joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Viggo Mortensen

Viggo Peter Mortensen Jr. (s. 20. lokakuuta 1958 New York) on amerikantanskalainen näyttelijä, taidemaalari, runoilija ja valokuvaaja. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Aragornina Peter Jacksonin ohjaamassa Taru sormusten herrasta -elokuvatrilogiassa. Hän on ollut myös Oscar-ehdokkaana parhaan miespääosan kategoriassa vuosina 2007 ja 2019 rooleistaan elokuvissa Eastern Promises ja Green Book.

Viggo Mortensen syntyi New Yorkissa perheensä vanhimmaksi lapseksi. Hänen vanhempansa ovat tanskalainen Viggo Peter Mortensen Sr. ja norjalais-yhdysvaltalainen Grace Mortensen. Hän vietti lapsuutensa Venezuelassa, Argentiinassa ja Tanskassa, kunnes hänen perheensä palasi takaisin New Yorkiin. Mortensen puhuu sujuvasti englantia, espanjaa ja tanskaa ja osaa myös ranskaa sekä italiaa. Lisäksi hän ymmärtää hieman norjaa ja ruotsia.

Mortensen oli naimisissa punk-laulaja Exene Cervenkan kanssa, mutta he erosivat vuonna 1998. Hänen ainoa lapsensa on vuonna 1988 syntynyt Henry-niminen poika.

Mortensenin maalaukset ovat abstraktia taidetta, ja niitä on esitelty useissa taidemuseoissa ympäri maailmaa. Hänellä on myös oma kustantamo Perceval Press.  Mortensen on maininnut pitävänsä paljon kitaristi Bucketheadista. Buckethead ja Mortensen ovat julkaisseet yhdessä yhden levyn nimeltä Intelligence Failure.

Mortensen oli useiden palkintojen ehdokkaana vuonna 2007 roolistaan elokuvassa Eastern Promises.
Mortensen sai roolistaan elokuvassa Captain Fantastic (2016) sekä parhaan draamaelokuvan miespääosan Golden Globe -ehdokkuuden että parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuuden.

Filmografia 
Mortensenin filmografia ulottuu 1980-luvulta 2010-luvulle.

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Yhdysvaltalaiset taidemaalarit
Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Amerikantanskalaiset
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kartiovahakas

Kartiovahakas (Hygrocybe conica) kuuluu nykyisen käsityksen mukaan mustuvien vahakkaiden epäselvään lajiryhmään tai on monimuotoinen laji. Kyseessä on selkeästi kulttuurilaji. Siitä ei oikein ole ruokasieneksi, epäillään hieman myrkylliseksikin.

Kartiovahakasta löytyy heinikoista, pihoilta, joskus lahokannoilta ja puistoistakin. Se ei ole mitenkään harvinainen, mutta mahdollisesti kantolajit ovat eri sieniä kuin ruohikkolajit. Ulkoisesti sienen lakin pinta on kellertävänpunainen, lakki on kellomainen, heltoissa ei ole minkäänlaista johteisuutta. Vanhetessaan sieni mustuu nopeasti kokonaan. Sieni on yleensä pienehkö, joskus kuitenkin viitisen senttimetriä korkea ja hieman korkeuttaan kapeampi.

Lähteet 
 Luontonetti: Kartiovahakas

Viitteet

Hygrophoraceae
Mute Records

Mute Records on brittiläinen levy-yhtiö, jonka Daniel Miller perusti vuonna 1978, lähinnä oman musiikkinsa julkaisemista varten. 

Mute Records tuli tunnetuksi 1980-luvun alun post-punk-artistien kotina. Tunnetuimpia alkuaikojen marginaalisemman linjan edustajia olivat Fad Gadget, Einstürzende Neubauten, Throbbing Gristle ja Cabaret Voltaire. 

Täysin marginaalisen musiikin julkaisija Mute Records ei kuitenkaan ole koskaan ollut, sillä yksi yhtiön ensimmäisistä kiinnityksistä oli valtavirran suosikiksi heti ensimmäisellä albumillaan vuonna 1981 noussut Depeche Mode. Muita tunnettuja Mute Recordsin kiinnityksiä ovat muun muassa Yazoo, Erasure, Sonic Youth, Nick Cave and the Bad Seeds, Goldfrapp, Moby sekä suomalainen Pan Sonic.

Vuonna 2002 Mute Records siirtyi EMI:n omistukseen, mutta Daniel Miller jatkaa edelleen yhtiön johdossa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Mute Recordsin viralliset kotisivut 
 Mute Recordsin vanhat, arkistoidut kotisivut 

Brittiläiset levy-yhtiöt
Smaragdi

Smaragdi on silikaattimineraali beryllin vihreä värimuunnos. Se on jalokivi ja sitä käytetään korukivenä. Beryllien kemiallinen kaava on Be3Al2Si6O18. Smaragdin vihreä väri aiheutuu pienestä määrästä kromia ja joskus vanadiinia. Sen nimi on peräisin latinan sanasta smaragdus, joka puolestaan tulee kreikan sanasta σμάραγδος (smáragdos). Arvokkaimpien smaragdien väri on puhtaan ruohon vihreä, mutta täysin puhtaat ja virheettömät smaragdit ovat harvinaisia. Oikean värinen sulkeumia täynnä oleva kivikin on arvokkaampi kuin puhdas, mutta haalea kivi.

Esiintyminen 
Smaragdia löytyy yleensä metamorfisista kivistä. Varhaisimmin sitä löydettiin Egyptistä. Nyttemmin smaragdia on löydetty myös Kolumbiasta, Venäjältä, Etelä-Afrikasta, Nigeriasta, Ghanasta, Tansaniasta, Namibiasta, Pakistanista, Afganistanista ja Suomesta.

Suomen suurin smaragdi on löydetty 1970-luvun lopulla Kauhajoelta. Se löytyi pegmatiitissa. Kiteen pituus on 65 mm ja paksuus kiteen päästä mitattuna 9 mm. Tämä jalokivi tunnistettiin virallisesti smaragdiksi vasta kesällä 2018.

Työstäminen 

Smaragdien hiontaan käytetään joskus erityistä smaragdihiontaa, joka on malliltaan porrashiontaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Jalokivet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Opaali

Opaali on amorfinen piimineraali, joka sisältää paljon kidevettä. Opaali koostuu mikroskooppisen pienistä piioksidipalloista, jotka ovat järjestäytyneet säännöllisesti. Tämä järjestäytyminen saa aikaan valon diffraktiota, mikä aiheuttaa opaalille tyypillisen kirjavan värileikin. Rusehtavat, vihertävät ja mustat opaalit sisältävät epäpuhtauksina erilaisia luonnollisia pigmenttejä. Tällaisia pigmenttejä ovat esimerkiksi garnieriitti (vihreä), rautahydroksidit (ruskea), ja mangaaninodulit (musta). Meniliitti on opaalin harmaa tai ruskea muunnos, ja se on saanut nimensä Ménilmontantin mukaan.

Opaalia esiintyy kompakteina, läpikuultavina, lasimaisina massoina. Se voi esiintyä juonina ja lasimaisina aggregaatteina. Opaalia muodostuu kuumissa lähteissä ja geysireissä sekä merivedestä tiivistymällä. Opaali on ensimmäinen merivedestä tiivistyvä SiO2-faasi, mutta se on hyvin epävakaa, ja muuttuu helposti kristobaliitiksi ja tridymiitiksi. Opaali on myös tärkeä komponentti esimerkiksi erilaisten piilevien ja sienieläinten kuorissa.

Erilaisia opaaliperäisiä sedimenttejä, kuten opokaa (piisavi) ja diatomiittia käytetään esimerkiksi keramiikan valmistuksessa, sekä erilaisina suodattimina, hionta-aineina ja korkeita lämpötiloja kestävinä materiaaleina kemianteollisuudessa ja öljyteollisuudessa. Jalokiviopaaleja käytetään korukivinä. Eräs tärkeä jalokiviopaalien esiintymä on Keski-Australiassa sijaitseva Cooper Pedy. Maapallon lisäksi opaaleja on löydetty myös Marsista.

