joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vaasan Lehti (1880–1893)

Vaasan Lehti oli Vaasassa vuosina 1880–1893 ilmestynyt sanomalehti.

Suomenmielisen Vaasan Lehden ja sen ruotsinkielisen sisarlehden Wasa Tidningin perustaja oli entinen Vaasan Sanomien toimittaja Waldemar Sandman. Sen myöhemmät toimittajat Niilo Kivinen ja Karl Alfred Lundqvist kuuluivat suomalaisuusliikkeen yhteiskunnallisesti radikaaliin siipeen. 1890-luvulla lehti kärsi tappion Ossian Ansaan paremmin toimitetulle ''Pohjalaiselle.

Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1500 kappaletta vuonna 1891. Sen julkaisijana toimi Vaasan Painoyhtiö. Päätoimittajina työskentelivät Waldemar Sandman (1880–1888), Niilo Kivinen (1888–1889), Karl Alfred Lundqvist (1889–1891), Kaarlo E. Kahva (1891–1892) ja Kaarlo August Järvi (1892–1893).

Katso myös 
Vaasan Lehti (1914–1915)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Vaasan Lehti digitoituna kansalliskirjastossa

Ilmestymästä lakanneet suomalaiset sanomalehdet
Vaasan media
Åland (1868)

Åland oli vuoden 1868 alussa ilmestynyt ahvenanmaalainen sanomalehti.

Finströmin kirkkoherran Frans Peter von Knorringin perustama Åland oli Ahvenanmaan ensimmäinen sanomalehti. Turussa painettua lehteä ilmestyi vain viisi numeroa. Yhteydet Turun ja Ahvenanmaan välillä olivat talvisaikaan huonot ja maakunnan sivistyneistö liian pieni kannattamaan omaa sanomalehteä. Uusi Åland-lehti alkoi ilmestyä vasta vuonna 1891.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Åland digitoituna kansalliskirjastossa

Ahvenanmaa
Ilmestymästä lakanneet suomalaiset ruotsinkieliset sanomalehdet
Viimeinen elokuva

Viimeinen elokuva (The Last Picture Show) on yhdysvaltalainen mustavalkoinen draamaelokuva vuodelta 1971 ja ohjaajansa Peter Bogdanovichin tunnetuimpia teoksia. Sen käsikirjoitus perustuu Larry McMurtryn vuonna 1966 ilmestyneeseen romaaniin The Last Picture Show.

Juoni
Elokuvan tarina sijoittuu texasilaiseen pikkukaupunkiin marraskuusta 1951 lokakuuhun 1952. Nuoret Sonny Crawford (Timothy Bottoms) ja Duane Jackson (Jeff Bridges) käyvät high schoolin viimeistä luokkaa. Duane seurustelee Jacy Farrow’n kanssa, joka on kaupungin rikkaimman perheen kuvankaunis tyttö (Cybill Shepherd esikoisroolissaan). Molemmat pojat toimivat kapteeneina koulunsa heikosti menestyvässä amerikkalaisen jalkapallon joukkueessa, eikä asioita tee helpommaksi se, että Sonny aloittaa suhteen joukkueen valmentajan vaimon kanssa.

Pikkukaupunki on tekemässä kuolemaa, kun sen väestö muuttaa työn perässä isompiin naapurikaupunkeihin. Sonny ja Duane elävät samaan aikaan nuoruutensa loppua erilaisine seikkailuineen, edessään vastuun ottaminen itsestään. Ainoat jäljellä olevat huvitukset kaupungissa ovat heidän ystävänsä Sam the Lionin pyörittämät elokuvateatteri, biljardisali ja kahvila. Sitten tulee aika, että elokuvanäytännötkin joudutaan lopettamaan katsojien puutteessa.

Näyttelijät

Vastaanotto
Ben Johnson sai roolistaan parhaan miessivuosan ja Cloris Leachman parhaan naissivuosan Oscar-palkinnot. Lisäksi elokuva oli Oscar-ehdokas useassa sarjassa: paras elokuva, ohjaus, sovitettu käsikirjoitus, kuvaus, ja Jeff Bridges ja Ellen Burstyn olivat sivuosa-Oscarien ehdokkaina.

Viimeinen elokuva valittiin vuonna 1998 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Jatko-osa ja ohjaajan versio
Vuonna 1990 Bogdanovich toi ensi-iltaan Viimeisen elokuvan jatko-osan Texasville – unohduksen maa, joka myös perustui McMurtryn tekstiin, vuonna 1987 julkaistuun romaaniin Texasville. Viimeisen elokuvan näyttelijöistä mukana ovat Jeff Bridges, Cybill Shepherd, Timothy Bottoms, Cloris Leachman, Eileen Brennan, Randy Quaid, Sharon Ullrick ja Barc Doyle.

Vuonna 1992 Bogdanovich teki elokuvasta ohjaajan leikkauksen, johon hän otti mukaan seitsemän minuuttia kohtauksia, jotka Columbia Pictures oli vuonna 1971 vaatinut poistamaan pitääkseen elokuvan alle kahden tunnin mittaisena.

Elokuvat esitetään viimeisinä Yle Teeman teemalauantain elokuvina 22. huhtikuuta 2017, ja The Last Picture Show’sta esitetään ohjaajan leikkaus.

Lähteet

Aiheesta muualla
 The Last Picture Show eli Viimeinen elokuva Yle 21.11.2016

Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Vuoden 1971 yhdysvaltalaiset elokuvat
Parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Vilma Kinnunen

Vilma Irmeli Kinnunen (s. 4. lokakuuta 1988 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, joka valmistui Taideyliopiston Teatterikorkeakoulusta kesällä 2022. Kinnunen on näytellyt uransa alussa televisiosarjoissa Presidentin kanslia ja Villa Helena. Myöhempiin töihin lukeutuu muun muassa vierailu Paras vuosi ikinä -komediasarjan toisella kaudella (2021) sekä Tellun rooli Markku Pölösen Hamsterit-elokuvassa (2023).

Kinnunen esitti pääroolin Savoy-teatterissa elo–syyskuussa 2013 esitetyssä näytelmässä Tumma ja hehkuva veri, joka perustui 1990-luvulla Yle TV2:lla esitettyyn televisiosarjaan. Kesällä 2014 hän näytteli Mustion linnan kesäteatterissa Täydellinen tätini -farssissa. Kinnunen nähtiin vuoden 2017 kevättalvella Espoon Kaupunginteatterin musiikkinäytelmässä Äidin maa Sofian roolissa sekä kesällä 2019 Joensuun Utran Uudessa Teatterissa teoksessa Toivo Ryynäsen elämä ja teot, jossa Kinnusella oli useita rooleja.  

Vilma Kinnunen on ollut mukana myös Ylioppilasteatterin toiminnassa vuosina 2012–2016.

Yksityiselämä 
Kinnusen vanhemmat ovat näyttelijät Satu Silvo ja Heikki Kinnunen. Hänen veljensä Paavo ja velipuolensa Santeri ovat myös näyttelijöitä.

Ennen näyttelijän uraansa Kinnunen on valmistunut Ravintolakoulu Perhosta vuonna 2007.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivusto
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1988 syntyneet
Elävät henkilöt
Eero Pitkänen

Eero Pitkänen (s. 14. maaliskuuta 1984) on aktiiviuransa lopettanut suomalainen koripalloilija.

Kouvojen kasvatti Pitkänen pelasi miesten SM-sarjaa Pyrbasketissa/Tampereen Pyrinnössä vuosina 2004–2007. Kaudella 2005–2006 hän pelasi myös I-divisioonassa pelanneessa Korikobrissa. A-nuorten maaotteluita Pitkänen pelasi yhdeksän kappaletta 2,3 pisteen keskiarvolla.

