joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Sorsakoski

Sorsakoski on teollisuustaajama Leppävirralla Pohjois-Savossa. Taajama sijaitsee seututien 533 varrella noin kahdeksan kilometriä Leppävirran kuntakeskuksesta länteen ja 20 kilometrin päässä Varkaudesta. Kylän asukasluku on noin 692. Kylältä on suora tieyhteys Leppävirralle sekä Jäppilän kautta Pieksämäelle.

Historiaa ja nykypäivää 

Sorsakoskella on pitkä teollinen historia, johon liittyvät puu, metallit ja vesivoima. Koskivoimaa on käytetty puun sahauksen energialähteenä ainakin 1700-luvun lopulta, jolloin everstiluutnantti Herman von Burghausen aloitti paikkakunnalla 10. lokakuuta 1787 sahaustoiminnan. Joitakin vuosia myöhemmin hän perusti kosken varteen myös tiilitehtaan ja ratasmyllyn viljan jauhatukseen. 1800-luvun alkupuolella nämä laitokset siirtyivät kauppahuone Hackman & Co. omistukseen. Sorsakoskesta kehittyi 1800-luvun puolenvälin jälkeen yhtiön sahaustoiminnan keskuspaikka, josta kauppahuoneen eri puolilla Itä-Suomea olevia sahoja johdettiin.

Hackmanin omistuksessa ollut sahalaitos paloi vuonna 1897, ja sen seurauksena sahaustoiminta Sorsakoskella loppui. Yhtiö omisti kuitenkin tuolloin myös vuonna 1891 perustetun aterimia ja teräskattiloita valmistavan tehtaan, josta alkoi alueella näihin päiviin asti jatkunut metallin jalostamisen perinne. Hackman-yhtiöiden omistuksen muutokset vuonna 2003 siirsivät myös aterintehtaan omistuksen Iittala Oyj:lle, joka jatkaa edelleen keitto- ja paistoastioiden tuotantoa paikkakunnalla, joskin huomattavasti vuosien takaista pienemmällä työntekijämäärällä. 

Toinen suuri teollisuuslaitos metalliputkia valmistanut Finnpipe lopetti toimintansa keväällä 2006. Useiden taantuvien teollisuustaajamien tapaan myös Sorsakoskella on viimeisimpien vuosien aikana moni yleinen palvelu lopettanut tai siirtynyt kuntakeskukseen.

Arkkitehti Veijo Martikaisen suunnittelema 1961 valmistunut Sorsakosken kirkko purettiin vuonna 2019. Se oli Leppävirran kirkon ja Näädänmaan kyläkirkon ohella yksi Leppävirran kirkkorakennuksista.

Koskesta 

Kylän alueella sijaitsevassa koskessa, jolta kylä on nimensä saanut, on Savon Voimalla kaksi vesivoimalaitosta: Yläsorsa ja Alasorsa. Pudotuskorkeus yläpuolisen Sorsaveden ja alapuolisen Osmajärven välillä on noin 18 metriä. Voimalaitosten väliin jää suvanto, jota kutsutaan Välimereksi. Vesireitti kuuluu Vuoksen vesistöön, ja se purkaa vetensä Saimaan pinnan tasolle Haukiveden pohjoisosaan Siitinselälle Osmajokea ja Kuvansinjokea pitkin.

Tunnettuja sorsakoskelaisia 
 Kristiina Brask, laulaja
 Jorma Hynninen, oopperalaulaja
 Adam Laakkonen, kansanedustaja
 Marja-Leena, laulaja

Lähteet

Aiheesta muualla
 Sorsakoski.fi
 Kuvia Sorsakoskelta
Yle Elävä arkisto: Matti Kassilan lyhytfilmi Sorsakosken tehtaasta (1958)

Leppävirran kylät
Leppävirran taajamat
Toteutumattomat kuntasuunnitelmat
David

David voi tarkoittaa seuraavia:

Henkilöitä:
David tai Daavid, miehen etunimi
Daavid tai David, Israelin toinen kuningas 
Daavid islamissa 
Pyhä David, Walesin suojeluspyhimys
David I, Skotlannin kuningas 1080–1153
David II, Skotlannin kuningas 1329–1371
David, aleksandrialainen uusplatonilainen filosofi

 Seuraavien henkilöiden sukunimi
 Alexandra David-Néel (1868–1969), belgialais-ranskalainen tutkimusmatkailija, spiritualisti, buddhalainen, kirjailija ja oopperalaulaja
 Anne-Marie David (s. 1952), ranskalainen laulaja
 Armand David (1826–1900), ranskalainen lintu- ja kasvitieteilijä
 Aubrey David (s. 1990), trinidadtobagolainen jalkapalloilija
 Craig David (s. 1981), englantilainen laulaja
 Damiano David (s. 1999), italialainen laulaja ja lauluntekijä
 Edgeworth David (1858–1934), walesilais-australialainen geologi ja tutkimusmatkailija
 Elizabeth David (1913–1992), englantilainen ruokatietokirjailija
 Félicien-César David (1810–1876), ranskalainen säveltäjä
 F. R. David (s. 1947), ranskalaisen laulaja Elli Robert Fitoussin taiteilijanimi
 Gareth David-Lloyd (s. 1981), walesilainen näyttelijä
 Gerard David (1460–1523), alankomaalainen taidemaalari
 Hal David (1921–2012), yhdysvaltalainen sanoittaja
 Inez Bjørg David (s. 1982), tanskalainen näyttelijä
 Jacques-Louis David (1748–1825), ranskalainen taidemaalari
 Keith David (s. 1956), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Larry David (s. 1947), yhdysvaltalainen koomikko, käsikirjoittaja, tuottaja ja näyttelijä
 Mack David (1912–1993), yhdysvaltalainen sanoittaja
 Michael Ben David (s. 1996), israelilainen laulaja
 Michael Stahl-David (s. 1982), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Pablo Virgilio Siongco David (s. 1959), filippiiniläinen katolinen piispa.

Taideteoksia:
David-patsas, Michelangelon veistos

Paikkakuntia:
St David's, kaupunki Walesissa
David, kaupunki Panamassa
Saint David, Dominican hallinnollinen alue

Muuta:
Camp David, Yhdysvaltain presidentin maaseutuhuvila Marylandissa
Hurrikaani David, trooppinen hirmumyrsky vuonna 1979
David Brown, englantilainen traktorimerkki
David di Donatello, italialainen elokuvapalkinto

Katso myös 
 David (nimi), henkilöitä, joiden etunimi on David

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Tahitin kieli

Tahitin kieli (omakielinen nimi: Reo Tahiti) on Ranskan Polynesian virallinen kieli ja sitä puhutaan ympäri Oseaniaa. Se kuuluu malaijilais-polynesialaisten kielten polynesialaiseen haaraan. Tahiti luokitellaan myös sen lähimpien sukulaisten kanssa tahitilaisiin kieliin. Sillä on paljon yhteistä havaijin ja rarotongan kielten kanssa.

Kielellä on noin 125 000 puhujaa. Kieli on ranskan rinnalla virallinen kieli ja Ranskan Polynesian puhutuin alkuperäiskieli. Tunnettuja murteita ei ole. Kielenhuollosta vastaa Académie tahitienne.

Tahitia kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Raamattu käännettiin tahitiksi vuonna 1838.

Fonologia

Vokaalit 

Lähde:

Konsonantit 

Lähde:

Kielioppi ja sanasto 
Lukusanat 1–10 tahitiksi:

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Tahiti-englanti-sanakirja

Ranskan Polynesian kielet
Tahitilaiset kielet
Oahu

Oahu () on Yhdysvalloille kuuluvan Havaijin saariryhmän ja osavaltion kolmanneksi suurin saari, jolla on pinta-alaa noin 1 550 neliökilometriä. Asukasluvultaan Oahu on saarista suurin ja 80 prosenttia saariryhmän asukkaista asuu saarella. Oahulla sijaitsee myös Havaijin pääkaupunki Honolulu, jossa on noin 390 000 asukasta.