Sana opaali on peräisin sanskriitin kielen sanasta upálá, joka tarkoittaa jaloa tai arvokasta kiveä.

Katso myös 
 Olympic Australis

Lähteet

Aiheesta muualla 

Mineraalit
Jalokivet
Korukivet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pampa

Pampa on aroalue Argentiinan itäosissa, Uruguayssa ja Brasilian eteläkärjessä. Pampan tyypillisimmät kasvit ovat pensaat ja ruohot. Usein toistuvat ruohikkopalot estävät korkeamman metsän kasvun.

Pampan maaperä on viljavaa, ja sateet jakaantuvat melko tasaisesti ympäri vuoden. Ilmasto on lauhkea, joten alue sopii hyvin maanviljelylle. Keski-Argentiinan pampalla kasvatetaan soijaa. Sellaisia osia pampasta, jotka jäävät säännöllisesti tulvavesien alle, käytetään laidunmaana.

Nimi pampa juontuu ketšuan kielen tasaista tarkoittavasta sanasta. Myöhäiseltä siirtomaa-ajalta 1800-luvulle saakka pampoja asuttivat karjaa paimentaneet gauchot, joiden elämäntapaa romantisoitiin sittemmin huolettomana ja yksinkertaisena. Pampojen arot mahdollistivat suuret nautakarja- ja lammastilat. Argentiinan itsenäistyessä pampan maatalouden kehitystä tuki etenkin Buenos Airesin kuverööri Juan Manuel de Rosas. Maatilojen ja saladeros-nimellä tunnetuista lihanjalostajista tuli vastaitsenäistyneen maan talouden tukipilareja. Pampa Buenos Airesin ja Santa Fen osavaltioiden ulkopuolella säilyi kuitenkin pitkään heidän asutuksensa ulkopuolella ja sen pääasiallisia asukkaita olivat intiaanit. Argentiina kävi sittemmin useita sotia intiaaniheimojen kukistamiseksi alueella.

1800-luvun loppupuolella pampat liitettiin entistä kiinteämmin kansallistalouteen. Argentiina houkutteli paikalle myös siirtolaisia Espanjasta ja Irlannista. Monet uusista siirtolaisista päätyivät harjoittamaan lampaiden kasvatusta ja villasta tuli merkittävä vientituote. 1870-luvulle mennessä lampaita oli jo enemmän kuin nautakarjaa. Pampa houkutteli nyt myös enemmän kokonaisia perheitä muuttamaan alueelle ja pampan väestömäärä nousi nopeaan tahtiin. Sittemmin myös vehnän viljelystä on tullut tärkeä maatalouden ala pampalla.

Lähteet

Aiheesta muualla

Argentiinan maantiede
Brasilian maantiede
Uruguayn maantiede
Seulonnan keskeiset artikkelit
Arot
Santo Trafficante (nuorempi)

Santo Trafficante nuorempi (15. marraskuuta 1914 – 17. maaliskuuta 1987) oli yksi Yhdysvaltain viimeisistä vanhan koulukunnan mafiapäälliköistä. Hän valvoi Floridan järjestäytynyttä rikollisuutta, jonka hän oli perinyt isältään Santo Trafficante vanhemmalta. Hän oli voimakkain Batistan ajan Kuubassa toimineista mafiosoista.

Trafficante työskenteli isänsä rikollisorganisaatiossa Floridassa ja muutti vuonna 1953 Kuubaan hoitamaan sikäläistä kasinobisnestä. Kun Trafficanten isä kuoli 1954, Trafficante sai haltuunsa koko organisaation. Trafficante toimi myös Floridassa, jonka laittomasta pelibisneksestä hänet tuomittiin vankilaan, josta hän vapautui 1957. Trafficante palasi Kuubaan, mutta valtaan noussut Fidel Castro sulki hänen kasinonsa ja karkotti hänet lyhyen vankeuden jälkeen. 

Vuosina 1960–1961 CIA pyysi Trafficantelta ja muutamilta muilta Kuuba-yhteiksistä tunnetuilta mafiosoilta neuvoja suunnitelmiinsa Castro murhaamiseksi. Mafiosot lähtivät painostettuina mukaan, mutta operaatiot epäonnistuivat. Sitkeät huhut liittävät Trafficanten myös John F. Kennedyn salamurhaan, vaikka mitään varsinaisia todisteita ei ole. Lee Harvey Oswaldin ampuneen Jack Rubyn tiedetään ottaneen yhteyttä Trafficanteen ja toiseen mafiajohtajaan Carlos Marcelloon hieman ennen Kennedyn murhaa, mutta yritykset liittää Oswald mafiaan ovat tuottaneet vesiperän. Trafficanten syyllisyydestä on puhunut etenkin hänen vanha asianajajansa Frank Ragano. . 

Trafficante jatkoi yhteistyötä CIA:n kanssa ja osallistui muun muassa Iran-Contra-juttuun. Hän kuoli 1987 Houstonissa sydänkohtaukseen.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset rikolliset
Amerikanitalialaiset mafiosot
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1987 kuolleet
Tampa

Tampa on Yhdysvaltain Floridan osavaltion kaupunki, joka sijaitsee Floridan niemimaan länsirannikolla olevan Tampa Bayn lahden rannikolla. Tampa on Floridan kolmanneksi suurin kaupunki, jonka väkiluku vuonna 2020 oli 384 959. Tampan, St. Petersburgin ja Clearwaterin metropolialueella asukkaita on noin 2,9 miljoonaa.

Tampa perustettiin vuonna 1849, ja vuonna 1850 siellä asui 974 ihmistä. Varsinaisen kasvuhuippunsa Tampa koki vuoden 1883 jälkeen, kun kaupungin alueelta löydettiin fosfaattia. NHL-joukkue Tampa Bay Lightning, NFL-joukkue Tampa Bay Buccaneers ja MLB-joukkue Tampa Bay Rays tulevat Tampasta.

Väestö 
Kaupungin asukkaista 43 prosenttia on valkoisia, 23,27 prosenttia latinalaisamerikkalaisia, 22,7 prosenttia afroamerikkalaisia ja 3,76 prosenttia aasialaisia. 91,5 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Kaupungin väestön keski-ikä on 34,6 vuotta.

Kuvia kaupungista

Lähteet

Aiheesta muualla 

Floridan kaupungit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Suurstrategia

Suurstrategia () on angloamerikkalainen termi, jolla kuvataan valtion tai valtioliittouman ylimmällä tasolla muodostettavaa sotilaallisen voimankäytön periaatetta. Suomessa ja useissa muissakin maissa strategialla tarkoitetaan samaa asiaa. Ero johtuu angloamerikkalaisesta taksonomiasta, jonka mukaan sotilaallisen voimankäytön tasot ovat taktiikka ja strategia, siinä missä se on monissa maissa taktiikka, operaatiotaito ja strategia. Puuttuva käsite operaatiotaito on siis korvattu strategialla ja strategia suurstrategialla. 

Nykyään myös Yhdysvalloissa ja niin edelleen käytetään käsitettä operaatiotaito (). Käsite suurstrategia kuitenkin elää, koska se esiintyy joissakin valtio-opin ja kansainvälisen politiikan klassikkoteoksissa, joista sen sitten opiskelijat kääntävät suurstrategiaksi.

Asiaa ei selkeytä se, että jotkin teoreetikot kuten Edward Luttwak käyttävät viisiportaista jaottelua (taistelutekniikka, taktiikka, operaatiotaso, näyttämöstrategia ja suurstrategia). Edelleen käytetään myös ilmaisua doktriini tai sotilasdoktriini. Tällaisia hieman monitulkintaisia käsitteitä käytettäessä voidaan käyttää selventävää viitettä tyyliin: "... suurstrategisella (ks. Luttwak 1963) tasolla..."

