Suomen Teiniliitto

Suomen Teiniliitto r.y. oli vuosina 1939–1984 toiminut Suomen oppikoulujen oppilaiden valtakunnallinen etujärjestö. Liitto oli voimakkaasti politisoitunut ja ahkera yhteiskunnallinen kannanottaja 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulla, ja sen kautta rekrytoitiin politiikkaan monet myöhemmin Suomen tunnetuimmiksi kohonneet poliitikot ja yhteiskunnalliset vaikuttajat. Konkurssiin ajautunut Teiniliitto lakkautettiin käytännössä vuonna 1983, virallisesti vuonna 1984. Teiniliiton lakkauttamisen jälkeiseen tyhjiöön perustettiin Suomen lukiolaisten liitto ajamaan lukiolaisten etuja.

Varhaisemmat vaiheet
Teiniliitto perustettiin nimellä Suomen Oppikoulujen Toverikuntien Liitto oppikoulujen yläluokkalaisten toverikuntien kattojärjestöksi 4. kesäkuuta 1939, marsalkka Mannerheimin syntymäpäivänä. Vuonna 1943 nimi muuttui Suomen Teiniliitoksi. Vuonna 1945 julkaistiin Teinin Kirja. Myöhemmin alkoivat ilmestyä Teini-lehti ja Teinikalenteri. Sanalla ”teini” haluttiin vaalia vanhoja opiskelijoiden teinilauluperinteitä. Järjestö oli pitkään hengeltään kansallis-konservatiivinen ja suhteellisen epäpoliittinen, mutta sen itsetunto kasvoi, kun oppikoululaisten määrä paisui nopeasti 1950–1960-luvuilla. 

Vuonna 1964 Teiniliittoon kuului 41 alueellista teiniyhdistystä ja 415 paikallista teinikuntaa, joissa oli yhteensä liki 77 000 jäsentä.

Suuruuden päivät ja avoimen poliittisuuden kausi

Teiniliitto alkoi saada avoimen vasemmistolaista sävyä 1960-luvun jälkipuoliskolla, jolloin se aktivoitui muutenkin yhteiskunnallisesti. Taitekohtana oli vuosi 1965, jolloin liiton säännöistä sen tarkoituksen määritelmään sisältyneestä edistettävien asioiden luettelosta poistettiin sanat ”kansallinen yhteenkuuluvuus” ja ”maanpuolustustahto”, ja niiden tilalle lisättiin ”kansainvälinen yhteisymmärrys”.

Teiniliitto oli kymmenillä tuhansilla jäsenillään tärkeä vaikuttaja 1960-luvun ja 1970-luvun alun Suomessa. Vuodesta 1966 Teinilehti jaettiin automaattisesti jokaiselle oppikoulun yläluokkalaiselle ja sen levikki oli yli 100 000. Sen sanottiin olleen ainoa lehti, joka pystyi levittämään vasemmistolaista ideologiaa porvarillisiin koteihin.

Teiniliitto alkoi ajaa kouluihin radikaalia kasvatusmetodien uudistamista Summerhill-koulun hengessä. Liiton eräänlaisena pääideologina tässä oli tuleva tutkija Yrjö Engeström. Liiton toimintaan kuului myös taksvärkkikeräysten valtakunnallinen organisoiminen; aiemmin rahaa oli kerätty kotimaahan muun muassa rajaseudun lapsille, sotainvalideille ja Sibelius-monumenttiin, mutta 1960-luvun lopulta alkaen keräysvarat suunnattiin kolmannen maailman kehitysaputyöhön. Toiminnan hengen muutosta korosti se, että vuonna 1969 tukikohteeksi valittiin tiukan kädenväännön jälkeen Tansaniassa maanpaossa toiminut Mosambik-instituutti, jolla oli kytkös Frelimoon, Portugalin siirtomaavaltaa vastaan taistelleeseen marxilais-leniniläiseen vapautusliikkeeseen. Keräyskohteessa yhdistyivät köyhien lukutaidon edistäminen ja anti-imperialistinen taistelu.

Samoihin aikoihin räväköiden mielenosoitusten järjestäminen tuli osaksi Teiniliiton toimintatapoja. Esimerkiksi 31. tammikuuta 1969 opiskelijoiden oikeusturvan puolesta järjestetyssä mielenosoituksessa kouluhallituksen talon seinää pommitettiin lumipalloilla ja kananmunilla. Liitto tuki myös Vietnamin sodan vastaisia mielenosoituksia ja keräsi myöhemmin rahaa Vietnamiinkin. Lokakuussa 1972 Teiniliitto organisoi taksvärkkikeräyksen Nguyen Van Troi -lastensairaalan rakentamiseksi Pohjois-Vietnamiin. 

Teiniliitto puoluepolitisoitui 1970-luvun alussa nopeasti, ja kommunismin ollessa suosiossa vähemmistökommunistit eli taistolaiset saivat haltuunsa liiton johtopaikat. Monet siihen asti puolueettomat liiton ideologiset suunnannäyttäjät ”kääntyivät” taistolaisiksi vuosien 1970–1971 aikana. Virallisesti liittoa johti koko 1970-luvun ajan vasemmiston ja keskustan ”yleisdemokraattinen rintama” ja puheenjohtajan paikka kuului vielä vuosikymmenen alkupuolella sosialidemokraateille. Taistolaisilla oli kuitenkin vuodesta 1972 alkaen puolet hallituspaikoista, enemmistö piirisihteereistä ja pääsihteerin paikka. Lopulta he kaappasivat puheenjohtajankin paikan. Parhaimmillaan liiton 18 piiristä 16:tta johti vähemmistökommunisti. Teiniliitosta muodostui näin nuortaistolaisen liikkeen keskeinen rekrytointikanava. Risto Ahosen mukaan Teiniliitosta tuli kuitenkin 1970-luvulla yleispoliittinen lausuntoautomaatti, eikä taistolaisten tavoitteeksi ottama vallankumous johtanut mihinkään hyvään järjestön kannalta. Kontrasti 1960-luvun kansainvälistyvään ja keskustelevaan Teiniliittoon oli suuri.

Teiniliiton kulta-aikaa oli 1970-luvun alkupuoli, jolloin Kouluhallituksen pääjohtaja Erkki Aho ja opetusministeri Ulf Sundqvist suhtautuivat vakavasti sen kannanottoihin kouludemokratian kehittämisestä. Teiniliitto onnistui menestyksekkäästi lobbaamaan kouluneuvostot Suomen oppikouluihin, mutta saavutus kääntyi lopulta liittoa vastaan: kun kouluneuvostovaalit vuodesta toiseen osoittivat, ettei liittoa johtaneilla taistolaisilla ollut valta-asemaansa vastaavaa kannatusta oppikoululaisten parissa, alkoi koko organisaation uskottavuus koululaisten äänitorvena heiketä. Kun vielä talouskin mureni 1970-luvun puolivälissä ja jäsenkato paljastui, oli vuosikymmenen loppupuolisko käytännössä järjestölle hidasta kuolemista. Kouluneuvostovaalien puoluepolitisoitumisen vuoksi kouluneuvostojen toiminta ei vastannut niille lain perusteluissa asetettuja tavoitteita, joten laki neuvostoista kumottiin myöhemmin.

Valtionapujen menetys ja jäsenkato liiton kaatajina
1970-luvun puolivälissä taistolaisten epädemokraattiset menetelmät johtivat pahoihin ongelmiin. Keväällä 1975 kulttuuriministeri Marjatta Väänänen lakkautti tilapäisesti Teiniliiton valtionavun, kunnes valtiontalouden tarkastusvirasto olisi tehnyt liitosta perusteellisen selvityksen. Samana vuonna puheenjohtajaksi valittu Jussi Kasanen kertoi, että hänen ryhmänsä eli sosiaalidemokraatit olivat aiheuttaneet opetusministerin puuttumisen liiton valtionavun käyttöön. Edellinen puheenjohtaja Matti Viialainen puolestaan arveli syynä olleen porvarien valtakirjojen hylkääminen vuoden 1975 liittokokouksessa.

Teiniliiton talousongelmat ja paha jäsenkato paljastuivat selvityksen myötä. Tapaus oli skandaali, sillä liiton johdon epäiltiin ilmoittaneen todellisuuteen nähden moninkertaiset jäsenluvut saadakseen enemmän valtionapuja ja poliittista painoarvoa kannanotoilleen. Todellisten lukujen selvittyä liiton saama valtionapu laski kymmenesosaan, josta ulosottajat veivät vielä osansa. Tästä lähtien Teiniliitto kävi eloonjäämistaistelua. Pääosa toimihenkilöistä lomautettiin toukokuussa 1975, piirien työntekijät irtisanottiin ja keskustoimiston työntekijät pakkolomautettiin edelleen kirjanpitäjää ja taloudenhoitajaa lukuun ottamatta lokakuussa. Tarkastusraportti valmistui lokakuussa 1975, ja se osoitti virheitä ja leväperäisyyksiä taloudenhoidossa, myös taksvärkkirahojen hoidossa. Poliittisten tahojen toiveista huolimatta suoranaisia väärinkäytöksiä ei kuitenkaan paljastunut. Epäilyksiä tosin herätti se, että liiton arkisto katosi salaperäisesti talven 1975–1976 aikana. Se löydettiin liiton lakkauttamisen jälkeen 1980-luvun lopulla kätkettynä erään kerrostalon kellarista Helsingin Vallilasta. Vastaselvityksistä huolimatta valtionapu jäi pysyvästi alhaiselle tasolle ja jäsenkato paheni entisestään. Teiniliiton politiikassa ei tapahtunut kuitenkaan muutoksia ja taksvärkkejäkin järjestettiin vielä joitakin vuosia, viimeinen vuonna 1982.

Teiniliitto yritti 1970-luvun lopussa kerätä rahaa vaihteeksi omaan toimintaansa ja saada kipeästi kaipaamiansa uusia jäseniä. Työtä ei kuitenkaan tehty enää koko sydämellä, sillä jäsenmäärät eivät kiinnostaneet edes liittoa sanottavasti. Vuonna 1983 arviot jäsenmäärästä vaihtelivat 500:n ja 12 000:n välillä. Teiniliitto lakkautettiin samana vuonna, virallisesti kuitenkin vasta vuonna 1984. Lakkauttamiseen vaikuttivat keskeisesti paitsi talousongelmat ja niitä koskeneet epäilyt, joita esimerkiksi Mosambikin taksvärkkirahoista otettu hätälaina oli omiaan ruokkimaan, myös se, että kannatustaan kouluissa merkittävästi 1980-luvun alussa kasvattaneet kokoomusnuoret katsoivat vasemmiston pilanneen Teiniliiton maineen lopullisesti ylipolitisoituneella 1970-luvulla.

Kokoomusnuorten kamppailu vallasta 
Antti Blåfieldin ja Pekka Vuoriston mukaan jo vuonna 1974 kokoomusnuorten Peter Fagernäs, Ilkka Kanerva, Anders Blom ja Heikki S. von Hertzen olivat päättäneet, että Teiniliiton oli aika mennä. Kokoomusnuoria oli harmittanut pitkään heidän järjestelmällinen sulkemisensa Teiniliiton toiminnassa oppositioon, vaikka he keräsivätkin kouluneuvostovaaleissa jopa 40 prosentin kannatuslukuja. Ben Zyskowiczin joulukuussa 1973 antaman raportin mukaan Kokoomuksen Nuorten Liiton vaikutusvalta Teiniliitossa oli nollassa ja "stalinistien" valta vain kasvanut. Hänen mukaansa kommunistit halusivat korostaa Teiniliiton itsenäisyyttä poliittisista organisaatioista, jotta saisivat korostettua liiton omaa organisaatiota. Myös sosiaalidemokraatit etsivät samoihin aikoihin tahoillaan keinoja murtaa taistolaisten valta, jonka käsiin he olivat Teiniliiton menettäneet. 

Teiniliiton kaaduttua kokoomusnuoret asettivat vuonna 1983 Matti Niirasen johdolla tavoitteekseen Suomen Lukiolaisten liitto ry:n perustamisen Teiniliiton tilalle, mikä tapahtuikin jo vuonna 1985.

Teiniliittolaisia
Tunnettuja teiniliittolaisia olivat muun muassa Erkki Tuomioja (varapuheenjohtaja 1967–1968), Ben Zyskowicz, Kimmo Sasi, Ilkka Kanerva, Lauri Ihalainen, Jacob Söderman, Erkki Liikanen, Matti Viialainen, Esko Aho, Leif Fagernäs, ja Satu Hassi. Myös tuleva historiantutkija Kimmo Rentola oli liitossa aktiivinen 1970-luvulla.

Etenkin sosiaalidemokraateille Teiniliitto oli merkittävä astinlauta, koska he johtivat kansainvälistymistä liiton nousukaudella 1963–1970.

Liiton puheenjohtajat
Erkki Salonen 1939–1944
Jorma Louhivuori 1945
Lauri Pöyhönen 1946
Olli Hurtta  1947–1948
Veikko Sjöblom 1949 (kokoomus)
Kauko Sipponen  1950
Mikko Pohtola  1951
Aira Forsman  1952
Olli Suontausta  1953–1954
Teuvo Olli 1955 (myöhemmin TPSL)
Olli Vuorinen  1956
Teuvo Vähäkylä  1957
Jaakko Tapaninen  1958
Kalevi Kauniskangas 1959
Kyösti Toivonen  1960
Heikki Pöntiskoski 1961
Esa Peltonen  1962 
Tuomo Tirkkonen 1963–1964 (SDP)
Kari Puro 1965 (SDP)
Risto Volanen 1966 (puheenjohtajana sitoutumaton, sitten Keskusta)
Otso Appelqvist 1967–1968 
Olli J. Ojanen 1969 ("radikaaliliberaali")
Rauna-Riitta Lahtela 1969–1970 (ensin puolueeton, sitten SKDL:n vähemmistö)
Erkki Liikanen 1970–1971 (SDP), varapuheenjohtaja 1969–1970
Erno Lehtinen 1971–1973 (SDP)
Jukka Oas 1973–1974 (SDP)
Matti Viialainen 1974–1975 (SKDL:n vähemmistö)
Jussi Kasanen 1975–? (SDP)
Johannes Remy –1982 (SDP)

Pääsihteerinä 1960–1970-lukujen taitteessa oli Marianne Laxén.

Katso myös
Teinien Tuki

Lähteet

Paavo Kärenlampi: Taistelu kouludemokratiasta. Kouludemokratian aalto Suomessa. SKS, Helsinki 1999.
Kimmo Rentola: Kevään 1968 isänmaan toivot Viitattu 16.3.2011.
Teinikalenteri 1962–63

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Teinien taksvärkki: Ykskaks maailma paremmaks! 
 Teiniliitto oli aikansa mahtijärjestö. Ylen Elävä arkisto

Suomalaiset nuorisojärjestöt