Urhea-kampusta. Kampusalueen rakennustöiden aikana tunnelia käytettiin myös tavarakuljetuksiin, ja sen sanottiin olevan logistisesti ratkaisevassa roolissa alueen rakentumisessa. 650-metrisestä tunnelista haluttiin alun perin liikuntakäyttöön 200 metriä, mutta betonikatto oli vanhentunut liian huonokuntoiseksi, ja sen kunnostaminen turvalliseksi olisi ollut kallista ja katkaissut liikenteen Mäkelänkadulta.

Lähteet

Aiheesta muualla

Flick-valokuvia tunnelista

Suomen rautatietunnelit
Helsingin tunnelit
Itä-Pasila
Vallila
Central Cee

Central Cee (s. 4. kesäkuuta 1998 Lontoo, Englanti) on englantilainen rap-artisti. Central Cee tunnetaan parhaiten kappaleestaan "Loading". Central Cee on tehnyt yhteistyötä muun muassa J Husin ja Rondodasosan kanssa.

Central Cee julkaisi ensimmäisen mixtapensa vuoden 2021 maaliskuussa.

Diskografia

Mixtapet 
 Wild West (2021)
 23 (2022)

Lähteet 

Elävät henkilöt
Vuonna 1998 syntyneet
Brittiläiset hip hop -artistit
Toivo A. Lehtinen

Toivo Artturi Lehtinen (28. helmikuuta 1891 Tampere – 22. elokuuta 1943 Tampere) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja sanoittaja.

Käytyään kansakoulun Lehtinen aloitti työnteon 12-vuotiaana tehtaassa ja sitten maalarina. Hän teki opintomatkoja muun muassa Ruotsiin, Viroon, Liettuaan, Puolaan, Tsekkoslovakiaan, Saksaan, Itävaltaan, ja Ranskaan. Vuodesta 1917 Lehtinen oli toimittajana Kansan Lehdessä ja vuodesta 1921 toimitussihteerinä. Myöhemmin hän työskenteli taidekriitikkona ja lehden ulkomaanosastolla. Samaan aikaan hän julkaisi joukon runoja eri sanomalehdissä ja aikakauslehdissä.

Lehtisen vanhemmat olivat kivityömies Kustaa Aadolf Lehtinen ja Gustaava (o.s. Siuro). Sos.-dem. nuorisoliikkeessä Lehtinen oli vuodesta 1909. Opintomatkan Ruotsiin hän teki valtion stipendillä 1926, jolloin hän osallistui Malmön sanomalehtimieskongressiin.

Julkaisuja 
 Juhlasäkeitä Pohjois-Hämeen sosialidemokraattisille valistuspäiville. Tampere 1931
 Eteenpäin!. Hämeen l. pohj. vaalipiirin sos.-dem. piiritoimikunta, Tampere 1935, Julkaisu digitoituna, Työväenliikkeen kirjasto (Helda)
 Taistelutervehdys. Hämeen l. pohj. vaalipiirin sos.-dem. piiritoimikunta, Tampere 1935, 1937

Sanoituksia 
 Laitakaupungin lapsen laulu, säv. Eino Linnala.
 Laulun on voima ja mahti, säv. Emil Kauppi.
 Seppien kuoro, säv. Eino Linnala.
 Tampereen T.Y.n Mieskuoron marssi, säv. Elias Kylander-Kiianmies.
 Tehtaalainen, säv. Harri Tuominen.
 Tehtaantyttö, säv. Väinö Haapalainen.

Lähteet 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset sanoittajat
Vuonna 1891 syntyneet
Vuonna 1943 kuolleet
Willow Creek Community Church

Willow Creek Community Church on kristillinen seurakunta, joka sijaitsee South Barringtonin kaupungissa Chicagossa, Illinoisissa, Yhdysvalloissa. Seurakunnalla on yhteensä noin 26 000 viikoittaista kävijää. CBS Newsin mukaan seurakunta oli Yhdysvaltain viidenneksi suurin megakirkko vuonna 2019.

Seurakunnan johtava pastori on vuodesta 2020 Dave Dummitt. Seurakunnan perusti Bill Hybels vuonna 2000. Seurakunta toimii yhteensä kahdeksassa kaupungissa Illinois'n alueella. Yhteensä kirkon tilaisuuksiin osallistuu seurakunnan mukaan yli 100 000 ihmistä joka viikonloppu.

Lähteet 

Megakirkot
Illinois’n rakennukset ja rakennelmat
Kristinusko Yhdysvalloissa
Fellowship Church

Fellowship Church (FC) on kristillinen seurakunta, joka sijaitsee Grapevinen kaupungissa Texasissa, Yhdysvalloissa. Seurakunnalla on yhteensä noin 24 000 viikoittaista kävijää sen pääkampuksella. CBS Newsin mukaan seurakunta oli Yhdysvaltain kuudenneksi suurin megakirkko vuonna 2019.