Katso myös

 Sodankäynnin tasot

Aiheesta muualla

 Maanpuolustuskorkeakoulun Strategian Laitoksen esittelysivulla oleva käsiteanalyysi 
 

Sodankäynnin strategia
Pine

Pine (Program for Internet News and Email) on Washingtonin yliopistossa kehitetty ilmainen sähköposti- ja uutistenlukuohjelma. Ohjelman ensimmäinen versio julkaistiin vuonna 1989. Ohjelman kehitystyö loppui vuonna 2008.

Pinestä on olemassa sekä Unix-, MS-DOS (PC-Pine) että Windows-versio. Unix-version käyttöliittymä pohjautuu komentoriviin ja Pine käyttää vakioeditorinaan Picoa.

Monista muista Unix-ohjelmista Pine poikkesi siten, että se oli suunniteltu aloittelevaa käyttäjää varten ja helppokäyttöiseksi. Käytettävissä olevat toiminnot ovat koko ajan näkyvissä valikoissa, ja ne valitaan yhtä kirjainta painamalla. Myös Pico perustuu samaan filosofiaan. Molemmista ohjelmista tuli suosittuja niiden opiskelijoiden keskuudessa, jotka eivät halunneet opetella emacsia tai vitä.

Pine kehitettiin alun perin Elm-sähköpostiohjelman pohjalta. Ohjelman ensimmäisessä virallisessa julkistuksessa yliopiston ulkopuolelle vuonna 1992 ohjelman nimen vihjattiin tulevan sanoista Pine Is No-longer Elm.

Pinen korvaajaksi kehitettiin avoimen lähdekoodin sähköpostiohjelma Alpine.  Uusi versio julkaistiin, koska Washingtonin yliopisto kielsi modifoitujen Pine-ohjelmien jakamisen. Pinen lisenssi on ISC-lisenssin kaltainen, mutta yliopiston tulkinta erosi ISC:n tulkinnasta. Avoimen lähdekoodin sähköpostiohjelma Cone on toiminnaltaan ja ulkoasultaan Pinen klooni. Sen mukana tulee myös Leaf-editori.
Pico-editorista on myös avoimen lähdekoodin klooni nimeltä Nano.

Katso myös 
 Tekstipohjainen käyttöliittymä

Lähteet

Aiheesta muualla
 http://www.washington.edu/pine/

Sähköpostiohjelmat
Heaven 17

Heaven 17 on brittiläinen synthpop-yhtye. Yhtye koostuu Martyn Waresta (kosketinsoittimet), Ian Craig Marshista (kosketinsoittimet) sekä Glenn Gregorysta (laulu).

Heaven 17 syntyi Sheffieldissä, Englannissa vuonna 1981, kun Human Leaguen perustajajäsenten Waren ja Marshin muodostama British Electric Foundation aloitti yhteistyön Gregoryn kanssa. Nimensä yhtye otti Anthony Burgessin kirjasta Kellopeliappelsiini.

Ensimmäisen albumin ensimmäinen single ”(We Don’t Need This) Fascist Groove Thang” oli pienen piirin hitti, mutta joutui BBC:n soittokieltoon nimensä takia. 

Kakkosalbumi The Luxury Gap (1983) sitä vastoin osoittautui yhtyeen uran suurimmaksi menestykseksi. Albumin suurimpia hittikappaleita olivat ”Temptation” ja ”Come Live with Me”.

Kolmannen albumin singlet ylsivät vielä Britannian top-30-listalle, mutta suosion vähitellen hiipuessa yhtye lopetti virallisesti vuonna 1988, tehden kuitenkin kaupallisesti epäonnistuneen comebackin vuonna 1996.

Heaven 17 tekee yhä harvakseltaan keikkoja, lähinnä 1980-luvun muistelun merkeissä. 

Cradle of Filth julkaisi vuonna 2006 levyllään Thornography cover-version Heaven 17:n kappaleesta ”Temptation”.

Diskografia

Albumit
 Penthouse and Pavement (1981)
 The Luxury Gap (1983)
 How Men Are (1984)
 Pleasure One (1986)
 Endless (1986)
 Teddy Bear, Duke & Psycho (1988)
 The Best of (1988)
 Higher And Higher – The Best of Heaven 17 (1993)
 Bigger Than America (1996)
 Before After (2005)

Singlet

Albumilta Penthouse and Pavement

 ”(We Don’t Need This) Fascist Groove Thang” (1981)
 ”I’m Your Money” (1981)
 ”Play to Win” (1981)
 ”Penthouse and Pavement” (1981)
 ”At the Height of the Fighting” (1981)

Albumilta The Luxury Gap
 ”Let Me Go” (1982)
 ”Temptation” (1983)
 ”Come Live with Me” (1983)
 ”Crushed by the Wheels of Industry” (1983)

Albumilta How Men Are
 ”Sunset Now” (1984)
 ”This Is Mine” (1984)
 ”(And That’s No Lie)” (1985)

Albumilta Pleasure One
 ”Contenders” (1986)
 ”Trouble” (1987)

Albumilta Teddy Bear, Duke & Psycho
 ”The Ballad of Go Go Brown” (1988)
 ”Train of Love in Motion” (1988)

Albumilta Higher And Higher – The Best of Heaven 17
 ”Temptation (remix)” (1992)
 ”Fascist Groove Thang (remix)” (1993)
 ”Penthouse and Pavement (remix)” (1993)

Albumilta Bigger Than America
 ”Designing Heaven” (1996)
 ”We Blame Love” (1997)

Ei albumilla
 ”The Foolish Thing to Do” (1986)
 ”With This Ring Let Me Go” (1998)

VHS
 Industrial Revolution (1984)

Aiheesta muualla

 Heaven 17:n viralliset kotisivut

Lähteet
Latium (historiallinen alue)

Latium oli latinalaisten heimojen asuttama maakunta Keski-Italiassa. Se vastaa pääosin nyky-Italian Latiumin aluetta. Aluksi nimi viittasi vain Albanolaisvuorten ympäristöön, mutta laajeni myöhemmin tarkoittamaan ensin koko tasankoa Tiberjoelta vuorille (Latium vetus) ja lopulta aina Campanian rajalle Lirisjoelle saakka (Latium adiectum).

Augustuksen jakaessa Italian regioihin Latium muodosti Campanian kanssa ensimmäisen region. Nyky-Italian Latium puolestaan käsittää historiallisen Latiumin lisäksi osia Tiberin pohjoispuolella olleesta Etruriasta.

Kaupunkeja 
 Rooma
 Antium, keisari Neron syntymäpaikka
 Alba Longa
 Praeneste
 Tibur

Lähteet

Katso myös 
 Valle Latina

Italian maantiede
Antiikin Rooman maantiede
Koko (gorilla)

Koko (4. heinäkuuta 1971 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat – 19. kesäkuuta 2018 Woodside, Kalifornia, Yhdysvallat.) oli ihmisen kulttuuriin akkulturoitunut naaraspuolinen gorilla, jolle Stanfordin yliopiston tutkija Francine Patterson opetti yli tuhat amerikkalaisen viittomakielen viittomaa. 

Kokon opettaminen aloitettiin sen ollessa vuoden ikäinen. Pattersonin mukaan sen viittomavarasto käsitti yli tuhat viittomaa. Sen väitetään ymmärtäneen yli kaksituhatta englannin kielen sanaa.

Kokosta on tehty useita elokuvia, muun muassa Koko – A Talking Gorilla vuonna 1977. Koko kävi 27. huhtikuuta 1998 chat-keskustelua internetissä. Elokuussa 2004 Kokolla oli hammassärkyä. Sen kerrotaan osanneen ilmaista kivun voimakkuutta asteikolla 1–10. Lisäksi on väitetty, että Kokon älykkyysosamäärä olisi 75–90, mikä tarkoittaisi korkeampaa älykkyyttä kuin lievästi kehitysvammaiseksi luokiteltavalla ihmisellä. Markku Javanainen kuitenkin arvioi Tieteessä Tapahtuu -lehdessä, että väite perustuu virheelliseen tulkintaan, koska Kokolle tehtiin älykkyystesti lasten asteikolla. Aikuisten asteikolle käännettynä Kokon älykkyys olisi testien mukaan korkeintaan 29 pistettä, mikä Suomessa käytössä olevassa kansainvälisessä tautiluokituksessa merkitsisi ”vaikeaa älyllistä kehitysvammaisuutta”.