Maantiede 
Oahu sijaitsee Yhdysvalloille kuuluvassa Havaijissa. Se sijaitsee Kauain kaakkoispuolella ja Molokain luoteispuolella. Muiden Havaijin saarten tavoin Oahukin on tuliperäinen saari. Saarella on kaksi vuoristoa, Koolau ja Waianae, joiden välissä on tasanko.

Historia 
Tahitilaiset asuttivat Oahua pysyvästi vuoden 500 paikkeilla. Oahu oli ensimmäinen Havaijin saari, jonka James Cook havaitsi ollessaan tutkimusmatkalla Tyynellämerellä tammikuussa 1778. Eurooppalaiset kävivät saarella ensimmäistä kertaa vuonna 1779. Vuonna 1795 Havaijin saaren kuningas Kamehameha I valloitti Oahun. Kuningas Kamehameha III siirsi Havaijin pääkaupungin Mauin saarelta Oahulla sijaitsevaan Honoluluun vuonna 1845. Vuonna 1898 Oahusta tuli muiden Havaijisaarten tavoin osa Yhdysvaltoja. 1900-luvulla saaresta tuli Yhdysvaltain laivaston tukikohta ja Japani hyökkäsi toisen maailmansodan aikana siellä sijaitsevaan Pearl Harboriin.

Talous 
Nykyään matkailu on Oahulle merkittävä elinkeino. Waikikissa sijaitsee maailmankuuluja rantoja ja North Shore on suosittu surffauspaikka. Saarella käy vuosittain yli viisi miljoonaa matkailijaa.

Oahulla viljellään ananasta, mikä on yksi saaren tärkeimmistä taloudenosista.

Saarella sijaitsee kaksi yliopistoa (University of Hawaii ja Hawaii Pacific University), joissa tarjotaan muun muassa merkittävää oseanografian ja meteorologian opetusta. Saarella sijaitsee myös Yhdysvaltojen Tyynenmeren laivaston päätukikohta Pearl Harbor ja armeijan toiminta on tärkeä osa saaren taloutta. 

Yhdysvaltalaista Lost-televisiosarjaa kuvattiin saarella ja sen läheisyydessä. Myöskin televisiosarjaa Havaiji 5-0 kuvataan Oahulla. Oahu on myös Test Drive Unlimited- ja Test Drive Unlimited 2 -pelien pelialueena, ja kaikki tiet ovat täysin mallinnettu itse Oahun tieverkostosta, joten on mahdollista periaatteessa tutkia koko saari.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Havaijin saaret
Sinus Iridum

Sinus Iridum eli Sateenkaartenlahti on Kuussa sijaitseva, halkaisijaltaan 260 kilometrin levyinen, osaksi täyttynyt kraatteri Mare Imbriumissa. Kraatterin reuna on nimetty Montes Juraksi eli Juravuoristoksi ja vuoriston päätepisteet Promontorium Heraclitekseksi sekä Promontorium Laplaceksi. Vuoriston pohjoisosissa on ainoastaan yksi suurempi kraatteri, Bianchini (38 km). Lahden nimi on peräisin italialaiselta Giovanni Ricciolilta.

Kuun pinnanmuodot
Finnish Apostolic-Lutheran Congregation

Finnish Apostolic-Lutheran Congregation oli ensimmäinen Amerikkaan syntynyt lestadiolaiskirkko. Vuonna 1873 Calumetiin Michiganiin perustettu seurakunta kantoi vuoteen 1879 saakka nimeä Solomon Kortetniemi Lutheran Society (’Salomon Kortetniemen Lutherilainen Seura’) lestadiolaissaarnaaja Salomon Kortetniemen mukaan.

Euroopassa lestadiolaiset ovat halunneet pysyä kansankirkon sisällä, mutta Amerikkaan lestadiolaiset perustivat oman kirkon, koska evankelis-luterilaisen kirkon papit eivät päästäneet lestadiolaisia ehtoolliselle tai lasten kummeiksi. Lakimies neuvoi lestadiolaisia perustamaan oman kirkon.

Vuonna 1892 kirkosta erosi Old Apostolic Lutheran Church ja vuonna 1921 pollarilaisuus. Vuonna 1928 kirkko jakaantui kahtia ja syntyi Apostolic Lutheran Church ja First Apostolic Lutheran Church.

Lähteet

Viitteet

Lestadiolaisuus
Luterilaiset kirkot Yhdysvalloissa
Uskonto amerikansuomalaisuudessa
First Apostolic Lutheran Church

First Apostolic Lutheran Church (FALC) on Pohjois-Amerikassa Finnish Apostolic-Lutheran Congregationin hajaannuksessa vuonna 1927 syntynyt seurakunta. Sekaseuraisuutta vastustaneiden nimeksi tuli First Apostolic Lutheran Church, ja toinen puoli piti nimenään Apostolic Lutheran Church. Vuonna 1972 FALC jakautui kahtia. Toinen syntynyt ryhmä on Association of American Laestadian Congregations, nykynimeltään Laestadian Lutheran Church (LLC), joka jatkoi hengenyhteyttä Suomen vanhoillislestadiolaisten kanssa. Vuoden 1972 hajaannuksen jälkeen First Apostolic Lutheran Churchin kannattajiksi jääneitä kutsutaan töröläläisiksi heidän silloisen johtajansa Walter Törölän nimen mukaan. Walter Törölä oli päättämässä välien katkaisusta Suomen vanhoillislestadiolaisiin ja heidän keskusjärjestöönsä SRK:hon.

Walter Törölän jälkeen töröläläisten johtajaksi tuli hänen poikansa Peter Törölä. Hänen jälkeensä johtajaksi tuli Peter Törölän poika Pete Törölä. 

Vuonna 2003–2004 töröläläisyydessä tapahtui hajaannus, jonka seurauksena siitä erkaantui pieni ryhmä nimeltä sveeniläisyys saarnaaja Sven Johanssonin johdolla, ja he perustivat Cokatoon kirkon nimeltä Grace Apostles Lutheran Church (GALC). Lisäksi sveeniläiset saivat hajaannuksessa haltuunsa Lansingin First Apostolic Lutheran Church:in. Sveeniläiset eivät hyväksyneet muiden töröläläisten eksklusiivista seurakuntaoppia, eivätkä kirkon maallistumista. Sveeniläiset arvostelivat sitä, että kirkkoon tultiin vain tapaamaan ystäviä, mutta saarnoista ei välitetty mitään. Sveeniläiset kritisoivat myös sitä, että uskon kohde oli monilla FALC:ssa vain anteeksiantamus, vaikka sen pitäisi olla Kristus, sillä "ilman uskoa Kristukseen ei ole anteeksiantamusta". GALC ryhtyi ehkä jonkin tason yhteistyöhön rauhansanalaisten kanssa. Cokaton F.A.L.C alkoi jakaantua 27. lokakuuta 2002, kun apulaispastori Sven Johansson äänestettiin pois virasta. 

Pohjois-Amerikan töröläläiset ovat uskonyhteydessä Ruotsin johanssonilaisten ja Suomen sillanpääläisten kanssa. Töröläläisiin eli sillanpääläisiin liittyivät myös Suomessa vanhoillislestadiolaisuudesta vuonna 1964 erkaantuneet näppäläiset. 

Vuonna 2012 töröläläisiä oli maailmassa yhteensä noin 4 000, ja se on neljänneksi suurin lestadiolaisryhmä maailmassa. Myös vuonna 2001 töröläläisten määräksi arvioitiin 4 000 henkilöä.

