joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Sosialistinen markkinatalous

Sosialistinen markkinatalous on aatesuunta, jossa pyritään saamaan tuotantovälineet valtion haltuun, kuitenkin ylläpitäen kannustimia, jossa hinnanmuodostusta säätelevät vapaa kysyntä ja tarjonta. Se on kompromissi suunnitelmatalouden ja markkinatalouden välillä. Siinä yritykset ovat julkisessa omistuksessa, mutta tuotantoa ja kulutusta ohjaavat markkinavoimat valtion suunnitelmien sijasta. Siinä valtio omistaa useita tärkeimpiä voimavaroja ja käyttää päätöksenteossaan keskussuunnittelua. Järjestelmässä käytetään rahallisia kannustimia tehokkuuden edistämiseksi valtion työntekijöiden keskuudessa.

Sosialistista markkinataloutta on kokeiltu  muun muassa Kiinan kansantasavallassa ja Valko-Venäjällä. Aikaisemmat kehitetyt mallit olivat Enrico Baronen (1908) ja Oscar R. Langen (1936). Muita sosialistisen markkinatalouden kokeiluja olivat Jevsei Libermanin Neuvostoliitossa ja Erich Apelin Saksan demokraattisessa tasavallassa 1960-luvun alussa. Unkarissa tutustuttiin markkinasosialismiin ”gulassikommunismin” nimellä sekä Tšekkoslovakiassa ja Jugoslaviassa 1970- ja 1980-luvuilla. Myös Vietnam ja Laos ovat kutsuneet itseään markkinasosialismin järjestelmiksi. Nykyisin termillä on vain vähäinen merkitys.

Ensimmäinen markkinasosialismin kokeilu Neuvostoliitossa toteutettiin Uusi talouspolitiikka eli NEP-politiikkana 1920-luvulla. Markkinasosialismia kokeiltiin myös perestroikan aikana.

Kiinan sosialistinen markkinatalous 
Deng Xiaopingin aloittama uudistuspolitiikka on johtanut ehkä maailman suurimman talouskasvun toteutumiseen Kiinassa. Kiinan keskimääräinen talouskasvu on ollut yli yhdeksän prosenttia vuodessa. Talouskasvu on saatu aikaan sallimalla yksityinen omistus ja tuotanto valtion ohjauksessa. Vuonna 1993 Kiinan perustuslakia muutettiin korvaamalla suunnitelmatalous käsitteellä sosialistinen markkinatalous.

Kiinan siirtyminen sosialistiseen markkinatalousjärjestelmään alkoi jo 1970-luvulla. Perusajatus oli siirtyminen ns. vastuujärjestelmään maataloudessa vuosina 1979–1984. Valtiolle myytiin sadosta sovittu määrä ja lopun sadosta sai myydä yksityisesti vapaalla hinnalla ns. markkinahinnalla. Kiinan maatalouden tuotto nousi lähes 8 prosenttia. Teollisuudessa siirryttiin vastuujärjestelmään vuosina 1984–1985. Merkittävin muutos on se, että valtion suurteollisuuden oheen kasvoi yhä enemmän paikallistason omistusta ns. kollektiivista teollisuutta sekä jopa yksityistä elinkeinotoimintaa. Ulkomaisen pääoman sijoitusten tulo Kiinaan vuonna 1991 tuonnin vapauttamisen jälkeen kiihdytti talouskasvua. Kiinasta tuli vuonna 2001 Maailman kauppajärjestön WTO:n jäsen, ja valtionyhtiöitä on ryhdytty sopeuttamaan markkinatalouteen. Kiina avasi lopullisesti rahoitusmarkkinansa ulkomaisille pankeille joulukuussa 2006.

Kiinan 500 suurimmasta yrityksestä (jotka tuottavat yli 80 % bruttokansantuotteesta) vuonna 2007 349 yritystä on valtion omistuksessa tai valtion hallinnoimia. Yksityisomisteisia yrityksiä oli 89.

Katso myös 
 Sosiaalinen markkinatalous

Lähteet

Aiheesta muualla 
 www.kiinaseura.fi 
 www.kauppapolitiikka.fi

Kiinan talous
Sosialismin suuntaukset
Nagima Eskalieva

Nagima Eskalieva () on kazakstanilainen laulaja. Hän on toiminut Kazakstanin Pop Idol -kilpailun tuomarina.

Kazakstanilaiset laulajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Turvatekniikka

Turvatekniikka tai pidemmässä muodossa turvallisuustekniikka () on sateenvarjokäsite laajalle teknisten sovellusten kirjolle, jolla pyritään suojaamaan ihmisiä, rakennuksia,  yhteiskunnan toimintaedellytyksiä ja koneita joltakin kyseisen systeemin ulkopuoliselta riskiltä. Turvatekniikkaan sisältyvät muun muassa henkilökohtaiset suojavarusteet, rakennusten lukitukset ja valvontatekniset järjestelyt sekä automatkustajien turvalaitteet kuten turvatyyny. Myös työturvallisuus sisältää turvallisuutta parantavia teknisiä ratkaisuja. Rakenteiden mitoituksia tutkiva ja vaurioitumisriskiä ennustamaan pyrkivä luotettavuustekniikka ei kuulu turvatekniikkaan.

Koneturvallisuus () voi olla osa automaation kuten teollisuusrobotin hallintaa ja ohjausta.

Katso myös
Tietoturva

Aiheesta muualla 
TEKESin turvallisuusteknologia-ohjelman sisältö

Kirjallisuutta
Borrowed Time

Borrowed Time on brittiläisen heavy metal -yhtye Diamond Headin toinen albumi. Se nauhoitettiin vuonna 1981 ja julkaistiin 1982.

Kappalelista 
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Sean Harris & Brian Tatler.

Vuoden 2007 uusintapainoksen bonuskappaleet

Kokoonpano
 Sean Harris – laulu
 Brian Tatler – kitara
 Colin Kimberley – basso
 Duncan Scott – rummut

Vuoden 1982 albumit
Diamond Headin albumit
Bad Salzuflen

Bad Salzuflen on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, läntisessä Saksassa. Se kuuluu Detmoldin hallintopiiriin ja Lippen piirikuntaan. Kaupunki sijaitsee Salzen laaksossa. Vuoden 2006 lopussa kaupungin asukasluku oli 54 415 asukasta. Sen pinta-ala on 100,07 neliökilometriä ja asukastiheys kaupungissa on 544 as./km².

Historia 
Varhaisin maininta asutuksesta alueella on peräisin 1000-luvulta, jolloin alue tunnettiin nimellä Uflon. Keskiajalla kaupungille toi vaurautta kukoistava suolakauppa. Sen ansiosta asutuksesta kehittyi nopeasti kaupunki, ja vuonna 1400 sen ympärille rakennettiin kaupunginmuuri torneineen ja portteineen. Menestyksekästä suolakauppaa jatkui aina kolmikymmenvuotiseen sotaan saakka. Vuonna 1818 kaupungista muodostettiin valtiollinen kylpyläkaupunki, ja kylpylää tarkoittava nimitys Bad liitettiin kaupungin nimeen vuonna 1914.

Aiheesta muualla 
 Bad Salzuflenin kaupungin viralliset Internet-sivut

Nordrhein-Westfalenin kunnat
Saksan kaupungit
Mark Mendoza

Mark "The Animal" Mendoza, oikealta nimeltään Mark Glickman (s. 13. heinäkuuta 1955 Long Island, New York), on yhdysvaltalainen basisti. Parhaiten hänet tunnetaan hard rock -yhtye Twisted Sisterin pitkäaikaisena basistina. Mendoza liittyi Twisted Sisteriin vuonna 1978 jätettyään The Dictators -yhtyeen.