Seurakunnan johtava pastori on Ed Young, joka perusti seurakunnan vuonna 1989. Seurakunta toimii yhteensä seitsemässä kaupungissa Texasin alueella. Lisäksi seurakunta järjestää viikoittaisia tilaisuuksia kahdessa vankilassa ja verkossa.

Lähteet 

Megakirkot
Texasin rakennukset ja rakennelmat
Kristinusko Yhdysvalloissa
Hit Gyülekezete

Hit Gyülekezete () on kristillinen seurakunta, joka sijaitsee Budapestin kaupungissa Unkarissa. Seurakunnalla on yhteensä noin 70 000 jäsentä. Jäsenmäärältään Hit Gyülekezete on Euroopan suurin evankelinen seurakunta vuonna 2021. Seurakuntaa pidetään megakirkkona. Viikoittain seurakunnan tilaisuuksiin osallistuu noin 8000 ihmistä.

Seurakunnan johtava pastori on Sándor Németh, joka perusti seurakunnan vaimonsa Judithin kanssa kristillisenä rukousryhmänä 1979. Kommunistisen hallinnon alla seurakunnan toiminta oli laitonta ja toiminta vetäytyi maan alle. Unkarin hallitus tunnusti seurakunnan lailliseksi uskonnolliseksi järjestöksi vuonna 1989. 1990-luvulla seurakunta kasvoi vapaaehtoisten maksujen perusteella Unkarin neljänneksi suurimmaksi kirkkokunnaksi. Seurakunnalla on aktiivisia jäseniä yli 70 000. Seurakunnalla on yli 300 paikallisryhmää Unkarissa, sekä muualla Euroopassa ja Yhdysvalloissa.

Lähteet 

Megakirkot
Budapest
Kristinusko Unkarissa
Jarno Liski

Jarno Liski (s. 1984) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija, joka työskentelee Iltalehdessä. Hänet tunnetaan tutkivana journalistina, joka käsittelee jutuissaan usein taloussotkuja ja korruptiota, mikä on poikinut useita skuuppeja.

Ura

Toimittajana
Koulutukseltaan Liski on humanististen tieteiden kandidaatti Jyväskylän yliopistosta. Hän oli Jyväskylän Ylioppilaslehden päätoimittaja vuosina 2011–2013. Vuonna 2013 Liski työskenteli Ylen Suora linja -ohjelman toimittajana. Lisäksi hän oli Ylen palveluksessa vuosina 2016–2017. Tämän jälkeen Liski vaikutti freelance-toimittajana, kunnes hänet palkattiin joulukuussa 2020 Iltalehteen.

Liski tunnetaan paljastusjutuistaan, jotka käsittelevät erityisesti taloussotkuja ja valtiollisia toimijoita. 

Paljastusjuttujen aiheita ovat olleet muun muassa:

Nuorisosäätiön väärinkäytökset
Suomen Keskustan sisäpiirit
Juha Sipilä
veronkierto ja verohallinto
Katri Kulmunin ministeriön piikkiin kustannetut esiintymiskoulutukset
Huoltovarmuuskeskuksen maskikaupat
Tytti Yli-Viikarin törkeä virka-aseman väärinkäytösepäily ja maksuvälinepetosepäily Valtiontalouden tarkastusviraston (VTV) ylijohtajana sekä VTV:n itsesensuuri
Sanna Marinin laiton ateriaetu Kesärannassa

Tietokirjailijana

Liski on kirjoittanut yhdessä Salla Vuorikosken ja Jussi Erosen kanssa Ylegate-paljastuskirjan (2017), jossa puidaan vuonna 2016 tapahtunutta silloisen pääministerin Juha Sipilän ja Yleisradion toimintaa koskevaa kohua.

Vuonna 2019 julkaistiin Liskin ja Jyri Hännisen kirjoittama kirja Keskustan valtakunta: kertomus rahasta, vallasta ja korruptiosta, joka käsittelee Suomen Keskusta -puolueen, Juha Sipilän ja suomalaisen politiikan korruptiota.

Palkinnot
Liski palkittiin vuonna 2015 vuoden freelance-journalistina. Vuonna 2018 hän voitti Journalistiiiton sananvapauden miekka -palkinnon. Liski oli ehdolla Lumilapio-palkinnon saajaksi vuonna 2016 ja Suuren journalistipalkinnon vuoden juttu -palkinnon saajaksi yhdessä Karoliina Paanasen kanssa vuonna 2021. Liski valittiin vuonna 2021 myös tutkivan journalismin Lumilapio-finalistiksi peräti kahdella jutulla. Hän kirjoitti Suomen Kuvalehteen Huoltovarmuuskeskuksen maskikaupoista ja samaan lehteen yhdessä Karoliina Paanasen kanssa Katri Kulmunin (kesk) konsulttikuluista. Näistä Kulmuni-juttu palkittiin Lumilapio-palkinnolla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Jarno Liski soitteli kuukausien ajan taustapuheluita metsäpoluilla – maaliskuisena tiistaina tuli läpimurto, joka johti kevään suurimpaan skuuppiin VTV:n sotkuista Suomen Lehdistö 15.4.2021

Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Joel Untersee

Joel Untersee (s. 11. helmikuuta 1994) on sveitsiläinen jalkapalloilija joka edustaa Suomen Veikkausliigassa pelaavaa Helsingin Jalkapalloklubia.

