joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Maailmankaupat

Maailmankaupat/Kehitysmaakaupat ovat Maailmankauppojen liitto ry:n jäseninä olevien yleishyödyllisten yhdistysten ylläpitämiä reilun kaupan erikoisliikkeitä. World Fair Trade Organizationin (WFTO) jäsenenä Maailmankauppojen liitto ry on osa maailmanlaajuista reilun kaupan verkostoa.

Maailmankaupat tukevat pieniä perheviljelmiä ja käsityöläisryhmiä kehitysmaissa. Toiminnan perusajatuksena on luoda ihmisille mahdollisuuksia elää omassa maassaan, omalla kotiseudullaan ja omasta työstään. 

Maailmankauppojen taustalla on paikallisia kehitysmaa-, kehitysmaakauppa- ja maailmankauppayhdistyksiä.  Toiminnan perustana on vapaaehtoistyö. Useimmat maailmankaupat myyvät vain popup-periaatteella tapahtumissa. Maailmankaupan/kehitysmaakaupan myyntitoiminnan tavoitteena ei ole taloudellisen hyödyn kerääminen itselleen tai jäsenilleen. Tuotto käytetään reilun kaupan edistämiseen. Osa tuotosta voidaan käyttää myös muulla tavoin kehittyvien maiden ihmisten hyväksi.

Maailmankaupat hankkivat myymänsä reilun kaupan tuotteet joko World Fair Trade Organizationin jäsenyhteisöiltä, tai niin, että tuotteilla on tuotekohtainen kolmannen osapuolen tekemä sertifiointi. WFTO Guaranteed Fair Trade järjestelmän lisäksi hyväksyttyjä sertifikaatteja ovat ECOCERT/IMO – Fair For Life, FLO Cert, SPP (FUNDEPPO) ja Naturland Fair Trade -tuotekohtaiset merkit.

Sertifioidut reilun kaupan tuotteet muodostavat tärkeimmän ja suurimman osan maailmankaupan liikevaihdosta, vähintään 75% laskettuna sisäänostojen hinnoista. Muiden kuin reilun kaupan tuotteiden (enintään 25%) tulee edistää vaihtoehtoista ja solidaarista taloutta tai ympäristön hyvinvointia, esimerkkeinä ekopesuaineet, paikallisten käsityöläisten ja luomutuottajien tuotteet, valikoimaa tukevat ja periaatteiden mukaiset kirjat, musiikki, kampanja- ja koulutusmateriaalit sekä lisätuotteet ja –palvelut (reilu matkailu, catering).

Suomen maailmankaupat ja myyntipisteet

Suomen vanhin maailmankauppa on Oulun Juuttiputiikki, joka avattiin huhtikuussa 1978.
Maailmankauppojen yhteisenä elimenä toimii Maailmankauppojen liitto ry, jonka jäsenet ovat:

Hämeenlinna, Kirahvi
Jyväskylä, Mango
Mikkeli, Mikkelin maailmankauppayhdistys
Kuhmo, Kuhmon Kehitysmaakauppa
Oulu, Juuttiputiikki
Raahe, Hiirenkorva
Rovaniemi, Elimu
Tampere, Tampereen kehitysmaakauppa

Maailmankauppalehti

Maailmankauppojen liitto julkaisi vuoteen 2016 asti Maailmankauppalehteä. Lehden alkuna oli vuonna 1984 %-liikkeen ja kehitysmaakauppojen kiertokirje, sittemmin nimi muuttui Kehitysmaakauppojen kauppalehdeksi ja vuodesta 1997 alkaen nimenä oli Maailmankauppalehti.

Lehden numerot vuosilta 2011-2016 ovat verkossa osoitteessa http://www.maailmankaupat.fi/maailmankauppalehti/.  Vanhemmat numerot Maailmankauppojen liiton sekä Työväen museo Werstaan arkistoissa.

Maahantuojat

Osa kehitysmaakaupoista toimii itse maahantuojina ja välittää tuotteita muille kaupoille. Maahantuojia ovat Hämeenlinnan Maailmankauppa Kirahvi, Tampereen Kehitysmaakauppa, ja Oulun Juuttiputiikki.

Aiheesta muualla
Reilu kauppa
Maailmankauppojen liiton sivut
Jalkanen

Jalkanen on suomalainen sukunimi. Se on suhteellisen nuori muihin -nen-päätteisiin nimiin nähden. Aikaisin maininta löytyy vuodelta 1587, jolloin Tavin­salmen pitäjän verotusluettelossa mainitaan Olli Jalkanen. Vuonna 1586 mainittu Olli oli nimellä ”Sianjalkainen” ja aiemmin muodossa ”Sianjalka”, joka lienee suvun alkuperäinen nimi.

Jalkanen-nimisiä ihmisiä

Aaro Jalkanen (1875–1960), varatuomari ja kulttuurivaikuttaja
Anna-Maija Jalkanen (s. 1982), laulaja, näyttelijä
Esko Jalkanen (1921–2007), kirjailija, metsänhoitaja ja puutarhanhoitaja
Hilma Jalkanen (1889–1964), opetusneuvos, naisvoimistelun edistäjä
Huugo Jalkanen (1888–1969), runoilija, kriitikko, kääntäjä ja toimittaja
Ilja Jalkanen, laulaja
Jiri Jalkanen (s. 1970), kitaristi
Johannes Jalkanen (1865–1917), baptistisaarnaaja 
Juhana Jalkanen (1823–1894), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Juho Jalkanen (1857–1914), maanviljelijä ja liike- ja valtiopäivämies
Jussi Jalkanen (k. 2021), taikuri
K. J. Jalkanen (1864–1917), historiantutkija
Kalle Jalkanen (1907–1941), kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja
Kari Jalkanen eli Kari Tapio (1945–2010), laulaja
Kauko Jalkanen (1918–2007), miekkailija
Kustaa Jalkanen (1862–1921), valtiopäivämies ja kansanedustaja
Martti Jalkanen (s. 1947), kaupunginjohtaja
Olavi Jalkanen (1918–1982), taidemaalari, graafikko ja opettaja
Pekka Jalkanen (s. 1945), säveltäjä
Samuli Jalkanen (s. 1978), jääkiekkoilija
Sirpa Jalkanen (s. 1954), immunologian professori ja tieteen akateemikko
Tapani Jalkanen, laulaja
Timo Jalkanen (s. 1936), suurlähettiläs
Väinö Jalkanen (1906–1956), teologi ja suomentaja

Nimen muita merkityksiä 

 Jalkanen, järvi Viitasaarella.

Lähteet 
 Yrjö Blomstedt: Sianjalan Jalkasten sukukirja. Jyväskylä: Jalkasten sukuyhdistys ry, 1989. ISBN 952-90049-2-3.
Oksanen