Myös töröläläisillä on omat pedofiliajupakkansa.

Katso myös 
Sillanpääläisyys
Morjärveläisyys
Näppäläisyys

Lähteet 
  
  (pdf-versiossa on sivunumerot) 
 
 Pieti, Bob 2004?. Reconciliation between the First Apostolic Lutheran Church (FALC) and Grace Apostles Lutheran Congregation. Minulla on kopio PDF-tiedostosta, jonka otin talteen n vuonna 2005 Internetistä. Ilmeisesti sitä ei enää löydy Internetistä.

Viitteet 

Lestadiolaisuus
Luterilaiset kirkot Yhdysvalloissa
Uskonto amerikansuomalaisuudessa
Alba Longa

Alba Longa oli myyttinen Rooman emäkaupunki Latiumissa, Albanolaisvuorilla, lähellä nykyistä Castel Gandolfoa, noin 19 kilometriä Roomasta kaakkoon. Tarinan mukaan Askanios, Troijasta paenneen Aineiaan poika, perusti Alba Longan noin 1152 eaa. Se oli siten latinalaisten vanhin kaupunki, jonka asukkaat perustivat myöhemmin muita kaupunkeja Latiumiin, myös Rooman.

Alba Longa johti latinalaisheimojen välistä liittoumaa 7. vuosisadalle eaa., jolloin Rooma hävitti kaupungin kuningas Tullus Hostiliuksen valtakaudella. Hävityksen jälkeen monet Alba Longan valtasuvuista, myös Julius-suku, muuttivat Roomaan.

Alueelta on löydetty arkeologisissa kaivauksissa 10. vuosisadalta eaa. peräisin olevia rautakautisia asutuksia ja hautoja, joista on saatu arvokasta tietoa latinalaisten kulttuurista. Ne eivät kuitenkaan muodosta mitään yhtenäistä kaupunkia, vaan kylien verkoston. Alba Longan kaupunkia ei ole löydetty, eikä sen olemassa oloa ole voitu vahvistaa. On mahdollista, että kaupunki keksittiin Rooman perustamistarinaa varten täyttämään tarvittava aukko Troijan sodan ja Rooman perustamisen välissä. Kerrotaan, että Alba Longan kuningas Numitor oli Rooman perustajan Romuluksen ja hänen veljensä Remuksen isoisä. Näin roomalaiset jäljittivät alkukotinsa myyttiseen Troijaan.

Lähteet 

Roomalainen mytologia
Dioskorides

Pedanios Dioskorides ( tai Dioskourides, n. 40–90) oli kreikkalainen lääkäri ja kasvitieteilijä. Hän kirjoitti lääkekasveista ja vastaavista lääketieteellisistä materiaaleista viisiosaisen tietosanakirjan De materia medica (), joka oli suuressa käytössä yli 1 500 vuotta.

Dioskorideen katsotaan olleen ensimmäinen, joka luokitteli myrkylliset aineet loogisella tavalla kasvi-, eläin- ja mineraalimyrkkyihin. Tämä jako pysyi käytössä 16 vuosisataa ja on tietyssä mielessä käyttökelpoinen edelleen. Dioscorides yritti myös kehittää myrkytyksen hoitokeinoja, mm. käärmeenmyrkyn poistoa imukupilla.

Bysantin keisari Konstantinos VII lähetti Córdoban kalifi Abd al-Rahman III:lle diplomaattisena lahjana Dioskorideen teoksen ylellisen käsikirjoituksen. Kun sitä ei osattu kääntää arabiaksi, Konstantinos lähetti vuonna 951 vielä munkin nimeltä Nikolaos Konstantinopolilainen kääntämään sitä. Tehtävässä auttoi myös al-Rahmanin juutalainen sihteeri ja lääkäri Hasdai ibn Shaprut.

Lähteet 

 Collins, R.: Caliphs and Kings. Spain, 796–1031. Wiley, 2014.

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Encyclopaedia Britannica: Pedanius Dioscorides

Antiikin kreikkalaiset lääkärit
Kasvitieteilijät
Independent Apostolic Lutheran Church

Independent Apostolic Lutheran Church (IALC) eli riitinmattilaisuus on lestadiolaisryhmä Yhdysvalloissa. Sen jälkeen kun pollarilaisuudesta oli 1962-1963 erkaantunut ryhmä nimeltä auneslaisuus, niin pollarilaisuuden pääsuuntaa ryhdyttiin nimittämään myös riitinmattilaisuudeksi. Riitinmattilaisuus sai nimensä saarnaaja Matt Reedin mukaan, sillä hänen katsottiin johtaneen pollarilaisuuden pääsuuntausta auneslaisuuden erkaantuessa siitä. Auneslaisuus sai nimensä sitä johtaneen Aunes Salmelan mukaan.

Pollarilaisuus erkaantui vanhoillislestadiolaisuudesta 1921-1922. Pollarilaisuudella on kannattajia lähinnä vain USA:ssa. Pollarilaiset kutsuvat itseään evankelisiksi, ja pollarilaisuuden perustaja Juho (John) Pollari olikin lähtöisin Vetelin evankelisista piireistä - nimenomaan äärimmäisevankelisista piireistä. Juho Pollari oli ehkä keskeisin vaikuttaja ns suurseuralaisuudessa ennen pollarilaisuuden erkaantumista erilliseksi ryhmäksi vuonna 1921. Pollari mm laittoi lehteen kutsuilmoituksen lestadiolaisryhmien vuoden 1908 yhteiseen kokoukseen, jossa suurseuralaisuus sai alkunsa. 

Riitinmattilaisia on vuoden 2012 arvion mukaan vain noin 600, joten vuoden 2001 arvion jälkeen riitinmattilaisten määrä on romahtanut viidesosaan. Vuonna 2001 riitinmattilaisia arvioitiin olevan vielä jopa 3 000. Riitinmattilaisia on vuoden 2012 arvion mukaan noin 50 enemmän kuin auneslaisia, joten suunnilleen saman verran. Heillä on seurakuntia Minneapolisissa, Duluthissa, Kenoshassa ja Ishpemingissä. Riitinmattilaisuudesta erkani vuonna 1982 ollanketolaisuus-niminen erittäin pieni ryhmä, joka on nimetty saarnaaja Elden Ollankedon mukaan.

Vuonna 2012 riitinmattilaisia oli n 600, joten se on kahdeksanneksi suurin lestadiolaisuuden haara maailmassa, ja suurin pollarilaisuuden haara. Suurin lestadiolaisuuden haara on vuonna 2012 vanhoillislestadiolaisuus 115 000 henkilöllä, josta pollarilaisuus erkani vuonna 1921.

Lähteet 
  (pdf-versiossa on sivunumerot)

Viitteet 

Lestadiolaisuus
Luterilaiset kirkot Yhdysvalloissa
Uskonto amerikansuomalaisuudessa
Torsti Verkkola

Torsti Rafael Verkkola (vuoteen 1935 Wennström; 22. toukokuuta 1909 Lahti – 11. kesäkuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen tekniikantutkija ja professori.

Hänen vanhempansa olivat veturinkuljettaja Karl Wennström ja Matilda Vilen. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1939 Impi Inkeri Niinivaara. Lapset Matti ja Marja.  

Hän tuli ylioppilaaksi vuonna Lahden lyseosta 1928 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolta vuonna 1935. Hän opiskeli Berliinin teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1935–1937. Hän teki opintomatkoja Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan.

Valtion lentokonetehtaan palveluksessa hän oli vuodet 1935–1945. Hän toimi sen suunnittelutoimiston päällikkönä 1937–1941. Hän toimi staattisen toimiston päällikkönä 1941–1943 sekä tehtaan suunnitteluosaston johtajana 1943–1944.

