joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Requiem – Fortissimo

Requiem – Fortissimo  on australialaisen Virgin Black -yhtyeen neljäs albumi, joka julkaistiin 19. helmikuuta 2008.

Requiem – Fortissimo on kolmas osa Virgin Blackin Requiem-albumitrilogiassa ja toinen julkaisu Requiem - Mezzo Forten jälkeen. Musiikillisesti albumi painottuu koruttomaan, rujoon death-doom metaliin ja muistuttaa etäisesti 1990-luvun alun brittiläistä, My Dying Briden ja Paradise Lostin edustamaa death-doom-aaltoa.

Laulaja Rowan London kertoo albumista:

Kappalelista

Lähteet

Aiheesta muualla
Albumi The End Recordsin sivulla
Albumi Blabbermouthin sivulla, 
Requiem - Fortissimo Encyclopaedia Metallum -sivustolla

Vuoden 2008 albumit
Konseptialbumit
Virgin Blackin albumit
Studio 54

Studio 54 oli Yhdysvalloissa New Yorkin keskikaupungilla sijainnut yökerho. Tila oli alun perin oopperateatteri, vuonna 1927 avattu Gallo Opera House, ja toimii nykyäänkin teatterina. Kiinteistössä toimi useita eri teattereita, kunnes CBS osti rakennuksen 1942 ja käytti sitä radiolähetysten ja myöhemmin tv-tuotantojen studiona. Steve Rubell ja Ian Schrager ostivat teatterin ja avasivat huhtikuussa 1977 Studio 54 -yökerhon. Se oli muutaman vuoden ajan New Yorkin suosituin klubi, joka oli tunnettu dekadentista ilmapiiristään. Klubi suljettiin, kun Rubell ja Schrager tuomittiin vuonna 1980 vankilaan veropetoksesta. Uudet omistajat avasivat yökerhon uudestaan, kunnes se maaliskuussa 1986 suljettiin lopullisesti.

Studio 54:n vapaaseen ilmapiiriin kuuluivat alastomuus tanssilattialla, paidattomat tarjoilijapojat, erilaisia seksuaalisia suuntauksia edustanut asiakaskunta ja häikäilemättömän valikoiva ovimieskäytäntö, joka suosi julkisuuden henkilöitä tai muuten sopivan näköisiä asiakkaita. Vakiokävijöihin kuuluivat Mick Jagger, Andy Warhol, Liza Minnelli, Michael Jackson ja monet muut kuuluisuudet. Paikka symbolisoi siirtymistä 1970-luvun vapaamielisyydestä ja hedonismista 1980-luvun juppikulttuuriin.

Studio 54:stä tehtiin 1990-luvun lopulla parikin elokuvaa, Mark Christopherin 54 (1998) ja Whit Stillmanin The Last Days of Disco (1998).

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ravintolat Manhattanilla
1970-luku
Yökerhot
Midtown (Manhattan)
Reino Lahtinen

Reino Johannes Lahtinen (8. tammikuuta 1918 Helsingin pitäjä – 27. marraskuuta 1988 Tampere) oli suomalainen näytelmäkirjailija ja televisiokäsikirjoittaja.

Reino Lahtisen vanhemmat olivat tiilenpolttaja Kalle Lahtinen ja sekatyöläinen Fanny Lindgren. Lahtinen kävi kansakoulun ja työskenteli ennen päätoimiseksi kirjailijaksi ja käsikirjoittajaksi ryhtymistään 1962 leipurina sekä Alkon palveluksessa pesukonemiehenä, myyjänä ja apulaisesimiehenä.

Lahtinen muistetaan erityisesti kahden, aikanaan suositun televisiosarjan Heikki ja Kaija (1961-1971) sekä Rintamäkeläiset (1972-1978) käsikirjoittajana. Niiden lisäksi hän on kirjoittanut monia näytelmiä ja kuunnelmia. Vuonna 1961 Toivo Särkkä ohjasi ja tuotti elokuvan Me, joka perustui Lahtisen Tampereen teatterissa 25. marraskuuta 1959 kantaesitettyyn näytelmään Arvottomat.

Lahtisen puoliso oli vuodesta 1938 lähtien Taina Tuulikki Aitonen.

Näytelmiä 
 Arvottomat (1959)
 Kultasuu (1961)
 Vain ihmisiä (1961)
 Luojan pienet kusiaiset (1963)
 Yks Väiski vaan (1963)

Televisiosarjojen käsikirjoituksia 
 Heikki ja Kaija (1961–1971)
 Petteri Pyörittäjä (1965–1969)
 Immanuel Perperi ja hänen vaimonsa Sofia (1970–1971)
 Rintamäkeläiset (1972–1978)

Televisioelokuvien ja -näytelmien käsikirjoituksia 
 Vain ihmisiä (1962)
 Ketunpesä (1965)
 Kauppa-Lopo (1968) (Minna Canthin novellin televisiosovitus)
 Kosiomies (1968)
 Lennu (1968)

Palkinnot 
 II palkinto Lilla Teaternin näytelmäkilpailussa 1958
 Yleisradion kuunnelmapalkinto 1965
 Tampereen kaupungin näytelmäpalkinto 1967
 Pro Finlandia -mitali 1971

Aiheesta muualla 
Käsikirjoittaja Reino Lahtinen esittelee Rintamäkeläiset-sarjan (Yle Elävä arkisto)

Lähteet
 
 Näytelmät.fi : Reino Lahtinen
 Reino Lahtisen kokoelma. Tampereen yliopiston kirjasto
 Internet Movie Database : Reino Lahtinen

Suomalaiset televisiokäsikirjoittajat
Suomalaiset näytelmäkirjailijat
Pro Finlandia -palkitut
Suomalaiset leipurit
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet
Trilleri

Trilleri on kirjallisuuden tai elokuvataiteen tyylilaji, jonka kerronta keskittyy jännityksen luomiseen ja sen ylläpitämiseen. Trillerin synonyymeja ovatkin jännityselokuva ja jännitysromaani. Trillerin alalajityyppejä ovat muun muassa poliittinen trilleri ja psykologinen trilleri. Useimmiten trilleri kuitenkin sekoittuu muiden lajityyppien ja alalajityyppien kanssa.

Tunnettuja trillerikirjoja ovat muun muassa Dan Brownin Da Vinci -koodi (2003) ja Eoin Colferin Artemis Fowl. Tunnettuja trillerielokuvia ovat muun muassa Uhrilampaat ja Psyko.

Jännityskirjallisuus 
Jännityskirjallisuus jaetaan Kaunokin (kaunokirjallisuuden asiasanasto) 
mukaan eri alalajeihin:

 kovaksikeitetty rikoskirjallisuus
 oikeudenkäyntikirjallisuus
 poliisikirjallisuus
 psykologinen jännityskirjallisuus 
 rikoskirjallisuus 
 salapoliisikirjallisuus
 seikkailukirjallisuus 
 suljettu huone 
 vakoilukirjallisuus

Jännityselokuvat 
Jännityselokuva lajityyppinä on lähtöisin kirjallisuudesta. Jännitykseen luontiin elokuvatekniikassa käytetään leikkausta, kuvakulmia ja kamera-ajoja. Jännitystä onkin käytetty elokuvakerronnan tehokeinona aina elokuva alkuajoista alkaen. Varhaisen jännistyselokuvan merkittäviä vaikutteita olivat saksalainen ekspressionismi, esimerkiksi Fritz Langin M – kaupunki etsii murhaajaa, ja Alfred Hitchcockin Englannin kauden trillerit (esimerkiksi Puhtauden lunnaat).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Alanen, Antti: Elokuva ja psyyke : verhon takana, Minerva 2007.
 Juri Nummelin: Trillerin historiaa. Ulkomaisia trillerikirjailijoita -teoksen esipuhe.

