Zbrutšin jumalankuva

Zbrutšin jumalankuva tai Zbrutšin idoli () tai Zbrutšin kivijumala on Länsi-Ukrainassa Zbrutšjoesta löytynyt slaavilaisen esikristillisen kulttipalvonnan kohteena ollut reliefiveistoksilla että kaiverruksilla koristeltu ja useita pakanajumalia edustava monoliittinen kiviobeliski tai –patsas.

Tämä oletettavasti 800- tai 900-luvulla valmistettu ja Bogytin pakanallisen jumaluudenopin pyhäkköön pystytetty muinainen epäjumalanpatsas piilotettiin tai se joutui veden varaan kristinuskon hyväksynnän jälkeen 900-luvun loppupuolen Ukrainassa. Joidenkin lähteiden mukaan paikallisesta kalkkikivestä veistetty Zbrutšin jumalankuva seisoi Bogyt-vuorella 1200-luvun alkuun asti. Muinainen muistomerkki löydettiin elokuussa vuonna 1848 kuivuudesta kärsineestä Zbrutšjoesta Ternopilin alueella lähellä Sokolikha-vuorta noin 2 kilometrin päässä pyhäköstä. Tätä voidaan laskea yhdeksi ensimmäiseksi slaavilaiseksi taiteellisesti korkeatasoisesti toteutetuksi jumalankuvaksi.

Vuonna 1851 kiviveistos kuljetettiin Krakovan arkeologiseen museoon, missä sitä säilytetään edelleen. Alkuperäisenkokoinen kopio nelikasvoisesta pakanajumalasta on asennettu Kiovaan, myös puistoon lähellä Wawelin linnaa Krakovassa ja Ternopilin paikallishistorialliseen museoon. Kiovassa sisäasiainministeriön pääosaston rakennuksen edessä seisoneen kopion tuhoamisesta uutisoi ”Ukrajina moloda”-niminen sanomalehti maaliskuussa vuonna 2013.

Zbrutšin idolia pidetään muinaisen slaavilaisen taiteen muistomerkkinä.

Patsaan löytyminen
Kesällä vuonna 1848 lähellä Lytškivtsin () Husjatynin piirissä kuivuuden ja Zbrutšjoen vedenpinnan jyrkän laskun seurauksena oli alkanut näkyä kivinen pää paikasta, johon lähes alkuperäisessä kunnossa patsas joenrantojen kuluessa oli luultavasti pudonnut. Toisaalta joissakin lähteissä väitetään, että rajavartiolaitoksen itävaltalaiset sotilaat ensimmäisinä havaitsivat muinaisen nelikasvoisen patsaan, joka myöhemmin sai nimen "Zbrutšin jumalankuva” ja jota kutsuttiin myös nimellä ”Zbrutšin" tai Zbrutškyi-idoli". Toisaalta jotkut lähteet pitävät löytäjinä lapsipaimenia, jotka löysivät tämän isolla hatulla kruunatun kivipilarin, juoksivat kylään ja kertoivat aikuisille. Tämän jälkeen huhut kivipilarista Zbrutšissa saavuttivat Itävallan rajavartijat, jolloin yksi niistä hyppäsi veteen tarkistaakseen, oliko se todella veistos vai hukkunut mies. Se osoittautui nelikasvoiseksi lähes kolmenmetriseksi kivipatsaaksi, joka oli kauttaaltaan peitetty koho- että kaiverretuilla kuvilla. Myöhemmin kyläläiset raahasivat löydön rantaan kolmen härän tai kolmen tai useiden härkäparien avulla. Härkien siirtäessä patsasta pois vedestä kuului ääni, ikään kuin kivitolpan alaosa syvällä joen uomassa olisi katkennut. Historioitsijoiden mukaan "pilarin pohjassa oleva murtuma osoitti, että alaosa, luultavasti laattajalusta, jolla se oli seisoinut ja jossa oli myös kuvia, oli jäänyt Zbrutšjokeen" Koska veistos löytyi merkittävän hyväkuntoisena, saattoi olettaa, että muinainen epäjumalanpatsas poistettiin varovasti paikaltaan ja piilotettiin maan alle lähellä joenrantaa.