Verkkola toimi Helsingin Teknillisen korkeakoulun koneenrakennusopin professorina vuodet 1945–1948 sekä TKK:n rehtorina vuosina 1968–1970. Hän oli Wisconsinin yliopiston vieraileva professori 1946–1949. Hän toimi Teknillisen korkeakoulun polttomoottoritekniikan professorina 1954–1972, josta virasta hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1972. Hänet vihittiin tekniikan kunniatohtoriksi vuonna 1974. Sotilasarvoltaan hän oli insinöörikapteeni.


Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset lentokonesuunnittelijat
Teknillisen korkeakoulun professorit
Suomen yliopistojen rehtorit ja kanslerit
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1977 kuolleet
Suomalaiset professorit
Martti Vainio (lentokonesuunnittelija)

Martin Tuomas (Martti) Vainio (15. heinäkuuta 1909 Antrea – 7. toukokuuta 1982) oli suomalainen lentokonesuunnittelija, diplomi-insinööri ja tekniikan tohtori.

Vainion vanhemmat olivat rakennusmestari Herman Oskar ja Anna (o.s. Knaappila) Vainio. Hän tuli ylioppilaaksi Viipurin Yhteiskoulusta vuonna 1928. Vuonna 1933 Vainio valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun rakennusinsinööriosastolta, ja saman vuoden lopulla hän aloitti palveluksensa Valtion lentokonetehtaalla. Vainio oli komennuksella Berliinin Charlottenburgin teknillisessä korkeakoulussa kahden lukuvuoden ajan vuosina 1934–1936. Palattuaan tehtaan palvelukseen, hänet nimitettiin vuonna 1937 suunnittelutoimiston päälliköksi, ja edelleen vuonna 1943 kehitys- ja kokeiluosaston johtajaksi. Valmet Oy:n lentokonetehtaan pääkonstruktöörinä hän toimi vuodesta 1945 vuoteen 1964, jolloin hän siirtyi Valmetin rautatiekalusto-osaston päälliköksi. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1974.

Vainio väitteli tekniikan tohtoriksi vuonna 1948, ja hän oli sotilasarvoltaan insinöörimajuri.

Vainion puoliso oli vuodesta 1935 diplomiarkkitehti Bilga Mirja Margareta Brax (1910–1968). Avioliitosta syntyivät lapset Marjatta, Juhani, Kaija, Jyrki ja Pauli.

Lähteet

Kirjallisuus
 
 Kuka kukin on. Otava, Helsinki, 1966.

Viitteet 

Suomalaiset lentokonesuunnittelijat
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Bioko

Bioko on tuliperäinen ja vuoristoinen saari Guineanlahdella, Länsi-Afrikassa. Aiemmin siitä käytettiin nimiä Fernando Po ja Fernando Poo. Se kuuluu Päiväntasaajan Guinealle ja sijaitsee 100 kilometriä etelään Nigerian etelärannikosta ja 160 kilometriä luoteeseen Päiväntasaajan Guinean manneralueesta.

Saari on suunnikkaan muotoinen ja sen pituus on 72 kilometriä ja leveys 35 kilometriä. Sen korkein kohta on pohjoisosissa sijaitseva 3 008 metriä korkea sammunut tulivuori Pico Basilé. Saaren keskiosissa Mocan alueella maisema on  alpiininen. Harvaanasutuissa eteläosissa kohoaa jylhä Gran Calderan vuoristo, jota luonnehtivat vuolaat virrat ja kraatterijärvet.

Biokon rannikko on enimmäkseen vaikeapääsyistä kalliota, jota rikkovat siellä täällä pienet poukamat ja hiekkarannat. Jyrkälle etelärannikolle on vaarallista rantautua veneillä. Siellä on myös saaren syrjäisin asutuskeskus San Antonio de Ureca. Pohjoisrannikolla sijaitsee Päiväntasaajan Guinean pääkaupunki ja tärkein satamakaupunki Malabo meriveden täyttämän kraatterin äärellä.

Biokon ensimmäisiä asukkaita olivat mantereelta saapuneet bantunkieliset bubit. Heitä seurasivat fernandinot, jotka ovat vapautuneiden orjien ja Brittiläisestä Länsi-Afrikasta saapuneiden siirtolaisten jälkeläisiä. Myöhemmin saarelle alkoi muuttaa Päiväntasaajan Guinean manneralueelta fanginkielistä väestöä. Aikaisemmin Biokossa oli paljon nigerialaisia kausityöntekijöitä, mutta heidän määränsä romahti 1970-luvulla maahanmuuttopolitiikan muututtua.

Saarella aloitettiin kaakaonviljely yhtenä ensimmäisistä alueista Afrikassa. Kaakaon ohella siellä tuotetaan puutavaraa ja kahvia. Biokon talous on kohentunut sen jälkeen, kun Päiväntasaajan Guineasta löydettiin maaöljyä 1980- ja 1990-luvuilla.

Portugalilainen Fernão do Po löysi saaren vuonna 1472. Saari oli Portugalin orjasatama vuoteen 1778, jolloin Espanja valloitti sen. Vuosina 1827–1843 saari oli Ison-Britannian hallussa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Guineanlahti
Päiväntasaajan Guinean saaret
Diplomaatti

Diplomaatti on vierasta valtiota tai kansainvälistä organisaatiota kuten Yhdistyneitä kansakuntia tai Euroopan unionia edustava lähettiläs tai yleensä diplomaattikunnan jäsen. Valtioiden välisiä suhteita ylläpidetään yleensä diplomaattien välityksellä. Diplomaatin tehtävänä on harjoittaa diplomatiaa, ylläpitää kontaktipintaa ja keskusteluyhteyttä, kun taas voimakkaat reaktiot ovat poliittisen päätöksenteon alaisia ratkaisuja. Kansainväliset sopimukset syntyvät yleensä diplomaattien neuvottelemina ennen kuin poliitikot allekirjoittavat ne. 
 
Diplomaattien tehtäviin kuuluu lähettäjävaltion edustaminen vastaanottajamaassa, lähettäjävaltion ja sen kansalaisten etujen suojaaminen kansainvälisen oikeuden puitteissa, vastaanottajavaltion hallituksen kanssa neuvotteleminen, vastaanottajavaltion oloihin ja tapahtumiin tutustuminen sekä niistä raportointi, sekä ystävällisten suhteiden edistäminen lähettäjävaltion ja vastaanottajavaltion välillä sekä maiden välisten taloudellisten, sivistyksellisten ja tieteellisten suhteiden kehittäminen. Diplomaattikunta myös valvoo valtiosopimusten toimeenpanoa asemamaissa.

Diplomaattikunnaksi kutsutaan jossakin valtiossa toimivia ulkovaltojen lähettiläitä, tai kaikkia jossain maassa diplomaattisissa tehtävissä toimivia lähetystöjen virkamiehiä (diplomaattinen henkilökunta). Diplomaattikunnan vanhin eli esimies (doyen) on se korkeimman arvoluokan lähettiläs, joka on pisimmän ajan ollut asianomaisessa valtiossa. Joissain tapauksissa hän saattaa puhua kaikkien maahan sijoittuneiden diplomaattien puolesta esimerkiksi lausumalla diplomaattikunnan yhteisen tervehdyksen valtiollisessa juhlatilaisuudessa. Katolisissa maissa diplomaattikunnan vanhimman asemassa on usein paavin lähettiläs (nuntius).

Suurlähettiläs on valtion toisessa valtiossa, toiselle hallitukselle tai kansainvälisessä järjestössä ylläpitämän diplomaattisen edustuston johtaja.

Lähteet

Aiheesta muualla
Ura ulkoasiainhallinnossa (um.fi)
Louhisuden solki

Louhisuden solki on Suomen Partiolaisten ansiomerkki, joka myönnetään ansiokkaasta työstä vartionjohtajana. Merkin saajan edellytetään olevan 15–18-vuotias ja toimineen vartionjohtajana anomishetkellä vähintään kuusi kuukautta.  Aiemmin merkin saajan tuli olla 14–17-vuotias ja toiminut anomishetkellä tehtävässään vähintään vuoden.