Katso myös
Floquet de Neu
Cheeta
Washoe

Lähteet

Aiheesta muualla
Prisma: Tarina puhuvasta gorillasta (10.11.2017) (yle.fi)
Koko.org Kokon omat sivut  (koko.org)
Keskustelua Kokon kanssa
Koko: The Gorilla Who Talks to People (15.6.2016)  (bbc.co.uk)
  ja 
Kuuluisat apinat
Eläinten älykkyys
Hannu Karttunen

Hannu Karttunen (s. 1952 Liperi) on suomalainen tähtitieteilijä ja tietokirjailija. Karttunen on Turun yliopiston dosentti ja työskentelee Tuorlan observatoriossa. Karttunen on tehnyt useita tähtitiedettä käsitteleviä julkaisuja, tähtitieteen oppikirjoja ja opetusaineistoja sekä kirjoittanut artikkeleita kokoomateoksiin ja tietosanakirjoihin. Hän on myös tuottanut radiolle esitelmäsarjan tähtitieteestä. Vuonna 1998 hän sai Tieto-Finlandia-palkinnon kirjastaan Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin ja vuonna 2007 Suomen tietokirjailijat ry:n Tietopöllö-palkinnon lapsille ja nuorille kirjoittamistaan kirjoista. Hän on aktiivinen Skepsis ry:n ja Ursan jäsen. Ursa nimitti Karttusen 2006 kunniajäsenekseen.  

Karttunen ja Iiro Seppänen ovat kumpikin luvanneet maksaa 2 500 euroa Skepsis ry:n 10 000 euron palkinnosta sille suomalaiselle, joka ensimmäisenä tuottaa valvotuissa olosuhteissa paranormaalin ilmiön.

Pikkuplaneetta 3758 Karttunen on nimetty Hannu Karttusen mukaan.

Teokset

Suomennoksia 
 
 
 
 
Davies, Paul: Kultakutrin arvoitus. (Alkuteos The Goldilocks Enigma, 2006.) Suomentanut Hannu Karttunen. Ursan julkaisuja 106. Helsinki: Ursa, 2007. ISBN 978-952-5329-64-3.
Chown, Marcus: Puhutaanpa Kelvinistä: Mitä jokapäiväiset asiat kertovat meille maailmankaikkeudesta. (Alkuteos We need to talk about Kelvin, 2009). Suomentanut Hannu Karttunen. Ursan julkaisuja 123. Helsinki: Ursa, 2010. ISBN 978-952-5329-88-9.
Rovelli, Carlo: Ajan luonne. (Alkuteos: L'ordine del tempo, 2017). Suomentanut Hannu Karttunen. Ursan julkaisuja 160. Helsinki: Ursa, 2018. ISBN 978-952-5985-60-3.

Lähteet 

Suomalaiset tietokirjailijat
Suomalaiset tähtitieteilijät
Suomalaiset skeptikot
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
José Eduardo dos Santos

José Eduardo dos Santos (28. elokuuta 1942 Luanda, Portugalin Länsi-Afrikka – 8. heinäkuuta 2022 Barcelona, Espanja) oli angolalainen poliitikko, joka toimi Angolan presidenttinä vuosina 1979–2017, yhteensä 38 vuoden ajan. Hän oli myös puolueensa MPLA:n (Movimento Popular de Libertação de Angola) johtaja.

Dos Santosin vanhemmat olivat São Tomé ja Príncipestä Angolaan muuttaneita siirtolaisia. Hän opiskeli petrokemiaa 1960–1970-lukujen vaihteessa Neuvostoliitossa ja valmistui insinööriksi Bakun öljy- ja kemianinstituutista. Angolan presidentiksi dos Santos nousi 10. syyskuuta 1979 maan ensimmäisen presidentin Agostinho Neton kuoltua.

Presidenttinä dos Santos pyrki parantamaan maansa suhteita länsimaihin. Hänen seuraajakseen tuli João Lourenço vuonna 2017. Dos Santos kuoli 79-vuotiaana heinäkuussa 2022 Teknon-klinikalla Espanjan Barcelonassa, jossa hän oli hoidossa pitkäaikaisen sairauden vuoksi.

Dos Santos oli naimisissa kolmasti ja hänellä on yhteensä seitsemän lasta. Dos Santosin ensimmäinen vaimo oli venäläinen Tatiana Kukanova, jonka hän tapasi opiskeluaikoinaan. Heidän Bakussa syntynyt tyttärensä Isabel dos Santos on Afrikan rikkain nainen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Angolan presidentit
Vuonna 1942 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Germania Superior

Germania Superior (Ylä-Germania, ), myöhemmin Germania Prima (Germania I, ), oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Germaniassa nykyisten Ranskan, Saksan ja Sveitsin alueilla.

Maantiede 

Germania Superiorin provinssi sai nimensä siitä, että se sijaitsi Reinin yläjuoksulla Germania Inferioriin (”Ala-Germania”) nähden. Siihen kuuluivat suunnilleen nykyisen Ranskan Alsace ja Saksan Rheinland-Pfalz sekä osa Sveitsistä. Provinssin länsipuolella sijaitsi Gallia Belgican provinssi, luoteispuolella Germania Inferiorin provinssi, itäpuolella Germania Magna eli Suur-Germania, jota roomalaiset eivät koskaan valloittaneet, ja kaakkoispuolella Raetian provinssi. Provinssin hallinnollinen keskus oli Moguntiacum (nyk. Mainz).

Kaupunkeja 

Germania Superiorin roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:

 Argentorate
 Augusta Raurica (Colonia Augusta Rauracorum)
 Aventicum (Colonia Helvetiorum)
 Bingium
 Basilia
 Moguntiacum (nyk. Mainz)
 Noviodunum (Colonia Julia Equestris)

Historia 

Germania Superiorin alueesta tuli osa Rooman valtakuntaa Julius Caesarin valloitettua sen vuonna 58/57 eaa. Alun perin alue oli osa Gallia Comatan provinssia ja sitten Gallia Belgican provinssia. Se erotettiin omaksi sotilashallintoalueeksi (exercitus) vuonna 16 jaa. Alueen siviilihallinto kuului edelleen Gallia Belgicalle. Germania Superiorin provinssi perustettiin keisari Domitianuksen aikana noin vuonna 85–90. Germania Inferiorilla oli samanlainen syntyhistoria.

Roomalaisten alkuperäisenä tavoitteena oli vallata myös Reinin itäpuoli, mutta tästä luovuttiin, ja Germanian provinssit jäivät rajaseuduksi koko historiansa ajaksi. Provinssi oli olemassa muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan. Seudun rajoissa tapahtui kuitenkin historian kuluessa paljon muutoksia.

Noin vuonna 293 provinssin nimeksi tuli Germania Prima. Samalla siitä erotettiin Maxima Sequanorumin provinssi. Jäljelle jäänyt Germania Priman provinssi kuului Gallian diokeesiin. 300-luvulla se tuli osaksi Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin.

Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:

Lähteet

Aiheesta muualla 

Germania
Rooman provinssit
Germania Inferior

Germania Inferior (Ala-Germania, ), myöhemmin Germania Secunda (Germania II, ), oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Germaniassa nykyisten Alankomaiden, Belgian, Luxemburgin ja Saksan alueilla.