Yhdysvaltalaiset metallimusiikin basistit
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Place du Carrousel

Place du Carrousel on aukio Pariisissa aivan Louvren vieressä, sen länsipuolella. Aukio on saanut nimensä aurinkokuningas Ludvig XIV:n paikalla vuonna 1662 järjestämän Grand Carrouselin muistoksi. Carrouselit olivat Ranskassa 1600–1700-luvulla harjoitettuja suuria ratsastusspektaakkeleja. Nykyään aukiota hallitsee sen läntisellä laidalla oleva riemukaari Arc de Triomphe du Carrousel, joka muodostaa Pariisin historiallisten monumenttien sarjan, Axe historiquen itäisen alkupisteen. Riemukaaren pystytti Napoleon I vuosina 1806–1808. Aukion keskellä on liikenneympyrä ja sen keskellä maan alle sijoitetun lasipyramidin La Pyramide inverséen kattoikkuna. Aukion itälaidalla oli vuosina 1888–1954 Léon Gambettan muistomerkki, joka on kuitenkin purettu.

Pariisin aukiot
Tuomas Marjamäki

Tuomas Marjamäki (s. 7. syyskuuta 1978 Tampere) on suomalainen toimittaja ja kirjailija.

Marjamäki kävi  vuosina 1997–98 Aamulehden akatemia -koulutuksen ja työskenteli sen jälkeen toimittajana Aamulehdessä, vuosina 2001–2009 toimittajana ja uutispäällikkönä Ilta-Sanomissa sekä 2009–2018 Apu-lehden toimituspäällikkönä. Nykyään hän toimii vapaana kirjoittajana ja yrittäjänä.

Marjamäki on julkaissut useita elokuva-aiheisia tietokirjoja, muun muassa Uuno Turhapuro -elokuvien 25-vuotisjuhlan kunniaksi  julkaistun Uuno Turhapuro – Juhlakirjan (1998) sekä yhdessä Stiina Ikosen kanssa aforismikirjan Uuno Turhapuron mietelmät (2006). Suomalaisista stuntmiehistä kertovan tietokirjan Stuntista toiseen (2001) hän kirjoitti ammattistuntmies H-P Virkin kanssa. Tietokirja Naurattajat – Suomalaisen komiikan tekijät 2007–1907 käsittelee suomalaisia koomikkoja, komedianäyttelijöitä, -ohjaajia ja -kirjoittajia. 

Marjamäki on tehnyt elämäkerrat Simo Salmisesta, Spede Pasasesta ja Mikko Alatalosta sekä tietokirjan viihderyhmä Kummelista. Hänen esikoisromaaninsa, Salaviinanpolttajat-elokuvan tekemisestä kertova Siitä tulikin farssi julkaistiin syksyllä 2018 ja toinen romaani Myöhäistä katua keväällä 2020.

Teokset

Tietokirjat 
 Päätoimittajan mustelmat. Kangasala: Omakustanne 1997. ISBN 952-90-8405-6.

 
 
 
 
 
 
 Tuomas Marjamäki (toim.): 
 Hän hymyilee kuin Mikko. Docendo 2020. ISBN 978-952-291-823-9.
Uuno on numero yksi – Turhapuron koko tarina 1971–2021. Docendo, 2021. ISBN 978-952-382-091-3

Romaanit 
 
Myöhäistä katua. Docendo, 2020. ISBN 978-952-291-729-4.

Lastenkirjat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Naurattavat suomalaiset yksissä kansissa Yle Uutiset. 4.10.2007.

Suomalaiset toimittajat
Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Colette Renard

Colette Renard (s. 1. marraskuuta 1924 Ermont, Ranska – 6. lokakuuta 2010) oli ranskalainen laulaja ja näyttelijä.

Elämäkerta
Opiskeltuaan sellonsoittoa, Colette Renard valitsi porvarillisen ammatin ja ryhtyi sihteeriksi. Hänestä kuitenkin tuli Raymond Legrandin orkesterin laulusolisti ja melko pian myös orkesterinjohtajan vaimo. Vuonna 1956 hän loi itsestään henkilökuvan Irma, ja tarkoituksena oli esiintyminen ranskalaisessa Marguerite Monnot'n musikaalisessa komediassa Irma la douce. Tätä musiikkinäytelmää esitettiin yhtäjaksoisesti aina vuoteen 1967 saakka.

Colette Renard on vieraillut useita kertoja Olympia-areenalla ja Bobino-hallissa, jossa hän esiintyi Georges Brassensin kanssa vuonna 1976. Hänen musiikkinsa on kokenut suuria menestyksiä ja hän on levyttänyt useita albumillisia rivoja lauluja. Niistä tunnetuin on eittämättä Les Nuits d'une demoiselle, jossa hän kuvaa suuseksin ja muiden vastaavien leikkien ihanuutta.

Colette on esiintynyt muutamissa elokuvissakin, joista tunnetummat lienevät:  Un roi sans divertissement ja IP 5.

Vuodesta 2004 lähtien hän loi Rachelin roolia, joka on keskeinen henkilö päivittäisessä televisiosarjassa Mistralin tuulet.

Vuonna 1998 Colette Renard julkaisi omaelämäkerrallisen teoksen Raconte-moi ta chanson (éd. Grasset, ISBN 2-246-57411-0).

Huomionosoitukset 
 Grand prix de l'Académie Charles Cros, 
 Grand prix de l'Académie du disque français, 
 Grand prix du président de la République, 
 Grand prix international du disque, 
 Officier des Arts et Lettres, 
 Médaille de Vermeil de la Ville de Paris.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Colette Renard IMDb-tietokannassa
Colette Renardin hävyttömien laulujen tekstit 

Ranskalaiset laulajat
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Marraskuun lauluja II

Marraskuun lauluja II on Viikatteen seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 31. lokakuuta 2007. Levy on julkaistu normaalin CD-formaatin (RA141, RA141SP) lisäksi myös tuplavinyylinä (LONG-021), joka sisältää myös edellisen pitkäsoiton, Marraskuun lauluja I ja c-kasettina (LONG020). Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 5.

Marraskuun lauluja II:lta julkaistiin ensimmäinen single Me olemme myöhäiset 12. syyskuuta 2007. Singlen bonusraitana on albumille sisältymätön kappale "Mintun ja Vernerin häävalssi". Singlen nimikkokappaleesta tehtiin myös musiikkivideo, jossa nähdään mm. Kai Lehtinen sheriffinä.

Levyn kappale ”Ensimmäinen runo” on cover-versio Amorphiksen Tales from the Thousand Lakes -albumin kappaleesta ”In the Beginning”.

Marraskuun lauluja I edusti musiikillisesti Viikatteen nopeatempoisempaa ja aggressiivisempaa puolta, Marraskuun lauluja II taas on yleisilmeeltään hitaampi, raskaampi ja melankolisempi kuin edeltäjänsä.

Kappaleet 
Sanoitukset Kaarle Viikate, ellei toisin mainita.

Kokoonpano 
 Arvo Viikate – sähkö- ja akustinen kitara, taustalaulu, mandoliini
 Ervo Viikate – bassokitara, taustalaulu, kosketinsoittimet, jousisto
 Kaarle Viikate – laulu, sähkö- ja akustinen kitara
 Simeoni Viikate – lyömäsoittimet

Vierailevat muusikot 
 Ossi Perälä – klarinetti kappaleessa 1
 Tomi Uotila – sello kappaleessa 5
 Jari-Jukka Nippala – rytmitykset kappaleissa 1, 5 ja 9
 Njetbonimaistadin poikakuoro kappaleessa 9

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Imperiumi.net: 8+/10
 Metropoli.net: 
 V2.fi:

Lähteet 

Viikatteen albumit
Vuoden 2007 albumit
Mulan 2

Mulan 2 () on Disneyn Mulan-elokuvaan perustuva jatko-osa. Elokuvan ensi-ilta oli 1. helmikuuta 2005. Elokuvan ovat ohjanneet Darrell Rooney ja Lynne Southerland.