Louhisuden solki on hopeanvärinen huivisolki, jolla partiohuivi kiinnitetään osmonsolmun sijasta. Jos Louhisuden soljen saajalla on myös Collanin solki, käytetään näistä ainoastaan toista. Partiojohtajat sitovat huivinsa voglilla ja kantavat Louhisuden soljesta sen pienoismerkkiä. Louhisuden solki on saanut nimensä rovasti Verneri "Louhisusi" Louhivuoresta, jonka 80-vuotispäivänä solki julkistettiin 31. toukokuuta 1966. Soljen kuva-aiheessa on Verneri Louhivuoren nimikirjaimet VL peilikuvamonogrammina.

Lähteet

Aiheesta muualla
Aiheesta lisää PartioWikissä
Ansiomerkit Suomen Partiolaisten sivustolla

Partio Suomessa
Ansiomerkit
Dione (jumalatar)

Dione () on kreikkalaisessa mytologiassa hieman epämääräinen jumalatar. Homeroksen Iliaassa hän on Afroditen äiti, jonka luokse Afrodite palaa haavoituttuaan taistelussa, jossa suojeli poikaansa Aineiasta. Etymologisesti Dione on indoeurooppalaisissa kielissä yksinkertaisesti "jumalatar".

Dodonan oraakkelille Dione oli titaani, Okeanoksen tytär ja Afroditen äiti, jota Dononassa palvottiin Zeuksen puolisona Heran sijaan.

Antiikin Kreikan jumalattaret
Titaanit
Kapusiinit

Kapusiinit (, lyhenteenä O.F.M.Cap.) on fransiskaaneista haarautunut munkkiveljestö. Sen perusti vuonna 1525 Mateo de Bascio ja paavi Klemens VII vahvisti sen säännöt vuonna 1528. Tarkoituksena oli noudattaa Franciscuksen sääntöä tarkemmin kuin fransiskaanit tekivät. Vuonna 1960 kapusiineilla oli 1 200 luostaria ja noin 15 600 jäsentä. Sääntökunnalla on noin 11 000 jäsentä.

Sääntökunnan veljien pukuna on ruskea kaapu, johon on ommeltu suippokärkinen huppu.

Katso myös 
 Kapusiiniapinat

Aiheesta muualla 

 OFMCap
 Omalaatuinen hautausmaa, Suomen Kuvalehti, 25.11.1939, nro 47, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Katolisen kirkon sääntökunnat
Klarissalaiset

Klarissalaiset on Klaara Assisilaisen eli Pyhän Klaaran (1194–1253) vuonna 1212 perustama fransiskaaninen nunnakunta. Sääntökunnasta käytetään myös nimiä Pyhän Klaaran sisaret ja köyhät Klaara-sisaret.

Vuonna 1538 klarissalaiset jakaantuivat kahteen sääntökuntaan, kun Maria Lorenza Longo perusti kapusiiniklarissalaisten sääntökunnan, kapusiinien naisille tarkoitetun haaran.

Fransiskaanit
Savusumu

Savusumu eli smog (englanniksi smoke, ’savu’ + fog, ’sumu’) tarkoittaa etenkin suurkaupungeissa esiintyvää ilmansaaste-episodia, jonka aikana näkyvyys on huono ja saasteiden pitoisuudet voivat kohota vaaralliselle tasolle. Haihtuvat orgaaniset yhdisteet eli VOC-yhdisteet aiheuttavat yhdessä valokemiallisten hapettimien kanssa savusumun syntymisen. Savusumu ärsyttää silmiä ja limakalvoja, rapauttaa maaleja ja kumia sekä tappaa kasveja.

Lontoo 
Smog-käsite tuli tunnetuksi Lontoossa 1800-luvun lopulla. Pahimmillaan savusumu aiheutti 12 000 ihmisen kuoleman vuonna 1952. Vuonna 1954 julistettiin puhtaan ilman kampanja, jonka seurauksena savua aiheuttavien (hiili) polttoaineiden polttaminen kiellettiin tietyillä alueilla kaupungissa. Nykyään Lontoon savusumu aiheutuu liikenteen päästöistä, joskaan ei niin pahana kuin ennen.

Kiina 

Ilmansaasteiden synnyttämä savusumu on ollut pitkään vakava ongelma Kiinassa. Saasteiden on arvioitu aiheuttavan Kiinassa vuosittain puoli miljoonaa ennenaikaista kuolemaa. Syksyllä 2013 Kiina julkisti toimintasuunnitelman ilmansaasteiden vähentämiseksi sen jälkeen, kun Pekingiä ja monia muita Kiinan kaupunkeja oli peittänyt poikkeuksellisen paksu savusumu.

Intia 
Ilmansaasteet ovat vakava ongelma Intian suurkaupungeissa. Intian pahiten saastuneilla alueilla Indo-Gangesin tasangolla asuu yhteensä yli 480 miljoonaa ihmistä. Luku vastaa noin 40 prosentin osuutta Intian väestöstä. Delhin ja Kolkatan megakaupungit kuuluvat tähän alueeseen.

Intia käynnisti vuonna 2019 kansallisen ilmanpuhdistusohjelman (NCAP), jonka tavoitteena on vähentää ilmansaasteiden määrää 102 pahiten kärsivässä kaupungissa 20–30 prosentilla vuoden 2017 tasosta vuoteen 2024 mennessä.

Katso myös 
 auer
 savu
 sumu
 utu

Lähteet 

Ympäristöongelmat
Marjatta Rasi

Satu Marjatta Rasi (29. marraskuuta 1945 Punkalaidun – 23. toukokuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti. Hän palveli urallaan ulkomaan edustoissa Lontoossa, Pariisissa, New Yorkissa, New Delhissä ja Wienissä.

Toimiessaan suurlähettiläänä Itävallassa Rasi toimi myös Suomen pysyvänä edustajana YK:n Wienin toimistossa (UNOV), kansainvälinen atomienergiajärjestö IAEA:ssa, kansainvälinen ydinkoekieltosopimusjärjestön valmistelukomitea CTBTO:ssa ja kansainvälinen teollistamisjärjestö UNIDO:ssa.

Aiemmin Rasi vastasi alivaltiosihteerinä Suomen ulkoasiainministeriön kehityspolitiikkaa ja -yhteistyötä koskevista asioista.

Vuosina 1998–2004 Rasi toimi Suomen pysyvänä edustajana YK:ssa. Hän toimi YK:ssa myös talous- ja sosiaalineuvoston (ECOSOC) historian ensimmäisenä naispuheenjohtajana. Ennen palvelustaan YK:n pysyvässä edustustossa New Yorkissa hän toimi muun muassa Suomen suurlähettiläänä Intiassa, Nepalissa, Bangladeshissa, Sri Lankassa ja Bhutanissa.

Koulutukseltaan Rasi oli oikeustieteen kandidaatti Helsingin yliopistosta vuodelta 1969. Rasin harrastuksiin kuuluvat ooppera, kirjallisuus ja uinti.

Rasi oli kokoomuksen ehdokkaana vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa. Hän sai 4 332 ääntä eikä tullut valituksi. Rasi oli kokoomuksen ehdokkaana myös vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Helsingin vaalipiirissä. Hän sai 780 ääntä eikä tullut valituksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Marjatta Rasin verkkosivut

Suomalaiset juristit
Suomalaiset alivaltiosihteerit
Suomen suurlähettiläät
Vuonna 1945 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Gallia

Gallia oli gallialaisten, kelttien muinaisen pääheimon, kotimaa. Gallia vastasi nykyistä Ranskaa, Belgiaa, Luxemburgia, osia Alankomaista ja Reinin länsipuolista Saksaa, suurta osaa Sveitsiä ja Pohjois-Italiaa Adigeen asti.

