joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pallas

Pallas tarkoittaa seuraavia:

Henkilöitä 

 Marcus Antonius Pallas (1–63), roomalainen libertus ja taloussihteeri
 Mikko Pallas, ent. Löppönen (1866–1922), suomalainen koriste- ja kuvanveistäjä
 Peter Simon Pallas (1741–1811), saksalainen luonnontieteilijä ja maantieteilijä

Laivoja 

 M/S Pallas, vuonna 1909 rakennettu höyryhinaaja
Britannian kuninkaallinen laivasto
 HMS Pallas (1757), 36-tykkinen viidennen luokan alus
Pallas-luokka (1793)
 HMS Pallas (1793), Pallas-luokan 32-tykkinen viidennen luokan alus
 HMS Pallas (1780), 38-tykkinen viidennen luokan alus
 HMS Pallas, nimetty HMS Shannoniksi ennen töiden aloittamista
 HMS Pallas (1804), 32-tykkinen viidennen luokan alus
 HMS Pallas (1816), 36-tykkinen viidennen luokan alus
 HMS Pallas (1865), panssarikorvetti
 HMS Pallas (1890), Pearl-luokan panssarikansiristeilijä

Ranskan merivoimat
Pallas-luokka (1808), fregattiluokka
Pallas (1808), Pallas-luokan fregatti
FS Pallas (Q189), Minerve-luokan sukellusvene

Kreikkalainen mytologia 
Pallas on myös seuraavien myyttisten hahmojen nimi:
 Pallas, titaani
 Pallas, gigantti
 Pallas, Pandion II:n ja Pylian poika.
 Pallas Athene, kreikkalaisten jumalatar

Muita merkityksiä 

 pallas, ruijanpallas (Hippoglossus hippoglossus), kalalaji
 Pallas, tunturialue Lapissa
 Pallas, hotelli Pallastunturin juurella
 Pallas, alue Salpausselän harjumuodostumalla Lahdessa
 2 Pallas, asteroidi
 Pallas, entisen Matkaaja Ky:n matkailuvaunumerkki.
 taideyhdistys Pallas, Tartossa 1900-luvun alkupuolella toiminut taideyhdistys
 Pallas, taideyhdistys Pallaksen perustama, Virossa 1924–1940 toiminut taideoppilaitos

Katso myös
Lisäksi Pallakseen liittyvät seuraavat asiat:

 Pallas-Yllästunturin kansallispuisto, kansallispuisto Suomessa.
 Pallada, suomeksi Pallas, usean Venäläisen aluksen nimi
Jad Hashmona

Jad Hashmona () on Jerusalemin ja Tel Avivin välissä sijaitseva suomalaisten perustama moshavi Israelissa.

Historia 

Moshavin perusti vuonna 1971 ryhmä Raamattuun uskovia suomalaisia kahdeksan natsi-Saksalle marraskuussa vuonna 1942 luovutetun juutalaisen muistolle. Nimi "Jad Hashmona" tarkoittaakin suomeksi "kahdeksan muistoa". Perustajajäseniä olivat Seppo ja Aili Raulo, Anja Suomela, Hilkka Manninen, Ulla Peltonen (ent. Alimattila), Mirja Vento ja Hanna Riippa (ent. Lehtineva).

Toiminta 
Jad Hashmonassa on israelilaisten messiaanisten juutalaisten yhteisö ja keskus, jossa on noin 260 asukasta. Alueella sijaitsee hotelli Yad Hashmona Country Hotel ja ravintola ja Raamatunkääntäjien koti. Vuonna 1998 valmistui vapaaehtoistöin rakennettu kuusihuoneistoinen vanhusten asuntola.

Raamatullinen puutarha 
Sveitsiläisen Beit Shalom -yhdistyksen ja Israelin antiikkiviraston IAA yhteistyönä Yad Hashmonaan rakennettiin vuonna 2000 raamatullinen kylä.

Puutarha antaa kävijöille vilkaisun juutalaisten kansan hengelliseen, fyysiseen ja maatalousmaailmaan Raamatun aikana. Se näyttää erilaisia raamatullisia kasveja ja puita sekä rekonstruoituja tiloja raamatun aikoina. Puutarhassa on muinainen viinipuristin, oliiviöljypuristin, “Mikve” (rituaalikylpy), hautaluola, maatalouden vartiotorni, Galilean tyyppinen synagoga ja beduiiniteltta.

Kannatustoiminta Suomessa
Jad-Hashmonan ystävät r.y. tukee Suomesta käsin Jad Hashmonaa rukouksin ja auttaa kylän toimintaa taloudellisesti yhteisesti sovittujen hankkeiden toteuttamiseksi.

Syrjintäoikeudenkäynti
Vuonna 2008, Iso-Britanniassa parisuhteensa virallistanut naispari halusi järjestää Jad Hashmonassa juhlan ystävilleen ja perheilleen, ja sopi juhlasalin vuokrauksesta Jad Hashmonan kanssa. Kun omistajille selvisi, että kyseessä ei ole heteropariskunta, he peruuttivat naisten varauksen, kutsuen homoseksuaalisuutta muun muassa "inhottavuudeksi". Pariskunta vei asian oikeuteen, ja alemmassa oikeusasteessa Jad Hashmona tuomittiin maksamaan pariskunnalle korvausta syrjinnästä ja seksuaalisesta häirinnästä syrjinnän julkisilla paikoilla kieltävän lain nojalla.  

Kesäkuussa 2014, Jad Hashmonan vetoomus tuomion kumoamiseksi ei mennyt läpi Jerusalemin piirioikeudessa, joka vahvisti alemman oikeusasteen tuomion, sekä noin 20 000 €:n vahingonkorvauksen pariskunnalle syrjinnästä ja seksuaalisesta häirinnästä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Viralliset Internet-sivut 

Kristinusko Israelissa
Ulkosuomalaiset yhteisöt
Igor Astarloa

Igor Astarloa Askasibar (s. 29. maaliskuuta 1976, Ermua, Baskimaa) on entinen espanjalainen maantiepyöräilijä, lajin maailmanmestari vuodelta 2003. 

Ammattilaisuransa vuonna 1999 aloittanut Astarloa voitti vuonna 2001 Grand Prix Primavera ‑kilpailun. Vuonna 2002 hän oli paras Brixia Tour ‑kilpailussa niin etapilla 2A kuin kokonaistuloksissakin sekä sijoittui toiseksi Clásica de San Sebastián  ja HEW Cyclassics ‑kilpailuissa. Maailmancupin loppupisteissä hän oli neljäs.

Vuonna 2003 Astarloa voitti La Flèche Wallonne ‑klassikon, maantiepyöräilyn maailmanmestaruuden sekä kolmannen etapin Vuelta Valenciana ‑kilpailussa. Lisäksi hän oli kolmas Rund um den Henninger Turm ‑klassikossa sekä neljäs HEW Cyclassicsissa. Vuonna 2004 hän voitti ensimmäisen etapin ja pistekilpailun Brixia Tourissa, oli kolmas HEW Cyclassicsissa, neljäs Tirreno–Adriaticossa, kuudes Milano – San Remossa sekä kahdeksas maailmancupin loppupisteissä. 

Vuonna 2005 Astarloa voitti toisen etapin ja pistekilpailun Burgosin ympäriajossa, seuraavana vuonna hän oli paras Milano–Torino-kilpailussa. 

Astarloa erotettiin saksalaisesta Milram-tallista toukokuussa 2008 . Hän lopetti uransa kauden 2009 jälkeen.

Lähteet
Igor Astarloa trap-friis-tietokannassa 
Esittely Cycling Archives -tietokannassa

Viitteet

Espanjalaiset maantiepyöräilijät
Baskiurheilijat
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Oliver Eronen

Olivier (Oliver) Antinpoika Eronen (28. toukokuuta 1865 Joroinen – 2. lokakuuta 1939 Joroinen) oli suomalainen poliitikko ja maanviljelijä, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1918 ja 1922–1924.