Elokuvalajityypit
Jännityskirjallisuus
Seulonnan keskeiset artikkelit
Disneyn Nine Old Men -ryhmä

Disneyn Nine Old Men -ryhmä () oli Disney-yhtiön animaattorien ydinjoukko vuonna 1937 valmistuneesta Lumikista aina vuonna 1977 valmistuneeseen Pelastuspartio Bernard ja Biancaan. Walt Disneyllä oli tapana leikkisästi kutsua animaattoriryhmää ”yhdeksäksi vanhaksi miehekseen” viitaten presidentti Franklin D. Rooseveltin käyttämään nimitykseen Yhdysvaltain korkeimmasta oikeudesta. Vitsi piilee siinä, että korkeimman oikeuden jäsenet olivat varsin vanhoja, kun taas animaattorit olivat tuolloin vielä 30–40 vuoden iässä.

Ryhmän jäsenet
 Les Clark
 Ollie Johnston
 Frank Thomas
 Wolfgang Reitherman
 John Lounsbery
 Eric Larson
 Ward Kimball
 Milt Kahl
 Marc Davis

Animaattorit
Artikkelit useasta henkilöstä
Disney
Jimmy DeGrasso

Jimmy DeGrasso (s. 16. maaliskuuta 1963 Bethlehem, Pennsylvania, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen rumpali. Hän korvasi Nick Menzan Megadethissä. Nykyään DeGrasso soittaa F5:ssa.

Yhtyeet 
 Alice Cooper ~ 1993-1996, 2001, 2011
 F5 ~ 2007-
 Lita Ford
 MD.45 ~ 1996
 Megadeth ~ 1998-2002
 Ministry ~ 2007-2008
 Ozzy Osbourne ~ 1986-1987
 Suicidal Tendencies ~ 1992-1994
 Y&T ~ 1987-1991
 White Lion ~ 1991

Aiheesta muualla 
Jimmy DeGrasson virallinen kotisivu

Yhdysvaltalaiset rockmuusikot
Yhdysvaltalaiset rumpalit
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Porto Venere

Porto Venere (myös Portovenere) on kaupunki Italian Liguriassa. Kaupungissa oli vuoden 2015 lopulla 3 630 asukasta, ja se sijaitsee vaikeakulkuisella kallioniemellä La Spezian lahden länsipäässä.

Talous 
Kaupunki on aikaisemmin saanut toimeentulonsa merenkulusta ja kalastuksesta, eivätkä yhteyden maitse ole nykyäänkään hyvät. Meriyhteys La Speziasta on kätevin tapa saapua Porto Venereen. Matkailu on nykyisin kaupungin tärkein elinkeino. 1200-luvulta alkaen kaupungissa on järjestetty elokuussa kulkue Madonna Biancan kunniaksi.

Kulttuurikohde 
Kaupungin värikkäät ja kapeat talot ja niiden väliset carugi-kadut muodostavat pittoreskin kokonaisuuden. Niemen kärjessä sijaitsee vanha linnoitus. Portovenere muodostaa lähialueineen 47 neliökilometrin laajuisen suojelukohteen, johon kuuluvat Portoveneren lisäksi Cinque Terren rannikkoalue sekä Tinon, Palmarian ja Tinetton saaret. Alue on kuulunut Unescon maailmanperintöluetteloon vuodesta 1997.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ligurian kaupungit
La Spezian maakunnan kunnat
Monisilmäkrotti

Monisilmäkrotti (Antennarius multiocellatus) on Länsi-Atlantin lämpimissä osissa elävä pohjakala.

Ulkonäkö 
Monisilmäkrotti on antennikrottien heimon tyypillinen edustaja. Sen on muodoltaan pallomainen ja kasvaa noin 20-senttiseksi. Iho on rupisen kyhmyinen ja suu on suuri. Kalalla on pitkä ensimmäisestä eväruodosta kehittynyt "ongenvapa" päässään. Se on huono uimari ja liikkuu pohjaa pitkin ikään kuin kävellen vahvoilla varrellisilla evillään. 

Monisilmäkrottien väritys vaihtelee huomattavasti; kala voi olla ruskea, vihreä, keltainen, oranssi tai punainen, ja se voi vaihtaa väriään ympäristön mukaan. Sekä muodoltaan että väriltään monisilmäkrotit muistuttavat suuresti sienieläimiä. Ruumis on aina silmiä muistuttavien täplien kirjavoima, mistä lajin suomenkielinen nimi juontuu. Luonnossa täplät muistuttavat sienieläinten aukkoja.

Levinneisyys ja elinympäristö 

Monisilmäkrotit elävät läntisen Atlantin trooppisissa osissa, Bahamalta, Bermudalta ja Floridasta Karibianmeren ja Keski-Amerkikan kautta Brasilian rannikon pohjoisosaan. Kaukainen erillisesiintymä on Ascensionin saarella. Monisilmäkrotit viihtyvät riutoilla matalissa vesissä 66 metrin syvyyteen asti ja elävät aina yhdessä sienieläinten kanssa.

Ravinto 

Monisilmäkrotit saalistavat pääasiassa kaloja, mutta myös taskuravut ja sirkkaäyriäiset kelpaavat. Ne odottavat onkien paikallaan sienieläimen päällä kunnes saalis ui tarpeeksi lähelle ja avaavat sitten äkkiä suunsa imaisten saaliin sisäänsä.

Lähteet 
 Antennarius multiocellatus, Longlure Frogfish  MarineBio.org, luettu 23.2.2008. 

ITIS: Antennarius multiocellatus 

Krottikalat
Splitin lentoasema

Splitin lentoasema ()  on lentoasema Split-Dalmatian maakunnassa Kroatiassa. Asema sijaitsee Kaštelan kaupungissa linnuntietä noin 10 kilometrin päässä Splitistä, Kaštelanlahden toisella puolella

Lentoaseman kautta kulki 2017 2 818 176 matkustajaa.

Aseman terminaalista ei ole suoraa kulkuyhteyttä lentokoneisiin, vaan koneisiin kuljetaan ulkoilman kautta.

Suomesta Splitiin lentävät Finnair ja Norwegian.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Splitin lentoaseman sivusto 

Kroatian lentoasemat
Splitin rakennukset ja rakennelmat
Ekiden

Ekiden, useammin kutsuttu Maratonviestiksi, on urheilulaji, jossa viisi- tai kuusihenkiset joukkueet juoksevat kukin amatöörikilpailuissa 20–30 kilometriä tai suuremmissa kisoissa täyden maratonin. Suosituin laji on Japanissa, mutta kisoja järjestetään myös Pohjois-Amerikassa ja muualla Aasiassa. Lisäksi laji tunnetaan myös Euroopassa. 

Ensimmäinen ekiden juostiin vuonna 1917, jolloin juostiin Kiotosta Tokioon. Kilpailu järjestettiin Japanin pääkaupungin vaihdon vuosipäivänä, ja kilpailu kesti yli kolme päivää.

Katso myös 
 Chiba Ekiden

Yleisurheilulajit
Juoksu
Grace Zabriskie

Graze Zabriskie (s. 17. toukokuuta 1941 New Orleans, Louisiana) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt monissa suosituissa yhdysvaltalaisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa.

Hänen isänsä perusti Lafitte’s Blacksmith Shopin ja Lafitte’s-kahvilan ja baarin Borboun Streetille New Orleansiin. Zabriskie on kertonut, että hänen nuoruudessaan heidän perheensä luona vierailivat Tennessee Williams, Gore Vidal ja Truman Capote. 

Zabriskie tunnettaneen parhaiten televisiourastaan. Näyteltyään Santa Barbara -saippuasarjassa hän esitti Laura Palmerin äitiä David Lynchin sarjassa Twin Peaks sekä sen jatkoksi tehdyssä elokuvassa Twin Peaks – Tuli kulje kanssani.

Zabriskie on työskennellyt ajoittain radiossa ja tehnyt yhteistyötä radiossa dramaatikko-monologisti Joe Frankin kanssa. Hänellä on kaksi tytärtä.

Valikoitu filmografia 
 Norma Rae (1979)
 Eedenistä itään (minisarja, 1981)
 Drugstore Cowboy (1989)
 Child’s Play II (1990)
 Twin Peaks (televisiosarja, 1990–1991)
 Paistetut vihreät tomaatit (1991)
 Matkalla Idahoon (1991)
 Intohimon iltapäivä (1995)
 Puhallettu 60 sekunnissa (2000)
 Kauna (2004)

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Tino

Tino on saari Ligurianmerellä Italian rannikolla Portoveneren kylän lähellä. Roomalaisaikana sen nimi oli Tyrus Major.