Löytymisensä jälkeen patsasta säilytettiin kyläherran kartanolla ja lopulta se makasi Lvivistä kotoisin olleen maanomistajan ja amatööritaidehistorioitsijan Mieczysław Ludwik Potockin pihalla. Suojellakseen tätä muinaisesinettä tuholta ja hyväksikäytöltä, lähetti kreivi 15. marraskuuta 1850 muistomerkkiä kuvanneen kirjeen Krakovan tiedeseuraan. Kirjeessään hän kutsui veistosta "pakanajumalan Svetovidin idoliksi". Kreivi oli päättänyt luovuttaa patsaan Krakovan arkeologiselle museolle ja sinne se kärryillä toimitettiin viisi viikkoa kestäneen matkan päätteeksi 12. toukokuuta, pääsiäisenä vuonna 1851. Lehdistö kirjoitti laajasti pakanajumalankuvan saapumisesta ja uskovaiset leimasivat sen antikristukseksi, joka pitäisi hukuttaa. Seitsemän vuoden ajan veistos oli esillä Jagellon yliopiston kirjaston salissa, jossa sitä esiteltiin yleisölle. Joidenkin lähteiden mukaan elokuussa 1858 muistomerkki siirrettiin Lubomirskin palatsiin ja vuoteen 1950 saakka se ei ollut yleisön nähtävissä ollenkaan. Joidenkin mukaan kuitenkin vuonna 1860 Krakovan tiedeseura sai uuden rakennuksen, jonka arkeologisista näyttelyistään Maailmankuva-niminen koostui tunnetuista slaavilaisista epäjumalankuvista. Niistä Zbrutšin kivijumalaa pidettiin täydellisimpinä slaavilaisista pakanaidoleista. Patsaassa on edelleen tunnistuslaatta: "Svitovid Zbrutšista. Löytyi Itä-Puolasta."

Patsaan kuvaus
Arkeologisten ja kirjallisten lähteiden mukaan muinaiset slaavit tekivät useimmiten puisia jumalten patsaita ja antoivat niille ihmisen ulkonäön. Jumalia ja pappeja kuvattiin ilman sotilaallisia ominaisuuksia. Zbrutšin taiteellisesta nelikasvoisesta idolista ainutlaatuisen tekee se, että tämä jumalankuva on veistetty piipitoiseen harmaaseen kalkkikiveen. Patsas on koko pituudeltaan peitetty erilaisilla pintareliefeillä, jotka joskus muuttuvat kaiverruksiksi. Idolin yläosa on koristeltu pyöreällä päähineellä, jossa on turkisreuna, ja sen alapuolella on neljät kasvot, joista kahdet ovat suurempia ja kahdet pienempiä. Yhteisen hatun alle on veistettyinä slaavilaiset ylimmät jumalat Lada, Mokoš, Perun ja Dažbog.  Oletetaan, että toisaalta jumalten kasvojen katse neljään eri suuntaan kannattaa kaikkialla luonnossa olemisen ajatusta ja mm. pahan kantajina pidettyjen "pahojen tuulien" puhaltamista niin pohjoisesta, etelästä, lännestä kuin idästä. Toisaalta nämä antropomorfiset kuvat yhdistettynä yhden päähineen alle tarkoittavat yhdessä luomisen ikuisuutta, elämän ja kehityksen voittamattomuutta.
 
Tutkijat jakavat 267 senttimetriä tai melkein kolme metriä korkean, poikkileikkaukseltaan lähes neliön muotoisen (29x32 cm) ja noin tonnin verran painavan idolin kolmeen vaakasuora kerrokseen, jotka heijastavat pakanaslaavien ajatusta maailmankaikkeuden kolmesta tasosta. Tutkijoiden mielestä alempi taso symboloi maanalaista tuonpuoleista jumaluutta, keskimmäinen ihmisten maallista ja ylempi jumalien taivaallista maailmaa. Tasoista ylempi on 160 cm, keskimmäinen 40 cm ja alin 67 cm korkuinen. Idolissa on näin ollen 12 erillistä nelikulmaista tahkoa, joista yksi alimmalla tasolla olevista on tyhjä, kun taas loput 11 sisältää kukin yhden kuvan. Idolin merkityksellisiä veistoksia ovat kuvia ihmishahmoista kaikkialla. Yli puolitoista metriä pitkien naispuolisten jumalten, sormusta pitelevän Ladan ja Mokošin, sarvi kädessä, alapuolelle on kaiverrettu naishahmoja selvästi erottuvine rintoineen ja toinen heistä lapsineen. Vierekkäisten, hevosella ja salamamiekalla varustautuneen Perunin ja Dažbogin, jolla on vaatteissaan aurinkomerkki, alapuolella on miesfiguureja.

Hahmojen käsien asento kaikissa kuvioissa on hyvin hieraattista e. papillista ja identtistä: oikea käsi nostettuna rinnalle ja vasen käsi laskettuna vatsalle. Yleensä hahmot ovat pukeutuneet samanlaisiin pitkähihaisiin paitoihin, joissa on leveä vyö ja joiden alta näkyvät kaavamaisesti kuvatut paljaat, lyhyet ja melko ohuet jalat. Kuten muinaisina aikoina yleensä, ihmiset on kuvattu 4 kertaa pienempinä taivaan ja 3 kertaa pienempinä maanalaisia jumalia. Myös ihmisten vaatteet ovat pitkiä, mutta ilman vyötä. Figuurit on kuvattu ojennetuin käsivarsin aivan kuin he pyörisivät itäslaavilaisessa pakanallisessa horovod-nimisessä ympyrätanssissa.

Lopuksi kaavamaisinta alempaa tasoa edustavat kuvat hädin tuskin rajatusta viiksikkäästä miehestä ja sen sivuilla kahdesta samankaltaisesta, mutta kooltaan pienemmän kasvoisista. Kolmesta kaksi on polvistuneina ja yhdessä he ikään kuin tukisivat koko ylempää rakennetta kohotetuilla käsillänsä. Joskin kuvanveistäjä on kuvannut vaan yhtä jumalaa etupuolelta, esittänyt hänen torsostaan profiili- ja kasvoista kokokuvan. Tässä useimmiten arvellaan kuolleiden maanalaista valtakuntaa ja karjankasvatusta suojeleva jumalaa Velesta olevan kuvattuna perustana sille, jolla maailma rakenteeltaan lepää. Tai voi olettaa, että kääntöpuolella on aurinkojumalista vielä Khors, tuulten jumala Stribog tai arvoituksellinen Tšernobog. Tuskin havaittavissa olevasta ympyrästä, jossa on kuusi sädettä, arvellaan kertovansa pimeydestä että maanalaisesta auringosta.

Veistoksen eri osissa on säilynyt jälkiä rautapohjaisista mineraalipunaisesta maalista, mikä viittaa siihen, että obeliski on alun perin maalattu punaiseksi. Siitä johtuvasti joskus kerran punaiseksi maalatun Zbrutš-idolin kolmen kerroksen ja neljän kasvoreliefien koostumus saattoi symboloida elämän, lisääntymisen ja hedelmällisyyden ajatuksen potenssia. Myös oletetaan, että idoli on jaettu kolmeen horisontaaliseen osaan ja siten siihen on koodattu vuoden kaksitoista kuukautta ja epäjumalten neljät kasvot yhdistetty neljään vuodenaikaan. Joidenkin mukaan taiteilija on pyrkinyt välittämään ylemmän tason taivaankappaleiden rauhallisuutta, keskellä olevien ihmisten avuttomuutta ja alemmalla tasolla olevien kasvoilla näkyvää vihaa ja raivoa. Joidenkin mukaan Zbrutšin kivijumalanveistoksen loi puolalainen runoilija Tymon Zaborowski vuosina 1822–1823 työskennellessään keskeneräiseksi jääneen runoteoksen ”Bojan”in ja erityisesti julkaisemattoman runollisen näytelmänsä ”Umwit”in parissa. Zaborovski saattoi jälkimmäisein valmistuttua vuonna 1823 määrätä puutarha- ja puistoveistospatsaana käytössä olleen "idolin" hukutettavaksi Zbrutšjokeen.

Perintö

Löytynyttä Zbrutšin kiviveistosta verrattiin välittömästi Rügensaarella sijaitsevan Arkonin temppelin polabialaisten slaavien korkeimpaan epäjumalan Svantovitin esikuvaan, jota Saxo Grammaticus luonnehti nelikasvoisena ja runsaudensarvi kädessään. Zbrutšin idolia pidettiin kuitenkin Svantovitia paljon arkaaisempana ja teologisempana, koska sen tetraedrisen luonteen epäiltiin liittyneen hyvin muinaisiin, vielä neoliittisiin ideoihin välttämättömyydestä suojella itseään "kaikilta neljältä puolelta" tai siihen, että jumaluuden voiman pitäisi levitä kaikkiin neljään maailmankaikkeuden suuntaan.

Saksilainen historioitsija Helmold "Slaavilaisten kronikassaan" () nimitti ukrainalaisittain Zbrutšansky Svetovidiksi kutsuttavaa esikuvaa "jumalien jumalaksi". Useimpien tutkijoiden mukaan Ternopilskassa vuonna 1848  Zbrutšista löydetyssä patsaassa kuvattu jumala symboloi maailmankaikkeuden jumaluutta. Sen isohko pyöreä päähine hengellisessä merkityksessä kuvaa pienennettyä taivasta ja/tai symboloi taivaan korkeinta Rod-jumaluutta, joten se on koettu useimpien pakanajumaluuksien ehdottomaksi attribuutiksi. Siitä kehittyi myös varhaisen luokkayhteiskunnan tärkein tunnuskuva korkeimman valtiovallan tunnistamiseksi. Koska hatun symboliikka liittyy muinaiseen maailmankuvaan ylimmän voiman olemuksesta, juuri ruhtinasviranomaiset alkoivat käyttää tätä pyhää ominaisuutta näyttääkseen ihmisten silmissä taivaan hallitsijoiden persoonallisuudessa. Hattu oli suvun symboli ja sillä oli erittäin tärkeä rooli perinteisissä mm. erityisesti häärituaaleissa. Tämän perinteen voima oli niin suuri, että vielä myöhempinä ajanjaksoina joitakin hallitsijoita kruunattiin, ei kruunulla, kuten länsimaailma teki, vaan erityisellä kupolin muotoisella Monomah-hatulla.

Lähteet

Ukrainalainen kulttuuri
Slaavilaiset jumalat
Slaavilainen mytologia