Maantiede 

Germania Inferiorin provinssi sai nimensä siitä, että se sijaitsi Reinin alajuoksulla Germania Superioriin (”Ylä-Germania”) nähden. Se käsitti tämän lisäksi Maas-joen alueen. Provinssin lounaispuolella sijaitsi Gallia Belgican provinssi, kaakkoispuolella Germania Superior ja itäpuolella Germania Magna eli Suur-Germania, jota roomalaiset eivät koskaan valloittaneet. Provinssin hallinnollinen keskus oli Colonia Agrippina (nyk. Köln).

Kaupunkeja 

Germania Inferiorin roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:

 Albaniana (nyk. Alphen aan den Rijn)
 Atuatuca Tungrorum (nyk. Tongeren)
 Bonna (Bona, nyk. Bonn)
 Castra Vetera
 Colonia Agrippina (nyk. Köln)
 Colonia Ulpia Traiana

 Coriovallum (nyk. Heerlen)
 Forum Hadriani (nyk. Voorburg)
 Lugdunum Batavorum (nyk. Katwijk)
 Novaesium (nyk. Neuss)
 Trajectum ad Rhenum (nyk. Utrecht)
 Ulpia Noviomagus Batavorum (nyk. Nijmegen)

Historia 

Germania Inferiorin alueesta tuli osa Rooman valtakuntaa Julius Caesarin valloitettua sen vuonna 58/57 eaa. Alun perin alue oli osa Gallia Comatan provinssia ja sitten Gallia Belgican provinssia. Se erotettiin omaksi sotilashallintoalueeksi (exercitus) vuonna 16 jaa. Alueen siviilihallinto kuului edelleen Gallia Belgicalle. Germania Inferiorin provinssi perustettiin keisari Domitianuksen aikana noin vuonna 85–90. Germania Superiorilla oli samanlainen syntyhistoria.

Roomalaisten alkuperäisenä tavoitteena oli vallata myös Reinin itäpuoli, mutta tästä luovuttiin, ja Germanian provinssit jäivät rajaseuduksi koko historiansa ajaksi. Provinssi oli olemassa muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan. Seudun rajoissa tapahtui kuitenkin historian kuluessa paljon muutoksia.

Noin vuonna 293 provinssin nimeksi tuli Germania Secunda. Tämän jälkeen se kuului Gallian diokeesiin. 300-luvulla se tuli osaksi Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin.

Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:

Lähteet

Aiheesta muualla 

Germania
Rooman provinssit
Länsi-Afrikka

Länsi-Afrikka on Afrikan läntiset osat käsittävä maantieteellinen alue.

Valtiot
Länsi-Afrikkaan kuuluvat Yhdistyneiden kansakuntien määritelmän mukaan seuraavat valtiot: Benin, Burkina Faso, Gambia, Ghana, Guinea, Guinea-Bissau, Kap Verde, Liberia, Mali, Mauritania, Niger, Nigeria, Norsunluurannikko, Senegal, Sierra Leone ja Togo.

Maantiede
Länsi-Afrikka rajautuu lännessä ja etelässä Atlantin valtamereen, pohjoisessa Saharan aavikkoon ja kaakossa Kamerunin ylänköihin.

Länsi-Afrikka on melko tasaista aluetta. Se koostuu pääasiassa kolmesta ylängöstä, jotka ovat 180–1200 metrin korkeudella merenpinnasta. Korkeimmat vuoret ovat tulivuoria, joista korkein on Kamerunvuori (4 100 m). Rannikko on alankoa. Etelärannikkoviiva on melko suora, mutta länsirannikolla on poukamia. Pisin joki on Niger ja suurin järvi Tšadjärvi.

Ilmasto
Länsi-Afrikan ilmasto on kuuma. Vuodessa on sadekausi ja kuiva kausi. Alueen pohjoisosissa sataa hyvin vähän, mutta etelässä on aina kosteaa. Talvella vallitsevat tuulet ovat koillisesta, kesällä lounaasta.

Kasvillisuus ja eliöstö
Kasvillisuusvyöhykkeitä on neljä: aavikko (Sahara), puoliaavikko (Sahel), trooppinen savanni ja trooppinen metsä. Jokaisella vyöhykkeellä on omanlaisensa eliöstö.

Ihmiset
Suurin osa Länsi-Afrikan väestöstä asuu Nigeriassa. Suurimpia kansoja ovat muun muassa maurit, bambarat, mandinkat, mendet, dogonit, fulbet, mosit, ašantit, ewet, fonit, jorubat, igbot ja hausat.

Historia

Länsi-Afrikan varhaisin tunnettu kulttuuri oli Nigerian Nok-kulttuuri (n. 500 eaa. – 200 jaa.). Ensimmäisen vuosituhannen loppuun mennessä alueella oli jo useita valtioita, joista suurimmaksi ruohostovyöhykkeellä kasvoivat Ghana, Mali, Songhai ja Kanem-Bornu. Niiden vauraus perustui lähinnä kullan ja suolan kauppaan, jota käytiin karavaaneilla Saharan poikki. Metsävyöhykkeellä suurimpia valtakuntia olivat jorubojen kuningaskunta ja Beninin kuningaskunta.

1500-luvulta alkaen lisääntyi Atlantin orjakauppa. Koko Länsi-Afrikka Liberiaa lukuun ottamatta joutui vuoteen 1914 mennessä eurooppalaisten siirtomaiksi. Eurooppalaiset vetivät alueelle valtionrajat, jotka eivät mukailleet kansojen asuinalueiden rajoja. Siirtomaat vapautuivat 1970-lukuun mennessä.

Turvallisuuspolitiikka 
Länsi-Afrikan turvallisuustasapaino on muuttumassa Sahelin kriisin kehittymisen myötä ja Sahelin tultua terrorismin keskukseksi. Huoli Isisin ja al-Qaidan taistelijoiden väkivallan leviämisestä Sahelin alueelta käsin etelään on kasvanut. Esimerkiksi Beninin turvallisuusjoukot olivat kohdanneet syksyyn 2022 mennessä yli 12 militanttien hyökkäystä edellisestä vuodesta alkaen.

Marraskuun 2022 lopulla seitsemän Länsi-Afrikan maata (Benin, Burkina Faso, Norsunluurannikko, Ghana, Togo, Mali ja Niger) kokoontuivat Accrassa lisätäkseen turvallisuus- ja tiedusteluyhteistyötään taistelussa jihadistisen väkivallan leviämistä vastaan ​​Sahelin alueelta Guineanlahden rannikolle.

Katso myös 
Brittiläinen Länsi-Afrikka
Espanjan Länsi-Afrikka
Länsi-Afrikan ebolaepidemia 2014
Länsi-Afrikan keittiö
Ranskan Länsi-Afrikka
Saksan Länsi-Afrikka

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Afrikan sarvi

Afrikan sarvi on alue, johon kuuluvat Afrikan mantereen koillisosat. Termillä viitataan alueeseen, joka käsittää Somalian, Djiboutin, Etiopian ja Eritrean valtiot. Poliittisena kokonaisuutena alueeseen luetaan tämän lisäksi vielä Sudan, Etelä-Sudan, Kenia, ja Uganda. Alueen pinta-ala on 2 000 000 neliökilometriä ja siellä asuu noin 100 miljoonaa ihmistä (Etiopia: 85 milj., Somalia: 9,3 milj., Eritrea: 5,2 milj., ja Djibouti: 0,86 milj.)

Afrikan sarvessa elävät etniset ryhmät liittyvät läheisemmin arabeihin kuin muihin afrikkalaisiin. Suurimpiin etnisiin ryhmiin kuuluvat muun muassa afarit, oromot ja somalit. Alueen talous perustuu vain muutamiin tuotteisiin: puuvillaan, kahviin ja banaaneihin.

Katso myös
 Afrikan sarven ruokakriisit
 Somalian kuiva vuoristometsä
 Somalin niemimaa

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Mathieu Kérékou

(Ahmed) Mathieu Kérékou (2. syyskuuta 1933 Kouarfa, Ranskan Dahomey – 14. lokakuuta 2015) oli Beninin presidentti, joka hallitsi maata lähes kolmenkymmenen vuoden ajan.