Elämä 
Joroisen Kerisalossa syntyneen Erosen vanhemmat olivat Hoviniemen kartanon torppari Antti Eronen (1835−1916) ja Rantasalmelta kotoisin ollut Ulla Maria Hämäläinen (1842−1907). Kiertokoulua käynyt Eronen teki nuorena kotitorppansa päivätöitä ja harjoitti sivutoimenaan kirvesmiehen ammattia. Hän oli myös parin vuoden ajan työnjohtajana Hoviniemen kartanossa, kunnes torppa siirtyi 1904 Erosen ja hänen veljensä Oskarin (1883−1959) haltuun. Vuonna 1906 Eronen oli perustamassa Kerisalon työväenyhdistystä, jonka sihteerinä hän toimi vuoteen 1917 saakka. Eronen valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa vuonna 1907. Kansanedustajana hän keskittyi torpparikysymykseen ja pienviljelijöiden asioihin.

Sisällissodan aikana Eronen työskenteli Säätytalossa toimineen punaisten ruokalan hoitajana Helsingin taistelun päättymiseen saakka. Punaisten antauduttua Eronen matkusti viikoksi kotiinsa Joroiselle. 13. toukokuuta Eronen oli palaamassa Helsinkiin osallistuakseen eduskunnan istuntoon, mutta Joroisten suojeluskunta vangitsi hänen Kerisalon asemalla. Myöhemmin kesällä Eronen siirrettiin muiden vangittujen kansanedustajien tavoin Sörnäisten kuritushuoneeseen ja lokakuussa hän sai kahdeksan vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksesta. Sodanaikaisen toimintansa ohella Erosen syyksi katsottiin hänen syksyllä 1917 allekirjoittamansa Sorron yöstä nouskaa! -vaalijulistus sekä Me vaadimme -ohjelma.

Eronen vapautui valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimin armahtamana yhdentoista muun kansanedustajan tavoin kesäkuussa 1919. Eronen nousi eduskuntaan vielä yhdeksi kaudeksi vuonna 1922. Hän oli myös Joroisten kunnanvaltuuston jäsen ja toimi presidentin valitsijamiehenä 1925. Eduskunnan jätettyään Eronen jatkoi kotitilansa viljelyä, jonka ohella hän toimi Kerisalon työväentalon vahtimestarina sekä kyläkauppiaana.

Yksityiselämä 
Erosen puoliso oli palvelijatar Henrika Ruotsalainen (1867−1894), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1892. Pariskunnalla oli yksi tytär. Puolisonsa kuoltua varhain Eronen ei enää mennyt uudelleen naimisiin.

Lähteet 

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Joroisten kunnanvaltuutetut
Etelä-Savon vaalipiiri
Suomen sisällissodan punaiset
Vuonna 1865 syntyneet
Vuonna 1939 kuolleet
Juho Etelämäki

Juho Etelämäki (17. joulukuuta 1863 Töysä – 14. elokuuta 1943 Viitasaari) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kansanedustaja. Etelämäki toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1909–1914. Hänet valittiin kansanedustajaksi Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä.

Etelämäki valmistui opettajaksi Jyväskylän seminaarista 1888. Opettajana hän toimi Lappajärvellä 1888–1893, Viitasaarella 1893–1916 ja 1922–1925, Pihtiputaalla 1921–1922 ja Säämingissä 1926–1927. 

Viitasaarella hän oli myös postipysäkin hoitaja noin 20 vuoden ajan ja kunnallislautakunnan esimies (eli valtuuston puheenjohtaja).

Aiheesta muualla

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Vaasan läänin itäinen vaalipiiri
Suomalaiset opettajat
Vuonna 1863 syntyneet
Vuonna 1943 kuolleet
Edvard Helle

Edvard Helle (aik. Hellfors, 13. huhtikuuta 1879 Tampere – 31. tammikuuta 1931 Vihti) oli suomalainen puuseppä ja kansanedustaja. Helle toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1907–1908, 1909–1910 ja 1919–1921. Hänet valittiin kansanedustajaksi Uudenmaan läänin vaalipiiristä.

Edvard Helle toimi puuseppänä Turussa vuoteen 1901, josta hän siirtyi Vihtiin oman puusepänliikkeen harjoittajaksi. Liikettä hän hoiti kuolemaansa saakka. Sairastumisensa vuoksi hän sai vapautuksen eduskuntatyöstä syyskuussa 1921.

Helle oli myös Vihdin kunnanvaltuuston puheenjohtaja.

Edvard Helteen poika oli SDP:n kansanedustaja ja ministeri Veikko Helle.

Aiheesta muualla

Kansanedustajat
Uudenmaan vaalipiiri
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Vihdin kunnanvaltuutetut
Vuonna 1879 syntyneet
Vuonna 1931 kuolleet
Evert Hokkanen

Evert Hokkanen (synt. Vitikka, 7. heinäkuuta 1864 Urjala – 26. kesäkuuta 1918 Hämeenlinna) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1910. Hän kuoli sisällissodan jälkeen Hämeenlinnan vankileirillä.

Elämä 
Urjalan Perhossa syntyneen Evert Hokkasen vanhemmat olivat torppari Kalle Kustaa Vitikka (s. 1827) ja Kalvolassa syntynyt Ulla Eliaantytär Paakkonen (1826−1910). Hokkanen hankki elantonsa työmiehenä muun muassa Liedossa ja Prunkkalassa, kunnes palasi kotiseudulleen muonarengiksi ja vuokrasi Huhdin kylän laitamilla Jokikulmalla sijainneen mäkituvan.

Turun seudulla työväenaatteen omaksunut Hokkanen ryhtyi Urjalassa organisoimaan paikkakunnan työväenliikettä. Hänestä tuli vuonna 1902 perustetun Urjalan työväenyhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja. Hokkanen osallistui sen edustajana muun muassa Forssan kokoukseen sekä Tampereen torpparikokoukseen. Työväenyhdistyksen johdossa vaikutti myös hänen veljensä puuseppä Kustaa Edvard Hokkanen (s. 1869). Kouluja käymätön Hokkanen hankki tietonsa itseopiskelulla. Hän kirjoitti Urjalan asioista Turussa ilmestyneeseen Länsisuomen Työmieheen nimimerkeillä ”Eppu” ja ”Hieppa-Eetu”. Poliittisen toimintansa vuoksi Hokkanen erotettiin työpaikastaan ja häädettiin torpastaan lokakuussa 1903. Vuoden 1905 verotusluetteloon hänet oli merkitty joutomieheksi. Suurlakon jälkeen Hokkanen toimi sosialidemokraattisen puolueen agitaattorina ja perusti useita työväenyhdistyksiä Urjalan ympäristökuntiin.

Vuonna 1907 Hokkanen valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Työväenperinteessä muistetaan erityisesti hänen kansanomaiset puheenvuoronsa, joita on luonnehdittu jopa huvittaviksi. Viimeisen kansanedustajakautensa aikana Hokkanen ajautui erimielisyyksiin eduskuntaryhmän ja puolueen kenttäväen kanssa. Joulukuussa 1909 hän sai piirikokoukselta varoituksen oltuaan poissa tärkeänä pidetystä sotilasmiljoonia koskevasta äänestyksestä. Hokkanen putosi eduskunnasta seuraavissa vaaleissa ja joutui vetäytymään myös paikallistason johtotehtävistä.

Eduskuntatyönsä jälkeen Hokkanen muutti Akaisiin ja asui myöhemmin Kylmäkoskella. Sisällissodan aikana Hokkanen kuului punakaartiin, mutta hänen toiminnastaan ei ole tarkempaa tietoa. Hokkanen vangittiin sodan loppuvaiheessa, mutta säästyi teloitukselta ja kuulustelujen jälkeen valtiorikosoikeus esitti häntä vapautettavaksi. Kylmäkosken suojeluskunta ei kuitenkaan suostunut tähän, vaan piti Hokkasta ”suurena roistona, jonka paikkakuntalaiset ovat tuominneet kuolemaan”. Hokkanen kuoli Hämeenlinnan vankileirillä tuntemattomasta syystä kesäkuussa 1918.