Juoni 

Mulan on rohkea tyttö, joka pelasti Kiinan hunneilta yhdessä Mushu-lohikäärmeen kanssa. Mulan on solmimassa avioliittoa, jota ennen hän saa suuren haasteen. Hänen on vietävä keisarin kolme tytärtä Mongoliaan, muuten mongolit uhkaavat hyökätä Kiinaan. Mulan lähtee suureen seikkailuun kohti Mongoliaa mukanaan suuri apujoukko.

Rooleissa 

Disneyn animaatioelokuvat
Vuoden 2004 yhdysvaltalaiset elokuvat
Darrell Rooneyn ohjaamat elokuvat
Suoraan videolle julkaistut elokuvat
Gambling with the Devil

Gambling with the Devil on power metal -yhtye Helloweenin 31. lokakuuta 2007 julkaistu kahdestoista studioalbumi.

Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 34.

Kappaleet

Kokoonpano
 Andi Deris – laulu
 Michael Weikath – kitara
 Sascha Gerstner – kitara
 Markus Grosskopf – basso
 Dani Löble – rummut

Singlet

Single julkaistiin CD-formaatissa ainoastaan Japanissa. Muualla sen voi ostaa vain internet-latauksena.

Arviot
 Allmusic: 
 Imperiumi: 
 Soundi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Vuoden 2007 albumit
Helloweenin albumit
Timo Mikkilä

Timo Mikkilä (16. lokakuuta 1912 Lahti – 18. tammikuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen pianotaiteilija. Hänet tunnetaan myös arvostettuna pedagogina.

Mikkilän ensiesiintyminen tapahtui Helsingissä vuonna 1932. Hän opiskeli ensin vuosina 1928–1930 yksityisesti ja sitten vuosina 1930–1932 Helsingin konservatoriossa. Siellä hän opiskeli Martti Paavolan johdolla. Hän piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1932, ja sen jälkeen hän opiskeli Pariisissa usean vuoden ajan. Mikkilä opetti pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa vuosina 1938–1948; vuosina 1955–1975 hän toimi siellä pianonsoiton professorina.

Hänet palkittiin vuonna 1953 Pro Finlandia -mitalilla.

Timo Mikkilän kolmas puoliso oli viulutaiteilija Seija Salmiala, Bruno Salmialan tytär. Lapsia viisi kahdesta aiemmasta avioliitosta.

Timo Mikkilä kuoli sairaalassa Helsingissä 93-vuotiaana tammikuussa 2006. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.


Lähteet

Aiheesta muualla
 Timo Mikkilän muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
 

Suomalaiset pianistit
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1912 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Suomalaiset professorit
Sibelius-Akatemian professorit
The Burning (Thunderstonen albumi)

The Burning on power metal -yhtye Thunderstonen vuonna 2004 julkaistu toinen studioalbumi.

Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 13.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Pasi Rantanen – laulu
 Nino Laurenne – kitara, taustalaulu
 Titus Hjelm – basso, taustalaulu
 Kari Tornack – koskettimet
 Mirka Rantanen – rummut

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 9–/10
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2004 albumit
Thunderstonen albumit
Nino Laurennen tuottamat albumit
Gustav Dentzel

Gustav A. Dentzel (9. elokuuta 1846 – 1909) oli saksalaissyntyinen, sittemmin Yhdysvaltoihin muuttanut karusellinvalmistaja, joka oli alan pioneereja Yhdysvalloissa. Dentzelien perheyrityksen valmistamat suuret, käsin puusta kaiverretut näyttävät karusellit olivat jo omana aikanaan hyvin arvostettuja. Niistä enää parikymmentä on toiminnassa Yhdysvalloissa.

Dentzel oli oppunut puusepän ammatin isältään Michael Dentzeliltä, jolla oli kokemusta myös karusellien valmistuksesta. 1860-luvun alussa Gustav lähti Yhdysvaltoihin, jonne oli muuttanut hänen veljistään jo kolme, ja asettui Philadelphiaan. Ensimmäinen karuselli oli niin suuri menestys, että Dentzel perusti muutamaa vuotta myöhemmin oman yrityksen, G.A. Dentzel Steam and Horse Power Carousel Companyn. Aluksi karusellit olivat yksinkertaisia ketjukaruselleja, joita pyöritettiin käsin. Vähitellen yritystoiminta laajeni ja Dentzel palkkasi palvelukseensa useita työntekijöitä, joista ensimmäisiä oli John Müller. Müllerin kuoleman jälkeen hänen kaksi poikaansa, Daniel ja Alfred, jäivät Dentzelin hoiviin. Danielista tuli sittemmin erittäin taitava ja tunnettu karusellinkaivertaja. Veljekset kuitenkin jättivät Dentzelin perustaakseen oman yrityksen, eikä Dentzel myöhemmin enää suostunut palkkaamaan heitä uudelleen palvelukseensa. Toinen tunnettu Dentzelin palveluksessa ollut kaivertaja oli Italiasta saapunut rutiköyhä puuseppä Salvatore Cernigliaro, joka siirtyi myöhemmin Philadelphia Toboggan Companyn leipiin.

Gustav Dentzelillä ja hänen vaimollaan Marylla oli viisi lasta. Dentzel kuoli vuonna 1909, minkä jälkeen liiketoimintaa jatkoi hänen poikansa William Dentzel. Hän palkkasi Müllerin veljekset takaisin yhtiön palvelukseen. Laman myötä karusellien kysyntä väheni, ja William Dentzelin kuoltua vuonna 1928 Philadelphia Toboggan Company osti Dentzelin yrityksen irtaimiston. Jälkeläiset William Henry Dentzel II ja William Henry Dentzel III ovat kuitenkin jatkaneet suvun karuselliperinteitä valmistamalla joitakin pieniä karuselleja. William Henry Dentzel III on valmistanut muun muassa aurinkovoimalla toimivia karuselleja.

Lähteet

Viitteet 

Dentzel, Gustav
Amerikansaksalaiset
Vuonna 1846 syntyneet
Vuonna 1909 kuolleet
Wulff

Wulff voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

 Wulffin kulma, nyk. Mannerheimintien kulmassa sijainnut Argoksen talo
 Wulff-yhtiöt, suomalainen toimistotarvikkeita, liike- ja mainoslahjoja, it-tarvikkeita ja ergonomiatuotteita myyvä yritys

Sukunimi
 Albert Wulff (1866–1939), suomalainen insinööri ja kanavapäällikkö
 Christian Wulff (s. 1959) saksalainen konservatiivipoliitikko
 Einar Wulff (1888–1978), suomalainen kauppaneuvos, Thomas Fredrik Wulffin poika
 Fredrik Wulff (1845–1930), ruotsalainen kielitieteilijä
 Harry Wulff (1920–2007), suomalainen kauppaneuvos, Einar Wulffin poika
 Helge Wulff (s. 1903) ruotsalainen lääkäri, toimi Suomessa sotien aikana
 Hilmar Wulff (s. 1908), tanskalainen kirjailija
 Jarl Wulff (1899–1950), jääkäri
 Mikaela Wulff (s. 1990) suomalainen kilpapurjehtija
 Thomas Fredrik Wulff (1856–1936), suomalainen yrittäjä ja kauppias, Wulff-yhtiöiden perustaja
 Thomas Wulff (s. 1953), suomalainen kirjailija
 Thorild Wulff (1877–1917), ruotsalainen tutkimusmatkailija

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Christian Keller

Christian Keller (s. 3. elokuuta 1972, Essen, Nordrhein-Westfalen) on entinen saksalainen uimari, joka edusti kotimaataan kolmissa olympialaisissa, alkaen vuodesta 1992. Vuoden 1996 kesäolympialaisissa  Keller voitti pronssia 4x200 metrin vapaauintiviestissä. Aikaisemmin hän oli jo voittanut lyhyellä radalla MM-kultaa 200 metrin sekauinnissa Palma de Mallorcalla 1993, ja EM-kultaa pitkällä radalla 4x200 metrin vapaauintiviestissä Wienissä 1995. Toisen EM-kultansa Keller voitti neljä vuotta myöhemmin samalla matkalla Istanbulissa 1999. Lisäksi hän voitti uransa aikana lukuisia muita mitaleja. 