Silloinen majuri Kérékou tuli valtaan 26. lokakuuta 1972 sotilasvallankaappauksessa. Hän nimitti itsensä presidentiksi. Marraskuussa 1974 hän kansallisti maan petrokemiallisen teollisuuden ja julisti maan olevan marxilais-leniniläinen valtio.

Kérékou muutti maansa nimen Dahomeysta Beniniksi 1. joulukuuta 1975. 28. syyskuuta 1980 hän kääntyi islamin uskoon ja muutti etunimensä Ahmediksi, mutta alkoi myöhemmin käyttää Mathieuta uudelleen ja kääntyi takaisin kristityksi.

Kérékousta tuli ensimmäinen afrikkalainen diktaattori, joka salli demokratisoinnin maassaan ja vuonna 1990 hänen puolueensa Parti de la révolution populaire du Bénin (PRPB) hylkäsi marxismin. Vuoden 1991 monipuoluevaaleissa Kérékou hävisi entiselle pääministerille Nicéphore Soglolle. Kérékou sai vain 32 prosenttia äänistä – yli puolet vähemmän kuin Soglo. Vuoden 1996 vaaleissa Kérékou voitti Soglon ja palasi valtaan ja tuli valituksi uudelle viisivuotiskaudelle maaliskuussa 2001. Myöhemmin on ilmennyt, että yhdysvaltalainen Titan-yhtiö rahoitti hänen uudelleenvalintaansa 1996, seikka joka on herättänyt kysymyksiä hänen vaalikampanjansa rehellisyydestä.

Kérékoun toisella presidenttiysjaksolla hänen hallituksensa noudatti liberaalia talouspolitiikkaa. Benin otti myös osaa kansainvälisiin rauhanturvaoperaatioihin muissa Afrikan valtioissa. Beninin perustuslaki esti Kérékoun valitsemisen uudelleen vuonna 2006, koska hän oli yli 70-vuotias. Hänen seuraajakseen valittiin Yayi Boni.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kameleontti Mathieu Kerekou, Yle podcast

Beninin presidentit
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2015 kuolleet
Diktaattorit
Soukous

Soukous on Kongon tasavallassa ja Kongon demokraattisessa tasavallassa 1900-luvun alussa syntynyt afrikkalaisen musiikin tyylilaji. Se tunnetaan myös nimillä "lingala" ja "congo". Soukousia esitetään kitarasta, likembestä ja afrikkalaisista lyömäsoittimista koostuvilla yhtyeillä. Soukous-muusikoita ovat muun muassa Koffi Olomide, Papa Wemba, Pepe Kalle ja Diblo Dibala. 

1960-luvulta lähtien soukousiin on tullut vaikutteita rumbasta.

Afrikkalainen musiikki
Triangeli

Triangeli, kansanomaiselta nimeltään pimpparauta on kolmionmuotoinen, metallinen, idiofoneihin kuuluva lyömäsoitin. Triangeli on pienimpiä sinfoniaorkesterissa käytettäviä soittimia.

Se on tehty tasasivuisen kolmion muotoon taivutetusta terästangosta, jonka tangon päät lähes kohtaavat. Yleensä se kiinnitetään ohuella narulla tai renkaalla telineeseen roikkumaan. Soitettaessa triangelia lyödään kevyesti teräksisellä puikolla. Tällöin koko soittimen runko pääsee värähtelemään. Triangelista lähtee heleä ääni. Vaikkei se ole kovin voimakas, triangelin enharmonisten yläsävelten johdosta sen sävelkorkeuden (pitch) voi kuulla koko sinfoniaorkesterinkin yli. 

Historiallisesti triangelia pidetään egyptiläisen sistrumin perillisenä; sistrumia käytettiin Hathorin ja Isiksen palvomisessa ja pahojen henkien poishäätämisessä. Euroopassa triangelia tiedetään käytetyn jo ainakin keskiaikana (1300-lukuun mennessä) uskonnollisissa tarkoituksissa ja tanssimusiikissa. Pohjois-Euroopassa käytettiin kooltaan nykyisiä suurempia puolisuunnikkaita, joiden alasivulla roikkui irtonaisia renkaita tai pieniä lautasia (jingles). Ennen vuotta 1660 oli usein käytössä kolme kooltaan erikokoista soitinta, mutta tämän jälkeen niitä saattoi olla käytössä viisikin. 1800-lukuun mennessä rengasmaiset soitimet katosivat tyystin. Italiassa ja Baijerissa suosittiin jalustimen muotoisia katkaistuja renkaita. 

Soitin oli käytössä ensin kansan parissa. Taidemusiikissa soitin on esillä vuodesta 1710 lähtien, jolloin Hampurin ooppera käytti sitä. Seitsemän vuotta myöhemmin myös Dresdenin ooppera otti soittimen käyttöönsä. Molemmissa oopperoissa instrumenttia käytettiin todennäköisesti kansantanssin säestämisessä. Soittimen maine oli pitkään alhainen ja sitä pidettiin kerjäläisten, kodittomien ja romanien soittimena. Esimerkiksi Stuttgartissa koronetin soittajia jopa kiellettiin 1700-luvulla soittamasta tätä "mitätöntä soitinta". Soitin vakiintui 1700-luvulla käyttöön ottomaanien sotilasmusiikkiyhtyeiden kokoonpanoissa.

Orkesteriteoksissa soitin esiintyy 1700-luvun puolivälistä alkaen. Soitin on mukana Johann Friedrich Faschin (1688–1758) noin vuonna 1750 säveltämän teoksen johdannossa (overture). Muun muassa Wolfgang Amadeus Mozart (teoksessa Die Entfürung aus das Serail, 1782) , Joseph Haydn (teoksessa Sotilassinfonia, 1794), Ludwig van Beethoven (9. sinfonia, 1823) sekä Johannes Brahms käyttivät sitä teoksissaan. 1800-luvun puolivälissä triangeli nousi muiden orkesterisoittimien joukkoon, kun Franz Liszt käytti sitä sooloinstrumenttina  1. pianokonsertossaan (Es) (1853). Sittemmin esimerkiksi Edward Elgar käytti triangelia 11. Enigma-muunnelmassaan (1899) kuvaamaan bulldogkoira Danin kaulapannasta syntyvää ääntä koiran ravistellessa itseään.  

Lisäksi soitinta on käytetty latinalaisamerikkalaisessa musiikissa.

Kuvia 1600-luvun soittimista

Katso myös
 Pimpparauta (albumi)

Lähteet

Aiheesta muualla

Soitinesittelyt: Lyömäsoittimet. Radion sinfoniaorkesterin lyömäsoittaja Kazutaka Morita esittelee soittimiaan: patarummut, pikkurumpu, ksylofoni, symbaalit, triangeli (video, 26.11.2015)  (yle.fi)

Idiofonit
Lyömäsoittimet
Kaoliniitti

Kaoliniitti on mineraali, joka on tavallisimmin valkeaa, kellertävää tai punertavaa savea ja joka on märkänä helposti muovailtavissa. Kaoliniitin tunnistaa savimaisesta hajusta, jonka havaitsee parhaiten saveen henkäistäessä. Suomessa kaoliniittia on kalliorapaumissa, joissakin kallioperän painanteissa, kaoliinisavena maaperässä (esimerkiksi Puolangan Pihlajavaara ja Kerkkä) ja pieniä määriä myös sedimenttisavissa. Se on maasälpien rapautumistulos.