Perhe 
Hokkasen puoliso oli Prunkkalasta kotoisin ollut Amanda Juhontytär (s. 1866). Pariskunnalle syntyi yhdeksän lasta.

Lähteet

Viitteet 

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Hämeen vaalipiiri
Suomen sisällissodan punaiset
Suomen sisällissodan terrorin uhrit
Vuonna 1864 syntyneet
Vuonna 1918 kuolleet
Emil Jannings

Emil Jannings (23. heinäkuuta 1884 – 2. tammikuuta 1950), oikealta nimeltään Theodor Friedrich Emil Janenz, oli saksalainen näyttelijä, joka voitti kaikkien aikojen ensimmäisen parhaan miespääosan Oscarin vuonna 1928. Hän sai kunnian kahdesta elokuvasta: The Way of All Flesh ja Viimeinen määräys.

Jannings syntyi Rorschachissa, Sveitsissä, saksalaiselle äidille ja yhdysvaltalaiselle isälle. Janningsilla oli lupaava ura Hollywoodissa, mutta hän palasi myöhemmin Eurooppaan. Hänellä oli lisäksi rooli mm. elokuvassa Sininen enkeli (1930). 

Janningsilla oli myöhemmällä urallaan merkittävä osa "kolmannen valtakunnan" kulttuurielämässä, ja Joseph Goebbels nimesi hänet vuonna 1941 "valtakunnan taiteilijaksi". Jannings vetäytyi Itävaltaan ja kuoli Salzburgin lähellä Stroblissa syöpään vuonna 1950. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.

Lähteet 
 Jannings IMDB-tietokannassa

Viitteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Saksalaiset näyttelijät
Oscar-palkinnon saajat
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1884 syntyneet
Vuonna 1950 kuolleet
António Egas Moniz

António Caetano de Abreu Freire Egas Moniz (29. marraskuuta 1874 – 13. joulukuuta 1955 Lissabon) oli portugalilainen neurologi. Hänelle myönnettiin Nobelin lääketieteen palkinto vuonna 1949 lobotomian kehittämisestä (palkinto jaettiin Walter Rudolf Hessin kanssa). 

Moniz opiskeli lääketiedettä Coimbran yliopistossa ja myöhemmin neurologiaa Bordeaux’ssa ja Pariisissa. Hänet muistetaan ensimmäisen lobotomian suorittajana (1936). Moniz kutsui leikkausta "etuotsalohkon leukotomiaksi". Hän suoritti leikkauksen 20 potilaalle, joista joillakin oli ahdistusta ja masennusta, joillakin krooninen skitsofrenia.

Tulokset, joita Moniz väitti saaneensa, herättivät suurta kiinnostusta hänen kirjansa julkaisuvuonna 1936. Hänen epätarkkuutensa, törkeä huolimattomuutensa ja mahdollinen epärehellisyytensä ohitettiin terapeuttisen innostuksen huumassa. Monizin työ johti "psykokirurgian" (hänen itsensä keksimä termi) räjähdysmäiseen kasvuun kaikkialla maailmassa, muun muassa Brasiliassa, Isossa-Britanniassa ja erityisesti Italiassa. Suurinta vastakaikua psykokirurgia sai Yhdysvalloissa, missä neurologi Walter Freeman keksi uuden kirurgisen menetelmän, jota hän kutsui transorbitaaliseksi lobotomiaksi. Vuoteen 1949 mennessä Yhdysvalloissa oli tehty yli 10 000 tällaista leikkausta, ja seuraavat 10 000 tehtiin seuraavan kahden vuoden aikana.

Monizilla oli myös poliittinen ura. Hän istui Portugalin parlamentissa 1903–1917 ja toimi muun muassa ulkoministerinä 1918 sekä suurlähettiläänä Espanjassa. Jätettyään politiikan hän toimi vuosina 1921–1944 neurologian professorina Lissabonin yliopistossa. 

Psykiatrinen potilas ampui Monizia vuonna 1949, mutta hän selvisi hengissä ja kuoli vasta vuonna 1955.

Lähteet

Portugalilaiset lääkärit
Vuonna 1874 syntyneet
Vuonna 1955 kuolleet
Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon saajat
Risto Taulo

Risto Kalevi Taulo (19. kesäkuuta 1931 Hollola – 3. lokakuuta 1999 Riihimäki) oli suomalainen näyttelijä. Taulo teki 45 vuotta jatkuneen uran Lahden kaupunginteatterissa ja Riihimäen Teatterissa. Hänen tunnetuin elokuvaroolinsa on Täällä Pohjantähden alla -trilogian Jussi Koskela. Hän näytteli myös noin kymmenessä tv-näytelmässä.

Risto Taulo syntyi 1931 hollolalaiseen työläisperheeseen. Taitava piirtäjä olisi halunnut mainosalalle, muttei päässyt alan kouluun kun ei osannut ruotsia. Hän työskenteli päivisin varastomiehenä ja lisäksi iltanäyttelijänä Lahden Kaupunginteatterissa 1946–1958. Hän sai puheilmaisun koulutusta Niilo Kuukalta. Teatterille hän laati myös julisteita, käsiohjelmia ja näyttelijöiden karikatyyrimuotokuvia.

Riihimäen Teatterissa Risto Taulo teki vuosina 1963–1991 monipuolisia rooleja sekä puhe- että musiikkinäytelmissä ja toimi myös lavastajana sekä 1966–1973 teatterin taloudenhoitajana. Hän esitti pääosia muun muassa näytelmissä Särkelä itte (Särkelä), Jeppe Niilonpoika (Jeppe), Zorbas (Zorbas), Lapualaisooppera (Kosola) ja Windsorin iloiset rouvat (Falstaff).

Jussi Koskelan roolia varten Edvin Laineen ohjauksessa Täällä Pohjantähden alla (1968) Taulon oli laihdutettava parikymmentä kiloa. Hän jatkoi roolia elokuvassa Akseli ja Elina (1970), jonka tarinassa Jussi kuolee jo alkupuolella. Risto Taulon muut teatterielokuvaroolit olivat Viimeisessä savotassa (1977, metsänvartija Aatsinki) ja Ihmemiehessä (1979, talonmies). Tärkeimmät televisioroolit olivat presidentti Kyösti Kallio tv-sarjoissa Mummoni ja Mannerheim (MTV 1971) ja Sodan ja rauhan miehet (Yle TV2 1979) sekä K.-A. Fagerholm televisioelokuvassa Presidentti (Yle TV1 1982).

Filmografia 

Rengasmatka eli peräkylän pikajuna (1952)
Täällä Pohjantähden alla (1968)
Koko kaupungin Vinski (1969) (tv-elokuva)
Akseli ja Elina (1970)
Pohjantähti (1973)
Viimeinen savotta (1977)
Metsästys joulun alla (1977) (tv-elokuva)
Sodan ja rauhan miehet (1978) (tv-sarja)
Ihmemies (1979)
Elämän rouva, rouva Glad (1990) (tv-elokuva)
Autovaras (1991) (tv-elokuva)
Nortia (1996) (tv-sarja)

Lähteet

Suomalaiset televisionäyttelijät
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 1999 kuolleet
Olevisten kirkko

Olevisten kirkko () on kirkkorakennus Tallinnassa, Viron pääkaupungissa. Ensimmäinen maininta Olevisten eli Pyhän Olavin kirkosta on vuodelta 1267, mutta nykyisessä ulkoasussaan se on rakennettu vuonna 1330. Kirkon korkea kirkontorni oli aikanaan keskiaikaisen Euroopan toiseksi korkein rakennus. Nykyisin kirkkoa käyttää Viron evankelisten kristittyjen ja baptistiseurakuntien liitto.