Oksanen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

A. Oksanen (August Ahlqvist, 1826–1889), kirjailija ja kriitikko
Ahti Oksanen (s. 1993), jääkiekkoilija
 Anna Oksanen eli Anna Chappell (1925–2005), näyttelijätär
Arto Oksanen, tähtitieteen harrastaja
Arvo Oksanen (1908–1992), yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Aulikki Oksanen (s. 1944), kirjailija ja runoilija
Eino Oksanen (1931–2022), kestävyysjuoksija
Elina Oksanen (s. 1964), kasvitieteen professori
Emil Oksanen (s. 1998), jääkiekkoilija
Hannu Oksanen, jalkapalloilija
Hannu Oksanen (s. 1957), jääkiekkoilija
Hans Oksanen (1925–2015), eläinlääketieteen professori
Heikki Oksanen (1915–1989), kaupunkineuvos, kaupunginjohtaja
Ilmari Oksanen (1906–1977), jalkapalloilija
Jaakko Oksanen (s. 1948), kenraalimajuri
Jaakko Oksanen (s. 2000), jalkapalloilija
Janne Oksanen (s. 1994), pianisti
Jussi Oksanen (1889–1945), poliitikko ja päätoimittaja
Jussi Oksanen (s. 1979), lumilautailija
Kaarlo Oksanen (1909–1941), näyttelijä ja jalkapalloilija
Kaino Oksanen (1884–1966), poliitikko, opettaja ja meteorologi
Kerttu Oksanen (s. 1902), runoilija
Kimmo Oksanen (s. 1960), toimittaja
Lahja Oksanen (1897–1968), jääkärieverstiluutnantti
Lasse Oksanen (s. 1942), jääkiekkoilija
Maire Oksanen (o.s. Österdahl, 1927–2013), pituushyppääjä
Marko Oksanen (1975–2014), jalkapalloilija
Markku Oksanen (s. 1966), ympäristöfilosofi ja kirjailija
Mauri Oksanen (1939–2015), urheilujohtaja
Mirja Oksanen (s. 1963), näyttelijä
Nico Oksanen (s. 1994), kuulantyöntäjä
Niko Oksanen (1899–1973), opettaja ja kirjailija
Oiva Oksanen (1917–1977), kielenkääntäjä ja suomentaja
Orvokki Oksanen (s. 1932), näyttelijä
Osmo K. Oksanen (1916–1978), mainosgraafikko
Pekka Oksanen, laulaja
Pentti Oksanen (1923–2008), kirjailija
Ritva Oksanen (s. 1939), näyttelijä ja laulaja
Sirkkaliisa Oksanen (1922–2005), kirjailija
Sofi Oksanen (s. 1977), kirjailija
Sven B. Oksanen (1915–1960), äärioikeistolainen toimittaja ja poliitikko
Taisto Oksanen (s. 1964), näyttelijä
Timo Oksanen (s. 1976), jääpallomaalivahti
Tuomas Oksanen (s. 1984), näyttelijä
Unto Oksanen (1922–1984), mäkihyppääjä
Veera Oksanen (s. 1978), keihäänheittäjä
Viktor Oksanen (1869–1936), lasihiomomestari ja suomalaisen lasinhiontataidon kehittäjä
Ville Oksanen (s. 1987), jalkapalloilija
Ville Oksanen (1906–1983), näytelmäkirjailija
Ville Oksanen (1976–2014), kansalaisaktivisti ja lakimies
Vilma Oksanen (s. 2000), jalkapalloilija
Voitto Oksanen (1892–1947), juristi ja korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos
Yrjö Oksanen (1884–1978), toimittaja, virkamies ja työväenliikkeen vaikuttaja.

Fiktiivisiä Oksasia 
 Taisto Oksanen Kari Hotakaisen romaanissa Juoksuhaudantie.

Lähteet
James Pond

James Pond on tietokonepelien sarja, joka tehtiin 1991–1993. Päähenkilönä peleissä on James Pond, agenttikala. Pelit tehtiin ensin Amiga ja Atari ST tietokoneille, ja käännettiin myöhemmin joillekin aikansa pelikonsoleille ja muille tietokoneille.

Ensimmäisessä pelissä, James Pond – The Underwater Agent, ohjataan Pondia erilaisissa tehtävissä veden alla. Jaksojen nimet ovat väännöksiä James Bond -elokuvien nimistä. Viimeisessä jaksossa vastassa on vihollinen nimeltä Dr. Maybe. Peli on tasohyppelymäinen, mutta Pond on melkein koko ajan vedessä, joten varsinaista hyppimistä ei pelissä hirveästi ole (vedenpinnan yläpuolella Pond voi sätkiä ja hypellä).

Toinen peli James Pond 2 – Codename Robocod, on jo suoraviivainen tasohyppely. Siinä Pond on oppinut kävelemään evillään. Hän voi metallihaarniskansa avulla venyä ylöspäin loputtomiin ja osittain suojautua vihollisilta kilven alle. Pond voi myös roikkua ja liikkua sivusuunnassa katossa. 

Kolmas peli, Aquatic Games, on monta lajia sisältävä vesiurheilupeli. Muutamassa lajissa ohjataan Pondia, muissa lajeissa on muita hahmoja. Lajeina on juoksua, kolmiloikkaa, pallojen poispuskemista nukkuvien hylkeiden luota, kalojen ruokkimista karkeilla, jonglöörausta merisiileillä (bonuslaji), kotiloiden keräystä ja heittelyä, estejuoksua sähköankeriasaitojen yli, hyppimisvoimistelutemppuja ja yksipyöräisellä ajoa mäkisessä maastossa.

Neljäs peli, Operation Starfish (työnimeltään Splash Gordon) oli taas tasohyppely. Uutuutena oli esimerkiksi maaston mäet, jotka muuttavat hahmon kävelykulmaa. Pelissä ollaan Kuun juustoviljelmillä, ja siinä on Mario-peleistä tuttu yleiskartta, josta pääsee varsinaisiin jaksoihin.

James Pond -pelit 

 James Pond – The Underwater Agent (1991)
 James Pond 2 – Codename Robocod (1991)
 James Pond 3 – Operation Starfish (1993)

Spin-offit
 Aquatic Games (1992)

Aiheesta muualla 
 Pelisarja MobyGamesissä 

Videopelisarjat
Klinga

Klinga voi viitata:

Klinga-nimisiä henkilöitä 
Aarre Klinga (1930–1987), suomalainen jalkapalloilija, jääkiekkoilija ja käsipalloilija
Esa Klinga (s. 1939), suomalainen yhdistetyn hiihtäjä, valmentaja ja urheilujohtaja
Jani Klinga (s. 1975), suomalainen entinen mäkihyppääjä ja nykyisin yhdistetyn ja mäkihypyn valmentaja
Kari-Pekka Klinga (s. 1963), suomalainen koripalloilija
Lisa Klinga (s. 1991), ruotsalainen jalkapalloilija
Matti Klinga (s. 1994), suomalainen jalkapalloilija
Sebastian Klinga (s. 1992), suomalainen mäkihyppääjä 
Ville Klinga (s. 1968), suomalainen urheilutoimittaja ja TV-tietokilpailujuontaja.

Muita merkityksiä 
Klinga, taajama Namsosin kaupungissa Norjassa.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Bruno Jalander

Bruno Fredrik Jalander (28. elokuuta 1872 Raahe – 14. joulukuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri, joka toimi Uudenmaan läänin maaherrana sekä sota- ja puolustusministerinä.

Jalanderin vanhemmat olivat lennätinpäällikkö, hovineuvos Fredrik Wilhelm Jalander ja Tekla Alexandra (o.s. Forsell). Hän kävi Haminan kadettikoulun ja palveli upseerina Uudenmaan tarkka-ampujapataljoonassa 1895–1902. Suomen sotaväen lakkauttamisen jälkeen Jalander oli vankilavirkailijana 1902–1905, Helsingin poliisilaitoksen palveluksessa 1905–1910 ja Juankosken tehtaiden isännöitsijänä 1910–1913. Jalander kävi Härnösandin metsäkoulun 1913 ja ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli Venäjän joukoissa 1914–1917. 

Uudenmaan läänin maaherrana Jalander oli vuosina 1917–1932. Hän osallistui keväällä 1932 Mäntsälän kapinan kukistamiseen.

Jalander toimi sotaministerinä Erichin hallituksessa 1920–1921, Vennolan II hallituksessa 1921–1922 ja Cajanderin I hallituksessa 1922 sekä puolustusministerinä Kallion I hallituksessa 1922–1923. Kaikissa näissä hallituksissa Jalander oli ammattiministerinä.