Ominaisuuksia
Kaoliniitti kuuluu alumiinisilikaatteihin, ja sen kemiallinen kaava on Al2Si2O5(OH)4.
 Väri: valkoinen, usein hieman likaisenharmaa, kellertävä tai punertava
 Viirun väri: valkoinen viiru 
 Kidemuoto: trikliininen, jauhomainen massa
 Lohkeavuus: kiteissä etevä lohkeavuus, voi erottaa vain mikroskoopilla
 Ominaispaino: 2,6–2,7 tonnia/m3
 Kovuus: 2–2,5 
 Kiilto: helmiäismäinen tai himmeän multamainen, matta
 Läpinäkyvyys: läpinäkymätön
 Magneettisuus: ei ole magneettinen
 Esiintyminen: Suomessa muun muassa Enossa, Puolangalla ja Virtasalmella

Kaoliniitti on yksinkertaisin savirakenne, jossa kerroksittainen rakenneyksikkö on yksi oktaedrinen ja yksi tetraedrinen levy (1:1 savimineraali). Peräkkäiset 1:1 kerrokset ovat tarttuneet toisiinsa ja pysyvät koossa yhden kerroksen happiatomien ja toisen kerroksen hydroksyyliryhmien välisillä vetysidoksilla. Vetysidokset estävät muita ryhmiä tunkeutumasta kerrosten väliin ja pitävät rakenteen suhteellisen jäykkänä. Kaoliniitti ja illiitti ovat laajentumattomia savia.

Käyttö
Kaoliniitti on tärkeä teollisuussavi. Sitä käytetään esimerkiksi posliiniin ja fajanssiin sekä paperin täyteaineena.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Mindat: Kaolinite 
Webmineral: Kaolinite Mineral Data 
Handbook of Mineralogy: Kaolinite (pdf) 

Luonnonvarat
Sedimenttikivilajit
Valentin Kononen

Valentin Kononen (s. 7. maaliskuuta 1969 Helsinki) on suomalainen entinen kilpakävelijä ja nykyinen kävelyvalmentaja. Kononen on saavutuksiltaan Suomen kaikkien aikojen paras mieskävelijä. Hän on kotoisin Vantaan Korsosta ja edustaa Korson Kaikua.

Hän on voittanut suurkisoissa useita mitaleita, joista parhaana Göteborgin MM-kisoissa vuonna 1995 saavutettu kultamitali 50 kilometrin kävelyssä. Lisäksi Kononen on saavuttanut hopeamitalin vuoden 1993 MM-kisoissa Stuttgartissa ja vuoden 1998 EM-kisoissa Budapestissa. Kävelyn maailmancupissa hän oli kolmas vuosina 1995 ja 1997. Viimeisessä arvokilpailussaan Sydneyn olympiakisoissa 2000 Kononen hylättiin runsaan 40 kilometrin kävelyn jälkeen hänen ollessaan kilpailussa neljäntenä. Kononen myös valmentaa muita kävelijöitä, mm. Jani Lehtistä, Antero Lindmania, Aku Partasta ja Jarkko Kinnusta.

Urheilu-uran jälkeen Kononen on johtanut omistamaansa eTaika-nimistä ohjelmistoyritystä. Hän myi yrityksen Vismalle vuonna 2021 ja jatkoi yrityksen palveluksessa. Kononen on toimitusjohtajana Valluation Oy -nimisessä yrityksessä, joka vuonna 2021 teki 50 000 euron liikevaihdolla yli kolmen mijoonan euron tuloksen.

Kononen on naimisissa, ja hänellä on kolme tytärtä.

Arvokisasaavutukset 50 kilometrin kävelyssä 

 Kesäolympialaiset
 Barcelona 1992 - seitsemäs 
 Atlanta 1996 - seitsemäs 
 Sydney 2000 - hylättiin
 Maailmanmestaruuskilpailut
 Tokio 1991 - viides
 Stuttgart 1993 - hopeaa
 Göteborg 1995 - kultaa
 Ateena 1997 - yhdeksäs
 Sevilla 1999 - keskeytti
 Euroopan-mestaruuskilpailut
 Split 1990 - kuudes
 Helsinki 1994 - seitsemäs
 Budapest 1998 - hopeaa

Ulkoratojen ennätykset
Radalla
3 000m 11.59,92
5 000m 18.52,24 (SE) 
10 000m 39.23,44 (SE)  
20 000m 1.22.22,6h (SE)
Maantiellä
10 km 39.20
20 km 1.20.42 (SE)
30 km 2.07.37 (SE)
50 km 3.39.34 (SE)

Nopeimmat 50 kilometrin kilpailut 

 3.39.34 (1) Dudince 25. maaliskuuta 2000
 3.41.09 (3) Podebrady 20. huhtikuuta 1997
 3.42.02 (2) Stuttgart 21. elokuuta 1993 (MM-kisat)
 3.42.50 (3) Peking 30. huhtikuuta 1995
 3.43.42 (1) Göteborg 11. elokuuta 1995 (MM-kisat)
 3.44.28 (2) Budapest 21. elokuuta 1998 (EM-kisat)
 3.45.19 (2) Naumburg 28. huhtikuuta 1996
 3.47.14 (7) Helsinki 13. elokuuta 1994 (EM-kisat)
 3.47.40 (7) Atlanta 2. elokuuta 1996 (Olympiakisat)
 3.48.50 (9) Dudince 25. huhtikuuta 1998

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Ylen Elävä arkisto: Kononen kävelykuninkaaksi
 Ylen Elävä arkisto: Vallu kamppaili MM-kakkoseksi

Suomalaiset kävelijät
Vuonna 1969 syntyneet
Elävät henkilöt
Vantaan urheilu
Aimaran kieli

Aimara (omakielinen nimi: aymar aru) on Andeilla elävien aimarojen puhuma kieli. Sillä on eri lähteistä riippuen 1,6 miljoonaa puhujaa Titicaca-järven ympäristössä, ja se on yksi virallisista kielistä Boliviassa ja Perussa. Lisäksi sitä puhutaan jonkin verran Chilessä ja Argentiinassa. Kielen ei katsota olevan uhanalainen.

Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Raamattu on käännetty kokonaisuudessaan aimaraksi vuonna 2013.

Luokittelu 
Aimaran katsotaan olevan makrokieli, joka jakautuu keski- ja eteläaimaran kieliksi. Aimaran ainoat sukulaiskielet tupe-kieliperheeseen kuuluvat cachuyncauqui ja jaqaru. Nämä neljä muodostavat kielikunnan nimeltä aimarakielet. 

Keskiaimaraa puhuu noin 1,4 miljoonaa ihmistä ja eteläaimaraa 213 000 ihmistä. Yksikielisesti aimarankielisten ihmisten määrä on laskenut tasaisesti.

Aimarassa on runsaasti lainsanastoa ketšuasta, mutta sukulaisuussuhdetta kielten välillä ei nykykäsityksen mukaan ole.

Historia 
Aimaraa puhuttiin alkuaan useissa erillisissä, tiheään asutuissa valtioissa Cuscon itäpuolella. Noin vuonna 1430 inkat valloittivat alueen. Inkavaltakunnan virallinen kieli ja hallintokieli oli ketšua, jota kutsuttiin nimellä runasimi, ”ihmisen puhe”. Koska ketšua oli hallintokieli, inkat levittivät sitä myös alueille, joilla sitä ei puhuttu. Uusien alueiden eliitti joutui opiskelemaan sitä.

2010-luvulla kieltä on pyritty kehittämän siten, että esim. sen sanasto vastaa nykyajan tarpeita.

Fonologia

Konsonantit 

Lähde:

Vokaalit 

Vokaalit voivat esiintyä niin lyhyinä kuin pitkinä, ja pitkiä vokaaleita merkitään treemoilla.

Lähde:

Sanapaino on aimarassa lähes poikkeuksetta toiseksi viimeisellä tavulla, tosin pitkät vokaalit voivat muuttaa sitä esim. sanataivutuksen yhteydessä. Yleisin tavurakenne aimarassa on CV mutta myös CCV tai V(C)CV ovat mahdollisia.

Kielioppi 
Aimara on monin paikoin polysynteettinen kieli, kuten monet muutkin alueella puhuttavat kielet. Aimaran kielen sanajärjestys on SOV (subjekti-objekti-verbi).

Nominit 
Aimarassa käytetään sijamuotoja ja possessiivisuffikseja, kuten suomessakin. Kieliopillista sukua aimarassa ei ole.