Historia 

Roomalaiset jakoivat Gallian kahteen osaan, jotka olivat Gallia Cisalpina (Alppien tämänpuoleinen Gallia) ja Gallia Transalpina (Alppien tuonpuoleinen Gallia). Roomalaiset valloittivat Gallia Cisalpinan noin vuonna 222 eaa. ja Gallia Transalpinan lopullisesti Julius Caesarin johdolla 50-luvulla eaa.

Keisari Augustus huomasi, että näin monista kansoista koostuvan alueen hallinto oli hankala. Hän erotti siitä vuonna 22 eaa. Gallia Narbonensiksen provinssin senaatin haltuun, ja jakoi loput kolmeen osaan, jotka olivat Gallia Aquitania etelässä, Gallia Belgica pohjoisessa ja Gallia Lugdunensis niiden välissä. Myöhäisroomalaisella kaudella alue jaettiin useaan provinssiin, jotka kuuluivat Gallian diokeesiin ja Gallian prefektuuriin.

300- ja 400-luvuilla useat germaaniset kansat tunkeutuivat Galliaan, joka sittemmin kokonaisuudessaan tuli kuulumaan frankkien valtakuntaan.

Provinssijako 

Gallian provinsseissa tapahtui ajan kuluessa seuraavat muutokset:

Gallia Transalpina

Gallia Cisalpina

Katso myös 

 Allobrogit
 Vercingetorix

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Liikenne- ja viestintävaliokunta

Liikenne- ja viestintävaliokunta (LiV) on yksi eduskunnan valiokunnista. Sen tehtävänä on käsitellä liikennettä ja tietoliikennettä koskevat asiat, esimerkiksi laatia mietintö valtioneuvoston tai kansanedustajien liikennettä ja tietoliikennettä koskevista lakiesityksistä. Valiokunnan aihepiiriin kuuluvat myös kuljetusalan työaikoja, Yleisradio Oy:tä ja Postia koskevat asiat.

Liikenne- ja viestintävaliokunnassa on 17 jäsentä ja 9 varajäsentä.

Kulkulaitosvaliokunta asetettiin jo vuosien 1922 ja 1925 valtiopäivillä, ja vuoden 1929 valtiopäivistä lähtien se asetettiin säännöllisesti. Valiokunnan nimi muutettiin liikennevaliokunnaksi vuoden 1973 valtiopäivistä lähtien ja vuoden 2003 valtiopäivistä lähtien liikenne- ja viestintävaliokunnaksi.

Valiokunnan puheenjohtajat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Liikenne- ja viestintävaliokunnan verkkosivu

Eduskunnan valiokunnat
Verensiirto

Verensiirto tarkoittaa veren tai sen komponenttien siirtämistä yhdeltä henkilöltä toiselle. Verensiirto voidaan toteuttaa joko suorana antajasta potilaaseen toteutettuna tai epäsuorasti tehtynä, jolloin veri on ennalta verenluovutuksen kautta kerättyä ja varastoitua. Jälkimmäinen tapa on nykyisin lähes ainoana käytössä. 

Siirrettävän veren täytyy olla veriryhmiltään yhteensopiva vastaanottajan elimistön kanssa. Yleisimmät tutkitut veriryhmät ovat ABO- ja reesusveriryhmät. Saajan ja antajan veri testataan ristikokeen avulla. Verensiirron voi aloittaa lääkäri tai tehtävään erityiskoulutuksen saanut sairaanhoitaja tai kätilö. Yleensä verensiirrossa annetaan jotakin veren osakomponenttia. Yleisimmät siirrettävät veren osat ovat punasolut, trombosyytit eli verihiutaleet ja veriplasma.

Veriteitse tarttuvien tautien saaminen verensiirrossa on mahdollista, tällaisia ovat mm. HIV, hepatiitti B ja C sekä syfilis. WHO:n raportin mukaan kaikissa maissa luovutettua verta ei kattavasti tarkasteta näiden tautien varalta. Testaus on puutteellista etenkin matalan tulotason maissa joissa myös saastuneen veren riski on (jopa 500 kertainen ero) suurempi koska veren luovuttamisesta maksetaan.

Erityisesti Jehovan todistajat ovat tunnettuja verensiirtojen kieltäytymisestä. Tämä opetus perustuu käsitykseen Raamatun käskystä karttaa verta. Kieltoa veren karttamiseen muutoin perustellaan sillä, että veren käyttö on Raamatussa varattu vain syntien sovittamiseen ja näin ollen muunlainen käyttö häpäisisi myös Kristuksen vuodattaman veren arvoa.

Yhteensopivuus 
Taulukosta näkyy ABO- ja reesusveriryhmien yhteensopivuus antajan ja saajan välillä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Veri
Teknikko

Teknikko (lyhenne tekn.) oli teknillisessä koulussa tai oppilaitoksessa suoritettu tutkinto, täsmennyksenä käytettiin opintosuunnan nimeä, esimerkiksi sähköteknikko, teleteknikko. Koulutuksen pituus oli kolme vuotta. Talonrakennuksen sekä tien- ja vesirakennuksen opintosuunnilta valmistuneiden tutkintonimitys oli rakennusmestari, konetekniikan opintosuunnan konemestari. Teknikkotutkintojen tarkoitus oli valmistaa ennen kaikkea työnjohtotehtäviin.

Teknikon tutkinnot lakkautettiin ammattikorkeakoulu-uudistuksen yhteydessä. Viimeiset teknikot valmistuivat 2000-luvun alussa.

Nykyisin teknikko on alin korkea-aste. Kansainvälisissä tehtävissä vaaditaan usein vähintään kolmen vuoden korkeakoulutus. Suomalaiset teknikot ja opistoasteen tutkinnon suorittaneet insinöörit eivät joissain tapauksissa täyttäneet tätä vaatimusta. Sama tutkinto muissa EU-maissa tai entisessä Neuvostoliitossa täyttivät tämän vaatimuksen. Osin tästä syystä laadittiin nykyinen koulutusvastaavuus jossa vanhatkin tutkinnot huomioitiin ja rinnastettiin samalle tasolle muissa maissa suoritettuihin vastaaviin tutkintoihin. Nykyään Suomessa on tutkintoasteisia työnjohtaja- koulutuksia, jotka vastaavat teknillisen koulutuksen työnjohtajia. Esim Rastor järjestää näitä erikoisammattitutkintoja.

Katso myös 
Insinööri

Lähteet

Aiheesta muualla 
Koulutusastejaottelu, Tilastokeskus

Teknisen alan tutkinnot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Nižni Novgorodin alue

Nižni Novgorodin alue () on maantieteellisesti Itä-Eurooppaan sijoittuva, Venäjän Volgan federaatiopiiriin kuuluva hallinnollinen alue.

Maantiede 
Nižni Novgorodin alue rajoittuu luoteessa Kostroman alueeseen, koillisessa Kirovin alueeseen, idässä Mari Eliin ja Tšuvassiaan, etelässä Mordvaan, lounaassa Rjazanin alueeseen sekä lännessä Vladimirin ja Ivanovon alueisiin. Alueen pinta-ala on 76 900 km².

Nižni Novgorodin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangolla. Alueen läpi virtaa Volga sekä siihen laskeva Oka, Sura ja Vetluga. Alueen länsiosassa on osa Nižni Novgorodin tekojärvestä.

Alueen luonnonsuojelualueista merkittävimpiin kuuluu Karženskin biosfäärialue.

Historia 
Neuvostoaikana alue tunnettiin nimellä Gorkin alue.