Keller voitti 1980-luvun lopulla useita mestaruuksia juniorien EM-kilpailuissa. Hänet valittiin kahdesti Saksan parhaaksi miesuimariksi, vuosina 1994 ja 1995.

Lähteet 
Christian Kellerin kotisivut 

Saksalaiset olympiamitalistit
Saksalaiset uimarit
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Jean-Auguste-Dominique Ingres

Jean-Auguste-Dominique Ingres (29. elokuuta 1780 Montauban – 14. tammikuuta 1867 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari. Ingres on yksi uusklassismin huomattavimpia kuvataiteilijoita, ja hänet tunnetaan erityisesti taidokkaista muotokuvistaan. Hänen muotokuvilleen ja alastontutkielmilleen tyypilliset tilan ja anatomian vääristymät ennakoivat 1900-luvun modernismin muotokokeiluja.

Elämä 
Ingres syntyi Montaubanissa lähellä Toulousea ja aloitti taideopintonsa Toulousen taideakatemiassa vuonna 1791. Ingres osoitti nuorena taiteellista lahjakkuutta, ja hänet lähetettiin vuonna 1797 Pariisiin Jacques-Louis Davidin oppilaaksi. Vuonna 1799 Ingres pääsi opiskelemaan École des Beaux-Artsiin.

Hän sai Grand Prix de Rome -palkinnon ja stipendin vuonna 1801, ja vietti sen turvin vuodet 1806–1824 Italiassa, lähinnä Roomassa ja Firenzessä. Matkalla hän tutustui renessanssitaiteen mestareihin, joista hän arvosti eniten Rafaelia. Palattuaan Pariisiin Ingres alkoi menestyä taidemaalarina, ja hänestä tuli École des Beaux-Artsin opettaja. Ingres toimi myös Rooman ranskalaisen akatemian johtajana vuosina 1835–1841 ja vuonna 1862 hänet valittiin senaattoriksi. Vuonna 1867 kuollut Ingres testamenttasi taulunsa synnyinkaupungilleen.

Taide 
Ingres oli ennen kaikkea loistava piirtäjä, ja hänen tarkkoihin havaintoihin perustuva huoliteltu taiteensa jättää sen vuoksi joskus viileän ja etäisen vaikutelman. Uusklassismin ohella hän sai vaikutteita myös romantiikasta, mikä näkyy joissakin eksoottisissa aihevalinnoissa. Hyviä esimerkkejä romantiikan sävyttämistä teoksista ovat Suuri odaliski ja Turkkilainen kylpylä.

Ingresin taidot muotokuvien tekijänä näkyvät kenties parhaiten 1800-luvun alussa tehdyissä Rivièren perheen muotokuvissa, joista kuuluisin on Mademoiselle Rivière, hienostuneen kaunis ja psykologisesti tarkka nuoren naisen muotokuva. Teoksen mallina ollut 15-vuotias tyttö kuoli pian maalauksen valmistumisen jälkeen. Muotokuvien tekijänä Ingres oli hyvin suosittu, ja vuonna 1806 hän maalasi Napoleonin virallisen muotokuvan.

Ingresin vaikutus häntä seuranneisiin taiteilijapolviin on ollut merkittävä. Muun muassa Edgar Degas, Pierre-Auguste Renoir, Henri Matisse ja Pablo Picasso ovat kertoneet saaneensa vaikutteita Ingresin teoksista.  Hän vaikutti myös huomattavalla tavalla 1800-luvun akateemiseen taiteeseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ingres, Jean Auguste Dominique
Ingres, Jean Auguste Dominique
Ingres, Jean Auguste Dominique
Muotokuvamaalarit
Dig It

Dig It on suomalainen levymerkki, jonka katalogiin kuuluu tunnettuja suomalaisia artisteja ja yhtyeitä. Fazerin Finnlevy perusti levymerkin vuonna 1978.

Musiikki-Fazerin ja Suomen äänitteiden vähittäismyynnin aloitti 1910 vuonna 1884 perustettuun musiikkikauppaan Georg Fazer.

Dig It -artisteja 
Dig It -merkillä menestyneitä artisteja ovat mm. Maarit, Bogart Co., Riki Sorsa, Pepe Ahlqvist, Pekka Pohjola, Jimi Sumén, Kojo, Zero Nine, Edu Kettunen, Gringos Locos, Janita, Oona Kamu, Katriina Honkanen ja Kaija Kärkinen. 
Ensimmäiset kultalevyt olivat Maaritin Siivet saan -albumi ja Kojon So Mean -pitkäsoitto.
Modernimman rockin puolelta Aki Sirkesalon ja Sami Saaren esiin toi Giddyupsin debyyttialbumi Seasons of the Shake.

Dig It -henkilöstöä 
Dig It -merkin tärkeä tuottaja oli Timo Lindström. Äänittäjinä olivat mm. Tom Vuori, Jukka Teittinen, Dan Tigerstedt, Risto Hemmi ja Juha Laakso. Kansien suunnittelijoina olivat mm. Raz, Markus Heikkerö ja Tapsa Rantanen sekä kuvaajina Ilmari Kostiainen, Reijo Kelaranta, Erik Uddström, Henrik Schütt ja Jouko Lehtola.

Lähteet 

Suomalaiset levy-yhtiöt
Kirsti Lagerspetz

Kirsti Maria Johanne Lagerspetz (o.s. Ahlman, 18. heinäkuuta 1932 Helsinki – 1. tammikuuta 2001 Turku) oli Turun yliopiston psykologian professori. Hän oli kansainvälisesti arvostettu aggression tutkija. Kirsti Lagerspetzin teoksia ovat muun muassa Aggressio (1977) ja Naisten aggressio (1998). Hän kirjoitti myös kolme lasten- ja nuortenkirjaa ja suomensi kaksi.

Lagerspetz valmistui ylioppilaaksi vuonna 1950, filosofian kandidaatiksi vuonna 1955 ja lisensiaatiksi vuonna 1962 Helsingin yliopistosta. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Turun yliopistossa vuonna 1964. Lisäksi hän teki opinto- ja esitelmämatkoja moniin Euroopan maahan sekä Yhdysvaltoihin ja Japaniin.

Lagerspetz toimi Turun yliopiston assistenttina vuodet 1957–1962, valtion humanistisen toimikunnan tutkimusassistenttina 1962–1969, Åbo Akademin psykologian vt. professorina 1969–1972 ja varsinaisena professorina 1972–1985 ja Turun yliopiston psykologian professorina vuosina 1985–1995. Lisäksi hän toimi vierailevana professorina Rockefeller-yliopistossa New Yorkissa vuonna 1977 ja Lakehead-yliopistossa Kanadassa vuonna 1989. Suomen Akatemian tutkijaprofessorina hän toimi vuosina 1980–1983. Lagerspetz oli myös presidentin valitsijamiehenä 1982 ja 1988.

