joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Punikkivahakas

Punikkivahakas (Hygrocybe punicea) on helovahakkaiden sukuun kuuluva sienilaji.

Sen lakki on kellomainen tai laakea ja väriltään verenpunainen tai tummanpunainen. Lakki on leveydeltään 3–15 senttimetriä ja se on kostealla säällä tahmainen. Heltat ovat harvat, paksut ja nuorina vaaleankeltaiset ja vanhemmiten oranssinpunaiset. Jalka on kellanpunainen ja punaviiruinen. Pituudeltaan jalka on 3–15 senttimetriä. Malto on kellertävää tai valkoista. Maku on mieto ja se on hyvä ruokasieni. Punikkivahakkaan kasvuaika on elokuusta lokakuuhun. Sitä muistuttavia lajeja ovat punavahakas, mönjävahakas ja kartiovahakas.

Punikkivahakas kasvaa lehdoissa, tuoreissa kangasmetsissä ja niityillä. Sitä tavataan laajoilla alueilla eri puolilla Eurooppaa. Suomessa sitä tavataan yleisenä lähinnä Etelä-Suomessa. Kansainvälisesti punikkivahakas on luokiteltu vaarantuneeksi, mutta Suomessa se on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Laji.fi: Punikkivahakas – Hygrocybe punicea
 MushroomExpert.com: Hygrocybe punicea 

Hygrophoraceae
Mönjävahakas

Mönjävahakas (Hygrocybe miniata) on kupera tai laakealakkinen helakanpunainen tai kellanpunainen vahakaslaji. Sienen lakin keskellä on pieniä suomuja. Sen heltat ovat oranssinpunaiset. Jalka on lakion värinen. Malto on kellertävää. Sieni kasvaa ruohikoissa hakamailla metsänreunoilla. Sieni kasvaa koko Suomessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Luontonetti: Mönjävahakas (Hygrocybe miniata)
MushroomExpert: Hygrocybe miniata 
UniProt, Taxonomy: Hygrocybe miniata 

Hygrophoraceae
Vahverovahakas

Vahverovahakas (Hygrocybe cantharellus syn. Hygrocybe lepida) on kuperan suomuinen ja kirkkaanpunainen vahakaslaji. Lakin reunat ovat keltaiset. Malto on oranssia. Heltat ovat nuorilla sienillä vaaleankeltaiset ja vanhemmiten keltaiset. Jalan latva on oranssi ja tyvestä lakin värinen. Sieni kasvaa kosteassa sammalessa ja on melko yleinen Suomessa.

Lähteet 

Hygrophoraceae
Kaislakorennot

Kaislakorennot (Megaloptera) on pieni, vain noin 190 lajia käsittävä hyönteislahko. Suomessa kaislakorentoja tavataan viisi lajia.

Kaislakorentojen sedimentteihin tallentuneita fossiileja tunnetaan permi-, trias-, jura- liitu- ja paleogeenikausilta. Näihin sisältyy myös toukkien fossiileja. Meripihkaan säilyneet yksilöt ovat harvinaisia ja rajoittuvat muutamiin paleogeenikaudella syntyneisiin meripihkaesiintymiin. Fossiiliaineistosta on tunnistettu vajaa 30 eri kaislakorentolajia.

Piirteitä 
Kaislakorennot ovat muutaman senttimetrin pituisia tummia hyönteisiä, joilla on leveä pää ja voimakkaasti suonittuneet siivet. Siivet ovat kookkaat, mihin lahkon tieteellinen nimikin viittaa. Aikuiset korennot ovat lyhytikäisiä, eivätkä ruokaile lainkaan, huolimatta niiden hyvin kehittyneistä suuosista. Erityisesti amerikkalaisilla Corydalus-suvun lajien koirailla on näyttävät leuat, joita ne esittelevät kosiorituaaleissa. Kaislakorennot ovat kehnoja lentäjiä, eivätkä liiku juuri rantakaislikon ulkopuolelle. Lentoaika Suomessa rajoittuu touko-kesäkuun vaihteeseen.

Naaras munii kaisloihin lähelle veden pintaa, mistä toukat pudottautuvat veteen. Toukat elävät vedessä ja pohjalietteessä ja pyydystävät voimakkailla leuoillaan ravinnokseen muita vesieläimiä. Toukka elää jopa useita vuosia ennen kuin nousee maalle ja koteloituu kiven tai puunrungon alle. Muodonvaihdos on täydellinen.

Lajit Suomessa 
Lajien luotettava erottaminen toisistaan vaatii genitaalien tutkimista
Jokikaislakorento (Sialis fuliginosa)
Kuikankaislakorento (Sialis morio)
Lapinkaislakorento (Sialis sibirica)
Sipinkaislakorento (Sialis sordida)
Sorsankaislakorento (Sialis lutaria)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Teemu Rintala, Tomi Kumpulainen & Petri Ahlroth. Suomen verkkosiipiset. Hyönteistarvike TIBIALE oy, Helsinki 2014. ISBN 978-952-67544-5-1
Suomen verkkosiipiset (s.l.) ja Kärsäkorennot 
BugGuide.net 
Tree of Life: Megaloptera 
CSIRO: Megaloptera 
ITIS: Megaloptera 

Uussiipiset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ture Janson

Ture (Thure) Johan Ludvig Janson (alk. Jansson; 5. helmikuuta 1886 Turku – 24. joulukuuta 1954 Mariefred, Ruotsi) oli suomenruotsalainen toimittaja ja dagdrivare-ryhmään 1910-luvulla kuulunut kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä H.X.

Jansonin vanhemmat olivat litografi Frans Janson ja Bertha Schylander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 ja työskenteli toimittajana Helsingissä aluksi Arbetarbladet-lehdessä ja sitten Hufvudstadsbladetissa sekä Svenska Tidining- ja Dagens Tidning -lehdessä vuoteen 1921 saakka. Janson oli vuodesta 1929 lähtien Tukholmassa Stockholms Dagbladin, Stockholms Tidningin ja Aftonbladetin avustajana.

Teoksia 
 Inga medmänniskor: Fragmentarisk berättelse. Åbo 1911
 Mitt Helsingfors... Dikter. Söderström, Helsingfors 1913
 Knock me down: Helsingfors-noveller. Holger Schildt, Borgå 1914
 Vi och världskriget: En revy; titelvignett af Bertel-Nordström. Helsingfors 1914-1915
 Journalisten Bergman: Berättelser. Holger Schildt, Borgå 1915
 De ensamma svenskarna. Schildt, Borgå 1916
 Hr X har ordet. Med teckningar af Toivo Vikstedt. Schildt, Helsingfors 1918
 Konungen av X-land: Komedi i tre akter. Schildt, Helsingfors 1921
 Far till son. Schildt, Helsingfors 1922
 Jorden går under och andra bagateller. Schildt, Helsingfors 1923
 Verkligheten. Schildt, Helsingfors 1923
 Clown utan mask. Schildt, Helsingfors 1924
 Maskinmänniskan. Schildt, Helsingfors 1924
 Människor i genomskärning. Helsingfors 1924
 Vänskapsbyn. Schildt, Helsingfors 1925
 Boken om Helsingfors. Schildt, Helsingfors 1926, 2. upplaga 1927
 Hyvä Helsinkimme. Kirjoittajat Ture Janson ja Erkki Kivijärvi. Schildt, Helsinki 1926
 I huvudstadens virvlar: Helsingforsfilm i tolv öden. Schildt, Helsingfors 1928 
 Jag är en konung. Schildt, Helsingfors 1930
 Egypti land. Söderström, Helsingfors 1935
 Hotell Universum. Fahlcrantz & Gumælius, Stockholm 1946
 Lugn, mina herrar: Roman. Schildt, Helsingfors 1948
 Den litterära hjulångaren. Söderström, Helsingfors 1950
 Genier, nihilister etc. Söderström, Helsingfors 1953

Palkinnot 
 Valtion kirjallisuuspalkinto 1913–1914, 1923, 1930

Lähteet 
 Janson, Ture hakuteoksessa Biografiskt lexikon för Finland.
 
 Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
 Londen, Magnus: En Helsingforsflanörs liv.

Kirjallisuutta 

 

Suomenruotsalaiset kirjailijat
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1954 kuolleet
Söderlund

Söderlund  tai Søderlund on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Alexander Søderlund (s. 1987), norjalainen jalkapalloilija
 Axel Söderlund (1858–1945), suomalainen toimittaja ja purjehduksen harrastaja
 Birger Söderlund (s. 1906), suomenruotsalainen näytelmäkirjailija
 Helene Söderlund (s. 1987), ruotsalainen hiihtosuunnistaja ja maailmanmestari
 Ivar Söderlund (1894–1970), suomalainen jääkärimajuri
 Jan-Henrik Göran Söderlund (s. 1937), suomalainen arkkitehti ja rakennusopin professori
 Johan Wilhelm Söderlund (1845–1904), suomalainen laivanvarustaja, kunnallispoliitikko ja valtiopäivämies
 Mats Söderlund (s. 1969), ruotsalainen malli ja laulaja, tunnetaan taiteilijanimellä Günther
 Pernilla Söderlund (s. 1969), ahvenanmaalainen poliitikko
 Tim Söderlund (s. 1998), ruotsalainen jääkiekkoilija
 Tomas Söderlund (s. 1989), suomalainen kuulantyöntäjä
 Valdemar Söderlund (1892–1985), suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos

Entisenä nimenä:
 Antti Perheentupa (ent. Söderlund; 1889–1975), pappi ja lähetyssaarnaaja
 Erkki Perheentupa (ent. Söderlund; 1891–1963), kokoomuksen kansanedustaja
 Ester Perheentupa (ent. Söderlund; 1896–1979), tekstiilisuunnittelija, käsityönopettaja ja toimittaja.
Haavankeltajäkälä

Haavankeltajäkälä (Xanthoria parietina) on keltaoranssi jäkälä, jota kasvaa puiden rungoilla ja kivipinnoilla. Se muodostaa leveäliuskaisia, pyöreähköjä laikkuja, joiden pinnalle nousee kanelinruskeita kotelomaljoja. Laji on hyvin yleinen maapallolla tundraa lukuun ottamatta, ja esimerkiksi Uuteen-Seelantiin sen arvellaan levinneen ihmisen vaikutuksesta.

Haavankeltajäkälää on käytetty lankojen värjäykseen. Siitä saadaan vaaleanruskeaa väriä, mutta ammoniakkikäsittelyllä on päädytty myös violetin ja liilan tapaisiin väreihin. Väriaineena on lähes yksinomaisesti antrakinonipigmentti nimeltä fyskioni eli parietiini.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Haavankeltajäkälä (Xanthoria parietina)
ITIS: Xanthoria parietina 

Keltajäkälät
Ammunta kesäparalympialaisissa 2008

Pekingin kesäparalympialaisissa 2008 kilpailtiin 7.–12. syyskuuta 2008 yhteensä 12 eri lajissa, joista miehet kolmessa, naiset kolmessa ja kuudessa yhteisessä. Kilpailut järjestettiin Pekingin ampumaradalla.

Mitalistit

Miehet

Naiset

Yhteiset

Mitalitaulukko

Ennätykset
Kisoissa syntyneet maailman- ja paralympiaennätykset.

Lähteet

Kesäparalympialaiset 2008
Punahevoskastanja

Punahevoskastanja (Aesculus × carnea) on punakukkainen balkaninhevoskastanjan (Aesculus hippocastanum) ja missisippinhevoskastanjan (Aesculus pavia) risteytys. Se on Suomessa harvinainen, mutta kasvaa vyöhykkeillä I ja II.

Lähteet

Aiheesta muualla 
ITIS: Aesculus X carnea 

Hevoskastanjat
Creciendo en Gracia

El Ministerio Internacional Creciendo en Gracia () on puertoricolaisen José Luis de Jesús Mirandan (s. 1946/1947) perustama uskonnollinen ryhmä. Se ei virallisesti tunnusta helvettiä, Saatanaa eikä syntiä. Perustajan asema on keskeinen; Jesús Miranda on viitannut itseensä muun muassa Kristuksena. Muita uskontoja vastustetaan jyrkästi. Jopa perinteisiä kristittyjä arvostellaan kovin sanoin.

Jesús Mirandalla oli vaikea nuoruus, johon kuului muun muassa heroiiniongelma. Hänen perustamansa liikkeen historia alkaa ilmestyksestä, jonka hän ilmoittaa kokeneensa vuonna 1976. Ryhmä perustettiin virallisesti vuonna 1986 perustajan muutettua Miamiin. Toimintaa sillä on jo useissa maissa. Jesús Miranda on puhunut julkisesti omistaan ja kirkkonsa valtapyrkimyksistä.

Varoja Creciendo en Gracia saa jäsenten maksamista kymmenyksistä ja annetuista rahalahjoituksista. Jäsenet tunnetaan muun muassa kehoilleen tatuoiduista 666-luvuista. Joskus liike on viitannut perustajaan "Antikristuksena" korostaakseen sitä, että hänen katsotaan tulleen korvaamaan Jeesus. Creciendo en Gracia on järjestänyt erilaisia protesteja, ja Jesús Mirandan pääsy joihinkin Latinalaisen Amerikan maihin onkin estetty. Vaikka kritiikkiä ryhmää vastaan esiintyy, on liike jatkanut aktiivista toimintaansa ja saavuttanut laajan kannattajamäärän.

Lähteet 

Uudet uskonnolliset liikkeet
Kultit
David Vetter

David Phillip Vetter (21. syyskuuta 1971 – 22. helmikuuta 1984) oli texasilainen poika, joka sairasti harvinaista synnynnäistä immuunipuutosta eli SCID:tä. Hän eli suurimman osan elämästään texasilaisessa lastensairaalassa eristetyssä muovisessa kuplassa. Hänen sairautensa yritettiin parantaa siirtämällä hänelle sisarensa luuydin. Ensimmäisellä kerralla siskon solutyyppi ei osoittautunut sopivaksi. Vuonna 1983 kehitettiin Bostonissa keino siirtää epäsopivaa luuydintä ja lokakuussa luuydin siirrettiin. Oli toivoa, että Davidin immuunijärjestelmä käynnistyisi ja parantuminen tapahtuisi, mutta vuoden 1983 lopussa Vetterin tila oli huonontunut, jonka seurauksena hänellä nousi korkea kuume, joka ei laskenut yrityksistä huolimatta. Lääkärit päättivät, että Vetter saisi poistua kuplasta ja oleskella steriilissä huoneessa, jossa vanhemmat saivat kosketella poikaansa. Pian tämän jälkeen Vetter kuoli. Kuolinsyynä selvisi luuytimeen levinnyt virus, jonka David oli saanut eristyksen aikana.  

Hänet nimettiin "Bubble Boyksi", eli kuplapojaksi. Suomessa Yleisradio on esittänyt Vetteriin liittyvän dokumenttiohjelman "Poika kuplassa" () Prisma-tiedesarjassa.

Lähteet

Tieteellisen mielenkiinnon kohteena olevat henkilöt
Yhdysvaltalaiset henkilöt
Vuonna 1971 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
Keltakarttajäkälä

Keltakarttajäkälä (Rhizocarpon geographicum) on  keltamustakirjava, kiven pinnassa tiiviisti kasvava jäkälä. Sen keltainen sekovarsi ja mustat kotelomaljat muodostavat karttamaisen kuvion.

keltakarttajäkälää on käytetty ilmanlaadun indikaattorina sekä määrittämään kivirakennelmien ikää. Iänmääritys perustuu siihen, että oletetaan jäkäläläikkien kasvunopeus vakioksi, ja näin saadaan tietää minimi-ikä, jonka tietty kivipinta on ollut esillä ulkoilmassa.

Lähteet 

 

Kotelosienet
Jäkälät
Robert John Burke

Robert John Burke (12. syyskuuta 1960 Washington Heights, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan kenties parhaiten RoboCopin roolista, korvatessaan Peter Wellerin elokuvassa RoboCop 3.

Ura
Burke on tullut tutuksi RoboCop-roolin lisäksi myös televisiosarjasta Kylmä rinki, jossa hän esitti agentti Pierce Tayloria. Burkella oli myös pieni rooli elokuvassa München vuodelta 2005, jossa hän esitti kadulla humalassa hoipertelevaa amerikkalaista turistia. Burke näytteli myös roolin sarjassa Gossip Girl päähenkilö Chuck Bassin isää Bart Bassia kaikkien kuuden kauden ajan. Burkella oli myös toistuva sivurooli tv-sarjassa Kova laki: Erikoisyksikkö, jossa hän esitti NYPD:n sisäisen tutkinnan osaston tutkija Ed Tuckeria kaikkiaan 29 jaksossa vuosina 2002–2017.
Hän opiskeli näyttelemistä New Yorkin konservatorisessa yliopistossa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Robert John Burke TV.comissa 

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Pietarsaaren tykistökoulu

Pietarsaaren tykistökoulu oli Suomen Valkoisen armeijan sisällissodan tarpeisiin perustama tykistökoulutusta antava oppilaitos.

Tykistökoulun perustaminen
Tykistökoulun perustamisajankohtana voitaneen pitää 5. helmikuuta 1918, jolloin everstiluutnantti Nenonen saapui Pietarsaareen Oulun valtauksesta, mukanaan Oulussa perustamansa tykkipatteri, mutta varsinainen koulutoiminta voidaan katsoa alkaneen vasta kun ruotsalainen kapteeni, kreivi Adolf Hamilton saapui Pietarsaareen ja aloitti järjestelmällisen toimintansa. 

Tykistökoulua antoivat opetusta ruotsalaiset upseerit. Koululla oli sen Pietarsaaressa olon aikana olennainen merkitys valkoisten voitolle sisällissodassa. Tykistökoulu toimi kaupungissa helmikuun alusta huhtikuun puoliväliin keväällä 1918.

Taulukko

Asevelvollisuuden jälkeen perustettiin uusia patteristoja.

Lähteet

 Suomen vapaussota I–VIII, toim. Kai Donner, Th. Svedlin, Heikki Nurmio, Gummerus Jyväskylä 1930.

Kirjallisuutta
Juhani Vakkuri, Pietarsaaren tykistökoulu : valkoisen armeijan tykistön synty kevättalvella 1918 = Artilleriskolan i Jakobstad : grundandet av den vita arméns artilleri vårvintern 1918, ruotsiksi kääntänyt Christina Wisén]. Julk. Pietarsaaren reserviupseerikerho, 2008. 187 s. ISBN 978-952-92-3295-6
 Eric Appelroth, Artilleriskolan i Jakobstad. Kort historik. Jakobstad 1968

Suomen sisällissodan valkoiset erillisyksiköt
Tommy Lee koulunpenkillä

Tommy Lee koulunpenkillä on yhdysvaltalainen tosi-TV-sarja, joka esitettiin televisiossa ensimmäisen kerran 16. elokuuta 2005. Se seuraa Mötley Crüen rumpalia, Tommy Leetä, joka alkaa käydä Nebraskan yliopistoa yrittäen sopeutua yliopistoelämään. Sarjaan kuuluu kuusi jaksoa.

Sarjassa esiintyy lukionsa kesken jättänyt Lee, joka joutuu sarjan aikana kohtaamaan uusia haasteita, kuten etsimään huonekaveria, kokeilemaan urheilujoukkueissa olemista ja opiskelemaan kemiaa. Lee on myös yksi sarjan tuottajista.

Jaksot

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset tositelevisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
NBC:n televisio-ohjelmat
Semipalatinskin ydinkoealue

Semipalatinskin ydinkoealue () oli ensimmäinen Neuvostoliiton ydinaseen testausalue, ja toinen valtion kahdesta tärkeimmästä koealueesta sen historian aikana. Semipalatinskin ydinkoealue sijaitsee itäisessä Kazakstanissa Irtyš-joen eteläpuolella, 130 km Semein kaupungista (ent. Semipalatinsk) länteen. 
Alue on 18 000 km²:n laajuinen, ja siihen sisältyy alueen koillisnurkassa oleva Kurtšatovin kaupunki.

Alueen sijainnista päätti atomiaseohjelmasta vastannut Lavrenti Berija vuonna 1947, ja sen rakentaminen aloitettiin Gulag-vankityövoimaa käyttäen 1948. Alueen keskukseksi rakennettiin Kurtšatovin suljettu kaupunki, joka tunnettiin neuvostoaikaan postilokero-osoitteella Semipalatinsk-21.

Neuvostoliiton ensimmäinen ydinkoe tehtiin Semipalatinskissa  29. elokuuta 1949, neljä vuotta Yhdysvaltain ensimmäisen ydinräjäytyksen jälkeen. RDS-1 -pommin teho oli 22 kilotonnia. Ensimmäinen vetypommi räjäytettiin 1953. Yhteensä vuosien 1949 ja 1989 välisenä aikana Semipalatinskissa tehtiin 456 ydinräjäytystä uraani- ja vetypommeilla. Alkuun räjäytykset tehtiin ilmakehässä tai maan pinnassa, etupäässä räjäytystorneissa mutta myös lentopommeina. Vuodesta 1961 alkaen 340 räjäytystä tehtiin maanalaisina. Degelen-vuoreen kaivettiin maailman laajin ydinkokeita varten rakennettu tunnelijärjestelmä. Räjäytyksiä tehtiin myös 600 metrin syvyisissä pystysuorissa kallioporausrei'issä.

Semipalatinskin koealue suljettiin 29. elokuuta 1991 Kazakstanin hallituksen päätöksellä. Kurtšatovin kaupungissa ja muualla alueella sijaitsee nykyään Kazakstanin tasavallan kansallisen ydinkeskuksen () ja muiden tutkimuslaitosten toimipisteitä, mm. tutkimusydinreaktoreita. Koeräjäytyksissä käytetyt tunnelistot on tuhottu tai suljettu.
Muuten entisellä koelueella kulkemista ei ole rajoitettu ja siellä harjoitetaan nykyään muun muassa karjataloutta ja kaivostoimintaa.

Lähteitä
Semipalatinsk test site. The Nuclear Threat Initiative

Aiheesta muualla

Semipalatinsk-16. globalsecurity.org 
National Nuclear Center of the Republic of Kazakhstan 
Maisemakuvia alueelta 
Neuvostoliiton ydinaseohjelman historiaa. nuclearweaponarchive.org 
Nuclear explosions of the USSR. RADLEG-projekti, Kurtšatov-instituutti 
 Kurštatovin kaupunki, historiaa ym. Itä-Kazakstanin alueen sivusto  

Kazakstanin maantiede
Neuvostoliiton historia
Ydinkokeet
Higinio Morínigo

Higinio Morínigo Martínez (11. tammikuuta 1897 Paraguarí, Paraguay – 27. tammikuuta 1983 Asunción, Paraguay) oli paraguaylainen kenraali ja poliitikko. Hän toimi Paraguayn virallisena presidenttinä vuoden 1940 joulukuun seitsemännestä vuoden 1948 heinäkuun kolmanteen.

Morínigo asettui virkaan ensimmäistä kertaa perustuslain mukaan syyskuussa edeltäjänsä, José Félix Estigarribian tilalle tämän kuoleman johdosta. Joulukuussa hän ilmoitti, että äänestystä maan presidentistä siirrettäisiin ja kielsi samalla poliittiset puolueet. Hän salli poliittisen toiminnan vasta vuonna 1946 ja muodosti hallituksen Partido Revolucionario Febreristan ja Partido Coloradon kanssa. Morínigon kautta leimasi kansan vastustus sekä useat yleislakot Hän onnistui kuitenkin pysymään armeijansa avulla yksin vallassa aina vuoteen 1946 asti.

Vuonna 1946 hallituskoalitio oikealle suuntautuneen Coloradon ja vallankumousorientoitunut Febreristaksen, joka pysyi sekä liberaalien että kommunistien puolella, kanssa rikkoutui. Vuonna 1947 hallituksen jakautumisesta seuranneen Paraguayn sisällissodan ajan Morínigo pysyi erinäisten sotilaallisten ja puolisotilaallisten joukkojen valtaamaan paikkansa valtion johdossa takaisin. Vuonna 1948 hänet kuitenkin syrjäytettiin edustamansa Colorado-puolueen sisältä käsin. Morínigo pakeni lopulta poliittisista syistä Argentiinaan.

Seuraavisen kuuden vuoden aikana Paraguayssa oli kuusi presidenttiä kunnes vuonna 1954 kenraali Alfredo Stroessner nousi valtaan armeijan ja Colorado-puolueen tuella.

Morínigo yritti palata Paraguayhin vuonna 1956, mutta joutui Stroessnerin vainoamisen takia lähtemään uudelleen Argentiinaan, missä hän kuoli vuonna 1983.

Lähteet 

Paraguayn presidentit
Paraguaylaiset kenraalit
Diktaattorit
Vuonna 1897 syntyneet
Vuonna 1985 kuolleet
Ereškigal

Ereškigal tai Ereshkigal on mesopotamialaisessa mytologiassa esiintyvä jumalatar, joka hallitsee kuolleiden valtakuntaa eli Irkallaa. Myös hänestä itsestään käytetään toisinaan Irkalla-nimitystä. Ereškigalin päätemppeli sijaitsi Cuthah'ssa.

Alun perin todennäköisesti taivaan jumalattarena toiminut Ereškigal kaapattiin maan ja taivaan erottamisen jälkeen tahtomattaan kuolleiden valtakuntaan. Joissakin myyteissä hän hallitsee valtakuntaansa yksin, toisissa hänellä on apulaisenaan miehensä Gugalanna. Myös heidän lapsensa Ninazu ja Nungal ovat manalan jumalia. Myöhemmissä teksteissä Ereškigalin puoliso oli Nergal .

Ereškigalin ja tuulen jumala Enlilin poika Namtar on kuoleman jumala, ja Ištar on Ereškigalin pikkusisko. Ereškigal ja Ištar olivat toistensa leppymättömiä vihollisia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Manalan jumalat
Mesopotamialaiset jumaluudet
Amazing Tails

Amazing Tails oli vuosina 1989–1994 Oulussa toiminut hardcore punk -yhtye. Yhtye julkaisi toimiessaan yhden albumin ja kolme ep-levyä. Japanilainen SP-Records julkaisi syksyllä 2008 kaikki Amazing Tailsin studio-äänitykset, myös yhtyeen  julkaisematta jääneen toisen albumin Daydreams for Adults.

Amazing Tails aktivoitui uudelleen alkuvuodesta 2009. Alkuperäisjäsenistä yhtyeessä ovat mukana Janne ja Pena.

Jäsenet 
 Janne – laulu, kitara
 Japi – kitara, taustalaulu
 Pena – basso
 Hene – rummut

Entiset jäsenet 
 Pena-Pena – rummut (1989–1991, 1992–1994, 2009)
 Jukka – kitara (1991–1994, 2009)
 Esa (Iso-A) – kitara (1989–1990)
 Tomppa – rummut (1991–1992)
 Miikka – rummut (2009)

Diskografia

Studioalbumit

EP:t

Aiheesta muualla 
 
 SP-Records

Suomalaiset hardcore punk -yhtyeet
Veena Malik

Zahida eli Veena Malik (s. 26. helmikuuta 1984) on pakistanilainen näyttelijä ja malli. Hänen urasuunnitelmansa herätti alun perin vastustusta hänen lähipiirinsä taholta.

Malik asui lapsena Rawalpindissä ja aloitti uransa Lahoressa. Hän on ollut julkisuudessa muun muassa jouduttuaan riitoihin näyttelijäkollegansa Meeran kanssa.

Malik on saanut rooleja useista elokuvista. Niiden joukossa ovat urdunkielinen Tere Pyar Mein (2000) ja punjabinkielinen Mohabbataan Sachiyaan (2007). Näyttelijä palkittiin vuoden 2007 LUX Style Awards -tilaisuudessa. Hän sai yllättävän sydänkohtauksen tammikuussa 2008.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Veenamalik.info  
 

Pakistanilaiset näyttelijät
Pakistanilaiset mallit
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Pako punaisten päämajasta

Pako punaisten päämajasta on Olli Soinion ohjaama elokuva vuodelta 2000. Elokuva kertoo Punaisen Tampereen viimeisistä päivistä vuonna 1918. Päähenkilönä on tsaarin entinen luutnantti ja punakaartin viralta pantu ylipäällikkö Ali Aaltonen. Muina roolihahmoina ovat esimerkiksi Tuomas Hyrskymurto (Tero Jartti), Hugo Salmela, Aleksanteri Vasten ja Eino Rahja. Elokuva on esitetty YLE TV1:n Kotikatsomossa vuonna 2000.

Näyttelijät 

Muut näyttelijät: Esa Anttila, Asko Apajalahti, Petteri Asikainen, Ossi Hakala, Konsta Hietanen, Olka Horila, Otto Kanerva, Tommi Korpela, Jussi Lampi, Matti Laustela, Rea Mauranen, Raimo O. Niemi, Kati Outinen, Pauli Poranen, Kristo Salminen, Erkki Sirén, Antti Virmavirta ja Kati von Zansen.

Aiheesta muualla

Lähteet 

Suomalaiset televisioelokuvat
Vuoden 2000 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset sotadraamat
Olli Soinion ohjaamat elokuvat
Hamiltonin piirikunta (Ohio)

Hamiltonin piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, joka on nimetty Alexander Hamiltonin mukaan. Sen suurin kaupunki on Cincinnati, jonka väkiluku on 332 458.

Maantiede
Hamiltonin naapuripiirikuntia ovat Butler pohjoisessa, Warren koillisessa, Clermont idässä ja Kentuckyn puolella Boonen, Kentonin ja Campbellin piirikunnat sekä Dearborn Indianassa.

Väestö
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 802 374 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 69,7%, mustiin (25,8%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,3%) ja aasialaisiin (2,1%).

Kotitalouden mediaanitulo on 49 218 ja köyhyysrajan alapuolella oli 15,9% väestöstä vuosina 2007–2011.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ohion piirikunnat
Cortinariaceae

Cortinariaceae on helttasienten suuri heimo. Heimon nimi juontuu sen suurimmasta suvusta seitikit (Cortinarius). Heimoon kuuluu myös myrkkysieniä, jotka sisältävät hengenvaarallista orellaniinia. Sienten taksonomia on edelleen epäselvä, eivätkä kaikki siihen aiemmin liitetyt suvut ole ilmeisesti monofyleettisiä ryhmiä: Aikaisemmin esimerkiksi Inocybe eli risakkaiden- ja Hebeloma eli tympösten-suvut on sijoitettu Cortinariaceae-heimoon. Nykyään Inocybe kuitenkin katsotaan kuuluvaksi omaan heimoonsa Inocybaceae ja Hebeloma heimoon Strophariaceae.

Lähteet
Ritva Viljanen

Ritva Aino Marjatta Viljanen (s. 1. toukokuuta 1958 Karkkila) on Vantaan kaupunginjohtaja 1. maaliskuuta 2018 alkaen. Tätä aiemmin hän on toiminut muun muassa Helsingin kaupungin sivistystoimen apulaiskaupunginjohtajana 2012–2017, Suomen sisäministeriön kansliapäällikkönä vuosina 2003–2012 sekä Väestörekisterikeskuksen ylijohtajana 1997–2003.

Viljanen valmistui ylioppilaaksi Karkkilan lukiosta vuonna 1977, valtiotieteen maisteriksi vuonna 1981 ja oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1987 Turun yliopistosta. Hän työskenteli valtiovarainministeriössä projektipäällikkönä ja neuvottelevana virkamiehenä 1982–1992, lainsäädäntöneuvoksena oikeusministeriössä 1989–1992 ja sisäasiainministeriössä hallitusneuvoksena 1992–1997.

Kansliapäälliköksi Viljanen nimitettiin 2003 ja uudelle kaudelle 2008. Jälkimmäisellä kerralla yksimielinen hallitus esitti tasavallan presidentti Tarja Haloselle virkaan Ilkka Laitista, mutta presidentti nimitti Viljasen ja ilmoitti, ettei ole esitetty perustetta olla nimittämättä virkaansa hyvin hoitanutta Viljasta jatkokaudelle.

Huhtikuussa 2012 Viljanen valittiin sosiaalidemokraattien ehdokkaana Helsingin kaupungin sivistys- ja henkilöstötoimen apulaiskaupunginjohtajaksi Tuula Haataisen seuraajaksi. Kokoomus tuki valintaa. Viljasen vastaehdokas oli vihreiden Tuija Brax. Viljasen toimenkuvaan kuuluu sivistystoimen lisäksi myös työllisyys- ja maahanmuuttopolitiikka.

Marraskuussa 2017 Viljanen valittiin Vantaan kaupunginjohtajaksi. Hän aloitti tehtävässään maaliskuussa 2018. Viljasen palkka (14 495 eur/kk, lisäksi autoetu) on Yleisradion tekemän selvityksen mukaan eräs korkeimpia kuntajohtajien palkkoja Suomessa. Hänen edeltäjänsä Kari Nenonen sai tätä korkeampaa palkkaa eläkkeelle jäädessään (yli 16 300 euroa/kk).

Viljanen on naimisissa Turun yliopiston valtiosääntöoikeuden professorin Veli-Pekka Viljasen kanssa ja heillä on kaksi tytärtä.

Lähteet 

 Suomen lakimiehet 2007 (ISBN 978-952-14-1175-5)

Viitteet 

Vantaan kaupunginjohtajat
Suomalaiset juristit
Suomalaiset kansliapäälliköt
Helsingin pormestarit ja kaupunginjohtajat
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Rahja (Venäjä)

Rahja () eli Torhvo () on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 25 kilometriä Pietarista koilliseen Pietarin ja Laatokan välisen rautatien varrella. Taajamassa on asukkaita 3 000 ja kunnassa 6 100 henkeä (vuonna 2007).

Taajama on saanut alkunsa Irinovkan rautatien varrelle vuonna 1892 syntyneestä turvebrikettitehtaan työläisasutuksesta. Vuonna 1922 rautatieasema ja asutus saivat nimen Rahja kaksi vuotta aikaisemmin murhatun Jukka Rahjan mukaan. Toisen maailmansodan aikana Rahjan kautta kulki ”Elämän tie”, jonka kautta huollettiin piiritettyä Leningradia.

Kunnan hallinnollinen keskus on Rahjan taajama. Lisäksi siihen kuuluvat seuraavat asutuskeskukset: Kokkero (), Ladožski Trudposjolok (), Murjanselkä (), Murja, Porissova (), Sepänsuo (), Vahanova (), asutukset Posjolok-2 (), Posjolok 13 (), Zmeinyj () sekä Irinovkan ja Laatokan () asemanseudut.

Rahjan turvetuotanto loppui 1990-luvun alussa. Nykyään taajamassa on pieniä puunjalostuslaitoksia, lakkoja ja maaleja valmistava yritys sekä teurastamo.

Kunnan päämies on Stanislav Pirnatš, kunnanhalinnon päämies Sergei Kuznetsov.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Rahja Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa 
Rahjan taajamasta kertova sivusto 

Inkeri
Seuloskoin piirin kunnat
Leningradin alueen kaupunkityyppiset taajamat
New Rock

New Rock on Espanjassa valmistettava kenkätuotemerkki.  

Kengät ovat erittäin suosittuja hevarien keskuudessa niiden ulkonäön vuoksi. Kengistä on paljon erilaisia malleja esimerkiksi goottityylisiä, moottoripyöräbootseja ja korkeakorkoisia kenkiä.

Aiheesta muualla
 New Rock Store 

Kengät
Jarl Wulff

Jarl Erik Wulff (30. kesäkuuta 1899 Helsinki - 22. toukokuuta 1950) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat rautateidentarkastaja Johannes Gabriel Wulff ja Ines Maria Hobin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Siviä Maria Biesen kanssa.

Opinnot
Wulff kävi kolme luokkaa Helsingin ruotsalaista normaalilyseota ja suoritti kahdeksannen luokan Kuopion lyseossa vuonna 1923. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson vuonna 1929 ja 2. jakson vuosina 1930–1931.

Jääkärikausi

Wulff liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 9. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 alkaen pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa.

Suomen sisällissota
Katso myös: Suomen sisällissota
Wulff saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.

Sisällissodan jälkeinen aika 
Wulff toimi sisällissodan jälkeen 1. komppanian päällikkönä 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, josta muodostettiin myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1918 alkaen 9. komppanian päälliköksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:een, josta muodostettiin myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti. Pohjois-Savon rykmentistä hänet siirrettiin 16. toukokuuta 1924 alkaen Viipurin rykmentin I pataljoonan komentajaksi ja edelleen 10. syyskuuta 1927 alkaen rykmentin talouspäälliköksi ja 1. heinäkuuta 1933 alkaen 2. Divisioonan intendentiksi.

Talvi- ja jatkosota
Wulff osallistui talvisotaan 3. Armeijakunnan huoltopäällikkönä, josta hän siirtyi välirauhan aikana huoltopäälliköksi 2. Armeijakuntaan. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin huoltopäälliköksi Kannaksen Ryhmään ja edelleen 4. Armeijakuntaan. Sotien jälkeen hän jatkoi Armeijakunnan huoltopäällikkönä vuoteen 1947 saakka, jolloin erosi vakinaisesta palveluksesta.

Luottamustoimet
Wulff toimi 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1926 ja 1932 sekä varajäsenenä vuonna 1933 ja Suomen upseeriliiton Viipurin alaosaston puheenjohtajana vuonna1935 sekä Armeijakunnan esikunnan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna  1946. Hän toimi myös Oy Gustav Raninin tehtaiden isännöitsijänä Kuopiossa vuosina 1947–1950.

Lähteet
Puolustusministeriön Sotahistoriallisen toimiston julkaisuja IV, Suomen jääkärien elämäkerrasto, WSOY Porvoo 1938.
Sotatieteen Laitoksen Julkaisuja XIV, Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975, Vaasa 1975 ISBN 951-99046-8-9.

Viitteet

Jääkärieverstit
Vuonna 1899 syntyneet
Vuonna 1950 kuolleet
Heikki Paunonen

Heikki Paunonen (s. 10. maaliskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen professori. Paunosen väitöskirja hyväksyttiin 1974. Hän on toiminut suomen kielen professorina 1976–1998 Tampereen yliopistossa. 

Paunonen on tutkinut helsinkiläisten ja yleensä suomalaisten puhekieltä ja puhekielen muuttumista. Hän on kerännyt 1970-luvun puolivälistä alkaen Helsingissä puhuttavan stadin slangin sanastoa. Hän julkaisi vuonna 2000 puolisonsa Marjatta Paunosen kanssa 33 000 hakusanaa käsittävän sanakirjan Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii – Stadin slangin suursanakirja. Paunonen luovutti samana vuonna keräämänsä aineiston Kotimaisten kielten tutkimuskeskukselle.

Palkinnot ja tunnustukset
Tieto-Finlandia -palkinto (150 000 mk) 2001 (teoksesta Tsennaaks Stadii, bonjaaks slangii: Stadin slangin suursanakirja, yhdessä Marjatta Paunosen kanssa).

Stadin Slangi ry. valitsi Paunosen vuoden 2013 Stadin Kundiksi Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 2013.

Julkaisuja 

Monikon genetiivin muodostus suomen kielessä, osa 1, Johdanto: yksivartaloisten kaksitavujen monikon genetiivi suomen murteissa, Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1974 (Väitöskirja)
 
Suomen kieli Helsingissä : huomioita Helsingin puhekielen historiallisesta taustasta ja nykyvariaatiosta / Heikki Paunonen, Helsingin yliopiston suomen kielen laitos, 1995
 
Vähemmistökielestä varioivaksi valtakieleksi : helsinkiläissuomen historiasta ja nykymuuntelusta, Helsingin kaupungin kouluvirasto [jakaja] : Helsingin kaupungin tietokeskus, 1993 (Helsingin kaupungin kouluviraston julkaisusarja. A, ISSN 0786-9770 ; 1993, 1); (Helsingin kaupungin tietokeskuksen tutkimuksia, ISSN 0788-1533 ; 1993, 5)

Lähteet
Heikki Paunosen cv

Viitteet

Suomalaiset kielitieteilijät
Tampereen yliopiston professorit
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Joulun aselepo

Joulun aselepo oli ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla joulun 1914 ajaksi solmittu yhden päivän mittainen aselepo. Aloite siihen tuli rivimiehiltä, jotka makasivat juoksuhaudoissaan huutomatkan päässä toisistaan. Joillakin rintamanosilla aselepo alkoi sovitusta tauosta, jolloin kumpikin osapuoli sai hakea ei-kenenkään-maalta kaatuneensa haudattaviksi.

Eräällä rintamaosuudella brittiläiset ja saksalaiset sotilaat ottelivat keskenään jalkapallo-ottelun. Aselepo päättyi eri osissa rintamaa eri aikaan, useimmissa se kesti joulupäivän ajan, ja tapaninpäivän aamuna ampuminen jatkui totuttuun tapaan.

Tapahtumasta on muun muassa tehty elokuva Päivä ilman sotaa (2005). Ruotsalainen power metal -yhtye Sabaton on myös julkaissut tapahtumasta kappaleen nimeltä "Christmas Truce".

Lähteet

Aiheesta muualla 

 22. joulukuuta: Oliko juoksuhaudoissa joulurauha? Historianet.fi

Länsirintama ensimmäisessä maailmansodassa
Aselevot
1914
Seán Baptist Brady

Seán Baptist Brady (s. 16. elokuuta 1939) on katolisen kirkon irlantilainen pappi. Hän on toiminut Armaghin arkkipiispana vuodesta 1996. Hänestä tehtiin kardinaali 24. marraskuuta 2007.

Brady sai pappisvihkimyksensä 22. helmikuuta 1964.

Aiheesta muualla
Seán Baptist Cardinal Brady 

Katoliset arkkipiispat
Irlantilaiset kardinaalit
Vuonna 1939 syntyneet
Elävät henkilöt
Irlannin kirkko

Irlannin kirkko (, ) on Irlannissa ja Pohjois-Irlannissa toimiva anglikaaninen kirkko. Sitä johtaa Armagh’n arkkipiispa, jonka lisäksi Dublinissa on oma arkkipiispansa.

Irlannin tasavallassa Irlannin kirkko on toiseksi suurin kirkko katolisten jälkeen. Se kuuluu Kirkkojen maailmanneuvostoon ja Porvoon kirkkoyhteisöön.

Tärkeä Irlannin kirkon varhainen johtaja oli Armagh’n arkkipiispa James Ussher. Nykyinen Armagh’n arkkipiispa on Alan Harper. Dublinin arkkipiispana toimii John Neill.

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut 

Uskonto Irlannissa
Anglikaaniset kirkkokunnat
Éder (jalkapalloilija, 1957)

Éder Aleixo de Assis eli Éder tai Éder Assis (s. 25. toukokuuta 1957 Vespasiano, Brasilia) on entinen jalkapalloilija. Laidalla ja hyökkääjänä pelannut Éder kuului Brasilian maajoukkueeseen vuoden 1982 MM-kisoissa.

Éder debytoi ammattilaisena vuonna 1975 América Futebol Clubessa. Hän edusti vuoteen 1997 asti kestäneellä urallaan lukuisia brasilialaisseuroja. Eniten otteluita hän pelasi Clube Atlético Mineirossa (368 ottelua, 122 maalia). Brasilian ulkopuolella Éder pelasi paraguaylaisessa Cerro Porteñossa ja turkkilaisessa Fenerbahçe SK:ssa. Éder voitti Brasilian cupin vuonna 1993 Cruzeiro Esporte Cluben joukkueessa. Brasilian maajoukkueessa Éder pelasi vuosina 1979-1986 51 maaottelua ja teki niissä 8 maalia. Hän oli mukana vuoden 1982 MM-kilpailuissa, mutta Brasilia putosi kisoista toisella kierroksella. 

Pelaajaurallaan lempinimen Bomba de Vespasiano (Vespasianon pommittaja) saanut Éder on toiminut Atlético Mineirossa jalkapallojohtajana (2002) ja valmennustehtävissä (2005).

Saavutukset
 Brasilian cup 1993
 Campeonato Gaúcho 1977, 1979
 Campeonato Mineiro 1980, 1981, 1982, 1983, 1995
 Brasilian hopeinen pallo 1983

Lähteet
 Profiili Sambafootissa
  
 

Brasilialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Showtime

Showtime on yhdysvaltalainen Paramount Global-pörssiyhtiön Showtime Networks -liiketoimialueen omistama kaapelitelevisioverkko. Se on kotimaassaan HBO:n jälkeen suosituimpia ja samaan tapaan myös Showtime panostaa omiin ohjelmiinsa ja elokuviin, sekä näyttää välillä myös nyrkkeilyä. Kaapeliverkko aloitti toimintansa kesäkuussa 1976.

1980-luvulla Showtime yhdistyi Viacomin, The Movie Channelin ja Warner-Amex Satellite Entertainmentin kanssa perustaakseen Showtime Networks, Inc -yhtiön.

2000-luvulla Showtime laajensi selkeästi itseään muilla kanavilla, kuten Showtime Too, Showcase, Showtime Beyond ja Showtime Extreme. Showtime myös käynnisti digitaaliseen kaapeliverkkoon kanavat Showtime Family Zone, Showtime Next ja Showtime Women.

Showtimen ohjelmia
 Borgiat, maan ja taivaan valtiaat (The Borgias)
 Brotherhood
 Californication
 Dead Like Me
 Dexter
 Isänmaan puolesta (Homeland)
 Huff
 L-koodi (The L Word)
 Masters of Sex
 Nurse Jackie
 Penn & Teller
 Tudors
 Taran monta elämää (United States of Tara)
 Viimeistä päivää (The Big C)
 Weeds
 Twin Peaks: The Return (3. tuotantokausi, 2017)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Showtimen virallinen sivusto
Dino Dinler

Dino Civano Dinler (s. 7. lokakuuta 1970 Turkki) on suomalainen pokeriammattilainen.

Lapsuus

Dinler syntyi erittäin köyhiin oloihin turkkilaiseen Derikin kaupunkiin, joka sijaitsee Mardinin provinssissa. Dinler oli useista sisaruksistaan nuorimmaisia. 

Dinler huomasi jo varhain lahjansa korttipeleissä, joissa panoksena käytettiin oliiveja.

Nuoruus ja lähtö maailmalle

Istanbulissa tekemiensä yliopisto-opintojen jälkeen Dinler halusi nähdä maailmaa ja ennen kaikkea lähteä kiertämään maailman kasinoita. Hän oli haalinut itselleen pelikassan. Dinler voittikin Monte Carlossa suurehkon summan kansainvälisestä turnauksesta juuri ennen Suomeen saapumistaan. Hetkeä myöhemmin Dinler tapasi Pariisissa suomalaisen naisen, joka kutsui hänet visiitille Suomeen.

Suomeen

Dinler saapui Suomeen vuonna 1988. Tämän jälkeen hän on tehnyt itseään tutuksi suomalaiselle pokeriväelle. Hän voitti noin kymmenen vuotta saapumisensa jälkeen Suomen mestaruuden Texas hold 'emissa 1997. Tämän jälkeen hän on sijoittunut toistuvasti kolmen parhaan pelaajan joukkoon vuotuisissa casinon listauksissa. Vuonna 2007 Dinler oli finaalipöydässä Midnight Sun -turnauksen Texasholdem No Limit -pikkuturnauksessa ja voitti samana vuonna Tallinnassa pelatun kansainvälisen turnauksen. Vuoden 2008 NL-pääturnauksessa Dinler sijoittui viidenneksi kuitaten siitä 37 107 euroa. Sen jälkeen vuorossa oli jälleen tuloksekas visiitti Viroon ja Tallinnasta irtosi jälleen ykköstila. Syksyllä Dinler jatkoi ollen ratkaiseva pelaaja Suomen ja Ruotsin välisessä pokerimaaottelussa. Dinler oli koko neljän turnauksen sarjan paras pelaaja. Lisäksi hän sai Terminaattori-palkinnon, koska hän tiputti eniten ruotsalaisia pelipöydistä.

Ammattilaisuus

Club4Aces ilmoitti 18. heinäkuuta 2008 solmineensa vuoden sopimuksen Dinlerin kanssa. Tämä takasi Dinlerille sisäänostot kaikkiin vuoden sisällä pelattaviin EPT-turnauksiin sekä joihinkin muihin suuren sisäänoston turnauksiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Dino Dinler - pokeriturnausvoitot
 Dino Dinlerin videohaastattelu 12.2.2009

Suomalaiset pokerinpelaajat
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Odottanut oon

Odottanut oon on suomalaisen eurodance-yhtye G-Poweredin debyyttialbumi vuodelta 2006.

Kappaleet 
 Viimein
 Valon lapsi
 Isä
 Unohtaa
 Toiseen maailmaan
 Et hylkää
 Odottanut oon
 Sinulle
 Kun surun kohtaat
 Yhdessä
 Uudestisyntynyt
 Poika
 Ota luoksesi

Aiheesta muualla 
 Odottanut oon discogs.com -sivustolla

Vuoden 2006 esikoisalbumit
G-Poweredin albumit
Todellisuus (albumi)

Todellisuus on suomalaisen eurodance-yhtye G-Poweredin toinen albumi. Se julkaistiin vuonna 2008.

Kappaleet 
 Sun kanssas
 Viereesi jään
 Turhaa
 Kauanko vielä
 Todellisuus
 Sua kaipaan
 Aina lähelläni
 Kuuletko
 Huomiseen
 Ikuisesti sun
 Kotiin
 Huomiseen (K Remix)
 Turhaa (K Remix)
 Ikuisesti sun (Mikko L Remix)

Vuoden 2008 albumit
G-Poweredin albumit
Akiko Morison

Akiko Ann Morison kanadalainen näyttelijä, joka on esiintynyt useimmiten televisiosarjoissa ja independent-elokuvissa, kuten Ihmemies MacGyver, Salaiset kansiot, Käännekohdassa, Tappajan jäljet, Kuuma piiri ja Näkijä. Lisäksi hänellä oli kolme ääniroolia 1990-luvun lopulla animaatiosarjoissa Spider-Man Unlimited, RoboCop: Alpha Commando ja Sherlock Holmes in the 22nd Century.

Aiheesta muualla
 Akiko Morison TV.comissa 
 Akiko Morison Voice Chasersissa  

Kanadalaiset televisionäyttelijät
Nasari (Kondratjev)

Pyhittäjä Nasari (, maallikkonimeltään Nikolai Kondratjev, ; 1735 – 23. helmikuuta 1809) oli Laatokan Valamon luostarin johtaja 1700-luvun lopulla.

Vuonna 1752 Kondratjev saapui Sarovin erakkolaan, jossa hän asui kolme vuotta. Hänet vihittiin munkiksi nimellä Nasari yhdeksän vuotta myöhemmin Astrahanin hiippakunnassa sijaitsevassa Pokrovan luostarissa. Munkkidiakoniksi hänet vihittiin vuonna 1762.  Vuonna 1764 hän tuli takaisin Sarovin luostariin; pappismunkiksi hänet vihittiin vuonna 1776. 

Novgorodin metropoliitta Gabriel määräsi vuonna 1781 isä Nasarin murheelliseen tilaan ajautuneen Valamon luostarin jälleenrakentajaksi; hän oli kuullut pelkkää hyvää tästä nöyrästä pappismunkista ja pitkällä kokemuksellaan tiesi, että siinä olisi juuri tarvittava mies. 

Sarovin luostarin johto ei olisi halunnut luopua hyvästä pappismunkista ja esteli sanoen että kyseessä oli kovin yksinkertainen mies; metropoliitta vastasi että viisaat miehet olivat ajaneet Valamon alennustilaan, nyt tarvittiin yksinkertaista ja nöyrää miestä sitä kohottamaan.
 Isä Nasari onnistuikin ankarilla otteillaan elvyttämään Valamon ja luomaan perustan luostarin ulkoiselle ja sisäiselle menestykselle. Nyt entisten luhistuvien puurakennusten tilalle kohosi kivinen, neliön muotoon rakennettu luostarirakennusten ryhmä, johon kuului esimerkiksi pääkirkko, ruokasali eli trapesa ja munkkien keljoja. 

Valamossa otettiin käyttöön Sarovin erakkolan säännöt, joiden mukaisesti veljestö edistyi kilvoitteluelämässä. Jo vuotta myöhemmin Valamo ylennettiin kolmannen luokan luostariksi ja isä Nasari sai igumeenin arvon. Hän hoiti tehtäväänsä vuoteen 1801 asti, jolloin hän pyysi ja sai vapautuksen. 

Nyt isä Nasari muutti Valamon erämaassa olevaan erakkomajaan; muutaman vuoden kuluttua hän sai piispan siunauksen jatkaakseen erakon kilvoitustaan Sarovissa, jonne hän vetäytyi päättääkseen maalliset kilvoituksensa siellä, missä oli ne aloittanutkin.

Isä igumeeni Nasari oli hurskas kilvoittelija, joka antoi jokaiselle luokseen tulleelle kehotuksen parantaa havaitsemansa heikkoudet. 

Isä Nasari kuoli Sarovin erakkolassa 23. helmikuuta vuonna 1809. Venäjän kirkko liitti pyhittäjä Nasarin Valamon pyhien joukkoon vuonna 2004. Hän on ensimmäinen pyhäksi kanonisoitu Valamon igumeeni.

Lähteet
Pyhittäjä Nasari Valamolainen  (Valamon luostari)
 Valamo – kuvia ja historiaa luostarisaarilta; luku: Arkkipiispa Paavali: Luostarikilvoitus ja sen vaiheet Valamossa

Viitteet

Venäläiset pyhät
Igumeenit
Venäläiset papit
Vuonna 1735 syntyneet
Vuonna 1809 kuolleet
Ilmataisteluohjus

Ilmataisteluohjus on ohjus, joka laukaistaan lentokoneesta tai helikopterista toisen lentokoneen tai helikopterin tuhoamiseksi. Merkittäviä teknisiä eroja ilmataisteluohjuksen ja varsinaisen ilmatorjuntaohjuksen välillä ei ole sillä ensinmainittuja voidaan käyttää ilmatorjuntaohjusjärjestelmän ohjuksina, kuten norjalaisessa NASAMS-järjestelmässä.

Historiaa 
Ensimmäiset ilmataisteluohjukset olivat ensimmäisessä maailmansodassa kehitettyjä ilmasta ilmaan-raketteja jotka muistuttivat muodoltaan ilotulitusraketteja. Toisen maailmansodan loppupuolella Saksassa kehitettiin ensimmäinen varsinainen ilmataisteluohjus, RK344-ohjus, joka tunnisti maalinsa (yleensä B-17-pommikoneet) äänen perusteella. Näitä ohjuksia ei sittemmin käytetty toisessa maailmansodassa. Ensimmäinen liittoutuneiden tekemä ilmataisteluohjus oli vuonna 1946 käyttöönotettu yhdysvaltalainen AIM-4 Falcon.

1950-luvulta lähtien Yhdysvalloissa aloitettiin kehittelemään uusia ohjautuvia ja kohteeseen lukkiutuvia ilmataisteluohjuksia. Tällaiset uudet ohjukset muuttivat ilmasodankäynnin täysin, kun hävittäjien pääaseena olivat ohjukset, eikä enää tykit tai konekiväärit.

Ilmataisteluohjukset nykyaikana 
Nykyään ilmataisteluohjukset ovat melkein aina tutka- tai infrapunahakuisia, kahdesta neljään metriä pitkiä solakoita ohjuksia. Niitä on suunniteltu eri etäisyyksille. Niiden kantomatka on harvoin alle kymmenen kilometriä, mutta joskus jopa yli 150 km eli sellaiset voidaan ampua kohteen ollessa vielä liian kaukana näkyäkseen.

Hävittäjälentokoneet kantavat tyypillisesti kahta infrapunahakuista ilmataisteluohjusta siipien kärjissä, ja usein kahdesta neljään tutkahakuista ohjusta siivissään. Tällainen varustus on tyypillinen esimerkiksi Suomen ilmavoimien käyttämissä Horneteissa. Suomessa on käytössä kahden tyyppisiä ilmataisteluohjuksia, AIM-9 Sidewinder -infrapunaohjuksia M- ja X-versiona sekä AIM-120 AMRAAM -tutkaohjuksia. Viidennen sukupolven hävittäjissä ilmataisteluohjukset, kuten muukin aseistus, kuljetetaan kuitenkin pääasiallisesti koneen rungon sisäisissä kuiluissa tutkajäljen vähentämiseksi.

Ohjuksilta voidaan suojautua häiritsemällä elektronisesti tai esimerkiksi levittämällä tutka- ja lämpöjälkeä hämäävää silppua/soihtuja.

Ilmataisteluohjuksia 
AIM-4 Falcon
AIM-7 Sparrow
AIM-9 Sidewinder
AIM-54 Phoenix
AIM-120 AMRAAM
Kaliningrad K-5
MBDA Meteor
MBDA MICA
Rafael Python
RK344 myös nimellä Ruhrstal X-4
Vympel K-13
Vympel R-27

Lähteet
http://www.military-today.com/missiles/air_to_air_missiles.htm
Lihamylly

Lihamylly on laite, jolla lihasta valmistetaan hienontamalla jauhelihaa. Teknisesti jauhelihan valmistuksessa lihaa ei varsinaisesti jauheta, vaan lihan rakenne rikotaan matalapaine-ekstruusiolla.

Kotikäyttöön tarkoitetuissa lihamyllyissä on mahdollista hienontaa myös muita ruoka-aineita, esimerkiksi pähkinöitä. Lihamyllyjä on sekä mekaanisia, käsikäyttöisiä malleja että sähkötoimisia automaattimyllyjä.

Suurkeittiöissä, kaupoissa ja teollisuudessa käytetyt lihamyllyt ovat sähkökäyttöisiä automaattimyllyjä.

Keittiövälineet
Keittiökoneet
Ruoanlaitto
Båtvikin rata

Båtvikin rata (ruots. Båtviksbanan) oli Suomen rataverkon osuus Kirkkonummen kunnassa. Se erkani Helsinki-Turku-radalta Kelan asemalta ja jatkui rannikolle Kantvikin kylään. Radalla ei ollut väliseisakkeita, ja sillä oli pääosin vain tavaraliikennettä. Se rakennettiin 1940-luvun puolivälissä alueen ollessa osa Neuvostoliitolle vuokrattua Porkkalan tukikohtaa.

Alun perin rata kulki vain Båtvikiin asti, josta oli yksi pistoraide satamalaiturille. Suomen Kaapelitehdas osti vuonna 1956 Båtvikin alueen itselleen. VR alkoi liikennöidä tehdasalueelle vuonna 1959. Myös Suomen Sokeri oli kiinnostunut alueesta, joten se osti sieltä itselleen tontin talvella 1961. Rataa jatkettiin Kantvikiin asti, jossa Suomen Sokeri toimi.

Båtvikin radalle rakennettiin vuonna 1963 sähköistyksen pylväs- ja ajojohtokoerata, jossa kokeiltiin erilaisia ajojohtopylväsvaihtoehtoja rantaradan sähköistystä varten. Ratalinjalla on tältä ajalta jäljellä pari betonista ajojohtopylvästä. Nokia kuljetti 1980-luvulla radalla edustusvieraita Vr1-höyryveturilla ja A41-salonkivaunulla. Nämä ovat museoituna Nokian tehdasalueella katoksessa.

VR Cargo lopetti liikennöinnin Båtvikin radalla maaliskuussa 2002, jolloin myös Kelan liikennepaikka lakkautettiin. Radalla säilyi neuvostoliittolainen kiskotus loppuun saakka. Båtvikin rata ja sen teollisuusraiteet purettiin syksyllä 2006, ja paikalla on jäljellä enää vain ratalinja.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Vaunut.org: Betoninen ajojohtopylväs Båtvikin radan varrella
 Vaunut.org: Kuva Vr1-veturista vuodelta 2006
 Vaunut.org: Kuva A41-salonkivaunusta vuodelta 2006

Kirkkonummen historia
Kirkkonummen liikenne
Suomen entiset rautatiet