Untersee on urallaan edustanut myös esimerkiksi Juventuksen nuorisojoukkuetta sekä Empolia ja Bresciaa.

Sveitsiläiset jalkapalloilijat
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Nykytekstiilitaide

Nykytekstiilitaide on tekstiilitaiteeseen ja kuvataiteeseen kuuluvaa nykytaidetta. Siinä yhdistyy visuaalisen ja käsitteellisen taiteen menetelmien lisäksi myös käsityötekniikoita ja tekstiilimateriaalia.  Nykytekstiilitaide on usein kokeellista ja kommentoi myös aktiivisesti ajankohtaisia yhteiskunnallisia aiheita.

Nykytekstiilitaide on vapaata taidetta. Se ei edusta sovellettua taidetta, designia tai käsityöesineitä.  

Nykytekstiilitaiteilijoita Suomessa edustaa Uuden tekstiilitaiteen yhdistys UUTE ry. Se on valtakunnallinen ja kansainvälisesti toimiva kuvataidealan järjestö.

Nykytekstiilitaiteilijoita

Suomessa 
 Maiju Ahlgren
 Synnöve Dickhoff
 Leena Illukka
 Raija Jokinen
 Helena Kaikkonen
 Sunna Kangas
 Kaarina Kellomäki
 Laura Kärki
 Ilai Elias Lehto
 Venla Martikainen
 Annukka Mikkola
 Ulla Pohjola
 Kaija Poijula
 Silja Puranen
 Sonja Salomäki
 Noora Schroderus
 Johanna Suonpää
 Janna Syvänoja
 Tuija Teiska
 Virpi Vesanen-Laukkanen
 Johanna Virtanen

Muualla 
Magdalena Abakanowicz
Olga de Amaral
Faig Ahmed
Ian Berry
Alighiero Boetti
Sheila Hicks
Toshiko MacAdam
Judith Scott
Billie Zangeva

Kirjallisuutta

Haveri, Minna: Pehmeä taide. Maaseudun Sivistysliitto, Maahenki Oy, 2016. ISBN 978-952-301-073-4
Lukkarinen, Leena: Kierrätysmateriaalien käyttö nykytekstiilitaiteessa. Väitöskirja. Helsinki: Taideteollinen korkeakoulu, 2008. ISBN 978-951-558-270-6.
Nelimarkka-Seeck, Riitta: Self portrait : Elisen väitöskirja : variaation variaatio. Väitöskirja. Helsinki:  Seneca, 2000. ISBN 951-96695-1-5.
Vuorisalo, Marjukka: Of(f) textile : suomalainen tekstiilitaide esiin nykyteknologian avulla. Väitöskirja. Helsinki: Unigrafia, 2013. ISBN 978-952-60-5427-8.

Lähteet
Mihail Dudin

Mihail Dudin (1916 – 1993 t. 1994) oli venäläinen runoilija ,ja viron kielen kääntäjä.

Dudin opiskeli Ivanovin kasvatusopillisessa korkeakoulussa. Hän osallistui 1939–1940 Suomea vastaan käytyyn sotaan. Hän oli vuodesta 1958 Neuvostoliiton kirjailijaliiton johtotehtävissä. Hänen sota-ajan lyriikkansa on ollut suosittua. Siinä yhdistyy sotilaan elämän traagisuus luonnonkuviin ja luontoelämään. Monisanaisille runoille on ominaista opettavaisuus.

Dudinin runoja on suomennettu, sävelletty ja äänitetty: "Lumi" (suom. Veikko Ervasti).

Suomennettua runotuotantoa
Lähde
 Laulu komissaareille, suom. Nikolai Laine, teoksessa:Uuden runon Venäjä, Petrozavodsk, Venäjä:Karjala 1989 ISBN  5-7545-0041-6
 Muisti levoton..., suom. Nikolai Laine, teoksessa: Uuden runon Venäjä
 Rakas pohjola. Valkeaan yöhön minkä harhan salaatkaan? suom. Pentti Saaritsa, teoksessa:  Purje :merirunoutta neljällä kielellä.'' Helsinki:Otava 1980 ISBN 951-1-05866-5
 Ryömin verissäin..., suom. Taisto Summanen, teoksessa: Uuden runon Venäjä

Lähteet

Aiheesta muualla

Neuvostoliittolaiset runoilijat
Venäläiset runoilijat
Vuonna 1916 syntyneet
1990-luvulla kuolleet
Ursula Herlin

Ursula Herlin (s. 1983 Kirkkonummi) on suomalainen stand up -koomikko ja käsikirjoittaja.

Herlin teki ensimmäisen stand up -keikkansa helsinkiläisellä open mic -klubilla vuonna 2016. Vuonna 2017 hän kilpaili Vuoden stand up -tulokas -kilpailussa. Ammattimaisesti hän on tehnyt stand upia vuodesta 2018.

