joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Auteur

Auteur-teoria on 1950-luvulla syntynyt elokuvakritiikin laji, jonka mukaan elokuva kuvastaa sen ohjaajan taiteellista näkemystä. Ohjaaja on elokuvan tekijä () samaan tapaan kuin esimerkiksi kirjailija on romaanin tekijä. 

Auteur-teoria perustuu François Truffaut'n artikkeliin ”Une certaine tendance du cinéma français”, joka ilmestyi Cahiers du cinéma -lehdessä tammikuussa 1954. Truffaut ja muut lehden toimituskunnassa olevat elokuvan uuden aallon edustajat pitivät merkittävänä sitä, että elokuvan ohjaaja toimi elokuvassa tärkeänä persoonallisena ja voimakkaana taiteilijana. Itsenäisesti toimiva ohjaaja ja tämän henkilökohtainen näkemys tuottaisi omakohtaisia elokuvia, joissa tekijän persoonallinen jälki näkyy selvästi. Joissain tapauksissa elokuvan auteurinä voidaan myös pitää sen tuottajaa, käsikirjoittajaa tai kuvaajaa.

Uuden aallon elokuvantekijät keskittyivät analyyseissään ohjaajiin, jotka oli vallitsevassa elokuvakritiikissä ohitettu tai kuitattu pelkkinä elokuvan käsityöläisinä tai viihdyttäjinä. Tällaisia ohjaajia olivat muun muassa Alfred Hitchcock ja Howard Hawks Yhdysvalloista sekä Jean Renoir ja Luis Buñuel Euroopasta.

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta
 ”Auteur-paraati”, Filmihullu-lehden teemanumero 1/2002.
 ”Auteur-teorian vaiheet”, Filmihullu-lehden teemanumero 2/2002.

Aiheesta muualla 
  Truffaut'n artikkelin (1954) englanninkielinen käännös.

Elokuvaan liittyvät käsitteet
Elokuvateoria
Ranskankieliset sanat ja sanonnat
Vehnäterrieri

Vehnäterrieri (, ) on irlantilainen, suurehko terrierirotu. Luonteeltaan vehnäterrieri on tarmokas ja sosiaalinen. Vehnäterrieri sopii hyvin seura- tai harrastuskoiraksi. Alun perin vehnäterrieri toimi monipuolisena maatilojen työkoirana.

Luonne ja käyttäytyminen 
Vehnäterrierit ovat omistajaansa kiintyviä, uskollisia. Vehnäterrieri pysyy kunnossa normaalilla, monipuolisella ruualla ja riittävällä liikunnalla. Rotu on hyvin tarmokas eikä sovi pelkäksi kotikoiraksi, vaan tarvitsee paljon virikkeitä ja tekemistä pysyäkseen terveenä. Vehnäterriereiden kanssa voi harrastaa esimerkiksi tokoa, mistä ne yleensä nauttivat. 

Hannes Lohen käyttäytymistutkimuksen alustavien tulosten mukaan 39 % suomalaisista vehnäterriereistä on ääniarkoja, 20 % alusta- ja paikka-arkoja, 13 % arkoja, 13 % eroahdistuneita, 12 % yliaktiivisia-impulsiivisia, 9 % pakko-oireisia ja 1 % aggressiivisia. Tutkimukseen osallistui 254 vehnäterrieriä ja vuonna 2015 julkaistut alustavat tulokset saattavat muuttua vastausmäärien kasvaessa.

Ulkonäkö 

Vehnäterrieri on voimakasrakenteinen, kestävä, vankka ja korkeajalkainen terrieri. Säkäkorkeus on 45–55 senttimetriä ja paino noin 14–20 kilogrammaa. Vehnäterrierejä on vaaleasta vehnänväristä aina kullanpunaiseen vivahteeseen. Aikuisessa koirassa ei saa olla mustaa rungossa, eikä se saa olla kokonaan valkoinen. Vehnäterrierit ovat syntyessään tummia, ja niillä on yleensä tumma tai musta naamio. Väri puhdistuu koiran kasvaessa aikuiseksi. Vehnäterrierin kirsu on musta.

Turkki

Vehnäterrierin turkki on silkkinen ja pehmeä: karva laskeutuu laineikkaasti koiran kylkiä ja jalkoja pitkin alas. Turkki ei ole kuitenkaan pystyssä, kuten esimerkiksi villakoirilla. Pennun ja nuoren koiran karvanlaatu on erilainen ja muuttuu useita kertoja aikuisikään mennessä. Vehnäterrierin turkki vaatii paljon hoitoa pysyäkseen kunnossa. Varsinkin nuoren vehnäterrierin turkkia on kammattava päivittäin, koska se menee hyvin helposti takkuun. Oikein hoidettuna vehnäterriereillä ei ole karvanlähtöä, mutta karvaa irtoaa kammatessa ja pesukertojen yhteydessä. Vehnäterrieri kuuluu trimmattaviin koirarotuihin. Trimmaus tehdään leikkaamalla 2–4 kertaa vuodessa. Vehnäterrieriä ei ole pakko trimmata.

Lähteet

Aiheesta muualla

Vehnäterrieri Koirat.comissa
Kerry- ja vehnäterrierikerho ry 
Vehnäterrierien keskustelupalsta
Kennelliiton rotumääritelmä (pdf)

FCI 3 Terrierit
Terrierit
Irlantilaiset koirarodut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Paksupäät (perhosyläheimo)

Paksupäät (Hesperioidea) on päivällä tai hämärässä lentäviä perhoslajeja sisältävä perhosten yläheimo.

Piirteitä 

Paksupäihin kuuluu noin 4 000 pientä tai keskikokoista perhoslajia, jotka kaikki kuuluvat heimoon, paksupääperhoset Hesperiidae. Yläheimoon kuuluvien lajien määrä on suurin Amerikoissa, joiden trooppisilla alueilla tavataan myös hyvin läheistä sukua olevan Hedyloidea-yläheimon lajeja. Vaikka paksupäät eroavat kehityshistorialtaan ja monien tuntomerkkien suhteen varsinaisista päiväperhosista (Papilionoidea), ne usein esitetään silti päiväperhosina.

Paksupäillä on nuijamaiset tuntosarvet, kuten kaikilla päiväperhosillakin. Niillä on ryhmän nimen mukaisesti leveä pää ja tuntosarvet ovat vähintään kahden tuntosarvien tyvijaokkeen mitan päässä toisistaan. Vartalo on lihaksikas ja keskiruumiissa on laaja, Y-kirjaimen muotoinen hartialevy. Paksupäiden etu- ja takasiipeä yhdistää hakanen, jollaista varsinaisilla päiväperhosilla ei ole. Lepäävä perhonen pitää siipiään tunnusomaisessa asennossa, jossa etusiivet ovat pystyssä ja takasiivet levällään. Toukalla on pään ja muun vartalon välillä kaulamainen kaventuma. Aikuiset paksupäät syövät kukkien mettä, toukat elävät ravintokasveilla vapaina.

Lajit Suomessa 
Paksupäitä on Euroopassa yli 40 lajia. Suomessa on tavattu kymmenen lajia, joista heinähiipijä vain kerran: Valkotäpläpaksupää on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksessa.

Mansikkakirjosiipi Pyrgus malvae
Suokirjosiipi Pyrgus centaureae
Tummakirjosiipi Pyrgus alveus
Tunturikirjosiipi Pyrgus andromedae
Heinähiipijä Heteropterus morpheus (harhailija)
Keltatäplähiipijä Carterocephalus palaemon
Mustatäplähiipijä Carterocephalus silvicola
Lauhahiipijä Thymelicus lineola
Piippopaksupää Ochlodes sylvanus
Valkotäpläpaksupää Hesperia comma

Katso myös 
Luettelo Suomen päiväperhosista

Lähteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Eino Santanen

Eino Santanen (s. 1975) on suomalainen runoilija. Hän toimi Nuoren Voiman Liiton puheenjohtajana vuosina 2008–2011. Santanen oli Nuoren Voiman päätoimittaja vuosina 2003–2006.