Jalander oli naimisissa oopperalaulaja Aino Acktén kanssa vuodesta 1919 tämän kuolemaan vuonna 1944. Aiemmin hän oli ollut eroon päättyneessä avioliitossa Nina Helena Schultzin kanssa 1906–1919.

Kirjallisuutta 
 Ackté, Aino: Kenraali Bruno Jalanderin muistelmia Kaukasiasta ja Suomen murroskaudelta. 1932.

Lähteet 

Suomen puolustusministerit
Suomalaiset kenraalit
Uudenmaan läänin maaherrat
Suomalaiset poliisit
Vuonna 1872 syntyneet
Vuonna 1966 kuolleet
Hammaslääkäri (elokuva)

Hammaslääkäri (The Dentist) on vuonna 1996 tehty kauhuelokuva. Elokuvan on ohjannut Brian Yuzna.

Tarina
Elokuva kertoo hammaslääkäristä nimeltä Tri Alan Feinstone. Hänen elämänsä sujuu hyvin, sillä hänellä on nuori ja kaunis vaimo, sekä hyvin menestyvä vastaanotto Beverly Hillsissä. Mutta tohtorilla on outo päähänpinttymä puhtaudesta, kaiken täytyy olla puhdasta. Alanin kuullessa että hänen vaimonsa pettää häntä, hän suorastaan sekoaa ja alkaa purkaa aggressioitaan potilaisiin...

Rooleissa

Vuoden 1996 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset kauhuelokuvat
Sarjamurhaajaelokuvat
Uinu, uinu lemmikkini 2

Uinu, uinu lemmikkini 2 (Pet Sematary 2) on vuonna 1992 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva. Elokuva on jatko-osa vuoden 1989 Uinu, uinu lemmikkini -elokuvalle, joka perustuu Stephen Kingin kirjaan. Elokuvan on ohjannut Mary Lambert.

Juoni 

Elokuva kertoo nuoresta Jeffistä, joka muuttaa isänsä, Chasen, kanssa pieneen Ludlowin kylään aloittaakseen uuden elämän, sen jälkeen kun perheen äiti menetti henkensä. Jeffiä kiusataan koulussa, eikä hän tunnu saavan ystäviä kunnes tapaa Drewin. Drew asuu äitinsä ja ilkeän isäpuolensa kanssa ja hänellä on koira, jonka Drewin isäpuoli, Gus, ampuu kyllästyneenä koiran jatkuvaan haukuntaan. Jeff ja Drew hautaavat koiran vanhalle intiaanien hautausmaalle. Legendan mukaan maaperä herättäisi kuolleet henkiin. Jeff ja Drew pitävät tarinoita pelkkänä höpinänä, mutta koira palaakin takaisin. Uinu, uinu lemmikkini I:n kissan tavoin, intiaanien hautausmaan haudasta noussut koirakin haisee omituiselle, ja silmissä näkyy jotakin outoa. Kun koira tappaa Drewin isäpuolen Gusin, pojat päättävät tehdä saman kuin aiemminkin. He hautaavat Gusin intiaanien hautausmaalle. Gus herää henkiin, ja hetken Drew jopa iloitsee, että haudasta noussut Gus on paljon mukavampi kuin entinen Gus. Ilo päättyy lyhyeen, kun Gusista alkaa ilmetä todella pahoja piirteitä. Helvetti pääsee valloilleen.

Näyttelijät

Tuotanto 
Ensimmäisen Uinu, uinu lemmikkini -elokuvan suuren menestyksen myötä Paramount osoitti hetimiten kiinnostusta jatko-osan työstämiseen. Kummatkin leffat ohjannut Mary Lambert oli pyöritellyt mielessä ideaa suorasta jatkumosta, jossa tarinan keskiössä olisi aiemmasta elokuvasta tuttu Creedin perheen eloonjäänyt tytär Ellie teini-ikään varttuneena. Paramount ei kumminkaan innostunut lainkaan ajatuksesta keskittää tarina teinitytön ympärilke, joten jatko-osaan luotiin uusia hahmoja itsenäisempää tarinaa ajatellen. Vasta 13-vuotias Edward Furlong kiinnitettiin päärooliin saatuaan aiemmin maailmanmainetta roolistaan Terminator 2 – Tuomion päivä -elokuvassa.

Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo elokuvaa heikoksi ja edeltäjäänsä raaemmaksi jatkorahastukseksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.

Lähteet

Vuoden 1992 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset kauhuelokuvat
Stephen Kingin teoksiin perustuvat elokuvat
Rautatalo

Rautatalo on rakennus Helsingin Kluuvin kaupunginosassa Gasellin korttelissa osoitteessa Keskuskatu 3. Rautatalon suunnitteli suomalainen arkkitehti Alvar Aalto ja se valmistui vuonna 1955. Rakennus sijaitsee Domus Litoniin ja Kinopalatsin liiketalon välissä. Rautatalo tehtiin rautakauppa-alan keskusjärjestöjen rakennukseksi, mistä juontuu sen nimi.

Kutsukilpailun Rautatalosta järjesti Hakasalmen Oy vuonna 1951. Aalto voitti kilpailun ehdotuksellaan, jossa uusi rakennus liitettiin taitavasti jo olemassa olevaan ympäristöön. Rakennuksen tärkein tila on Marmorihalli, katutasoa ylempänä oleva kolmen kerroksen korkuinen kattovalaistu valopiha, jota kiertävät toimistokerroksien parvet. Salin lattia on marmoria ja parvien kaiteet päällystetty travertiinilla. Salissa toimi rakennuksen valmistumisesta lähtien Colombian, myöhemmin Fazerin kahvila. Siitä ja sen miljööstä tuli suihkulähteineen ja viherkasveineen suosittu keidas keskelle kaupunkia, mutta kahvilatoiminta lakkasi 1980-luvun puolivälissä. Nykypäivänä tilassa toimii ravintola Dylan Marmoripiha 

Rautatalon Keskuskadun puoleinen julkisivu on kuparia, pronssia ja lasia. Se on yksi ensimmäisistä verhojulkisivuista Helsingissä. Pohjoispäädyn julkisivu on vuorostaan punatiiltä. Rautataloon asennettiin Suomen ensimmäiset "ajattelevat" hissit. Eräs lehti kirjoitti niistä seuraavasti:

Lähteet

Aiheesta muualla 

Alvar Aallon suunnittelemat rakennukset
Helsingin suojellut rakennukset
Kluuvi
Fuel for the Fire


Fuel for the Fire on vuoden 2007 Suomen Idols-voittajan Ari Koivusen debyyttialbumi, joka julkaistiin 30. toukokuuta 2007. Albumilta julkaistiin singlenä popvaikutteinen kappale "Hear My Call". Albumia on myyty yli 69 000 kappaletta. Fuel for the Fire teki suomalaista listahistoriaa 2007, viikolla 32 ollessaan Suomen virallisen albumilistan ykkösenä 12 viikkoa yhtäjaksoisesti.

Albumin ovat tuottaneet Nino Laurenne ja Pasi Heikkilä, ja sille ovat tehneet musiikkia muun muassa Marco Hietala, Timo Tolkki, Tony Kakko, Janne Joutsenniemi ja Jarkko Ahola.

Sonata Arctican vuonna 2012 julkaistulla Stones Grow Her Name -albumilla kuullaan Tony Kakon sanoittama ja säveltämä kappale "Losing My Insanity", jonka hän teki alun perin Koivusen Fuel for the Fire -albumille.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Ari Koivunen − laulu
 Nino Laurenne − rytmikitarat
 Mikko Kosonen, Tuomas Wäinölä − soolokitarat
 Pasi Heikkilä − bassokitara
 Mirka Rantanen, Mikko Kaakkuriniemi − rummut
 Janne Wirman − kosketinsoittimet
 Kimmo Blom, Pasi Rantanen, Pekka Heino − taustalaulu
 Pessi Levanto − lisäkoskettimet kappaleessa "Stormwind"
 Mikko Salovaara − soolokitara kappaleessa "Hetki lyö"

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2007 esikoisalbumit
Ari Koivusen albumit
Nino Laurennen tuottamat albumit
Marija Šerifović

Marija Šerifović (), s. 14. marraskuuta 1984) on serbialainen laulaja, joka voitti vuoden 2007 Eurovision laulukilpailun Helsingissä.