Lähteet 
 Eero Pitkänen – Suomen Koripalloliitto baskethotel.fi
 Eero Pitkanen basketball profile eurobasket.com

Viitteet 

Suomalaiset koripalloilijat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Matti Pylkkänen

Matti Pylkkänen (s. 19. toukokuuta 1929) on aktiiviuransa lopettanut suomalainen koripalloilija.

Tampereen Pyrinnön kasvatti Pylkkänen pelasi miesten SM-sarjaa kasvattajaseurassaan vuosina 1952–1954. Vuonna 1956 hän pelasi Pyrinnössä yhden SM-sarjaottelun. Kauden 1952 Pylkkänen pelasi uransa parhaalla, 2,1 pisteen, keskiarvolla.

Tilastot 

 O = ottelut, PTS = pistekeskiarvo, PTS YHT = pisteet yhteensä

Lähteet 
 Matti Pylkkänen  baskethotel.com

Viitteet 

Suomalaiset koripalloilijat
Vuonna 1929 syntyneet
Mahdollisesti elävät henkilöt
Rajut kuviot

Rajut kuviot (Five Easy Pieces) on Bob Rafelsonin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1970. Sen pääosaa esittää Jack Nicholson, ja muissa rooleissa nähdään Karen Black, Susan Anspach, Ralph Waite ja Sally Struthers. Käsikirjoituksen teki Rafelson yhdessä Adrien Joycen kanssa.

Juoni

Lähteet:

Elokuva kertoo levottomasta ja helposti ärsyyntyvästä öljynporaustyöntekijästä Bobby Dupeasta, joka on jättänyt taakseen sivistyskotinsa ja tulevaisuutensa lahjakkaana konserttipianistina muttei ilmeisesti ole kertonut taustastaan nykyisille työtovereilleen. 

Kun hänen tarjoilijavaimonsa Rayette tulee raskaaksi ja paras ystävä Elton pidätetään huoltoaseman ryöstöstä, Bobby ottaa yllättäen lopputilin ja lähtee tapaamaan konserttipianistina työskentelevää sisartaan Partitaa Los Angelesiin. Sisko kertoo heidän isänsä olevan tekemässä kuolemaa ja kehottaa Bobbya tulemaan tapaamaan isää vuosien jälkeen heidän lapsuudenkotiinsa Washingtonin osavaltiossa.

Bobby ottaa vastahakoisesti matkalle mukaansa Rayetten, koska tämä on uhannut tappaa itsensä jos Bobby jättää hänet. Ajomatkalla pohjoiseen he ottavat kyytiin kaksi naista, jotka ovat matkalla Alaskaan. Kuuluisassa kohtauksessa seurue lentää ulos tienvarsiravintolasta jouduttuaan riitaan joustamattoman tarjoilijan kanssa erikoistilauksistaan.

Perillä Bobby jättää vaimonsa motellihuoneeseen ja jatkaa matkaansa Pugetinsalmen saaressa sijaitsevaan perheensä kotiin. Siellä hän löytää Partitan leikkaamassa isänsä hiuksia, mutta isä ei vaikuta tunnistavan poikaansa. Illallisella hän tapaa viulistiveljensä ja tämän pianistimorsiamen Catherinen. Bobby ja Catherine ihastuvat ja harrastavat seksiä.

Rayette kyllästyy yksinäiseen motelliin ja ilmestyy Dupean perheen taloon ennalta ilmoittamatta. Luokkaerot kärjistyvät kun perheen nokkava tuttava Samia pilkkaa Rayettea, mistä Bobby suuttuu. Bobby yrittää saada Catherinea lähtemään matkaansa, mutta tämä ei suostu. Bobby ja Rayette lähtevät pois talosta yhdessä, mutta heidän pysähtyessään huoltamolla Rayette menee kahvilaan ja Bobby liftaa yllättäen pohjoiseen menevän rekan kyytiin ja jättää Rayetten ja autonsa huoltamolle.

Rooleissa

Vastaanotto
Jack Nicholson oli roolityöstään Oscar-ehdokkaana. Elokuva vauhditti Nicholsonin uraa hänen Easy Riderissa tekemänsä roolin jatkona ja oli alku Nicholsonin ja Rafelsonin neljän elokuvan mittaiselle yhteistyölle. Karen Black oli ehdolla parhaan naissivuosan sarjassa ja sai roolityöstään Golden Globe -palkinnon.

Rajut kuviot oli Oscar-ehdokkaana myös parhaan elokuvan ja parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen sarjoissa sekä neljässä Golden Globe -palkintokategoriassa.

VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa Rajuille kuvioille täydet neljä tähteä ja kehuu etenkin päänäyttelijöiden suorituksia. Myös Roger Ebert antoi elokuvalle täydet neljä tähteä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Elokuvan esittely Criterion-sivustolla

Vuoden 1970 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Bob Rafelsonin ohjaamat elokuvat
James Gunn (ohjaaja)

James Gunn (s. 5. elokuuta 1966) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, jonka ohjauksia ovat elokuvien puolelta Slither (2006), Super (2010), Guardians of the Galaxy (2014), Guardians of the Galaxy Vol. 2 (2017), The Suicide Squad: Suicide Mission (2021) ja Guardians of the Galaxy Vol. 3 (2023), sekä television puolelta Peacemaker (2022) ja The Guardians of the Galaxy Holiday Special (2022).

Ura 
Gunnin ura alkoi 1990-luvulla b-elokuviin erikoistuneessa Troma Entertainment -yrityksessä, jolle hän laati käsikirjoituksen elokuvaan Tromeo and Juliet (1996). Käsikirjoitus vuoden 2002 Scooby-Doo-elokuvaan nosti hänen tunnettuuttaan, ja vuonna 2004 ilmestyi kaksikin hänen käsikirjoittamaansa hittielokuvaa, Scooby-Doon jatko-osa Scooby-Doo 2: Monsterit vapaalla ja zombielokuva Kuolleiden aamunkoitto, uudelleenfilmatisointi George A. Romeron kauhuklassikosta.

Gunnin esikoisohjaus oli hänen itse käsikirjoittamansa kauhukomedia Slither (2006), joka sai kriitikoilta suopean vastaanoton mutta tuotti teatterilevityksessä reilusti alle budjettinsa verran lipputuloja. Käsikirjoittajien lakon aikana 2007–2008 Gunn teki muun muassa Spike TV:lle internetiin sarjan James Gunn’s PG Porn ja toimi tuomarina VH-1:n tositelevisiokilpailussa Scream Queens.

Vuonna 2010 sai ensi-iltansa Gunnin toinen täyspitkä ohjaustyö Super, mustan humoristinen tulkinta supersankareista.

Elo-syyskuussa 2012 Marvel Studios palkkasi Gunnin käsikirjoittamaan ja ohjaamaan Marvelin sarjakuviin perustuvan avaruusseikkailun Guardians of the Galaxy (2014). Se sai hyvän vastaanoton sekä yleisöltä että kriitikoilta ja nousi yhdeksi vuoden 2014 eniten tuottaneista elokuvista.

Jo ennen Guardians of the Galaxyn elokuista ensi-iltaa Marvel paljasti San Diegon Comic-Conissa Gunnin käsikirjoittavan ja ohjaavan elokuvan jatko-osan Guardians of the Galaxy Vol. 2. Se sai ensi-iltansa huhti-toukokuussa 2017 ja oli taloudellisesti ensimmäistä osaa tuottoisampi. Gunnin oli tarkoitus tehdä sarjaan myös kolmas elokuva, mutta hänet erotettiin 20. heinäkuuta 2018 eräiden hänen vanhojen Twitter-viestiensä saatua jälleen huomiota; viesteissä Gunn oli vitsaillut esimerkiksi seksuaalisesta väkivallasta ja holokaustista. Maaliskuussa 2019 Disney ja Marvel kuitenkin peruivat päätöksensä ja palkkasivat Gunnin uudelleen.

Vuonna 2016 Toronton elokuvajuhlilla ensiesitettiin Greg McLeanin ohjaama kauhuelokuva The Belko Experiment, jonka Gunn on käsikirjoittanut ja jonka toisena tuottajana hän toimi. Teattereihin elokuva tuli Yhdysvalloissa maaliskuussa 2017.