Historiaa 
Spezianlahden suojeluspyhimyksen pyhän Venerion kerrotaan eläneen Tinon saarella 600-luvulla. Hänen kuolinpaikalleen pystytettiin pieni temppeli, ja pyhiinvaeltajat perustivat paikalle  luostarin 1000-luvulla. Luostarin jäänteet voi erottaa saaren pohjoisrannikolla.

Kulttuurikohde 
Tino muodostaa yhdessä Palmarian ja Tinetton saarten sekä Portoveneren kylän ja Cinque Terren rannikkoalueen kanssa Unescon maailmanperintökohteen.

Saari on sotilasaluetta läheisen Naton tukikohdan takia, ja sillä on majakka. Tinolle päästetään vierailijoita vain kerran vuodessa, joten luonto säilyy varsin koskemattomana.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Italian saaret
Liguria
Hoitovapaa

Hoitovapaa on vanhemmille tarjottu mahdollisuus ottaa vapaata vanhempainvapaan jälkeen.
Sen aikana työsuhde ei katkea. Hoitovapaalla voidaan olla, kunnes lapsi täyttää kolme vuotta. Vanhemmilla on oikeus lasten kotihoidon tukeen, mutta varsinaista palkkaa ei hoitovapaan ajalta saa. Hoitovapaan voi käyttää joko toinen vanhempi kokonaan, tai vanhemmat voivat vuorotella sen pitämisessä. Jos perheessä on useampi lapsi, toinen vanhempi voi olla hoitovapaalla myös silloin, kun toinen pitää äitiys- tai vanhempainvapaata.
 
Hoitovapaajakso on vähintään kuukauden, ja lain mukaan vanhemmilla on oikeus pitää hoitovapaa enintään kahdessa jaksossa. Joissain tilanteissa työnantajan kanssa voidaan sopia useammista jaksoista. 

Hoitovapaan pitämisestä on ilmoitettava työnantajalle vähintään kaksi kuukautta ennen vapaan alkamista, ellei muita perusteltuja syitä ole.

Osittainen hoitovapaa 

Osittainen hoitovapaa tarkoittaa, että vanhemmilla on oikeus lyhentää työpäivänsä, esimerkiksi 6 tuntiin/päivä tai 30 tuntiin/viikko. Molemmilla vanhemmilla on oikeus osittaiseen hoitovapaaseen. Vanhemmat eivät voi kuitenkaan olla hoitovapaalla yhtä aikaa, vaan esimerkiksi niin, että toinen vanhempi hoitaa lasta maanantaina ja toinen vanhempi perjantaina.

Ottovanhemmat voivat pitää alle kouluikäisen lapsensa hoitamiseksi hoitovapaata, kunnes adoptoinnista on kulunut 2 vuotta.

Lähteet 
 Sosiaali- ja terveysministeriö 

de:Elternzeit
fr:Congé parental

Työ
Matera

Matera on kaupunki Italian eteläosassa Basilicatan alueella. Matera on Materan maakunnan pääkaupunki. Siellä on noin 60 000 asukasta.

Kulttuuri 
Materan katedraali on 1200-luvun lopulta. Matera on valittu Euroopan kulttuuripääkaupungiksi 2019.

Elokuvaus 
Materan ympäristö on tunnettu kuvauskohde, joka on toiminut monien elokuvien kuvauspaikkana, kuten The Passion of the Christ, Matteuksen evankeliumi, Kristus pysähtyi Eboliin, The Omen, Wonder Woman ja 007 No Time to Die .

Materan luola-asumukset 

Sassi di Matera, sananmukaisesti Materan kivet, on Materan vanhakaupunki. Sassissa on satoja huokoiseen kallioon koverrettuja asuntoja ja muun muassa kirkkoja, jotka ovat olleet yhtä mittaisessa käytössä tuhansia vuosia. Viime vuosikymmeninä niitä on kehitetty matkailukohteiksi. Materan luola-asumukset kirkkoineen (, ) on Unescon maailmanperintökohde.

Keskeisiä nähtävyyksiä

Liikenne 
Matera on syrjässä valtaväyliltä. Materaan Ferrovie Appulo Lucane -yhtiön junayhteys Barista sekä linja-autoyhteys muun muassa Barista, Napolista ja Salernosta.

Ystävyyskaupungit 
Materan ystävyyskaupunkeja ovat:
  Vigevano
  Mantova
  Cartagena
  Petra
  Toms River
  Oulu

Lähteet

Aiheesta muualla
Askel

Askel on vuonna 1984 perustettu kristillinen aikakauslehti. Sen ensimmäinen kustantaja oli A-lehdet yhdessä Suomen Lähetysseuran kanssa, sittemmin lehteä kustansi Uusi Suomi ja vuodesta 1989 alkaen Kustannus-Osakeyhtiö Kotimaa. Vuoden 2022 alusta kustantaja on Sacrum-Kotimaa.

Askelen ideoija ja ensimmäinen päätoimittaja oli Olli Valtonen 1984–1989, häntä seurasivat Hannu Nyman 1989–1995, Olli Seppälä 1995–1998, Pirjo Wesaniemi 1998-2017 ja vuodesta 2017 lähtien Mari Teinilä. 

Askelen ilmestyy 11 kertaa vuodessa, heinä–elokuun lehti on paksumpi kaksoisnumero. Se julkaisee haastatteluja ja kolumneja, vakiosisältöön kuuluvat kirjeenvaihtopalsta, rukouspalvelupalsta ja sanaristikko. Askel järjestää myös lukijatapahtumia ja -matkoja.

Historiaa
A-lehtien ja Suomen Lähetysseuran yhdessä perustaman Askel-lehden piti alkuperäisten suunnitelmien mukaan tuottaa rahaa molemmille osapuolille. Alkuvuosien aikana Lähetysseura joutui kuitenkin sijoittamaan lehteen yhä suurempia summia saamatta mitään takaisin. Levikkitavoite muutaman vuoden kuluttua oli asetettu jopa sataan tuhanteen kappaleeseen, mutta todellisuudessa sen tilaajalevikki vuoden 1985 paikkeilla oli vain 8 500 ja irtonumeromyynti noin 5 000 kappaletta. A-lehdet halusi luopua yhteistyöstä, ja neuvotteluja jatkosta käytiin ainakin Kotimaa-yhtiön ja Valittujen Palojen kanssa. Vuonna 1986 päästiin sopimukseen Uuden Suomen kanssa. Levikki oli tuolloin noin 25 000 kappaletta, kun kannattava toiminta olisi vaatinut noin 40 000:n levikin.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Askel-lehden verkkosivut 

Suomalaiset kristilliset aikakauslehdet
Suomen Lähetysseura
Myrskyntuoja


Myrskyntuoja on Teräsbetonin kolmas albumi. Se ilmestyi 19. maaliskuuta 2008. Levyn ensimmäinen single on Suomen edustuskappaleeksi vuoden 2008 Eurovision laulukilpailuun valittu ”Missä miehet ratsastaa”, josta on julkaistu myös musiikkivideo. Albumi oli parhaimmillaan Suomen albumilistalla ykköstilalla. Myrskyntuoja oli julkaisuviikollaan 12/2008 YleX:n viikon levy. Albumi on myynyt yli 17 000 kappaletta eli kultalevyyn oikeuttavan määrän.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Jarkko Ahola – laulu, basso
 Arto Järvinen – kitara, (myös duetto Aholan kanssa kappaleessa ”Kuumilla porteilla”)
 Jari Kuokkanen – rummut
 Viljo Rantanen – kitara

Arvostelut 
 Dome.fi: 
 Nyt.fi: 
 Rumba: negatiivinen
 Soundi: 
 V2.fi:

Lähteet 

Vuoden 2008 albumit
Teräsbetonin albumit
Hiili Hiilesmaan tuottamat albumit
Delroy Lindo

Delroy Lindo (s. 18. marraskuuta 1952 Lontoo, Englanti) on Tony- ja Screen Actors Guild Award -palkintoehdokkaana ollut ja Satellite Awardilla palkittu yhdysvaltalainen näyttelijä. Parhaiten hänet tunnetaan rooleistaan elokuvissa Oman elämänsä sankari ja Get Shorty.