Tausta 

Šerifović syntyi 14. marraskuuta 1984 Kragujevacissa, Serbian sosialistisessa tasavallassa, Jugoslavian sosialistisessa liittotasavallassa. 
Marijan äiti, Verica Šerifović, on tunnettu laulaja, ja Marijan isä Rajko on kotoisin Serbiasta, vaikka onkin osittain turkkilaista syntyperää. Šerifović on syvästi uskonnollinen.

Musiikkiura

Albumit
Šerifovićin ensimmäinen albumi Naj, najbolja julkaistiin vuonna 2003. Kyseinen albumi menestyi varsin hyvin, ja sen suurin hitti oli "Znaj da znam", jonka ideoi Darko Dimitrov. Kesällä 2005 singlenä julkaistu "Agonija" on cover-versio kreikkalaisen laulajan Despina Vandin laulusta "Olo lipis". 

Vuonna 2006 ilmestyi Šerifovićin toinen albumi Bez ljubavi, joka myös menestyi hyvin. Alkuvuodesta 2007 hän julkaisi singlensä Bez tebe.

Festivaalit
Šerifović on osallistunut Budva-festivaaleihin vuonna 2003 laululla "Gorka čokolada" ja vuonna 2004 laululla "Bol do ludila". Viimeksi mainittu voitti juhlan pääpalkinnon.

Eurovision laulukilpailut
Šerifović osallistui vuonna 2005 Serbia ja Montenegron kansalliseen euroviisukarsinta Beovizijaan laululla "Ponuda" ilman menestystä. Osallistuessaan uudelleen vuonna 2007 hän voitti Eurovision laulukilpailun 2007 Serbian edustajana Helsingissä 12. toukokuuta kilpailukappaleella ”Molitva” ('rukous') (säv. Vladimir Graić, san. Saša Milošević Mare). Kappaleesta on myös tehty suomenkielinen versio ”Rukoilen”.

Seksuaalisuus- ja romanivähemmistöihin kuuluva Šerifović kertoi Serbian television haastattelussa ”Molitvan” olevan omistettu kaikille vähemmistöille.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Virallinen sivusto
 Profiili Ylen euroviisusivustolla 
 HS.fi: Serbia voitti Euroviisut 
 HS.fi: Serbian Marijalla hurja suosio 
 Molitva-laulun erikielisiä versioita 
  

Serbian euroviisuedustajat
Serbialaiset laulajat
Euroviisuvoittajat
Vuoden 2007 euroviisuedustajat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Leena Luostarinen

Leena Estelle Luostarinen (15. toukokuuta 1949 Pori – 28. heinäkuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.

Taiteellinen tuotanto
Luostarisen maalausten aihepiiri ja toteutus välittävät koskettavasti taiteilijan omia tunnetiloja ja kokemusmaailmaa. Hänen tuotantonsa edustaa persoonallisella tavalla yleiseurooppalaista ekspressionismia. Luostarisen ensinäyttely oli 1973 Helsingissä. Luostarinen erottui yhdessä Marika Mäkelän kanssa 1970-luvun lopulla Suomen maalaustaiteen valtavirrasta poikkeavilla, uusekspressionistisilla maalauksillaan, joita voidaan osin luonnehtia myös postmoderneiksi. Luostarisen maalaukset eivät esitä suoraa tarinaa, vaan keskeisimpinä elementteinä ovat tila ja tunnelma. Hänen maalauksissa käsittelemistään aiheista tunnetuimpiin kuuluvat suurikokoiset, uljasprofiiliset, lepäävät kissaeläimet. Muita aiheita ovat iibislinnut, sfinksit ja kukat.

Luostarinen oli Helsingin juhlaviikkojen Vuoden taiteilija 1988. Hän toimi myös maalauksen professorina Kuvataideakatemiassa.

Palkinnot ja tunnustukset
 1973 Valtion taiteilijapalkinto
 1974 Nuorten näyttelyn dukaattipalkinto
 1981 Suomen Taiteilijaseuran palkinto
 1985–1986 Fulbright-stipendi
 1988 Vuoden Taiteilija, Helsingin juhlaviikot
 1995 Pro Finlandia -mitali
 1995 Valtion 15-vuotisapuraha
 2013 Valtion taiteilijaeläke

Hautamuistomerkki 

Luostarinen kuoli vuonna 2013 sairauteen. Leena Luostarisen hautamuistomerkki, joka on Matti Peltokankaan suunnittelema, valmistui Hietaniemen hautausmaalle vuonna 2018. Muistomerkki on pronssiveistos, joka lepää hautakiven päällä ja esittää lepäävää kissaeläintä.  Muistomerkki sijaitsee Hietaniemen hautausmaan uudella alueella kappelin läheisyydessä, korttelissa 12, rivi 7, paikka 374.

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset taidemaalarit
Pro Finlandia -palkitut
 Suomalaiset professorit
Vuonna 1949 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Taru Rinne

Taru Rinne (s. 27. elokuuta 1968 Turku) on suomalainen entinen karting-autoilija ja ratamoottoripyöräilijä. Hän on ensimmäinen nainen, joka on yltänyt MM-pisteille ratamoottoripyöräilyn MM-sarjassa. Kansainvälinen Moottoriliitto FIM valitsi Taru Rinteen vuoden 2017 naismoottoripyöräilyn legendaksi ja hänet palkittiin FIM:n palkintogaalassa Andorrassa 26.11.2017.

Ura

Karting
Rinne aloitti uransa karting-kuljettajana kilpailemalla tulevia formula-1 -kuljettajia Mika Häkkistä, Mika Saloa ja Jyrki Järvilehtoa vastaan. Hän voitti Suomen mestaruuden 85cc -luokassa ennen Häkkistä vuonna 1979, sijoittui seuraavana vuonna toiseksi Salon jälkeen - Häkkinen oli neljäs - ja taisteli vuonna 1981 jälleen Häkkistä vastaan sijoittuen tämän jälkeen toiseksi. Vuonna 1982 Rinne voitti taas mestaruuden Häkkisen ollessa toinen. 1983 Rinne sijoittui niin ikään ensimmäiseksi loppupisteissä, mutta hylättiin viimeisessä kilpailussa sääntöjen vastaisen bensiinin vuoksi, ja mestaruus meni Häkkiselle. Lisäksi Rinne sai vuoden ajokiellon, joka päätti hänen lupaavan karting-uransa.

Ratamoottoripyöräily
Huolimatta menestyksestään nelipyöräisellä Taru Rinne vaihtoi moottoripyöriin ja debytoi road racingin MM-sarjassa vuonna 1988. Hän sijoittui Hondallaan toiseksi 125-kuutioisten Hockenheimin GP:n aika-ajossa vuonna 1989 ja johti osan kilpailua. Rinne sijoittui lopulta seitsemänneksi parantaen yhdellä sijalla aiempaa parastaan, Assenin kahdeksatta sijaa. Tämä jäi hänen parhaaksi sijoituksekseen, sillä Rinne joutui pahaan onnettomuuteen Paul Ricardin kilpailussa. Hän toipui ajokuntoon, mutta sai kirjeen Bernie Ecclestonelta, joka tuohon aikaan päätti, ketkä saavat osallistua sarjaan. Kirjeessä sanottiin, ettei Rinne ole mukana MM-sarjassa seuraavana vuonna. Tämä lopetti hänen uransa huipputasolla, ja Rinne sanoi myöhemmin kyseisen kirjeen olleen suurin pettymys hänen elämässään.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Mitä kuuluu Taru Rinne? Turun Sanomat 18.3.2001

Suomalaiset ratamoottoripyöräilijät
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Mopelia

Mopelia tai Maupihaa on atolli Seurasaarilla Ranskan Polynesiassa. Se kuuluu Suojanpuoleisiin saariin.

