Itsemurha

Itsemurha eli suisidi () tarkoittaa itsensä tarkoituksellista surmaamista. Itsemurhan taustalla on usein erilaisia sairauksia, kuten masennusta, yksinäisyyttä, taloudellisia vaikeuksia tai suuria elämänmullistuksia, kuten avioero tai leskeksi jääminen. Monilla itsemurhaa yrittävillä ongelmat ovat kasautuneet, ja toisaalta itsemurha on yleisempää heikko-osaisten ja syrjintää kohtaavien ihmisten keskuudessa.

Itsemurhakuolleisuus vähentyy yleensä yhteiskunnallisesti vaikeina aikoina kuten laman tai sotatilan vallitessa ja lisääntyy taloudellisten nousukausien aikana. 

WHO:n mukaan maailmassa tehdään vuosittain noin 800 000 itsemurhaa ja moninkertainen määrä yrityksiä. Yleisimpiä tekotapoja ovat hirttäytyminen, ampuminen, lääkkeiden yliannostus ja torjunta-aineiden käyttäminen myrkkynä. Noin joka kymmenes-viidestoista itsemurhaa yrittävistä onnistuu teossaan; miehet naisia useammin.

Itsemurhaan on historiallisesti suhtauduttu kielteisesti, ja siihen liittyy edelleen stigmaa. Alle 40 valtiossa on kansallinen ohjelma itsemurhien ehkäisemiseksi, ja monissa valtioissa itsemurhan yrittäminen on edelleen rikos, vaikka siitä ei useinkaan rankaista. Itsemurha on kuitenkin hyväksytty tietyissä tilanteissa ja tietyissä kulttuureissa. Hindulaisuuteen on esimerkiksi kuulunut sati-niminen seremonia, jossa leskinainen tekee enemmän tai vähemmän vapaaehtoisen itsemurhan. Japanissa seppukussa puolestaan samurai murhasi itsensä rituaalisesti. Terroristit ovat puolestaan käyttäneet itsemurhaiskuja ja monet kultit ovat suorittaneet joukkoitsemurhia.

Itsemurhan syyt 
Itsemurhan syistä on esitetty vaihtelevia tulkintoja. Psykologisissa teorioissa painotetaan persoonallisuuden ja tunne-elämän merkitystä. Sosiologit ovat puolestaan korostaneet yhteiskunnallisten paineiden ja kulttuuristen tekijöiden vaikutusta. Usein itsemurhayritys on joko tietoinen tai tiedostamaton avunpyyntö. Itsemurhaa saattaa edeltää pitkään jatkunut masennus sekä usko siihen, ettei ongelmille ole ratkaisua. Toisaalta itsemurha saattaa olla myös impulsiivinen reaktio yllättävään vastoinkäymiseen. Uutiset tunnettujen ihmisten itsemurhista lisäävät itsemurhia selvästi ainakin kuukauden ajan. Itsemurhatapauksista uutisoitaessa onkin syytä miettiä tarkkaan, mitä on kerrottava ja mikä kannattaa jättää sanomatta. Esimerkiksi teon välineistä ei tulisi kertoa yksityiskohtaisesti.

Korkean tulotason maissa itsemurhan riskiä nostavia seikkoja ovat mielenterveyden ongelmat, erityisesti masennus ja alkoholismi. Muita riskitekijöitä ovat yksinäisyys, taloudelliset vaikeudet, fyysiset sairaudet, leskeksi jääminen, lapsettomuus sekä suuressa kaupungissa asuminen. Myös korkean elintason on havaittu korreloivan itsemurhien kanssa. Konfliktit ja onnettomuudet lisäävät itsemurhan riskiä. Tyypillisesti itsemurhaa yrittävälle ihmiselle on kasautunut useita vakavia ongelmia, kuten sairastelu, epäonnistuminen opinnoissa tai työelämässä, ihmissuhdeongelmat sekä vaikeudet sopeutua yhteisöön. Itsemurhariskiä kasvattavat myös suuret elämänmullistukset, kuten avioero, läheisen kuolema tai seksuaalisen väkivallan uhriksi joutuminen. Tärkein itsemurhalle altistava piirre on aiempi itsemurhayritys. Kerran itsemurhaa yrittäneistä 10 prosenttia tekee lopulta itsemurhan.

Ihminen voi hautoa itsemurhaa pitkän aikaa. Monet itsemurhaa suunnittelevat antavat suunnitelmistaan vihjeitä ja yrittävät kertoa pahasta olostaan, vaikka eivät suoraan tuo esiin itsetuhoisia ajatuksiaan. Itsemurhien estämiseen ei ole yksittäistä keinoa. Keskeisimpiä ehkäisykeinoja on psyykkisten sairauksien tunnistaminen ja hoitaminen mahdollisimman varhaisessa vaiheessa. Monissa maissa toimii lisäksi itsemurhien estämiseen erikoistuneita järjestöjä ja muita palveluja, jotka tarjoavat matalan kynnyksen tukea yksinäisille ja masentuneille ihmisille. Tehokas tapa estää itsemurhia on vaikeuttaa tekovälineiden saatavuutta. Itsetuhoista ihmistä ei pitäisi vain kehottaa hakemaan apua, vaan häntä tulisi auttaa avun hakemisessa mahdollisimman konkreettisesti.

Yleisyys 

Maailman terveysjärjestö WHO:n mukaan maailmassa tehdään vuosittain noin 800 000 itsemurhaa ja moninkertainen määrä yrityksiä. Yleisimpiä tekotapoja ovat hirttäytyminen, ampuminen, lääkkeiden yliannostus ja torjunta-aineiden käyttäminen myrkkynä. Viimeisenä mainittu menetelmä kattaa noin 20 prosenttia kaikista itsemurhista ja on yleinen köyhillä, maatalousvaltaisilla alueilla. Noin 80 prosenttia itsemurhista tehdään köyhissä tai keskituloisissa maissa. Eniten itsemurhia suhteessa väkilukuun tehdään kuitenkin vauraissa ja onnellisuustutkimuksissa hyvin menestyvissä maissa. Syyksi on ehdotettu esimerkiksi Pohjoismaiden pimeitä talvia, mahdollista geneettistä alttiutta sekä sitä, että onnellisten alueiden onnettomat huomaavat suuremman suhteellisen eron vertaillessaan itseään muihin.

Itsemurhat ovat keskimääräistä yleisempiä heikko-osaisten tai syrjintää kohtaavien ryhmien joukossa. Tällaisia ryhmiä ovat esimerkiksi seksuaali- ja sukupuolivähemmistöt, autismin kirjon henkilöt, pakolaiset, maahanmuuttajat, vangit ja alkuperäiskansat.

Maailmanlaajuisesti suurin riski itsemurhaan on 41–45-vuotiailla ja yli 75-vuotiailla miehillä sekä 46–50-vuotiailla naisilla. Maailmanlaajuisesti itsemurhat ovat 15–19-vuotiaiden kolmanneksi yleisin kuolinsyy.

Suurimmat itsemurhaluvut ovat Lesothossa: vuosittain siellä tehdään noin 72,4 itsemurhaa 100 000 henkeä kohden vuosittain (2021). Seuraavat yhdeksän maata ovat Guyana (40,3), Swazimaa (29,4), Etelä-Korea (28,6), Kiribati (28,3), Mikronesia (28,2), Liettua (26,1), Surinam (25,4), Venäjä (25,1) ja Etelä-Afrikka (23,5).

Kiina on ainoita ellei ainoa maa, jossa naiset tekevät enemmän itsemurhia kuin miehet. Kiinan voimakas talouskasvu on lisännyt naisten itsenäisyyttä ja avioeroja. Eron jälkeen lapsista huolehtiminen jää usein yksin naisen vastuulle, mikä pitkiin työpäiviin yhdistettynä aiheuttaa henkistä kuormitusta. Psykiatrisissa sairaaloissa naisia hoidetaan keskimäärin selvästi lyhyemmän aikaa kuin miehiä, mitä on selitetty sillä, että naiset kokevat velvollisuudekseen palata työnsä ja perheidensä pariin. Lisäksi itsemurha voidaan Kiinassa tulkita moraaliseksi tai hengelliseksi kostoksi, joka pysyy perheen ja yhteisön muistissa vielä kauan itse tapahtuman jälkeen. Itsemurhan tekeminen antaa naiselle valtaa, jota hänellä ei muuten olisi.

Suomessa 
Suomessa itsemurha on kansainvälisillä mittapuilla melko yleinen ilmiö, ja vuonna 2021 arvioitiin, että väkilukuun suhteutettuna Suomessa tehdään 25. eniten itsemurhia. Noin 0,16 promillea suomalaisista teki itsemurhan vuonna 2019 ja viisi prosenttia nuorista aikuisista oli yrittänyt itsemurhaa vuoden sisällä. Kolme neljästä itsemurhan tehneestä suomalaisesta on miehiä. Naiset yrittävät itsemurhaa huomattavasti useammin kuin miehet, mutta miehet käyttävät usein aggressiivisempia menetelmiä ja kuolevat siksi naisia huomattavasti useammin. Arviolta joka kymmenes–viidestoista itsemurhaa yrittävistä kuolee tekonsa seurauksena. 

Noin kymmenellä prosentilla 20–54-vuotiaita suomalaisia esiintyi itsemurha-ajatuksia vuonna 2019. Lähes 20 prosenttia suomalaisista on harkinnut joskus vakavasti itsemurhaa. Itsetuhoisuus on lisääntynyt nuoremmissa ikäluokissa, sillä vastaava osuus 18–34-vuotiailla oli 33 prosenttia. 

Tilastoitujen itsemurhien määrän huippu Suomessa oli vuonna 1990, ja sen jälkeen itsemurhakuolemien määrä on vähentynyt miehillä jyrkästi, mutta naisilla ei lainkaan. Itsemurhien määrä on puolittunut 1990-luvun alkuun verrattuna. Yhtenä syynä saattaa olla vuosina 1986–1996 toteutettu valtakunnallinen itsemurhien ehkäisyprojekti. Lisäksi on arvioitu masennukseen liittyvän stigman vähentyneen, koska siitä on alettu puhua yhä enemmän julkisuudessa. Naisten itsemurhakuolleisuus kasvoi lähes puolella 1950-luvun aikana ja on pysytellyt sen jälkeen melko tasaisena.

Itsemurhat olivat Suomessa 20–34-vuotiaiden miesten yleisin yksittäinen kuolinsyy vuonna 2004.

Suhtautuminen itsemurhaan 
Itsemurhaan on perinteisesti suhtauduttu kielteisesti, ja se on monissa uskonnoissa ja lakijärjestelmissä kielletty teko. Nykyään siihen suhtaudutaan kuitenkin länsimaissa ymmärtäväisesti. Mielenterveysongelmiin ja itsemurhiin liittyy tästä huolimatta voimakas stigma. Monissa maissa itsemurha on edelleen vaiettu aihe, ja WHO:n mukaan vuonna 2019 vain 38 valtiolla oli erillinen kansallinen ohjelma itsemurhien ehkäisemiseksi. Myös itsemurhien tilastointi on monissa maissa puutteellista.

Itsemurha on edelleen rikos noin puolessa maailman valtioista. Itsemurhan kieltävä lainsäädäntö on yleinen erityisesti Afrikassa ja Aasiassa. Useimmissa maissa epäonnistuneesta itsemurhayrityksestä ei kuitenkaan käytännössä nosteta syytettä. Malesiassa tuomio on yleensä enintään puolen vuoden mittainen vankeus, kun taas Saudi-Arabiassa jo pelkkä itsemurhalla uhkaaminen voi johtaa ruoskintaan. Yhdysvalloissa joidenkin osavaltioiden tapaoikeus periaatteessa kieltää itsemurhan. Länsimaiden lainsäädännöstä itsemurhan rangaistavuus poistui vähitellen Ranskan vallankumouksesta 1789 alkaen. Suomessa itsemurhayrityksen kieltänyt säännös poistettiin rikoslaista vuonna 1889. Viimeisenä Euroopan maana itsemurhan dekriminalisoi Britannia vuonna 1961.

Juutalaisuus, kristinusko ja islam pitävät itsemurhaa syntinä. Tätä perustellaan sillä, että elämä on Jumalan lahja ihmiselle.

Uutena moraalisena kysymyksenä on noussut esiin vakavasti sairaiden ihmisten avustettu itsemurha. Eutanasia on sallittua muutamissa valtioissa, kuten Alankomaissa ja Kolumbiassa. Monissa maissa lainsäädäntö kieltää itsemurhassa avustamisen.

Historiallisia käytäntöjä 

Joissakin kulttuureissa itsemurha on hyväksytty tietyissä tilanteissa tai sitä on pidetty jopa suotavana. Hindulaisuuteen kuului sati-niminen seremonia, jossa leskinainen teki vapaaehtoisesti itsemurhan miehensä kuoleman jälkeen. Todellisuudessa sati ei aina ollut vapaaehtoinen, ja käytäntö on Intiassa nykyään laiton. Antiikin aikana monet juutalaiset tekivät ennemmin itsemurhan kuin antautuivat roomalaisille vihollisilleen. Sama ilmiö toistui ristiretkien aikana, jolloin eurooppalaiset valloittajat yrittivät pakolla käännyttää juutalaiset kristinuskoon.

Pohjois-Euroopassa ja erityisesti Ruotsin valtakunnassa yleistyivät 1600- ja 1700-luvuilla niin sanotut suisidaalimurhat. Niissä henkilö surmasi viattoman sivullisen tavoitteenaan saada teostaan kuolemantuomio. Ilmiön taustalla oli se, että itsemurhaa pidettiin vakavana syntinä, kun taas teloituksen katsottiin sovittavan synnit. Tyypillinen suisidaalimurhan tekijä oli nuori nainen ja uhri leikki-ikäinen lapsi. Tekijä oli usein huono-osainen, köyhä tai muuten elämän kolhima. Ruotsissa suisidaalimurhia yritettiin suitsia rankaisemalla niistä kuolemantuomion lisäksi myös ankarilla ruumiinrangaistuksilla.

Japanissa tunnetaan seppuku-niminen perinne, jossa samurai surmasi itsensä rituaalisesti. Sen avulla soturiyläluokka saattoi osoittaa uskollisuutta kuolleelle isännälleen tai välttää nöyryyttävän vihollisen käsiin joutumisen. Samurai voitiin myös määrätä tekemään seppuku, jolloin kyseessä oli tavanomaista teloitusta kunniallisempi tapa kuolla. Toisessa maailmansodassa japanilaiset käyttivät kamikazeksi kutsuttua itsemurhataktiikkaa, jossa lentäjä ohjasi koneensa vihollislaivaa päin tarkoituksenaan upottaa se.

Maailmansotien jälkeen itsemurhapommitukset ovat yleistyneet terrori-iskujen välineenä. Menetelmää ovat suosineet erityisesti islamilaiset ääriryhmät. Buddhalaiset munkit ovat ajoittain tehneet polttoitsemurhia protestina yhteiskunnallisille vääryyksille. Joukkoitsemurhia on myös toisinaan nähty uususkonnollisten ryhmien toteuttamina. Tunnettuja tapauksia ovat esimerkiksi Kansan temppeli vuonna 1978 ja Heaven’s Gate vuonna 1997.

Katso myös 
 Avustettu itsemurha
 The Bridge, dokumenttielokuva Golden Gate Bridgeltä tehdyistä itsemurhista
 Itsemurhaviesti
 Joukkoitsemurha
 Luettelo tunnetuista itsemurhan tehneistä
 Surunauha – Itsemurhan tehneiden läheiset

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 Salmela, Anu: Kuolemantekoja: naisten itsemurhat 1800-luvun jälkipuolen tuomioistuinprosesseissa. Turun yliopisto, 2017. ISBN 978-951-29-6877-0.

Aiheesta muualla 

 
 Käypä hoito -suositus: Itsemurhien ehkäisy ja itsemurhaa yrittäneen hoito
Mieli maassa, mikä avuksi? (Depressio, masennus) Käyvän hoidon potilasversiot
 Miten auttaa itsemurhaa harkitsevaa Mielenterveys ry
 Läheisen itsemurha Mielenterveys ry
 WHO-raportti – Väkivalta ja terveys maailmassa (.pdf)
 Stanford Encyclopedia of Philosophy: Suicide 
 Suicide and the Internet British Medical Journal, 2008
 Koskinen, Maria: Itsemurha lääketieteellisissä ja kaunokirjallisissa teksteissä 1870–1914. niin & näin 3/1999, 34–38.
 Saresma, Tuija: Kuoleman kutsusta, lähtemisestä ja jäämisestä – Voiko itsemurhaa ymmärtää? niin & näin 1/2000, 64–67.

61.8 Psykiatria

Seulonnan keskeiset artikkelit