Herlin käsikirjoitti ja esiintyi Ylen Noin viikon studio -ajankohtaissatiirissa vuosina 2019–2021. Hän on käsikirjoittanut myös Heikelä syndrooma ja Uutisvuoto-ohjelmia. Syksyllä 2020 Herlin oli yksi Ylen Tilipäiväkirjat-ohjelman esiintyjistä, jossa kahdeksan suomalaisnaista olivat kuvanneet elämäänsä kevään 2020 koronapandemian aikana.

Herlin on aiemmilta ammateiltaan yhteisöpedagogi ja toimintaterapeutti. Hän harrastaa amerikkalaisen jalkapallon pelaamista ja improvisaatioteatteria lohjalaisessa Nasakka-improryhmässä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Ursula Herlinin kotisivut

Suomalaiset stand up -koomikot
Elävät henkilöt
Vuonna 1983 syntyneet
Mariella Mularoni

Mariella Mularoni (s. 15. lokakuuta 1962) on sanmarinolainen poliitikko, joka on toiminut maansa kapteenivaltionhoitajana lokakuusta 2019 huhtikuuhun 2020 yhdessä Luca Boschin kanssa.

Mularonilla on kaksi tytärtä. Siviiliammatiltaan Mularoni on englanninopettaja.. Mularoni on ollut myös aktiivinen San Marinon Rotary-klubissa.

Mularoni liittyi San Marinon kristillisdemokraattiseen puolueeseen vuonna 1994. Hänet valittiin maan parlamenttiin ensimmäisen kerran vuonna 2013.. Hänet valiittin kapteenivaltionhoitajaksi yhdessä Luca Boschin kanssa syyskuussa 2019. He aloittivat puolen vuoden virassaan 1. lokakuuta..

Lähteet 

Vuonna 1962 syntyneet
Sanmarinolaiset poliitikot
Elävät henkilöt
San Marinon kapteenivaltionhoitajat
Nooshi Dadgostar

Mehrnoosh ”Nooshi” Dadgostar (s. 20. kesäkuuta 1985 Ängelholm) on ruotsalainen poliitikko, joka on vasemmistopuolueen puheenjohtaja ja valtiopäiväedustaja.

Elämä ja ura 
Dadgostarin vanhemmat muuttivat Ruotsiin poliittisina pakolaisina Iranista 1980-luvun alussa. Göteborgissa koulunsa käynyt Dadgostar on opiskellut oikeustiedettä Tukholman yliopistossa sekä liikejuridiikkaa Southamptonin yliopistossa.

Dadgostar liittyi vasemmistopuolueen jäseneksi vuonna 1999. Hän on aikaisemmin toiminut puolueen nuorisojärjestön Ung Vänsterin varapuheenjohtajana 2006–2009 sekä Botkyrkan kunnanvaltuutettuna 2010–2013. Valtiopäiväedustajaksi hänet valittiin vuoden 2014 valtiopäivävaaleissa Tukholman vaalipiiristä. Vuonna 2018 Dadgostar valittiin vasemmistopuolueen varapuheenjohtajaksi ja lokakuussa 2020 puheenjohtajaksi Jonas Sjöstedtin seuraajaksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ruotsalaisten puolueiden puheenjohtajat
Ruotsin Vasemmistopuolueen poliitikot
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Helen Maroulis

Helen Louise Maroulis (s. 19. syyskuuta 1991 Rockville, Maryland) on yhdysvaltalainen painija. Hän on vapaapainin olympiavoittaja Riosta 2016 ja kaksinkertainen maailmanmestari.

Ura 

Maroulis aloitti painiharrastuksen seitsemänvuotiaana. Uransa alussa hän joutui painimaan pääosin poikia vastaan. Korkeakouluiässä hän etsikin varta vasten kouluja, joilla olisi erillinen painijoukkue naisille. Maroulis opiskeli ensimmäisen yliopistovuotensa Missouri Baptist Universityssä ja siirtyi sitten Simon Fraser Universityyn Kanadaan. Hän voitti opiskeluvuosinaan neljästi Women’s Collegiate Wrestling Associationin (WCWA) mestaruuden. 

Maroulis paini ensimmäisissä maailmanmestaruuskilpailuissaan vuonna 2008. Samana vuonna hän voitti pronssia nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 51 kg:n painoluokassa. Hän saavutti nuorten MM-kilpailuissa 55-kiloisissa pronssia 2010 ja hopeaa 2011. Vuonna 2011 Maroulis voitti Pan-Amerikan kisojen kultaa ja vuonna 2012 Pan-Amerikan-mestaruuden ja MM-hopeaa 55 kg:n sarjassa. Hän hävisi MM-loppuottelussa Saori Yoshidalle. Hän pyrki aiemmin jälkimmäisenä vuonna myös Lontoon olympialaisiin, mutta hävisi Yhdysvaltain karsinnoissa olympiapaikan Kelsey Campbellille. Vuonna 2014 Maroulis saavutti MM-pronssia ja vuonna 2015 ensimmäisen MM-kultansa. Hän voitti 55-kiloisten sarjan MM-loppuottelussa Irina Ologonovan pistein 11–0. Vuonna 2016 hän paini Rion olympialaisissa 53 kilon sarjassa ja saavutti kultaa. Maroulis voitti olympialaisten loppuottelussa lajia pitkään hallinneen Saori Yoshidan pistein 4–1. Hänestä tuli näin ensimmäinen painin olympiakultaa voittanut yhdysvaltalaisnainen.

Vuonna 2017 Maroulis saavutti toisen MM-kultansa. Hän voitti 58 kiloisten sarjan loppuottelussa Marwa Amrin pistein 11–0. Hänen muutkaan vastustajansa eivät saaneet turnauksessa häntä vastaan yhtään pistettä. Myöhempinä vuosina Maroulisin uraa ovat haitanneet loukkaantumiset. Hän sai tammikuussa 2018 Intiassa käydyssä turnauksessa uransa toisen aivotärähdyksen, millä oli pitkäaikaisia terveysvaikutuksia. Myöhemmin samana vuonna hänellä todettiin myös traumaperäinen stressihäiriö. Maroulis paini saman vuoden lokakuussa MM-kilpailuissa, joissa hävisi avauskierroksella Alyona Kolesnikille. Hän sai ottelussa leikkaushoitoa vaatineen olkapäävamman. Hän kilpaili seuraavan kerran lähes puolitoista vuotta myöhemmin, helmikuussa 2020.

Maroulis saavutti vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa pronssia 57 kg:n painoluokassa: Hän voitti samana vuonna 57-kiloisten maailmanmestaruuden kukistettuaan loppuottelussa intialaisen Anshu Malikin.

Yksityiselämä 
Helen Maroulis on puoliksi kreikkalainen. Hänen isänsä Yiannis Maroulis (Giánnis Maroúlis) on kotoisin Kálamoksen saarelta ja muutti perheensä mukana Yhdysvaltoihin 1960-luvun lopulla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset naispainijat
Yhdysvaltalaiset olympiavoittajat
Amerikankreikkalaiset
Vuonna 1991 syntyneet
Elävät henkilöt
Jekaterina Svanidze

Jekaterina Svanidze  (2. huhtikuuta 1885 – 5. joulukuuta 1907) oli Josif Stalinin ensimmäinen vaimo. Hänen etunimenään käytetään myös lempinimeä Kato ja georgialaista muotoa Ketevan. Hän oli köyhän aatelisperheen tytär.

Svanidze ja Stalin tutustuivat Svanidzen veljen kautta. Tämä oli Stalinin vallankumouksellinen toveri. Stalin luopui hetkeksi ateismistaan, ja pari vihittiin avioliittoon Tbilisin ortodoksisessa kirkossa vuonna 1906. 

Poika Jakov Džugašvili syntyi seuraavana vuonna. Perhe pakeni tsaarin kannattajia Azerbaidžanin pääkaupunkiin Bakuun. Jekaterina menehtyi saman vuoden marraskuussa 22-vuotiaana pilkkukuumeeseen. Poika jäi hänen vanhempiensa kasvatettavaksi.

Stalin oli vaimonsa kuoleman jälkeen murheen murtama, ja toverit ottivat hänen pistoolinsa talteen pelätessään itsemurhaa. Hautajaisissa Stalin sanoi, että Katon mukana kuolivat hänen viimeiset lämpimät tunteensa ihmiskuntaa kohtaan.

Lähteet

Neuvostoliiton johtajien puolisot
Vuonna 1885 syntyneet
Vuonna 1907 kuolleet
Bethany England

Bethany "Beth" England (s. 3. kesäkuuta 1994 Barnsley) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pituudeltaan 166-senttimetrinen. Hän edustaa Englannin Superliigassa pelaavaa Chelseaa ja on pelannut Englannin maajoukkueessa vuodesta 2019 alkaen.

England pelasi nuorempana Sheffield Unitedin akatemiassa. Hän aloitti liigauransa Doncasterin joukkueessa vuonna 2011. Vuoden 2016 alussa hän siirtyi Chelseaan. Kauden 2017–2018 hän pelasi lainalla Liverpoolissa. Hän on pelannut Englannin pääsarjassa 128 ottelua ja tehnyt niissä 55 maalia, joista neljätoista kaudella 2019–2020. Hän on voittanut liigamestaruuden vuosina 2018, 2020 ja 2022, FA Cupin vuonna 2022 sekä liigacupin vuosina 2020 ja 2021.

England valittiin kaudella 2019–2020 Superliigan vuoden pelaajaksi.