Historia

Norjan kuningas Olavi II Pyhään liitetty Pyhän Olavin kultti levisi levisi kauppaiden mukana Skandinaviasta Suomeen, Novgorodiin ja Tallinnaan. Pyhän Olavin kultin mukana levisi myös Pyhän Olavin kilta. Tallinnassa kilta juurtui Toompean alapuolella olevan kaupungin alueelle, jolla on vanhastaan ollut skandinaavisten kauppiaiden asutusta ja tälle alueelle rakentui myös Olevisten kirkko. Ensimmäinen maininta Pyhän Olavin kirkosta historiallisissa lähteissä on vuodelta 1267, mutta alkuperäisen kirkon sijaintipaikkaa ei tunneta. Nykyinen kirkko valmistui todennäköisesti vuonna 1330. Nykyisenlaisen goottilaisen ulkomuotonsa se sai 1400-luvulla. Kirkko oli roomalaiskatolilainen vuoteen 1524 saakka, jolloin siellä pidettiin Viron ensimmäiset protestanttiset saarnat uskonpuhdistukseen liittyen. Kirkon korkean tornin rakentaminen liittyy myöhäiskeskiajan taloudelliseen nousuun. Alun perin 159 metrin korkeuteen kohonnut torni oli oman aikansa eurooppalaisista rakennuksista luultavasti toiseksi korkein. Salama sytytti tulipalon vuonna 1625, minkä jälkeen Kirkon tornin pituutta lyhennettiin kahdellakymmenellä metrillä. Toisen salaman aiheuttama tulipalo teki hävityksiään vuonna 1820 ja tulipalon loimun sanotaan näkyneen aina Suomenlahden toiselle puolelle Helsinkiin saakka. Kirkko korjattiin ja vihittiin uudelleen käyttöön kaksikymmentä vuotta myöhemmin. Kirkko kuului saksalaiseen seurakuntaan vuoteen 1940 saakka ja vuodesta 1950 se on ollut Viron evankelisten kristittyjen ja baptistiseurakuntien liiton käytössä.

Rakennus

Alun perin 159 metriä korkea kirkon torni teki siitä omana aikanaan Euroopan toiseksi suurimman rakennuksen, mutta tulipalon takia sen nykyinen korkeus on 123,7 metriä. Kirkon sisätilan korkeus on 31 metriä. Kirkon tornin näköalatasanne on avoin yleisölle. Kirkkoon kuuluu myös Pyhän Marian kappeli, joka on rakennettu alun perin vuonna 1404, mutta on nykymuodossaan peräisin vuosilta 1513-1523. Kappeliin kuuluu myös sen rakentamista tukeneen kauppiaan Hans Pawelsin kenotafi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kirkon kotisivut
 Kirkon historiaa Tallinnan matkailusivustolla 

Tallinnan kirkot
Kivikirkot
Pyhän Olavin kirkot
Ӓ

Ӓ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy hantin, kiltinänsaamen ja vuorimarin aakkosiin. Se kuului myös vuosina 1957–1996 käytössä olleeseen gagauzin kyrilliseen aakkostoon. Kirjain on muodostettu kyrillisestä kirjaimesta а lisäämällä siihen treema. Se on samannäköinen kuin latinalaisen kirjaimiston ä.

Ääntäminen
Ӓ ääntyy hantissa vokaalina //, kiltinänsaamessa vokaalina // ja vuorimarissa vokaalina //. Gagauzissa sillä merkittiin vokaaleja [] ja [].
Mats Lillrank

Mats Henrik Lillrank (s. 1961 Kärsämäki) on suomalainen muusikko ja lauluntekijä, joka on vaikuttanut lastenmusiikkia soittavassa Fröbelin Palikat -yhtyeessä.

Lillrank opiskeli aluksi viulunsoittoa, mutta vaihtoi 13-vuotiaana viulun kitaraan. Lillrank soitti ja lauloi ennen Fröbelin Palikoita eri kellariyhtyeissä. Hän valmistui lastentarhanopettajaksi vuonna 1983 ja erityislastentarhanopettajaksi kahdeksan vuotta myöhemmin.

Lillrank kirjoitti ensimmäisen laulutekstinsä, "Pumppulaulun", vuonna 1988, ja edellisenä vuonna hän oli perustanut Timo Nuutisen, Ari Bergströmin ja Hannu Mäkelän kanssa Fröbelin Palikat -yhtyeen. Kokopäiväiseksi muusikoksi Lillrank ryhtyi vuonna 1995. Hän on tehnyt yli kuusikymmentä omaa laulua, kymmenisen käännöstekstiä sekä muutamia uudelleensanoituksia vanhoista lauluista. Lillrank kuvailee musiikkiaan perusrockiksi ja -popiksi, jossa on selkeät rytmit ja suoraviivaiset sävelmät.

Lillrank on nimennyt suurimmiksi musiikillisiksi vaikuttajikseen mm. John Fogertyn, Juice Leskisen sekä Hurriganesin. 

Musiikin lisäksi Lillrank on antanut äänensä muutamiin piirrossarjoihin.

Dubbaukset

Lähteet  
Finnish Music Information Centre – Suomalaisen musiikin tiedotuskeskus

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset kitaristit
Suomalaiset laulajat
Suomalaiset sanoittajat
Suomalaiset säveltäjät
Fröbelin Palikat
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Kuurin kynnäs

Kuurin kynnäs (, , Kuršskaja kosa, ) on 98 kilometrin pituinen kapea niemimaa, jonka pohjoisosa kuuluu Liettuaan ja eteläosa Venäjän Kaliningradin alueeseen.

Maantiede
Hiekkadyynien luonnehtima Kuurin kynnäs erottaa Kuurinhaffin Itämerestä. Kynnään leveys vaihtelee noin 400 metristä 3,8 kilometriin. Aikanaan Kuurin kynnäs kuului Saksan Itä-Preussiin.

Niemi työntyy etelästä pohjoiseen. Pohjoispäässä kapea salmi yhdistää Kuurinhaffin Itämereen Klaipėdan kaupungin kohdalla. Klaipėdasta on niemelle kaksi lauttayhteyttä, uusi ja vanha.

Kuurin kynnäällä sijaitsee Kuurin kynnään kansallispuisto. Kynnäs hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2000. Se on Liettuan ja Venäjän yhteinen kohde, joka on suojeltu luonnon- ja kulttuuriarvojensa takia esimerkkinä alueesta, jolla ihminen on vaikuttanut maisemaan.

Liettuan-puoleinen osa 
Kuurin kynnään pohjoinen eli Liettuan-puoleinen osa on yhteydessä mantereeseen Venäjän-puoleisen osan kautta. Koko kynnään suurin taajama on Nida, entinen kalastajakylä, joka elää nykyään pääasiassa turismista. Toinen matkailukylä on Juodkrantė. Niemen muut entiset kalastajakylät eivät ole yhtä kaupallistuneita.

Liettuan puolella kynnäs kuuluu kahteen kuntaan: Klaipėdan kaupunkiin ja Neringan kuntaan. Kylistä pohjoisin on Klaipėdaan kuuluva Smiltynė. Kylän nähtävyyksiä ovat delfinaario, Liettuan merimuseo, saksalaisen rannikkotykistön linnoitusmuseo, kalastusalusten näyttely ja kalastajakylää esittelevä ulkomuseo.

Noin 10 kilometriä etelään on Neringan kuntaan kuuluva Alksnynėn kylä ja kahdeksan kilometrin päässä suurehko Juodkrantė, sitten Agila. Sieltä 15 kilometriä etelään sijaitsevat Pervalka, Karvaičiai, Nagliai ja Preila. Kuuden kilometrin päässä ovat Neringan kuntakeskukseen Nidaan kuuluva Purvynė ja Skruzdynė. Nidassa on esimerkiksi Nobel-kirjailija Thomas Mannin huvila, jossa hän vietti kesää kolmena vuonna 1930–1932.