Santanen on julkaissut neljä runokokoelmaa, ja toimittanut Uusi ääni -runoantologian Saila Susiluodon kanssa sekä Runouden vuosikirja 2006 – MotMotin Aki Salmelan kanssa. Hänen runojaan on julkaistu myös Oscar Rossin ja Tiia Strandénin toimittamassa antologiassa Tämä ei ole fiktiota – 18 pohjoismaista nykyrunoilijaa (Teos, 2007).

Santasen toinen runokokoelma Merihevonen kääntää kylkeään palkittiin Kalevi Jäntin palkinnolla 2006. Vuonna 2015 hän sai Tanssiva karhu -runopalkinnon teoksesta Tekniikan maailmat. Santasen teos Yleisö oli Tanssiva karhu -ehdokas 2018.

Teokset

Palkintoja 
 Kalevi Jäntin palkinto 2006
 Tanssiva karhu 2015

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Eino Santanen Kirjasampo.fi:ssä
 Tanskanen, Jani: Seteleitä polttanut runoilija Eino Santanen ivaa somea ja pitää kuvataidetta kirjallisuutta elinvoimaisempana Yle.fi. 4.5.2018.
 Setelirunoutta videolla Eino Santanen ja Tatu Pohjavirta: L24711099494 TUNNISTAA
 Santanen, Eino: Miksi setelirunoutta?  Nuori Voima. 4/2012.
 Haapala, Vesa: Runojen kieli pakottaa ja satuttaa  HS.fi. 6.5.2014.
 Kantokorpi, Mervi: Liikkuvat runot kääntävät kylkeään - Eino Santasen toinen runokokoelma murtaa kuviksi pakotettua tietoisuutta  HS.fi. 25.4.2006.
 Pääjärvi, Maria: Riisuttua riisutaan, Puettua puetaan - toiston ja halun mekaniikkaa Tuli & Savu. 4/2010.
 Laihinen, Miikka: Kommunikaation kokeellisia heijastumia TS.fi. 30.1.2011.

Suomalaiset runoilijat
Kalevi Jäntin palkinnon saajat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Jägerskiöld

Jägerskiöld on vanhaa suomalaista rälssiä joka on lähtöisin 1500-luvun Herttoniemestä. Suku aateloitiin nimellä von Jägerhorn, mutta nimi muutettiin 1689 Jägerskiöldiksi.

Suvun tunnettuja jäseniä 

 Krister Ludvig Reinhold Jägerskiöld (1812–1904), suomalainen upseeri ja valtiopäivämies
 Gustaf Magnus Leonard Jägerskiöld (1831–1871), suomalainen upseeri ja valtiopäivämies, Krister Ludvig Reinhold Jägerskiöldin veli
 Krister Robert Otto Edgar Jägerskiöld (1852–1931), suomalainen juristi ja valtiopäivämies, Krister Ludvig Reinhold Jägerskiöldin poika
 Leonard Jägerskiöld (1867–1945), suomalaissyntyinen ruotsalainen eläintieteilijä, Gustaf Magnus Leonard Jägerskiöldin poika
Ludvig Hisinger-Jägerskiöld (1856–1924), suomalainen sotilas ja virka- ja valtiopäivämies, Krister Ludvig Reinhold Jägerskiöldin poika
 Stig Jägerskiöld (1911–1997), ruotsalainen oikeustieteen professori ja historioitsija, Leonard Jägerskiöldin poika.

Avioliiton kautta sukuun liittyy myös:
 Emma Engdahl-Jägerskiöld (1852–1930), suomalainen sopraano, Krister Robert Otto Edgar Jägerskiöldin puoliso.

Katso myös 
 Hisinger-Jägerskiöld

Suomalaiset suvut
Mimiikka

Mimiikka on antiikin Kreikan näytelmätaiteen osa, jossa käytetään tanssia ja elehtimistä ilman ääntä, kuin pantomiimina. Yleensä taustalla on kuoro laulamassa ja kertomassa esiintymisen kulkua. Yleensä oli vain 1–2 näyttelijää, jotka elehtivät ja tanssivat ilman ääntä. 

Teatteri
Asemies

Asemies eli aseenkantaja eli soini oli keskiajalla ja uuden ajan alkupuoliskolla nuorukainen, joka toimi ritarin seuralaisena ja aseenkantajana. Aseenkantaja auttoi ritaria. Aseenkantaja myös järjesti turnajaiset. Myöhemmin asemiehet muodostivat Ruotsissa ritaria alempiarvoisen aatelismiesluokan, joka sijoittui ritarin ja tavallisen rälssimiehen väliin. Kuningas nimitti ritarit. Koska hän saattoi olla pitkiä aikoja tavoittamattomissa, ritarit olivat verrattain harvinaisia Suomessa. Moni vaikutusvaltainen suomalainen asemies saattoi odottaa pitkään ritarin nimitystä, jos ehti saada nimityksen ollenkaan.

Knaappi 
Knaappi (, ”poika”) tarkoitti vastaavasti Ruotsin ja Suomen historiassa keskiaikana ritarin asemiestä ja uuden ajan alussa alempaa rälssimiestä. Knaappi-sana on saksalaisperäinen. Knaappi-nimitystä käytettiin Ruotsissa ensi kerran 1300-luvun alkupuolella Maunu Eerikinpojan tullessa kuninkaaksi. Heitä kutsuttiin myös aseenkantajiksi (swenni, suena, swenar, män af wapn, väpnare). Latinaksi heistä käytettiin armigieri- tai servatores-nimiä. Knaapit ja ritarit (milites) muodostivat yhdessä jalosukuisten ryhmän (nobiles).

Erillisten aateliskirjojen myöntämisen jälkeen ja aatelissäädyn muututtua perinnölliseksi knaapeista tuli löyhästi määritelty ryhmä talonpoikien ja rälssimiesten välimaastossa. Ratsupalveluksesta nauttimansa verovapauden kannalta he olivat alempaa aatelia tai rälssiä vaikka heillä ei ollut aateliskirjaa. Tällä tavoin aatelin etuoikeuksia kohti pyrkivät esimerkiksi kirjurit ja nimismiehet.
Tunnettu esimerkki knaapista on pitkän vihan aikainen Tuomas Teppoinen. Vuonna 1606 Kirkholman taistelun murskatappion jälkeen Kaarle IX lupasi joukolle ratsusotilaan varustavia erityiset knaappioikeudet ja yhteisen vaakunan. Näistä suvuista aateloitiin myöhemmin erikseen mm. Sölferarm.

Lähteet 

Suomen keskiaika
Ruotsin keskiaika
Aateli
Karvakehrääjät

Karvakehrääjät eli lehtikehrääjät (Lasiocampidae) on kehrääjämäisiin kuuluva perhosten heimo, josta tunnetaan noin 2200 lajia lajirunsauden ollessa suurin indoaustralialaisella alueella sekä Afrikassa. Palearktisella alueella lajeja tavataan 290 ja Euroopassa 39.

Piirteitä 
Karvakehrääjät ovat enimmäkseen yöaktiivisia, joskin myös päivällä lentäviä lajeja on, ja vaihtelevat kooltaan keskikokoisista suuriin. Perhosen ruumis ja siipien tyviosat ovat tuuheakarvaiset. Siivet ovat suojaväriset ja niiden pohjaväri vaihtelee lajista riippuen vaaleankeltaisesta punaruskeaan ja tummanharmaaseen. Siipisuonitus on heimolle tunnusomainen. Naaraat ovat usein selvästi koirasta kookkaampia. Naaraiden siivet ovat pitemmät ja kapeammat, pohjaväriltään koirasta selvästi vaaleammat ja siipien kuviointi on vaaleampaa. Tuntosarvet ovat naarailla vain heikosti kampamaiset kun koiraalla kaksoiskampamaisuus erottuu selvästi. Naaraan takaruumiin kärjessä on monilla lajeilla tuuhea, pyöreä karvatupsu. Imukärsä on surkastunut tai puuttuu. Verkkosilmät ovat melko pienet ja karvaiset. Raajat ovat lyhyet ja tukevat.

Aikuinen perhonen on hyvin lyhytikäinen. Koiras kuolee heti parittelun jälkeen ja naaraskin saatuaan munimisen päätökseen. Nuoret toukat hakeutuvat uusille elinpaikoille heittäytymällä erittämänsä silkkirihman varassa ilmavirtojen matkaan. Täysikasvuiset toukat ovat tyypillisesti isoja ja karvaisia, ja koteloitumispaikkaa etsivä toukka on usein tavallisin vaihe jossa karvakehrääjiä havaitsee. Toukkaa sekä koteloa ja sitä ympäröivää kotelokehtoa peittävät karvat voivat ihokosketuksessa aiheuttaa voimakkaan allergisen reaktion.

Lajit Suomessa 
Karvakehrääjiin kuuluvia lajeja on tavattu Suomessa viisitoista, joskin muutamaa vain harhailijoina. Systemaattisessa järjestyksessä lajit ovat

Hallakehrääjä Poecilocampa populi
Pihlajakehrääjä Trichiura crataegi
Koivukehrääjä Eriogaster lanestris
Tarharengaskehrääjä Malacosoma neustria (harhailija)
Niittyrengaskehrääjä Malacosoma castrense
Apilakehrääjä Lasiocampa trifolii
Tammikehrääjä Lasiocampa quercus
Heinähukka Macrothylacia rubi
Mäntykehrääjä Macrothylacia pini
Heinänorsu Euthrix potatoria
Kuutäplä Cosmotriche lobulina
Mustikkakehrääjä Phyllodesma ilicifolium
Pihlajanorsu Gastropacha quercifolia
Haapanorsu Gastropacha populifolia
Luumukehrääjä Odonestis pruni (harhailija)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kuvia toukista
 Ruotsalaisia lajeja 
 Eurooppalaisia lajeja 
 Australialaisia lajeja 

Karvakehrääjämäiset
Heinänorsu

Heinänorsu (Euthrix potatoria) on karvakehrääjiin kuuluva, vaaleanruskea, öisin lentävä perhonen. Se on Pohjois-Euroopan kolmesta ”norsulajista” selvästi yleisin ja laajimmalle levinnyt. Laji on tunnettu myös nimellä heinäkehrääjä.

Koko ja ulkonäkö 

Heinänorsu on kookas ja roteva perhonen, jolla esiintyy selvä ero sukupuolten ulkonäössä. Naaraalla esiintyy vaalea, lähes keltainen sekä tumma, lämpimänruskea värimuoto. Koiraat ovat väriltään vaaleanruskeasta tummanruskeaan. Naaraan etusiivet ovat pituuteensa nähden kapeammat kuin koiraalla ja siiven kärki on terävämpi. Molemmilla sukupuolilla etusiiven poikki kulkee kaksi muuta siipeä tummemman ruskeaa poikkiviirua, joista ulompi on vino ja päättyy siiven kärkeen. Siiven ulkoreunassa on lisäksi heikosti erottuva aaltoviiru. Siiven keskiosassa on kaksi vaaleaa täplää. Takasiiven poikki kulkee vinosti viiru, jonka sisä ja ulkopuoliset alueet ovat usein eri sävyiset. Perhosen ruumis on roteva, tuuheakarvainen ja karvoituksen sävy vastaa siipien sävyä. Tuntosarvet ovat koiraalla tuuhean kaksoiskampamaiset, naaraalla ohuemmat. Huulirihmat ovat pitkät ja suuntautuvat eteenpäin muodostaen pään etuosaan kärsää muistuttavan ulokkeen. Tämä piirre on toiminut innoituksena lajin nimelle. Siipiväli koiraalla 38–52 mm ja naaraalla 50–66 mm.

Toukka on siniharmaan, mustan ja keltaisen kirjava, melko karvainen.

Levinneisyys ja lentoaika 
Heinänorsua tavataan paikoitellen Keski-Euroopasta Baltiaan ja edelleen Venäjän poikki Kaukoitään ja Japaniin saakka. Lajin esiintymät ovat paikoittaisia ja paikallinen populaatio voi olla joinakin vuosina runsas mutta hävitä myöhemmin kokonaan. Suomessa heinänorsua tavataan paikoittaisesti laajalla alueella Itä- ja Keski-Suomessa sekä lounaissaaristossa ja -rannikolla. Länsi- ja Pohjois-Suomesta laji puuttuu. Perhonen lentää kesäkuun loppupuoliskolta elokuun alkuun.

Elinympäristö ja elintavat 
Kosteiden lehti- ja sekametsien, peltojen ja rantaniittyjen laji. Koiras lentää muutamia metrejä maanpinnan yläpuolella hämärästä pimeän tuloon. Naaras lentää aivan kasvillisuuden tuntumassa auringonlaskusta pimeän tuloon. Koiraita lentää myös valolle, mutta naaraita on valolle tulleista yksilöistä vain kymmenisen prosenttia.

Naaras munii 200–300 munaa heinänkorsille. Toukat elävät yksin ja talvehtivat keskenkasvuisina kasvillisuudessa lähellä maan pintaa. Toukka juo aktiivisesti vettä lehdillä olevista sadepisaroista ja kasteesta, mikä on antanut lajille sen tieteellisen nimen (lat. potatorius = juomari). Toukka on täysikasvuinen kesäkuun alussa ja vaeltaa etsimään koteloitumispaikkaa. Kotelo on kasvillisuuden joukossa keltaisen, noin 50 mm pitkän kotelokopan sisällä.

Ravintokasvi 
Toukka syö heinäkasveja kuten saroja, lauhoja ja nurmipuntarpäätä.

Lähteet 

Karvakehrääjämäiset
Projektio

Projektio tarkoittaa seuraavia asioita:

projektio, jonkin seuraavista laitteista tuottama kuva:
elokuvaprojektori
videoprojektori
diaprojektori

projektio teknisessä piirtämisessä, kolmiulotteisen kappaleen kuvaaminen kaksiulotteisessa tasossa, esimerkiksi:
ortografinen projektio, kappaleen kuvaaminen 90° välein käännetyistä kuvakulmista
isometrinen projektio, ortografisen projektion alalaji

projektio kemiassa:
Fischerin projektio, tapa esittää orgaanisen molekyylin rakenne kaksiulotteisessa kuvassa
Haworth-projektio, tapa esittää monosakkaridien kolmiulotteinen syklinen rakenne kaksiulotteisessa kuvassa
Newman-projektio, tapa esittää kahden hiilimolekyylin välisen sidoksen konformaatiota kaksiulotteisessa kuvassa

projektio matematiikassa:
projektio, geometrinen kuvaus
projektio, lineaarialgebran kuvaus
projektio, operaatio relaatioalgebrassa

 karttaprojektio, kartografian menetelmä, jossa maapallon pinta tai osa siitä kuvataan kaksiulotteiseksi kartaksi

projektio, psyykkinen puolustusmekanismi, psykologinen käsite.

Filmistudio Projektio, Suomen ensimmäinen elokuvakerho 1930-luvun puolivälissä
Projektio, Suomen elokuvakerhojen liiton jäsenlehti 1960–1967 ja 1976–1989
Pihlajanorsu

Pihlajanorsu (Gastropacha quercifolia) on kookas, punaruskea yöperhonen. Ennen vuotta 1996 laji tunnettiin nimellä tumma lehtikehrääjä. Lajin nimi viittaa aikuisen perhosen pitkiin, eteenpäin suuntautuneisiin huulirihmoihin, jotka muodostavat pään etuosaan kärsää muistuttavan ulokkeen.

Koko ja ulkonäkö 
Pohjois-Eurooppalaiset yksilöt kuuluvat muotoon f. alnifolia, joka on tummempi ja sinisemmän sävyinen kuin Keski- ja Etelä-Euroopassa tavatut yksilöt. Pihlajanorsu on kookas perhonen, jonka siipien kärkiväli on 50–90 mm. Naaras on huomattavasti isompi ja rotevampi kuin koiras. Siipien reuna on syvään pykäläinen, kuin haavan tai tervalepän lehdessä. Siivet ovat pohjaväriltään tumman punaruskeat. Molempien siipiparien poikki kulkee kolme tummaa, aaltoilevaa poikkiviirua. Muodolla alnifolia etusiiven etureunassa on laaja, diffuusi alue sinertävänmustaa kehnää ja takasiiven sisäsyrjässä on oranssinpunertava alue. Perhosen lepoasento on erikoinen sillä takasiiven etureuna työntyy selvästi esille etusiiven etureunan alta. Tämä rikkoo perhosen hahmon ja paikallaan lepäävä pihlajanorsu näyttää kuivuneelta lehdeltä ja sitä on koostaan huolimatta vaikea löytää.

Pihlajanorsun toukka on ruskeanharmaa ja karvainen, täysikasvuisena 80–120 mm pitkä ja 12–13 mm leveä. Nuorena se muistuttaa paljon harvinaisemman haapanorsun sekä yleisen orapihlajayökkösen toukkia.

Levinneisyys ja lentoaika 
Pihlajanorsua tavataan Pohjois-Espanjasta Japaniin ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa laji on harvinainen tulokas, jonka ensimmäinen havainto on Uudeltamaalta vuodelta 1943 ja nykyisin lajilla on vakiintunut kanta Etelä-Karjalassa ja Itäisessä Etelä-Savossa. 2000-luvun aikana lajia on tavattu paikoittain pitkin etelärannikkoa. Perhonen lentää heinäkuussa, joskus harvoin toisena sukupolvena syyskuussa.

Elinympäristö ja elintavat 
Lajia tavataan lämpimillä ja aurinkoisilla, usein pihlajaa kasvavilla, pensaikkoisilla paikoilla. Perhoset piilottelevat päivät kasvillisuuden seassa ja lähtevät lentoon vasta yön pimennyttyä kunnolla, joskus vasta puolenyön jälkeen. Koiras lentää valolle, mutta naaras vain harvoin.

Naaras munii 300–500 munaa ravintokasvin oksille. Toukat kasvavat aluksi hitaasti ja laji talvehtii pienenä toukkana rakentamansa silkkisen kotelon sisällä. Toukat ovat täysikasvuisia kesäkuun alkupuoliskolla ja koteloituvat puun kuorelle tai kasvillisuuden joukkoon harmaanruskean, toukkakarvoilla suojetun kotelokopan sisään. Kopan sisälle toukka erittää valkoiseksi jauheeksi kuivuvaa eritettä.

Ravintokasvi 
Toukan pääasiallinen ravinto vaihtelee alueittain. Suomessa se syö monien eri ruusukasvien, erityisesti pihlajan, mutta myös omenapuun lehtiä. Etelämpänä eri pajulajien merkitys kasvaa ja toukkia löytyy varsinkin raidalta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Norske sommerfugler 

Karvakehrääjämäiset
Haapanorsu

Haapanorsu (Gastropacha populifolia) on öisin lentävä ruskeankeltainen  perhonen. Vuoteen 1996 laji tunnettiin nimellä vaalea lehtikehrääjä.

Koko ja ulkonäkö 
Kookas perhonen, jonka siipien kärkiväli on koiraalla 48–58 mm ja naaraalla 72–83 mm. Naaras on myös selvästi koirasta rotevampi. Siivet ovat naaraalla vaalean kellanruskeat, koiraalla siivissä on usein violetinsävyistä kehnää. Osa koiraista on kuitenkin hyvin vaaleita ja miltei kuviottomia. Etusiiven poikki kulkee viisi tummaa poikkiiviirua, jotka muodostuvat kuunsirpin muotoisista täplistä. Juovat ovat katkonaisia ja jatkuvat takasiipiin, mutta erottuvat siellä vain heikosti siiven etureunassa. Molempien siipiparien ulkoreuna on kevyesti aaltoileva. Paikallaan kyhjöttävä haapanorsu näyttää kuivuneelta lehdeltä. Perhosen ruumiissa on selkäpuolella selvä, tumma keskijuova.

Haapanorsun toukka on kellertävän ruskea ja karvainen, täysikasvuisena 80–100 mm pitkä.

Levinneisyys ja lentoaika 
Lajia tavataan Iberian niemimaalta Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja Venäjän poikki Pohjois-Kiinaan ja Japaniin asti. Suomessa haapanorsu on hyvin harvinainen laji. Se tavattiin ensimmäisen kerran Vehkalahdelta 1954 ja vuonna 1992 löydettiin Joutsenosta toukka. Sittemmin lajin yksilöitä on harhaillut Etelä-Suomeen lähes joka vuosi ja yksilöitä on tavattu erityisesti lounaissaaristossa. Nykyisin lajilla saattaa olla vakiintunut kanta aivan maan kaakkoisimmassa nurkassa. Se näyttää myös vakiintuneen Turun ja Helsingin väliselle rannikkokaistaleelle. Aikuiset perhoset lentävät kesäkuun lopulta elokuun alkuun.

Elinympäristö ja elintavat 
Kosteiden lehti- ja sekametsien laji, joka viihtyy Keski-Euroopassa myös avoimissa kulttuuriympäristöissä. Perhoset lentävät pimeän laskeutumisesta lämpiminä öinä aina aamuyöhön saakka. Koiraat lentävät joskus valojen luoksi, naaraat vain harvoin. Perhonen viettää aikansa ilmeisesti enimmäkseen puiden latvustoissa eikä lajin elintapoja tunneta kovin hyvin.

Parittelutapahtumaa luonnossa ei tunneta, mutta kasvatuksessa se on kestänyt jopa 20 tuntia. Parittelun jälkeen naaras munii noin 300 munaa pieninä ryhminä oksille ja lehdille. Toukat elävät korkealla latvustoissa ja niitä tavataan luonnossa vain harvoin. Toukka talvehtii noin 25 mm:n pituisena ja jatkaa kasvuaan keväällä. Ainakin talvehtinut toukka on yöaktiivinen. Toukat ovat täysikasvuisia touko-kesäkuun vaihteessa ja tekevät harmaanruskean kotelokopan yhteenkudottujen lehtien väliin latvustoon.

Ravintokasvi 
Toukka syö poppelilajien, haavan tai pajujen lehtiä.

Lähteet 

Karvakehrääjämäiset
Konnektionismi

Konnektionismi on kognitiotieteessä, neurotieteessä, tekoälytutkimuksessa ja mielenfilosofiassa käytetty informaation käsittelyn teoria. Konnektionismi ymmärtää mielenilmiöt emergentteinä tapahtumina, jotka syntyvät toisiinsa liittyvien yksinkertaisten yksikköjen muodostaman konnektionistisen arkkitehtuurin toiminnasta. Käytännössä konnektionismi mallintaa mielenilmiöitä erilaisin graafi- eli verkkomallein.

Konnektionismi on kehittynyt komputationalismin rinnalla, joka käsittelee mielenilmiöitä laskennan tuloksena. Toisin kuin komputationalismi ja muut klassiset mallit, konnektionismi ei perustu hierarkisuuteen, vaan alisymbolien rinnakkaiseen käsittelyyn. Loogisten sääntöjen sijaan konnektionismissa käytetään hyväksi tilastollisia ominaisuuksia informaation muuntamiseen.

Konnektionistiset mallit 

Konnektionismissa käytetään monenlaisia malleja, mutta yleisimmin mallit ovat neuroverkkomalleja, koska niiden avulla ajatellaan voitavan parhaiten mallintaa aivojen toimintaa. Verkon yksinkertaiset yksiköt voivat liittyä toisiinsa monin eri tavoin lähestymistavasta ja mallista riippuen. Esimerkiksi verkko voi pyrkiä jäljittelemään aivojen toimintaa siten, että sen yksiköt eli solmut esittävät neuroneja, kun taas solmuja yhdistävät yhteydet eli kaaret esittävät synapseja. Toisenlaisessa verkossa taas solmut voivat olla sanoja, jolloin kaaret ilmaisisivat semanttista samankaltaisuutta. Useimmat konnektionistiset mallit rakennetaan siten, että ne muuttuvat ajan myötä.

Konnektionistiset mallit eivät ole rakenteisia kuvauksia mentaalisista representaatioista, vaan kausaalisten relaatioiden eritelmiä.

Aktivaatio on keskeinen elementti konnektionistisissa malleissa. Aktivaatio on verkon solmun lukuarvo, joka kuvaa jotakin solmun ominaisuutta. Esimerkiksi aivoja mallintavassa mallissa neuronia esittävän solmun aktivaatio voisi kuvata todennäköisyyttä, jolla neuroni laukaisisi aktiopotentiaalin. Mikäli malli olisi leviävän aktivaation malli, leviäisi aktivaatio solmusta naapurisolmuihin kuten impulssi aivoissa. Neuroverkot ovatkin aina leviävän aktivaation malleja, tosin riippuen takaisinkytkennästä.

Konnektionismin historia 
Yhtenäiseksi suuntaukseksi konnektionismi muodostui aikavälillä 1940–1965. Nykymuotoinen konnektionismi syntyi 1980-luvun lopulla. Konnektionismin läpilyöntiä pohjustivat neurofysiologinen tutkimus sekä matematiikan ja tietojenkäsittelytieteen tutkimuksessa tapahtunut edistys. Yksinkertaiset lineaariset neuroverkot kehitettiin 1950-luvulla ja epälineaariset 1970-luvulla. Nämä kaikki auttoivat ymmärtämään konnektionististen verkkojen vahvuuksia ja heikkouksia. Tunnettuja konnektionisteja ovat muun muassa Frank Rosenblatt, Oliver Selfride ja Paul Smolensky.

Katso myös 
 Emergenssi
 Komputationalismi
 Neuroverkko
 Tekoäly

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Dictionary of Philosophy of Mind: Connectionism 
 Dictionary of Philosophy of Mind: History of Connectionism 
 Stanford Encyclopedia of Philosophy: Connectionism 
 David A. Medler: A Brief History of Connectionism  
  
  
  

Tekoäly
Mielenfilosofia
Kognitiotiede
Kognitiivinen neurotiede
Ilmestyskirja. Nyt.

Ilmestyskirja. Nyt. () on yhdysvaltalainen Vietnamin sotaan sijoittuva eeppinen sotaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1979. Elokuvan ohjasi Francis Ford Coppola ja sen pääosia esittivät Marlon Brando, Robert Duvall ja Martin Sheen. Elokuvan käsikirjoitus perustuu löyhästi Joseph Conradin romaaniin Pimeyden sydän. Coppola ohjasi, tuotti, käsikirjoitti elokuvan sekä sävelsi isänsä kanssa siihen musiikit ja näytteli TV-ryhmän ohjaajaa.

Ilmestyskirja. Nyt. oli suuri menestys ja se voitti muun muassa Cannesin elokuvajuhlien arvostetun Kultainen palmu -palkinnon. Elokuva keräsi myös kahdeksan Oscar-ehdokkuutta, muun muassa paras elokuva, ohjaus, miessivuosa (Duvall), joista se voitti parhaan kuvauksen ja äänileikkauksen palkinnot.

Näyttelijät

Tuotanto 
Coppola alkoi työstää käsikirjoitusta yhdessä John Miliusin kanssa vuonna 1969. Elokuva kantoi alun perin nimeä The Psychedelic Soldier, mutta Milius vaihtoi sen myöhemmin muotoon Apocalypse Now. Coppolan ja Miliusin hyvä ystävä George Lucas oli 1970-luvun alussa halukas ohjaamaan elokuvan ja suunnitteli sen kuvaamista debyyttiohjauksensa THX 1138:n jälkeen. Coppola tarjosi myöhemmin ohjauspestiä myös Miliusille, joka oli kuitenkin Lucasin tavoin kiinni omassa projektissaan. Lucasin tapauksessa oma projekti oli Tähtien sota. Coppola tarjosi ohjaajan tehtävää ilmeisesti myös jugoslavialaiselle Dušan Makavejeville, mutta tämä kieltäytyi. Coppola tarttui lopulta ohjaksiin itse vuonna 1975.

Myöhempi arvostus 
Ilmestyskirja valittiin vuonna 2000 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.

Brittiläinen heavy metal -yhtye Iron Maiden on tehnyt elokuvaan pohjautuvan kappaleen ”The Edge of Darkness”. Myös saksalainen Sodom on tehnyt elokuvasta kappaleen ”Napalm in the Morning”.

Eri versiot 
Elokuvan alkuperäinen kesto on 153 minuuttia, mutta ohjaajan versio (Apocalypse Now Redux) vuodelta 2001 on vieläkin pidempi, ja se on kestoltaan 203 minuuttia. Vuonna 2019 elokuvasta julkaistiin final cut -versio, joka on kestoltaan 174 minuuttia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Vuoden 1979 yhdysvaltalaiset elokuvat
Elokuvat Vietnamin sodasta
Francis Ford Coppolan ohjaamat elokuvat
Parhaan kuvauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan äänityksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Golden Globe -palkitut elokuvat
BAFTA Film Award -palkitut elokuvat
Kultainen palmu -palkitut elokuvat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Sancus

Sancus (tunnettiin myös nimillä Sangus ja Semo Sancus) oli roomalaisessa mytologiassa uskollisuuden, rehellisyyden ja valojen jumala. Sancuksen kultti oli alkuperältään joko etruskilainen, oskilainen tai sabiinilainen, mutta jo varhain roomalaiset yhdistivät jumaluuden saumattomasti roomalaiseen Dius Fidiukseen. Sancuksella oli Dius Fidiuksen kanssa yhteinen temppeli Roomassa Quirinaliksella. 

Erityisesti Sancus suojeli avioliittovaloja, kestiystävyyttä, lakia, kauppaa ja erilaisia sopimuksia. Hänen nimensä esiintyi erilaisissa kirouksissa kirjoitettaessa sopimuksia, ja joidenkin nykyäänkin käytössä olevien sanojen, esimerkiksi sanan sanktio, etymologia on johdettavissa Sancuksen nimeen. Jumalan nimi puolestaan liittyi alun perin verbiin sancire "pyhittää", josta on johdettu myös adjektiivi sanctus "pyhä".

Sancuksella kerrotaan olleen yksi poika, sabiinien heeros Sabus.

Antiikin Rooman jumalat
Ammatti

Ammatti on elinkeino, jota yksilö harjoittaa päätyönään toimeentuloaan varten. Yksilön elämässä on ammatilla suuri merkitys; hänen työtehtäviensä laatu, ansiotasonsa, sosiaalinen asemansa ja elinympäristönsä ovat paljolti yhteydessä ammattiin.

Osaan ammateista vaaditaan koulutus, osaan taas riittää ennen töiden aloittamista ja työnteon aikana annettava työhönopastus. Työelämässä on myös jonkin verran työssä tai harrastuksissa ammattinsa oppineita. Kouluttamattoman työvoiman tarve on kuitenkin vähentynyt teollistuneissa maissa ja koulutuksen puuttumisesta on muodostunut merkittävä este työllistymiselle.

Työmenetelmien ja työturvallisuuden kehittäminen sekä työlle asetetut tehokkuus- ja laatuvaatimukset ovat johtaneet erilaisten koneiden, teknisten apuvälineiden ja varusteiden käyttöön, joiden käytön hallitseminen edellyttää usein perehtymistä. Työtehtäviä koskee myös joukko erilaisia standardeja ja viranomaismääräyksiä, jotka työntekijän tulee tuntea voidakseen suorittaa työnsä niiden edellyttämällä tavalla. Työelämän käytössä on lisäksi erilaisia turvallisuus- ja pätevyysasiakirjoja, joiden hankkiminen kurssien tai muun koulutuksen kautta ennen työhön hakeutumista saattaa olla edellytyksenä yksinkertaisenkin työn suorittamiselle.

Ammattinimikkeet

Suomen kielen lautakunta ja Euroopan neuvosto suosittelevat, että asiamiehen ja tiedemiehen kaltaisten vanhentuneiden sukupuoleen viittaavien ammattinimikkeiden sijaan käytettäisiin valtuutetun ja tutkijan kaltaisia sukupuolineutraaleja termejä. 

Osa ammattinimikkeistä on lailla suojattuja, joten niitä saa käyttää vain tietyn koulutuksen tai tutkinnon suorittanut henkilö.

Katso myös 

 Professio
 Työ
 Luettelo ammateista
 Laillistettu ammattinimike
 Ammattiliitto

Lähteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Kannusillanmäki

Kannusillanmäki () on Pappilantiehen, Vanhaan Lakelantiehen, Kannusillankatuun ja Kirkkojärventiehen rajoittuva kallioinen mäki Espoon keskuksessa, virastokeskuksen länsipuolella, rantaradan ja Espoonjoen välissä. Mäki on 1,7 hehtaaria laaja ja maan omistaa kaupunki. Kannusillanmäki on kaavoitettu virkistysalueeksi sekä julkisten palvelujen ja hallinnon alueeksi.

Nimensä Kannusillanmäki on saanut mäen luoteispuolella Espoonjoen ylitse johtavasta sillasta, jonka nimi on Kannusilta. Paikalla oli alun perin samanniminen puusilta, joka sai nimensä perimätiedon mukaan siitä, että miehet kätkivät viinakannunsa sillan alle kirkonmenojen ajaksi. Nykyisin Kannusilta viittaa vuonna 2008 valmistuneeseen punagraniittiseen kiviholvisiltaan, joka rakennettiin Espoon 550-vuotisjuhliin.

Kannusillanmäellä on useita vanhoja taloja, joissa toimii nykyään kansalaisjärjestöjä. Espoon vanha kunnantalo sijaitsee myös mäellä. Nykyinen kaupungintalo on virastokeskuksessa ja vanhassa kunnantalossa toimii musiikkiopisto. Muita mäen taloja ovat kukkakauppa, joka oli ennen Villa Karyllin puutarhuri-talonmiehen asuntona, vuonna 1904 rakennettu Lilla Karyll ja vuonna 1921 valmistunut apteekki. Kannusillan itäpuolella on sisäänkäynti mäen sisään louhittuun Kannusillanmäen väestösuojaan. Rauhan aikana väestösuojaa käytetään liikunta- ja kulttuuritilana. Väestösuojassa järjestetään syksyisin vuosittaisen ikäluokan kutsunnat.

Kannusillanmäki on merkittävä luontotasku aivan Espoon keskuksen betonirakennusten vieressä. Mäen kasvillisuus on monipuolinen, perhoskanta runsas ja erittäin monipuolisen. Alue on niittyä, lehtomaista metsää ja kalliota. Biologi Jukka Jalava on pyydystänyt Kannusillanmäeltä vuosien 2003–2005 aikana yhteensä yli 700 eri perhoslajia. Kannusillanmäen perhoslajeista kirjotäpläkoi (Ethmia quadrillella) on luokiteltu uhanalaiseksi, kuuyökkönen (Polypogon lunalis) vaarantuneeksi, laji on itse asiassa miltei kadonnut manner-Suomesta, sekä vyöneilikkayökkönen (Hadena compta) on luokiteltu silmälläpidettävän harvinaiseksi.

Lähteet

Viitteet 

Espoon keskus
Alfred Berg

Alfred Berg on pohjoismainen sijoituspalveluyritys, jolla on toimipisteet Helsingissä, Tukholmassa ja Oslossa. Alfred Berg on itsenäinen osa BNP Paribas Asset Managementia. BNP Paribas myi Alfred Bergin Suomen toiminnot Elite varainhoito Oyj:lle elokuussa 2017.

Alfred Bergin perusti Carl Gustaf Hierzéel Ruotsissa 1863, samana vuonna kuin Tukholman pörssi avautui. Yritys nimettiin sen vuonna 1901 ostaneen pankkiirin Alfred Bergin mukaan. Suurimman osan 1900-lukua Alfred Bergin omisti Kahmin perhe, ensin Gustaf Kahm vuodesta 1920, ja 1962 yrityksen otti haltuunsa hänen poikansa Bertil Kahm. Suku myi yrityksen Volvolle vuonna 1985. Yritys laajensi toimintaansa hankkimalla norjalaisen Gunnar Bøhn & Co:n pääosakkuuden. Norjaan laajentumisensa jälkeen Alfred Berg ulotti toimintansa myös Tanskaan ostamalla Tanskan vanhimman pankkiiriliikkeen, vuonna 1877 perustetun Brødr. Trierin. 

1990-luvun alussa Alfred Berg avasi toimipaikat Helsingissä, Lontoossa, New Yorkissa sekä Moskovassa ja päätyi maailman johtaville markkina-alueille. Vuonna 1995 Alfred Bergin osti ABN AMRO.

Alfred Bergin varainhoito sulautettiin täysin ABN AMRO Asset Managementiin vuonna 2004. Vuonna 2008 siitä tuli osa Fortis-pankkia. Huhtikuussa 2010 päättyneessä Fortis Investmentsin ja BNP Paribas Investment Partnersin sulautumisessa Alfred Bergistä tuli kansainvälisen varainhoitoyritysketju BNP Paribas Investment Partnersin osa. 

Alfred Bergin yksiköt Suomessa ovat omaisuudenhoitopalveluita tarjoava Alfred Berg Omaisuudenhoito Suomi Oy ja rahastoyhtiö Alfred Berg Rahastoyhtiö Oy, jotka yhdessä työllistävät noin 30 henkilöä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Alfred Bergin kotisivu

Pankit
Rahastoyhtiöt
Sirkka Turkka

Sirkka Annikki Turkka (2. helmikuuta 1939 Helsinki – 23. lokakuuta 2021 Lohja) oli suomalainen runoilija. Turkka sai uransa aikana useita palkintoja, muiden muassa Finlandia-palkinnon 1986, ja hänen teoksiaan on käännetty useille kielille.

Turkan esikoisteos Huone avaruudessa julkaistiin vuonna 1973 hänen ollessaan 34-vuotias. Vuosina 1973–2005 Turkalta ilmestyi 13 runokokoelmaa, viimeisenä Niin kovaa tuuli löi vuonna 2004.

Turkan vanhemmat olivat majuri Josef Wilhelm Turkka ja kanslisti Elsa Mirjam Luoko. Hän valmistui ylioppilaaksi Munkkiniemen yhteiskoulusta 1962, humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1967 ja tallimestariksi Ypäjän hevoshoitokoulusta 1970. Hän oli mukana Iowan yliopiston kirjailijaohjelmassa 1991.

Turkka työskenteli Helsingin kaupungin kouluvirastossa 1960-luvulla ja 1971–1972, lomasijaisena Auroran sairaalan kirjastossa 1965, Nikkilän sairaalan kirjastossa 1974–1975, Espoon tallissa tallimestarina 1980–1981 ja hevosten hoitajana Honkolan kartanossa Urjalassa 1984−1986. Hän oli vapaa kirjailija vuodesta 1974. Hän asui Lohjalla.

Ohjaaja ja kirjailija Jouko Turkka oli Sirkka Turkan serkku.


Teokset

Huomionosoituksia 
 Valtion kirjallisuuspalkinto (1980, 1984)
 Finlandia-palkinto (1986 teoksesta Tule takaisin, pikku Sheba)
 Valtion 15-vuotinen taiteilija-apuraha (1989)
 Tanssiva karhu -runopalkinto (1994 teoksesta Sielun veli)
 Pro Finlandia -mitali (1996) 
 Eino Leinon palkinto (2000)
 Valtion taiteilijaeläke (2002)
 Tammen rahaston tunnustuspalkinto (2002) 
 Aleksis Kiven palkinto (2005)
 Kajaanin runoviikon suven runoilija (2009)
 Nuori Voima -palkinto (2009)
 Tranströmer-palkinto (2016)

Lähteet

Kirjallisuus
 
 Sirkka Turkka. Elias-kirjailijat

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 Sirkka Turkan runoja Electric Verses -verkkoantologiassa.
 Sanojen ajan artikkeli Sirkka Turkka. Kirjasampo.fi.
 Kaksi arvostelua Tuli&Savu Net -runofoorumissa.
 Sirkka Turkka Tammen sivuilla.
 

Suomalaiset runoilijat
Pro Finlandia -palkitut
Finlandia-palkinnon saajat
Aleksis Kiven palkinnon saajat
Eino Leinon palkinnon saajat
Vuonna 1939 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Plastic Tree

Plastic Tree (プラスティック トゥリー) on  vuonna 1993 perustettu japanilainen rockyhtye. Plastic Tree on vaihtanut rumpalia kolmesti, mutta muutoin kokoonpano on pysynyt samana alusta alkaen.

Plastic Treen alkutuotannossa ovat korostuneet vahvat The Cure ja Radiohead -vaikutteet. Vuosien varrella yhtyeen soundi on muuttunut melankolisesta brittipopista enemmän kitararockiksi, tosin melankolisuus on pysynyt samana tai jopa lisääntynyt vuosien varrella. Aluksi kappaleet olivat lähinnä Tadashin säveltämiä ja Ryutaron sanoittamia, mutta nykyään jokainen bändin jäsen osallistuu sekä sävellys- että sanoitustyöhön.

Plastic Tree esiintyi ensimmäisellä euroopankiertueellaan heinäkuussa 2006 Helsingin Nosturissa.

Kokoonpano

Arimura Ryutaro 有村竜太朗 (laulu, kitara)
Hasegawa Tadashi 長谷川 正 (basso)
Nakayama Akira ナカヤマ アキラ (kitara)
Satou Kenken 佐藤 ケンケン (rummut)

Entiset jäsenet:
Shin (rummut, lähtenyt 1994)
Osyoudani Takashi 大正谷　隆 (rummut, lähtenyt 2001)
Sasabuchi "Bucchi" Hiroshi ササブチ ヒロシ (rummut, lähtenyt 2009)

Diskografia

Albumit
-strange fruit- kimyou na kajitsu (1995)
Hide and seek (1997)
Puppet show (1998)
Parade (2000)
Träumerei (2002)
Shirochronicle (2003)
Cell (2004)
Chandelier (2006)
Nega to Poji (2007)
Utsusemi (2008)

Singlet
 Rira no ki (1996)
 Wareta mado (1997)
 Hontou no uso (1998)
 Zetsubou no oka (1997)
 Tremolo (1999)
 Sink (1999)
 Tsumetai hikari (1999)
 Slide (2000)
 Rocket (2000)
 Planetarium (2001)
 Chiriyuku Bokura (2001)
 Aoi Tori (2002)
 Baka ni natta no ni (2003)
 Moshimo piano ga hiketa nara (2003)
 Mizuiro girlfriend (2003)
 Yuki hotaru (2004)
 Harusaki sentimental (2004)
 Melancholic (2004)
 Namae no nai hana (2005)
 Ghost (2005)
 Kuuchuu buranko (2005)
 Namida drop (2006)
 Spica (2007)
 Makka na ito (2007)
 Alone again, wonderful world (2008)
 Replay/Dolly (2008)
 Fukurou (2009)
 Sanatorium (2009)
 Moonlight (2010)

Kokoelmat
Cut (2001)
Single collection (2001)
Premium best (2002)
Shiro ban (Greatest Hits) (2005)
Kuro ban (Greatest Hits) (2005)
B-men Gahou (2007)
What is "Plastic Tree"? (2007)

Lähteet
 http://www.plastic-tree.com/pc/ 
JaME Suomen profiili Plastic Treelle
 schwarzes Zelt - Plastic Tree fansite

Aiheesta muualla
 Yhtyeen virallinen kotisivu
 Yhtyeen virallinen blogi

Japanilaiset yhtyeet
Pekka Nuotio

Pekka Nuotio (21. helmikuuta 1929 Viipuri – 17. maaliskuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen dramaattinen Verdi- ja Wagner-tenori, joka nousi alallaan maailman huipulle. Häntä pidetään yhtenä suomalaisten tenoreiden parhaimmista. Ansioistaan Pekka Nuotiolle on myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan Pro Finlandia -mitali vuonna 1973.

Opinnot
Nuotio opiskeli laulua yksityisesti jo nuorena aikuisena. Samoin hän sai opetusta musiikin teoriassa. Vuosina 1959–1964 hän teki useita opintomatkoja Italiaan, Itävaltaan ja Saksaan.

Tausta
Nuotio oli lähtöisin vaatimattomista oloista. Evakkotaipaleella hän joutui asumaan Hattelmalan kylään Vanajan kunnassa, mistä hän laulajanuran edetessä muutti Helsinkiin. Hänen isänsä oli muusikko Torsten Nuotio ja äiti Helli Lahja Nakari. Pekka Nuotio avioitui vuonna 1948 Helka Helena Kurjenkallion kanssa, ja heille syntyi lapset Pirjo 1948, Virpi 1951 ja Tarja 1955. Nuotion setä oli muusikko Auvo Nuotio ja serkku laulaja ja muusikko Vesa Nuotio.

Ura
Nuotio piti ensikonserttinsa 1955 ja sai sen jälkeen opetusta Olavi Nybergiltä. Nuotio oli Suomen kansallisoopperan johtava draamallinen tenori vuodesta 1957. Kansallisoopperan lisäksi hän esiintyi Berliinin, Stuttgartin, Prahan, Tukholman ja Oslon oopperataloissa. Uran huippukohtia olivat esiintymiset New Yorkin Metropolitan-oopperan vanhalla lavalla vuonna 1966 ja uudella lavalla 1967.

Myös Düsseldorfin, Budapestin, Covent Gardenin sekä Sadler's Wellsin (Lontoo) oopperalavat ovat olleet Pekka Nuotion esiintymisareenoina. Sydneyn uuden oopperatalon avajaisissa hän lauloi 1973, Skotlannin musiikkijuhlilla (Glasgow-Newcastle) vuonna 1973, Hampurin valtionoopperassa ja Amsterdamissa samoin 1973. Hän esiintyi myös useasti Savonlinnan oopperajuhlilla.

Nuotio joutui luopumaan laulajanurastaan vuonna 1982 pitkäaikaisen hengityselinsairauden vuoksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pekka Nuotio, tenor - Ondine

Levytyksiä 
 Pekka Nuotio: Live at the Opera. Recordings 1959-1962. Finlandia Classics (2014)

Kirjallisuutta
 

Pro Finlandia -palkitut
Suomalaiset tenorit
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Akryylihappo

Akryylihappo eli propeenihappo (C3H4O2, rakennekaava CH2=CHCOOH) on muovien ja lateksien valmistuksessa käytettävä kemikaali. Se on väritöntä, pistävän hajuista nestettä  Puhdas akryylihappo kovettuu auringon valossa, lämmössä tai monien kemiallisten reaktioiden takia, siksi siihen sekoitetaan kuljetuksen ja käsittelyn ajaksi inhibiittoria (kuten fenotiatsiinia, hydrokinonia tai hydrokinonin monometyylieetteriä eli 4-metoksifenolia). Se jähmettyy myös kylmemmässä kuin 14 °C.

Akryylihapostä käytetään myös nimityksiä etyleenikarboksyylihappo, akroleiinihappo, 2-propeenihappo ja prop-2-eenihappo.

Akryylihapon moolimassa on 72,07 g/mol, sulamispiste 14 °C, kiehumispiste 141 °C, suhteellinen tiheys 1,05 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), hajukynnys 0,09 ppm (0,27 mg/m3), leimahduspiste 54 °C c.c., itsesyttymislämpötila 360 °C ja CAS-numero 79-10-7. Akryylihappo liukenee veteen (yli 10 g/l), asetoniin (yli 10 %), bentseeniin, eetteriin, etanoliin (yli 10 g/l) ja kloroformiin.