Yksityiselämä 
Gunn ja näyttelijä Jenna Fischer erosivat kuuden avioliittovuoden jälkeen vuonna 2007.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Yhdysvaltalaiset elokuvakäsikirjoittajat
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Russenorsk

Russenorsk oli pidginkieli jota puhuttiin Pohjois-Norjassa ja Kuolan niemimaalla 1700-luvulla ja 1800-luvulla. Sen loivat venäläiset kauppamiehet ja norjalaiset kalastajat keskinäiseen kommunikoimiseen. Kieli oli venäjän ja norjan kielien sekoitus. Venäjällä tapahtuneet vallankumoukset kuitenkin lopulta lopettivat norjalaisten ja venäläisten väliset yhteydet, näin myös russenorsk kuihtui lopulta pois.

Esimerkkisanastoa
 Kak sprek? = Mitä sanot? (ensimmäinen sana venäjää, toinen norjaa)
 Moja njet forsto = En ymmärrä (kaksi ensimmäistä sanaa venäjää, kolmas norjaa)
 Å råbbåte = työskennellä (venäjän sanasta работать rabotat)
 Klæba = leipä (venäjästä хлеб khleb)

Lähteet

Katso myös
 Pomorit

Pidgin- ja kreolikielet
Euroopan kuolleet kielet
Viattomuuden kukka

Viattomuuden kukka (Morning Glory) on Lowell Shermanin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1933. Katharine Hepburn sai siitä ensimmäisen Oscar-palkintonsa. Hän esittää Eva Lovelacea, pikkukaupungin amatöörinäyttelijää, joka tulee New Yorkiin päästäkseen teatterimaailmaan. Hän tutustuu teatterituottajaan ja näytelmäirjailijaan, jotka ovat molemmat hiukan ihastuneita Evaan. Niinpä Eva pääsee näyttämään taitojaan oikukkaan tähtinäyttelijättären sijaisena.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Morning Glory Turner Classical Movies

Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1933 yhdysvaltalaiset elokuvat
Viattomuuden kukka (1958)

Viattomuuden kukka on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1958. Se perustuu samaan Zoë Akinsin näytelmään kuin vuoden 1933 Viattomuuden kukka, josta  Katharine Hepburn sai  Oscarin. Nyt Susan Strasberg  esittää Eva Lovelacea, pikkukaupungin amatöörinäyttelijää, joka tulee New Yorkiin päästäkseen teatterimaailmaan. Hän tutustuu teatterituottajaan (Henry Fonda) ja näytelmäkirjailijaan (Christopher Plummer), jotka ovat molemmat hiukan ihastuneita Evaan. Niinpä Eva pääsee näyttämään taitojaan oikukkaan tähtinäyttelijättären sijaisena.

Lähteet 

Vuoden 1958 elokuvat
Leijona talvella

Leijona talvella () on Anthony Harveyn ohjaama historiallinen elokuva vuodelta 1968. Elokuva sijoittuu Englannin kuningaskuntaan vuonna 1183. Kuningas Henrik II kutsuu vaimonsa Eleonoora Akvitanialaisen ja kolme poikaansa perhetapaamiseen, jonka tarkoituksena on sopia vallanperijästä.

Katharine Hepburn sai Oscarin roolistaan kuningatar Eleonoora Akvitanialaisena, James Goldman käsikirjoituksesta ja John Barry musiikista. Lisäksi elokuva sai neljä muuta Oscar-ehdokkuutta.

Elokuva perustuu Goldmanin Broadway-näytelmään vuodelta 1966. Vuonna 2003 sai ensiesityksensä näytelmästä tehty televisioelokuva Leijonan talvi, jonka pääosia esittivät Patrick Stewart ja Glenn Close.

Näyttelijät 

Lähde:

Lähteet 

Parhaan musiikin Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Vuoden 1968 brittiläiset elokuvat
Brittiläiset historialliset elokuvat
Vuoden 1968 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset historialliset elokuvat
Daniel Kollar

Daniel Kollar (s. 29. maaliskuuta 1994, Seinäjoki) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa maalivahtina Veikkausliigan HIFK:ssa.

Seurajoukkueet 
Daniel Kollarin ura aikuisten tasolla alkoi kaudella 2010, kun hän nousi Veikkausliigassa pelanneen FC Hongan reservijoukkue Pallohongan kokoonpanoon. Kollar pelasi kausina 2010–2012 yhteensä 36 Kakkosen ottelua. Kauden 2013 Kollar pelasi lainalla Ykkösen AC Kajaanissa.

Kollar debytoi Veikkausliigassa 4. toukokuuta 2014 ottelussa FC Honka–FF Jaro. Hän jakoi torjuntavastuun kauden 2014 aikana Walter Viitalan kanssa ja pelasi yhteensä 18 liigaottelua. FC Honka oli Veikkausliigassa yhdestoista, mutta se menetti sarjapaikkansa, kun seura ei saanut liigalisenssiä seuraavalle kaudelle.

Kaudeksi 2015 Kollar siirtyi Ykkösen PS Kemiin. Kollar jakoi torjuntavastuun Juhani Pennasen kanssa, ja Ykkösen otteluita kertyi kauden aikana 18. PS Kemi voitti Ykkösen kaudella 2015 ja nousi Veikkausliigaan.

Kollar siirtyi kaudeksi 2016 Veikkausliigaan nousseen PK-35 Vantaan riveihin. Kollar pelasi kauden 2016 aikana PK-35:n ykkösmaalivahtina 27 liigaottelua. PK-35 jäi kaudella 2016 Veikkausliigassa viimeiseksi, ja seura meni kauden päätteeksi konkurssiin.

Kaudeksi 2017 Kollar siirtyi Ykkösen Gnistaniin. Kollar aloitti kauden Gnistanin ykkösmaalivahtina, mutta menetti paikkansa loppukaudesta Alessandro Marzuolille. Kollar pelasi kaudella 2017 yhteensä 13 Ykkösen ottelua. Gnistan jäi sarjassa viimeiseksi ja putosi Kakkoseen. Kauden päätteeksi hän pelasi kaksi liigakarsintaottelua Veikkausliigassa pelanneen HIFK:n riveissä.

Kollar siirtyi pysyvästi Ykköseen pudonneen HIFK:n riveihin kaudeksi 2018.

Maajoukkue 

Daniel Kollar debytoi ikäluokkansa (1994) maajoukkueessa 15-vuotiaana 25. elokuuta 2009 Norsjössä pelatussa ottelussa Ruotsi–Suomi. Hän pelasi oman ikäluokkansa maajoukkueessa 31 ottelua sekä yhden ottelun vuotta vanhempien (1993) maajoukkueessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Daniel Kollar Palloliiton sivuilla
 Daniel Kollar Veikkausliigan sivuilla
 Daniel Kollar Soccerwayn sivuilla

Suomalaiset jalkapalloilijat
Suomenunkarilaiset henkilöt
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Deutschland-luokka (1904)

Deutschland-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut taistelulaivaluokka, johon kuului viisi vuosina 1903–1908 valmistettua alusta. Ne muistuttivat edeltänyttä Braunschweig-luokkaa, mutta niiden panssarisuojaa oli parannettu. Luokan alukset olivat vanhentuneita jo valmistuessaan Britannian kuninkaallisen laivaston laskettua vesille uuden tyyppisen HMS Dreadnoughtin vuonna 1906 ja siten seuraava Nassau-luokka oli ensimmäinen Saksan laivaston dreadnought-taistelulaivaluokka.

Luokan alukset mahdollistivat kahden taistelulaivueen muodostamisen ja siten laivastosta muodostettiin avomerilaivastona tunnettu ensimmäisessä maailmansodassa taistellut osasto. Luokan kaikki alukset osallistuivat Skagerrakin taisteluun 31. toukokuuta – 1. kesäkuuta 1916. Sekavassa yöllisessä taistelussa SMS Pommern upposi torpedoituna. Taistelun jälkeen jäljellä olevat neljä alusta poistettiin ensilinjan tehtävistä. Versailles’n rauha jätti Saksalle ainoastaan joitakin vanhoja taistelulaivoja rannikkopuolustukseen ja näihin kuuluivat luokankin alukset.

SMS Deutschland romutettiin 1920–1922. SMS Hannover piti muuttaa maalilaivaksi, mitä ei kuitenkaan toteutettu ja alus romutettiin 1944–1946. SMS Schlesien ja SMS Schleswig-Holstein palvelivat Reichsmarinessa ja edelleen Kriegsmarinessa. Kumpikin viimeksi mainittu alus osallistui sotatoimiin toisessa maailmansodassa ja ne upposivat sodan lopulla.

Alukset

Lähteet

Viitteet
Nicholas Ziegler

Nicholas Ziegler on saksalainen balettitanssija. Hän on Suomen kansallisbaletin tähtitanssija.

Ziegler on opiskellut Hannoverin musiikki- ja teatterikorkeakoulussa 1988–1994 ja Münchenin musiikki- ja teatterikorkeakoulussa 1994–1997. Hän on työskennellyt Dresdenin baletissa 1997–2001. Kansallisbalettiin hänet kiinnitettiin 2001 ja tähtitanssijan statuksen hän sai 2009.

Ziegler on saanut Pro Dance -palkinnon vuonna 2004 ja Edvard Fazer -palkinnon vuonna 2008.

Lähteet

Aiheesta muualla
Tanka, Danceinfo.fi
Tanka, Danceinfo.fi 

Balettitanssijat
Saksalaiset tanssijat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Coffee Stain Studios

Coffee Stain Studios on ruotsalainen videopeleihin keskittynyt yritys, joka perustettiin vuonna 2010. Yrityksen ensimmäinen julkaisema peli oli I Love Strawberries, jonka kehitti Atari. Yrityksen ensimmäinen kehittämä peli oli Sanctum, joka julkaistiin 2011 Microsoft Windowsille ja myöhemmin OS X:lle.

Kehitetyt pelit 
Sanctum (2011, Microsoft Windows, OS X)
Sanctum 2 (2013, Microsoft Windows, PlayStation 3, Xbox 360)
Goat Simulator (2014, Microsoft Windows, OS X, Linux)
A Story About My Uncle (2014, Microsoft Windows)
Satisfactory (2019, Microsoft Windows)

Ruotsalaiset videopeliyritykset
Nude

Nude voi tarkoittaa:

 Nude, yhtye
 Nude Records, levy-yhtiö
 Nude, Camelin albumi vuodelta 1981
 Nude, Dead or Aliven albumi vuodelta 1989
 Nude, Acon albumi vuodelta 1997
 Nude, VASTin albumi vuodelta 2004
 Nude, Iconcrashin albumi vuodelta 2005
 Nudes, ThaMuseMeantin albumi vuodelta 2001
 "Nude", Radioheadin kappale
 N.U.D.E.@ Natural Ultimate Digital Experiment, vuoden 2003 videopeli
  Nude, ravintola
Redeemer of Souls

Redeemer of Souls on brittiläisen heavy metal -yhtye Judas Priestin järjestyksessään seitsemästoista studioalbumi. Se julkaistiin 8. heinäkuuta 2014 Yhdysvalloissa, 11. heinäkuuta 2014 Euroopassa ja 14. heinäkuuta 2014 Iso-Britanniassa levymerkillä Epic/Columbia.

28. huhtikuuta 2014 julkaistiin singlenä nimikkokappale "Redeemer of Souls".

Kappaleet

Kokoonpano 
 Rob Halford – laulu
 Glenn Tipton – kitara, syntetisaattori
 Ian Hill – bassokitara
 Scott Travis – rummut
 Richie Faulkner – kitara

Arvostelut 
 Allmusic: 
 Imperiumi.net: 
 Inferno: 
 Kaaoszine.fi: 7+/10
 PopMatters: 
 Rolling Stone:

Lähteet 

Vuoden 2014 albumit
Judas Priestin albumit
Kenneth MacMillan

Sir Kenneth MacMillan (11. joulukuuta 1929 Dunfermline, Skotlanti – 29. lokakuuta 1992 Lontoo, Englanti) oli brittiläinen balettitanssija ja koreografi. MacMillan oli sukupolvensa merkittävimpiä balettikoreografeja. Hän omistautui uudistamaan baletin perinteisestä muotoa. Hän toi teoksiinsa myös rankkoja aiheita, jotka olivat klassiselle baletille ennestään vieraita.

MacMillan oli lahjakas tanssija, mutta parhaiten hänet tunnetaan koreogafioistaan erityisesti Royal Ballet'n kanssa. Hän teki koreogafioita myös American Ballet Theatrelle (1956–1957) ja Deutsche Operille (1966–1969). Hänestä tuli Royal Ballet'n taiteellinen johtaja Frederick Ashtonin jälkeen vuonna 1970 ja hän erosi seitsemän vuoden jälkeen yrittettyään löytää tasapainon balettien luomisen ja johtajan tehtävien vaatimusten välillä. MacMillan jatkoi kuitenkin Royal Ballet'n pääkoreografina aina kuolemaansa asti vuonna 1992. 

MacMillan kuoli sydänkohtaukseen 62-vuotiaana Royal Opera House -oopperatalon lavan takana Lontoossa lokakuussa 1992 kesken hänen vuoden 1978 balettinsa Mayerling. 

Suomen Kansallisbaletti on esittänyt MacMillanin Manon -balettia vuodesta 2011.

Kokoillan baletit 
MacMillan loi uransa aikana lähes 100 balettia.
Romeo ja Julia – tehty Lynn Seymourille ja Christopher Gablelle, mutta ensi-illassa tanssivat Margot Fonteyn ja Rudolf Nurejev (1965)
Anastasia – tehty Lynn Seymourille (1967)
Manon – tehty Antoinette Sibleylle ja Jennifer Penneylle (1974)
Mayerling (1978)
Isadora (1981)
The Prince of the Pagodas – tehty Darcey Bussellille ja Jonathan Copelle (1989)

Lähteet 
Kenneth MacMillanin virallinen sivusto

Viitteet

Aiheesta muualla 
Virallinen sivusto   

Brittiläiset balettitanssijat
Brittiläiset koreografit
Tony-palkinnon saajat
Olivier-palkinnon saajat
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 1992 kuolleet
Sardanapaloksen kuolema

Sardanapaloksen kuolema () on ranskalaisen Eugène Delacroix’n historiamaalaus vuodelta 1827. Se kuvaa muinaisen Assyrian myyttisen viimeisen kuninkaan Sardanapaloksen viimeisiä hetkiä.

Maalauksen innoittajana oli vuonna 1821 ilmestynyt englantilaisen George Byronin teos Sardanapalos. Maalaus kuitenkin esittää tapahtumat erilaisina: Byronin näytelmässä Sardanapalos tekee itsemurhan polttamalla itsensä roviolla yhdessä lempivaimonsa kanssa, mutta Delacroix’n maalauksessa itsemurhaan valmistautuva Sardanapalos makailee levollisesti vuoteella samalla kun palvelijat surmaavat hänen vaimonsa ja hevosensa sekä tuhoavat hänen aarteensa hänen silmiensä edessä. Taustalla oikealla linnoitus savuaa. Delacroix’n mukaan maalauksen oli tarkoitus tuomita Sardanapaloksen edustama hillittömän ylellinen elämä, mutta monet aikalaiset arvostelivat maalausta sen sisältämien julmuuksien ja irstailujen vuoksi. Sardanapaloksen rento asento maalauksessa antaa ymmärtää, että hän nauttii julmasta näytöksestä.

Sardanapaloksen kuolema kuuluu Louvren taidemuseon kokoelmiin Pariisissa. Maalauksen mitat ovat 395 x 425 senttimetriä. Vuonna 1844 maalattu pienempi versio teoksesta on Philadelphian taidemuseon kokoelmissa Yhdysvalloissa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Analyysia maalauksesta  Artble

Eugène Delacroix'n maalaukset
Historiamaalaukset
Louvren kokoelmat
Olli Peltonen

Olli Peltonen (1915 Orimattila – 1987 Lammi) oli suomalainen taidemaalari. Peltonen ei käynyt taidekouluja, mutta opiskeli Avoimessa Taidekoulussa, jossa moni tuon ajan taiteilija aloitti uransa. Peltonen viihtyi mielellään taidepiireissä ja hankki oppia sitä kautta. Toimeentulon itselleen ja perheelleen toi teurastajan ammatti Osuusliikkeen palveluksessa.

Lähteet 

Suomalaiset taidemaalarit
Vuonna 1915 syntyneet
Vuonna 1987 kuolleet
Euroopan parlamentin varapuhemies

Euroopan parlamentin varapuhemies on henkilö, joka johtaa istuntoa Euroopan parlamentissa puhemiehen ollessa estynyt. Parlamentti valitsee parlamenttikauden alussa järjestettävässä äänestyksessä yhteensä 14 varapuhemiestä.

Euroopan parlamentin varapuhemiehet
Vuonna 2014 kautensa aloittanut Euroopan parlamentti valitsi nykyiset varapuhemiehet ensimmäisessä istunnossaan 1. heinäkuuta 2014. 

Lähde:

Lähteet

Euroopan parlamentin puhemiehet
Pierre Beauchamp

Pierre Beauchamp tai Beauchamps (1631–1705) oli ranskalainen koreografi, balettitanssija ja säveltäjä. Hän johti Ludvig XIV:nnen hovibalettia ja toimi Pariisin oopperan balettimestarina. Beauchamp suunnitteli monia Jean-Baptiste Lullyn säveltämiä balettaja ja sävelsi musiikkia Molièren teksteihin.

Elämä 
Pierre Beauchamp syntyi vuonna 1631, ja hänet kastettiin 30. lokakuuta. Hän syntyi sukuun, jonka jäsenistä monet ovat olleet tunnettu hoviviulisteja. Pierre oli 14-lapsisen perheen 12. lapsi. Hänet koulutettiin sekä muusikoksi että tanssijaksi.

Beauchamp esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1648 hovibaletissa nimeltä Le dérèglement des passions. Tämän jälkeen hän tanssi muun muassa useassa baletissa kuningas Ludvig XIV:n kanssa, jota tämä myös opetti.

Beauchamp nimitettiin vuonna 1661 kuninkaan baletin ensimmäiseksi johtajaksi, mikä asetti hänet vastuuseen kaikista hovissa esitetyistä baleteista. Koreografina Beauchamp teki paljon yhteistyötä säveltäjä Jean-Baptiste Lullyn kanssa. He suunnittelevat usein yhdessä esityksen musiikit ja liikkeet. Beauchampin toinen läheinen kumppani oli Molière. Hän sävelsi musiikit ja teki koreografiat Molièren balettiin Les Fachêux.

Beauchamp teki 1671 koreografian Pomoneen, joka oli ensimmäinen Pariisin oopperassa esitetty ooppera. Hänet valittiin seuraavana vuonna Pariisin oopperan eli Musiikin ja tanssin kuninkaallisen akatemian balettimestariksi. Beauchampin vuonna 1681 tuottama Triomphe de l’Amour oli ensimmäinen baletti, jossa esiintyi myös ammattilaisnaistanssijoita.

Beauchamp jatkoi kuninkaan baletin johtajana ja Pariisin oopperan balettimestarina vuoteen 1687. Samana vuonna kuoli hänen yhteistyökumppaninsa Jean-Baptiste Lully. Beauchamp kehitti uransa aikana myös tanssinotaatioita, ja vuonna 1704 hän haastoi kilpailijansa Raoul-Auger Feuillet’n oikeuteen plagioimisesta. Beauchamp hävisi kuitenkin jutun.

Tyyli ja merkitys 
Beauchampia pidetään sekä taidokkaana tanssijana että koreografina. Tanssijana hän loisti muun muassa pirouetteissa ja harjoitteli myös tour en l’aireja. Hänen sanotaan olleen ensimmäisiä, jotka onnistuivat tour en l’airissa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Beauchamp César.org-sivustolla 

Ranskalaiset koreografit
Ranskalaiset balettitanssijat
Ranskalaiset säveltäjät
Vuonna 1631 syntyneet
Vuonna 1705 kuolleet
Mirja Rutanen

Mirja Tuulikki Rutanen (o.s. Paavola; 25. heinäkuuta 1929 Tampere – 10. syyskuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen kauno- ja tietokirjallisuuden suomentaja.

Rutanen opiskeli Helsingin yliopistossa romaanista filologiaa, taidehistoriaa sekä psykologiaa; koulutukseltaan hän oli filosofian kandidaatti (1952). Hän toimi lehtialalla, ennen kuin ryhtyi suomentajaksi. 

Rutanen suomensi erityisesti sosiologian, psykologian ja psykoterapian alan kirjallisuutta, muun muassa Sigmund Freudin teoksia. Hän suomensi myös kaunokirjallisuutta ja lastenkirjallisuutta.

Mirja Rutanen oli professori Martti Paavolan tytär, ja hänen aviopuolisonsa oli tietokirjailija-psykologi Erkki Rutanen vuodesta 1954. Perheeseen syntyi kolme tytärtä.

Teoksia 
 Tunnelmantekijän keittokirja. Weilin + Göös, Helsinki 1966
 Tytär ja äiti: Naisten suhteiden psykologiaa. Otava 1982
 Nainen ja mies naimisissa toistensa ja työnsä kanssa. Otava 1984

Toimitteita 
 Sukupuolielämän tietokirja: 12 tekstikuvaa. Tekijät Martti Paloheimo, Mauri Rouhunkoski, Mirja Rutanen. Otava 1965
 Naisia: Viisikymmentäyksi suomalaista naista puhuu avoimesti omista kokemuksistaan ja tunteistaan. Otava 1979

Suomennoksia 
 Nainen Berliinissä: Autenttinen päiväkirja Berliinistä 20.4.–22.6.1945. Esipuheen kirjoittanut C. W. Ceram. Gummerus 1960
 Robert K. Massie: Nikolai ja Aleksandra. Tammi 1968
 Benjamin Spock: Tervettä järkeä lastenhoitoon. Englanninkielisen alkuteoksen uud. painoksesta lyh. ja Suomen oloihin soveltaen toim. Mirja Rutanen. Otava 1969
 David Reuben: Kaikki mitä olet aina halunnut tietää seksistä – mutta et ole koskaan uskaltanut kysyä. Suuri suomalainen kirjakerho, Helsinki 1971
 Sylvia Plath: Lasikellon alla. Otava 1975
 Shere Hite: Hite-raportti: Hätkähdyttävä tutkimus naisen seksuaalielämästä. Otava 1978
 Sigmund Freud: Vitsi ja sen yhteys piilotajuntaan. Love kirjat, Helsinki 1983
 Alice Miller: Alussa oli kasvatus: Kätketty julmuus ja väkivallan juuret. WSOY 1985
 C. G. Jung: Unia, ajatuksia, muistikuvia. Muistiin merkinnyt ja toimittanut Aniela Jaffé. WSOY 1985
 Bruno Bettelheim: Satujen lumous: Merkitys ja arvo. WSOY 1984
 Bruno Bettelheim: Kyllin hyvät vanhemmat: Kirja lastenkasvatuksesta. WSOY 1988
 Alice Miller: Kätketty avain. WSOY 1989
 Sigmund Freud: Toteemi ja tabu: Eräitä yhtäläisyyksiä villien ja neuroottisten sielunelämässä. Esipuhe Antti Eskola. Love kirjat, Helsinki 1989
 Peter Gay: Freud. Suomentanut Mirja Rutanen; bibliografisen esseen ja huomautukset suomentanut Anna Rutanen. Otava 1990
 C. G. Jung: Kohti totuutta: poleemisia esseitä. Valikoinut Franz Alt. Suomentanut Mirja Rutanen. WSOY 1991
 Sigmund Freud: Johdatus narsismiin ja muita esseitä. Suomentanut Mirja Rutanen; valikoineet Ilpo Helén ja Mirja Rutanen. Love kirjat, Helsinki 1993
 Sigmund Freud: Uni ja isänmurha: Kuusi esseetä taiteesta. Valikoinut ja suomentanut Mirja Rutanen; johdanto Mikael Enckell. Love, Helsinki 1995

Palkinnot 
 J. A. Hollon palkinto 1991

Lähteet 
 
 Mirja Rutasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.

Viitteet

Suomalaiset tietokirjailijat
Suomentajat
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
Percivall Pott

Sir Percivall Pott (6. tammikuuta 1714 – 22. joulukuuta 1788) oli englantilainen kirurgi, yksi ortopedian perustajista. Sen ohella häntä pidetään ensimmäisenä ympäristöperäisen syövän havaitsijana.

Pott toimi apulaiskirurgina St. Bartholomew’n sairaalassa 1744–1749 ja kirurgina 1749–1787. Hän edisti suuresti ortopedisia hoitokeinoja ja muun muassa esti kollegoitaan amputoimasta hänen jalkaansa pahan murtuman jälkeen ja osoitti sen paranevan lastoitettuna. Hänen 1768 ilmestynyt oppikirjansa muutti hoitotapoja Englannissa, ja sen kääntäminen ranskaksi ja italiaksi muutti käytäntöjä myös etenkin Ranskassa.

Vuonna 1775 Pott kiinnitti huomionsa nuohoojilla yleiseen kivespussin ihosyöpään ja yhdisti sen nokialtistukseen. Hän oletti noen vaikuttavan iholla suoraan syöpää aiheuttavasti, ja tämä havainto vahvistettiin koe-eläintutkimuksissa 1930-luvulla. Sitä pidetään ensimmäisenä osoituksena ympäristökemikaalin aiheuttamasta syövästä.

Lähteet 
 Komulainen H. Mutageenisuus, karsinogeenisuus ja teratogeenisuus, s. 133–142, kirjassa Koulu M, Mervaala E, Tuomisto J.: Farmakologia ja toksikologia, 8. p. Kustannus Oy Medicina, 2012. ISBN 978-951-97316-4-3. Luettavissa myös verkossa: http://www.medicina.fi
 Gallo MA. History and scope of toxicology, kirjassa Klaassen C, toim., Casarett and Doull's Toxicology. McGraw-Hill, New York 2013. ISBN 978-0-07-176923-5.
 Gordon R. The alarming history of medicine. St. Martin's Press, New York 1994. ISBN 0-312-10411-1.

Brittiläiset lääkärit
Vuonna 1714 syntyneet
Vuonna 1788 kuolleet
Maja (nimi)

Maja on naisen etunimi, joka on käytössä muun muassa Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa, Saksassa, Puolassa, Sloveniassa ja Kroatiassa. Nimen suomen­kielinen vastine on Maija.

Maja-nimen alku­perästä on olemassa useita selityksiä. Se käsitetään usein heprealaisperäisen, Raamatusta tunnetuksi tulleen Maria-nimen (alkujaan Miriam) muunnokseksi, mutta se saattaa yhtä hyvin olla peräisin kreikka­laisesta myto­logiasta, jossa Maia oli vanhin Plejadeista, Hermeksen äiti. Maja voi olla myös Margit-nimen muunnos.

Suomessa Maja-nimisiä naisia on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan ollut vuoden 2019 loppuun mennessä 687. Majan nimi­päivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 2. heinäkuuta, joka on myös Marian nimi­päivä.

Tunnettuja Maja-nimisiä 

 Maja Alm (s. 1988), tanskalainen suunnistaja
 Maja Benedičič, o.s. Sorkmo (s. 1969), norjalainen maastohiihtäjä
 Maja Blagdan (s. 1968), kroatialainen poplaulaja 
 Maja Dahlqvist (s. 1994), ruotsalainen maastohiihtäjä 
 Maja Ekelöf (1918–1969), ruotsalainen kirjailija
 Maja Genetz (1901–1970), suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos
 Maja Grønbæk (s. 1971), tanskalainen käsipalloilija
 Maja Göthberg (s. 1977), ruotsalainen jalkapalloilija
 Maja Hagerman (s. 1960), ruotsalainen journalisti, kirjailija ja televisiotuottaja 
 Anna-Maja Henriksson (s. 1964), suomalainen juristi, kansanedustaja ja ministeri
 Maja Ivarsson (s. 1979), ruotsalainen laulaja ja sanoittaja 
 Maja Kai, oik. Fanny Leväsalo (s. 1900), suomalainen kirjailija
 Maja Kersnik (s. 1981), slovenialainen sulkapalloilija 
 Maja Keuc (s. 1992), slovenialainen laulaja
 Maja Kildemoes (s. 1996), tankalainen jalkapalloilija
 Maja Lunde (s. 1975), norjalainen kirjailija
 Maja Reichard (s. 1991), ruotsalainen näkövammainen uimari
 Maja Rydman (1911–1948), suomalainen runoilija
 Maja Salvador (s. 1988), filippiiniläinen näyttelijä, malli, laulaja ja tanssija
 Maja Trochimczyk (s. 1957), puolalais-yhdysvaltalainen musiikkitieteilijä ja runoilija
 Maja Vtič (s. 1988), slovenialainen mäkihyppääjä
 Maja Wasander (1885–1960), suomalainen psykologi ja nuortenkirjailija
 Maja Åström (s. 1982), ruotsalainen jalkapallomaalivahti

Kuvitteellisia Maja-nimisiä 

 Maja, päähenkilö Larysa Denysenkon lastenkirjassa Maja ja ystävät 
 Die Biene Maja (suom. Maija Mehiläinen), päähenkilö Waldemar Bonselsin eläinsadussa 
 Krösa-Maja (suom. Pöperö-Maija), hahmo Astrid Lindgrenin Vaahteramäen Eemeli -tarinoissa
 Maja Gräddnos (suom. Maija Maitoparta), kissa Gösta Knutssonin Pekka Töpöhäntä -kirjasarjassa
 Stormskärs Maja (suom. Myrskyluodon Maija), päähenkilö Anni Blomqvistin Myrskyluoto-romaaneissa ja niihin perustuvassa televisiosarjassa

Muita 
 Alaston Maja (La maja desnuda), Francisco de Goyan maalaus
 Puettu Maja (La maja vestida), Francisco de Goyan maalaus

Lähteet

Aiheesta muualla 

Etunimet
Pohjalainen (täsmennyssivu)

Pohjalainen-nimisiä lehtiä on useita:

 Pohjalainen, Vaasassa vuosina 1889–1901 ilmestynyt sanomalehti
 Pohjalainen, Vaasassa vuosina 1910–1915 ilmestynyt sanomalehti
 Pohjalainen, Vaasassa vuodesta 1903 lähtien ilmestyvä sanomalehti, entinen Vaasa

Sukunimenä
 Juhana Pohjalainen (1819–1866), maanviljelijä ja valtiopäivämies
 Martti Pohjalainen (1935–2017), muusikko, säveltäjä ja sanoittaja
 Ritva-Liisa Pohjalainen (s. 1949), koru-, vaate- ja taidemuotoilija
 Tomi Pohjalainen (s. 1983), futsalmaalivahti.
Dante ja Vergilius helvetissä

Dante ja Vergilius helvetissä (; tunnettu myös nimellä La Barque de Dante, Danten lautta) on ranskalaisen taidemaalari Eugène Delacroix’n läpimurtotyö vuodelta 1822. Maalaus perustuu Danten Jumalaisen näytelmän Inferno-osan kahdeksanteen lauluun, jossa Dante ja hänen oppaanaan toimiva Vergilius ylittävät lautalla (tai veneellä) Styks-virtaa matkallaan helvettiin, kun kadotukseen tuomitut sielut alkavat nousta vedestä ja pyrkiä purteen. Teoksen katsotaan olevan tärkeä virstanpylväs romanttisen tyylisuunnan kehityksessä Ranskan maalaustaiteessa.

Maalauksessa punahuppuinen mies on Dante ja seppelepäinen on Vergilius. Kolmas veneessä seisova mies on Manalan lautturi Flegyas. Taustalla vasemmalla näkyvä liekehtivä linnoitus on kuolleiden kaupunki Dite, jonne Dante ja Vergilius ovat matkalla. Maalaus esittää sitä hetkeä, jolloin Dante säikähtää tunnistaessaan tuomittujen sielujen joukossa entisen firenzeläisen vihamiehensä Filippo Argentin. Maalauksen esikuvana pidetään Delacroix’n suuren innoittajan Théodore Géricault’n maalausta Medusan lautta vuodelta 1818. Molemmat kuvaavat lauttaan liittyvää ahdistavaa näkyä. Delacroix on toisaalta lainannut maalauksessaan myös vanhempia esikuvia: lihaksikkaat ja vääristyneet hahmot muistuttavat Michelangelon maalauksia, voimakkaat värit puolestaan Rubensin töitä. Delacroix itse piti maalauksen onnistuneimpana hahmona miestä, joka tarrautuu veneen laitaan. Tämän hahmon esikuvana on pidetty erästä John Flaxmanin painokuvaa.

Teos oli vuonna 1822 esillä Pariisin salongissa ja sai kriitikoilta myönteisen vastaanoton. Eräs sitä erityisesti ylistänyt kriitikko oli nuori lehtimies Adolphe Thiers. Ranskan valtio osti taulun ja sijoitti sen Pariisin Luxembourgin palatsiin.

Maalauksen mitat ovat 189 x 246 senttimetriä. Se kuuluu nykyään Louvren taidemuseon kokoelmiin.

Lähteet

Aiheesta muualla

Eugène Delacroix'n maalaukset
Louvren kokoelmat
Helvetti
Jumalainen näytelmä
Jere Aallikko

Jere Julius Aallikko (s. 28. helmikuuta 1994 Imatra) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa keskikenttäpelaajana Kakkosen OTP:ssa. Aallikko on pelannut Viron Meistriliigassa Levadian riveissä.

Seurajoukkueet 

Jere Aallikon pelaajaura aikuisten tasolla alkoi Kolmosessa IPS:n riveissä kaudella 2010. Aallikko siirtyi tammikuussa 2012 unkarilaisen Honvédin organisaatioon, jossa pelejä kertyi vain juniorijoukkueissa. Aallikko siirtyi kaudeksi 2014 Viron Meistriliigan Levadiaan, jossa hän pelasi seitsemän Viron liigan ottelua. Aallikko pelasi myös yhdessä Mestarien liigan karsintaottelussa heinäkuussa 2014 sekä Levadian reservijoukkueessa Viron kakkostasolla Esiliigassa. Levadia voitti kaudella 2014 Meistriliigan ja Viron mestaruuden. Aallikko aloitti kauden 2015 Levadiassa, mutta siirtyi loppukaudeksi Norjan 2. divisjonissa pelanneeseen Notoddeniin.

Aallikko palasi Suomeen kaudella 2016, kun hän teki loppukauden sopimuksen Kakkosessa pelanneen Kultsun kanssa. Aallikko pelasi loppukauden aikana yhdeksän ottelua Kakkosessa. Tammikuussa 2017 Aallikko siirtyi Ykkösen AC Ouluun. Hän pelasi kaudella 2017 yhteensä 24 Ykkösen ottelua. Kaudella 2018 Aallikko pelasi 25 Ykkösen ottelua ja teki niissä neljä maalia. Aallikko teki jatkosopimuksen AC Oulun kanssa myös kausista 2019–2020. Aallikko pelasi kaudella 2019 yhteensä 22 Ykkösen ottelua ja kaudella 2020 niin ikään 22 sarjaottelua, kun AC Oulu voitti Ykkösen ja nousi Veikkausliigaan. Hän siirtyi kaudeksi 2021 Kakkosessa pelaavan OTP:n riveihin.

Maajoukkue 

Jere Aallikko debytoi ikäluokkansa (1994) maajoukkueessa 19-vuotiaana 22. maaliskuuta 2013 Traiskirchenissä pelatussa ottelussa Itävalta–Suomi. Hän pelasi oman ikäluokkansa maajoukkueessa kolme maaottelua ja yhden ottelun vuotta vanhempien (1993) maajoukkueessa.

Alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa Aallikko debytoi 20-vuotiaana 16. tammikuuta 2015 Pietarissa pelatussa ottelussa Viro–Suomi. Aallikko pelasi kaksi nuorten maaottelua.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Jere Aallikko Palloliiton sivuilla
 Jere Aallikko Soccerwayn sivuilla

Suomalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
UAV

UAV voi tarkoittaa seuraavia asioita:
 UaV, eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan lyhenne
 unmanned aerial vehicle (UAV), miehittämätön ilma-alus
Kallio Rolling Rainbow

Kallio Rolling Rainbow (lyh. KRR) on vuonna 2010 perustettu helsinkiläinen roller derby -seura, joka pelaa Suomen korkeimmalla sarjatasolla Roller Derby Suomi Cupissa.

Kallio Rolling Rainbown edustusjoukkueiden nimet ovat Kallio All Colours (A-joukkue), Kinapori Fistfunkers (B-joukkue) ja Piritorin Ässät (C-joukkue).

Saavutukset 

 SM-kulta (3): 2013, 2015, 2016
 SM-hopea (2): 2014, 2017

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kallio Rolling Rainbow roller derby -seuran kotisivut
RollingRainbow.com
Flat Track Stats

Helsinkiläiset urheiluseurat
Suomalaiset roller derby -seurat
Vuonna 2010 perustetut urheiluseurat
Alberto Caprioli

Alberto Caprioli (s. 16. marraskuuta 1956 Bologna) on italialainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän on säveltänyt pääasiassa orkesteri- ja kamarimusiikkia.

Caprioli opiskeli sävellystä Franco Margolan ja Camillo Tognin sekä orkesterinjohtoa Piero Guarinon johdolla Parman Arrigo Boito -konservatoriossa vuosina 1975–83. Lisäksi hän opiskeli kuoronjohtoa opettajanaan Tito Gotti Bolognan Giovanni Battista Martini -konservatoriossa 1977–9. Caprioli opiskeli Itävallan tiede- ja tutkimusministeriön stipendillä orkesterinjohtoa Otmar Suitnerin johdolla Universität für Musik und darstellende Kunstissa Wienissä (1979–83) ja osallistui Bogusław Schaefferin sävellyksen mestarikursseille Salzburgin Mozarteumissa (1985–7). Tohtorin arvonsa Caprioli sai Bolognan yliopistossa, jossa hän opiskeli humanistisia tieteitä vuosina 1993–7.

Caprioli on saanut useita sävellystilauksia eri maista. Hänen musiikkiaan on esitetty Italian lisäksi Itävallassa, Belgiassa, Ranskassa, Saksassa, Japanissa, Alankomaissa, Puolassa, Slovakiassa ja Yhdysvalloissa. Caprioli on kapellimestarina johtanut sekä nykyaikaisen että vanhemman musiikin esityksiä Itävallassa, Saksassa, Italiassa ja Alankomaissa. Capriolin artikkeleja kirjallisuudesta ja musiikista on julkaistu useissa maissa.

Lähteet 

Italialaiset säveltäjät
Italialaiset kapellimestarit
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
Ballet Russe de Monte Carlo

Ballet Russe de Monte Carlo oli balettiseurue, joka perustettiin Monte Carlossa vuonna 1932 jatkamaan Sergei Djagilevin maineikkaan Ballets russesin perinteitä. Seuruetta johti Wassily de Basil. Se esitti Léonide Massinen ja  George Balanchinen koreografioita, ja sen kuuluisimpiin tanssijoihin kuuluivat Aleksandra Danilova, Leon Woizikowki ja David Lichine. Seurue hajosi vuonna 1938; Massinen johtama osa jatkoi alkuperäisellä nimellä, kun taas Basilin seurue otti nimekseen Original Ballet Russe, joka jatkoi toimintaansa vuoteen 1948.

Léonide Massinen ja koreografi René Blumin muodostama seurue Ballet Russe de Monte Carlo esiintyi toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvalloissa. Sen tanssijoihin liittyivät Danilovan lisäksi Tamara Toumanova, Alicia Markova, Mia Slavenska, Frederic Franklin, Igor Youskevitch, André Eglevsky ja lyhyeksi aikaa Serge Lifar sekä yhdysvaltalaisia tanssijoita kuten Maria Tallchief ja Marc Platt. Seurue lakkautettiin 1963. Massine palasi Monte Carloon ja perusti sinne vuonna 1966 ruhtinas Rainierin tuella jälleen uuden seurueen Ballet de Monte Carlo.

Katso myös 
 Monte Carlon baletti

Lähteet 

Balettiseurueet
Venäjän baletti
Saituri

Saituri (L'Avare) on ranskalaisen Molièren viisinäytöksinen komedianäytelmä vuodelta 1668. Näytelmä kertoo vanhasta ja rikkaasta saiturista, Harpagonista, joka yrittää naittaa itsensä nuorelle ja kauniille Marianelle. Mariane on kuitenkin rakastunut Harpagonin poikaan Cléanteen. Harpagonin tytär Élise taas on rakastunut Valère-nimiseen nuorukaiseen, mutta Harpagon vastustaa heidän avioitumistaan ja haluaisi tyttärensä rikkaisiin naimisiin vanhan Seigneur Anselmen kanssa. 

Saiturin kantaesitys oli 9. syyskuuta 1668 Pariisissa Palais-Royalin teatterissa Théâtre du Palais-Royal. Näytelmä on julkaistu suomeksi ainakin Lauri Hirvensalon suomentamana.

Aiheesta muualla 

 L'Avare Gutenberg-projektissa 
 Englanninkielinen käännös The Miser 

Ranskalaiset näytelmät
Naisten koulu

Naisten koulu (L'école des femmes) on ranskalaisen Molièren komedianäytelmä vuodelta 1662. Näytelmä kertoo 42-vuotiaasta Arnolphesta, joka itse käyttää itsestään hienompaa aatelisnimeä Monsieur de la Souche, joka pelkää tulevan vaimonsa aviorikosta niin paljon, että hän on päättänyt kasvattaa holhoamastaan Agnès-nimisestä tytöstä itselleen vaimon. Aviorikoksen estämiseksi Arnolphe on yrittänyt eristää Agnèsin täysin muusta maailmasta, jotta tämä ei edes keksisi tehdä aviorikosta.

Näytelmän ensiesitys oli Palais Royal theatressa Ranskan kuninkaan palatsissa. Näytelmä on myöhemmin julkaistu suomeksi ainakin Otto Mannisen suomentamana.

Ranskalaiset näytelmät
1662
Galina Ulanova

Galina Ulanova (Галина Серге́евна Ула́нова, 8. tammikuuta 1910 – 21. maaliskuuta 1998) oli venäläinen ballerina.

Ulanova opiskeli Leningradissa Agrippina Vaganovan ja oman äitinsä Maria Romanovnan oppilaana. Hän valmistui Leningradin koreografiakoulusta 1928 ja tanssi Kirov-baletissa vuoteen 1948, jolloin hän siirtyi Moskovaan Bolšoi-teatteriin.

Ulanovan vaikutus balettiin sekä Venäjällä että länsimaissa oli valtava. Hän tanssi nimiroolin Sergei Prokofjevin Romeo ja Julian kantaesityksessä, joka lopulta esitettiin 1946. Prokofjev kysyi, minkä roolin Ulanova haluaisi seuraavaksi tanssia, ja Ulanova toivoi Tuhkimoa.

Muita merkittäviää roolisuorituksia olivat Giselle, Prinsessa Ruusunen, Les Sylphides ja Bahtšisarain suihkulähde.

Lähteet 

Venäläiset balettitanssijat
Sosialistisen työn sankarit
Vuonna 1910 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Slovenská futbalová liga

Slovenská futbalová liga eli SFL on amerikkalaisen jalkapallon pääsarja Slovakiassa. Sarja perustettiin vuonna 2011, ja nykyisin siihen osallistuu seitsemän joukkuetta. SFL:n alempi sarjataso on nimeltään Miniliga, jossa pelataan lajin 7vs7 -varianttia.

Joukkueet 2014
Bratislava Monarchs
Nitra Knights
Zvolen Patriots
Trnava Bulldogs
Topoľčany Kings
Smolenice Eagles
Žilina Warriors

Mestarit
2014:
2013: Smolenice Eagles
2012: Bratislava Monarchs
2011: Bratislava Monarchs

Lähteet
Slovak Association of American Football

Amerikkalaisen jalkapallon sarjat
Slovakian urheilu
Pahan jäljillä

Pahan jäljillä () on yhdysvaltalainen rikos- ja draamasarja vuosilta 2013–2015. Sarjan loi aiemmin Vampyyripäiväkirjoja tehnyt Kevin Williamson. Päähenkilönä on Kevin Baconin näyttelemä entinen FBI-agentti, joka jahtaa vankilasta karannutta sarjamurhaajaa ja tämän jäljittelijöistä koostuvaa tappajakulttia. Bacon palkittiin roolistaan parhaan miespääosan Saturn-palkinnolla 2013.

Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin Foxilla 21. tammikuuta 2013. Sarja päättyi kolmen tuotantokauden jälkeen keväällä 2015.

Suomessa sarjan ensimmäinen jakso esitettiin MTV3:lla 7. maaliskuuta 2013, ja kahden jakson jälkeen sarja siirrettiin Subille.

Juoni 
Sarjan ensimmäinen tuotantokausi keskittyy entisen FBI-agentin Ryan Hardyn (Kevin Bacon) yritykseen saada vankilasta paennut sarjamurhaaja Joe Carroll (James Purefoy) takaisin telkien taakse. Vankilassa ollessaan Carroll on koonnut internetin välityksellä ympärilleen samanmielisiä seuraajia, jotka tappavat ihmisiä. Tämän tappajakultin avulla Carroll pyrkii kirjoittamaan uutta tositapahtumiin perustuvaa romaniaan, jonka huipennukseksi hän saisi entisen vaimonsa Claire Matthewsin (Natalie Zea) ja poikansa Joeyn (Kyle Catlett) takaisin, ja agentti Hardy saisi surmansa.

Toisella kaudella kaupunkiin on syntynyt uusi kultti, jonka johdossa on Lily Gray (Connie Nielsen) kaksospoikiensa (Sam Underwood) kanssa. Oman kuolemansa lavastanut Carroll joutuu tulemaan ulos piilostaan.

Näyttelijöitä

Jaksot

Katso myös 
 Luettelo televisiosarjan Pahan jäljillä jaksoista

Lähteet

Aiheesta muualla 
 MTV3:n kotisivut sarjalle
 Arvostelu: Pahan jäljillä – The Following, kausi 1

Yhdysvaltalaiset draamasarjat
Yhdysvaltalaiset rikossarjat
2010-luvun televisiosarjat
Foxin televisio-ohjelmat