Vuonna 1978 Lagerspetz sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon ja oli vuonna 1984 Vuoden professori.

Kirsti Lagerspetzin isä oli filosofi Erik Ahlman. Hänen puolisonsa oli eläintieteilijä, professori Kari Lagerspetz. Kirsti ja Kari Lagerspetzin poikia ovat pianisti Juhani Lagerspetz ja professorit Eerik Lagerspetz, Mikko Lagerspetz ja Olli Lagerspetz.

Teokset

Lasten- ja nuortenkirjat

Suomennoksia

Tietokirjoja ja tieteelliset julkaisut

Lähteet
 Kuka kukin on 1994, Otava 1994

Viitteet

Suomalaiset psykologit
Suomalaiset professorit
Turun yliopiston professorit
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Kari Lagerspetz

Kari Yrjö Henrik Lagerspetz (6. syyskuuta 1931 Helsinki – 17. tammikuuta 2012 Turku) oli suomalainen filosofian tohtori, Turun yliopiston fysiologisen eläintieteen emeritusprofessori. Hänen puolisonsa oli psykologian professori Kirsti Lagerspetz, ja heidän poikiaan ovat pianisti Juhani Lagerspetz ja professorit Eerik Lagerspetz, Mikko Lagerspetz ja Olli Lagerspetz.

Lagerspetz kirjoitti ylioppilaaksi 1948, valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1954, maisteriksi 1955, lisensiaatiksi 1958 ja väitteli tohtoriksi Turun yliopistossa 1960. Lisäksi hän teki opinto- ja kokousmatkoja useaan Euroopan maahan sekä Intiaan ja Yhdysvaltoihin.

Lagerspetz toimi Helsingin yliopiston eläintieteen laitoksen ylimääräisenä assistenttina 1953, Turun yliopiston eläintieteen laitoksen assistenttina 1954–1962, eläinfysiologian dosenttina 1960–1964 ja eläintieteen professorina 1964–1994. Vuodet 1976–1979 hän oli Suomen akatemian tutkijaprofessorina ja vuonna 1977 Rockefeller-yliopiston (New York) vierailevana professorina.


Teoksia

Lähteet

Kirjallisuus
 Kuka kukin on 1994. Otava 1994.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Leikola, Anto: Fysiologin kartta elämästä. Tieteessä tapahtuu 1/2009. (PDF)
 Kari Lagerspetzin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.

Suomalaiset eläintieteilijät
Suomalaiset fysiologit
Turun yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan professorit
Akatemiaprofessorit
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Suomalaiset professorit
Satala

Satala oli muinainen kaupunki nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi kahden tärkeän tien risteyksessä. Yksi tie johti Mustanmeren rannalla sijaitsevasta Trapezuksesta Samosataan ja toinen Nikopoliista Armeniaan. Satala joutui Rooman vallan alle, kun Vespasianus liitti Armenia Minorin valtakuntaan. Trajanus käytti Satalaa tukikohtanaan sodassaan Parthiaa vastaan. Satalasta tuli Legio XV Apollinariin tukikohta vuonna 117 ja legioona oli siellä vielä 400-luvulla. Persialaiset valtasivat Satalan Bysantilta vuonna 610.

Lähteet 
 
 Satala

Arkeologiset kohteet Turkissa
Historialliset kaupungit
Funikulaari

Funikulaari ( ’pieni köysi’) eli kiskoköysirata on jyrkillä rinteillä käytettävä kuljetusrata. Funikulaarit kulkevat omilla reiteillään, joita on usein matkailukohteissa, mutta myös muun muassa kaivoksissa. Henkilöliikenteen funikulaareja on toiminnassa noin 290. Lisäksi funikulaareja on ollut henkilöliikennekäytössä noin 160 sittemmin suljetulla radalla. Henkilöliikenteen lisäksi funikulaareja on muun muassa teollisuuskäytössä.

Määritelmä
Funikulaarin rata on kalteva, ja sen kiskoilla kulkee omilla pyörillään kaksi vaunua (tai junaa), jotka toimivat toistensa vastapainoina. Ne on kytketty toisiinsa yläaseman kautta kulkevalla vetokaapelilla. Rakenteen vuoksi vaunut liikkuvat yhtäaikaisesti, toinen ylös ja toinen alas.

Jos vaunulla ei ole vastapainoa tai vastapaino on jokin muu kuin vastaava vaunu, kyse on vinohissistä (). Niitä käytetään esimerkiksi metroasemilla, jotta hissi saadaan mahtumaan samaan tunneliin kuin liukuportaat.

Sana funikulaari juontuu latinan kielen köyttä tarkoittavan sanan funis diminutiivista funiculus.

Maailman jyrkin funikulaari, Stoosbahn, sijaitsee Sveitsissä Scwyzin kantonissa. Funikulaari valmistui vuonna 2017 ja se kuljettaa matkustajia jyrkimmillään 47,7 asteen kulmassa. 

Maailman jyrkin vinohissi puolestaan sijaitsee Australian Katoomba Scenic Worldissa, se on nimeltään Scenic Railway, ja sen kaltevuus on 52 astetta.

Vesipainolastilla toimivat funikulaarit 
Muun muassa seuraavat nykyisistä funikulaareista toimivat vesipainolastilla:
 TPF-yhtiön funikulaari Neuveville – St. Pierre Sveitsin Fribourgissa
 Nerobergbahn Saksan Wiesbadenissa
 Lynton & Lynmouth Cliff Railway Lounais-Englannissa.

Suomen funikulaarit 
Suomessa funikulaareja on tehty, jotta uittotukit saataisiin voimalaitosten ohi. Useimmilla Oulujoen voimalaitoksilla on yhä jäänteet tukinkuljetusfunikulaareista. Myös suomalaisiin kaivoksiin on rakennettu funikulaareja. Kolin rataa on toisinaan kutsuttu funikulaariksi, mutta se on rakenteensa perusteella vinohissi, vaikka kulkeekin poikkeuksellisesti ulkona.

Turun Kakolanmäelle avattiin toukokuussa 2019 Suomen ensimmäinen kaupunkifunikulaari eli kaupungissa ulkona kulkeva vinohissi, Kakolan funikulaari. Rakennusaikataulujen venymisen takia sen valmistuminen ja käyttöönotto siirtyivät useaan kertaan. Myös hissin muotoilu ja erilaisuus verrattuna havainnekuviin on herättänyt yleisössä huvittuneisuutta.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla
Heinähiipijä

Heinähiipijä (Heteropterus morpheus) on värikäs paksupääperhoslaji.

Ulkonäkö ja elinympäristö 
Heinähiipijän siipien kärkiväli on 28–36 mm. Siipien yläpinta näkyy harvemmin. Niissä tasaisen tummanruskean värin rikkoo vain etusiiven kärkiosassa muutama epäsäännöllinen kellertävänvalkoinen laikku. Etusiipien alapinnat ovat tummanruskeat, mutta takasiipien alapinnalla on oranssinkeltaisella pohjalla hopeanvaaleita soikioita, joiden reunat ovat tumman punaruskeat, antaen hiukan pitsimäisen vaikutelman.

Toukka on vaalean sinertävä, lähes karvaton. Sen pää on vaaleanpunainen ja kyljessä ohut valkea juova.

Levinneisyys ja lentoaika 
Heinähiipijää tavataan Keski-Euroopassa Pyreneiltä ja Italiasta itäiseen Keski-Eurooppaan, Baltiaan ja Balkanille sekä edelleen idässä Kaukasukselle, Pohjois-Kiinaan ja Koreaan. Läntisessä Euroopassa on laaja Etelä-Saksasta Ranskaan ulottuva alue, jolta perhonen puuttuu. Pohjoismaista on vain muutama yksittäishavainto Tanskasta sekä Etelä-Ruotsista ja -Suomesta. Lähimpänä Suomea vakituisia esiintymiä on Virossa ja Pietarin seudulla. Suomesta perhonen on tavattu kahdesti: Espoosta 26. kesäkuuta 1937 sekä jostain päin Etelä-Karjalaa 18. kesäkuuta 2013. Lentoaika on kesäkuun lopulta heinäkuun lopulle.

Elinympäristö ja elintavat 

Heinähiipijä elää kosteissa heinikoissa kuten rantaniityillä ja metsäaukioilla. Perhoset lentävät matalalla kasvillisuuden yläpuolella omituiseen tapaan pomppivaa lentoa.

Naaras munii munat yksitellen tai pareittain ravintokasvien lehtien tyville. Munat kuoriutuvat noin viikon kuluttua ja toukat kasvavat hitaasti talvehtien silkkirihmalla yhteensidotun lehden välissä. Toukat ovat täysikasvuisia seuraavan vuoden kesäkuussa. Kotelovaihe kestää kahdesta kolmeen viikkoa.

Ravintokasvi 
Toukan ravintokasveja ovat viitakastikka (Calamagrostis canescens), varjolehtoluste (Brachypodium sylvaticum), siniheinä (Molinia caerulea) ja järviruoko (Phragmites australis).

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Heinähiipijä (Heteropterus morpheus)
Bestimmungshilfe des Lepiforums  
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Heteropterus morpheus (large chequered skipper) 

Paksupäät
Álvaro Mutis

Álvaro Mutis (25. elokuuta 1923 – 22. syyskuuta 2013) oli kolumbialainen kirjailija. Hän asui vuodesta 1956 Meksikossa. 

Mutis syntyi Bogotássa ja eli lapsuutensa varhaiset vuodet Brysselissä, jossa hänen isänsä työskenteli diplomaattina. Isän kuoltua vuonna 1932 poika palasi kotimaahansa. Hänen ensimmäiset julkaisunsa olivat runoutta vuodelta 1948. Hän julkaisi myös novelleja ja sai mainetta varsinkin romaaneillaan ja pienoisromaaneillaan, joiden joukkoon lukeutuvat Diario de Lecumberri (1960) ja La Nieve del Almirante (1986). Mutisin tunnetuin henkilöhahmo oli seikkailija Maqroll el Gaviero. 

Mutis sai työnsä johdosta lukuisia palkintoja, joista tärkeimpiä olivat Médicis-palkinto (1989), Asturian ruhtinaan palkinto (1997), Cervantes-palkinto (2001) ja Neustadt-palkinto (2002).

Suomennetut teokset
Araucaiman kartano, ''Lecumberrin päiväkirja, (yhteisnidos) suom. Satu Ekman, Kookos-kustannus, 2000. ISBN 951-98462-0-4

Lähteet

Kolumbialaiset kirjailijat
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Veniamin Soldatenko

Veniamin Vasiljevitš Soldatenko (, s. 4. tammikuuta 1939) on Neuvostoliittoa edustanut entinen kilpakävelijä, jonka matkana oli pääasiassa 50 kilometriä.

Soldatenko saavutti hopeaa Münchenin 1972 olympialaisissa 50 kilometrin kävelyssä. Vuonna 1976 ei 50 kilometrin kävely kuulunut olympiaohjelmaan, joten sitä varten järjestettiin Ruotsin Malmössä maailmanmestaruuskilpailut. Siellä Soldatenko voitti maailmanmestaruuden. Soldatenko on lisäksi saavuttanut EM-kilpailuissa kultaa vuonna 1971, hopeaa vuonna 1978  ja pronssia vuonna 1969 .

Saavutukset

Lähteet 

Neuvostoliittolaiset kävelijät
Neuvostoliittolaiset olympiamitalistit
Vuonna 1939 syntyneet
Elävät henkilöt
Pavel Beljajev

Pavel Ivanovitš Beljajev (; 26. kesäkuuta 1925 – 10. tammikuuta 1970) oli toinen Voshod 2 -lennolle vuonna 1965 osallistuneista kosmonauteista. 

Beljajev ei kuitenkaan osallistunut Aleksei Leonovin kanssa historian ensimmäiselle avaruuskävelylle. Hänelle myönnettiin muun muassa Neuvostoliiton sankarin arvonimi. 

Beljajeville tehtiin kohtalokkain seurauksin vatsahaavaleikkaus, sillä hän sairastui peritoniittiin ja kuoli vain 44-vuotiaana. Hänet on haudattu Novodevitšin nunnaluostariin Moskovaan.

Neuvostoliittolaiset avaruuslentäjät
Vuonna 1925 syntyneet
Vuonna 1970 kuolleet
Neuvostoliiton sankarit
Toktar Aubakirov

Toktar Ongarbajuli Aubakirov (; s. 27. heinäkuuta 1946 Karaganda) on kazakstanilainen kenraalimajuri ja entinen kosmonautti. Hän osallistui vuonna 1991 lennolle Miriin. Hänestä tehtiin vuonna 1988 Neuvostoliiton sankari, ja hänellä on myös Leninin kunniamerkki.

Kazakstanilaiset avaruuslentäjät
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Neuvostoliiton sankarit
Kazakstanin sankarit
Christopher Fry

Christopher Fry (1907 Bristol, Britannia – 2005) oli englantilainen näytelmäkirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Hän  oli kveekari{Lähde}}. 

Fryn tunnetuimpia näytelmiä ovat The Boy with the Cart (1938), A Phoenix Too Frequent (1946, suom. Leski ja korpraali), The Firstborn (1946), The Lady's Not for Burning (1949), Thor, with Angels (1949), Venus Observed (Venus näköpiirissä, 1950) ja The Dark Is Light Enough (1957). Fryn näytelmistä on tehty myös elokuvia. 

Lisäksi Fry oli itse mukana käsikirjoittamassa elokuvia Ben-Hur (1959) ja Barabbas (1962). Hän kuoli sairaalassa Chichesterissä 97-vuotiaana.

Fry oli Royal Society of Literaturen jäsen.

Lähteet

Aiheesta muualla

Royal Society of Literaturen jäsenet
Englantilaiset näytelmäkirjailijat
Brittiläiset elokuvakäsikirjoittajat
Vuonna 1907 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Eugen d'Albert

Eugen Francis Charles d'Albert (10. huhtikuuta 1864 – 3. maaliskuuta 1932) oli saksalainen säveltäjä ja pianisti.

D'Albert syntyi Glasgow'ssa. Hän opiskeli isänsä johdolla, kunnes pääsi stipendillä Lontoon Royal College of Musiciin, jossa häntä opettivat Ernst Pauer, Ebenezer Prout, John Stainer ja Arthur Sullivan. Myöhemmin hän opiskeli Weimarissa iäkkään Lisztin johdolla. d'Albert saavutti jo nuorena laajalti mainetta erinomaisena pianistina, vaikka hän tulikin sittemmin tunnetuksi ennen kaikkea oopperasäveltäjänä. Häntä on pidetty huomattavimpana veristisen oopperatyylin omaksuneena saksalaisena säveltäjänä.

D'Albertin ansioituneimpia teoksia ovat hänen useat oopperansa, jotka eivät ole kuitenkaan jääneet vakio-ohjelmistoihin. Muuhun tuotantoon kuuluu esimerkiksi sinfonia, kaksi pianokonserttoa, sellokonsertto, lauluja ja pianomusiikkia. Hän oli elämänsä aikana kuudesti naimisissa; yksi puolisoista oli venezuelalainen pianisti Teresa Carreño. D'Albert oli läpi elämänsä hyvin työteliäs ja kirjoitti sävellyksiä viimeisiin elinpäiviinsä saakka.

D'Albert kuoli Riiassa ja sai hautapaikan Morcotesta, Sveitsistä.

Lähteet
 Toivo Haapanen ym. (toim.): Musiikin tietokirja (2. painos), s. 18. Helsinki: Otava, 1957.
 Oiva Talvitie ja Kari Rydman: Sävelten maailma, s. 3. Porvoo: WSOY, 1956.

Saksalaiset säveltäjät
Saksalaiset pianistit
Vuonna 1864 syntyneet
Vuonna 1932 kuolleet
Far Out

Far Out oli vuosina 2001–2002 MTV3-kanavalla esitetty matkailuaiheinen kilpailuohjelma. Ohjelmassa seurattiin kilpailijaparien pärjäämistä eri puolilla maailmaa sekä heidän tekemiään kotivideoita. Yleisö sai äänestää suosikkipariaan jatkoon. Ohjelmaa juonsivat Jaana Pelkonen, Wallu Valpio, Tuomas Enbuske (2001) ja Tatu Ferchen (2001–2002).

Far Outin ensimmäisen tuotantokauden voittaneet Tatu Ferchen ja Eeka Mäkynen nousivat yleisön suosioon ja ponnahtivat kuuluisuuteen sarjan myötä. Far Out oli ensimmäinen suomalainen tv-formaatti, joka myytiin ja tuotettiin ulkomaille.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset kilpailuohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Suomalaiset televisiosarjat
Carl Tausig

Carl Tausig (4. marraskuuta 1841 Varsova – 17. heinäkuuta 1871 Leipzig) oli puolalainen säveltäjä ja pianisti.

Tausig syntyi Varsovassa juutalaisille vanhemmille ja sai varhaisimman opetuksensa isältään, pianisti Aloys Tausigilta. Hän tutustui 14-vuotiaana Lisztiin ja 16-vuotiaana Wagneriin. 

Tausigin lupaavasti alkaneen uran sekä säveltäjänä, esiintyvänä taiteilijana että musiikinopettajana keskeytti lavantauti, johon hän kuoli Leipzigissä vain 29-vuotiaana. Koko säilynyt sävellystuotanto koostuu pianomusiikista.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Puolalaiset säveltäjät
Vuonna 1841 syntyneet
Vuonna 1871 kuolleet
Crystal Empire

Crystal Empire on saksalaisen power metal -yhtyeen Freedom Callin vuonna 2001 julkaistu toinen studioalbumi.

Kappaleet

Kokoonpano
Chris Bay – laulu, kitara, kosketinsoittimet
Sascha Gerstner – kitara
Ilker Ersin – basso
Dan Zimmermann – rummut

Vierailijat
Rolf Kholer – taustalaulu
Olaf Senkbeil – taustalaulu
Janie Dixon – taustalaulu
Mitch Schmitt – taustalaulu
Stefan Heimer – basso kappaleissa 4, 6, 7 ja 9

Lähteet 

Vuoden 2001 albumit
Freedom Callin albumit
Good Vibrations

Good Vibrations on Beach Boysin klassikkokappale ja single vuodelta 1966. Kappaleen on säveltänyt Brian Wilson ja sanoittanut Mike Love.

Ilmestyessään vuonna 1966 "Good Vibrations" oli aikaansa edellä sävellyksenä, sovituksena ja äänityksenä. "Good Vibrationsissa" on harvinaisen monimutkainen rakenne ja monta erilaista osaa, mikä oli Brian Wilsonin tuon ajan lauluille tyypillistä. Sovitus oli myös uraauurtava, Elektro-Thereminin esiintyminen Amerikan listaykkössinglellä oli ja on edelleen ainutkertaista. Kappale hyödynsi moniraitatekniikkaa ja orkestraatioita, joista samplereiden ja sekvenssien myötä tuli vasta noin 20 vuotta myöhemmin populaarimusiikin arkipäivää. Merkittävyydessään "Good Vibrations" mielletään usein Beach Boysin parhaaksi yksittäiseksi kappaleeksi.

"Good Vibrationsista" tuli suuri hitti. Beach Boysin edellinen levy, Pet Sounds oli ollut amerikkalaiselle yleisölle liian surumielinen ja omituinen. Levy-yhtiö Capitol painosti Beach Boysia tekemään varmemmin myyviä singlejä. "Good Vibrations" tuli bändin uralla ajallisesti juuri oikeaan saumaan ja nousi Yhdysvaltojen lisäksi listaykköseksi muun muassa Britanniassa ja Ranskassa.

Good Vibrationsin piti alun perin päätyä Smile-albumille. Levyn työstäminen jäi kuitenkin kesken ja kappale julkaistiin singlenä lokakuussa 1966. Kappale ilmestyi 11 kuukautta myöhemmin Smiley Smile-albumilla, jolla oli muitakin alkuperäiselle Smilelle tarkoitettuja sävellyksiä.

"Good Vibrations" on erilaisilla kriitikoiden listoilla ollut maailman arvostetuimpia pop-kappaleita. Mojo Magazine valitsi Good Vibrationsin vuonna 1997 kaikkien aikojen parhaaksi singleksi. Se oli sijalla kuusi Rolling Stonen listalla The Greatest Songs of All Time. Kriitikoiden kaikkien aikojen listauksia kokoavalla Acclaimed Music -verkkosivustolla "Good Vibrations" on sijalla neljä.

Lähteet 

The Beach Boysin kappaleet
Vuoden 1966 kappaleet
There Is a Party

There Is a Party on DJ Bobon toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1994.

Levyltä löytyvät muun muassa eurodanceklassikoihin lukeutuvat kappaleet "Let the Dream Come True", "There Is a Party" ja "Freedom".

Kappaleet
 Technology
 Let the Dream Come True
 There Is a Party
 Everything Has Changed
 Freedom
 Give Yourself a Change
 What About My Broken Heart
 I Know What I Want
 I Feel It
 Love Is All Around
 You Belong to Me
 Deep in the Jungle
 Too Many Nights
 There´s a Paradise

Vuoden 1994 albumit
DJ Bobon albumit
Irjanne

Irjanne on Eurajoella sijaitseva kylä ja taajama. Vuoden 2011 lopussa Irjanteen taajamassa oli 309 asukasta. Irjanne sijaitsee Eurajoen varressa Eurajoen kirkonkylästä kuusi kilometriä koilliseen Harjavallan suuntaan yhdystien 2170 varrella. Sen lähimpiä naapurikyliä Eurajoella ovat etelässä Kirkonkylän suunnassa joen eteläpuolella Kainu ja joen pohjoispuolella Lavila, joka jo liittyy kirkonkylän taajamaan. Lännessä lähin naapurikylä on Mullila ja koillisessa Huhta. Kaakossa hieman kauempana on Kaukomäki.

 
Irjanteen kirkko on rakennettu vuonna 1731, ja se on Satakunnan vanhin puukirkko. Kirkkoon mahtuu noin 200 henkeä. Irjanteella toimivat Eurajoen museoista maatalous-, kotiseutu-, ase- ja koulumuseo, sekä kulttuurihistoriallisesti arvokas erittäin hyvin säilynyt vesivoimalla toimiva yksityinen sahamuseo. Museovirasto on luokitellut Irjanteen kylän valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi ja kylän läpi kulkeva yhdystie 2170, jonka osoiteniminä Irjanteella ovat Kirkkotie ja Huhdantie, on osa vuonna 2010 matkailutieksi perustettua Pohjanlahden rantatietä.

Irjanteella on parturi, kaksi hevostalliyritystä sekä useita muita pienyrityksiä. Kylässä on Eläinten hyväksi ry:n löytöeläinkoti vanhan kyläkaupan tiloissa ja väkivallan uhriksi joutuneitten ihmisten hoitokoti. Kesäisin on auki itsepalvelumattopesula Irjanteen koskella, josta on muokattu ympäristökeskuksen avustamana kalastuspaikka. Kylän läpi kulkee harju, jossa on sorakuoppia.

Irjanteella on Eurajoen kylistä eniten hevosia.

Lähteet
Historiakohteita Rauman seudulla 
 Satakunta sahaa Suomessa, Kantonen Timo / Museovirasto 1996 ISBN 951-9075-96-8

Viitteet

Aiheesta muualla 
 http://www.ehy.fi

Eurajoen kylät
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Eurajoen taajamat
Hanne (laulaja)

Hanne (oik. Eija Hannele Höynälä, myöh. Klötzner; 6. heinäkuuta 1954 Aavasaksa – 10. maaliskuuta 2010 Valkeakoski) oli suomalainen iskelmälaulaja, joka julkaisi vuosina 1975–1984 useita albumeja ja singlejä.

Ura 
Finnlevy-levy-yhtiöön lähetetyn demonauhan perusteella Hanne pääsi levytuottaja Toivo Kärjen koelauluun, ja vuonna 1975 solmittiin levytyssopimus. Ensilevytys, single "Kun rakastaa" ilmestyi Höynälän omalla nimellä, mutta myöhemmät levyt julkaistiin taiteilijanimellä Hanne. Kun Vexi Salmi vuonna 1977 lähti Finnlevystä ja perusti oman Levytuottajat-yhtiönsä, hän vei mukanaan muiden muassa Hannen. Dannyn ja Armi Aavikon menestyksen innoittamana Salmi pyrki hyödyntämään laulavien parien teemaa tuottamalla vuonna 1979 Hannen ja Irwin Goodmanin yhteisalbumin Kulkurin kulta, jolla oli sekä yhteisiä että kummankin omia esityksiä.

Hannen tunnetuimpia kappaleita on vuonna 1977 hitiksi noussut Matti Siitosen säveltämä ja Vexi Salmen sanoittama "Hän on mun". Tanssilavoilla Hannea säesti Hätävara-orkesteri. Hän lopetti levyttämisen ja keikkailun 1980-luvun lopulla. Myöhemmin hän muutti ulkomaille ja asui muun muassa Ruotsissa ja Saksassa, kunnes hän palasi kotimaahan ja asettui Valkeakoskelle.

Hannen tuotannosta on julkaistu kaksi cd-koostetta. Vuonna 1997 Warner Music julkaisi Verushka -kokoelman hänen levytyksistään. Vuonna 2012 Rocket Records julkaisi cd-uusintapainoksen Hannen ja Irwinin Kulkurin kulta -levystä, jonka bonusraitoina kuullaan kokonaisuudessaan Hannen Käy tanssimaan -albumi.

Hanne kuoli äkillisesti kotonaan Valkeakoskella vuonna 2010.

Diskografia 

 
 
  Hanne & Irwin:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ylen Elävä arkisto: Hanne – "Kundi viitostieltä"

Suomalaiset iskelmälaulajat
Vuonna 1954 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Dead Allison

Dead Allison oli oululainen rockyhtye, joka oli toiminnassa vuosina 1988–1993.

Dead Allison perustettiin Oulussa loppuvuodesta 1988 ja julkaisi ensimmäisen kuuden kappaleen demonsa helmikuussa 1989. Demon ansiosta bändi kiinnitettiin Gaga Goodies -levymerkille. Yhtye julkaisi kolme albumia: "Toys and Dreams", "Second Coming" ja "Scream of a Raven", sekä muutamia singlejä ja kappaleita kokoelmalevyillä. Musiikin tyylistä puhuttaessa vertailukohdaksi nostettiin usein Iggy Popin ensimmäinen yhtye The Stooges.

Jäsenet
 "St. Francis" (Rami Posio) - kitara, laulu
 Juha "Jurtsa" Häikiö - kitara
 Marko Annunen - basso
 Marko Nikula - rummut

Diskografia

Albumit

Singlet ja EPt 
 Francis (7", 1989)
 Difficult Situation / Hän on paha (5" split-single Mana Manan kanssa, 1994)

Kokoelmat

Lähteet

Aiheesta muualla
 Dead Allisonin kotisivut
 Pohjoista musiikkia - Dead Allison

Suomalaiset rockyhtyeet
Suorahaku

Suorahaku (executive search, headhunting) on sopivien ehdokkaiden etsimistä avoimeen työtehtävään. Sopivia ehdokkaita etsitään aktiivisesti esimerkiksi julkisista tiedonlähteistä ja heihin otetaan suoraan yhteyttä sekä tiedustellaan heidän kiinnostustaan kyseiseen tehtävään. Tuleva työnantaja voi esimerkiksi antaa toimeksiannon suorahakuyhtiölle, joka etsii tehtävään pätevät ehdokkaat, haastattelee heidät ja esittelee heistä sopivimmat asiakkaalle. Toimeksiannon teettävä työnantaja tekee kuitenkin itse lopullisen päätöksen siitä, kenet tehtävään valitaan. Tyypillisesti suorahaussa kartoitetaan (ks. ehdokaskartoitus, eng. desk research) useita kymmeniä, jopa satoja päteviä ehdokkaita. Heistä haastatellaan 10–20 parasta, ja asiakkaalle esitellään 3–7 henkeä. Perinteinen toimeksiantopohjainen suorahaku on yleistynyt rekrytointitapana. Lisäksi yritykset ovat myös alkaneet ottaa suorahaun tekijöitä omaan palvelukseensa etsimään organisaatiolle uusia työntekijöitä. Suorahakua käytetään rekrytointimenetelmänä jo asiantuntijatason positioita täytettäessä, ylemmän johdon osalta se on vielä yleisempää. 

Suorahakumarkkinoiden euromääräinen koko on Suomessa kaksinkertaistunut kuudessa vuodessa vuoden 2012 runsaasta 40 miljoonasta eurosta vuoden 2018 yli 80 miljoonaan.

Suorahakuyritys

Suorahakuyritys on rekrytointi -toimialan yritys, joka tarjoaa yrityksille ja työnantajille työnhakupalveluita. Yritykset palkkaavat suorahakuyrityksen etsimään päteviä työntekijöitä, osaamista tai paikantamaan henkilöitä jotka täyttävät tietyn työn vaatimukset. Suorahakuyritykseksi määritellään yritykset, jotka tekevät rekrytointia ainoastaan suorahaulla. Suorahakuyritykset keskittyvät pääosin asiantuntijatason sekä johdon suohakuihin.

Katso myös 
Rekrytointi
Ehdokashaku
Työnhaku

Lähteet

Aiheesta muualla
 FEX Suorahakuyritykset ry (Suomen suorahakuyritysten yhdistys) 
 Suomalaisissa oppilaitoksissa tehtyjä opinnäytetöitä suorahakualalta. Web Archive.
 Suorahakuyritykset

Työ