England on pelannut Englannin nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi Englannin naisten maajoukkueessa ensimmäisen kerran elokuussa 2019 ystävyysottelussa Belgiaa vastaan. Hän on pelannut vuoden 2022 EM-kilpailujen päättyessä 19 maaottelua ja tehnyt niissä yhdeksän maalia,, joista ensimmäiset lokakuussa 2019 Brasiliaa ja marraskuussa 2019 Tšekkiä vastaan. EM-kilpailuissa 2022 hän kuului kultaa voittaneeseen Englannin joukkueeseen mutta ei päässyt lopputurnauksessa kentälle.

Bethany Englandin kaksossisko Laura pelasi nuorempana jalkapalloa mutta keskittyi sittemmin keihäänheittoon.

Lähteet 

Englantilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Terttu Laine

Terttu Aira Laine (10. joulukuuta 1930 Helsinki – 1. elokuuta 2022) oli suomalainen korkeushyppääjä, joka edusti Helsingin Tarmoa. Aikuisten SM-kilpailuista hän saavutti korkeushypyn pronssia vuosina 1950 ja 1951. Lisäksi Laine oli mukana viestijuoksun SM-kilpailuissa 4 x 100 metrin viestijuoksusta vuonna 1951 pronssia saaneessa Helsingin Tarmon joukkueessa. Ennätyksekseen hän hyppäsi korkeudessa tuloksen 145 cm vuonna 1951.

Lähteet 

Suomalaiset korkeushyppääjät
Vuonna 1930 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Eila Jaatinen

Eila Jaatinen (17. marraskuuta 1952 Heinola – 26. helmikuuta 2012 Vantaa) oli suomalainen kirjailija ja kääntäjä. 

Hän toimi kirjailijana, runoilijana, kääntäjänä, kolumnistina, kriitikkona ja toimittajana. Hän ohjasi harrastajakirjoittajia, oli perustamassa Lastenmaa-lehteä ja toimi Kirjapajan kustannustoimittajana. Hän valmistui Helsingin Yliopiston humanistisesta tiedekunnasta 1971.

Hän oli Suomen Kirjailijaliiton ja Salpausselän kirjailijoiden jäsen. Kirjastopalvelun kriitikkopalkinnon hän sai vuonna 1995.

Tuotanto

Romaanit 
 Unien vuosi. Kauppiaitten Kustannus Oy 1970.
 Silmien takana tuuli. Kirjapaja 1978.
 Aamukaste ja tuuliharja. Lasten Keskus Oy 1986. (lastenkirja)
 Reppuli Reissumies. Kirjapaja 2001. (helppolukuinen lastenkirja)
 Reppuli ja kaverit. Kirjapaja 2002. (helppolukuinen lastenkirja)
 Reppuli maailmalla. Kirjapaja 2002. (helppolukuinen lastenkirja)

Satukirjat 
 Hiipi, Kiipi ja Kömpi. Kirjapaja 1987.

Runot ja muut kokoelmat 
 Hidas juna Huttuttuu. Kirjapaja 1981. (lastenrunot)
 Joskus minä uneksin. Kirjapaja 1986. (pakinoita)
 Lihavan matamin laulut. Kirjapaja 1989.
 Nainen Euroopan reunalta. Kirjapaja 1991.
 Huuda minut takaisin. Kirjapaja 1995.

Tietokirjat 
 Iloiset kilot: totta ja tarua tuhdeista tytöistä. WSOY 1998.
 Kun läheisen mieli murtuu: omaiset kertovat. Kirjapaja 2004. (toim. Eila Jaatinen)

Laulunsanoituksia 
 Terijoen rantapojat kuutamokeikalla, CD-levy, 1994.
 Tuomas Laatu: Jeesus ja lapset -messu, 1992.

Lähteet

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset kielenkääntäjät
Vuonna 1952 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
The Lunar Chronicles

The Lunar Chronicles on yhdysvaltalaiskirjailija Marissa Meyerin neliosainen, nuorille suunnattu fantasia- ja tieteiskirjasarja. Se sijoittuu tulevaisuuteen, jolloin Maassa leviää tappava pandemia ja Kuussa asuu ihmisiä kohtaan vihamielinen kansa. Päähenkilönä on Cinder-niminen kyborgi, joka asuu Uudessa-Pekingissä (). Kun hän tapaa sattumalta prinssi Kain, hän joutuu osaksi galaksienvälistä konfliktia. Pelastaakseen maailman Cinderin on ensin selvitettävä oma menneisyytensä.

Jokainen sarjaan kuuluva romaani pohjautuu eri satuun. Sarjan aloittaa vuonna 2012 julkaistu Cinder, joka perustuu Tuhkimoon. Seuraava osa, Scarlet, julkaistiin vuonna 2013 ja se sai innoitusta Punahilkasta. Cress puolestaan kertoo Tähkäpään tarinan ja se julkaistiin vuonna 2014. Sarjan päätti Lumikkia mukaileva Winter vuonna 2015.