Atolli on karkeasti 8 km leveä, ja sen laguuni on noin 40 m syvä. Atollin riutat mahdollistavat vain yhden pienen kulkureitin pois atollin länsipuolelta. Atollin itäosat ovat kapeaa, tiheään kasvanutta pienten saarien ketjua. Pääsaaren Motu Mopelian ja muiden saarten yhteispinta-ala on 2,6 km². Atollin ainoa kylä sijaitsee pääsaarella, ja se on seissyt siinä 1985 lähtien. Asukkaita kylässä on kymmenen.

Samuel Wallis löysi atollin 1767 yhdessä Motu Onen ja Fenua Uran kanssa. 1917 saarelle perustettiin Papetee company, jonka kolme työntekijää valmistivat kopraa, kasvattivat sikoja ja kanoja ja keräsivät kilpikonnia. Myöhemmin saarelle perustettiin toinen yritys, joka istutti saarille kookospalmuja.

Ainakin osa-aikaisesta alkuperäisasutuksesta kertovat arkeologiset löydöt mm. kalastusvälineistä.

Tahiti
Pentti Virrankoski

Pentti Virrankoski (s. 20. kesäkuuta 1929 Vancouver) on suomalainen historiantutkija ja emeritusprofessori. Virrankoski oli Turun yliopiston Suomen historian apulaisprofessori vuodesta 1965 ja professori 1978–1992.

Virrankoski on laaja-alainen historian ja kulttuuriantropologian tutkija. Tunnustuksena teoksistaan hän on saanut Åbo Akademilta kunniatohtorin arvon 1988. Svenska litteratursällskapet i Finland on myöntänyt hänelle 1988 Kustaa III:n palkinnon ja Ruotsin akatemia 1996 Axel Hirschin palkinnon.

Tuotanto
 Suur-Kalajoen historia I. 1956. 442 s. (2. painos 1988.)
 Kokkolan pitäjän yläosan historia. 1961.745 s.
 Myyntiä varten harjoitettu kotiteollisuus Suomessa autonomian ajan alkupuolella (1809 - noin 1865). (Väitöskirja). 1963. 511 s. 
 Pohjois-Pohjanmaa ja Lappi 1600-luvulla. Pohjois-Poh­janmaan ja Lapin historia III. 1973. 842 s.
 Suomen taloushistoria kaskikaudesta atomiaikaan. 1975. 288 s.
 Pohjois-Amerikan intiaanit. Rio Granden pohjoispuolella asunei­den heimojen kulttuuri ja historia. 1977. 298 s. - Uudistettu laitos 1980. 
 Kärryseppiä ja rekinikkareita. Ilmajoen ajokaluteollisuuden historia. 1981. 96 s.
 Anders Chydenius. Demokraattinen poliitikko valistuksen vuosisadalta. 1986. 498 s. - Ruotsiksi: Anders Chydenius. Demokratisk politiker i upplysningens tid. 1995.
 Karjala takaisin - suhteet Venäjään terveiksi. 1994. 59 s.
 Käsitöistä leivän lisää. Suomen ansiokotiteollisuus 1865-1­944. 1994. 746 s.
 Yhdysvaltain ja Kanadan intiaanit. Intiaanikansojen kult­tuu­ri ja historia Rio Grandelta Yukonjoelle. 1994. 461 s.
 Pohjanlahden ja Suomenselän kansaa. Kahdeksan vuosisataa Keski-Pohjanmaan historiaa.  1997. 488 s.
 Suomen historia. 2001. 1138 s. - 2. painos 2009.
 Heikki Klemetti. Elämäntyö ja henkilökuva. 2004. 410 s.
 Laihinsa kukin kirnuaa ja yhtä palio voita saa. Kauhavan kansanperinnettä ja elämänmenoa. 2010. 201 s.
 Hyvien kirjojen vahvaa juomaa juoden. Kirjan historiaa Saarnaajan kirjasta Konstan kortteeriin. 2011. 224 s. (Omakustanne.)
 Suomen historia. Maa ja kansa kautta aikojen. 2012. 462 s.
 Historian professori ja laulajapoika. Kulttuurin kuvia suuren muutoksen ajalta. 2013. 480 s.

Lähteet 

Suomalaiset historioitsijat
Turun yliopiston professorit
Vuonna 1929 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Sammy Davis

Sammy Davis voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

 Sammy Davis Jr., yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä
 Sammy Davis Sr., yhdysvaltalainen tanssija, yllä mainitun isä
 Sammy Davis, brittiläinen kilpa-autoilija ja moottoriurheilutoimittaja.
Tallinnan yliopisto

Tallinnan yliopisto (lyhenne TÜ, viroksi Tallinna Ülikool) on Tallinnassa sijaitseva korkeakoulu, joka perustettiin vuonna 2005 pienempien korkeakoulujen fuusion tuloksena. Yliopiston kampus sijaitsee keskustassa sataman, Kadriorgin sekä presidentin virka-asunnon läheisyydessä. Yliopisto koostuu kuudesta tiedekunnasta, joissa opiskeli vuonna 2022 yhteensä 7124 opiskelijaa.

Historia ja opetus 
Yliopisto perustettiin vuonna 2005, kun Baltian filmi, media ja taide-instituutti, Tallinnan pedagoginen instituutti, Tallinnan historian tutkimuslaitos sekä Viron akateeminen kirjasto yhdistyivät korkeakouluksi.

Yliopistossa opiskeli vuonna 2022 yhteensä 7124 opiskelijaa ja sen henkilökunnan koko oli 458. Yliopistolla on 117 opinto-ohjelmaa, joista 22 on englanninkielisiä. Suurin osa opetuksesta on Tallinnassa, mutta yliopistolla on myös toimipiste Helsingissä.

Yliopiston painopistealueita ovat mm. kestävä kehitys, valmentaminen akateemista uraa varten sekä yhteiskunnallisen dialogin lisääminen.

Kampus ja tiedekunnat 
Yliopistossa on kuusi tiedekuntaa sekä kaksi itsenäistä laitosta. Tiedekunnat sekä laitokset tekevät tutkimusta mm. humanistisissa tieteissä, taiteessa ja luonnontieteissä.

Tallinnan yliopiston kampus jakautuu useisiin, joista suurin osa sijaitsee Tallinnan keskustassa. Rakennuksilla on käytössä latinankieliset nimet. Yliopiston kampukseen kuuluu seuraavat rakennukset:

 Terra

 Nova

 Mare

 Astra
 Vita
Terra, joka on latinaa ja tarkoittaa maata on yliopiston päärakennus. Päärakennus valmistui vuonna 1938 ja on näin yliopiston vanhin rakennus. Nova (uusi) rakennuksessa sijaitsevat Baltian elokuva-, media-, taide-, tiedotusopin instituutin tilat ja rakennus vihittiin käyttöön vuonna 2012. Tiloissa sijaitsee mm. elokuvateatteri ja erilaisia tuotantoon liittyviä studioita. Mare (meri) on vuonna 2006 valmistunut rakennus ja se on suunniteltu hyödyntämään auringonvalon läpäisyä rakennukseen. Astra (tähti) rakennuksessa sijaitsevat  yliopiston laboratoriotilat. Rakennus valmistui vuonna 2012.