Akryylihappoa käytetään polyakrylaatin, polymetakrylaatin ja muiden akryylipolymeerien valmistukseen.

Ympäristö- ja terveysvaikutukset 
Lyhytaikainen altistus aineelle syövyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.

Katso myös 
 Akroleiini
 Akryyliamidi
 Metakryylihappo

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
OVA-ohje: Akryylihappo
PubChem: Acrylic acid 
DrugBank: Acrylic Acid 
KEGG: Acrylic acid 
ChemBlink: Acrylic acid 

Karboksyylihapot
Carl Johan Jägerhorn

Carl Johan Jägerhorn af Spurila (14. joulukuuta 1819 Turku – 24. kesäkuuta 1890 Helsinki) oli suomalainen kuvernööri, valtioneuvos, valtiopäivämies  ja varatuomari.

Jägerhorn oli kapteeni Gustaf Johan Jägerhorn af Spurilan ja Justina Reimsin ainoa poika. Hän avioitui 22. kesäkuuta 1862 Louise Henriette Angelique von Knorringin kanssa. Päästyään ylioppilaaksi Helsingissä 1839 Jägerhorn opiskeli juristiksi ja valmistui varatuomariksi 1847. Hän sai valtioneuvoksen arvon 1871. Jägerhornilla oli useita virkoja Suomen ritarihuoneella ja hän oli sen johtokunnan varapuheenjohtaja 1877. Jägerhorn osallistui aatellissäädyssä sukunsa edustajana valtiopäiville 1863–1864, 1867, 1872, 1877–1878 ja 1888 ja oli 1877–1878 säätyvaliokunnan puheenjohtaja. Jägerhorn oli vs. Uudenmaan läänin kuvernööri ja Helsingin keisarillisen palatsin vastaava 1875 ja 1877. Oulun läänin kuvernööri hän oli 1878–1883. Hänen sukulaisensa Carl Magnus Jägerhorn af Spurila oli ollut Oulun läänissä maaherra läänin muodostuessa 1775, vuoteen 1782. Carl Johan Jägerhorn sai Pyhän Stanislauksen Ritarin ensimmäisen luokan kunniamerkin 1882. Kuvernööri Jägerhornia on kuvattu ”arvostetuksi virkamieheksi, joka oli lukemattomien toimikuntien puheenjohtaja” (Finskt Biografiskt Lexikon, Carpelan, 1903). 

Asianajaja, valtiopäivämies Carl Georg Jägerhorn oli Carl Johan Jägerhornin poika.

Lähteet 
 Spåre, Kejserliga Senaten i Finland
 Carpelan, Finskt Biografiskt Lexikon
 Carpelan, Ättartavlor

Viitteet

Katso myös
 Jägerhorn af Spurila

Oulun läänin maaherrat
Suomalaiset aateliset
Suomen suuriruhtinaskunnan aatelissäädyn valtiopäivämiehet
Suomalaiset juristit
Vuonna 1819 syntyneet
Vuonna 1890 kuolleet
Eero Saarinen (näyttelijä)

Eero Saarinen (s. 17. marraskuuta 1956) on pitkän uran tehnyt suomalainen näyttelijä ja ääninäyttelijä. Saarinen on kuulunut Mitä sais olla -improvisaatioteatteriin vuodesta 1994 lähtien. Hän esitti yhtä pääroolia televisiosarjassa Sydän toivoa täynnä ja oli mukana musikaalissa Housut pois Helsingin Kaupunginteatterissa vuonna 2002. Kuunnelmien sekä televisio- ja elokuvaroolien lisäksi Saarinen on tehnyt opetustöitä. Hänen äänensä on tuttu myös piirrossarjoista, tunnetuimpana ääniroolina on Matka maailman ympäri -piirrossarjan Phileas Fogg.

Valikoitu filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Dubbaukset

Lähteet
 https://www.elonet.fi/fi/henkilo/223565

Aiheesta muualla

Eero Saarinen Voice Chasersissa  

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset ääninäyttelijät
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
Raffi Torres

Raphael ”Raffi” Torres (s. 8. lokakuuta 1981 Toronto, Ontario, Kanada) on kanadalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Torres pelasi ammattilaisurallaan 12 kautta NHL-liigassa edustaen useaa eri seuraa.

Ura 

Torresin varasi NHL:ään New York Islanders vuoden 2000 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella kokonaisvarausnumerolla viisi. Juniorivuotensa hän vietti OHL-liigan Brampton Battalionissa. Kolmen Bramptonin-vuoden jälkeen hän siirtyi Islandersin AHL-farmijoukkue Bridgeport Sound Tigersiin kaudeksi 2001–2002. NHL-debyyttinsä hän teki Islandersin paidassa 24. marraskuuta 2001 ottelussa Mighty Ducks of Anaheimia vastaan.  hän pelasi yhteensä 14 NHL-ottelua ja seuraavalla kaudella kolme enemmän. 22. maaliskuuta 2003 Torres kaupattiin Brad Isbisterin kanssa Edmonton Oilersiin vaihdossa Janne Niinimaahan. Torres päätti kauden 2002–2003 Oilersin farmijoukkueessa Hamilton Bulldogsissa, joka eteni aina Calder Cupin finaaleihin asti.

Kausi 2003–2004 oli Torresin ensimmäinen kokonainen NHL:ssä. Pelaamassaan 80 ottelussa hän teki 20 maalia ja antoi 14 syöttöä. NHL-kauden 2004–2005 peruunnuttua työsulun vuoksi Torres pelasi Oilersin farmijoukkueessa Edmonton Road Runnersissa. NHL-pelit jatkuivat , jolloin Torres oli mukana Stanley Cupin finaaleihin yltäneessä Edmonton Oilersin joukkueessa. Seitsemään otteluun venyneessä finaalisarjassa voiton vei lopulta Carolina Hurricanes.

Torresin viimeiseksi Edmonton-kaudeksi jäi , sillä hänet kaupattiin kauden jälkeen Columbus Blue Jacketsiin vaihdossa Gilbert Bruleen. Torresin kausi meni heikosti, sillä hän loukkasi polven eturistisiteen ja pelasi vain 32 ottelua. Maaliskuussa 2010 hän siirtyi Buffalo Sabresiin. Elokuussa 2010 hän siirtyi Vancouver Canucksiin ja vuotta myöhemmin Phoenix Coyotesiin. Huhtikuussa 2012 hän sai 25 ottelun pelikiellon Marián Hossan taklaamisesta väkivaltaisesti.

Huhtikuussa 2013 Torres siirtyi San Jose Sharksiin. Hän ei pelannut ollenkaan kaudella  loukkaantumisen vuoksi. Syksyllä 2015 Torres taklasi harjoitusottelussa Anaheimin Jakob Silfverbergiä päähän, joka loukkaantui tilanteessa. NHL langetti Torresille tilanteesta 41 ottelun pelikiellon. Pelikiellon päätyttyä Sharks lähetti hänet farmijoukkueeseen AHL-liigan San Jose Barracudaan. Torres pelasi Barracudassa kuusi ottelua, kunnes helmikuussa 2016 Torres kaupattiin Torontoon vaihdossa Roman Polákiin ja Nick Spalingiin, Toronto sai Torresin lisäksi myös toisen kierroksen varausvuorot vuosien 2017 ja 2018 varaustilaisuuksiin.

Syksyllä 2016 Torres teki try-out -sopimuksen Carolina Hurricanesin kanssa, mutta ei saanut lopullista sopimusta seuran kanssa. Marraskuussa hän ilmoitti lopettavansa pelaajauransa.

Maajoukkue 

Kansainvälisellä tasolla Torresin suurin saavutus on pronssimitali vuoden 2001 nuorten maailmanmestaruuskilpailuista, jossa hän ratkaisi Ruotsia vastaan pelatun pronssiottelun jatkoaikamaalillaan.

Tilastot

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Raffi Torresin virallinen sivusto 

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
New York Islandersin varaamat pelaajat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt