joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Titans of Steel

Titans of Steel on Vicious Byten tekemä ilmainen mech-strategiapeli, joka julkaistiin vuonna 1999.

Peli on taktinen sotapeli, jossa käytetään mechejä. Se muodostuu kolmesta irrallisesta moduulista: useimmin käytettävästä taistelumoduulista, sekä koneiston- ja hahmojenkehitysmoduuleista, joissa pelaaja voi roolipelin tavoin kehittää taisteluissa käyttämiään koneita ja hahmoja.

Peli luokitellaan yleensä vuoropohjaiseksi, mutta se pyörii reaaliaikaisesti. Tärkeiden tapahtumien tai jonkin tapahtuman jälkeen peli pysähtyy ja kysyy seuraavaa toimenpidettä. Pelaaja voi antaa käskyn odottaa tiettyä tapahtumaa, kuten vihollismechin havaitsemista tai aseen jäähtymistä.

Peliä ei pidä sekoittaa myöhemmin julkaistuun, kaupalliseen ja laajennettuun Titans of Steel: Warring Suns -versioon. (Päästetty 2008 ilmaisjakeluun)

Pilotit 

Pelaaja luo aluksi itselleen pilotin tai useamman. Käyttöliittymän mukaan pelaaja hakee haluamansa tyyppistä pilottia vankilasta, vaikka todellisuudessa pelaaja luo pilotin itse. Pilotille määritellään nimi, sukupuoli, rotu ja kyvyt.

Mechit 

Mechejä on useaa luokkaa. Pelaaja voi luoda omia mechejä tai valita valmiista versioista. Mechit kantavat erilaisia aseita, jäähdytysjärjestelmiä, sensoreita ja panssarointeja. Tuhoutuessaan mech räjähtää ydinräjähdyksessä. Kokenut (tai onnekas) pilotti voi pelastautua tuholta hylkäämällä tuhoutumispisteessä oleva mechi tai käyttämällä hyppyistuinta. Mechi voi myös ylikuumentua, jolloin se lamaantuu tai räjähtää.

Aiheesta muualla 
Vuoden 1999 DOS-ilmaisversio
Vuoden 2003 kaupallinen versio, joka on vuonna 2008 päästetty ilmaisjakeluun

MS-DOS-pelit
Vuoropohjaiset strategiapelit
Suomen Kansanpuolue

Suomen Kansanpuolue (KP) oli liberaali keskiluokan edunvalvontapuolue, joka toimi vuosina 1951–1965.

Kansanpuolueen aatteellisessa perustassa olivat vahvasti mukana kansallismieliset ja kristilliset arvot. Tärkein asia oli toimia keskiluokan edunvalvontaryhmittymänä. Jotkut liberaalit vastustivat Kansanpuoluetta, koska he edellyttivät neutraaliutta uskonnollisten näkemysten välillä, suosivat kansainvälisyyttä, eivätkä kannattaneet eturyhmäpolitikointia. Liberal International -järjestö ei hyväksynyt Suomen Kansanpuoluetta jäsenekseen hakemuksista huolimatta.

Historia 
Kansanpuolue perustettiin helmikuussa 1951 Kansallisen Edistyspuolueen maakunnallisten järjestöjen ja Itsenäinen Keskiluokka -puolueen yhdistyttyä. Perustamiskokouksensa Suomen Kansanpuolue piti Laulumiesten ravintolassa Helsingissä 3. helmikuuta 1951. Ensimmäinen puheenjohtaja oli metsäekonomian professori Eino Saari.

Kansanpuolue osallistui Tuomiojan, Sukselaisen I, Fagerholmin III, Karjalaisen I ja Virolaisen hallituksiin. Puolue julkaisi Polttopiste-lehteä, joka parhaimmillaan ilmestyi kerran viikossa, tabloid-kokoisena sanomalehtenä.

Vuonna 1965 Kansanpuolue yhdistyi Vapaamielisten Liiton kanssa muodostaen Liberaalisen Kansanpuolueen.

Vaalimenestys
Eduskuntavaaleissa Suomen Kansanpuolue sai 8–13 kansanedustajaa ja noin 6–8 prosenttia äänistä. Kansanpuolueen ja Kansallisen Kokoomuksen välillä oli jyrkkä kilpailuasetelma. Eduskuntavaaleissa Kansanpuolueen lisätessä paikkamääräänsä paikat tulivat yleensä kokoomukselta ja päinvastoin.

Puheenjohtajat
Eino Saari 1951–1958
Veli Merikoski 1959–1960
Harras Kyttä 1961–1963
Esa Kaitila 1964–1965

Kansanedustajat 

 Lassi Hiekkala
 Armi Hosia
 Veikko Hyytiäinen
 Mikko Juva
 Konsti Järnefelt
 Esa Kaitila
 Kaarlo Kajatsalo
 Heikki Kannisto
 Irma Karvikko
 Harras Kyttä
 Aare Leikola
 Armas Leinonen

 Antti Linna
 Leo Mattila
 Helge Miettunen
 Eino Ojajärvi
 Pentti Pakarinen
 Aukusti Pasanen
 Eino Rauste
 Eino Saari
 Tuure Salo
 Aaro Stykki
 Juho Tenhiälä
 Artturi Tienari

Aiheesta muualla 
 Suomen Kansanpuolueen ohjelmat Pohtiva – poliittisten ohjelmien tietovaranto

Suomen liberaalikonservatistiset puolueet
Entiset suomalaiset puolueet
Itsenäinen Keskiluokka

Itsenäinen Keskiluokka oli professori Esa Kaitilan ja tämän liittolaisten perustama puolue, joka toimi vuosina 1949–1951. Monet puolueaktiivit olivat 1930-luvulla toimineet isänmaallisissa liikkeissä ja kansalaisjärjestöissä, kuten Akateemisessa Karjala-Seurassa. Puolueen kasvualusta oli sodan jälkeinen virkamiehistön syvä palkkakuoppa.

Alkuvuonna 1950 Itsenäinen Keskiluokka osallistui presidentin valitsijamiesvaaleihin Paasikiven tukijoukoissa. Puolue asetti ehdokkaita Uudenmaan vaalipiirissä ja sai läpi johtajansa Kaitilan. Puolueen ehdokkaat keräsivät 9 152 ääntä. Itsenäinen Keskiluokka osallistui myös lokakuun 1950 kunnallisvaaleihin joillakin paikkakunnilla, ja se solmi vaaliliittoja ainakin edistyspuolueen kanssa. Varsinkin kokoomus hyökkäsi vaalikampanjassaan uutta puoluetta vastaan; korostaen, että se oli keskiluokan tärkein puolue.

Helmikuussa 1951 puolue sulautui Suomen Kansanpuolueeseen, jossa se sai aluksi haltuunsa yhden varapuheenjohtajapaikan. Kesällä 1951 IK:n johtohenkilöt osallistuivat ensimmäistä kertaa eduskuntavaaleihin, ja Kaitila nousi kansanpuolueen edustajaksi.

Lähteet 

Entiset suomalaiset puolueet
Liberaalinuoret

Liberaalinen Nuorisoliitto on vuonna 1952 perustettu liberaali poliittinen nuorisojärjestö. Yhdistys oli aikaisemmin Liberaalien (aiemmin Liberaalinen kansanpuolue) nuorisojärjestö, mutta se erotettiin puolueesta vuonna 2006.

Sääntöjensä mukaan Liberaalinen Nuorisoliitto ajaa yksilönvapautta ja ihmisoikeuksia, julkisen vallan rajoittamista, hallinnon keventämistä ja holhouksen vähentämistä, mahdollisuuksien tasa-arvoa ja sosiaalista oikeudenmukaisuutta, vastuullista vapaata markkinataloutta, vastuullista ympäristöpolitiikkaa ja kestävää kehitystä, oikeusvaltiota ja laillisuusperiaatetta sekä avointa ja moniarvoista yhteiskuntaa.

Järjestö perustettiin joulukuussa 1952 seuraajaksi Nuoren Suomen Liitolle ja Edistyspuolueen Nuorisoliitolle. Vuosina 1952–1968 järjestön nimi oli Nuorten Suomalaisten Liitto. NSL liittyi Liberaalisen kansanpuolueen jäsenjärjestöksi 29. joulukuuta 1965. Keväällä 1968 nimeksi vaihdettiin Liberaalinen Nuorisoliitto, kun opiskelijayhdistykset saivat enemmän valtaa ja pidettiin niin sanottu "muutosten liittokokous". Kyseisessä liittokokouksessa muuttui myös järjestön linja: nuorisoliitto siirtyi porvarilliseksi kulttuuriradikaaliksi voimaksi liberaaliopiskelijoiden ottaessa vallan "kansantanhutyypeiltä". Vuosina 1968–1980 LNL:n rinnalla toimi Liberaalinen ja Radikaalinen Opiskelijaliitto.

Nuorisoliitto on usein ollut oppositiossa puoluejohtoa vastaan. Kiistat ovat koskeneet muun muassa vaaliliittoja ja Keskustapuolueeseen liittymistä. Eräs erotekijä Liberaalisen Nuorisoliiton ja LKP:n välillä oli suhtautuminen kirkon maalliseen valtaan. Puolueen yleisohjelma ei sisältänyt vaatimusta valtion ja kirkon välisten suhteiden muuttamisesta – nuorempien liberaalien aloitteista huolimatta. Asiasta keskusteltiin puolueessa runsaasti. Nuorison osuus on ollut huomattava liberaalipuolueissa. Liberaalipuolueen nuoriso-osastoon kuului yleensä noin kolmannes koko puolueen jäsenistöstä.

Johtohenkilöt

Puheenjohtajat
 Juho Tenhiälä 1952–1956
 Kaarlo Kajatsalo
 Juha Klemola 1968–?
 Terhi Nieminen 1975–1977
 Antti Marttinen
 Matti Sirkiä 1991–1994
 Toni Heinonen

Pääsihteerit
 Jaakko K Kari 1967–1970
 Leif Wikholm 1970-1973
 Armi Mikkola 1973–197?
 Kim Sjöström 2003–2004

Lähteet

Kirjallisuutta
 Armi Mikkola, Kansanvallan puolesta LNL 25 vuotta, Liberaalinen nuorisoliitto 1977

Liberalismi
Suomalaisten puolueiden nuorisojärjestöt
Risto Kuisma

Risto Martti Antero Kuisma (s. 1. tammikuuta 1947 Savonlinna) on suomalainen poliitikko, kansanedustaja ja ammattiyhdistysvaikuttaja. Hän toimi Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT:n puheenjohtajana ja SDP:n ja oman puolueensa Remonttiryhmän kansanedustajana.

Koulutus ja työura 
Kuisma on koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti ja on työskennellyt ammattiyhdistysliikkeessä ja lakimiehenä.  Kuisma toimi AKT:n lakimiehenä vuosina 1975–1978 ja AKT:n puheenjohtajana 1978–1994.

Politiikassa 
Kuisma valittiin eduskuntaan vuonna 1995. Vuonna 1997 Kuisma erosi SDP:stä ja teki yhteistyötä Nuorsuomalaisten kanssa. Vuonna 1998 Kuisma perusti oman puolueen, Remonttiryhmän. Hän toimi puolueen puheenjohtajana ja ainoana kansanedustajana. Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa Kuisma keräsi noin kymmenentuhatta ääntä. Hän oli presidenttiehdokkaana vuoden 2000 vaaleissa. Sosialidemokraatteihin Kuisma palasi vuonna 2001.

Kuisma valittiin eduskuntaan myös vuoden 2003 vaaleissa. Vuoden 2007 vaaleissa Kuisma putosi varasijalle, mutta nousi uudelleen eduskuntaan 1. heinäkuuta 2010 kuolleen Tommy Tabermannin tilalle syysistuntokauden 2010 alkaessa. Hän ei pystynyt uusimaan paikkaansa vuoden 2011 vaaleissa.

Hän toimi Kouvolan kaupunginhallituksessa 1973–1975 ja oli Pornaisten kunnanvaltuutettu vuodesta 1997 alkaen. Vuosina 2009–2013 Kuisma toimi Pornaisten kunnanhallituksen puheenjohtajana.

Kirjat

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Kansanedustajat
Uudenmaan vaalipiiri
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Suomalaiset juristit
Suomalaiset ammattiyhdistysjohtajat
Suomalaisten puolueiden puheenjohtajat
Pornaisten kunnanvaltuutetut
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Markkinaliberalismi

Markkinaliberalismi tarkoittaa samaa kuin liberalismi tai klassinen liberalismi aiemmin: sekä arvo- että talousliberalismin kattavaa aatetta, siis vapaata markkinataloutta, yksilönvapautta ja ihmisoikeuksia. Useimmat markkinaliberaaleiksi kutsutut eivät ole puhtaita libertaristeja vaan kannattavat julkista sosiaaliturvaa sekä rajoitettua sääntelyä. Esimerkkejä tällaisesta ovat julkishyödykkeet, määräävän markkina-aseman väärinkäytön kieltäminen tai ympäristöhaittaverot.

Lähteet 

Liberalismi
Edistyspuolue

Edistyspuolue on useamman puolueen nimi:

nykyisiä puolueita
 Edistyspuolue (), Etelä-Afrikassa
 Edistyspuolue (), Islannissa
 Edistyspuolue (), Norjassa
 Edistyspuolue (), Tanskassa
 Demokraattinen edistyspuolue (), Taiwanissa
 Kansallinen edistyspuolue (), Liettuassa

entisiä puolueita
 Kansallinen Edistyspuolue, Suomessa 1918–1951 toiminut puolue
 Edistyspuolue (), Saksassa 1861–1884 toiminut puolue
James Tobin

James Tobin (5. maaliskuuta 1918 – 11. maaliskuuta 2002) oli yhdysvaltalainen ekonomisti.

Tobin valmistui Harvardin yliopistosta, palveli John F. Kennedyn hallinnon talousneuvonantajana ja opetti monia vuosia Yalen yliopistossa. 1981 hänelle myönnettiin Ruotsin keskuspankin jakama Nobelin palkinto taloustieteessä.

Tobin kannatti ja kehitti keynesiläistä taloustiedettä. Hän uskoi, että hallituksien täytyy puuttua talouteen tuloksen tasapainottamiseksi ja taantumien välttämiseksi. Tobin tuli laajalti tunnetuksi ehdottamastaan ulkomaisten valuutansiirtojen verottamismallistaan. Veron tarkoitus oli vähentää spekulointia markkinoilla – Tobin piti spekulointia epätuottavana. Hän myös ehdotti, että verosta saatavat tulot käytettäisiin rahoittamaan kolmannen maailman hyväksi toteutettavia projekteja tai YK:n toimintaa. 

Valuutansiirtoveron idea sai tukea monilta erilaisilta organisaatioilta ja koulukunnilta kuten esimerkiksi globalisaatiokriittiseltä liikkeeltä (esimerkiksi Attac). Tosin Attacinkin kannattama niin sanottu Spahnin malli valuutansiirtoverosta ei Tobinin omasta mielestä olisi toteuttanut haluttuja tavoitteita.

Lisäksi hän kehitti Tobin-mallin, joka on ekonometrinen malli sensuroituneille endogeenisille muuttujille.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Attac

Yhdysvaltalaiset taloustieteilijät
Nobelin taloustieteen palkinnon saajat
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 2002 kuolleet
Kvantittuminen

Kvantittuminen merkitsee ilmiötä, jossa fysikaalinen suure, kuten energia tai spin, voi saada vain diskreettejä arvoja jatkuvan jakauman sijaan, tai se ilmenee vain tietyn suuruisina paketteina, kvantteina. 

Pohjan teorialle kvantittumisesta loi saksalainen fyysikko Max Planck, joka tutki 1900-luvun alussa mustan kappaleen säteilyä. Mustalla kappaleella tarkoitetaan kohdetta, joka absorboi kaiken siihen osuvan säteilyn ilman heijastuksia, niin kuin musta pinta absorboi kaiken siihen osuvan valon. Täysin mustaa kappaletta ei tästä huolimatta ole olemassa. Kun kappale lämmitetään kuumaksi, se säteilee eri aallonpituuksilla tietyllä jakaumalla, jonka laskemiseen tunnettiin kaksi kaavaa. Ongelmana oli, että Wilhelm Wienin vuonna 1894 keksimä Wienin siirtymälakina tunnettu kaava toimi tarkasti korkeissa lämpötiloissa, jolloin kappaleen säteily oli suurienergistä ja lyhytaaltoista, kun taas Rayleigh-Jeansin lakina tunnettu klassisesta mekaniikasta johdettu kaava toimi hyvin matalissa lämpötiloissa ja suurilla aallonpituuksilla. Max Planck sai yhdistettyä nämä kaavat matemaattisesti ja kertoi tuloksestaan lokakuussa 1900 Berliinissä pitämässään esitelmässä.

Planckin kaava perustui yksinomaan kokeellisiin tuloksiin, ja teoreettisen selityksen esittäminen havaitulle aallonpituusjakaumalle osoittautui suureksi ongelmaksi. Seuraavassa Saksan fyysikkoseuran kokouksessa saman vuoden joulukuussa Planck ilmoitti päätyneensä johtopäätökseen, että jostakin tuntemattomasta syystä kappaleen seinien värähtelijät eli atomit luovuttavat ja vastaanottavat energiaa vain tietynkokoisina paketteina, kvantteina, joiden energia on nhv (jossa v on taajuus ja n = 1, 2, 3, ...). Vakiolle h joka nimettiin Planckin vakioksi, on mitattu arvo h=6,626069×10-34 J·s. Planck sai energiakvantin keksimisestä Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1918.

Vuonna 1905 Albert Einstein tutki Heinrich Hertzin vuonna 1887 keksimää valosähköistä ilmiötä, jossa metallista irtoaa elektroneja, kun sitä valaistaan tietyn aallonpituuden alittavalla valolla. Einstein keksi että tuleva valo absorboituu kvantteina, ja vain tietyn energian ylittävä valopaketti, fotoni, pystyy irrottamaan elektronin metallista. Tämä oli mielenkiintoinen ajatus, koska Thomas Young oli osoittanut jo 1803, että valon taipuminen hilassa todistaa sen olevan aaltoliikettä. Valon täytyy siis olla yhtä aikaa aaltoliikettä ja hiukkasia. (Katso: aalto-hiukkas-dualismi)

Kokeet vahvistivat ilmiön, ja Einstein sai valosähköisen ilmiön selvittämisestä Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1921, kolme vuotta Planckin jälkeen.

Katso myös 
kvanttimekaniikka

Lähteet

Kvanttimekaniikka
Ruotsalainen vapaamielinen puolue

Ruotsalainen vapaamielinen puolue (RVP, ) oli suomalainen ruotsinkielisten puolue. Järjestö perustettiin vuonna 1919 nimellä Ruotsalainen vasemmisto (RV, ) Ruotsalaisen kansanpuolueen jakauduttua valtiomuotokysymyksen takia. RV kannatti tasavaltaa, RKP:n enemmistö monarkiaa. Ryhmittymä toimi RKP:n sisällä vuoteen 1931, jolloin se muodosti erillisen puolueensa. Vuonna 1947 nimeksi vaihdettiin RVP. Puolue lopetti toimintansa vuonna 1951.

Vuoden 1919 vaaleissa Ruotsalainen vasemmisto sai kaksi kansanedustajaa, professori Georg von Wendtin Vaasan vaalipiiristä ja fil.tri Georg Schaumanin Uudenmaan vaalipiiristä. Wendt istui eduskunnassa vuoteen 1922 ja Schauman vuoteen 1930. Vuonna 1926 eduskuntaan nousi varasijalta RV:n Maximilian Sergelius (Uusimaa), joka oli kansanedustajana vuosina 1926–1939 ja 1945–1948.

Vaalit
Puolue osallistui eduskuntavaaleihin omalla listallaan vuosina 1930, 1939 ja 1945. Muissa vaaleissa se oli vaaliliitossa RKP:n kanssa. Vuoden 1937 presidentinvaaleissa puolue tuki K. J. Ståhlbergiä ja vuonna 1950 J. K. Paasikiveä.

Lähteet 

Suomen liberaalit puolueet
Entiset suomalaiset puolueet
Arkkipiispa

Arkkipiispa (kreik. arche ’ensimmäinen’ ja episkopos ’kaitsija’) on kristillisen kirkon piispa sellaisessa hiippakunnassa, joka on erityisen tärkeä esimerkiksi kokonsa tai historiansa puolesta.  Klassisesti arkkipiispan toimivalta kuvataan lauseella primus inter pares, ensimmäinen vertaistensa joukossa. Tämä tarkoittaa, että arkkipiispalla on ensimmäisenä piispana kunniasija ja siihen liittyviä tehtäviä, mutta ei piispallista toimivaltaa hiippakuntansa ulkopuolella.

Arkkipiispa evankelis-luterilaisessa kirkossa
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa arkkipiispa toimii kirkolliskokouksen, piispainkokouksen, kirkkohallituksen ja kirkon ulkoasiain neuvoston puheenjohtajana, mutta valvonta- tai johtotehtäviä hänellä ei ole. Arkkipiispa hoitaa kirkon suhteita toisiin kirkkoihin koti- ja ulkomaille. Arkkipiispan arvonimi on käytössä Ruotsin, Suomen, Latvian ja Viron luterilaisissa kirkoissa. Suomen kirkon arkkipiispa on Turun arkkipiispa. Nykyinen arkkipiispa on Tapio Luoma (2018−).

Historiaa
Suomen ensimmäinen arkkipiispa oli Jakob Tengström, joka vihittiin tehtäväänsä vuonna 1817. Venäläisten ottaessa eteläisen Suomen haltuunsa Suomen sodan alkuvaiheissa 1808 Turun piispa Tengström ja Porvoon piispa Zacharias Cygnaeus ymmärsivät, että Suomesta tulisi osa Venäjää. Tämän jälkeen Tengström tähtäsi toiminnassaan siihen, että Suomessa sopeuduttaisiin uuteen tilanteeseen ja venäläisten näkemyksiin. Venäläisten saavuttua Turkuun Tengström kävi venäläisten ylipäällikön luona tervehdyskäynnillä. Puheessaan hän lausui ilonsa sen johdosta, että keisari oli luvannut säilyttää Suomessa luterilaisen uskon ja perinnäisen kirkollisen järjestyksen.

Arkkipiispa ortodoksisessa kirkossa
Ortodoksisessa kirkossa arkkipiispa on perinteisesti käytettynä autokefaalisen tai autonomisen kirkon (kirkkokunnan) johtavan piispan nimitys. Vaikka kaikki piispat ovat vihkimykseltään samanarvoisia, on kirkon järjestyksen ja toiminnan kannalta ollut tarpeellista asettaa jotkut piispat tehtäviltään tai vastuiltaan merkittävämpään asemaan.

Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa on Helsingin hiippakunnan piispa ja hänen arvonimenään on korkeasti pyhitetty Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa. Nykyinen ortodoksinen arkkipiispa on arkkipiispa Leo. Ekumeenisen patriarkan siunauksesta hän saa käyttää arvonsa tunnuksena valkoista klobukkia. Arkkipiispa Leo on ortodoksisen kirkollishallituksen ja kirkolliskokouksen sekä ortodoksisten piispainkokouksen puheenjohtaja.

Katso myös 

Luettelo Turun arkkipiispoista
Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa

Aiheesta muualla 

Arkkipiispa Kari Mäkisen kotisivu 
Arkkipiispa Leon kotisivu
Suomen evankelis-luterilainen kirkko: Arkkipiispan tehtävät
Suomen evankelis-luterilainen kirkko: Arkkipiispan viran historia ja Turun ja Suomen arkkipiispojen luettelo

Kirkolliset virat
Luterilaiset kirkot
Ortodoksinen kirkko
Seulonnan keskeiset artikkelit
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon tehtävät ja arvot
Arne Berner

Arne Morten Berner (15. marraskuuta 1927 Helsinki – 9. joulukuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen LKP:n ministeri ja kansanedustaja. Hän edusti vuosina 1966–1971 Kymen läänin vaalipiiriä. Berner toimi kauppa- ja teollisuusministerinä 1970–1971 ja 1976–1977, ministeri ulkoasiainministeriössä 1982–1983 ja II sosiaali- ja terveysministerinä 1970–1971. Presidentin valitsijamies hän oli 1968.

Elämä 
Arne Bernerin vanhemmat olivat kansanedustaja ja kauppaneuvos Rolf B. Berner ja Ebba Elise Wilkman. Arne Berner toimi perheyhtiö Berner Osakeyhtiön auto-osaston johtajana 1950–1960-luvulla. Berner kävi seitsemän luokkaa oppikoulua ja hankki autoalan erikoiskoulutusta Yhdysvalloissa vuosina 1949–1950.

Poliittinen ura 
Vuonna 1962 Arne Berner teki Suomen ensimmäisiin kuuluvan amerikkalaistyylisen vaalikampanjan Kymen vaalipiirissä tuolloin Vapaamielisten Liiton ehdokkaana. Liikkuva kampanja käsitti toritilaisuuksia ja paljon ihmisten tapaamista ja kättelyä. Vapaamielisten Liitolla ei vaalipiirissä ollut minkäänlaista jäsen- tai järjestöpohjaa tukena, vaan kampanjan tukikohtina palvelivat enemmänkin Berner-yhtymän autoliikkeet Kouvolassa ja Lappeenrannassa sekä liiketuttavat ja perheen aiemmat poliittiset tukijat. Vaikkei Berner, vaalipiirissä uuden pienpuolueen ehdokas, silloin päässytkään lävitse, hän keräsi yli kolmetuhatta henkilökohtaista ääntä.

Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa, yhdistyneen Liberaalisen Kansanpuolueen (joka yhteensä keräsi vaalipiirissä yhteen paikkaan suoraan oikeuttavat yli kymmenentuhatta ääntä) ehdokkaana ollessaan Arne Berner sitten keräsi itse vielä enemmän ääniä kuin neljä vuotta aiemmin ja sai listallaan eniten ääniä nousten eduskuntaan, jossa pysyi kaksi kautta.

Eduskunnassa 1970-luvun alussa hän sai osakseen puolueensa uuden nuorison voimakastakin arvostelua joidenkin henkilökohtaisten konservatiivisten kantojensa ja äänestämistensä johdosta.

Lähteet 
 
 
 

Kansanedustajat
Suomalaiset liberaalit poliitikot
Liberaalisen kansanpuolueen puheenjohtajat
Suomen kauppa- ja teollisuusministerit
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Kymen vaalipiiri
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet
Oili Korkeamäki

Oili Inkeri Korkeamäki (1934 – marraskuu 2017) oli suomalainen filosofian maisteri, kansatieteilijä ja kuluttajansuoja-asiantuntija. Hän toimi Etelä-Hämeen Liberaalien puheenjohtajana sekä Liberaalisen Kansanpuolueen puoluehallituksen puheenjohtaja vuosina 2000 ja 2001. 

Korkeamäki oli Liberaalien ehdokkaana eduskuntavaaleissa 2003 Hämeen vaalipiirissä.

Lisäksi Korkeamäki kirjoitti useita teoksia karjalaisesta kulttuurista ja pitäjistä, muun muassa Antrean pitäjästä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Vaalikone 2003

Liberaalisen kansanpuolueen puheenjohtajat
Suomalaiset liberaalit poliitikot
Suomalaiset kansatieteilijät
Vuonna 1934 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Bosnia

Bosnia on alue Bosnia ja Hertsegovinan pohjoisosassa. Bosnialla ja Hertsegovinalla ei kummallakaan ole nykyään erikseen hallinnollista asemaa. Bosnia käsittää noin kaksi kolmasosaa Bosnia-Hertsegovinan pinta-alasta. Se on saanut nimensä Bosna-joesta.

Historia 
Bosnia oli jo antiikin aikaan tärkeä kauttakulkumaa Adrianmeren ja Tonavan välissä ja sinne syntyi vauraita kaupunkeja kaupankäynnin ansiosta.

500–600-luvuilla tapahtuneen slaavien kansainvaelluksen jälkeen Bosnia oli lähinnä yksi Bysantin provinsseista, jolla oli omat ruhtinaansa. Nimi Bosnia mainitaan ensimmäisen kerran 900-luvulla, jolloin sillä tarkoitettiin vain Bosna-joen yläjuoksun ydinalueita. Vuosien 1154 ja 1463 välillä Bosnia oli itsenäinen keisarikunta ja loppupuolella kuningaskunta, minkä jälkeen siitä tuli osa Osmanien valtakuntaa. Keskiaikainen Bosnia oli pääosin katolinen.

Vuonna 1878 Bosniasta tuli osa Itävalta-Unkaria. Tältä ajalta on peräisin käsite Bosnia-Hertsegovina.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Bosnia ja Hertsegovinan maantiede
Seulonnan keskeiset artikkelit
Radiomafian top 500

Radiomafian TOP 500 oli Radiomafian vuonna 1995 järjestämä äänestys kaikkien aikojen parhaasta kappaleesta. Kuulijat saivat äänestää viittä kevyen musiikin kappaletta, mutta myös yksi klassinen sävellys äänestettiin listalle. 

Äänestys suoritettiin postikorteilla, joita lähetettiin noin 10 000. Tulos julkistettiin takaperoisessa järjestyksessä 36-tuntisessa lähetyksessä, eikä aika riittänyt kaikkien soittamiseen, joten juontajat hyppivät kappaleiden yli kautta listan, lukuun ottamatta viidenkymmenen kärkeä. Radiomafia teki uuden lähetyksen samasta listasta seuraavana jouluna, jolloin aloitettiin sijasta 200 ja kaikki soitettiin.

Havaintoja 
 Menestyneimmät artistit: eniten kappaleita
 top 50:ssä: Queen ja Metallica (3 kpl)
 top 100:ssa: Metallica, Bon Jovi ja Bruce Springsteen (4 kpl)
 top 250:ssä: Metallica (8 kpl)
 top 500:ssa: The Beatles (14 kpl)
 Menestyneimmät kotimaiset: eniten kappaleita
 top 100:ssa: Dingo (2 kpl)
 top 250:ssä: Eppu Normaali (5 kpl)
 top 500:ssa: Eppu Normaali (10 kpl)
 Alkuperäisen esityksen lisäksi cover-versionsa listalle ovat saaneet kappaleet 
 ”California Dreamin’” (The Mamas & The Papas ja The Beach Boys)
 ”Knockin’ on Heaven’s Door” (Bob Dylan ja Guns N’ Roses)
 ”I Heard It Through the Grapevine” (Marvin Gaye ja Creedence Clearwater Revival - molemmat versiot ovat covereita)
 ”Sankarit” (J. Karjalainen Ja Mustat Lasit ja Kiekkoleijonat 95) 
 ”The Power of Love” (Jennifer Rush ja Céline Dion)
 ”Cocaine” (JJ Cale ja Eric Clapton)
 Korkein alkuperäisensä päihittänyt cover on Jimi Hendrixin ”All along the watchtower”
 Korkein instrumentaali on Santanan ”Samba pa ti”
 Korkein ainoastaan live-esityksenä julkaistu on Nirvanan versio David Bowien kappaleesta ”The man who sold the world” ja Hendrixin esittämänä ”Wild Thing”
 Korkein muun kuin suomen-, ruotsin- tai englanninkielinen on Eros Ramazzottin ”Cose della vita”
 Seuraavilla artisteilla ja yhtyeillä on vähintään viisi kappaletta listalla
 14: The Beatles
 10: Eppu Normaali
 9: Bon Jovi, CCR ja Pink Floyd
 8: Dire Straits, Jimi Hendrix, Guns N' Roses, Metallica, Nirvana, R.E.M. ja Queen
 7: Bruce Springsteen ja Led Zeppelin
 6: U2 ja The Doors
 5: Bryan Adams, Aerosmith, David Bowie, Deep Purple, J. Karjalainen, Madonna, The Rolling Stones, Roxette ja Sting

Lista 
Yhtäläisen äänimäärän saaneet jakoivat saman sijan. Tästä syystä listalla on itse asiassa 505 kappaletta. ”Finlandia” on klassista musiikkia, ja sen yhteydessä mainitaan säveltäjä ja sävellysvuosi.

Lähteet 

Radiomafia
Kansanpuolue (1932)

Kansanpuolue oli vuosina 1932–1936 toiminut suomalainen, lähinnä Kalajokilaaksossa vaikuttanut puolue, joka perustettiin talonpoikien protestiliikkeen petyttyä olemassa olleisiin puolueisiin. Puoluetta ei pidä sekoittaa sitä edeltäneeseen Kansanpuolueeseen (1917–1918) tai myöhemmin vaikuttaneeseen Suomen Kansanpuolueeseen (1951–1965).

Kansanpuolueen perustava kokous pidettiin 21. elokuuta 1932 Ylivieskassa. Uusi puolue oli päätetty perustaa samalla paikkakunnalla edelliskuussa pidetyssä kokouksessa, jossa asetettiin toimikunta valmistelemaan perustamista. Elokuun kokous hyväksyi puolueen ohjelman ja valitsi ensimmäisen puoluevaltuuston. Puolueen hallinnon keskuspaikaksi päätettiin julistaa Ylivieska ja paikkakunnan henkilöillä olikin suuri rooli puolueessa. Vaikka Kansanpuolueen synnyn taustalla oli vahvasti Nivalan konikapina, ei puoluejohtoon valittu näkyvästi tuolloin esillä olleita, vaan uusia kasvoja. Puoluevaltuuskunnan puheenjohtajaksi valittiin nivalalainen Yrjö Hautala ja varapuheenjohtajaksi alavieskalainen Fredrik Rautio. Loppuvuodesta 1932 puolue perusti äänenkannattajakseen Kansan Sana -lehden. Maaliskuussa 1933 Rautio nousi puheenjohtajaksi varapuheenjohtajan paikalta.

Kansanpuolueen ensimmäisessä puoluekokouksessaan hyväksymä, myöhemmin jonkin verran muutettu, ohjelma oli populistinen ja ennen kaikkea talonpojan asiaa ajava. Puolue vastusti virkamiesvaltaa, mutta luotti lujasti parlamentaariseen järjestelmään ja korosti muun muassa uskonnollisia arvoja.

Kansanpuolue sai ensimmäisissä eduskuntavaaleissaan 1933 9 390 ääntä (0,80 %) ja kaksi kansanedustajaa, jotka olivat maanviljelijät Heikki Niskanen ja Yrjö Hautala Oulun eteläisestä vaalipiiristä. Ehdokkaita oli lisäksi Vaasan läänin pohjoisessa vaalipiirissä. Kalajokilaakson monissa kunnissa puolueen kannatus oli 30–50 prosenttia, Saloisissa jopa 55,7 prosenttia. Kansanpuolueen suosiosta kärsi etenkin Maalaisliitto. Puolueella oli toimintansa aikana yhteensä 66 paikallisosastoa, joista suurin osa Kalajokilaaksossa.

Vuoden 1936 eduskuntavaaleissa Kansanpuolue sai vain yhden kansanedustajan ja 7 449 ääntä (0,63 %). Vaalien jälkeen puolue päätti yhdistyä yhdessä Suomen pienviljelijäin puolueen (SPP) kanssa Pienviljelijäin ja maalaiskansan puolueeksi. Yhtymistä oli enteillyt jo 1934 perustettu yhteinen lehti Pohjanmaan Sana, johon yhdistyivät Kansan Sana ja SPP:n Pohjanmaan pienviljelijä. Kiistaa puolueiden välillä syntyi ennen yhtymistä muun muassa perustettavan puolueen nimestä, ja loppuvuodesta 1935 Pohjanmaan Sanasta, jonka pienviljelijäpuoluelaiset valtasivat. Kansanpuolue perusti 1936 kilpailevan Maalaiskansa-lehden ja saman vuoden eduskuntavaaleissa puolueet tappelivat keskenään. Molempien puolueiden kärsittyä vaaleissa tappion muuttuivat mielipiteet viimein suotuisiksi yhtymiselle. Mukaan hankkeeseen tuli myös Pulatoimikuntien keskustoimikunta ja uusi puolue perustettiin Seinäjoella 20. joulukuuta 1936.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kansanpuolueen ohjelma 1932 (Pohtiva)

Suomalaiset agraaripuolueet
Entiset suomalaiset puolueet
Puolueohjelma

Puolueohjelma on poliittisen puolueen yleisohjelma, jollaista Suomen laki vaatii rekisteröityneeltä puolueelta. Puolueohjelma esittää puolueen politiikan periaatteita ja tavoitteita.

Puolueohjelman asema on erilainen eri puolueissa. Jotkut puolueet uudistavat puolueohjelmansa muutaman vuoden välein, kun taas toisilla kuluu puolueohjelmien päivitysten välissä kymmeniä vuosia.

Ohjelmatyypit 
Puolueohjelmia on erilaisia ja eritasoisia, joita ovat muun muassa:
 Periaateohjelma edustaa jäykkiä ja pysyviä maailmankatsomuksellisia periaatteita ja on luonteeltaan pysyvä.
 Toimintaohjelma luettelee lyhyehköjä ajanjakoja koskevia konkreettisia ja esittelee monesti propagoivasti hyvin yksityiskohtaisia toimintatavoitteita.
 Yleisohjelma on periaate- ja toimintaohjelman välimalli, joka ilmaisee aihepiirien liittymistä maailmankatsomuksellisiin kysymyksiin ja sen jälkeen esittelee yksityiskohtaisempia toimintavaatimuksia. Sisäisessä toiminnassa puolueet antavat yleisohjelmalle periaateohjelman aseman.
 Erityisohjelma kulkee yleisohjelman rinnalla ja sillä on selvästi käytännöllisen toimintaohjelman luonne.
 Organisatorinen erityisohjelma ei koske koko puoluetta, vaan ainoastaan osaa sen tavoittelemasta jäsen- ja kannattajakunnasta. Tällaisia ohjelmia ovat esimerkiksi nais- ja nuorisojärjestöjen ohjelmat.
 Funktionaalinen erityisohjelma käsittelee politiikan eri toimintalohkoja. Tällaisia ovat esimerkiksi talous-, sosiaali- ja kulttuuripoliittiset ohjelmat sekä kunnallispoliittiset ohjelmat.
 Reformiohjelma on hyvin seikkaperäinen ja keskitetty funktionaalinen ohjelma, jonka tavoite on konkreettisen uudistusvaatimuksen esittely ja propagoiminen.
 Tilannekohtaiset ohjelmat käsittää erityisesti vaaliohjelmat, jotka sisältävät selviä maailmankatsomuksellisia ja ideologisia arvokannanottoja ja yleensä sisältävät runsaasti puoluetaktisia, lyhytjännitteisiä ja tarkoitushakuisesti propagandistisia aineksia.
 Yhteistyöohjelmat muodostavat ohjelman yli puoluerajojen ja ovat toimintaohjelma esimerkiksi koalitiohallitusten yhteydessä tai muissa pyrkimyksissä yhteistoimintaan selvästi erilaisten ryhmien kesken.
 Kansainvälinen suositusohjelma ylittää kansallisvaltioiden rajat ja koskee lähes ainoastaan sosialististen puolueiden perustamisjulistuksia ja virallisia julkilausumia.

Historia 
Ensimmäisen poliittisen ohjelman Suomessa laati ruotsinkielinen Liberaalinen puolue vuonna 1880 ja toisen "nuoret suomalaiset" vuonna 1894. Vuosina 1899–1908 syntyi kaikkiaan kahdeksan puolueohjelmaa tai siihen verrattavaa periaateluetteloa. Puoluelaitoksen perustamisvaiheeseen kuului olennaisesti ideologinen debatti ja tarve esitellä puoluetta äänestäjille synnytti periaatetasoisia ohjelmia ja julistuksia.

Katso myös 
 Kansallissosialistinen puolueohjelma (Saksan kansallissosialistisen puolueen puolueohjelma)
 Erfurtin ohjelma (Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen puolueohjelma)
 Forssan ohjelma (Suomen sosiaalidemokraattisen puolueen puolueohjelma)

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 POHTIVA – Poliittisten ohjelmien tietovaranto.

Puolueet
Jakojäännös

Jakojäännös eli modulo on kokonaisluku, joka jää yli kun jokin kokonaisluku jaetaan jollain toisella kokonaisluvulla siten, että myös tuloksen tulee olla kokonaisluku. Esimerkiksi jakojäännös, kun luku 41 jaetaan luvulla 4, on 1 eli . Kongruenssilaskuissa ja niihin perustuvassa modulaarisessa aritmetiikassa tämä merkitään 41 ≡ 1 (mod 4) eli 41 on kongruentti luvulle 1 modulo 4.

Yleisemmin mikä tahansa kokonaisluku voidaan esittää muodossa , missä r on jakojäännös ja  (ks. jakoyhtälö).

Jos yllä olevassa yhtälössä jakojäännös , sanotaan että luku  on jaollinen luvulla .

Kirjallisuutta 

 
 

Aritmetiikka
Lukuteoria
Seulonnan keskeiset artikkelit
Goldbachin konjektuuri

Goldbachin konjektuuri on preussilaisen Christian Goldbachin ehdottama otaksuma. Goldbach kirjoitti matemaatikko Leonhard Eulerille vuonna 1742 kirjeen, jossa hän ehdotti seuraavaa konjektuuria:

Jokainen viittä suurempi kokonaisluku on kolmen alkuluvun summa.

Euler kiinnostui ongelmasta ja vastasi seuraavalla konjektuurilla:

Jokainen kahta suurempi parillinen luku on kahden alkuluvun summa.

Goldbachin alkuperäinen ehdotus tunnetaan nimellä Goldbachin heikko konjektuuri ja Eulerin ehdotus nimellä Goldbachin vahva konjektuuri. Nimitykset tulevat siitä, että koska parilliseen lukuun voi aina lisätä alkuluvun kolme, heikko konjektuuri on tosi, jos vahva konjektuuri on tosi. Alkuluvut saavat olla samat (esimerkiksi 14 = 7+7).

Goldbachin konjektuuria ei ole toistaiseksi pystytty todistamaan todeksi. Se on yksi vanhimmista todistamattomista matematiikan konjektuureista. Goldbachin heikolle konjektuurille on kuitenkin löydetty raja, mistä alkaen väite on tosi. 

Goldbachin vahvan konjektuurin on toisaalta osoitettu pitävän paikkansa melko suuriin lukuihin asti. Seuraava taulukko kertoo tutkimuksissa saavutetut rajat. Taulukon kaksi ensimmäistä tulosta on saavutettu ennen tietokoneiden aikakautta.

Laajemman kiinnostuksen Goldbachin konjektuurin tutkimiseen massiivisten tietokoneajojen avulla herätti Matti K. Sinisalon Mathematics of Computation -nimisessä tiedejulkaisussa vuonna 1993 ilmestynyt artikkeli, jossa väittämän osoitettiin pitävän paikkansa kaikilla lukua 4 suuremmilla parillisilla kokonaisluvuilla lukuun 400 000 000 000 asti. 

Goldbachin väittämän tyyppistä tulosta ei voida luonnollisesti koskaan todistaa pelkkien massiivisten tietokoneajojen avulla. Teoreettisesti voidaan monista lukuteorian väittämistä usein osoittaa, että ne pitävät paikkansa jostakin tietystä luvusta lähtien. Jos tämä raja on tietokoneiden avulla saavutettavissa, väittämä saadaan täydellisesti todistettua.

Goldbachin konjektuuri on suuressa osassa kirjassa Petros-setä ja Goldbachin hypoteesi.

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Goldbachin alkuperäinen kirje Eulerille 
 Goldbach's conjecture, osa Chris Caldwellin alkulukusivuja 
 A million-dollar maths question. Anjana Ahujan artikkeli The Timesissä 16. marraskuuta 2000 
 Goldbach conjecture verification, Tomás Oliveira e Silvan hajautetun laskennan projekti Golbachin konjektuuria varten 
 Verkossa oleva laskin Goldbachin hypoteesin testaamiseen 

Analyyttinen lukuteoria
Konjektuurit
Inessiivi

Inessiivi eli sisäolento eli sisäinen olosija on sijamuoto, joka perusmerkityksessään ilmaisee sijaintia jossakin paikassa tai jonkin sisällä ja vastaa esimerkiksi kysymykseen missä. Luetellessa suomen paikallissijoja mainitaan ensin yl. inessiivi.

Inessiivi on yksi suomen kielen sisäpaikallissijoista illatiivin eli sisäisen tulosijan sekä elatiivin eli sisäisen erosijan ohella. Sen vastine ulkopaikallissijojen ryhmässä on ulkoinen olosija eli adessiivi. Yleiseksi olosijaksi puolestaan voidaan joskus luonnehtia essiiviä.

Inessiivi eri kielissä
Inessiivi esiintyy monissa uralilaisissa kielissä.

Suomi
Inessiivin pääte sekä yksikössä että monikossa on -ssa tai -ssä vokaalisoinnusta riippuen. Yksikön inessiivi muodostetaan genetiivivartalon avulla, monikon inessiivi monikkovartalon avulla.

Esimerkkejä:

Nominatiivi | Yks. Inessiivi | Mon. Inessiivi
Kissa       | Kissassa       | Kissoissa
Perhe       | Perheessä      | Perheissä

Inessiiviä käytetään yleensä ilmaisemaan paikkaa: Istuimme keittiössä. Sillä on myös monia muita merkityksiä. Esimerkkejä:
 paikallaan, kiinni jossakin: sukat jalassa, hattu päässä, ruoka pöydässä
 olotila: Onko hän vielä hengissä? Leipä on homeessa, taivas on pilvessä. Nenä on tukossa.
 toiminta: Hän oli ruoanlaitossa, kun tulimme. Kenen palveluksessa olet? Olen menossa kouluun. Hän on lakossa.
 aika: Minun iässäni, tuossa tuokiossa, viime tingassa.

Viro
Virossa inessiivin (seesütlev) pääte on -s. Esimerkkejä:
 majas 'talossa'
 Eestis 'Virossa'

Ersä
Ersämordvassa inessiivin pääte on -so (-se).

 toso 'siellä'
 viŕse 'metsässä'

Sitä käytetään myös välineenä ja silloin se vastaa suomen adessiivia. Esimerkiksi: keďse 'kädellä', toroso 'miekalla'.

Unkari
Unkarin kielessä inessiivin pääte on -ban/-ben. Käyttö vastaa paljolti suomen inessiiviä, joskus myös adessiivia:   
 paikka: házban 'talossa', Finnországban 'Suomessa'   
 olotila: beszél álmában 'hän puhuu unissaan'   
 aika: délben 'keskipäivällä'

Aiheesta muualla 
 Mitä sisä- ja ulkopaikallissijoilla tarkoitetaan? Iso suomen kielioppi verkossa (VISK): § 1238. Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2008.
 Panu Mäkinen: Suomen kielioppi  1999–2004.
 Jukka Korpela: Eikö saisi myydä asuntoa parvekkeella? Suomen kielen ns. paikallissijojen hyvästä käytöstä 2002–2008.

Sijamuodot
Pulkkilan taistelu

Pulkkilan taistelu käytiin  2. toukokuuta vuonna 1808 Suomen sodan aikana. Eversti Sandelsin johtamat ruotsalaiset voittivat everstiluutnantti  Obuhovin 500 miehen venäläisosaston Pulkkilassa. Voitto mahdollisti Sandelsin etenemisen kohti Kuopiota. 

Kuopiosta lähtenyt Obuhov oli tuomassa tarvikkeita kenraali Bulatovin joukolle ja hän oli pysähtynyt Pulkkilaan. Kun Rantsilaan leiriytynyt Sandels sai tietää venäläisosastosta hän suuntasi Pulkkilaa kohti. Aamusumun aikana Sandels hyökkäsi Pulkkilaan pihtiliikkeellä, jolloin venäläiset vetäytyivät kylän taloihin ja tulittivat sieltä käsin hyökkääjiä. Neljä tuntia kestänyt taistelu päättyi, kun pahasti haavoittunut Obuhov antautui vangiksi yhdessä 4 upseerin, 18 aliupseerin, 21 kasakan sekä 197 jalkaväkimiehen kanssa.  Voitto avasi Sandelsille mahdollisuuden edetä Savoon.
Taistelussa komppanioineen kunnostautunut kapteeni Joachim Zachris Duncker sai kunniatehtäväkseen viedä takavarikoidut liput Ruotsiin ja laskea ne kuninkaan jalkojen juureen. Lippujen lisäksi Sandels sai sotasaaliiksi 6-naulaisen tykin ja kaksi ammusvaunua, 200 kivääriä pistimineen, kolme patruunakuormaa sekä runsaasti muonaa. 

O. Junttolan suunnittelema Pulkkilan taistelun muistopatsas paljastettiin 30. huhtikuuta 1933 Pulkkilan keskustassa. Patsaan tekstinä oli alun perin Tässä Sandels suomalaisineen löi ryssän, mutta 1940-luvulla se muutettiin muotoon Tässä Sandels suomalaisineen löi vihollisen.

Lähteet 
 Pekka Kemppainen: Suomen sota 200 v

Viitteet

Aiheesta muualla
Matkakertomus vuodelta 1947

Suomen sodan taistelut
Pulkkila
1808
Pohjois-Pohjanmaan historia
Seurausetiikka

Seurausetiikan (tarkoitusperäetiikan, seuraamusetiikan, teleologisen etiikan, konsekventialismin) mukaan teon moraalinen arvo määräytyy sen ennakoitavissa olevien, ennakoitujen, aiottujen tai tosiasiallisten seurausten mukaan. Seurausetiikan mukaan keinot ja niiden seuraukset pitää ottaa huomioon seurauksina.

Seurauseettisiä teorioita 

Yleisin seurausetiikan muoto on utilitarismi eli hyötyetiikka. Sen mukaan tekoja tulee arvioida niiden tuottaman utiliteetin eli hyödyn perusteella. Utilitarismin keskeinen kysymys on hyödyn määrittely: on esitetty, että hyötyä voivat olla hyvinvointi, mielihyvä, onnellisuus tai preferenssien toteutuminen. John Stuart Mill esittelee seurausetiikan klassikkoteoksessaan Utilitarismi (1861). 

Muita seurausetiikan muotoja ovat hedonismi, jossa päämääränä on nautinnon maksimointi, ja eudaimonismi eli onnellisuusetiikka, jossa pyritään onnellisuuden maksimoimiseen. Uudempia 1980- ja 1990-luvuilla kehittämään alettuja seurausetiikan muotoja edustavat muun muassa prioritarismi ja suffisientarismi, joista edellisen toi yleiseen tietoisuuteen Derek Parfit.

Merkittäviä seurausetiikan edustajia

Jeremy Bentham
R. M. Hare
G. E. Moore
Derek Parfit
Amartya Sen
Henry Sidgwick
Peter Singer
John Stuart Mill

Suomalaisia seurausetiikan edustajia

Heta Gylling
Matti Häyry

Katso myös 

Etiikka
Velvollisuusetiikka

Kirjallisuutta 
 
 
 
 
 
Scheffler, Samuel (1994). The Rejection of Consequentialism: A Philosophical Investigation of the Considerations Underlying Rival Moral Conceptions. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-823511-9.

Aiheesta muualla 
Stanford Encyclopedia of Philosophy: 
 Consequentialism
 Rule Consequentialism
Utiliarianism Resources 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Tuomas W. Hyrskymurto

Tuomas Wilho Hyrskymurto ent. Hellsten (14. syyskuuta 1881 Turku – 31. elokuuta 1920 Pietari) oli suomalainen kommunistinen vallankumousmies, alun perin turkulainen kauppias.

Hyrskymurto oli ollut vangittuna jo 1906 Hakaniemen mellakan yhteydessä sattuneiden tapausten vuoksi. Vuonna 1917 hän kuului Turun sos.dem. kunnallisjärjestön radikaalin siiven johtajiin ja oli perustamassa Turun punakaartia.

Suomen sisällissodassa Hyrskymurto oli punaisten pohjoisen rintaman järjestyskomissaarina ja Tampereen punakaartin esikunnan jäsenenä. Sodan alkuvaiheessa Hyrskymurron johtama Turun punakaartin 300-miehinen ratsuväkikomppania miehitti Toijalan tärkeän risteysaseman 26. tammikuuta 1918. Hänen väitetään myötävaikuttaneen 31. tammikuuta tapahtuneeseen Suinulan verilöylyyn kieltämällä punaisia ottamasta vankeja. Hän sai tapahtumista lisänimen Suinulan teurastaja. Hyrskymurto toimi Tampereella punaisten pohjoisrintaman esikunnassa järjestyskomissaarina.

Valkoisten saartorenkaan alkaessa kiristyä Hyrskymurto pakeni Tampereelta ja toimi Toijalassa punaisten armeijakuntaa komentaneen Eino Rahjan apulaisena tämän yrittäessä murtaa Tampereen saartoa etelästä käsin. Kuurilassa surmattiin todennäköisesti Tuomas Hyrskymurron käskystä 23 Mustialan maanviljelysopiston oppilasta 20. huhtikuuta. Sodan loppuvaiheessa Hyrskymurto pakeni Neuvosto-Venäjälle. Poistuessaan Suomesta Hyrskymurto jätti valtakunnanrajalle selvästi havaittavaan paikkaan huomattavan määrän Helsingin yliopistolle osoitettua suomalaista ja ulkomaista bolshevikkikirjallisuutta. Tämä kirjaerä päätyikin yliopiston kirjastoon.

Neuvosto-Venäjällä Hyrskymurto työskenteli SKP:n keskuskomitean järjestäjänä. Hän sai surmansa Kuusisen klubin murhien yhteydessä 31. elokuuta 1920 Pietarissa. Hyrskymurto on haudattu Pietarin Mars-kentälle ja hänen nimensä löytyy siellä olevasta Elokuun kommunardien hautakivestä.

Lähteet 
 Lars Westerlund (toim.) Suomalaiset ensimmäisessä maailmansodassa. Valtioneuvoston kanslia 2004. Hyrskymurron henkilötiedot s. 189 
 Suinulan tapahtumat
 Toijalan tapahtumat
 Veikko Yläjääski: Yliopisto vallankumouksen pyörteissä. Yliopistolainen 6/1998

Viitteet

Suomen sisällissodan punaiset
Suomen sisällissodan terroriin osalliset henkilöt
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Suomalaiset henkirikosten uhrit
Sotarikoksista syytetyt
Vuonna 1881 syntyneet
Vuonna 1920 kuolleet
Maitotuote

Maitotuotteet ovat raakamaidosta valmistettuja elintarvikkeita. Maitotuotteita ovat esimerkiksi maito, piimä, viili, jogurtti, juusto, kerma, hapankerma, voi, kermaviili, jäätelö ja maitojauhe. Maitotuotteet valmistetaan ja pakataan yleensä meijereissä.

Maitotuotteet jaetaan rasvapitoisuuden perusteella täysrasvaisiin, kevyttuotteisiin ja rasvattomiin maitotuotteisiin. Täysrasvaisten maitotuotteiden rasvapitoisuus on sama tai melko lähellä raakamaidon tai siitä kirnuttavan kerman rasvapitoisuutta.

Maitotuotteiden valmistuksessa käytettäviä menetelmiä ovat esimerkiksi rasvan erottaminen (eli separointi), kirnuaminen, homogenointi, pastörointi, hapattaminen, juoksuttaminen ja kuivaus.

Separoinnin tuloksena maidosta saadaan rasvatonta eli kuorittua maitoa (kurria) ja kermaa, joka voidaan hapattaa kermaviiliksi, ranskankermaksi tai smetanaksi taikka kirnuta voiksi. Maitotuotteiden rasvapitoisuutta voidaan alentaa lisäämällä niihin rasvatonta maitoa ja nostaa lisäämällä kermaa. Pastöroinnissa maito kuumennetaan, jotta sen sisältämät mikrobit tuhoutuvat. Hapattaminen tapahtuu jollain tarkoituksenmukaisella maitohappobakteeri-puhdasviljelmällä. Homogenointi tarkoittaa maidon rasvan pilkkomista niin ettei se erotu maidosta. Juustoa valmistetaan maitoa juoksuttamalla, jolloin siitä irtoaa heraa. Haihduttamalla vesi maidosta saadaan maitojauhetta.

Maitotuotteet olivat euromääräisesti Suomen suurin päivittäistavarakaupan elintarvikeryhmä vuonna 2020. Suomi saa vientituloja etenkin voista, koska monet maat pitävät suomalaista voita maailman parhaana.

Katso myös
 Hapanmaitotuote
 Maitotuotteiden terveysvaikutukset

Lähteet
August Dufva

August Dufva (synt. n. 1888) oli pietarinsuomalainen sorvari, joka toimi Pietarin suomalaisen punakaartin päällikkönä ja myöhemmin Suomen sisällissodan aikana rintamakomentajana Tampereella.

Toiminta punakaartissa 
Pietarin suomalainen punakaarti perustettiin lokakuun vallankumouksen jälkeen marraskuussa 1917, jolloin Dufva valittiin sen ensimmäiseksi päälliköksi. Sisällissodan sytyttyä 27. tammikuuta 1918, punakaarti lähetettiin Suomeen, missä se osallistui Hämeen rintamalla käytyihin taisteluihin. Tampereen taistelun aikana maalis–huhtikuussa punaiset jakoivat kaupungin kolmeen puolustusvyöhykkeeseen. Dufva sai komennettavakseen eteläisen rintamalohkon, johon kuului myös pääradan varsi. Läntisen päälliköksi nimitettiin Aatto Koivunen ja itäisen Jaakko Meriö.

Neuvosto-Venäjällä 
Valkoisten vallattua Tampereen, Dufva pakeni huhtikuun puolivälissä Lahden, Kouvolan ja Viipurin kautta Neuvosto-Venäjälle. Hänen mukanaan pakomatkalla olivat myös Verner ja Jalmar Lehtimäki, Eino Rahja sekä Aleksanteri Vasten. Venäjälle saavuttuaan Dufva palveli brittien perustamassa Muurmannin legioonassa, jossa hän vuoden 1919 alusta toimi majuri Ronald Forbes Meiklejohnin alaisuudessa tiedustelu- ja vakoilutehtävissä päätehtävänään Suomen asioiden seuraaminen. Myöhemmin 1920-luvun alkupuolella hän vaikutti ainakin Leningradissa.

Lähteet 

Suomen sisällissodan punaiset
1880-luvulla syntyneet
Syntymävuosi puuttuu
Kuolinvuosi puuttuu
Pietarinsuomalaiset
Imaginaariluku

Imaginaariluku on negatiivisen luvun tai nollan neliöjuuri. Toisin sanoen imaginaariluku on sellainen kompleksiluku, jonka reaaliosa on 0. Usein imaginaarilukua kutsutaan puhtaaksi imaginaariluvuksi erotukseksi yleisistä imaginaariluvuista eli kompleksiluvuista.

Käyttäen ei-negatiivista reaalilukua  imaginaariluku voidaan ilmaista muodossa 

, 

missä  on imaginaariyksikkö, joka toteuttaa yhtälön . Sähkötekniikassa imaginaariyksikköä on perinteisesti merkitty kirjaimella j, koska i on varattu sähkövirran hetkellisarvon symboliksi.

Nolla on sekä reaaliluku että imaginaariluku, koska . Nollan imaginaarisuuden seurauksena imaginaariluvut muodostavat yhteenlaskun suhteen ryhmän. Myöhemmin havaittiin, että imaginaarilukujen yhdessä reaalilukujen kanssa muodostama kompleksilukujen kunta on aivan välttämätön funktioteorian kehittämiseksi.

Imaginaariluvun alkuperä
Italialainen Rafael Bombelli määritteli imaginaariluvut vuonna 1572. Käsite imaginaarinen tulee ranskalaiselta René Descartesilta, joka piti kompleksilukuja mielikuvituksen tuotteina. 

Imaginaariluvut otettiin käyttöön, jotta yhtälöillä tyyppiä

missä  > 0, olisi olemassa ratkaisut .

Imaginaarilukujen soveltaminen
Fysiikan ja tekniikan jaksollisten ilmiöiden käsittely muuttuu imaginaarilukujen avulla yksinkertaiseksi. Siten värähtelyjen ja vaihtosähkösuureiden esitys tehdään perinteisesti kompleksilukujen avulla.

Katso myös
Juuri (laskutoimitus)

Lähteet

Aiheesta muualla

Kirjallisuutta
 
 
 

Kompleksiluvut
Seulonnan keskeiset artikkelit