Kansainvälisyys
Tallinnan yliopisto tekee yhteistyötä 55 eri yliopiston kanssa yli 30 maassa ja sillä on yli 600 yliopiston kanssa Erasmus+ -yhteistyösopimus. Lisäksi yliopisto järjestää kesäkursseja, joihin osallistuu keskimäärin 300 opiskelijaa vuosittain 50 eri maasta. Yliopisto on ollut jäsenenä Euroopan unionin Horizon 2020 -ohjelmassa.

Vuonna 2022 Tallinnan yliopisto sijoittui 1200 parhaan yliopiston joukkoon kansainvälisesti. Kansallisella tasolla yliopisto oli vuonna 2022 neljänneksi paras sijoittuen heti Tarton yliopiston, Tallinnan teknillisen yliopiston ja Viron maatalousyliopiston jälkeen korkeatasoisimmaksi.

Tallinnan yliopistolla on sinfoniaorkesteri, monta palkittua kuoroa ja erinäisiä urheilu-, sekä tanssiryhmiä. Yliopiston mieskuoro on saanut erityisesti kansainvälistä huomiota, kun se voitti vuonna 2015 hopeaa arvostetussa Cornwallin kansainvälisessä mieskuorojen kilpailussa. Kilpailuun osallistui noin sata mieskuoroa ympäri maailmaa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Tallinnan yliopiston verkkosivut 

Viron yliopistot
Tallinnan oppilaitokset
Deportivo Alavés

Deportivo Alavés on espanjalainen jalkapalloseura Vitoria-Gasteizin kaupungista Baskimaalta. Seuran edustusjoukkue pelaa Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa.

Alavés on pelannut Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa yhteensä 11 kautta vuosina 1930–1933, 1954–1956, 1998–2003 ja 2005–2006. Segunda Divisiónin ensimmäiseksi seura on sijoittunut kausilla 1929–1930, 1953–1954 ja 1997–1998. Kaudella 2000–2001 Alavés ylsi UEFA Cupin loppuotteluun, jonka Liverpool voitti lopulta 5–4 Alavésin tehtyä oman maalin jatkoajan 26. minuutilla.

Pelaajat 
Päivitetty 20. lokakuuta 2022.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Deportivo Alavésin sivusto 

Alaves
Álava
Kääntöpöytä

Kääntöpöytä eli kääntötaso on keskusakselin ja ympyränmuotoisen kiskotuksen varaan sijoitettu, yleensä 360° kääntyvä silta, jonka päälle veturi voidaan ajaa ja sitten kääntää haluttuun suuntaan. Laivoissa (esim. S/S Viking) on käytetty autojen kääntöpöytiä.

Vaihtoehtoisesti kääntöpöytä on sama kuin pyöröpöytä (rotary table) eli jakopöytä eli indeksipöytä, metallityössä käytetty tarkkuuslaite. Sen avulla operaattori voi porata tai katkoa työkappaletta täsmälleen tasavälein kiinteän akselin suhteen. 

Veturien niin sanotun sektoritallin yhteydessä kääntötaso on välttämätön: sen avulla veturit voidaan jakaa omiin talleihinsa, jolloin riittää yksi tuloraide ja tallien omat raiteet, kun pöytä voidaan kääntää vuorotellen kunkin tallin kohdalle. 

Tavallisimmin pöytää käytetään veturin ympäri kääntöön, jotta keula saadaan ajosuuntaan. Pyörityskoneistot ovat pääosin sähkömekaanisia. Joissakin paikoissa, kuten Hyvinkäällä ja Porvoossa, ne ovat kuitenkin käsin pyöritettäviä vaihteiston avulla.

Joissain kääntöpöytien montuissa oli höyryllä toimiva lumensulatus.

Lähteet
 Suomen Rautatiemuseo

Viitteet

Aiheesta muualla

Rautatietekniikka
Höyryveturit
M/S Finnarrow

M/S Finnarrow () on RoPax IV Arrowin omistama ro-ro/matkustaja-alus. Aluksen rakensi Pt Dok Kodja Bahri vuonna 1996 Jakartassa, Indonesiassa. Finnarrowilla on kuollutta painoa 6 124 tonnia ja sen jääluokitus on 1A eli alus pystyy liikennöimään useimmissa jääolosuhteissa yksin, ilman jäänmurtajan apua. Alus on rekisteröity Ruotsin lipun alle ja sen kotisatama on Malmö. Toukokuusta 2007 lähtien Stena Line on operoinut aluksella Karlskronan ja Gdynian välillä.

Käyttöhistoria 

28. syyskuuta 1992 alus laskettiin vesille. Rakennusvaiheessa telakalla ilmeni tekninen ongelma ja aluksi alusta suunniteltiin vuokrattavaksi TT-Linen Travemünden ja Trelleborgin väliseen liikenteeseen. Vasta 19. huhtikuuta 1996 rouva Marianne Nilsson kastoi aluksen Jakartassa. Nimi oli Gotland. Kastamisen jälkeen alus luovutettiin Rederi AB Gotlandin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Ruotsin lipun alle. Kotisatamaksi tuli Gotlannissa sijaitseva Visby.

Helmikuusta 1997 16. maaliskuuta saakka alus oli vuokrattuna Tor Linen Göteborgin ja Gentin väliseen liikenteeseen. Huhtikuussa ruotsalainen Nordic Trucker Line vuokrasi aluksen Oxelösundin ja Pietarin väliseen liikenteeseensä. Kesäkuussa alus vuokrattiin SeaWind Linelle, reitille Turku–Tukholma.

Finnlinesin omistukseen 

17. joulukuuta 1997 Finnlines osti aluksen ja rekisteröi sen Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Helsinki. 19. joulukuuta alus sai nykyisen Finnarrow-nimensä. 31. joulukuuta 1997 ja 26. toukokuuta 1998 välisen ajan Finnarrow liikennöi Helsingin ja Travemünden välillä. 

2. heinäkuuta 1998 alkaen Finnlink aloitti liikennöinnin aluksella linjalla Naantali–Kapellskär. Liikenne loppui tuolla välillä joulukuussa 2002. Tammikuun alussa 2003 Finnarrow rekisteröitiin Finnlinesin ruotsalaisen tytäryhtiön, Nordö Linkin omistukseen. Nordö Link aloitti liikennöinnin aluksella reitillä Travemünde–Malmö. 2. tammikuuta Finnlink aloitti jälleen liikenteen Finnarrowilla Naantalin ja Kapellskärin välillä. Tammikuun alussa 2006 Nordö Link siirsi aluksen jälleen Malmön ja Travemünden välille. 31. maaliskuuta 2007 Scandlines vuokrasi aluksen. Maaliskuusta toukokuun alkuun Finnarrow liikennöi Rostockin ja Ventspilsin välillä. 27. huhtikuuta Stena Line vuokrasi aluksen ja 7. toukokuuta se siirtyi nykyiselle reitilleen, Gdynian ja Karlskronan välille.

4. joulukuuta 2007 samana päivänä perustettu malmöläinen RoPax IV Arrow AB osti aluksen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Fakta om Fartyg – M/S Gotland 
Finnarrowista Finnlinesin sivuilla
The ferry site – M/F Finnarrow 

Finnarrow
Finnarrow
Kuolema Venetsiassa (elokuva)

Kuolema Venetsiassa (Morte a Venezia) on Luchino Viscontin ohjaama draamaelokuva vuodelta 1971. Se perustuu Thomas Mannin novelliin Kuolema Venetsiassa, joka ilmestyi vuonna 1912. Elokuvan pääroolissa säveltäjä Gustav von Aschenbachia näyttelee Dirk Bogarde ja nuorta Tadziota ruotsalainen Björn Andrésen.