Sarjan osat

Liittyvät teokset

Stars Above 
 
 ”Keeper”
 ”Glitches”
 ”The Queen’s Army”
 ”Carswell’s Guide to Being Lucky”
 ”After Sunshine Passes By”
 ”The Princess and the Guard”
 ”The Little Android”
 ”The Mechanic”
 ”Something Old, Something New”
Stars Above on novellikokoelma, johon kuuluu yhdeksän tarinaa. Niistä viisi oli kokoelman julkaisun aikaan aiemmin julkaisemattomia. Ajallisesti osa novelleista sijoittuu aikaan ennen The Lunar Chronicles -sarjaa, osa tapahtuu samoihin aikoihin ja osa sarjan päättymisen jälkeen. Näiden lisäksi kokoelmaan kuuluu ote Meyerin Heartless-romaanista. ”The Little Android” -novelli pohjautuu H. C. Andersenin Pieneen merenneitoon.

Wires and Nerve 
 
 

Wires and Nerve on Meyerin sarjakuvaromaanisarja, joka sijoittuu samaan maailmaan kuin The Lunar Chronicles -kirjasarja. Sen päähenkilö on Iko-androidi.

Sovitukset 
Meyer on vahvistanut, että sarjan pohjalta on suunnitteilla elokuva tai televisiosarja.

Lähteet 

Fantasiakirjasarjat
Tieteiskirjasarjat
Nuortenkirjasarjat
Yhdysvaltalaiset nuorten fantasiaromaanit
Artturi Ikkala

Artturi Kustaa Ikkala, sukunimi vuoteen 1928 Wilber (17. lokakuuta 1895 Butte, Montana, Yhdysvallat – 1962) oli suomalainen juristi ja korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos.

Ikkalan vanhemmat olivat kauppias Gustaf Ikkala ja Maria Margareta Siekkinen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1914 ja suoritti oikeustutkinnon 1918 ja ylemmän hallintotutkinnon 1919. Ikkala sai varatuomarin arvon 1921.

Ikkala oli Vaasan hovioikeudessa ja Vaasan lääninhallituksessa ylimääräisenä virkamiehenä 1919–1925. Hän oli Vaasan hovioikeuden kanslistina 1925 ja Vaasan lääninsihteerinä 1926–1934. Ikkala oli sitten Vaasan hovioikeuden asessorina 1934–1937 ja hallintoneuvoksena vuodesta 1937 lähtien.

Ikkala oli muun muassa Vaasan läänin tarkastuslautakunnan sihteerinä 1921–1925 ja puheenjohtajana 1926–1937. Hän oli Vaasan kaupunginvaltuuston jäsenenä 1937.

Artturi Ikkala oli naimisissa vuodesta 1926 Aili Maria Saloviuksen kanssa. Heidän poikansa oli professori ja kansanedustaja Olli Ikkala. Ikkalan toinen poika Eero Ikkala oli professori, lääketieteen tohtori ja hematologi.

Julkaisuja 
Nimellä A. K. Ikkala:
 Varastojen inventtaushinnat tuloverotuksessa. Porvoo 1942
 Valitus kunnanvaltuuston päätöksestä alistettavassa asiassa. Helsinki 1943
 Eräitä huoneenvuokrankäsitettä koskevia vuokrantarkastuslautakunnan ennakkopäätöksiä. Vammala 1948
 Suomalaisen Lakimiesyhdistyksen 50-vuotistaipaleelta teoksessa Suomalainen lakimiesyhdistys 1898-22/10-1948. Suomalainen lakimiesyhdistys, Helsinki 1948
 Korkeimman hallinto-oikeuden ratkaisujen hakemisto 1933-1948; toimittaneet Korkeimman hallinto-oikeuden toimeksiannosta A. K. Ikkala ja Olavi Honka. Korkein hallinto-oikeus, Helsinki 1950
 Yleinen liikenne yleisillä ja yksityisillä teillä. Vammala 1951
 Oikaisuvaatimusmenettely virkamiehen palkkauksen turvana. Vammala 1953
 Yksityisen valitusoikeus hallintoprosessissa. Vammala 1955
 Lainsäädännöllisestä valtuutuksesta erityisesti eläkettä koskevissa asioissa. Vammala 1956
 Yksityisoikeudellinen ja julkisoikeudellinen elatusvelvollisuus. Vammala 1956
 Huoltoapulaki selityksin. Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja, B-sarja, 81. Porvoo 1957
 Erivapaudesta eläkevuosia laskettaessa. Vammala 1958
 Täydennystä Suomalaisen lakimiesyhdistyksen varhaisempaan historiikkiin. Vammala 1958
 Korkeimman hallinto-oikeuden ratkaisujen hakemisto 1933-1958; toim. A. K. Ikkala. Suomen lakimiesliitto, Helsinki 1960
 Palkkausasetuksen 8 §:n laillisuus. Vammala 1960
 Valtion valitusoikeus hallintoasioissa. Vammala 1960
 Minkä viranomaisen toimivaltaan kuuluu käsitellä hakemus valtion liian suurena maksaman palkan tai eläkkeen takaisinsaamisesta. Vammala 1962

Lähteet

Suomalaiset juristit
Vaasan kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1895 syntyneet
Vuonna 1962 kuolleet
Leo Matinpalo

Leo Matinpalo (4. huhtikuuta 1900 Helsinki – 8. helmikuuta 1990 Nastola) oli suomalainen taidemaalari ja tenorilaulaja.

Matinpalo kävi oppikoulua Helsingissä ja opiskeli sitten maalaustaidetta 1920–1921 Helsingin taidekoulussa. Hän esiintyi myös tenorilaulajana. Matinpalo teki vuosina 1930 ja 1933–1934 Columbia-levymerkille 23 levytystä yhdessä Columbia-tanssiorkesterin ja Dallapé-orkesterin kanssa.

Leo Matinpalo muutti sisarensa kuvanveistäjä Maire Matinpalon kanssa Nastolaan vuonna 1964. Vuonna 1988 perustettiin Matinpalo-säätiö, jonka omistuksessa on 250 Leo Matinpalon maalausta ja 20 Maire Matinpalon veistosta. Säätiön Nastolaan rakentama näyttelyhalli avattiin 1991. Matinpalo-säätiö lakkautettiin vuonna 2005 ja säätiön kokoelman tauluja ja patsaita on nykyisin esillä Nastolan julkisissa kiinteistöissä. Osa kokoelmasta on Nastolan taideyhdistyksen hallussa.

Kirjallisuutta 
 Satu Suomensyrjä : Maire ja Leo Matinpalo. Matinpalo-säätiö, Nastola 1991

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Leo Matinpalon levytyksiä Youtubessa

Suomalaiset taidemaalarit
Suomalaiset laulajat
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Futsal-Liigan kausi 2013–2014

Futsal-liigan kausi 2013-2014 oli suomalaisen futsalin pääsarjatason 15. kausi. Liigassa pelattiin 12 osallistuvan joukkueen kesken kaksinkertainen runkosarja, jonka kahdeksan parasta joukkuetta jatkoivat pudotuspeleihin. Futsal-liigan mestaruuden kaudella 2013-2014 voitti puolustava mestari Ilves FS, joka kukisti finaalisarjassa Oulun Tervarit suoraan kolmessa ottelussa. 

Mestaruus oli Ilveksen neljäs perättäinen ja seurahistorian kahdeksas. Ilves FS on kahdeksalla mestaruudellaan yhä liigahistorian menestynein joukkue.

Runkosarjassa viimeiseksi jäänyt joukkue, FC Rauma, putosi kauden päätteeksi Futsal-Ykköseen. Kauden päätyttyä myös tammisaarelainen ESC luopui sarjapaikastaan ja pudottautui Futsal Kakkoseen.

Runkosarja 
Runkosarja alkoi lokakuussa 2013 ja päättyi 22.3.2014.

Pudotuspelit

Aiheesta muualla 

 Ratkaiseva finaaliottelu Ilves FS-Tervarit Youtubessa

Lähteet 

Suomen futsalsarjat
Vuoden 2013 urheilu
Vuoden 2014 urheilu
Makar Jevsevjev

Makar Jevsevjevitš Jevsevjev (, 18. tammikuuta 1864 nykyisen Tšuvassian tasavallan Ibresin piirin Malyje Karmalyn kylä – 11. toukokuuta 1931 Kazan) oli ersämordvalainen opettaja, kansanvalistaja ja tieteilijä.

Makar Jevsejev syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Kazanin vierasheimolaisten opettajaseminaarista vuonna 1883 ja Kazanin yliopistosta vuonna 1892. Jevsejev työskenteli opettajaseminaarin mordvalaisen mallikoulun opettajana, Kazanin kotiseutumuseon osastonjohtajana ja tutkijana sekä eri oppilaitosten mordvalaiskielten ja kansanperinteen opettajana. 1920-luvulla hänen aloitteestaan perustettiin mordvalaisten opettajien kurssit Moskovaan, Kazaniin ja eräille muille paikkakunnille.

Jevsejev oli ensimmäinen mordvalainen tiedemies. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1921. Jevsejev laati ensimmäiset mokšan ja ersän aapiset (1892, 1897), julkaisi kieliopin (1928) ja ersäläis-venäläisen sanakirjan (1931) sekä toimi mordvalaisten oppikirjojen kääntäjänä. Hän tallensi ja julkaisi suullista kansanperinnettä, keräsi kansatieteellistä esineistöä ja laati mordvalaisia häätapoja koskevan tutkimuksen (1931). Jevsejev ylläpiti laajoja suhteita venäläisiin ja ulkomaisiin tieteilijöihin ja edisti mordvalaisten tutkimus- ja sivistystoimintaa.

Jevsejevin viisiosaiset valitut teokset ilmestyivät vuosina 1961–1966. Mordvan kasvatustieteellinen korkeakoulu on nimetty hänen mukaansa.

Lähteet

Mordvalaiset henkilöt
Venäläiset kansatieteilijät
Venäläiset kielitieteilijät
Venäläiset professorit
Vuonna 1864 syntyneet
Vuonna 1931 kuolleet