Väestö 
Nižni Novgorodin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 3 310 597. Alueen suurimmat kaupungit olivat Nižni Novgorod (1 250 619 as.), Dzeržinsk (240 742 as.), Arzamas (106 362 as.) ja Sarov (92 047 as.).

Alueen väestöstä oli venäläisiä 95,1 %, tataareja 1,4 %,  mordvalaisia 0,6 %, ukrainalaisia 0,5 % ja etniseltä taustaltaan muita 2,4% (2010).

Hallinto 
Nižni Novgorodin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Nižni Novgorod (1932–1991 nimenä Gorki). Alue on jaettu hallinnollisesti 47 piiriin ja 25 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri ja lakiasäätävä kokous.

Talous 
Nižni Novgorodin alue tuotti Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 646,7 miljardia ruplan osuuden eli 1,73 % Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 195,3 tuhatta ruplaa eli noin 4 785 euroa. Tämä oli 75 % Venäjän keskiarvotasosta.

Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, rauta-, kemian-, metsä-, elintarvike- ja kevytteollisuus. Maanviljely tuottaa viljaa, sokerijuurikasta, pellavaa, sipulia, perunaa ja vihanneksia. Karjataloudessa kasvatetaan nauta- ja siipikarjaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kommersant:   GENERAL INFORMATION Nizhny Novgorod Region
Kolmipäinen olkalihas

Ojentajalihas () eli kolmipäinen olkalihas ojentaa kyynärniveltä. Sen vasta­vaikuttaja­lihas on hauis. Ojentajalihaksella on kolme osaa, joista kaksi lähtee olkaluusta ja yksi lapaluusta. Kaikki kolme osaa yhdistyvät ja kiinnittyvät kyynärluun päähän. Ojentajalihasta hermottaa värttinähermo.

Kuntosalilla ojentajaa voidaan harjoittaa erilaisilla ojentajapunnerruksilla ja muun muassa dipillä ja kapealla penkkipunnerruksella. Ojentaja kuuluu hauiksen kanssa ns. "kaksoislihaksiin". Tämä tarkoittaa sitä, että esim. hauiksen voi harjoittaa tiettyyn pisteeseen asti ilman että ojentajaa harjoittaa tai päinvastoin. Jos esimerkiksi hauista ei harjoita niin ojentajakaan ei kasva tässä tapauksessa.

Hauislihas toimii käsivarren koukistajana. Samalla luun vastakkaisella puolella taas vastavaikuttajalihas rentoutuu, jotta supistunut lihas saa luun liikkeelle. Tämä vastakkainen suunta merkitsee ojentajalihasta.

Lähteet 

Luonnontieteen biologia ja maantiede 5&6, wsoy

Eturaajan lihakset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pekka Korpinen

Pekka Juha Tapio Korpinen (s. 8. lokakuuta 1944 Helsinki) on suomalainen valtiotieteilijä ja kaupunkisuunnittelija. Hän toimi Helsingin kaupunkisuunnittelu- ja kiinteistötoimen apulaiskaupunginjohtajana 1991–2007.

Korpinen valmistui ylioppilaaksi 1963, valtiotieteiden kandidaatiksi 1967 ja lisensiaatiksi 1973. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1981. Korpinen oli vierailevana tutkijana Tukholman yliopistossa 1971 ja Cambridgen yliopistossa 1978.

Korpinen oli Suomen Pankin tutkija 1967–1971 ja toimistopäällikkö 1971–1972 sekä pääministerin sihteeri 1972. Hän oli Työväen taloudellisen tutkimuslaitoksen esimies 1973–1982 ja 1985–1991. Vuodet 1982–1985 Korpinen oli Maailmanpankin johtokunnan jäsen. Vuonna 1990 Korpinen johti UNDP:n tiimiä, jonka tehtävänä oli valmistella tuolloin itsenäistymässä olevalle Namibialle ensimmäinen investointi- ja talousohjelma.

Korpinen on tutkinut kriisejä ja taloudellisia syklejä. Hänen kirjoituksensa ovat jättäneet jälkensä muun muassa suomalaiseen keskusteluun devalvaatiosykleistä. Myös hänen asuntojen hintavaihteluita kuvaava sikasyklinsä tuli kuuluisaksi ennustaessaan 1990-luvun alkuvuosien romahduksen.

Korpinen on puoluekannaltaan sosiaalidemokraatti. Hän oli SDP:n puolueneuvoston jäsen 1975–1978 ja puoluetoimikunnan jäsen 1990–1993.

Korpinen viettää osan vuodesta Roomassa. Hän on arkkitehtuurin harrastaja ja ahkera kaupunkikulttuurikeskustelija.

Teokset
Kriisit ja pitkät syklit, 1981 (Väitöskirja)
Talouspoliittisia avauksia, 1987
Valtio ja vapauden kasvu, 1989
Asuntojen hinnanmuodostuksesta Suomessa, 1989
Helsinki - tulevaisuuden kaupunki, 2007
Taiteesta ja taloudesta, kohti kauneuden taloustiedettä, 2010
Berlusconin Italia, 2011
Mein Kamppi, uusi urbaani Helsinki, 2012
Suomi kääntyy länteen. Talouden tarina sisäpiiriläisen kertomana, 2017

Lähteet

Helsingin pormestarit ja kaupunginjohtajat
Suomen rakennusalan vaikuttajat
Suomen Pankin henkilöstö
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Ilkka-Christian Björklund

Ilkka-Christian Björklund (s. 20. tammikuuta 1947 Helsinki) on suomalainen poliitikko. Hän on ollut kahdesti kansanedustajana, ensin SKDL:n 1972–1982 ja myöhemmin SDP:n eduskuntaryhmässä 1987–1991. Helsingin kaupunginvaltuustossa hän oli 1989–1992 ja 1997–2000. Elokuusta 2000 vuoden 2007 eläkkeelle siirtymiseensä asti Björklund oli Helsingin sivistys- ja henkilöstötoimen apulaiskaupunginjohtaja.

Björklund liittyi SDP:hen 1963. Vuonna 1968 hän siirtyi SKDL:ään, liiton sosialistien riveihin. Hän jatkoi puolueessa vuoteen 1982, jolloin hän aloitti Pohjoismaiden neuvoston pääsihteerinä. Björklund toimi neuvoston johdossa 1982–1987. Vuosina 1994–1996 hän oli ulkosuomalaisten etujärjestön Suomi-Seuran toiminnanjohtaja.

Koulutukseltaan hän on valtiotieteen lisensiaatti.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kansanedustajat
SKDL:n sosialistit
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Uudenmaan vaalipiiri
Helsingin vaalipiiri
Suomalaiset päätoimittajat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Höyrystyminen

Fysikaalisena ilmiönä höyrystyminen on sitä, kun systeemiin tuodaan tarpeeksi energiaa, jotta olomuodon muutos saadaan tapahtumaan. Kiinteä aine ei välttämättä höyrysty ollenkaan neste-olomuodon kautta, vaan sublimoituu suoraan kaasuksi. Myös nesteestä olomuodon muuttuminen kaasuun voi tapahtua höyrystymisen kautta.

Nesteen höyrystyminen voi tapahtua kahdella tavalla. Jos ulkoinen paine on pienempi kuin höyrynpaine eli nesteen lämpötila on kiehumispisteen alapuolella, tapahtuu haihtumista nesteen ja kaasun rajapinnasta. Jos taas lämpötila on riittävän korkea, neste muuttuu kaasuksi missä tahansa, ja prosessin nimi on kiehuminen. 