Venäjän-puoleinen osa 
Venäjän puoleinen kynnäs kuuluu Kaliningradin alueen Zelenogradskin piirin Kuršskaja kosan maalaiskuntaan. Tässä maalaiskunnassa asui väestönlaskennan 2010 mukaan yhteensä 1 309 henkeä. Siellä on kolme taajamaa: Morskoje (ent. Pillkoppen), Rybatši (Rossitten) ja Lesnoi (Sarkau). Myös kynnään Venäjän-puoleinen osa on kansallispuistoa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kuršių nerijos nacionalinis parkas  
 Kursiu Nerija National Park  
 6 metriä vuodessa liikkuvat Kurische Nehrungin vaeltavat hiekkadyynit, Suomen Kuvalehti, 04.09.1937, nro 36, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Liettuan maantiede
Venäjän niemimaat
Euroopan niemimaat
Unescon maailmanperintökohteet Liettuassa
Unescon maailmanperintökohteet Venäjällä
Liettuan ja Venäjän raja
Kaliningradin alue
Suvisalo

Suvisalo on 1985 perustettu yhdistys joka järjestää kesätapahtumia Salon torilla torstai-iltaisin kesäkuusta elokuuhun. Silloin Salon tori on yleensä tupaten täynnä kauppiaita ja yleisöä. Yleensä torikauppiaat tulevat jo aamusta jonottamaan myyntipaikkaa ja lapset jonottavat iltapäivällä jotta he pääsevät myymään omalla alueella.

Iltatorien yleisöennätys on vuodelta 2003, jolloin torilla tai sen läheisyydessä oli arviolta 7 000 kuuntelijaa Jean S:n konsertissa. Vuonna 2001 TV-2 lähetti Tammerkosken sillalla ohjelman torilta.

30. elokuuta 2007 palkittiin päätöstilaisuudessa miljoonas kävijä joka oli salolainen Riitta Lehtonen.

Unikeko
Salossa on vuodesta 1983 alkaen valittu paikallinen unikeko, Salon Seudun Osuuskauppa valitsi seitsemänä ensimmäisenä vuotena unikeon ja sen jälkeen valinta siirtyi Suvisalo-yhdistykselle.

Unikekoina ovat olleet:

 Rehtori Ossi Helin 1983
 Palopäällikkö Juhani Simola 1984
 Teknikko Pertti Heinonen 1985
 Luokaopettaja Helena Ahanen 1986
 Kirjastonhoitaja Hilkka Orava 1987
 Laatupäällikkö Osmo Koskinen 1988
 Toiminnajohtaja Alla Bergen 1989
 Pankinjohtaja Hannu Paronen 1990
 Yrittäjä Jouko Laxell 1991
 Yrittäjä Kirsi Ruotsalainen 1992
 Toimitusjohtaja Arto Arvonen 1993
 Toimistopäällikkö Marja-Liisa Kanervo 1994
 Toimitusjohtaja Pertti Vuorio 1995
 Toimitusjohtaja Voitto Laine 1996
 Päätoimittaja Jarmo Vähäsilta 1997
 Lastenlääkäri Marjatta Hyttinen 1998
 Päätoimittaja Tapio Äyräväinen 1999
 Kulttuurisihteeri Heljä Karjalainen-Manninen 2000
 Käyttöpäällikkö Jyrki Toivonen 2001
 Toimitusjohtaja Kirsti Kirjonen 2002
 Markkinointipäällikkö Jukka E. Lehtinen 2003
 Kaupunginjohtaja Matti Rasila 2004
 Torivalvoja Helena Voitto 2005
 Nuorisotoimenohjaaja Jyrki Homanen 2006
 Toimistonhoitaja Päivi Kallio 2007
 Salon kaupunginhallituksen puheenjohtaja Juhani Nummentalo 2008
 Päätoimittaja Pekka Mäenpää 2009

Lähteet
 Unikeko nimet ja vuodet Salon Seudun Sanomat unikeon päivän jäkeisen päivän lehti + UNikeot

Aiheesta muualla

 Yhdistyksen kotisivu 

Suomalaiset järjestöt
Salon kulttuuri
Shirley Jones

Shirley Mae Jones (s. 31. maaliskuuta 1934) on yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Hän esitti yksinhuoltajaäiti Shirley Partridgea 1970-luvun tilannekomediasarjassa The Partridge Family.

Jones syntyi Pennsylvaniassa Marjorie Williamsin ja Paul Jonesin ainoaksi lapseksi. Hänet nimettiin Shirley Templen mukaan. Hän voitti nuoruudessaan kauneuskilpailun ja tuli kruunatuksi Miss Pittsburgh 1952:ksi. Hänelle myönnettiin vuonna 1960 parhaan naissivuosan Oscar roolista elokuvassa Huijarisaarnaaja. Muita elokuvia, joissa hän esiintyi, olivat muiden muassa Oklahoma (1955) ja Karuselli (1956).

Jones meni vuonna 1956 naimisiin näyttelijä Jack Cassidyn kanssa. Pari sai kolme poikaa, mutta erosi vuonna 1974. Cassidy kuoli 12. joulukuuta 1976, ja Jones meni 13. marraskuuta 1977 uusiin naimisiin Marty Ingelsin kanssa. Heidän avioliittonsa jatkuu yhä.

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Oscar-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
Vuonna 1934 syntyneet
Elävät henkilöt
Uskila

Uskila on Hollolan kylä, joka sijaitsee kirkonkylästä länteen päin. Kylässä on Hollolan vanhin 1867 perustettu 53 oppilaan (20.9.2006) 1-5 luokkien koulu, joka päätettiin säilyttää.  Koulua johdetaan yhdessä Pyhäniemen koulun kanssa ja se sijaitsee Hatsinantien (paikallistie 3161) varrella. Uskila on mainittu ensimmäisen kerran historiallisessa kirjallisessa lähteessä 1458. Hannulan, Koukkulan ja Palkkilan talot on perustettu 1600-luvulla.

Uskilassa sijaitsee merkittävä vesilähde, neljäntoista maanalaisen lähteen Kiikunlähde, josta otetaan suoraan juomavettä läheisiin kahteen kiinteistöön, ja siellä on Hammonjoen perhokalastusalue. Uskilan keskuspaikan muodostaa Uskilan koulun ympäristö. Siitä Hatsinantietä eteenpäin on toinen suuri rakennus, Uskilan toinen työväentalo. Ensimmäinen työväentalo saatiin valmiiksi 1909 kaksi vuotta aikaisemmin ostetulle tontille, mutta se paloi 1930. Toinen työväentalo avattiin heinäkuussa 1937. Talo on hirsirakenteinen, ja se on vuorattu mineriittilevyillä. Talossa on toiminut viisi vuotta suurehko posliinikauppa.

Päijät-Hämeen liitto on inventoinut Uskilan alueen ja määritellyt sen maakunnallisesti arvokkaaksi agraarimaisemaksi.

Uskilan koulu

Uskilan koulu on Hollolan vanhin. Se on perustettu 1867. Nykyinen koulurakennus valmistui 1916, ja sitä on jatkettu myöhemmin. Koulua on uudistettu 2005. Uskilan koulussa ei ollut monta oppilasta, mikä vuoksi toisen luokan jälkeen siirryttiin Pyhäniemen kouluun kolmanneksi, neljänneksi, viidenneksi ja kuudenneksi luokaksi. Aikaisemmin Uskilan koulussa oli myös neljäsluokkalaisia. Uskilan koulu kuitenkin lakkautettiin vuonna 2012 huonon sisäilman takia, ja kaikki koulun oppilaat siirrettiin Pyhäniemen kouluun.

Muuta
Uskila kuuluu Hollolan kirkonkylän seutuun tilastoalueena. Uskilasta (Uskela) on valittu Matti Brandt, talonpoikaissäädyn valtiopäivämies, 1649-1664.

Katso myös
Kiikunlähde

Lähteet

Aiheesta muualla
perhorasia.fi Hammonjoen perhokalastualue
Etelä-Hämeen Kalatalouskeskus Hammonjoen perhokalastualue 

Hollolan kirkonseutu
Hollolan kylät
Rita Moreno

Rita Moreno (s. 11. joulukuuta 1931) on puertoricolaissyntyinen näyttelijä, joka on voittanut Oscarin, Golden Globen, Emmyn, Grammyn ja Tonyn. 

Rita Moreno syntyi Humacaossa, Puerto Ricossa, ja muutti äitinsä kanssa New Yorkiin ollessaan 5-vuotias. Näyttelijänuransa hän aloitti jo lapsena. Merkittäviä rooleja on ollut muun muassa televisiosarjassa Kylmä rinki ja elokuvassa West Side Story (1961).

Morenolle myönnettiin vuonna 2004 Presidential Medal of Freedom. Hänellä on myös tähti Hollywood Walk of Famella. Hän oli vuodesta 1965 naimisissa Lenny Gordonin kanssa tämän kuolemaan saakka vuoteen 2010. Heillä on yhteinen tytär ja kaksi lastenlasta.

Moreno näyttelee vuonna 2021 ensi-iltansa saavassa West Side Storyn uudelleenfilmatisoinnissa, jonka on ohjannut Steven Spielberg.

Lähteet

Aiheesta muualla  

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Hollywood Walk of Fame
Grammy-palkinnon saajat
Oscar-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
Tony-palkinnon saajat
SAG-palkinnon saajat
Presidential Medal of Freedom
Vuonna 1931 syntyneet
Elävät henkilöt
Bill Bruford

William Scott ”Bill” Bruford (s. 17. toukokuuta 1949 Sevenoaks, Kent, Englanti) on jo eläkkeelle siirtynyt englantilainen rumpali, joka tunnetaan parhaiten yhtyeistä Yes, King Crimson, U.K. ja soolouran fuusio-yhtyeestään. Jazzmusiikissa hän johti Earthworks-yhtyettä, kunnes vetäytyi aktiiviselta musiikkiuralta 2009. Samana vuonna häneltä ilmestyi muistelmateos The Autobiography – Yes, King Crimson, Earthworks And More.

Levytykset

Yes
Yes (1969)
Time and a Word (1970)
The Yes Album (1971)
Fragile (1972)
Close to the Edge (1972)
Yessongs (1973, live)
Union (1991)

King Crimson
Larks’ Tongues in Aspic (1973)
Starless and Bible Black (1974)
Red (1974)
USA (1975, live)
Discipline (1981)
Beat (1982)
Three of a Perfect Pair (1984)
VROOOM (1994)
THRAK (1995)
B’Boom: Live in Argentina (1995, live)
THRaKaTTaK (1996, live)
VROOOM VROOOM (2001, live)

Chris Squire
Fish Out of Water (1975)

Absolute Elsewhere
In Search Of Ancient Gods (1976)

U.K.
U.K. (1978)

Bruford
Feels Good to Me (1978)
One of a Kind (1979)
Gradually Going Tornado (1980)
The Bruford Tapes (1980)
Master Strokes: 1978-1985 (1986)

Genesis
Seconds Out (1977, live)
Three Sides Live (1982, live)
Genesis Archive 2: 1976-1992 (2000)

Duo Patrick Morazin kanssa
Music for Piano and Drums (1983)
Flags (1985)

Anderson, Bruford, Wakeman & Howe
Anderson Bruford Wakeman Howe (1989)
An Evening of Yes Music Plus (1993)

Duo Steve Howen kanssa
The Symphonic Music of Yes (1993)

Earthworks
Earthworks (1987)
Dig? (1989)
Stamping Ground: Bill Bruford's Earthworks Live (1994, live)
Heavenly Bodies (1997, compilation)
A Part & Yet Apart (1999)
Sound of Surprise (2001)
Upper Extremities (2001)
Footloose and Fancy Free (2002, live)
Random Acts of Happiness (2004, live)

Bruford Ralph Townerin ja Eddie Gomezin kanssa 
If Summer Had Its Ghosts (1997)

Tony Levinin kanssa 
Bruford Levin Upper Extremities (1998)
B.L.U.E. Nights (2000, live)

Tim Garlandin kanssa
Random Acts of Happiness (2004)
Earthworks Underground Orchestra (2006)

Michiel Bortslapin kanssa
Every Step a Word, Every Word a Song (2004)

David Tornin kanssa
Cloud About Mercury (1986)

Kazumi Watanaben kanssa
The Spice Of Life (1987)
The Spice Of Life Too (1988)

Lähteet

Viitteet 

Brittiläiset rumpalit
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Sophie Mannerheim (nuorempi)

Sofia ”Sophie” Mannerheim (7. heinäkuuta 1895 Pietari – 8. helmikuuta 1963 Pariisi) oli Suomen marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin ja vapaaherratar Anastasia Mannerheimin nuorin tytär. Hänet oli nimetty isänpuoleisen tätinsä, ylihoitaja Sophie Mannerheimin mukaan. Hänellä oli sisar nimeltä Anastasie.

Gustaf ja Anastasia Mannerheim erosivat virallisesti 1919, mutta jo vuonna 1903 Anastasia Mannerheim oli lähtenyt lasten kanssa Yhdysvaltojen kautta Kiinaan ja sieltä edelleen Eurooppaan. Sophie kävi Ranskassa katolilaista sisäoppilaitosta ja sai ranskalais-englantilaisen kasvatuksen. Vuonna 1913 hän siirtyi sukulaisten hoiviin Suomeen, koska isä asui virkatehtävissä Varsovassa eikä voinut ottaa lapsia hoiviinsa. Ensimmäisen maailmansodan aikana Sophie asui Sveitsissä ja Britanniassa.

Vuonna 1918 Sophie Mannerheim muutti isänsä kanssa Suomeen. Hänet nimitettiin 1919 Helsingin yliopiston promootion yleiseksi seppeleensitojattareksi. Samassa promootiossa Gustaf Mannerheim sai filosofian kunniatohtorin arvon. Sophie ei kuitenkaan viihtynyt Suomessa vaan muutti Pariisiin, josta Gustaf Mannerheim oli ostanut tyttärelleen asunnon. Sophie asettui Pariisiin loppuelämänsä ajaksi. Sophie Mannerheimin läheisin ystävätär Alexandra ”Alix” Demidoff-Depret-Bixio oli myös hänen elämänkumppaninsa. 

Sophie kuoli naimattomana vuonna 1963 ja testamenttasi koko omaisuutensa Alixille. Kuoltuaan vuonna 1989 Alix haudattiin Sophie Mannerheimin viereen yhteisen muistomerkin alle Pariisin venäläiselle hautausmaalle.

Sophie Mannerheim oli Suomelle arvokas suhdetoimintahenkilö talvisodan aikana Ranskan suunnitellessa Suomen avustamista. Sophie pyrki hankkimaan humanitaarista apua Suomelle muun muassa järjestämällä mediakampanjan. Belgialainen Nation Belge -lehti raportoi 12. huhtikuuta 1940 "elegantista, solakasta ja savuketta polttavasta paronitar Mannerheimista". 


Katso myös 
Mannerheim (suku)

Lähteet

Verkkolähteet
Mannerheimin perhe
Mannerheim-museo

Viitteet 

Carl Gustaf Emil Mannerheim
Suomen presidenttien lapset
Vuonna 1895 syntyneet
Vuonna 1963 kuolleet
Philip Johnson

Philip Cortelyou Johnson (8. heinäkuuta 1906 – 25. tammikuuta 2005) oli yhdysvaltalainen arkkitehti. Hänelle myönnettiin kaikkien aikojen ensimmäinen Pritzker-palkinto 1979. 

Johnson syntyi Clevelandissa, Ohiossa, ja valmistui Harvardin yliopistosta 1930. Hän suunnitteli 1940-luvulta lähtien rakennuksia kaikkialle Yhdysvaltoihin sekä myös ulkomaille, muun muassa Puerta de Europan Madridiin. 

Johnson oli MoMA:n pääkuraattori vuoteen 1932.

Yksi varhaisista arkkitehtuurisesti merkittävistä teoksista on 1949 valmistunut lasiseinäinen talo Glass House Connecticutin New Canaanissa. Arkkitehti suunnitteli sen omaksi asunnokseen.. Sen omistaa nykyisin National Trust for Historic Preservation.

Philip Johnson oli mukana suunnittelemassa muun muassa Seagram Building -pilvenpiirtäjää New Yorkissa.

Yksityiselämä 
Philip Johnson kuoli 98-vuotiaana tammikuussa 2005. Hän oli homoseksuaali, ja hänen pitkäaikainen elämänkumppaninsa David Whitney kuoli vain muutamia kuukausia hänen jälkeensä.

Vuonna 2018 ilmestyneen elämäkerran mukaan Johnsonista on paljastunut uusia piirteitä ammatillisen taidon lisäksi. Hän teki suunnittelutöitä Donald Trumplle jo 1980-luvulla ja ylisti tämän ominaisuuksia. Mutta jo aiemmin Johnson oli ihaillut Adolf Hitleriä nähtyään tämän puhumassa vuonna 1932. Hän lopetti työn MoMA:ssa ja ryhtyi perustamaan Yhdysvaltoihin natsipuoluetta, joka ei kuitenkaan toteutunut. Ajatuksiaan Johnson kirjoitti rasistisia suuntauksia tukevaan lehteen Social Justice. Hän piti 1930-luvulla yhteyttä Saksan natseihin ja halusi vielä toisen maailmansodan puhjettua rakentaa yhteyksiä saksalaisten ja yhdysvaltalaisten natsien välille. Vuonna 1964 hän nosti kirjoituksessan Hitlerin Rooseveltiä paremmaksi. Johnson itse kielsi natsisympatiansa.

Johnson osasi hyödyntää julkisuutta ja kasvatti siten mainettaan. Kriitikko Martin Filler on arvioinut, että Johnsonin suuren persoonan luoma kupla olisi puhjennut hänen kuolemansa jälkeen.

Kirjallisuutta
 Frank Lamster, The Man in the Glass House: Philip Johnson, Architect of the Modern Century Little, Brown & Company, 2018

Lähteet

Aiheesta muualla

Yhdysvaltalaiset arkkitehdit
Postmodernistit
Pritzker-palkinnon voittajat
Vuonna 1906 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Bursan maakunta

Bursan maakunta () on yksi Turkin 81:stä maakunnasta. Se sijaitsee Marmaranmeren rannalla ja sen pinta-ala on 10 813 neliökilometriä. Väkiluku on 2 842 547 (2015). Maakunnan pääkaupunki on Bursa (1 800 278 as., arvio 31.12.2014).

Bursan naapurimaakunnat ovat Balıkesir lännessä, Kütahya etelässä, Bilecik ja Sakarya idässä, Kocaeli koillisessa ja Yalova pohjoisessa.

Piirikunnat 

Bursan maakunta on jaettu 17 piirikuntaan.

Büyükorhan
Gemlik
Gürsu
Harmancık
İnegöl
İznik
Karacabey
Keles
Kestel

Mudanya
Mustafakemalpaşa
Nilüfer
Orhaneli
Orhangazi
Osmangazi
Yenişehir
Yıldırım

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kuvia maakunnan pääkaupungista   
 Sää Bursassa 

Turkin maakunnat
Not Ready to Make Nice

Not Ready to Make Nice on yhdysvaltalaisen country-yhtyeen Dixie Chicksin musiikkikappale. Sen sanoituksesta ovat vastanneet  yhtyeen jäsenet Martie Maguire, Natalie Maines ja Emily Robison, sekä Dan Wilson. Se julkaistiin singlenä yhtyeen seitsemänneltä albumilta Taking the Long Way vuoden 2006 maaliskuussa, ja oli albumin ensimmäinen fyysinen single. Kappale voitti helmikuussa 2007 vuoden levytyksen, vuoden kappaleen ja parhaan duon tai ryhmän kantriesityksen Grammy-palkinnot. Kappaleen paras sijoitus Billboard Hot 100 -listalla oli neljäs. Kappaleen musiikkivideon ohjasi brittiläinen Sophie Muller.

Aiheesta muualla 
Kappaleen musiikkivideo YouTubessa

Vuoden 2006 kappaleet
Yhdysvaltalaiset countrykappaleet
Grammy-palkitut kappaleet
François Jacob

François Jacob (17. kesäkuuta 1920 Nancy – 19. huhtikuuta 2013 Pariisi) oli ranskalainen molekyylibiologi ja geneetikko, jolle myönnettiin vuonna 1965 Nobelin lääketieteen palkinto yhdessä André Michel Lwoffin ja Jacques Monod'n kanssa.

Jacob syntyi Nancyssä juutalaisten Simon Jacobin ja Thérèse Franckin ainoaksi pojaksi. Ranskan tiedeakatemia myönsi hänelle vuonna 1962 Charles Léopold Mayerin palkinnon, ja vuonna 1996 hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi. Hän oli myös Royal Societyn ulkomaalaisjäsen. Jacobin kirjateoksiin kuuluu mm. Kärpänen, hiiri ja ihminen ( La Souris, la Mouche et l’Homme). 

Jacob meni vuonna 1947 naimisiin pianisti Lise Blochin kanssa. Heillä oli neljä lasta: Pierre (s. 1949), Laurent (s. 1952), Odile (s. 1952) ja Henri (s. 1954). Bloch kuoli, ja Jacob meni vuonna 1999 uusiin naimisiin Geneviève Barrierin kanssa.

Suomennettu teos

Lähteet 

Ranskalaiset biologit
Geneetikot
Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon saajat
Ranskan akatemian jäsenet
Ranskan tiedeakatemian jäsenet
Royal Societyn ulkomaiset jäsenet
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Cecil Bødker

Cecil Bødker (27. maaliskuuta 1927 – 19. huhtikuuta 2020) oli tanskalainen kirjailija. Hänelle myönnettiin vuonna 1976 lastenkirjallisuuden Hans Christian Andersen -palkinto. 

Bødkerin tuotantoa on myös suomennettu. Siihen kuuluu lastenkirjojen ohella muun muassa runoja. Hän voitti vuonna 1998 Tanskan akatemian Suuren palkinnon. Vuonna 2006 Bødkerin kirja Karkuri ja musta ratsu otettiin mukaan Tanskan kulttuurikaanonin lastenkulttuurivalikoimaan.

Suomennettuja romaaneja
 Karkuri ja musta ratsu (Silas og den sorte hoppe); suom. Kaarina Ruohtula, WSOY 1968 Sarja: Nuorten toivekirjasto, 180
 Kaksi karkuria (Silas og Bengodik); suom. Kaarina Ruohtula, WSOY 1974 ISBN 951-0-06576-5 Sarja: Nuorten toivekirjasto, 218
 Leopardi (Leoparden); suomentanut Aaro Lassi, WSOY 1975 ISBN 951-0-07169-2 Sarja: Nuorten toivekirjasto, 226
 Karkuri ja nelivaljakko (Silas fanger et firspand); suom. Mikko Kilpi, WSOY 1979 ISBN 951-0-08892-7 Sarja: Nuorten toivekirjasto, 250
 Kertomuksia
 Karkuri ja musta ori. Teoksessa: Kavionkopse: hevoskertomuksia (Alla mina hästar) Helsinki: WSOY 1983 ISBN 951-0-11768-4
 Leopardi. Teoksessa: Satumaa: Nooan arkki, Helsinki : Tammi 1983 ISBN 951-30-5824-7
 Karkuri ja musta ratsu. Teoksessa: Satumaa: Seikkailujen laiva. Helsinki: Tammi 1983 ISBN 951-30-5826-3

Lähteet

Aiheesta muualla
 Den Store Danske: Cecil Bødker 

Tanskalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Tanskalaiset runoilijat
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Sirkka Selja

Sirkka Selja (oik. Sirkka-Liisa Tulonen, 20. maaliskuuta 1920 Koski Hl – 17. elokuuta 2017 Hollola) oli suomalainen runoilija ja kirjailija.

Elämäkerta 
Sirkka Seljan vanhemmat olivat maanviljelijä Jalmari Tulonen ja Hilja Auroora Eerola. Selja opiskeli Lahden Yksityisessä Tyttölyseossa, josta hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1942, ja sen jälkeen Helsingin yliopistossa. 

Hänen ensimmäinen teoksensa oli vuonna 1942 julkaistu Vielä minä elän. Hänen tuotantoonsa kuuluu useita runokokoelmia, joista kahdeksastoista oli vuonna 2005 julkaistu Mahdottomuuden ylistys. Runojen lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu näytelmä ja kaksi kuunnelmateosta. 

Selja on palkittu muun muassa Valtion kirjallisuuspalkinnolla 1958, Pro Finlandia -mitalilla 1970, Aleksis Kiven palkinnolla 1987 ja P. Mustapää -palkinnolla 2007. Hän oli myös vuoden runoilija 2001.

Julkaisut

Runokokoelmat 
 Vielä minä elän (1942)
 Vedenneito (1944)
 Taman lauluja (1945)
 Linnut (1948)
 Niinkuin ovi (1953)
 Enkelin pelto (1957)
 Juuret (1962)
 Vierailulla ketun talossa (1966)
 Runot (1970, valikoima kokoelmista)
 Kissansilmät (1971)
 Talo nimeltä Villiruusu (1975)
 Pisaroita iholla (1978)
 Unitie (1985)
 Aurinko on tallella: valitut runot 1942–1985 (1988)
 Valokuvaaja: proosarunoja (1995)
 Puut herättävät muistini (2000)
 Mahdottomuuden ylistys (2005)
 Riikinkukon lapsi (2010)

Muu tuotanto 
 Metsämorsian (1945)
 Eurooppalainen (1946–1947)
 Aino (1946)

Lähteet

Aiheesta muualla

 
 Sirkka Seljan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset runoilijat
Pro Finlandia -palkitut
Aleksis Kiven palkinnon saajat
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Thomas Harvey

Thomas Stoltz Harvey (10. lokakuuta 1912 – 5. huhtikuuta 2007) oli yhdysvaltalainen patologi, joka suoritti Albert Einsteinin ruumiinavauksen vuonna 1955 ja säilöi hänen aivonsa, mihin hän ei ilmeisesti ollut kysynyt lupaa tämän omaisilta. Tämän takia syntyneen kohun keskellä hän pian menetti työnsä.

Harvey ei löytänyt Einsteinin aivoista mitään poikkeavaa, mutta myöhemmät tutkimukset osoittivat niissä selkeitä poikkeamia normaaleihin miehen aivoihin verrattuna; niissä oli enemmän gliasoluja.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 http://www.post-gazette.com/pg/05107/488975.stm
 http://faculty.washington.edu/chudler/ein.html
 http://www.damninteresting.com/?p=207

Patologit
Yhdysvaltalaiset lääkärit
Vuonna 1912 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Otsalohko

Otsalohko eli frontaalilohko () on isoaivopuoliskojen etuosassa sijaitseva alue. Otsalohko sisältää primaarisen motorisen aivokuoren ja prefrontaalisen lohkon. Otsalohko osallistuu liikkeiden, tuoreen muistin ja tunteiden suunnitteluun.

Aivojen osista otsalohkot ja varsinkin niiden etualueet kehittyvät viimeisenä. 18- ja 25-vuotiaiden aivoista paljastuu vielä merkittäviä anatomisia eroja ja kypsyminen kestää 25–30-vuotiaaksi asti. Kypsymisessä aivokuoren hermosolumassa, harmaa aine, vähenee, mutta aivoalueiden välisistä yhteyksistä vastaavan valkean aineen määrä lisääntyy. Aivojen hermoverkot muuttuvat vielä aikuisiälläkin, mikä mahdollistaa uuden oppimisen ja kuntoutumisen aivovaurioista.

Otsalohkossa on orbitaalinen eli etuotsalohko (orbitofrontal cortex), josta myös käytetään nimitystä orbitofrontaalikorteksi eli OFC. Alue liittyy tunteisiin ja henkiseen palkitsemiseen, ja siksi sitä toisinaan pidetään limbisen järjestelmän osana. Se liittyy myös päätöksentekoon ja ennakkoluuloisuuteen sekä palkitsevaan tai rankaisevaan suunnitelmalliseen käytökseen. Jos alue vaurioituu, käytös muuttuu sopimattomaksi (esim. kiroilua).

Dorsolateraalinen otsalohko on olennainen toiminnanohjauksen, ongelmanratkaisun ja tarkkaavaisuuden kannalta. Työmuistin komentoyksikköä kuormittavien tehtävien on myös havaittu aktivoivan dorsolateraalista otsolohkoa.

Ventromediaalinen otsalohko on keskeinen emootioiden, erityisesti tunteiden säätelyn ja impulssikontrollin, kannalta. Sen vaurioituminen poistaa subjektiiviset unikuvat.

Katso myös 
 Neuropsykologiset teoriat otsalohkojen toiminnasta Lääketieteellinen Aikakauskirja Duodecim 1993;109(21):1988

Lähteet

Aiheesta muualla 

Aivot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Anja Ignatius

Anja Ignatius (vuodesta 1931 Ignatius-Lagus, vuodesta 1935 Ignatius-Hirvensalo; 2. heinäkuuta 1911 Tampere – 10. huhtikuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen viulisti ja ensimmäisiä suomalaisia kansainvälisen tason jousisoittajia. Hän toimi viulunsoiton professorina Sibelius-Akatemiassa 1955–1978.

Elämänvaiheet
Anja Ignatius kuului Ignatiuksen kulttuurisukuun. Hänen isänsä oli Suomen Trikootehtaan insinööri Bengt Ignatius (1882–1944) ja äitinsä Elvi Lagus (1885–1959). Ignatiuksen puoliso vuodesta 1931 oli metsänhoitaja Veikko Hirvensalo.

Kuusivuotiaana Anja joutui keskelle Suomen vapaussotaa, sillä hänen perheensä asui Tampereen keskustassa.

Anja Ignatius opiskeli viulunsoittoa aluksi Tampereella, mutta hän osoittautui nopeasti niin lahjakkaaksi, että äiti vei hänet vuonna 1924 Pariisiin Nadaud’n oppiin ja vuonna 1928 Tšekkoslovakiaan Otakar Ševčíkin oppilaaksi. Kolmas merkittävä opettaja oli Carl Flesch, joka opetti Ignatiusta Berliinissä vuosina 1929–1931.

Ensikonserttinsa Ignatius piti 15-vuotiaana Helsingissä, ja arvostelut olivat kiittäviä. Hän alkoi tehdä esiintymiskiertueita sekä kotimaassa että ulkomailla.

Ignatiuksesta tehtiin 21-vuotiaana maan edustustaiteilija, kun hänet kutsuttiin Jean Sibeliuksen viulukonserton solistiksi toukokuussa 1933 järjestettyyn ensimmäiseen Suomesta koko Eurooppaan radioituun sinfoniakonserttiin.

Ignatius soitti Radion sinfoniaorkesterin (RSO) solistina muun muassa Sibeliuksen viulukonserton Helsingin olympialaisten päätöskonsertissa 1952. Hän konsertoi eri puolilla Eurooppaa ja Yhdysvalloissa. 

Ignatius esiintyi sekä solistina että kamarimuusikkona ja tuli tunnetuksi Sibeliuksen läheisenä ystävänä ja tulkitsijana. Sibeliuksen viulukonserton hän esitti yli sata kertaa vajaan neljänkymmenen vuoden aikana. Kaikkiaan hän konsertoi noin 400 kertaa; näistä kaksi kolmasosaa oli omia viuluiltoja ja loput konserttotulkintoja orkestereiden kanssa.

Kamarimusiikkia hän esitti muun muassa kahdeksan vuoden ajan Helsinki-kvartetin priimaksena..

Anja Ignatius palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1948. Vuonna 1957 hänet kutsuttiin Sibelius-viikkojen tähtiviulistien sarjaan ensimmäisenä suomalaissolistina – ohjelmistossa oli silloinkin nimikkosäveltäjän viulukonsertto.

Lähteet
 Karttunen, Antero: Anja Ignatius: Sibeliuksen tulkitsija. WSOY, Helsinki 2004. ISBN 951-0-29001-7

Viitteet

Aiheesta muualla 
Anja Ignatius Ylen Musiikin syntymäpäiväkalenterissa
 

Suomalaiset viulistit
Suomalaiset professorit
Sibelius-Akatemian professorit
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1995 kuolleet