Taustaa
Elokuva perustuu keskeisesti Thomas Mannin novelliin, mutta mukana on myös Mannin romaanin Tohtori Faustuksen piirteitä. Kolmas teos, joka on jättänyt jälkensä varsinkin hotellin johtajan henkilöön, on Marcel Proustin Kadonnutta aikaa etsimässä.

Tuotanto
Etsittyään Tadzion rooliin sopivaa nuorukaista ympäri Eurooppaa ulottuneella roolituskiertueella Visconti valitsi rooliin lopulta Roy Anderssonin elokuvassa Eräs rakkaustarina (1970) sivuosaa esittäneen ruotsalaisen Björn Andrésenin.

Elokuvan puvustuksesta vastasi muotitaiteilija Piero Tosi, joka oli sitä ennen työskennellyt jo parissa Viscontin elokuvassa, monissa Milanon La Scalan oopperaproduktioissa ja Pier Paolo Pasolinin Medeiassa (1969).

Läpi koko elokuvan sen tärkeänä musiikkiteemana soi Mahlerin viidennen sinfonian Adagietto.

Näyttelijät

Vastaanotto
Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1984 Kuoleman Venetsiassa kuuluvan Sivullisen (1967) ja Kadotettujen (1969) tavoin ohjaajan 1970-luvun taitteen teoksiin, joissa tämä tutki eksistentialismia sekä rappion ja kuoleman teemoja: ”Visconti esittelee taiteilijan psykologisesti perustellun yksilötragedian taustalla Venetsian ympäristön kylmänä ja pysähtyneenä.” Fränti kutsui elokuvaa pienimuotoiseksi kuvalliseksi runoksi ja sanoi sen musiikiksi valitun Mahlerin 5. sinfonian Adagietton osoittavan Viscontin taitoa elokuviensa musiikin valinnassa.

Lähteet

Kirjallisuus

Aiheesta muualla
Mauritz Edström: Dagens Nyheterissä julkaistu ensi-ilta-arvio elokuvasta Kavin sivustolla (Internet Archive) 
  Dokumenttielokuva Andrésenin roolituksesta ja sen vaikutuksista hänen koko elämäänsä, 93 min. Katso .

Vuoden 1971 italialaiset elokuvat
Italialaiset draamaelokuvat
Vuoden 1971 ranskalaiset elokuvat
Homoseksuaalisuus taiteessa
Novelleihin perustuvat elokuvat
Luchino Viscontin ohjaamat elokuvat
Ranskalaiset draamaelokuvat
Bartholinin rauhaset

Bartholinin (tai usein Bartholin) rauhaset eli emättimen isot eteisrauhaset sijaitsevat osittain isojen häpyhuulten takana emättimen suuaukon vieressä lantiossa muutaman senttimetrin syvyydessä. Rauhanen on parillinen ja noin senttimetrin kokoinen ja niiden tiehyt avautuu pienten häpyhuulten takaosan sisäpinnalle.

Miehillä vastaavat rauhaset sijaitsevat eturauhasen juuressa ja niitä kutsutaan Cowperin rauhasiksi. Bartholinin rauhaset ovat saaneet nimensä löytäjänsä Caspar Bartholin nuoremman (1655–1738) mukaan.

Rauhaset erittävät emäksistä eritettä erityisesti yhdynnän aikana. Normaalioloissa rauhasia ei tunne, mutta tulehtuessaan ne saattavat paisua voimakkaasti.

Rauhasten sairaudet

Bartoliniitti eli emättimen rauhastulehdus on bakteerien aiheuttama sekainfektio. Oireena on märkäinen vuoto ja rauhasten turpoaminen. Lisäksi rauhaseen voi kehittyä paise ja yleisoireena voi nousta kuume. Tauti on hoidettavissa antibiooteilla ja tarvittaessa paise puhkaistaan.

Tulehduksen jälkitilana voi rauhaseen kehittyä kysta. Tämä puolestaan voi aiheuttaa uuden tulehduksen. Kysta voi myös haitata yhdyntää aiheuttamalla kipuja. Kysta voidaan tarvittaessa tyhjentää lääkärin vastaanotolla lievissä tapauksissa paikallispuudutuksessa. Vaikeammissa tapauksissa potilas leikataan yleisanestesiassa.

Sairauksien ehkäisy

Sairauksien syntyyn ei voi itse vaikuttaa, eikä niitä voi juuri ehkäistä.

Lähteet 

Naaraan sukupuolielimistö
Seulonnan keskeiset artikkelit
Liljevalchin taidehalli

Liljevalchin taidehalli () sijaitsee Tukholmassa, Djurgårdenin saarella Östermalmin kaupunginosassa.

Arkkitehti Carl Bergstenin (1879–1935) suunnittelema uusklassinen taidehalli on rakennettu 1914–1916. Hallin näyttelysalit ovat korkeita ja ilmavia. Keskeisin sisätila on veistossali. Taidegalleria on Tukholman kaupungin omistuksessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut

Djurgården
Taidegalleriat
Tukholman museot
Ruotsin taidemuseot
Rose Red (elokuva)

Rose Red on vuonna 2002 tehty kauhuelokuvaminisarja, jonka on käsikirjoittanut kauhukirjailija Stephen King ja ohjannut Craig R. Baxley.

Juoni 
Elokuva kertoo Joyce Reardonista, joka on kiinnostunut paranormaaleista ilmiöistä. Yksi hänen suurimmista kiinnostuksen kohteista on jo kauan tyhjillään seissyt kartano nimeltään Punaruusu (engl. Rose Red), jossa uskotaan kummittelevan. Joyce kutsuu mukaansa ihmisiä, joilla on yliluonnollisia voimia. Ryhmän tarkoitus on viipyä viikonloppu talossa ja todistaa ihmisille tarinat oudoista tapahtumista todeksi.

Elokuva perustuu Elen Rimbauerin päiväkirjaan, jonka Joyce Reardon löysi kirpputorilta. Päiväkirjasta paljastuu talon kauheat salat. Stephen King on tehnyt minisarjan, joka perustuu hänen omiin näkemyksiinsä siitä, mikä Joycen tulevaa tutkimusmatkaa saattaa odottaa vastassa.

Rooleissa 

 Nancy Travis – Joyce Reardon
 Matt Keeslar – Steve Rimbauer
 Kimberly J. Brown – Annie Wheaton
 Melanie Lynskey – Rachel Wheaton
 Judith Ivey – Cathy Kramer
 Matt Ross – Emery Waterman
 Julian Sands – Nick Hardaway
 Kevin Tighe – Victor Kandinsky
 Emily Deschanel – Pam Asbury

Minisarjat
Yhdysvaltalaiset kauhusarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Stephen Kingin teoksiin perustuvat televisiosarjat
ABC:n televisio-ohjelmat
Steve Guttenberg

Steven Robert ”Steve” Guttenberg (s. 24. elokuuta 1958) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esittänyt muun muassa Carey Mahoneytä Poliisiopisto-komedioissa. 

Poliisiopiston lisäksi Guttenbergillä on ollut rooleja esimerkiksi elokuvissa Cocoon – nuoruudenlähde (1985), Kolme miestä ja baby (1987) ja Short Circuit (1986).

Guttenberg syntyi Brooklynissä New Yorkissa ja valmistui Plainedge High Schoolista. Hän oli vuosina 1988–1992 naimisissa Denise Bixlerin kanssa. Vuonna 2011 Gutenberg sai oman tähden Hollywood Walk of Famelle.

Elokuvia
Brasilian pojat (1978)
Can’t Stop the Music – Musiikin täytyy jatkua (1980)
Miracle On Ice (1981) 
Svengijengi vauhdissa jälleen (1982)
Kadonneen Cooperin metsästäjät (1983) 
Seuraava päivä (1983)
Poliisiopisto (1984) 
Poliisiopisto 2: Eka komennus (1985)
Cocoon – nuoruudenlähde (1985)
Kahden taalan tohtori (1985)  
Poliisiopisto 3: Jatkokoulutuksessa (1986)
Robotti rakastuu (1986) 
Poliisiopisto 4: Korttelipoliisit (1987)
Makuuhuoneen ikkuna (1987)
Amazon Women on the Moon (1987)
Kolme miestä ja baby (1987)
Kolmannen korvapuusti (1987)  
Cocoon: The Return (1988)
Kolme miestä ja pikkuneiti (1990)
The Boyfriend School (1990) 
Kuolema myytävänä (1998) 
The Big Green (1995)
It Takes Two (1995)
Home For The Holidays (1995) 
Zeus and Roxanne (1997) 
Tower Of Terror (1997) 
Home Team (1998)
PS Your Cat Is Dead (2002) 
Casper A Spirited Beginning (2002)
Single Santa Seeks Mrs Claus (2004) 
The Poseidon Adventure (2005)
Mojave Phone Booth (2006)
Ay lav yu  (2010)
A Novel Romance (2011)

Lähteet

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Vladimir Dekanozov

Vladimir Georgievitš Dekanozov (Dekanozišvili) (; ; kesäkuu 1898 – 23. joulukuuta 1953) oli neuvostoliittolainen diplomaatti ja poliitikko, joka johti maansa ulkomaantiedustelua 1930-luvun lopulla.

Syntyperältään hän oli georgialainen.

Kesällä 1940 Dekanozov toimi keskeisesti Liettuan liittämisessä Neuvostoliittoon. Tämän jälkeen hän siirtyi maansa suurlähettilääksi Berliiniin, missä virassa hän oli siihen saakka kunnes Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon. Marraskuussa 1940 hän osallistui ulkoasiainkansankomissaari Vjatšeslav Molotovin ja Saksan johdon välisiin, tuloksettomiksi jääneisiin neuvotteluihin.

Vuonna 1944 Dekanozov toimi Molotovin sijaisena Suomen ja Neuvostoliiton välisen aseleposopimuksen allekirjoittamistilaisuudessa. Lavrenti Berijan läheisenä työtoverina tunnettu Dekanozov nimitettiin myöhemmin Georgian NST:n sisäministeriksi.

Hänet erotettiin vuonna 1953 Stalinin kuoltua ja Berijan kukistuttua, tuomittiin kuolemaan "rikoksista Neuvostoliiton valtiota vastaan" ja teloitettiin saman vuoden lopulla.

Lähteet
Otavan iso tietosanakirja, osa 2 (2. painos). Helsinki: Otava, 1962

Neuvostoliittolaiset poliitikot
Neuvostoliiton suurlähettiläät
Neuvostoliittolaiset teloitetut
Vuonna 1898 syntyneet
Vuonna 1953 kuolleet
Ville Koistinen

Ville Koistinen (s. 17. kesäkuuta 1982 Oulu) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkopuolustaja.

Ura 
Kaudet 2000–2006 Koistinen pelasi SM-liigaa Ilveksessä. Kaudella 2005–2006 Koistinen voitti SM-liigan puolustajien pistepörssin tehoilla 8+26. Kauden 2006–2007 Koistinen vietti Nashville Predatorsin farmijoukkue Milwaukee Admiralsissa tehden 59 pelissä tehot 9+32. Samana kautena hänet valittiin myös AHL:n All Star otteluun. Syksyllä 2007 hän teki sopimuksen Nashville Predatorsin kanssa ja teki kaudella 2007–2008 pelaamassaan 48:ssa ottelussa pisteet 4+13=17. Heinäkuussa 2009 hän teki Florida Panthersin kanssa kaksivuotisen sopimuksen. Florida Panthers purki sopimuksen kesällä 2010. Kaudeksi 2011–2012 Koistinen palasi Ilvekseen seitsenvuotisella sopimuksella. Hän pelasi Ilveksessä kuitenkin vain joulukuuhun 2011 asti, jolloin hän siirtyi KHL-liigassa pelaavan Salavat Julajev Ufan riveihin.

Koistinen pelasi kaudella 2015–2016, 2016–2017 ja puolet kaudesta 2017–2018 Sveitsin pääsarjassa SC Langnau Tigersin joukkueessa, jonka kanssa hän purki sopimuksensa vuoden 2017 lopussa.

Kaudeksi 2020–2021 Koistinen palasi SM-liigaan tekemällä yhden kauden sopimuksen Hämeenlinnan Pallokerhon kanssa. Koistinen nimettiin joukkueen varakapteeniksi, mutta loukkaantumisten takia hän pelasi vain kahdeksassa ottelussa. Tammikuussa 2021 HPK tiedotti, että joukkue ja Koistinen ovat purkaneet sopimuksensa.

Koistinen on kuulunut Suomen maajoukkueen kokoonpanoon vuoden 2007, vuoden 2008 ja vuoden 2009 MM-kilpailuissa. Moskovan MM-kilpailuissa vuonna 2007 Koistisen kisapassi leimattiin vasta välieräotteluun Petteri Nummelinin loukkaantumisen jälkeen. Välieräottelu Venäjää vastaan oli samalla Koistisen ensimmäinen A-maaottelu. Koistinen palkittiin MM-kisojen finaalipelissä Suomen parhaana pelaajana. 

Koistinen on voittanut myös rullakiekon Suomen mestaruuden vuonna 1999 Team 957:n paidassa.. Koistinen päätti uransa, HPK:n paidassa. Hänen pääsarjauraansa ehti kestää 20 vuotta, jonka aikana hän pelasi 8 eri pääsarjaa. Koistisen ura oli ollut lukuisten loukkaantumisten sävyttämä.

Yksityiselämä 
Pelatessaan Tigersissa Koistisella oli salasuhde 21-vuotiaaseen naiseen. Suhde paljastui, minkä vuoksi Koistinen purki loppuvuodesta 2017 sopimuksensa Tigersin kanssa.

Kesäkuussa 2018 Koistinen tuomittiin vaimonsa pahoinpitelystä 30 päiväsakkoon, mikä teki hänen tuloillaan 1200 euroa. Pahoinpitely oli tapahtunut heinäkuussa 2017, jolloin Koistinen oli repinyt vaimoaan kädestä, lyönyt avokämmenellä vasempaan poskeen, potkinut reiteen, tarttunut kurkusta ja repinyt hiuksista.

Koistinen jätti avierohakemuksen marraskuussa 2017, mutta perui sen joulukuussa 2018. Pariskunta on ollut naimisissa vuodesta 2007 lähtien.

Tilastot

Saavutukset 
 MM-hopeaa 2007
 MM-pronssia 2008
 NLA-mestaruus 2015
 SHL-hopeaa 2011
 SM-pronssia 2001

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 HS: Ville Koistiselle ensimmäinen NHL-maali ja hulppeat tehot 

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Suomalaiset rullakiekkoilijat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Paul Heyman

Paul Heyman (s. 11. syyskuuta 1965) on tullut ihmisten tietoisuuteen miehen ohjattua entisen minipromootion, Eastern Championship Wrestlingin, yhdeksi maailman tunneutuimmista vapaapainipromootioista, Extreme Championship Wrestlingiksi. ECW:n mentyä vararikkoon alkuvuodesta 2001, Heyman on esiintynyt World Wrestling Entertainmentin riveissä selostajana, SmackDown-brandin toimitusjohtajana, sekä managerina. Heyman teki paluun WWEhen vuonna 2012 oltuaan jokusen vuoden poissa. Nykyään hän toimii Brock Lesnarin managerina.

Aiheesta muualla

 Haastattelu The Sun lehden verkkosivuilla
 [www.wwe.com/superstars/paulheyman Heymanin profiili WWE:n verkkosivulla]

Yhdysvaltalaiset urheiluvaikuttajat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Showpaini