Saksan 4. panssaridivisioona

4. panssaridivisioona () oli Saksan maavoimien panssariyhtymä toisessa maailmansodassa. Se osallistui vuonna 1939 hyökkäykseen Puolaan, keväällä 1940 Ranskan valtaukseen, ja kesällä 1941 hyökkäykseen Neuvostoliittoon. Divisioona taisteli itärintamalla pääosin liitettynä Keskustan armeijaryhmään, kunnes jäi saarroksiin Kuurinmaalle kesällä 1944. Divisioona evakuoitiin meritse, ja se jatkoi taistelua Länsi-Preussissa tammikuussa 1945. Yhtymän jäljellä olevat joukot antautuivat Neuvostoliiton joukoille sodan lopulla.

Perustaminen 
Wehrkreis XIII perusti divisioonan esikunnan 10. lokakuuta 1938 Würzburgissa. Sen alaisuuteen liitettiin aluksi Meiningeniin sijoitetun 12. kiväärirykmentin muodostama 4. kivääriprikaati ja 5. panssariprikaati, jonka muodostivat Bambergiin sijoitettu 35. ja Schweinfurtiin sijoitettu 36. panssarirykmentti. Panssariprikaatin esikunta oli Bambergissa. Lisäksi divisioonaan kuului kaksi patteristoinen 103. kenttätykistörykmentti Meiningenissä ja erilaisia divisioonajoukkoja, kuten 7. motorisoitu tiedustelu-, 79. pioneeri-, 79. viesti- ja 49. panssarintorjuntapataljoonat.

Historia 
Divisioona liitettiin elokuussa 1939 kenraali Walter von Reichenaun johtamaan Saksan 10. armeijan XVI motorisoituun armeijakuntaan, jonka mukana se osallistui syyskuussa 1939 Puolan valtaukseen. Divisioona läpäisi puolalaisjoukkojen puolustuksen ja saavutti Varsovan kahdeksassa päivässä. Divisioona menetti lähes puolet panssarivaunuistaan yrittäessään vallata kaupunkia. Lokakuussa divisioonaan liitettiin 33. kiväärirykmentti 13. motorisoidusta jalkaväkidivisioonasta ja 34. moottoripyöräpataljoona 2. jalkaväkidivisioonasta. Kummatkin liitettiin 4. kivääriprikaatiin. 

Divisioona siirrettiin Saksan länsirajalle Reinin alajuoksulle vuoden 1939 lopulla. Se oli kärkenä Saksan aloittaessa hyökkäyksen Alankomaiden eteläosiin toukokuussa 1940, ja divisioona valtasi Maastrichtin rajakaupungin. Sen jälkeen divisioona työnsi 3. panssaridivisioonan tukemana Ranskan panssarijoukot Dylen itäpuolelle ja eristi Alankomaiden alueella olleet liittoutuneiden joukot. Tämän jälkeen Saksan 18. armeija puhdisti Alankomaat liittoutuneiden joukoista. 4. panssaridivisiona jatkoi kohti Dunkerqueta, läpäisi Weygand-linjan ja avusti Ranskan kukistamisessa. Divisioona kärsi taistelutoimissa vähäisiä tappioita.

Divisioona siirrettiin Saksaan marraskuussa. Talven aikana 36. panssarirykmentti sekä jonkin verran muuta henkilöstöä siirrettiin 14. panssaridivisioonaan, joka muodostettiin 4. jalkaväkidivisioonasta. Divisioonan tykistörykmenttiin perustettiin kolmas patteristo. Tammikuussa 1941 divisioonan panssarirykmentti vastaanotti 20 uutta Panzerkampfwagen IV E -panssarivaunua (PzKpfw IV E). Divisioona siirrettiin toukokuussa Itä-Preussiin.

Operaatio Barbarossan alkaessa 22. kesäkuuta 1941 divisioona ylitti Itä-Preussin ja Neuvostoliiton rajan Keskustan armeijaryhmän joukkojen mukana. Se osallistui taisteluihin Minskissä, Homelissa, Brjanskissa, Vjazmassa sekä muissa taistelupaikoissa reitillään kohti Moskovaa. Marraskuun puolivälissä divisioonalla oli ainoastaan 50 toimintakykyistä panssarivaunua. Joulukuussa divisioona yritti saartaa Moskovan kaakkoispuolella Tulan kaupungissa olevat neuvostojoukot, mutta epäonnistui ja kärsi suuria tappioita.

Divisioona taisteli vuoteen 1944 Keskustan alueella, missä se osallistui 1942 Kirovin sektorin puolustukseen sekä vuoden vaihteessa 1942-1943 Orjolin taisteluihin. Vuonna 1943 se taisteli Kurskissa ja vuoden vaihteessa 1943-1944 Dneprin alueella sekä vuonna 1944 Babruiskissa ja Kovelissa, missä yritettiin torjua Neuvostoliiton vuoden 1944 kesähyökkäys. Divisioonan organisaatiota tarkastettiin vuosittain, ja vuonna 1944 siihen kuuluivat kaksipataljoonaiset 12. ja 13. panssarikrenatöörirykmentit, 4. tiedustelupataljoona, kaksipataljoonainen 35. panssarirykmentti, 103. panssaritykistörykmentti, 290. ilmatorjuntapatteristo sekä erilaisia divisioonajoukkoja kuten 103. kenttätäydennyspataljoona ja 84. huolto-osasto. Divisioonasta oli lakkautettu prikaatien esikunnat vuonna 1942.

Marraskuussa 1944 divisioona jäi Kuurinmaalla mottiin, mistä se evakuoitiin alkuvuodesta 1945 meritse Saksaan. Divisioona täydennettiin Danzigissa, mutta vahvuus jäi vajaaksi. Se osallistui tammikuussa 1945 Länsi-Preussin ja sodan lopulla Veikselin linjan puolustukseen. Divisioonan jäänteet jäivät 2. armeijan mukana saarroksiin Veikselin kynnäkselle, jossa ne antautuivat neuvostojoukoille toukokuussa 1945.

Komentajat

 kenraaliluutnantti Georg-Hans Reinhardt, perustamisesta - 10. helmikuuta 1940
 kenraaliluutnantti Ludwig Ritter von Radlmeier, 11. helmikuuta - 5. huhtikuuta 1940
 kenraaliluutnantti Johann Joachim Stever, 6. huhtikuuta - 15. toukokuuta 1940
 eversti Hans Freiherr von Boineburg-Lengsfeld, 15.-19. toukokuuta 1940
 kenraaliluutnantti Johan Joachim Stever, 19. toukokuuta - 23. heinäkuuta 1940
 eversti Hans Freiherr von Boineburg-Lengsfeld, 24. heinäkuuta - 7. syyskuuta 1940
 kenraalimajuri Willibald Freiherr von Langermann und Erlencamp, 8. syyskuuta 1940 - 23. joulukuuta 1941
 kenraalimajuri Dietrich von Saucken, 24. joulukuuta 1941 - 6. tammikuuta 1942
 kenraalimajuri Heinrich Eberbach, 6. tammikuuta - 1. maaliskuuta 1942
 kenraaliluutnantti Otto Heidkämper, 2. maaliskuuta - 3. huhtikuuta 1942
 kenraaliluutnantti Heinrich Eberbach, 4. maaliskuuta - 23. marraskuuta 1942
 kenraaliluutnantti Erich Schneider, 24. marraskuuta 1942 - 31. toukokuuta 1943
 kenraaliluutnantti Dietrich von Saucken, 31. toukokuuta 1943 - 14. tammikuuta 1944
 kenraaliluutnantti Hans Junck, 15. tammikuuta - 5. helmikuuta 1944
 kenraaliluutnantti Dietrich von Saucken, 5. helmikuuta - 20. toukokuuta 1944
 kenraaliluutnantti Clemens Betzel, 20. toukokuuta 1944 - 27. maaliskuuta 1945 (kaatui Danzigissa)
 eversti Ernst-Wilhelm Hoffmann, 27. maaliskuuta 1945 - antautumiseen

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
axishistory.com 

39.4 Maavoimat, maasodankäynti
04