joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kastraattilaulaja

Kastraattilaulaja on mieslaulaja, jolta on tämän sopraano- tai alttoäänen säilyttämiseksi kastraatiossa poistettu molemmat kivekset. Leikkaamattomilla miehillä kivesten tuottamat sukupuolihormonit aiheuttavat normaalisti murrosiässä äänenmurroksen. Kastraatti kasvaa keholtaan aikuisen mittoihin, mutta hänellä on ikuisesti alle murrosikäisen pojan ääni, sillä kurkunpää jää esipuberteettiseen tilaan. Kastraatit ovat siis eunukkeja. Kastraattilaulajissa yhdistyi nais- ja lapsityypillinen korkea ääni ja miehen keuhkojen tilavuus sekä miehen lihasvoima.

Kastraattilaulajia tehtiin Italiassa vuosisatojen ajan, koska naisten ei annettu laulaa kirkossa kristillisessä Italiassa. Kirkkokuorot täytettiin tästä kiellosta johtuen miespuolisilla. Selitykseksi on tarjottu väärin tulkittua Apostoli Paavalin Raamatusta löytyvää mainintaa siitä että naisten tulee olla hiljaa. Kastraattilaulajat oli erityisesti italialainen ilmiö, jossa tapa aloitettiin 1500-luvun lopulla. Alkusysäyksen tapa sai Rooman Sikstuksen kappelin monimutkaisen kirkkomusiikin tarpeista. Toisen sysäyksen tapa sai 1600-luvulla oopperan tarpeista. Pojat kastroitiin 7–9 vuoden ikäisinä. Kastraatit olivat 1600- ja 1700-lukujen eurooppalaisessa musiikkielämässä hyvin yleisiä ja nauttivat usein suurta arvostusta. Sikstuksen kappelissa kastraattilaulajat lauloivat vuoteen 1903 asti.

Historian kuuluisimmat kastraattilaulajat ovat Farinelli, Senesino ja Caffarelli. Käytäntö kiellettiin myöhemmin, ja viimeinen kastraattilaulaja, Alessandro Moreschi, kuoli vuonna 1922. Moreschi on ainoa kastraattilaulaja jonka äänestä on tallenteita, sillä hän ehti eläessään levyttää. Moreschin tallenteista hänen ääntään on kuvailtu sopraanoääneksi joka on hieman paksumpi kuin yleensä naisilla. Tunnetuimmista kastraattilaulajista Farinellia on kuvailtu sopraanoksi ja Senesinoa sekä Caffarellia altoiksi (mezzosopraano).

Kastraatioperinteen kieltämisen jälkeen vanhaa musiikkia esittäessä on tullut ongelmaksi se, miten alun perin sopraano- tai alttoäänille kirjoitetut miesroolit tulisi miehittää. 1900-luvulla oli pitkään tyypillistä, että kastraattiosat transponoitiin tavallisille miesten äänialoille. Myöhemmin on tullut vallalle näkemys, että äänialan muuttaminen rikkoo kappaleen rakenteen. Tämä on tärkeää esimerkiksi barokin oopperoiden rakkausduetoissa, jotka usein oli kirjoitettu samalle äänialalle. Siksi nykyään kastraattiosissa käytetään mieluummin naislaulajaa tai kontratenoria. Tosin falsetin käyttäminen tuottaa erilaisen soinnin kuin alkuperäinen kastraattiääni.

Katso myös
Sopranista
Kontratenori

Lähteet

Aiheesta muualla 

Viimeinen kastraattilaulaja Alessandro Moreschi laulaa Yle Elävä arkisto.

Äänialat
Oopperatermistö
Maisema-arkkitehti

Maisema-arkkitehti on ympäristösuunnittelun ammattilainen, jonka erikoisalana on maisema-arkkitehtuurin koko kenttä. 

Maisema-arkkitehdin tutkinto () on teknillistieteellinen yliopistossa suoritettava ylempi korkeakoulututkinto. Suomessa maisema-arkkitehteja kouluttaa Aalto-yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun arkkitehtuurin laitos Espoossa. Opinnot voivat painottua yhdyskuntasuunnitteluun, maiseman suunnitteluun ja rakentamiseen tai maiseman suunnitteluun ja hoitoon. Jatkotutkintona maisema-arkkitehdit voivat suorittaa tekniikan lisensiaatin ja tekniikan tohtorin tutkinnot. 

Maisema-arkkitehdin päätavoitteena on löytää tasapaino maisema-arkkitehdin roolille toisaalta luonnon suojelijana ja ekologisten kysymysten asiantuntijana, toisaalta maiseman taiteellisena suunnittelijana. Maisema-arkkitehti pyrkii sovittamaan ihmisen ja luonnon toimintaa toisiinsa, luomaan uutta maisemaa ja hoitamaan vanhaa. 

Maisema-arkkitehtuurissa tarkastelun kohteena on ihmisen ympäristö kokonaisuudessaan ulottuen ympäristönsuojelun ja maan käytön kysymyksistä aina kaupunkiaukioiden ja katujen suunnitteluun asti. Maisemasuunnitelma voi olla piha- tai puutarhasuunnitelma, mutta yhtä hyvin kokonaisen kunnan kattava viherverkoston suunnitelma.

Esimerkkejä maisema-arkkitehdin tehtävistä: 

 alueidenkäytön suunnittelu eri kaavatasoilla 
 maisemaselvitykset sekä ympäristövaikutusten arviointi 
 viheralueiden ja puistojen sekä katujen ja aukioiden suunnittelu 
 maisemanhoito 
 pihojen ja puutarhojen suunnittelu 
 liikenneympäristöjen suunnittelu 
 historiallisten puistojen ja puutarhojen restaurointisuunnittelu 
 hautausmaiden suunnittelu 
 kulttuurimaiseman ja arvokkaiden maisema-alueiden käytön ja hoidon suunnittelu 
 maisemavaurioalueiden kunnostussuunnittelu 
 maisemaan ja ympäristöön liittyvä tutkimus ja asiantuntijatehtävät

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen maisema-arkkitehtiliitto
 Suomen rakennustaiteen museo - Puutarha- ja maisema-arkkitehtuuri
 Maisema-arkkitehdin koulutus (Opintoluotsi)
 Maisema-arkkitehtuurin tutkinto-ohjelma, TKK 

Yliopistotutkinnot

Taidealan ammatit
Rakennusalan ammatit

it:Architettura paesaggistica
Tietotyö

Tietotyö on tiedon parissa tehtyä työtä. Tietotyön vastakohdaksi asetetaan usein fyysinen, "suorittava" työ.

Akateemisessa kirjallisuudessa tietotyötä on tutkittu useilla tieteenaloilla: taloustieteissä, sosiologiassa ja psykologiassa, tietojärjestelmätieteessä, työterveystieteissä sekä organisaatio- ja informaatiotutkimuksen aloilla.

Kirjallisuudessa tietotyö (josta joskus myös käytetään synonyymiä tietointensiivinen työ) on määritelty asiayhteyden mukaan hyvinkin eri tavoin. Esimerkiksi Suomen itsenäisyyden juhlarahaston Sitran ”Tietointensiivinen työ” -hankkeessa päädyttiin tutkimusalan hyvin laaja-alaiseen määrittelyyn:

”Tietointensiiviselle työlle tunnusomaista ovat tiedon vastaanottamiseen, käsittelyyn ja uuden tiedon tuottamiseen liittyvät työn vaatimukset. Tietointensiivistä työtä tehdään usein tieto- ja viestintäteknologian avulla ja työlle ominaista on osaamisen suuri merkitys yksittäisten työntekijöiden, työryhmien ja työorganisaatioiden tasolla.”  

Tietotyöllä siis viitataan kehitystrendiin, jonka mukaan perinteinen ruumiillinen tai suorittava työ on suurelta osin korvautunut paitsi korkeaa koulutusta myös tiedon ja uuden tietotekniikan hallintaa edellyttävillä tehtävillä. Yksinkertaisesti sanoen tietotyössä on kyse siitä, että työ on siirtynyt käsistä korviemme väliin.

Katso myös
 Tietämyksenhallinta

Lähteet

Kirjallisuutta
Raimo Blom, Harri Melin ja Pasi Pyöriä: Tietotyö ja työelämän muutos. Palkkatyön arki tietoyhteiskunnassa. Helsinki: Gaudeamus 2001.
Raija Julkunen, Jouko Nätti ja Timo Anttila: Aikanyrjähdys. Keskiluokka tietotyön puristuksessa. Tampere: Vastapaino 2004.
Pasi Pyöriä, Harri Melin ja Raimo Blom: Knowledge Workers in the Information Society. Evidence from Finland. Tampere: Tampere University Press 2005.
Työ ja ihminen -lehden teemanumero 2/2000 Katsauksia tietointensiiviseen työhön.
Työ ja ihminen -lehden teemanumero 3/2004 Ihminen tietotyössä.

 Liiketaloustiede
Ritariperhonen

Ritariperhonen (Papilio machaon) on apollo- ja ritariperhosten (Papilionidae) heimoon kuuluva päiväperhoslaji. Se on yksi Suomen suurimmista päiväperhosista.

Koko ja ulkonäkö 
Ritariperhosen siipien kärkiväli on 7,6–9,3 cm. Yläpuolelta se on pääasiassa keltaisen ja mustan kirjava. Takasiivissä on myös sinistä ja punaiset täplät. Pitkät kapeat kannukset takaosassa ovat ritariperhoselle ja sen lähisukulaisille tunnusomaiset.

Kotelovaiheessa ritariperhonen näyttää käpristyneeltä lehdeltä.

Levinneisyys 
Ritariperhosen levinneisyysalue on huomattavan laaja. Se kattaa suuren osan Eurooppaa ja Aasiaa. Lisäksi ritariperhosta tavataan Pohjois-Afrikassa ja Pohjois-Amerikan länsi- ja keskiosissa.

Elinympäristö ja ravinto 
Ritariperhosta tavataan vuoristoisilla alueilla ja rannikkoseuduilla. Sen tyypillisimpiä elinympäristöjä ovat kosteikot, kukkaniityt, metsänreunat ja suot.

Aikuinen ritariperhonen käyttää ravinnokseen mettä. Toukkavaiheessa ritariperhosen on syötävä runsaasti sarjakukkaiskasveja, kuten karhunputkea, kerätäkseen kylliksi energiaa nahanlisäystä varten ja lopullista muodonmuutosta varten.

Lisääntyminen 
Naaras munii munansa erilaisten sarjakukkaisten tuoreimmille lehdille, etenkin suoputkelle ja karhunputkelle. Ritariperhosen munat ovat vaaleanvihreitä, sileitä ja läpimitaltaan noin 1 mm. Lajin toukka on täysikasvuisena vihreä ja siinä on mustaoransseja kuvioita.

Aikuinen ritariperhonen käyttää ravinnokseen mettä. Toukkavaiheessa ritariperhosen on syötävä runsaasti sarjakukkaiskasveja (Apiaceae) esim. karhunputkea kerätäkseen kylliksi energiaa nahanluonteja ja lopullista muodonmuutosta varten. Lyhyillä, vahvoilla leuoillaan se jauhaa ravintokasvin lehtiä useiden päivien ajan miltei tauotta. Nautittu kasviaines sisältää myrkyllisiä yhdisteitä, jotka kerääntyvät toukan ruumiiseen ja suojaavat sitä linnuilta ja muilta pedoilta.

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Ritariperhonen (Papilio machaon)

LuontoPortti: Ritariperhonen (Papilio machaon)
Suomen Perhoset: Ritari
Keskisuomalainen: Ritariperhonen
Iltalehti: Ritariperhonen (Papilio machaon)
UniProt, Taxonomy: Papilio machaon 
Pherobase: Semiochemicals of Papilio machaon, the Old world swallowtail 
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Papilio machaon 

Ritariperhoset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Shamisen

Shamisen () eli samisen on banjon tapainen kolmikielinen japanilainen kielisoitin. Sen esimuoto, käärmeennahkakalvoinen jabisen (蛇皮線) kulkeutui Okinawalta päin Japaniin 1560-luvulla. Lukuisten rakenteellisten muutosten jälkeen soitin saavutti kansansuosion. Sillä säestettiin kansanlauluja, runonlaulantaa ja sen soiton opiskelu kuuluu yhä geishojen, perusopetukseen. He ovatkin perinteisesti taitavia soittimen soittajia. Shamisen on myös yksi tärkeimmistä kabukiteatterin soittimista. 

Käyttötarkoituksen mukaan shamisenin rakenne voi hieman vaihdella. Nagauta-shamisen (長唄三味線) on ohutkaulainen ja suhteellisen kevytrakenteinen. Gidayū-shamisenin (義太夫三味線) kaula on paksumpi ja kaikukoppa hieman isompi. Koillis-Japanissa kehittynyt Gidayu-shamisenia muistuttava melko painavarakenteinen tsugaru-shamisen (津軽三味線) on nykyään nuorisonkin keskuudessa varsin suosittu.

Soittimen kaikukoppa on parikymmentä senttiä pitkä neliömäinen "rumpu", ja se on valmistettu neljästä punaveripihkapuun eli padouk-puun (Pterocarpus macrocarpus) kappaleesta. Kaula on hyvin ohut ja kolmisen kertaa kaikukoppaa pitempi. Erikoista pitkän kaulan rakenteessa on, että kuljettamisen helpottamiseksi se voidaan taitavasti tehtyjen liitoskohtien kohdalta katkaista kolmeen osaan ja tarvittaessa taas koota ennalleen. Halpojen harjoitussoittimien kaula on tehty yhdestä puusta, eikä siinä ole liitoskohtia. Soittimen kokonaispituus on noin 94 senttiä. Kaula on valmistettu intianpalisanterista tai punaisesta santelipuusta. Harjoitussoittimien kaula on tavallisesti pehmeämpää padoukia. Perinteisesti shamisenin kaikukopan kalvot ovat kissan tai koiran nahkaa, mutta nykyään valmistetaan myös synteettisiä kalvoja. Shamisenin kielet on yleensä tehty silkistä ja nykyään varsinkin ylin kieli myös nailonista. Viritystapit on valmistettu tavallisesti eebenpuusta (mustapuu = Diospyros-lajit), josta myös viulun otelauta ja viritystapit yleisimmin valmistetaan. Soitinta soitetaan bachi-nimisellä puisella, norsunluusta valmistetulla tai muovisella kämmenessä pidettävällä isolla plektralla, jota pidellään niin, että pikkusormi ja peukalo jäävät yhdelle, muut sormet plektran kahvan toiselle puolelle. Vasemman käden peukalonhankaan pujotetaan virkattu tai muusta neulekudoksesta valmistettu suojus, jotta kämmen liukuisi pehmeästi kaulaa pitkin asemien vaihdoissa. 

Shamisenin ääni on hyvin erikoinen. Se muistuttaa hieman banjon sointia, mutta sawarin ansiosta soittimen ääni kuulostaa myös intialaisen sitarin ääneltä. Shamisenin 1. ja 2. kieli ylittävät kaulan yläpäässä yläsatulan, mutta alin kieli ohittaa sen. Alinta kieltä näppäiltäessä tai sen resonoidessa muiden kielten äänen kanssa se koskettaa virityskotelon reunaa ja muodostaa länsimaalaisen korvaan hyvin erikoisen, surisevan äänen. Shamisenin yleisimmät viritykset tunnetaan nimillä: honchōshi (本調子), ni-agari (二上がり) ja san-sagari (三下がり).

Katso myös
 Yoshida Brothers

Aiheesta muualla 

 Chie Hanawa & Shamisen, Penang Island Jazz Festival 2005

Japanilaiset soittimet
Kielisoittimet
Pikalajittelu

Pikalajittelu (quicksort) on C. A. R. Hoaren kehittämä epävakaa lajittelualgoritmi, jossa joukosta valitaan tietty alkio vertailukohdaksi. Tätä alkiota nimitetään sarana-alkioksi (pivot), koska se yhdistää aineiston eri osat. Muut alkiot lajitellaan kahteen ryhmään sarana-alkiota käyttäen (esimerkiksi alkiota pienemmät ja suuremmat/yhtäsuuret), joille rekursiivisesti toistetaan sama ryhmittely uudella sarana-alkiolla.

Algoritmin pseudokoodi 
Algoritmin pseudokoodi:
funktio pikajärjestys(lista)
  Jos listan pituus <= 1 
  Niin palauta lista
  Muuten valitse ja poista sarana-alkio listasta
         palauta pikajärjestys([listan sarana-alkiota pienemmät]) 
                 + [sarana-alkio] +
                 pikajärjestys([listan sarana-alkiota suuremmat ja yhtäsuuret])

Esimerkki 
pikajärjestys([5,3,2,8,9,0,6]) (sarana-alkioksi valitaan joukon viimeinen alkio)

sarana-alkio=6 →
pienemmät=[5,3,2,0]
suuremmat=[8,9]
→
palauta pikajärjestys([5,3,2,0]) + [6] + pikajärjestys([8,9])
→
palauta [0] + pikajärjestys([3,2,5]) + [6] + pikajärjestys([8]) + [9]
→
palauta [0] + pikajärjestys([3,2]) + [5] + [6] + [8] + [9]
→ 
palauta [0] + [2] + pikajärjestys([3]) + [5] + [6] + [8] + [9]
→
palauta [0] + [2] + [3] + [5] + [6] + [8] + [9]
→ 
palauta [0,2,3,5,6,8,9]

Esimerkkitoteutus C-kielellä 

Esimerkkikoodi lajittelee mitä tahansa alkioita sisältävän taulukon järjestykseen (ei-vähenevä järjestys). Muuttuja "tab" on taulukon ensimmäisen alkion osoite, "ts" taulukon alkioiden lukumäärä (tai lajiteltavien alkioiden haluttu lukumäärä), "vs" taulukon alkion koko tavuina, "cmp" vertailufunktion osoite ja "swap" funktio taulukon kahden alkion paikkojen vaihtamiseksi. Sarana-alkiona (pivot) toimii taulukon ensimmäinen alkio (jonka indeksi on 0). 

void quicksort(void *tab, int ts, int vs, int (*cmp)(void *a, void *b)) {
    register int i;
    register int j;
    register char *ctab;

    ctab = (char *)tab;
    if (tab != NULL && ts > 1 && vs > 0) {
        i = 1;
        j = ts - 1;
        while (i <= j) {
            if ((*cmp)(ctab, ctab + i * vs) > 0)
                i++;
            else
                swap(ctab + i * vs, ctab + vs * j--, vs);
        }
        swap(ctab, ctab + (i - 1) * vs, vs);
        quicksort(ctab, i - 1, vs, cmp);
        quicksort(ctab + i * vs, ts - i, vs, cmp);
    }
}

void swap(void *a, void *b, int vs) {
    register char c;
    register int i;

    if (a != b) {
        i = -1;
        while (++i < vs) {
            c = *((char *)a + i);
            *((char *)a + i) = *((char *)b + i);
            *((char *)b + i) = c;
        }
    }
}

Aika- ja tilavaatimus 

Yleinen pikalajittelu vaatii keskimäärin  vertailua, mutta pahimmassa tapauksessa , jos järjestettävät alkiot ovat jo valmiiksi järjestyksessä. Pikalajittelu on kevyt ja nopea lähes kaikilla suorittimilla, mikä tekee siitä nopeamman kuin muut  -algoritmit. Pikalajittelun tilavaatimus on  keskimäärin ja  pahimmassa tapauksessa. Pikalajittelun pahimman tilanteen välttämiseksi voidaan siihen liittää algoritmi, joka ennen järjestämistä sekoittaa järjestettävät alkiot epäjärjestykseen. 

Lajittelualgoritmit

no:Sorteringsalgoritme#Quick sort
Andrei Gromyko

Andrei Andrejevitš Gromyko (; , 18. heinäkuuta (J: 5. heinäkuuta) 1909 Venäjän keisarikunta, nykyinen Valko-Venäjä – 2. heinäkuuta 1989 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko, Neuvostoliiton ulkoministerinä vuosina 1957–1985 ja Korkeimman neuvoston puheenjohtajana 1985–1988.

Gromyko syntyi Venäjän keisarikunnan Mogiljovin kuvernementin Gomelin kihlakunnan Staryja Hramykin kylässä talonpoikaisperheeseen.

Gromyko valmistui Moskovan kansantaloudellisesta instituutista. Tämän jälkeen hän työskenteli ulkoasiainkansankomissariaatin palveluksessa. Gromyko meni ulkoministeriöön Stalinin puhdistusten jälkeen vuonna 1939. Hänet lähetettiin pian Yhdysvaltoihin, missä hän työskenteli Neuvostoliiton lähetystössä vuoteen 1943 asti, jolloin hänet nimitettiin Neuvostoliiton suurlähettilääksi Yhdysvaltoihin. Gromykolla oli tärkeä tehtävä suunniteltaessa sodanaikaista yhteistyötä Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välillä, ja hän järjesti maiden tapaamista Jaltan konferenssissa vuonna 1943. Hänet tunnettiin tiukkana neuvottelijana. Lännessä hän sai kutsumanimet Mr. Njet (”herra ei”) tai toveri Njet, mikä kuvasi hänen neuvottelutyyliään.

Gromykosta tuli Neuvostoliiton edustaja YK:n turvallisuusneuvostossa 1946 ja hän työskenteli tehtävässä vuoteen 1948 saakka. Hänet valittiin 1946 Neuvostoliiton apulaisulkoministeriksi. Gromyko neuvotteli 18. tammikuuta 1950 Moskovassa länsivaltojen lähettiläiden kanssa Itävallan rauhansopimuksesta. Hän työskenteli lyhyen ajan suurlähettiläänä Isossa-Britanniassa vuosina 1952–1953, minkä jälkeen hän siirtyi takaisin Neuvostoliittoon. Gromykosta tuli Neuvostoliiton ulkoministeri vuonna 1957. Gromyko oli avainhenkilö vuoden 1962 Kuuban ohjuskriisissä, jonka aikana hän keskusteli Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedyn kanssa. Gromyko oli myös neuvottelemassa aserajoitussopimuksista, erityisesti ABM-ohjusten rajoitussopimuksista, ydinkoekieltosopimuksista, SALT I ja SALT II ja INF (keskimatkan ohjusten) rajoitussopimuksista ja START-rajoitussopimuksista (strategisten aseiden). Gromyko oli liennytyspolitiikan toteuttaja supervaltojen välillä ja oli aktiivisesti sopimassa suhteita Länsi-Saksan kanssa.

Gromykon seuraajaksi ulkoministeriksi tuli Eduard Ševardnadze. Gromyko valittiin politbyroohon vuonna 1973, ja viimein hänet valittiin Korkeimman neuvoston puheenjohtajaksi vuonna 1985. Virka oli kuitenkin muodollinen, ja hän oli pakotettu eroamaan näkemystensä vuoksi Gorbatšovin aikana vuonna 1988. Gromyko kuoli Moskovassa vuonna 1989.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Valkovenäläinen postimerkki 2009 ulkoministeri Gromykon syntymän 100-vuotispäivän kunniaksi

Neuvostoliiton valtionpäämiehet
Neuvostoliiton korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajat
Valkovenäläiset poliitikot
Neuvostoliiton suurlähettiläät
Sosialistisen työn sankarit
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Helsingin medialukio

Helsingin medialukio (vuoteen 2010 asti Koillis-Helsingin lukio) on lukio Tapanilassa. Se syntyi vuonna 2005, kun Pohjois-Helsingin, Malmin ja Suutarilan lukiot yhdistettiin. Medialukio toimii Pohjois-Helsingin lukion entisissä tiloissa.

Vuonna 2021 lukiossa opiskeli noin 970 opiskelijaa, ja se oli Helsingin suurin lukio. Kouluun otetaan opiskelijoita vuosittain noin 270, joista kuusikymmentä medialinjalle. Helsingin medialukiossa voi pitkinä kielinä opiskella ruotsia, englantia, saksaa, ranskaa ja venäjää. Lyhyinä kielinä ovat saksa, ranska, venäjä ja espanja. Medialukiossa voi suorittaa median, kuvataiteen, musiikin ja liikunnan lukiodiplomin. Mediapainotettuun opetukseen haettaessa laaditaan erillinen hakemus.

Helsingin medialukiossa on muun muassa ammattitason televisiostudio, joka vastaa laadultaan Suomen suurimpien televisiokanavien toimitiloja. Lukiosta löytyy myös radiotyöasema, joka on opiskelijoiden käytössä.

Koulurakennuksen vanhin osa on valmistunut vuonna 1964, minkä jälkeen sitä on laajennettu vuosina 1967, 1981 ja 2004. Kesällä 2018 alkaneessa remontissa rakennuksen vanhoja osia korjataan ilmanlaadun ja energiatehokkuuden parantamiseksi. Urakan on tarkoitus valmistua kokonaisuudessaan kesällä 2020, ja se maksaa noin kahdeksan miljoonaa euroa.

Hakutilastot

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Lukion kotisivut

Helsingin lukiot
Tundravikla

Tundravikla (Calidris subruficollis, aiemmin Tryngites subruficollis) on pieni rantalintu, Suomeen harvoin eksyvä muuttolintu. Sen vanha nimi oli alaskanvikla. Lajin nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1819.

Ulkonäkö ja koko 
Pituus 18–21 cm, siipien kärkiväli 32–47 cm, paino 50–94 g, keskimäärin 71 g. Muistuttaa ulkonäöltään lähinnä hyvin pientä suokukkoa, mutta tarkempi tarkastelu useimmiten erottaa viklan tästä lajista. Pieni kahlaaja, noin suosirrin kokoluokkaa. Silmä on suuri ja musta ja nokka lyhyt suora tikkunokka, ruumis on kauttaaltaan kellansävyinen ja mustalla vipevöity. Siipien alapinnat kirkkaanvalkeat. Usein peloton. Sukupuolet ovat samanvärisiä.

Levinneisyys 
Tundravikla pesii Pohjois-Amerikan tundralla Alaskasta Länsi-Kanadaan, sekä Venäjällä Vrangelinsaarella ja mahdollisesti Tšuktšien niemimaalla. Se talvehtii Etelä-Amerikassa, varsinkin Argentiinassa ja Paraguaylla. Maailman populaation koko on noin 15 000 yksilöä. Lajin kanta on silmälläpidettävä, sillä aikaisemmin erittäin vahva kanta metsästettiin lähes sukupuuttoon 1920-luvulla. Muuttomatkallaan se harhautuu säännöllisesti Länsi-Eurooppaan, joskus jopa Suomeen asti. Suomessa se on lähes vuosittainen harhailija, lähes kaikki rariteettikomitean hyväksymät havainnot ovat syyskuulta. Vuoteen 2015 mennessä se on tavattu Suomessa 34 kertaa.

Elinympäristö 
Pesii tundran soilla, usein kaukana merestä. Muuttoaikana kaikenlaisilla kosteilla avomailla, mm. rannoilla ja lyhytheinäisillä niityillä. Myös sänki- ja mullospelloissa.

Lisääntyminen 
Tundravikla pesii maassa ja tekee neljä munaa.

Ravinto 
Tundravikla syö hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8
 Rariteettikomitea

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Koivumäki, Kari & Heinonen, Jyrki 1981: Alaskanvikla Tryngites subruficollis* Kokkolassa. - Lintumies 2.1981 s. 85–86. LYL.
 Lagerström, Martti, Parviainen, Heikki & Vuoristo, Aki 1977: Alaskanvikla Tryngites subruficollis* toistamiseen Suomessa. - Lintumies 1.1977 s. 25. LYL:

Kurpat
Isolokki

Isolokki (Larus hyperboreus) on arktisten merialueiden isokokoinen lokki.

Koko ja ulkonäkö 

Isolokki on hiukan isompi ja varsinkin vankkarakenteisempi kuin harmaalokki. Aikuisen höyhenpuku on pääosin valkoinen, sen siivet ovat päältä vaaleanharmaat, nokka on keltainen ja siinä on punainen kärkitäplä. Nuori lintu on vaaleanruskean kirjava ja sen nokka punertava, mustakärkinen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Linnun pituus on 62–68 cm, siipien kärkiväli 150–165 cm ja paino 1,0–2,7 kg. Ääni muistuttaa harmaalokin pilkallista nauravaa kiljahtelua.

Esiintyminen 
Isolokki pesii arktisilla alueilla sekä Aasiassa, Euroopassa että Pohjois-Amerikassa. Euroopassa se pesii Islannissa, Huippuvuorilla, Novaja Zemljalla, Kaninin niemimaalla ja muilla arktisilla saarilla. Lajin elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaatio on kooltaan 200 000–2 000 000yksilöä. Se talvehtii Pohjois-Atlantilla ja Tyynenmeren pohjoisosissa. Suomessa lajia tavataan merialueilla säännöllisesti lähinnä talvisin.

Elinympäristö 
Pesimäaikana isolokit elävät rannikoiden ja järvien saarilla ja riutoilla, paikoin myös tundralla. Lisääntymisajan ulkopuolella ne kiertelevät rannikoita, vieraillen satamissa ja kaatopaikoilla, harvemmin sisämaassa. Talvisin esiintyy pienissä määrin sisämaan suurilla järvillä.

Lisääntyminen 
Isolokki on yksiavioinen ja pesii sekä yhdyskunnittain että yksittäispareina. Se rakentaa pesänsä kalliolle tai maahan, joskus jäälle tai lumeen. Naaras munii tavallisesti kolme munaa, joita molemmat puolisot hautovat yhteensä neljä viikkoa. Emot hoitavat yhdessä myös poikasia, jotka ovat lentokykyisiä kuuden tai seitsemän viikon ikäisinä.

Ravinto 
Isolokki on kaikkiruokainen ja sen ruokavalio vaihtelee suuresti sisältäen kaloja, nilviäisiä, äyriäisiä, merimatoja, merisiilejä, hyönteisiä, lintuja, munia, marjoja, merilevää, haaskoja ja jätteitä.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. – Oxford University Press. Hongkong.

Aiheesta muualla 

LuontoPortti: Isolokki (Larus hyperboreus)
ITIS: Larus hyperboreus 

Lokit
Kveekarit

Kveekarit (koko nimi Ystävien Uskonnollinen Seura Kveekarit, ) on Englannissa 1600-luvulla perustettu protestanttinen liike. Sen jäsenet kutsuvat itseään ”totuuden ystäviksi” tai ”ystävien seuraksi”. Yhteisö syntyi vallitsevan poliittisen ja uskonnollisen sorron aikana. George Foxia pidetään kveekariliikkeen perustajana, jonka käsityksen mukaan Jumala valaisee jokaisen sielun erikseen eikä pelastumiseen tarvita pappeja tai muita ulkopuolisia tahoja. Yhteisö pitää itseään suoraan Jumalan alaisena. Kveekareihin kuuluu maailmassa noin 210 000 jäsentä, Ison-Britannian lisäksi muun muassa Yhdysvalloissa, Keniassa ja Boliviassa. Suurin yhteisö on Yhdysvalloissa  William Pennin vuonna 1682 pakopaikaksi perustamassa kveekarivaltio Pennsylvaniassa. Kveekarit ovat perustaneet useita tunnettuja ja suuria yrityksiä Isossa-Britanniassa. Kveekarien uskonnollisuuden ohjaamaa yritystoimintaa kutsutaan kveekarikapitalismiksi.

Uskonkäsitykset
Yhteisö on hylännyt kaikki ulkoiset sakramentit, koska sisäinen sana on tehnyt ne tarpeettomiksi. Kveekarien mukaan jokainen voi kokea Jumalan läsnäolon ilman välikäsiä (esimerkiksi palkattuja pappeja) tai uskonnollisia sakramentteja. Niinpä kveekareilla ei ole pappeja eikä varsinaisia jumalanpalveluksia, vaan muita säännöllisiä seurakunnan kokouksia. 

Kveekarien uskon kulmakiviä ovat:
 rauha ja väkivallattomuus
 yhteisöllisyys
 tasa-arvo
 yksinkertaisuus, vaatimaton elämä

Kveekarit Suomessa
Suomessa toimii Ystävien Uskonnollinen Seura Kveekarit ry, jonka varsinaisten jäsenten määrä on 25 (2007). Seura pääsi Yhdistysrekisteriin 21. huhtikuuta 1992. Sitä ei ole rekisteröity uskonnolliseksi yhdyskunnaksi.

Pohjois-Amerikka 
Amerikkalaiset pasifistiset kveekarit paneutuivat alusta lähtien erilaisiin yhteiskunnallisiin ongelmiin, kuten orjuuden lakkauttamiseen, alkuperäisasukkaiden oikeuksiin, koulujen ja vankiloiden uudistamiseen, naiskysymykseen ja nykyisin myös ympäristönsuojeluun.

Avustustoiminta ja Nobelin rauhanpalkinto
Kveekarit saivat vuonna 1947 Nobelin rauhanpalkinnon avustustyöstään toisen maailmansodan päätyttyä. Kveekarit osallistuivat Suomen Lapin jälleenrakentamiseen.

Kanadalaisilla kveekareilla oli suuri merkitys Petsamon evakkojen asuttamiseen tarkoitetun Varejoen kylän perustamisessa Tervolassa.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Ystävien Uskonnollinen Seura Kveekarit  virallinen kotisivu
 Kveekarien tie 

Englannin reformaatio
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pendelöinti

Pendelöinti (ruotsin sanasta pendla ’liikkua edestakaisin, heilua’, alun perin latinan sanasta pendulum, heiluri) tarkoittaa nykykielessä asuinpaikkakunnan ja työssäkäyntipaikkakunnan välistä työmatkaliikennettä. Työmatkaliikenteen osuus muusta liikenteestä on heilurimaista töiden alkamis- ja päättymisajankohtana, ja aiheuttaa selvän piikin liikenteessä olevien henkilöiden määrässä.

Pendelöinnin aiheuttama heiluriliike lienee parhaiten todettavissa lähijuna- sekä muussa joukkoliikenteessä, jossa aamuisin suuri määrä ihmisiä saapuu työssäkäyntipaikkakunnalle junilla, linja-autoilla sekä henkilöautoilla. Samat ihmiset palaavat takaisin iltapäivällä.

Ruotsin kielen sana ett pendeltåg eli kirjaimellisesti heilurijuna (paikallisjuna tai lähijuna) kuvaa junayksikköä, joka liikkuu tietyllä reitillä edestakaisin joko jatkuvasti tai vain tiettyinä vuorokaudenaikoina.

Pitkät työmatkat ennustavat sosiaalista eristymistä, joka tekee ihmiset onnettomiksi. Erään laskelman mukaan tunnin mittainen matka työpaikalle vähentää ihmisen tyytyväisyyttä niin, että tasoissa pysyäkseen hänen olisi saatava vastineeksi 40 prosenttia enemmän palkkaa kuin ihmisen, jonka työpaikka on kodin lähellä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Joukkoliikenne
Talousmaantiede
Alkyylihalidit

Alkyylihalidit (Haloalkaanit) ovat yhdisteitä, joissa orgaanisen yhdisteen yksi tai useampi vetyatomi on korvattu halogeenilla. Alkyylihalidit ovat tärkeitä orgaanisten yhdisteiden valmistuksen lähtöaineita ja ne ovat laajalti levinneitä luonnossa (esimerkiksi meriorganismit). Pienimolekyyliset alkyylihalidit ovat kemiallisesti passiivisia ja niitä käytetään muun muassa liuottimina (esimerkiksi 1,2-dikloorietaani, kloroformi ja dikloorimetaani). Polyhalogenoituja alkyylihalideja käytetään muun muassa  anestesialääkkeinä (halotaani) ja lämmönsiirtoon kylmälaitteissa (freonit).

Valmistus
Alkyylihalideja voidaan valmistaa alkeeneista ja alkyyneista additioreaktiossa sekä alkaaneista radikaalireaktioiden avulla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Funktionaaliset ryhmät
Jorma Piisinen

Jorma Antero Piisinen eli Remontti-Reiska (s. 1. maaliskuuta 1960 Varkaus) on suomalainen juontaja, toimittaja ja itseoppinut rakennus- ja remonttimies. Hänet tunnetaan MTV3:lla vuosina 1991–2010 esitetyn Joka kodin asuntomarkkinat -ohjelman juontajana. Piisisestä tuli sen päähahmo vuonna 1993. Julkisuuden myötä Piisisestä tuli suosittu esiintyjä myös erilaisilla messuilla. 

Joka kodin asuntomarkkinoiden päättymisen jälkeen Remontti-Reiska sai MTV3 MAX -kanavalla oman ohjelman Remontti-Reiska, joka alkoi 29. lokakuuta 2010. Piisinen toimittaa TM Rakennusmaailma -lehteen omaa osiotaan, jossa Remontti-Reiska testaa erilaisia rakennustyökaluja ja -menetelmiä. Vuonna 2012 hän oli mukana Aku Hirviniemen kanssa tehdyssä 12-osaisessa televisiosarjassa Harjakaisen ja Piisisen talkoot.

Nuorempana Piisinen pelasi jääkiekkoa ja harrasti moottoripyöräilyä sekä kehonrakennusta. 1970-luvulla hän edusti puolustajana Helsingin Jokereita SM-liigassa. Piisinen on Helsingin Jokereiden historian nuorin SM-liigassa ottelun pelannut kenttäpelaaja. Piisinen isä ja hänen veljensä olivat rakennusalan ammattilaisia ja yrittäjiä. Piisinen oli kahdeksanvuotias, kun oli ensimmäistä kertaa töissä rakennuksilla. Piisinen on ollut vuodesta 2010 lähtien naimisissa Piia Piisisen kanssa ja heillä on kolme poikaa, Eetu, Leevi ja Mikko, joka on jatkanut isänsä jääkiekkoharrastusta.

Piisinen harrastaa moottoripyöräilyä ja hän toimi muun muassa Tekniikan maailman testausryhmässä 2010, jossa testattiin suuria matkamoottoripyöriä.

Vuoden 2021 kunnallisvaaleissa Piisinen valittiin Järvenpään kaupunginvaltuustoon perussuomalaisten ehdokkaana 1038 äänellä, mikä takasi hänelle myös valtuuston 1. varapuheenjohtajan pestin.

Vuoden 2022 aluevaaleissa Piisinen valittiin Keski-Uudenmaan hyvinvointialueelle niin ikään perussuomalaisten ehdokkaana 823 äänellä .

Televisio-ohjelmat 
 Joka kodin asuntomarkkinat (1991–2010) – juontaja, "Remontti-Reiska"
 Ota ja omista – kuntosaliohjaaja (jaksossa "Kevyttä treenausta" 1997)
 Remontti-Reiska  (2010)
 Harjakaisen & Piisisen talkoot (2012)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Suomalaiset juontajat
Suomalaiset jääkiekkoilijat
Perussuomalaiset poliitikot
Järvenpään kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Laakeri

Laakeri on kahden elementin välinen osa, joka ohjaa niiden liikettä suhteessa toisiinsa. Yksinkertaisin laakeri on liukulaakeri, joka muodostuu kahdesta laakeripinnasta. Toinen yleinen laakerityyppi ovat vierintälaakerit, kuten kuula-, neula- ja rullalaakerit. Laakereita käytetään autoissa, polkupyörissä ja monissa erilaisissa laitteissa. Rakentamisessa voidaan sillan kansi laakeroida tukea vasten, ja maarakennekerrosten välissä voidaan käyttää laakerointikerrosta.

Kitka ja kuluminen ovat merkittävässä roolissa laakerointia suunniteltaessa. Kitkaa ja kulumista voidaan vähentää voitelemalla laakereita esimerkiksi öljyllä tai rasvalla.

Laakeronnin on myös kestettävä siihen kohdistuvat kuormitukset.

Erilaisia laakereita

 liukulaakeri
 vierintälaakeri, esimerkiksi kuulalaakeri
 kivilaakeri
 neulalaakeri
 nestelaakeri
 magneettilaakeri
 taivuntalaakeri

Seulonnan keskeiset artikkelit
Sairaalalaiva

Sairaalalaiva tai sairaala-alus on laiva, joka on varustettu kelluvaksi sairaalaksi tai ensiapuyksiköksi. Sairaalalaivoja palvelee muun muassa sotatoimialueilla ja katastrofialueilla. Myös useissa laivastoissa on erillisiä, tarkoitusta varten suunniteltuja ja rakennettuja sairaalalaivoja. Sairaalalaivat ovat Geneven sopimusten ja muiden sodan lakien suojaamia. Laivat ovat aseistamattomia, mutta niiden henkilöstö voi olla aseistettu itsensä ja potilaiden puolustamiseksi.

Tarvittaessa sotatilan aikana sairaalalaivoiksi muutetaan myös tavallisia risteilyaluksia tai muita kauppa-aluksia, mutta niitä ei saa sinä aikana, kun vihollisuudet kestävät, asettaa enää muuhun tarkoitukseen.

Nykyaikana sairaalalaivojen tunnuksena ovat valkeaksi maalatut rungot sekä suuret punaiset ristit tai vastaavat merkit. Toisen maailmansodan aikana sairaalalaivoissa oli lisäksi partaan yläreunassa noin puolen metrin levyinen tummanvihreä raita.

Toisen maailmansodan  aikaan saattueissa mukana kulkeneita aseistettuja pelastusaluksia, (, ) ei luokitella sairaalalaivoiksi, vaikka niissäkin oli lääkäri ja hyvin varustettu sairaalaosasto muutamalle potilaalle. Alusten tehtävä oli ensisijaisesti kerätä talteen upotettujen alusten ammattitaitoinen ja vaikeasti korvattava miehistö, esimerkiksi saattue PQ 17:n mukana kulkivat S/S Zaafaraan ja S/S Zamalek. Näistä viimeksi mainittu tuhoutui tämän saattueen matkassa.

Näitä pelastusaluksia käytettiin myös ilmatorjunta-aluksina ja sukellusveneentorjunnassa automaattisen lyhytaaltotutka ASG:n sijoituspaikkoina.

Sairaalalaivoja

 USS Red Rover – Yhdysvaltain sisällissota: auttoi molempien osapuolten sotilaita
 HMHS Britannic – I maailmansota, Titanicin sisaralus
 USNS Mercy – Yhdysvaltain laivaston alus
 USNS Comfort – Yhdysvaltain laivaston alus
 HMY Britannia – suunniteltiin toimivan mahdollisen sodan aikana sairaalalaivana.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Laivatyypit
Käsnäjalkaiset

Käsnäjalkaiset (Onychophora) on eläinkunnan pääjakso. Joskus se on luettu myös niveljalkaisten alajaksoksi. Ensimmäinen elävä käsnäjalkainen löydettiin vasta vuonna 1825.

Käsnäjalkaiset ovat matomaisia, 5–150 mm pitkiä eläimiä, ja niillä on 13–43 kynnellistä käsnämäistä (känsämäistä) raajaparia. Lajeja tunnetaan noin 180, ne elävät lähinnä trooppisissa ympäristöissä ja enimmäkseen eteläisellä pallonpuoliskolla. Nykylajisto käsittää kaksi heimoa, Peripatidae ja Peripatopsidae.

Vanhimmat fossiilit ovat jo kambrikaudelta. Näitä eläimiä pidetään "elävinä fossiileina", jotka ovat sukua ensimmäisille käveleville eläimille. Lajit ovat alkeellisesti jaokkeisia: vain pää on jaokkeinen.
Pään ensimmäisessä jaokkeessa on kaksi tuntosarvea ja yleensä silmäpari, toisessa jaokkeessa suu. Ihossa on hieno samettimainen karvoitus. Ruumiinontelo ja muut sisäelimet kuten verta pumppaava sydän ovat kuin niveljalkaisilla. Erityselimet ovat samanlaiset kuin nivelmadoilla. Jaloissa on kitiinikynnet ("kaviot"). Aivot muistuttavat hämähäkkien aivoja, mutta molekyylisystematiikka ei tue sukulaisuutta näihin. Käsnäjalkaiset hengittävät ihon kautta ja tarvitsevat kostean ympäristön, jotteivät kuivuisi.Ne ovat siirtyneet  vedestä maalle luultavasti ordovikikauden aikana. Väriltään ne ovat yleensä sinisiä, mustia, vihreitä tai oransseja.

Käsnäjalkaiset ovat petoja, jotka syövät ravinnokseen pieniä selkärangattomia, kovakuoriaisia, termiittejä ja muita hyönteisiä sekä etanoita ja matoja. Ne voivat käydä jopa useita kertoja itseään suuremman saaliin kimppuun. Jotkin lajit tekevät uhrinsa puolustuskyvyttömiksi ruiskuttamalla näiden päälle tahmeaa limaa. Eläimet lisääntyvät niin, että uros sijoittaa tuntosarvillaan ja eturaajoillaan spermapaketin naaraan peräpäähän. 

Käsnäjalkaisia muistuttavia fossiililajeja ovat ehkä myöhäisprekambrinen Xenusion sekä kambrikautiset Aysheaia ja Hallucigenia.

Lähteet 
Ernst Mayr (2003): Evoluutio, s. 98 . WSOY, ISBN 951-0-27897-1.

Aiheesta muualla 
 palaeos.com
 peripatus.gen.nz
 New Zealand Onychophora Web Site

Elävät fossiilit
Antikvariaatti

Antikvariaatti on liike, joka ostaa asiakkailta, kuolinpesiltä, yhteisöiltä, ynnä muilta hyväkuntoista ja käyttökelpoista tavaraa ja myy sitä eteenpäin. Antikvariaateista käytetään puhekielessä ilmaisua divari (sanasta diverssikauppa eli sekalaisten tavarain kauppa), etenkin aiemmin myös vanhain tavarain kauppa.

Antikvariaattitoiminta eroaa keskitetystä kirpputoritoiminnasta (niin sanottu hyllykirppis) siten, että kirpputorilla ihmiset asettavat omat tavaransa itse esille ja saavat henkilökunnan keräämät eri asiakkailta saadut maksut. Antikvariaattiliike puolestaan ostaa tavarat myyjältä ja myy ne sitten omaan laskuunsa voitolla eteenpäin.

Antikvariaatit saattavat erikoistua johonkin tiettyyn myyntiartikkeliin. Yleisiä ovat kirja-antikvariaatit, joissa on myynnissä kirjoja ja lehtiä, joista osa saattaa olla hyvinkin uusia ja vain kerran luettuja. Osa myyntiartikkeleista taas saattaa olla hyvinkin harvinaisia. Puhekielessä antikvariaatti usein tarkoittaa vain kirja-antikvariaattia.

2000-luvulla kivijalkamyymälää pitävien kirja-antikvariaattien määrä on laskenut merkittävästi kun taas verkkokaupan osuus on kasvanut. Suuri osa alan yrityksistä on siirtynyt ainakin osittain verkkokauppaan. Yritysten verkkokauppojen valikoimat vaihtelevat laajasti sadoista tuotteista kymmeniin tuhansiin tuotteisiin.

Historia 
1600-luvun Euroopassa kirjakauppiaat alkoivat ottaa valikoimaansa myös käytettyjä kirjoja. Vuosisadan alusta alkaen järjestettiin kirjahuutokauppoja. Suuremmat markkinat antikvaarisille kirjakaupoille syntyivät Ranskan vallankumouksen jälkeen, kun paljon kirjoja vaihtoi omistajaa. Luostarien ja aateliskartanoiden kirjastoja takavarikoitiin ja markkinoille tuli valtava määrä kirjoja.

Suomessa antikvariaattien toiminta oli pitkään pienimuotoista, asiakaskuntaa oli vähän. Kun suuret ikäluokat vanhenivat, he alkoivat ostaa ja keräillä enemmän vanhoja kirjoja ja alalle tuli uusia kauppiaita. Suomen Antikvariaattiyhdistyksen perusti 10 liikettä 1941. Koska yhdistykseen oli aiemmin vaikea päästä, uudet ja pienemmät liikkeet perustivat Suomen Antikvaariset Kirjakauppiaat ry:n vuonna 1982. Antikvaaristen kirjakauppojen kansainvälinen liitto ILAB perustettiin 1942. Se hyväksyy kustakin maasta vain yhden järjestön, Suomesta jäsenyhdistys on kahdesta järjestöstä vanhempi eli Suomen Antikvariaattiyhdistys. Tunnettuja suomalaisia antikvariaattialan henkilöitä ovat olleet muun muassa Cecil Hagelstam, Kaarle Ervasti, Seppo Hiltunen ja Anssi Arohonka.

Yhdistykset 
Suomessa toimii kaksi antikvaarista yhdistystä, 1941 perustettu Suomen Antikvariaattiyhdistys ry - Finska Antikvariatföreningen rf ja 1982 perustettu Suomen Antikvaariset Kirjakauppiaat ry, joka kustantaa Vanhan Kirjallisuuden Hintaopasta.

Kirjallisuutta

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Suomen Antikvariaattiyhdistys ry
 tie.to-sivuston listaus nettiantikvariaateista
 Levydivarihaku paikkakunnittain Raimo Öystilän verkkosivuilla

Kirjakauppa
Kierrätys
Vähittäiskauppa
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean politbyroo

Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean politbyroo () oli Neuvostoliiton keskeinen hallinto- ja toimeenpaneva elin. Vuosina 1952–1966 sen nimi oli presidiumi. Politbyroohon kuuluivat puolueen keskuskomitean (TseKa) johtavat jäsenet. Teoriassa se oli keskuskomitean poliittinen toimisto, joka valittiin käyttämään puolueen keskuskomitealle kuuluvaa valtaa sinä aikana kun keskuskomitea ei ole koolla. Käytännössä politbyroo valvoi keskuskomiteaa ja teki kaikki merkittävimmät päätökset, jotka se lähetti keskuskomitean hyväksyttäväksi ja edelleen korkeimmalle neuvostolle ja puoluekokoukselle.

Puoluejohtaja Vladimir Lenin perusti politbyroon vuonna 1917 vallankumouksen toteuttamiseksi, ja kahdeksannen puoluekokouksen 1919 jälkeen siitä tuli todellinen valtakeskus. Aluksi politbyroossa oli viisi jäsentä: Lenin, Lev Trotski, Josif Stalin, Lev Kamenev ja Nikolai Krestinski.

Politbyroossa oli täysjäsenten lisäksi ehdokasjäseniä, joilla ei ollut äänioikeutta. Sen koko vaihteli, mutta yleensä siinä oli 14 täysjäsentä ja kahdeksan ehdokasjäsentä. Politbyroossa ei ollut virallista johtajaa, mutta käytännössä puolueen pääsihteeri, joka oli usein myös keskuskomitean johdossa, oli johtavassa roolissa.

Teoriassa politbyroo oli alempien elinten valitsema, mutta käytännössä politbyroon jäsenillä oli suuri vaikutusvalta siihen, ketä politbyrooseen valittaisiin. Stalinin valtakaudella puolueesta tuli täysin hierarkkinen, jolloin pääsihteeri, eli Stalin, määräsi politbyroon jäsenet ja jopa keskuskomitean.

Politbyroon valta siirrettiin 28. puoluekokouksen päätöksellä vuonna 1990 maan parlamentille ja politbyroo lakkasi olemasta elokuussa 1991.

Politbyroon/presidiumin jäsenet

Neuvostoliiton hallintoelimet
Sarah Bernhardt

Sarah Bernhardt (22./23. lokakuuta 1844 – 26. maaliskuuta 1923) oli ranskalainen näyttelijä. Häntä pidetään 1800-luvun loppupuolen merkittävimpänä ranskalaisena näyttelijänä ja yhtenä näyttämötaiteen historian suurimmista nimistä.

Tausta 

Benhardt syntyi Pariisissa vuonna 1844 Henriette Rosine Bernard -nimisenä hollantilaiselle juutalaiselle kurtisaanille Judith Van Hardille, joka tunnettiin myös nimellä ”Youle”. Lapsen isä oli Edouard Bernard, ranskalainen juristi, ja Henriette koulutettiin ranskalaisissa katolisissa sisäoppilaitoksissa. Elättääkseen itsensä hän yhdisti varhaiseen näyttelijänuraansa kurtisaanina toimimisen – noina aikoina molempia aloja pidettiin paheksuttavina.

Ura 

Bernhardtin näyttelijänura alkoi vuonna 1862, lähinnä komedianäytelmissä. Kuuluisa hänestä tuli Euroopan näyttämöillä 1870-luvulla, ja pian hän oli haluttu esiintyjä kaikkialla Euroopassa ja Yhdysvalloissa, ollen mahdollisesti 1800-luvun kuuluisin näyttelijä. Bernhardt tunnettiin vakavana draamanäyttelijänä. 

Vaikka Bernhardt olikin pääasiallisesti teatterinäyttelijä, hän teki useita äänitteitä erilaisiin produktioihin. Eräs varhaisimmista oli Jean Racinen Faidran lukeminen Thomas Edisonin kotona New Yorkin -vierailulla 1880-luvulla. Monialaisena Benhardt harrasti teatterin lisäksi taiteista myös kuvataiteita, kuten maalausta ja kuvanveistoa, sekä poseerasi mallina Antonio de La Gandaralle. Lisäksi hän julkaisi kirjoja ja näytelmiä.

Tšekkiläinen taiteilija Alfons Mucha teki useita ikonisia art nouveau -suuntausta edustavia mainoksia ja julisteita Bernhardtista.

Viimeiset vuodet 

Vuonna 1915 Benrhardtin oikea jalka amputoitiin sen vahingoituttua vakavasti kymmenen vuotta aiemmin. Hän joutui pyörätuoliin useiksi kuukausiksi. Siitä ja puisen jalkaproteesin tarpeesta huolimatta hän jatkoi uraansa.

Bernhardt kuoli poikansa Mauricen käsivarsille vuonna 1923 ja on haudattu Pariisiin La Père Lachaisen hautausmaalle.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 
 Sarah Bernhardtin teokset Gutenberg-projektissa.
 Sarah Bernhardt – Internet Broadway Database. 
 Sarah Bernhardtin Edisonin fonografisylintereille tallennettuja tekijänoikeuksista vapautuneita äänityksiä vuodelta 1910. (University of California, Santa Barbara) 
 Eino Leinon raportti Sarah Bernhardtin Dresdenin esityksistä vuodelta 1908.

Ranskalaiset näyttelijät
Ranskalaiset teatterinäyttelijät
Ranskan juutalaiset
Vaudeville-esiintyjät
Hollywood Walk of Fame
Amputoidut henkilöt
Vuonna 1844 syntyneet
Vuonna 1923 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Peter Bagge

Peter Bagge (s. 11. joulukuuta 1957 Peekskill, New York) on yhdysvaltalainen sarjakuvantekijä. Bagge käyttää tarinoissaan usein mustaa huumoria, ja hänen piirrostyylinsä on liioittelevan animaatiomainen. Tarinat ammentavat aiheensa usein nuorten aikuisten vaikeuksista ja haluttomuudesta aikuistua ja keskiluokkaistua. 

Baggen tunnetuin sarjakuva on vuodesta 1990 alkaen ilmestynyt Hate, joka kuvaa Buddy Bradleyn ja tämän ystävien elämää ja sijoittui aluksi grunge-boomin aikaiseen Seattleen ja myöhemmin New Jerseyn lähiöihin. Baggen tuotanto edustaa underground-sarjakuvaa, ja hän toimitti 1983–1986 suuntauksen tunnetuimman tekijän Robert Crumbin Weirdo-lehteä.

Suomennettuja albumeja

Aiheesta muualla 
 Peter Bagge's Hate (and other Neat Stuff). 

Yhdysvaltalaiset sarjakuvantekijät
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Báthory

Báthory () oli unkarilainen aatelissuku, joka kuului Gutkeled-klaaniin. Suku nousi keskiajalla huomattavaan asemaan Keski-Euroopassa.

Báthory-suvun huomattavia jäseniä 
 István Báthory (Ecsed) (k. 1530), Unkarin varakuningas.
 István Báthory (Somlyó), 1477–1534, Transilvanian voivodi.
 Stefan Báthory (István Báthory), 1533–1586, edellisen nuorin poika. Transilvanian ruhtinas ja sittemmin Puola-Liettuan kuningas.
 Kristóf Báthory, 1530–1581, Puolan kuninkaan Stefan Báthoryn vanhempi veli, Transilvanian ruhtinas.
 Zsigmond Báthory (Sigismund), 1572–1613, Kristófin serkku, Transilvanian ruhtinas.
 András Báthory (Andreas), Sigismundin serkku, Transilvanian ruhtinas.
 Gabor Báthory (Gabriel), 1589–1613, Andreaksen veljenpoika, Transilvanian ruhtinas.
 Erzsébet Báthory (Elisabet), 1560–1614, Puolan kuninkaan Stefan Báthoryn veljentytär. Transilvanialainen kreivitär ja murhaaja.
 Zsófia Báthory (Sofia), k. 1680, Gabriel Báthoryn veljentytär, nai Yrjö II Rákóczin ja yhdisti näin Báthoryn ja Rákóczin suvut.

Katso myös 
 Luettelo Transilvanian ruhtinaista
 Simolin (Turun Simolat)

Hallitsijasuvut
Unkarilaiset suvut
Transilvanian historia
Bounty

Bounty voi tarkoittaa:

 HMS Bounty, Ison-Britannian amiraliteetin purjealus
 Bountysaaret-niminen saaristo Tyynellämerellä
 Bounty – kapina laivalla, vuonna 1984 valmistunut elokuva 
 Bounty (suklaapatukka), Mars-konsernin valmistama suklaapatukka.
Kuvataiteen yliopistotutkinnot

Kuvataidetta voi Suomessa yliopistotasolla opiskella Kuvataideakatemiassa Helsingissä. Alalla voi suorittaa seuraavat tutkinnot:

kuvataiteen kandidaatti (KuK) (alempi korkeakoulututkinto)
kuvataiteen maisteri (KuM) (ylempi korkeakoulututkinto)
kuvataiteen tohtori (KuT) (tieteellinen tai taiteellinen jatkotutkinto)

Alalla ei ole lisensiaatin tutkintoa. Aiemmin oli alemman tutkinnon nimenä yksinkertaisesti kuvataiteen tutkinto, ja ylemmän tutkinnon nimenä Kuvataideakatemian loppututkinto.

Katso myös 

Taidealan yliopistotutkinnot

Yliopistotutkinnot
Kuvataidealan tutkinnot
LTO

LTO voi tarkoittaa seuraavia:

 LTO, lastentarhanopettaja
 LTO, long-term observer, pitkäaikainen vaalitarkkailija
 LTO-laite, lämmön talteenottolaite
 roottori-lto, pyörivä lämmönsiirrin
 LTO-asema, tietyntyyppinen nauha-asema
 Linear Tape-Open, magneettinauhaan perustuva tiedon tallennusstandardi
Kuu-siirtorata, LTO eli Lunar Transit Orbit

Lyhenteet
High school

High school on monessa englanninkielisessä maassa suoritettava kouluaste. Kyseessä ei ole korkeakoulu, vaikka kirjaimellisesti käännettynä se tarkoittaakin ”korkeaa koulua”.

Esimerkiksi Yhdysvalloissa high school vastaa suunnilleen Suomen toista astetta. Usein high school suomennetaan lukioksi, mutta termien vastaavuus ei ole täydellinen. High school on yleensä nelivuotinen ja käsittää 12-vuotisen oppivelvollisuuden luokat 9–12 ja ikävuodet 14-18, joskus junior high school mukaan luettuna luokat 7–12. High schooliaan päättävä henkilö käyttää päätöstilaisuudessa angloamerikkalaisen yliopistoperinteen mukaista kaapua ja nelikulmaista tupsullista lakkia ().

Koulutus
Seulonnan keskeiset artikkelit
Teppana

Teppana on Kajaanissa Kajaaninjoen pohjoispuolella sijaitseva kaupunginosa. Teppana oli vuonna 1977 lakkautetun Kajaanin maalaiskunnan kuntakeskus. 

Kaupunginosassa sijaitsee Karolineburgin kartano, joka nykyisin toimii hotellina ja ravintolana. Teppanan vieressä on Pöllyvaaran ulkoilualue. Teppanassa toimii kotiseutuyhdistys Teppanalaiset ry. 

Teppanassa toimii peruskoulu.

Historiaa
Pöllyvaaran ulkoilualueella oli arkkitehti Lars Sonckin suunnittelema näkötorni vuosina 1914–1949. Teppanassa avattiin 30. marraskuuta 1964 koko Kainuun ensimmäinen ostoskeskus. Ostoskeskuksessa toimi sen alkuaikoina 13 eri liikettä muun muassa kaksi pankkia, apteekki, elintarvikeliike ja autokauppa.

Kirjallisuutta

Lähteet 

Kajaanin kaupunginosat
Suomen entiset kuntakeskukset