Tietyn ainemäärän höyrystämiseen tarvittava energia voidaan määrittää aineen höyrystymislämmön avulla. Höyrystymiselle vastakkainen ilmiö on tiivistyminen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Olomuodot
Faasimuutokset

da:Evaporation
Pikkarala

Pikkarala on yksi Oulun kaupunginosista. Maastoltaan Pikkarala on pääosin mäntykangasta. Oulujoen alavimmat rannat on suurimmaksi osaksi otettu maanviljelyskäyttöön. Pikkarala sijaitsee Maikkulan suuralueella aivan Oulun ja Muhoksen kunnanrajan tuntumassa. Vuoteen 1965 saakka Pikkarala kuului lakkautettuun Oulujoen kuntaan. Kaupunginosa lienee saanut nimensä Pikkaraisen suvun mukaan.

Pikkaralan hiekkaisista harjuista on kaivettu tuhansia kuutioita hienoa hiekkaa maanteiden ja rautateiden pengermateriaaliksi. Laajat entiset soranottoalueet Oulu–Kontiomäki-rautatien varressa ja asemanseudulla ovat yhä nähtävissä. Pikkaralassa toimii Pikkaralan koulu, Weberin tiilitehdas ja Shell-huoltoasema. Pikkaralan pohjavedestä pumpataan suuria määriä vettä ympäri Oulua.

Liikenne 

Pikkarala sijaitsee Oulujoen etelärannalla valtatien 22 sekä Oulu–Kontiomäki-rautatien varrella. Alueen pääväylä on valtatie 22. Asutus on keskittynyt valtatieltä haarautuvien yhdys- ja taajamateiden varsille. Kevyen liikenteen väyliä ei ole. Kylästä lähtee tieyhteys Kempeleen Juurussuon kylään sekä Tyrnävän Murtoon. 

Koskilinjojen paikallisliikenteen vuorot liikennöivät Pikkaralaan päivittäin. Pikkaralasta on myös lossiyhteys Oulujoen ylitse Lapinkankaan kaupunginosaan. Lähivuosina Pikkaralan lossina tunnettu lautta-alus korvattaneen kiinteällä siltayhteydellä. Rautatien henkilöliikenne on lakkautettu jo 1980-luvulla lättähattujen poistuessa liikenteestä.

Muhoksen ja Pikkaralan välinen pyörätie valmistui kesällä 2008.

Rautatieasema 

''
Rautateiden henkilöliikenteen pysähdykset poistettiin Pikkaralasta 1980-luvulla. Pikkaralan ratapiha siirtyi kauko-ohjaukseen vuonna 1996, aseman miehitys loppui vuonna 1985. Nykyisin vanha asemarakennus on yksityisasuntona, ja liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan Oulusta käsin. Pikkaralan asema-alueella on hyväkuntoisia, alun perin rautatiehenkilökunnalle tarkoitettuja rakennuksia. Nykyisin nämä rakennukset ovat yksityisasuntoina.

Osa-alueet

Pikkaralan Asemakylä 
Rautatien ja valtatien väliselle alueelle muodostunut Pikkaralan Asemakylä muodostaa pienen, noin sadan hengen kyläyhteisön. Kylä on muodostunut Asemakyläntien ja valtatien varrelle.

Pikkaraisenkylä 
Kaupunginosan eteläosassa sijaitseva Pikkaraisenkylä on muodostunut pääasiassa valtatien ja Oulujoen väliselle harjannealueelle. Kylä sijaitsee peltomaiseman keskellä, ja sen rakennuskanta käsittää sekä uusia omakotitaloja että vanhoja maataloja.

Pukki 
Pukin kyläalue on pääasiassa sijoittunut rinteille rantapeltojen yläpuoliselle alueelle Pukintien varrelle.

Vasankangas 
Valtatien ja Oulujoen välillä sijaitseva Vasankankaan kyläalue on muodostunut pelto- ja metsämaisemaa halkovan Vasankankaantien ja sen sivutien varrelle. Vasankankaalla toimi koulun vieressä kyläkauppa 1930-luvulta lähtien. Kauppa lakkautettiin sotien jälkeen.

Lähteet

Aiheesta muualla

Oulujoen kylät
Józef Wróbel

Józef Wróbel SCJ (s. 18. lokakuuta 1952 Bestwina, Puola) toimi katolisen kirkon Helsingin hiippakunnan piispana vuosina 2001–2008. 

Wróbel vihittiin piispaksi Helsingin Johanneksenkirkossa 27. tammikuuta 2001. Hänet vihki virkaansa kardinaali Edward Idris Cassidy, joka toimi tuolloin Vatikaanin Paavillisen kristittyjen ykseyden edistämisen neuvoston puheenjohtajana.

Józef Wróbel on lähtöisin maanviljelijäperheestä Etelä-Puolasta. Hänet on vihitty papiksi vuonna 1980. Wróbel on väitellyt bioetiikasta moraaliteologian tohtoriksi Roomassa vuonna 1985. Hän kuuluu Jeesuksen pyhän sydämen pappien veljeskuntaan, johon noin puolet Suomessa toimivista katolisista papeista kuuluu. Hän toimi piispan työnsä ohella puolalaisessa Lublinin katolisessa yliopistossa moraaliteologian professorina.

Paavi Benedictus XVI siirsi Wróbelin tämän omasta pyynnöstä kesäkuussa 2008 Lublinin arkkihiippakunnan neljänneksi apulaispiispaksi. Piispa Wróbel ei missään vaiheessa kunnolla kotiutunut Suomeen, koska oli toisaalta tottunut toisenlaiseen hallintokulttuuriin ja toisaalta itse edusti toisenlaista hallintokulttuuria kuin edeltäjänsä Paul Verschuren. Tämä osaltaan aiheutti jännitteitä piispan ja seurakunnan välille. Myöskään Wróbelin kielitaito tai sen puute ei edesauttanut sopeutumista. Wróbel kyllä osasi sujuvasti saksaa, ranskaa ja italiaa, mutta perin huonosti englantia eikä lainkaan suomea tai ruotsia.

16. kesäkuuta 2009 paavi nimitti hänen seuraajakseen suomalaisen Teemu Sipon. Teemu Sippo on ensimmäinen suomalainen katolinen piispa sitten Arvid Kurjen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Catholic Hierarchy: Bishop Józef Wróbel, S.C.I. .

Katolinen kirkko Suomessa -kirkon piispat
Puolalaiset papit
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Mosambikin kanaali

Mosambikin kanaali on Intian valtameren osa. Se sijaitsee Madagaskarin ja Kaakkois-Afrikan välissä. Kanaalissa sijaitsevat muun muassa Komorien saaristo ja Gloriososaaret sekä Bassas da Indian, Europan ja Juan de Novan saaret.

Kanaalin pituus on noin 1 600 kilometriä ja leveys noin 400–950 kilometriä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Intian valtameri
Mosambikin maantiede
Madagaskarin maantiede
Komorien maantiede
Seulonnan keskeiset artikkelit
Mayotte
Mosambikin saari

Moçambiquensaari () on saari Mosambikissa muutaman kilometrin päässä rannikosta Mosambikin kanaalin ja Mossurilin lahden välissä. Saari sijaitsee Nampulan maakunnassa Pohjois-Mosambikissa. Mantereelta on saarelle silta.

Saaren pohjoisosassa on São Sebastião de Moçambique, portugalilaisten 1500-luvulla rakentama linnoitus.

Saari on noin kolme kilometriä pitkä ja 300–400 metriä leveä, ja sen väkiluku on noin 60 000. 

Saarella on käytetty 1500-luvulta alkaen samoja rakennusmateriaaleja, tekniikoita ja koristelutapoja, joten sen arkkitehtuuri on tyyliltään yhtenäistä. Siinä yhdistyvät paikalliset perinteet ja portugalialiset vaikutteet, sekä jossain määrin myös intialaisten ja arabien vaikutus. Se otettiin vuonna 1991 Unescon maailmanperintöluetteloon

Lähteet

Aiheesta muualla

Mosambikin saaret
Intian valtameri
Unescon maailmanperintökohteet Mosambikissa