Substantiivien ja pronominien monikkomuotoa ilmaistaan päätteellä, joka on aina -naka. Kielessä tehdään ero inklusiivin ja eksklusiivin välillä. Inklusiivia käytetään kun puhuja laskee kuulijan mukaan ”me”-ryhmään. Ekslusiivia taasen käytetään, kun puhutaan ”meistä” ryhmänä, johon kuulija ei kuulu. 

Lähde:

Verbit 
Verbi taipuu subjektin mukaan, ja se näkyy sekä verbissä että persoonapronominissa suffiksina. Preesensmuodot voivat viitata yleis- tai kestomuotoon; se riippuu kontekstistä. 

Aikamuotoja on kolme: preesens, preteriti ja futuuri. Verbin aspekteja ovat mm. progressiivi (tekeminen on edelleen käynnissä) ja komplitiivi (tekeminen on loppuun suoritettu).

Kielinäyte

Lähteet 
 Aymara. About World Languages.

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Aimara-englanti-sanakirja

Isolaattikielet
Argentiinan kielet
Bolivian kielet
Chilen kielet
Perun kielet
Isot Sundasaaret

Isot Sundasaaret on Malaijien saariston länsiosassa sijaitseva saariryhmä. Isoihin Sundasaariin kuuluvat saaret ovat Borneo, Jaava, Sulawesi ja Sumatra. Saarista Sulawesi, Sumatra ja Jaava kuuluvat Indonesiaan, Borneo on jaettu Brunein, Indonesian ja Malesian kesken.

Isot Sundasaaret muodostavat yhdessä Pienten Sundasaarten kanssa Sundasaaret.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Indonesian saaret
Malesian saaret
Brunein maantiede
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pienet Sundasaaret

Pienet Sundasaaret  (Nusa Tenggara) on Malaijien saaristoon kuuluva saariryhmä. Saaristo muodostaa Isojen Sundasaarten kanssa Sundasaarten saariston. Saaristo kuuluu pääosin Indonesiaan, Timorin saari on jaettu Indonesian ja Itä-Timorin kesken.

Saaria 

Pieniin Sundasaariin kuuluvat muun muassa seuraavat saaret:

 Adonara
 Alor
 Bali
 Flores
 Komodo
 Lombok
 Palu’e
 Rote
 Sangeang
 Solor
 Sumba
 Sumbawa
 Timor

Lähteet

Indonesian saaret
Seulonnan keskeiset artikkelit
Qeqertarsuaq

Qeqertarsuaq eli Disko on saari Grönlannin länsipuolella. Saaren pinta-ala on noin 8 578 neliökilometriä, joten se on yksi maailman sadasta suurimmasta saaresta. Saaren etelärannikolla sijaitsee Qeqertarsuaqin kaupunki (ent. Diskofjord), jossa on muun muassa satama. Kaupungissa on noin tuhat asukasta. Saarella on Kööpenhaminan yliopiston arktinen tutkimusasema. Siellä on myös ruskohiili- ja rautamalmiesiintymiä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Qeqertarsuaq Greenland.org

Grönlannin saaret
Qeqertalik
Ratavirasto

Ratavirasto () oli Ruotsin valtion omistama rautatiehallinnon väylävirasto joka vastasi Ruotsin rataverkon valtiollisen osan ylläpidosta sekä rautatieliikenteen ohjauksesta. Viraston vastine Suomessa oli Ratahallintokeskus. Se perustettiin vuonna 1988, kun Statens Järnvägar jaettiin osiin. Rataviraston pääkonttori sijaitsi Borlängessä, ja sen viimeinen virkaatekevä johtaja oli Minoo Akhtarzand.

Rataviraston toiminnot siirrettiin 1. huhtikuuta 2010 aloittaneeseen Liikennevirastoon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Rautatiehallinto
Ruotsin rautatieliikenne
Henna Raita

Henna Raita (s. 24. tammikuuta 1975 Lahti) on suomalainen entinen alppihiihtäjä. Hän edusti urallaan Lahden Hiihtoseuraa. Raita lopetti uransa kesäkuussa 2006.

Raita on opiskellut Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa.

Sijoitukset 
2005–2006:
Talviolympialaiset 2006: Pujottelu 20.
Alppihiihdon maailmancup 2005–2006: Pujottelu paras sijoitus 15. Aspen 11. joulukuuta 2005 ja Levi 11. maaliskuuta 2006
SM-kilpailut: Suurpujottelu 11.

2004–2005:
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2005: Pujottelu 11.
Alppihiihdon maailmancup 2004–2005: Pujottelu kokonaiskilpailu 24., paras sijoitus 11. Lenzerheide 12. maaliskuuta 2005
SM-kilpailut: Paripujottelu 7., pujottelu 3., supersuurpujottelu 2. ja suurpujottelu 3.

2003–2004:
Alppihiihdon maailmancup 2003–2004: Pujottelu kokonaiskilpailu 35., paras sijoitus 11. Megeve 5. tammikuuta 2004. Suurpujottelussa ei kertaakaan toiselle kierrokselle.
SM-kilpailut: Supersuurpujottelu 5., suurpujottelu 4., paripujottelu 1. ja pujottelu 2.

2002–2003:
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2003: Pujottelu 22.
Alppihiihdon maailmancup 2002–2003: Pujottelu kokonaiskilpailu 33., paras sijoitus 20. Bormio 5. tammikuuta 2003, suurpujottelu paras sijoitus 45. Åre 6. maaliskuuta 2003, pudotuspujottelu 17. Sestriere 15. joulukuuta 2002
SM-kilpailut: Suurpujottelu 4.

2001–2002:
Talviolympialaiset 2002: Pujottelu 8., suurpujottelu ulosajo
Alppihiihdon maailmancup 2001–2002: Pujottelu kokonaiskilpailu 20., paras sijoitus 6. Saalbach 13. tammikuuta 2002
Eurooppa-cup: Pujottelu paras sijoitus 3.
SM-kilpailut: Suurpujottelu 1.

2000–2001:
Alppihiihdon maailmancup 2000–2001: Pujottelu kokonaiskilpailu 13., paras sijoitus 9. Sestriere 10. joulukuuta 2000, Suurpujottelu paras sijoitus 32. Semmering 30. joulukuuta 2000
SM-kilpailut: Suurpujottelu 2.

1999–2000:
Alppihiihdon maailmancup 1999–2000: Pujottelu kokonaiskilpailu 18., paras sijoitus 6. Åre 20. helmikuuta 2000
Eurooppa-cup: Pujottelu 3.
SM-kilpailut: Pujottelu 2.

1997–1998:
Alppihiihdon maailmancup 1997–1998: Pujottelu kokonaiskilpailu 50.
Eurooppa-cup: Pujottelu 1., kokonaiscup 7.
SM-kilpailut: Pujottelu 3., supersuurpujottelu 5., paripujottelu 4.

1995–1996:
SM-kilpailut: Pujottelu 2., suurpujottelu 2., supersuurpujottelu 3., syöksy 3.

1994–1995:
SM-kilpailut: Suurpujottelu 2., supersuurpujottelu 3.

1993–1994:
SM-kilpailut: Syöksy 2., supersuurpujottelu 2., suurpujottelu 2., pujottelu 1.

1992–1993:
SM-kilpailut: Syöksy 2., suurpujottelu 1., pujottelu 1.

1991–1992:
Nuorten MM-kilpailut: Suurpujottelu 38.
SM-kilpailut: Supersuurpujottelu 2., suurpujottelu 4. 
Nuorten SM-kilpailut: Suurpujottelu 1., supersuurpujottelu 1., pujottelu 1., syöksy 1. 

1990–1991:
SM-kilpailut: Suurpujottelu 5., syöksy 2.
Nuorten SM-kilpailut: Supersuurpujottelu 2., suurpujottelu 2., syöksy 1., pujottelu 5.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Raidan tiedot Hiihtoliiton sivuilla

Suomalaiset alppihiihtäjät
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt