Espanjan kieli

Espanjan kieli (omakielinen nimi: español tai castellano) kuuluu romaanisiin kieliin. Se on yksi maailman neljästä puhutuimmasta kielestä  kiinan, englannin ja hindin ohella ja lisäksi yksi YK:n kuudesta virallisesta kielestä. Espanjaa puhuu äidinkielenään arviolta yhteensä noin 534 miljoonaa ihmistä, mikä tekee siitä maailman 4. puhutuimman kielen. Espanjan lisäksi kieltä puhutaan erityisesti Etelä- ja Keski-Amerikassa sekä Meksikossa. Myös Yhdysvalloissa on merkittävä espanjankielinen vähemmistö. Suomessa oli tilastokeskuksen mukaan vuoden 2018 lopussa 8 099 henkilöä, joiden äidinkieleksi on rekisteröity espanja.

Amerikan mantereella puhuttu espanja poikkeaa ääntämiseltään ja sanastoltaan jonkin verran Euroopassa puhutusta, ja Amerikassakin eri maissa käytetään hieman eri sanastoa. Erot eivät kuitenkaan ole niin merkittäviä, etteivät espanjankieliset ihmiset esimerkiksi Espanjasta ja Chilestä ymmärtäisi toisiaan. Lisäksi kaikissa maissa, sekä Euroopassa että Amerikassa, oikeinkirjoitus ja sanojen taivutus on melko yhtenäinen, toisin kuin esimerkiksi portugalin tai englannin kielissä. Espanjan sukulaiskieliä ovat muun muassa portugali, katalaani, galego sekä italia ja näiden kielten puhujat pystyvät omaa kieltään puhumalla ymmärtämään toisiaan ainakin jonkin verran; tosin keskinäiseen ymmärrettävyyteen vaikuttavat merkittävästi murre-erot.

Luokittelu 
Genealogisen eli kielen alkuperään perustuvan luokittelun mukaan espanjan kieli kuuluu indoeurooppalaiseen kielikuntaan. Siinä espanja kuuluu romaanisten kielten pääryhmään, johon kuuluvat muun muassa ranska ja italia. Espanjan lähimpiä sukukieliä ovat portugali ja katalaani. Ranskaa espanja muistuttaa enemmän kirjoitettuna kuin puhuttuna ja romaanisista kielistä espanjalle kaukaisinta sukua on romania. 

Sanajärjestystypologia jakaa kielet sen mukaan, missä järjestyksessä subjekti, objekti ja verbi ovat neutraalissa väitelauseessa. Espanja kuuluu SVO-kieliin, mikä näkyy esimerkiksi lauseessa Mi hijo practica la natación (suom. Poikani harrastaa uintia).

Levinneisyys 
Espanja on virallinen kieli seuraavissa valtioissa:

Espanjan kielen nimet 
 
   

Espanjan kieli (español) tunnetaan myös nimellä kastilian kieli (castellano). Nimi viittaa Kastilian alueeseen, josta kieli on alun perin lähtöisin. Se, kumpaa nimeä kielestä käytetään, riippuu muun muassa asiayhteydestä, puhujasta ja paikallisista tottumuksista. Espanjalaiset käyttävät kastilia-nimeä erityisesti silloin, kun kieli rinnastetaan muihin Espanjan alueella puhuttaviin kieliin, joita ovat muun muassa katalaani, galego ja baski. Sen sijaan verrattaessa kieltä muiden maiden kansalliskieliin (esimerkiksi englantiin, ranskaan tai suomeen) on tavallisempaa nimittää sitä espanjaksi. Alueellisten kielten puhujat käyttävät kuitenkin lähes aina maan valtakielestä kastilia-nimeä (katalaaniksi castellà, galegoksi castelán, baskiksi gaztelania).

Latinalaisessa Amerikassa käytäntö vaihtelee maasta toiseen. Castellano on yleisempi nimitys kielelle muun muassa Argentiinassa, Perussa, Boliviassa ja Venezuelassa, kun taas español on yleisempi Meksikossa ja Kolumbiassa. Chilessä molempia nimiä käytetään paljon, tiedotusvälineissä esimerkiksi puhutaan espanjan kielestä ja kouluissa opetetaan kastiliaa.

Kirjaimet ja äänteet 
Espanjan kieli on varsin foneettinen, eli ääntämisen ja kirjoittamisen välillä on melko yksikäsitteinen suhde. 

Kirjoitukseen käytetään latinalaisia kirjaimia. Aakkoset ovat:

a, b, c, d, e, f, g, h, i, j, k, l, m, n, ñ, o, p, q, r, s, t, u, v, w, x, y, z

Digrafeja ch ja ll pidettiin aiemmin omina aakkosinaan, mutta ne poistettiin aakkostosta Real Academia Españolan ja Asociación de Academias de la Lengua Españolan Ortografía de la lengua española -oikeinkirjoitusoppaan vuoden 2010 painoksessa.

Espanjan oikeinkirjoituksen erikoisuus on, että kysymys- ja huutomerkit kirjoitetaan myös lauseen alkuun, mutta ylösalaisin. Tämä on suhteellisen uusi käytäntö: Espanjan kuninkaallinen akatemia suositteli sitä ensimmäisen kerran vasta vuonna 1754.

Vokaalit 
Vokaalit ääntyvät suunnilleen samoin kuin suomen kielessä.

a, o ja e ovat vahvoja vokaaleja ja i ja u heikkoja. Vahva ja heikko vokaali tai kaksi heikkoa vokaalia muodostavat diftongin, ts. kuuluvat samaan tavuun. Jos vokaaliyhtymässä on painomerkki, ne kuuluvat eri tavuihin:

Ma-rí-a

Kirjainyhdistelmissä gue, gui, que ja qui "u" ei äänny. Jos se äännetään, se kirjoitetaan treemalla:

pingüino, nicaragüense

Konsonantit 

b ja v äännetään samalla tavoin:  sanan alussa ja m:n ja n:n jälkeen. Muutoin heikkona :nä (lähes sama kuin suomen v). Bilbao , Córdoba , Habana 
c äännetään kuten suomen  konsonanttien sekä vokaalien a, o ja u edellä. e:n ja i:n edellä  (kuten englannin thing). Latinalaisessa Amerikassa ja Andalusiassa c ääntyy tällöin kuitenkin  (ceceo). Cuba , Ceuta . Digrafi ch vastaa suomen /tš/:ää (). Chile 
d sanan alussa tauon jälkeen ja l:n ja n:n jälkeen , muutoin heikko . Sanan lopussa usein lähes äänetön. Salvador [salβaˈðor]
f kuten suomen .
g kuten suomen  sanan alussa tauon jälkeen ja n:n jälkeen. Muutoin heikko . e:n ja i:n edellä voimakas  (ach-äänne, saksan achtung). Yhdistelmissä gue ja gui u ei äänny (vrt. q). Granada , Guernica , Zaragoza , Gerona 
h yleisesti ei äänny. Sananalkuinen hu+vokaali vastaa englannin w-äännettä (huevo (kananmuna) ).
j  (voimakas ach-äänne), kuten g e:n ja i:n edellä. Jaén 
k kuten suomen , esiintyy vain lainasanoissa kuten kilo.
l kuten suomen . Lima . Esiintyy myös digrafissa ll, joka oli alun perin liudentunut l, . Lleida . Ääntyy nykyään tällä tavoin lähinnä Pohjois-Espanjassa. Amerikassa ja suuressa osassa Espanjaa  (yeísmo), osassa espanjankielistä Amerikkaa (muun muassa Argentiinassa) soinnillinen ž:n tapainen suhuäänne .
m kuten suomen . Madrid 
n kuten suomen . n muuttuu kuitenkin m:ksi b:n, v:n ja p:n edellä. Navarra 
ñ liudentunut n , kuten savon murteen 'mänj'. Cataluña 
p kuten suomessa Pérez 
q , esiintyy vain kirjainyhdistelmissä que ja qui, joissa u ei äänny Quito . 
r voimakas  (vrt. suomen perrkele) sanan alussa, l:n ja n:n jäljessä ja silloin kun on kirjoitettu 'rr'. Muutoin heikko yksitäryinen [ɾ]. Roma [ˈroma]
s kuten suomen . S:n ääntäminen c:n tapaan :na eräissä murteissa tunnetaan nimellä ceceo. Salamanca 
t kuten suomen . Toledo 
v ääntyy samoin kuin b. Valencia . Kahden vokaalin välissä ääntyy frikatiivina  Cava . 
w esiintyy vain lainasanoissa (esim. wagon [vaunu]). Ääntyy .
x vokaalien välissä , konsonantin edellä joko  tai . Keskiaikaisessa espanjassa kirjain merkitsi suhu-s:ää (), josta kehittyi 1600-luvulla voimakas h (). Tästä ovat jäänteenä nykyäänkin esimerkiksi erisnimet México, Texas ja Oaxaca, joissa lausutaan oikeinkirjoituksen vastaisesti : ,  ja .
y hieman voimakkaampi suomen  (Espanjassa ja suuressa osassa Amerikkaa; kuitenkin soinnillinen suhuäänne samoilla alueilla kuin ll) mutta sana 'y' (ja) ääntyy  kahden konsonantin välissä. Vizcaya . 
z kuten c e:n ja i:n edellä . Zaragoza . Ääntyy Latinalaisessa Amerikassa s.

Espanjan äänteistä suomen kielelle vieraita ovat ch, , , , , ,  sekä myös molemmat r-äänteet, joiden väliin suomalainen r asettuu. Vastoin tunnettua legendaa c:n ja z:n ääntäminen välivokaalin edellä :na ei ole peräisin s-vikaiselta kuninkaalta, vaan luonnollisen rahvaanlatinan frikatiiviääntämyksen kehityksen tulos; keskiajan iberoromaanisessa kantakielessä oli kuusi frikatiiviäännettä, joista kolme (f, x ja θ) on säilynyt nykypäivään. Affrikaattoja on yksi, ʧ, ja sibilantteja yksi, s. Rahvaanlatinassa vaikuttaneen betasismin tuloksena b ja v ääntyvät espanjassa samalla tavalla.

S ei espanjan ja portugalin kielissä voi aloittaa sanaa eikä tavua, jos sitä seuraa konsonantti. Tällöin sen eteen asetetaan e-kirjain, esim. Estocolmo (Tukholma). 

Paino on viimeistä edellisellä tavulla, jos sana päättyy vokaaliin, n:ään tai s:ään. Muihin konsonantteihin päättyvällä sanalla paino on viimeisellä tavulla. Huomaa myös, että 'y' lasketaan konsonantteihin ja vahvat vokaalit a, e ja o eivät muodosta diftongia ja kuuluvat eri tavuihin. Jos sanapaino ei noudata näitä sääntöjä, se merkitään oikeinkirjoituksessa painomerkillä.

Intonaatio on nouseva sellaisessa kysymyslauseessa, jossa ei ole kysymyssanaa. Muulloin lausemelodia on laskeva.

Kielioppi

Adjektiivit 
Useimmat espanjan adjektiivit taipuvat pääsanansa mukaan suvussa ja luvussa. Adjektiivin paikka on tavallisesti pääsanansa jäljessä. Tietyt adjektiivit vaihtavat merkitystä sen mukaan, sijoitetaanko ne pääsanansa edelle vai jälkeen. Jos adjektiivi on pääsanansa edellä, se voi myös kertoa pääsanastaan jotakin kontekstiin liittyvää olennaista, korostettua tietoa. Adjektiivin komparatiivi muodostetaan adjektiivia ennen tulevalla 'más'-sanalla ja superlatiivi määräisellä artikkelilla ja 'más'-sanalla. Samaten voidaan muodostaa vähentävä komparatiivi 'menos'-sanalla.

Suurin osa espanjan adjektiiveista on o- (maskuliini) tai a- (feminiini) päätteisiä. Tällöin ne yleensä taipuvat pääsanansa mukaan suvussa ja luvussa, esimerkiksi un/el gato amarillo (keltainen uroskissa) ja una/la gata amarilla (keltainen naaraskissa). Poikkeuksiakin on, kuten violeta (violetti), naranja (oranssi) ja rosa (vaaleanpunainen), jotka eivät taivu. Useimmat adjektiivit taipuvat myös sanojan mukaan, esimerkiksi lause olen sairas on naisen sanomana estoy enferma ja miehen sanomana estoy enfermo.

E- ja konsonanttipäätteiset adjektiivit eivät yleensä taivu suvussa ja monikossa ne päättyvät -es. Tällaisia adjektiiveja ovat esimerkiksi vihreä (verde, verdes), harmaa (gris, grises), ruskea (marrón, marrónes), helppo (fácil, fáciles) ja vaikea (difícil, difíciles). Joistakin konsonanttipäätteisistä adjektiiveista on tosin olemassa feminiinimuoto, joka saadaan lisäämällä adjektiivin loppuun a (esim. espanjalainen = español, españoles, española, españolas). Jos adjektiivi päättyy z-kirjaimeen, monikossa z vaihtuu c-kirjaimeksi (esim. onnellinen = feliz, felices).

Adjektiivia voidaan korostaa absoluuttisella superlatiivilla, joka on mahdollista muodostaa kolmella eri tavalla: adverbilla 'muy': muy bueno, 'oikein hyvä'; päätteillä '-ísimo' ja '-ísima' (tai harvoissa poikkeustapauksissa -érrimo/-érrima): guapa → guapísima, 'oikein nätti'; sekä etuliitteillä kuten 'super-', 'ultra-' tai 'requete-': frío → superfrío, 'oikein kylmä'.

Adjektiivista muodostetun adverbin pääte on -mente: normal → normalmente, 'normaalisti'.

Historiallisesti adjektiivijärjestelmä kehittyi pitkälti substantiivien tavoin, kun sijatunnukset katosivat ja neutri poistui käytöstä. Latinan vertailuastepäätteet (esim grandior, grandissimus) korvautuivat adverbirakenteilla, nykyiset -ísimo' ja '-ísima' ovat myöhempää uudelleenlainausta latinasta.

Substantiivit 
Substantiiveilla on kaksi sukua, feminiini ja maskuliini. Näitä vastaavat artikkelit una ja un epämääräisessä ja la ja el määräisessä muodossa (nämä ovat kehittyneet demonstratiivipronomineista heikentymällä, mikä on indoeurooppalaisissa kielissä yleinen ilmiö). Substantiivin monikon tunnus on -s, konsonantin ja painollisen a-, i- tai u-vokaalin jälkeen -es. Määräisen artikkelin monikkomuodot ovat las ja los. Substantiiveilla on yksi sijamuoto: nominatiivi; muut sijamuodot ilmaistaan prepositioin ja artikkelein. Kuten suurimmilta osin muissakin nykyromaanisissa kielissä, varsinaiset sijamuodot ovat kadonneet. Tämä johtuu siitä, että myöhäisrahvaanlatinan aikakaudella äännemuutosten vuoksi sijapäätteet muuttuivat niin voimakkaasti toistensa kaltaisiksi (synkretismi), että prepositiorakenteet oli pakko ottaa käyttöön kiertoilmauksina. Samaan aikaan  erityisesti puhutussa latinassa oli jo yleistynyt jo klassisella kaudella mahdollinen rakenne, jossa muita sijoja korvattiin prepositiolla ja ablatiivilla tai akkusatiivilla. Myöhäislatinassa, jonka viime vaiheen puhuttua kieltä usein kutsutaan kantaromaaniksi, olikin enää kaksi sijaa, nominatiivi ja akkusatiivin ja ablatiivin korvannut obliikvi eli "yhteissija",  jotka nekin hävisivät viimeistään 900-luvulle tultaessa, eikä vanhimmassakaan espanjan kielessä siten ole niistä käytännössä jälkeäkään (esimerkiksi muinaisranskassa kaksisijajärjestelmä kuitenkin säilyi pidempään). Samaan ilmiösarjaan liittyy myös latinan neutrisuvun kato, jolloin jäljelle jäivät maskuliini ja feminiini. Valtaosasta näistä tuli espanjassa maskuliineja, kun niiden sanapäätteet tulkittiin maskuliinin päätteiksi, ja samaan aikaan äännemuutosten vuoksi u alettiin lausua o:na,  esim lat. 'vinum', viini > esp. vino. Eräissä tapauksissa kuitenkin alkuperäinen yksikkö jäi pois käytöstä, ja uusi sanamuoto perustui latinan a-päätteiseen monikkoon, joka tulkittiin feminiiniksi, esim. folium, folia > la hoja, lehti.

Pääsääntö on, että kaikki -a, -ción, -sión, -tad ja -dad-päätteiset sanat ovat feminiinisukuisia ja o-päätteiset maskuliinisukuisia. On kuitenkin tärkeitä poikkeuksia, kuten kreikkalaisperäiset -ma-loppuiset sanat, jotka ovat maskuliineja: el programa, el problema, el tema. On myös harvoja poikkeuksia, joissa o-päätteinen sana on feminiini: la mano, la radio, la foto, la moto. Nämä sanat ovat pääasiassa lyhentymiä feminiinisukuisista sanoista (radiodifusión, fotografía, motocicleta).

Joihinkin substantiiveihin, jotka sekä alkavat että päättyvät a-kirjaimella, käytetään yksikössä foneettisista syistä maskuliinista el-artikkelia, vaikka sanat sinänsä ovat feminiinisiä. Tällaisia ovat esimerkiksi el agua (vesi) ja el alma (sielu). Tällaisia sanoja koskeva adjektiivi tulee kuitenkin feminiinisenä, esim. kylmä vesi = el agua fría. Samoin monikossa käytetään feminiinistä artikkelia (vedet = las aguas).