Elämäkerta

Varhaisvuodet 
Lindo syntyi Elthamissa Lontoossa ja varttui Lewishanmissa. Hänen vanhempansa olivat muuttaneet Englantiin Jamaikalta. Hänen äitinsä oli lastenhoitaja, ja hänen isänsä työpaikka vaihteli. Viisivuotiaana Lindo näytteli muutamassa paikallisessa näytelmässä. Teini-ikäisenä hän ja hänen äitinsä muuttivat Torontoon Kanadaan ja kun hän oli 16, he muuttivat San Franciscoon, missä Lindo suoritti tutkinnon American Conservatory Theather -nimisessä opistossa.

Näyttelijänura 
Lindon elokuvadebyytti oli vuonna 1976 ilmestyneessä brittikomediassa Find the Lady, jonka ansiosta hän sai kaksi uutta elokuvaroolia. Toinen oli armeijan kersantin rooli elokuvassa More American Graffiti (1979), minkä jälkeen hän jätti näyttelemisen kymmeneksi vuodeksi keskittyäkseen teatterin tuotantoon. Vuonna 1982 hänen ensiesiintymisensä Broadwayllä oli näytelmässä Master Harold and the Boys, jonka ohjasi näytelmän kirjoittaja Athol Fugard, ja vuonna 1988 Lindo sai Tony-ehdokkuuden osastaan näytelmässä Joe Turners Come and Gone.

Filmografia 
Find the Lady (1976)
More American Graffiti (1979)
The Blood of Heroes (1990)
Malcolm X (1992)
Bound by Honor (1993)
Crooklyn (1994)
Clockers (1995)
Congo (1995)
Get Shorty (1996)
Ransom – lunnaat (1996)
Broken Arrow – operaatio erämaassa (1996)
Soul of the Game (1996)
A Life Less Ordinary (1997)
Paholaisen asianajaja (1997)
Oman elämänsä sankari (1999)
Puhallettu 60 sekunnissa (2000)
Romeon on kuoltava (2000)
The One (2001)
Ryöstö (2001)
Viimeinen linnoitus (2001)
The Core (2003)
Wondrous Oblivion (2003)
Domino (2005)
This Christmas (2007)
Blade (2024)

Aiheesta muualla 

Tietoa ja kuvia Lindosta 

Englantilaiset näyttelijät
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Howard Jones (laulaja)

John Howard Jones (s. 23. helmikuuta 1955) on englantilainen laulaja. Hän vaikutti erityisesti 1980-luvulla. Hänen levyttämiään kappaleita ovat muun muassa ”What Is Love” ja ”Like to Get to Know You Well”.

Brittiläiset laulajat
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Minkkinen

Minkkinen on suomalainen sukunimi. Se on tai on ollut muiden muassa seuraavilla henkilöillä:

 Aimo Minkkinen (s. 1947), Tampereen Lenin-museon johtaja
 Annariitta Minkkinen (1949–2015), turkulainen laulaja 
 Arno Rafael Minkkinen (s. 1945), suomalaissyntyinen valokuvaaja
 Arto Minkkinen (s. 1953), teatteriohjaaja ja näyttelijä
 Eemil Minkkinen (1889–1949), suomalainen jääkärivääpeli 
 Eila Minkkinen (s. 1945), hopeaseppä ja kuvanveistäjä
 Elvi Minkkinen (1928–1990), juoksija
 Erkki Juhani Minkkinen (1948–2004), suomalainen taiteilija, joka tuli tunnetuksi Salvador Dalí -väärennöksistä
 Jaakko Minkkinen (s. 1933), kivääriampuja
 Mikko Minkkinen (s. 1984), suomalainen taitoluistelija
 Minna Minkkinen (s. 1984) vasemmistoliittolainen poliitikko
 Panu Minkkinen, suomalainen oikeusfilosofi
 Sami Minkkinen (s. 1978), suomalainen NLP-valmentaja, hypnotisti ja yrittäjä
 Suvi Minkkinen (s. 1994), suomalainen ampumahiihtäjä.
Täpläpartamonni

Täpläpartamonni (Ancistrus cirrhosus vanh. Hypostomus cirrhosus) on pieni imumonneihin kuuluva kala, joka on suosittu ja helppohoitoinen akvaariokala. Sen erottaminen helmipartamonnista on vaikeaa varsinkin nuorten yksilöiden kohdalla. Sekä täpläpartamonnia että epäiltyjä risteymiä on vuosia kutsuttu maatiaispartamonniksi.

Koko ja ulkonäkö  
Täpläpartamonni voi kasvaa 10-15 senttimetriä pitkäksi. Sen iholla on tummanruskealla, lähes mustalla pohjalla kellanruskeita pilkkuja. Aikuisella koiraalla on kuonossaan muhkeat, pensasmaiset viikset. Kala voi elää hyvässä hoidossa jopa 10 vuotta.

Alkuperä  
Täpläpartamonni on kotoisin Argentiinasta. Se elää levää kasvavissa kivikkoisissa ja lahopuuta sisältävissä joissa.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen 
Täpläpartamonni viettää aikaansa imuroimalla nukkamaista levää kivien ja puunrunkojen sekä akvaarion rakenteiden pinnasta. Se saattaa levän puutteessa tuhota sileälehtisiä kasveja, kuten miekkakasveja. 
 
Täpläpartamonni munii ruokalusikallisen oranssinsävyisiä, parimillisiä munia johonkin koloon tai kuoppaan, ja koiras vahtii niitä aggressiivisesti. Akvaariossa kalat lisääntyvät helposti.

Vesiolot ja ravinto  
Täpläpartamonni sopeutuu monenlaisiin vesioloihin. Sopiva pH-arvo on 6–8,5 ja lämpötila voi olla 20 ja 28 asteen välillä. Se syö kasvispitoista ruokaa.

Katso myös 
 L-numero

Lähteet

Aiheesta muualla  

Imumonnit
Akvaariokalat
So Pale Is the Light

So Pale Is the Light on suomalaisen Cadacross-yhtyeen debyyttialbumi.

Kappaleet

Rajoitetun version bonusraidat

Vuoden 2001 albumit
Vuoden 2001 esikoisalbumit
Suomalaiset folk metal -albumit
Suomalaiset power metal -albumit
Corona Borealis (albumi)

Corona Borealis on Cadacross-yhtyeen toinen studioalbumi.

Kappaleet

Japanin bonusraita

Kaikki sävellykset: G. Laakso, paitsi "The Northern Crown": G. Laakso & A. Ventola
Kaikki sanoitukset: S. Aarnio, paitsi "Turmion Taival": G. Laakso

Kokoonpano 
Sami Aarnio – laulu
Georg Laakso  – kitara
Jukka-Pekka Miettinen – basso
Tino Ahola – kitara
Antti Ventola  – kosketinsoittimet
Kimmo Miettinen  – rummut
Nina Laakso – taustalaulu

Vierailijat
Riku Ylitalo – harmonikka
Jari Mäenpää – kitara
Jukka Salo – laulu

Vuoden 2002 albumit
Suomalaiset melodisen death metalin albumit
N (albumi)


N on suomalaisen Norther -yhtyeen viides studioalbumi. Se jäi laulaja-kitaristi Petri Lindroosin viimeiseksi yhtyeen riveissä.

Albumi äänitettiin Astia-studiolla loppukesästä 2007 pitkäaikaisen yhteistyökumppanin Anssi Kipon avustuksella, ja sen miksasi Fredrik Nordström Studio Fredmanilla Ruotsissa. Albumin tunnetuimpia kappeleita ovat muun muassa Frozen Angel ja We Rock.

Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 5.

Kappaleet

Japanin painos

Limited Edition

Kokoonpano 
 Petri Lindroos − laulu, kitara
 Kristian Ranta − kitara, laulu
 Heikki Saari − rummut
 Jukka Koskinen − basso
 Tuomas Planman − kosketinsoittimet

Arviot 
 Allmusic: 
 Desibeli.net: 
 Metal Underground: 
 Soundi: 
 Sputnikmusic: 
 V2.fi:

Lähteet 

Vuoden 2008 albumit
Northerin albumit
Forum (kauppakeskus Turussa)

Forum Kortteli on Turussa, Kauppatorin laidalla sijaitseva kauppakeskus. Sen sisäänkäynnit sijaitsevat Kauppiaskadulla, Aurakadulla, Eerikinkadulla ja Linnankadulla.

Kauppakeskus toimii neljässä eri rakennuksessa, jotka on yhdistetty toisiinsa katetulla käytävällä. Merkittävin näistä lienee Affärscentrumin talo, joka rakennettiin kahdessa osassa 1921–1926. Rakennuksen suunnittelivat Väinö Määttä ja August Krook. Liiketiloihin asennettiin aikoinaan Suomen ensimmäiset liukuportaat, mutta ne purettiin myöhemmin.

Historia 

1970-luvun lopussa Affärscentrum liittoutui korttelin muiden kiinteistöyhtiöiden kanssa ja rakennutti korttelin keskelle kauppapihan. Naapuritontille rakennettiin viisikerroksinen liikerakennus. Urakka valmistui vuonna 1979, jolloin aloitti toimintansa Forumiksi nimetty kauppakeskus. 

Vuonna 1999 Forum uudistui täysin kun kauppapiha katettiin ja siitä muodostui yhtenäinen kauppakeskus.

Liikkeet 
Kauppakeskus Forumissa sijaitsevat tai ovat sijainneet muiden muassa seuraavien ketjujen toimipaikat:
 Clas Ohlson

Lisäksi kauppakeskuksessa toimii lukuisia yksittäisiä yrityksiä, kuten vaate- ja lahjatavaraliikkeitä ja ravintoloita, sekä kampaamo ja levykauppa. Edellä mainittujen yritysten lisäksi kauppakeskuksen korttelissa toimii useita liikkeitä, joiden sisäänkäynnit sijaitsevat kadun varrella.

Kane Records, joka lopetti toimintansa vuonna 2011, toimi viimeiset vuotensa Forumissa.

Lähteet 

Turun kauppa- ja ostoskeskukset
VI kaupunginosa
Turun suojellut rakennukset

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivusto
Kalevi Kalliomäki

Kalevi Juhani Kalliomäki (s. 15. maaliskuuta 1941) on Oulun yliopistosta vuonna 2004 eläkkeelle jäänyt mittaustekniikan emeritusprofessori.

Henkilötiedot ja opinnot
Kalevi Kalliomäki syntyi Kauhajoella 1941 liikemies, pienviljelijä Tauno Kalliomäen ja Anni Kalliomäen (o.s. Leppinen) perheeseen. Ylioppilaaksi hän valmistui Kankaanpään yhteiskoulusta vuonna 1960 ja sitten Teknillisestä korkeakoulusta (TKK) diplomi-insinööriksi vuonna 1965, tekniikan lisensiaatiksi vuonna 1967 ja tekniikan tohtoriksi vuonna 1969.

Sotilasarvoltaan Kalevi Kalliomäki reservin insinööriluutnantti vuodelta 1972.

Ammattiura
Kalevi Kalliomäki toimi Teknillisessä korkeakoulussa assistenttina 1965–1968, sähkötekniikan apulaisprofessorina 1970–1975 sekä dosenttina vuodesta 1976 alkaen. Oulun yliopiston sähkötekniikan vt. professorina hän toimi 1968–1970 ja sitten mittaustekniikan professorina vuodesta 1975 alkaen aina vuoteen 2004 eli eläkkeelle jäämiseensä saakka. Sähkötekniikan osaston johtajana hän toimi useaan eri otteeseen. Jo vuodesta 1976 alkaen Kalevi Kalliomäen ja Matti Karraksen professuurit muodostivat perustan Oulun yliopiston sähkötekniikan osaston mittaustekniikan laitoksen toiminnalle.

Lisäksi Kalliomäki on ollut Metrologian neuvottelukunnan jäsen, Keksintösäätiön hallituksen jäsen, Suomen Akatemian teknisten tieteiden toimikunnan puheenjohtaja ja tieteen keskustoimikunnan jäsen 1989–1991, Suomalaisen tiedeakatemian jäsen sekä Teknisten tieteiden akatemian jäsen.

Kalevi Kalliomäellä on julkaissut mittaustekniikasta, erityisesti tarkkuusmittauksista, sekä lääketieteellisestä tekniikasta. Hänellä on patentteja, joita muun muassa Vaisala Oyj, Outokumpu Oyj, sekä Topvawe Oy ovat hyödyntäneet.

Emeritusprofessori Kalevi Kalliomäki toimii edelleen metrologian alan asiantuntijana, Mittatekniikan keskuksen Aika ja taajuus -alueella.

Kalliomäki on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen.

Lähteet
 Autio, V.-M. (toim.). Suomen professorit. Finlands professorer. Professoriliitto 2000, s. 470–471. ISBN 951-95189-6-7
 Heikura, I. (toim.) 2005. Sähkötekniikan ensimmäiset vuosikymmenet Oulun yliopistossa. Julkaisija: Avanti Management Oy. Painopaikka: Kalevaprint Oy, Oulu. ISBN 952-91-9216-9

Viitteet

Aiheesta muualla
 Mikkola, A. 2002. Sähkötekniikan kasvua uhkaa Oulussa opiskelijapula. Sanomalehti Kaleva, 25.4.2002  HighTechForum -haastattelu
 Nurmi-Rättö, I. 2005. Karkaussekunnin verran lisäaikaa. Tiimalasi. Mittatekniikan keskuksen  tiedotuslehti 2/2005, s. 18. Sekunti lisäaikaa -juttu

Oulun yliopiston professorit
Suomalaiset professorit
Suomalaiset insinöörit
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Tero Penttilä

Tero Penttilä (s. 9. maaliskuuta 1975 Suomussalmi) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli keskuspuolustaja. Penttilä pelasi uransa alkupuolen enimmäkseen keskikentällä, mutta Hakaan siirryttyään Keith Armstrong siirsi hänet puolustukseen. 

Penttilä debytoi Veikkausliigassa kaudella 1999 FC Hakan paidassa, johon hän oli siirtynyt FC Lahdesta. Kausi oli Penttilälle menestys, sillä hän voitti Suomen mestaruuden toimien Hakan kapteenina, minkä lisäksi hänet valittiin myös kauden tulokkaaksi. 

Kauden päätyttyä Penttilä siirtyi Hakasta Skotlannin Valioliigan suurseura Rangersiin.  Kesäkuussa 2000 Penttilä polvesta repeytyi eturistiside, mikä piti hänet pitkään peleistä sivussa.  Vuonna 2001 Penttilä kävi loukkaantumisistaan toivuttuaan Hakassa hakemassa pelituntumaa. Toukokuussa 2002 Penttilä ja Rangers purkivat sopimuksensa yhteisymmärryksessä. Kuukautta myöhemmin hän palasi Veikkausliigaan, tällä kertaa Helsingin Jalkapalloklubiin. HJK:ssa joukkueen kapteenina toiminut Penttilä voitti toisen Suomen mestaruutensa. Kauden 2002 jälkeen hän ei kuitenkaan enää jatkanut uraansa.

Maajoukkueessa Penttilä pelasi viisi ottelua. Myös hänen uransa viimeiseksi tosipeleiksi jäivät maaottelut joukkueen Karibian kiertueella. Jalkapallouransa päätyttyä Penttilä jatkoi lääketieteen opintojaan. Hän toimii nykyään Tampereen yliopistollisessa sairaalassa kardiologian erikoislääkärinä.

Saavutukset
 Suomen mestaruus 1999, 2002
 Vuoden liigatulokas 1999
 Vuoden liigapuolustaja 2002

Lähteet

Suomalaiset jalkapalloilijat
Jalkapallon Suomen mestarit
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Hemer

Hemer on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Sen pinta-ala on 67,56 km² ja väkiluku 35 225 (2011).

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin verkkosivusto 

Nordrhein-Westfalenin kunnat
Saksan kaupungit
Reija Kaskiaho

Reija Kaskiaho (s. 15. marraskuuta 1976 Hamina) on suomalainen kirjailija. Häneltä on julkaistu seitsemän nuortenromaania. Kaskiahon esikoisteos, Tulitikkuihmisiä, ilmestyi vuonna 2001. Kirjailija asuu Helsingissä.

Kaskiaho on koulutukseltaan sairaanhoitaja. Hän on opiskellut nuorena myös muun muassa kaupallista alaa, luovaa ilmaisua ja lehtijournalismia. 

Kaskiaho harrastaa seinäkiipeilyä ja juoksemista. Myös meditaatio ja runojen lukeminen on hänelle tärkeää.

Kaskiaho käsittelee kirjoissaan vakavia aiheita, mutta käyttää tekstissään myös huumoria. Kaskiahon esikoisteos Tulitikkuihmisiä kertoo nuorten huumeiden käytöstä. Kaskiaho on käsitellyt muissa kirjoissaan bulimiaa, koulukiusaamista, teiniraskautta, perheväkivaltaa ja homoseksuaalisuutta. Vuonna 2005 hän sai Topelius-palkinnon teiniraskautta käsittelevästä teoksestaan Rastas. Vuonna 2014 ilmestynyt Nikottelua kertoo homoseksuaalisuudesta ja siitä, millaista nuoren on yrittää elää normaalia elämää suvaitsemattomassa yhteiskunnassa.

Kaskiaholta ilmestyi nuoren naisen vakavasta vammautumisesta kertova kirja Maantiekiitäjä keväällä 2022.

Teokset
Tulitikkuihmisiä, 2001
Pientä purtavaa, 2002
Veitsenterällä, 2004
Rastas, 2005
Ajolähtö, 2006
Nikottelua, 2014
Maantiekiitäjä, 2022

Palkinnot ja tunnustukset
 Topelius-palkinto 2005

Lähteet 
 Reija Kaskiaho Kirjasampo.fi:ssä

Aiheesta muualla 
 Reija Kaskiaho kirja.fi-sivustolla
 http://www.reijakaskiaho.fi/

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Mongolien hyökkäykset Volgan Bulgariaan

Mongolien hyökkäykset Volgan Bulgariaan koostuu kahdesta 1200-luvulla mongolien tekemästä hyökkäyksestä Volgajoen varrella sijaitsevaan Volgan Bulgariaan. Volgan bulgaarit kukistivat ensin mongolit vuonna 1223, mutta valtakunta valloitettiin lopulta vuosina 1232 ja 1236 seuranneissa hyökkäyksissä.

Historia

Voitto Samarajoella

Kukistettuaan venäläisten ruhtinaiden ja kiptšakien liittolaisarmeijan joukot Kalkajoen taistelussa vuonna 1223 mongolien joukot siirtyivät Subutain ja Jeben johdolla pohjoiseen Volgan Bulgarian alueelle. Tähän saakka mongolit olivat jatkaneet valloituksiaan voittamattomina, mutta aikalaisten ihmetykseksi bulgaari Iltäbär eli kuningas Ghabdulla Chelbir, sekä mordvalaiset päälliköt Puresh ja Purgaz johtivat joukkojaan menestyksekkäästi väijyttäen mongolit Volgan sivuhaara Samarajoella. Aikalaislähteet eivät kuitenkaan ole yksimielisiä taistelun aiheuttamista tuhoista mongoleille. Mongolit olivat kuitenkin vielä tappionsa jälkeenkin tarpeeksi vahvoja kukistaakseen yhden kiptšakkiheimon matkallaan takaisin Mongoliaan.

Toinen hyökkäys
Mongolien muodostamasta yhteisestä uhasta huolimatta venäläiset ruhtinaat jatkoivat sotimistaan perinteisenä vihollisena nähtyjä bulgaareja vastaan. Tämän ohella mongolit palasivat takaisin vuonna 1229, tällä kertaa Kukdayn ja Bubedeyn johtamina. Mongolit kukistivat bulgaarien etuvartiojoukot ja valloittivat Uralvuoriston eteläosat. Kolmisen vuotta myöhemmin 1232 mongolit valloittivat myös osia Volga Bulgariasta itsestään ottamalla haltuunsa baškiirien alueiden eteläosat. Mongolit kuitenkin epäonnistuivat jälleen Volga Bulgarian terkeimpien alueiden valloituksessa. Epäonnistumisen myötä mongolit päättivät lähteä bulgaareja vastaan entistä suuremmalla joukolla ja johtajiksi valittiin Kiinassa ja Lähi-idässä kokemusta kartuttaneita kenraaleja.

Kukistuminen
Vuonna 1236 mongolit hyökkäsivät jälleen Batu-kaanin johdolla ja 300 000 sotilaan voimin Volgan Bulgariaan. Kohteina olivat bulgaarien kaupungit kuten Bilyar, Bulgar, Suvar ja Cükätaw. Tällä kertaa vastarinta kukistettiin ja valloitettujen kaupunkien asukkaat tapettiin tai myytiin orjuuteen. Volgan Bulgariasta tuli osa Jotši-kaanin ruhtinaskuntaa, josta muodostui myöhemmin Kultainen orda. Osasta aluetta muodostettiin myös osittain autonomisia pienempiä ruhtinaskuntia.

Seuraukset
Mongolien hyökkäys oli näin johtanut Volga Bulgarian tuhoon. Joidenkin historioitsijoiden mukaan alueen asukkaista jopa 80 % kuoli tai siirrettiin muualle. Volga Bulgarian pohjoisosat, eli nykyinen Tatarstan ja Tšuvassia selvisivät hieman vähemmin vaurion kuin eteläosat. Volgan Bulgarian elliitin muodostaneet bulgaarit katosivat heidän omaksuessaan tataari-identiteetin osana Mongolien valtakuntaa. Mongolivaltion lopulta hajotessa 1400-luvulla entisen Volgan Bulgarian alueelle muodostui Kazanin kaanikunta.

Lähteet

Mongolien sodat
Venäjän historia
1200-luku
Mongolien hyökkäykset Venäjälle

Mongolien hyökkäykset Venäjälle olivat osa mongolivalloituksia, jotka suuntautuivat Etelä-Venäjän arovyöhykettä myöten kohti Itä-Eurooppaa ja päättyivät Kiovan Rusin kukistumiseen.   

Venäjän valloitus tapahtui kahdessa vaiheessa. Ensimmäinen hyökkäys oli Tšingis-kaanin tataarien voimin vuonna 1223 toteuttama ja toinen suurkaani Ögödein aikana vuosina 1229–1241, jolloin mongolit ryhtyivät hyvin valmisteltuun hyökkäykseen Kiovan Rusjia vastaan. Sotatoimet alkoivat Jotšin pojan Batun johdolla, mikä johti Etelä-Venäjän arojen valloitukseen. Mongolit ottivat hallintaansa Venäjän kaupungit Rjazanin ja Vladimirin. Novgorod vältti valloituksen onnekkaasti tulvan ansiosta, mutta myöhemmin Aleksanteri Nevski antautui vapaaehtoisesti, jolloin kaupunki säästyi tuholta. Valloittajat saapuivat Dneprjoelle, joulukuussa 1240 Kiovaan ja tuhosivat kostona kaupungin sen vastustettua valloittajia.  

Mongolien hyökäys jatkui edelleen aroa pitkin kohti Länsi-Eurooppaa ja saavutti Unkarin ja Liegnitzin huhtikuussa 1241. Mongolien tiedustelu ulottui Adrianmerelle ja Espanjaan, mutta laajemmat sotatoimet eivät enää toteutuneet Euroopassa. Ögödei kuoli joulukuussa 1241, jolloin sotatoimet pysähtyivät vuoden suruajaksi. 

1250-luvulla mongolihallitsijat alkoivat käyttää itsestään nimeä Kultainen orda (Kultainen leiri). He perustivat pääkaupungin Sarain, nykyisen Volgogradin, itäpuolelle. 

Mongolien valloitus jätti monenlaisia lyhyt- ja pitkäaikaisia vaikutuksia Venäjän myöhempään kehitykseen. He verottivat venäläisiä kymmenyksillä. Jos ei ollut varaa maksaa kymmenyksiä, vietiin omaisuutta ja työmiehiä orjiksi ja sotimaan. Pidemmällä aikavälillä mongolit vaikuttivat politiikkaan, jolloin kilpailtiin suuriruhtinaan tittelistä. Lopulta Moskovassa onnistuttiin saamaan titteli haltuun ja johtava asema venäläisten ruhtinaiden joukossa.

Lähteet 

Mongolien sodat
Kiovan historia
1200-luku

ru:Монголо-татарское иго
Poplatš meni, ritško...

Poplatš meni, ritško... (, ) on ukrainalaisen black metal -yhtyeen Krodan ensimmäinen studioalbumi. Albumista on julkaistu sekä C-kasetti- että CD-painos, joista C-kasettipainos on rajoitettu vain tuhanteen kappaleeseen. Albumista on myös julkaistu vuonna 2006 vinyylilevypainos, joka sisälsi kappaleen Осіннім Подихом Останнім... ja muista painoksista poikkeavan kansikuvan. Viimeisin painos on vuonna 2007 ulos tullut digipack, jonka julkaisi Hammermark Art, digipackin erikoisuutena on lisäkappale Борвій.

Levyn musiikki yhdistelee ukrainalaista kansanmusiikkia sekä black metalia. Sanoitukset, jotka on kirjoitettu ukrainaksi, käsittelevät luontoa ja vanhoja slaavilaisia perinteitä.

Kappalelista 
1.  Крода () (1:38) 
2.  Приданий Бесконечный Путь () (7:27) 
3.  Где Увековечен был Мир и Покой () (7:33) 
4.  Иней Крови () (5:01) 
5.  Рiдний Край () (8:45) 
6.  Грому Палицi Корявi () (5:45) 
7.  Поплач менi, Рiчко... (зрада Князя Володимира) () (5:52) 
8.  Apocalypse (Hypocrisy cover) (5:59) 
9.  Осіннім Подихом Останнім... () (lisäkappale vuonna 2006 julkaistuun vinyylipainokseen) (2:09) 
9.  Борвій () (lisäkappale vuonna 2007 julkaistuun digipackiin) (2:48)

Muusikot 
Viterzgir 
Eisenslav

Aiheesta muualta 

Vuoden 2003 esikoisalbumit
Krodan albumit
Tiiliskivi-palkinto

Tiiliskivi-palkinto on kirjallisuuspalkinto, jonka jakaa vuosittain Tampereen yliopiston kirjallisuustieteen opiskelijoiden ainejärjestö Teema ry. Tiiliskivi-palkinnon tarkoituksena on tuoda esiin ansiokkaita teoksia, jotka järjestön mielestä ovat jääneet valtamediassa liian vähälle huomiolle. Palkinto on kiertopalkintona kulkeva tiiliskivi, joka on peräisin Tampereelta, Finlaysonin seinästä. Tiiliskivi symboloi palkitun teoksen painavaa sanomaa ja palkinnon tamperelaisesta alkuperästä.

Tiiliskiveä edelsi maineikas Koskenkorva-palkinto, jonka jakajat kuitenkin lakkauttivat. Koskenkorva-palkinto jaettiin aikanaan esimerkiksi nyttemmin jo edesmenneelle Arto Salmiselle.

Tiiliskivi-palkinto jaettiin vuonna 2008 ensimmäisen kerran omalla klubillaan, Tiiliskivi-klubilla, kulttuuriravintola Telakalla. Vuodesta 2009 alkaen klubi on järjestetty Elävän Kirjallisuuden Festivaalin iltaklubina.

Palkittuja
 2001 Heikki Salo: Kynsilehto (Like)
 2002 Tommi Liimatta: Avainlastu (WSOY)
 2003 Jukka Naaranlahti: Istun asentoni sylissä (Savukeidas)
 2004 Marjo Niemi: Juostu maa (Teos)
 2005 Katja Kettu: Surujenkerääjä (WSOY)
 2006 Riikka Pelo: Taivaankantaja (Teos)
 2007 Päivi Honkapää: Viides tuuli (WSOY)
 2008 Marko Hautala: Itsevalaisevat (Tammi)
 2009 Antero Viinikainen: Orgo (WSOY)
 2010 Teemu Manninen: Futurama (Poesia)
 2011 Jermu Koskinen: Niin kauas kuin vyötä riittää (Helsinki-kirjat)
 2012 Marianna Kurtto: View-Master (WSOY)
 2013 Marisha Rasi-Koskinen: Valheet (WSOY)
 2014 Reetta Pekkanen: Pieniä kovia nuppuja (Poesia)
 2015 Inka Nousiainen & Satu Kettunen (kuvitus): Yökirja (Tammi)
 2016 Kirsi Alaniva: Villa Vietin linnut (Savukeidas)
 2017 Marko Annala: Värityskirja (Like)
2018 Satu Vasantola: En palaa takaisin koskaan, luulen (Tammi)
2019 Anna-Kaisa Linna-Aho: Paperijoutsen (Otava)
2020 Otto Lehtinen: Nämä kallisarvoiset asiat (Gummerus)
2021 Katja Keisala: Kuubalainen serenadi unelmoiville naisille (Atena)

Lähteet

Aiheesta muualla
Tiiliskivi-palkinnon kotisivut

Suomalaiset kirjallisuuspalkinnot
Do Nebokraju Žyttja...

Do Nebokraju Žyttja... (, ) on ukrainalaisen black metal -yhtyeen Krodan toinen studioalbumi. Levy-yhtiö Hammermark Art julkaisi sen vuonna 2005 C-kasetilla ja CD-levyllä.

Levyn musiikki yhdistelee Krodalle tuttuun tyyliin ukrainalaista kansanmusiikkia ja black metalia, sanoitukset käsittelevät luontoa ja vanhoja uskomuksia.

Kappalelista 
 Тризна () (1:25)
 Долі Шляхи () (7:24)
 Вітер з Гір (Весна Йде) () (7:05)
 З-за Обрію () (6:16)
 Пам'ять у Крові () (6:51)
 Як Сталь Співала у Пожарах... () (5:13)
 Лють Вовча (Ulfhednar) () (7:04)
 Віє Дим... () (6:34)
 Гнів () (6:20)

Muusikot 
Viterzgir
Eisenslav

Aiheesta muualta 

 Vuoden 2005 albumit
Krodan albumit
Modenan katedraali

Modenan katedraali sijaitsee Modenan kaupungissa Italiassa. Se on yksi Euroopan merkittävimpiä romaaniselta ajalta säilyneitä rakennuksia, ja siksi Unescon maailmanperintökohde. 

Katedraalin rakennustyöt aloitettiin vuonna 1099. Siellä säilytetään kaupungin suojeluspyhän Saint Geminianon maallisia jäännöksiä, ja se on rakennettu varhaiskristillisen kirkon paikalle. Canossan Matilda oli investituurariidan aikana paavi Gregorius VII:n pääasiallinen tukija Italiassa. Hän kiinnitti huomionsa pikkukaupunkiin, joka oli säästynty Attilan hirmuteoilta suojeluspyhimyksensä ansiosta, ja päätti rakennuttaa sinne katedraalin lujittamaan paavin valtaa alueella. Katedraali sai ulkomuotonsa arkkitehti Lanfrancon ja kuvanveistäjä Wiligelmuksen yhteistyönä.

Yhdessä kellotorninsa ja kirkon edessä levittäytyvän aukion kanssa se julistaa sekä rakentajiensa uskoa että rakennuttajien, Canossan mahtisuvun valtaa.

Lähteet 

Italian katedraalit
Modena
Kivikirkot
Poh’oron Sontsja

Poh’oron Sontsja (, ) on ukrainalaisen black metal-yhtye Krodan kolmas studioalbumi. Hammermark Art on julkaissut siitä sekä digipack- että tavallisen CD-version vuonna 2007.

Krodalle tuttuun tapaan, sanoitukset on kirjoitettu ukrainaksi ja ne käsittelevät luontoa ja slaavilaista mytologiaa.

Kappaleet 
 Початок Дикої Зимової Ночі () (11:41)
 Крижані Вершники Велетнів Зими () (12:06)
 …Де Вої Хоробрі Зустрінуться Знову () (8:54)
 Похорон Сонця () (10:55)
 Буревій (Branikald cover) () (11:24)

Jäsenet 
 Viterzgir
 Eisenslav

Aiheesta muualta 

Vuoden 2007 albumit
Krodan albumit
Nahabino

Nahabino (Наха́бино) on kaupunkityyppinen taajama Krasnogorskin piirissä Moskovan alueella. Asemansa Nahabino sai 1942. Siellä asui vuonna 2010 yhteensä 36 456 henkeä, eli paikkakunta oli Moskovan alueen suurin kaupunkimainen taajama. Koko Nahabino kaupunkikunnassa asui 37 213 henkeä. Alueella on peltoja ja kosteita kangasmetsiä, joissa kasvaa mäntyä ja koivua.

Maantiede

Nahabino sijaitsee Volokolamskin valtatien varrella 34 kilometrin päässä Moskovasta länteen. Tämä on osa Venäjän Moskovasta lähtevää valtatietä M8. Moskovan metron Nahabinoa lähin asema on Tušinskaja.

Vuoden 2005 hallinnollisessa uudistuksessa Nahabinon rinnalle muodostettiin hallinnolliset taajamakylät Željabino (Желябино), Kozino (Козино) ja Nefeldjevo (Нефедьево), joiden pinta-ala yhteensä on 55,71 neliökilometriä.

Alue kehittyy voimakkaasti taajamana, ja sinne rakennetaan uusia asuinkerrostaloja ja myös puisia pientaloja. Seutu on venäläisittäin rauhallista, ja siellä on jo Neuvostoliiton aikana ollut virkistykseen liittyviä toimintoja samoin kuin myös rautateiden ja puolustushallinnon tiloja.

Volokolamskin valtatien pohjoispuolella Željabinon (Желябино) itäpuolella sijaitsee Venäjän federaation ulkoasiainministeriön diplomaattikunnan palveluhallinnon rakennusosaston rakennuttama Le Méridien Moscow Country Club, Venäjän ensimmäinen virallinen kansainväliset vaatimukset täyttävä golf-kenttä, jonka eteläpuolella on Honkarakenteen loistohirsitaloalue.

Volokolamskin valtatien eteläpuolella sijaitsevat rautatievarikko, rautatieasema sekä puolustushallinnon tehtaat ja alueet.

Hallinto
Ensimmäiset vaalit järjestettiin 4. syyskuuta 2005, ja niissä valittiin hallinnon johtajaksi Aleksandr Afanasevitš (Александр Афанасьевич) ja lisäksi paikallishallinnon valtuusto.

Volokolamskin valtatien pohjoispuolella Nahabinon keskustan lähellä on 1948 perustettu hallintoalan opisto, joka alkoi 1990-luvulla järjestää myös ympäristöalan kursseja. Opiston majoitustiloja tarjotaan Moskovan alueen virkistyskäyttöön.

Historiaa
Nahabinosta on kylänä ensimmäisiä mainintoja historiassa vuonna 1482, jolloin se kuului pajarille. Kylä myytiin 1534 luostarille.

Nahabinossa laukaistiin 1933 ensimmäiset neuvostoliittolaiset raketit GIRD-9 ja GIRD-X.

Elinkeinoelämä
Nahabinossa on huonekalutuotantoa, rautatievarikko, Venäjän federaation puolustusministeriön 15. tieteellis-tekninen keskusinsituutti, pioneerijoukkojen 542. tehdas ja 175. puunjalostusyhtymä, leikkikalutehdas.

Kulttuuri
1930-luvun lopulla Nahabinossa kuvattiin kuuluisa Arkadi Gaidarin teokseen perustuva elokuva Timur i ego komanda, joka valmistui esitettäväksi vuonna 1940. Elokuvassa näyttelivät Timurin ryhmän venäläiset pioneerinuoret. 2000-luvulla Nahabinossa kuvattiin televisiosarja Soldaty.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kuvia: 1, 2, 3, 4, 5
 Sää paikkakunnalla  (rp5.ru)
 Gorodskoje posekenije Nahabino (Grasnogorodskin piirin sivustolla)  (krasnogorsk-adm.ru)

Nahabino
Ystäväni Tiikeri & Nalle Puh

Ystäväni Tiikeri & Nalle Puh () on yhdysvaltalainen tietokoneanimaatiosarja, joka perustuu A. A. Milnen luomaan Nalle Puhiin. Sarjan tuotti Walt Disney Television Animation ja sitä esitettiin ensi kerran Yhdysvalloissa toukokuussa 2007. Sarjassa esiintyvät Nalle Puhista tutut hahmot lukuun ottamatta Pöllöä ja Myyrää. Mukana seikkailee nyt kuusivuotias tyttö Emmi ja hänen pieni koiranpentunsa Pilkku. Risto Reipas sen sijaan oli esiintynyt silloin tällöin ja leikkinyt pikkupojasta asti leluillaan, mutta ei enää. Niin kävi Pöllön ja Myyrän. Risto on nyt jo tietenkin teini-ikäinen poika ja lähtenyt yläkouluihin tai lukioon. Sen tilalle tuli Emmi ja kaikki lelut tuotiin hänelle takaisin.

Suomessa sarjaa esitetään Yle TV2:lla ja Playhouse Disneyllä. Sarjasta on tehty myös elokuva Ystäväni Tiikeri & Nalle Puh: Supernuuskijat pelastavat joulun.

Juoni 

Pikkutyttö nimeltä Emmi ja hänen koiransa toimivat supernuuskijoina yhdessä Tiikerin ja Nalle Puhin kanssa. He syöksyvät aina paikalle tutkimaan mysteereitä, kun joku hälyttää sireenillä. He usein miettivät kovasti ratkaistaakseen ongelman, jonka ratkaisu usein osoittautuu olevan aivan jotain odottamatonta.

Ääninäyttelijät 
Sarjan alkuperäiset äänet.

Suomenkielisissä äänirooleissa

Aiheesta muualla 
 TV.com 
 Voice Chasers 

Nalle Puh
Disneyn piirrossarjat
2000-vuosikymmenen piirrossarjat
Yhdysvaltalaiset animaatiosarjat
Tietokoneanimaatiosarjat
Yrjö Saarnio (näyttelijä)

Yrjö David Saarnio (18. syyskuuta 1890 Helsinki – 16. huhtikuuta 1933 Hämeenlinna) oli suomalainen näyttelijä ja oopperalaulaja. Hän käytti myös nimiä Jori Sarno ja Jori Saarnio.

Yrjö Saarnio oli näyttelijä Kaarlo Saarnion nuorempi veli. Saarnion elokuvaura oli poikkeuksellinen; 1910-luvulla Saarnio esiintyi ranskalaisen Marcel L'Herbierin ohjaamassa elokuva Résurrection (1923) ja saksalaisen Fred Sauerin elokuvassa Jugend (1922), mutta vain yhdessä kotimaisessa elokuvassa.

Kuitenkin Saarnio oli pääasiassa teatterinäyttelijä. Saarnio esitti eversti Krasnoffia yhdysvaltalaisen Carl von Haartmanin ohjaamassa elokuvassa "Kajastus" (1930). Saarnio kuului muun muassa Koiton näyttämön sekä Kansan Näyttämön henkilökuntaan. Hän toimi Kotkan Työväen Teatterin apulaisjohtajana 1920-luvulla.

Yrjö Saarnio oli naimisissa Dagmar Parmaksen kanssa vuosina 1916–1933.

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset oopperalaulajat
Vuonna 1890 syntyneet
Vuonna 1933 kuolleet