Verbit 
Espanjan kielen verbit taipuvat kuudessa persoonassa ja ne jaetaan kolmeen konjugaatioon infinitiivin pääteen (-ar, -er, -ir) mukaisesti.. Verbeillä on kaksi päämodusta eli tapaluokkaa, indikatiivi (indicativo) ja subjunktiivi (subjuntivo). Useimmissa kieliopeissa konditionaali (condicional) sisällytetään indikatiiviin, kun taas jotkut pitävät sitä erillisenä tapaluokkana. Näiden lisäksi erilliseksi modukseksi on katsottava imperatiivi (imperativo) eli käskymuoto, jolla tosin on omat muodot vain toisissa persoonissa (muissa persoonissa ja kaikissa kielteisissä käskylauseissa käytetään subjunktiivimuotoja).

Indikatiivissa espanjan verbit taipuvat kahdeksassa aikamuodossa, jotka ovat:
 preesens (presente)
 imperfekti (pretérito imperfecto)
 yksinkertainen perfekti (preteriti) (pretérito indefinido)
 yhdistetty perfekti (pretérito perfecto compuesto)
 pluskvamperfekti (pretérito pluscuamperfecto)
 2. pluskvamperfekti (pretérito anterior)
 futuuri (futuro)
 yhdistetty futuuri (futuro compuesto)

Subjunktiivilla on neljä aikamuotoa: preesens (presente de subjuntivo), imperfekti (pretérito imperfecto de subjuntivo), perfekti (pretéríto perfecto de subjuntivo) ja pluskvamperfekti (pretérito pluscuamperfecto de subjuntivo). Arkaistinen subjunktiivin futuuri (futuro de subjuntivo) esiintyy nykyisin vain lakikielessä ja eräissä vakiintuneissa fraaseissa.

Espanjassa on kolme olla-verbiä:

ser on lähimpänä tavallista olla-verbiä ja sitä käytetään ominaisuuksista (ulkonäkö, luonne, materiaali, ajankohta)
estar-verbiä käytetään esim. ilmaistaessa sijaintia, olotilaa ja vointia
haber-verbiä käytetään liittoaikamuotojen taipuvana verbinä sekä objektista itsenäisenä verbinä (kuten englannin "there is", "there are"). Haber-verbin yksikön kolmannella persoonalla on kaksi muotoa (ha, hay) riippuen siitä, käytetäänkö sitä liittoaikamuodossa vai objektista itsenäisenä olla-verbinä.

Lisäksi verbiä tener, joka suomeksi tarkoittaa omistaa, käytetään tietyissä asioissa olla-verbin sijasta.

Historiallisesti voidaan katsoa, että kielen osa-alueista verbit ovat lähimpänä kantakieli latinaa: hyvä esimerkki on indikatiivin preesensin taivutuspäätteet, jotka ovat  yli tuhannessa vuodessa muuttuneet vain hieman. Muissa aika- ja tapaluokissa muutoksia on tapahtunut enemmän, mutta nekin ovat usein vain pinnallisia ja kehityskulku voidaan helposti päätellä. Tärkeimpiä kehityskulkuja ovat neljän verbikonjugaation tiivistyminen kolmeksi, liittoaikamuotojen kehittyminen (mahdollisesti germaanisen mallin mukaan, kuten suomessakin), ja eräiden taivutuskaavojen (esim. futuuri, konditionaali) uudelleenrakentuminen myöhäislatinan pohjalta.

Kielinäyte

Kirjallisuus

Espanjalaisia kirjailijoita 

 Miguel de Cervantes
 Joxemari Iturralde
 Federico García Lorca
 Antonio Muñoz Molina
 Manuel Vázquez Montalbán
 Arturo Pérez-Reverte
 Pablo Tusset

Latinalaisen Amerikan kirjailijoita 
 Miguel Ángel Asturias
 Mario Benedetti
 Jorge Luis Borges
 Carlos Fuentes
 Gabriel García Márquez
 Pablo Neruda
 Octavio Paz
 Ernesto Sábato
 Mario Vargas Llosa
 Isabel Allende

Lähteet

Aiheesta muualla 

 YLE Oppiminen/Kielet: Espanja

Seulonnan keskeiset artikkelit