joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ursula Schwab

Ursula Schwab (s. 6. huhtikuuta 1968, Jyväskylä) on suomalainen ravitsemustieteilijä ja filosofian tohtori. Hänet nimitettiin vuonna 2016 ja Itä-Suomen yliopiston ravitsemusterapian professoriksi viisivuotiskaudeksi (2016–2021); tämä oli Suomen ensimmäinen ravitsemusterpian professuuri. Schwab kansantajuistaa tieteellistä työtään ja varsin usein tiedotusvälineet ovat haastatelleet häntä. Hän on saanut kansainvälistä tutkimusrahoitusta muun muassa Euroopan komissiolta alkoholista riippumattoman rasvamaksan tutkimiseen. 

Schwab on valmistunut Kuopion yliopistosta terveydenhuollon maisteriksi (1993) ja filosofian tohtoriksi (1999). Schwabin englanninkielinen artikkeliväitöskirja (1998) oli otsikoitu Metabolic effects of fat modified diets in healthy females and subjects with impaired glucose tolerance. Osana jatko-opintojaan hän teki tutkimustyötä yhdysvaltalaisessa Tuftsin yliopistossa Bostonissa (1993–1995). Hän on ollut vuodesta 1995 laillistettu ravitsemusterapeutti ja vuodesta 2002 Kuopion yliopiston (Itä-Suomen yliopiston) kliinisen ravitsemustieteen dosentti.

Schwab on toiminut Itä-Suomen yliopiston kansanterveystieteen ja kliinisen ravitsemustieteen yksikössä vuodesta 1991 alkaen eri tutkimus- ja opetustehtävissä, muun muassa assistenttina, kliinisenä opettajana ja määräaikaisena professorina. Hän on työskennelluyt oman päätoimensa ohella Kuopion yliopistollisen sairaalan ravitsemusterapeuttina 2002 lähtien. Itä-Suomen yliopiston ravitsemusterapian apulaisprofessori hän toimi vuodesta 2013 professuuriinsa saakka. 

Suomalaisen tiedeakatemian jäsen Schwab on ollut vuodesta 2019. Agronomiliitto on valinnut hänet Vuoden vaikuttajaksi (2013).

Lähteet

Aiheesta muualla
Google Scholarin haku "Ursula Schwab"  (scholar.google.com)
Valtimotautipotilaiden ravitsemus, Professori Ursula Schwab, Itä-Suomen yliopisto (THL seminaarit, 21.2.2017) (youtube.com)

Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Ravitsemustieteilijät
Suomalaiset professorit
Itä-Suomen yliopiston professorit
Johan Kristian Lampén

Johan Kristian Lampén (15. maaliskuuta 1821 Hollola – 11. helmikuuta 1882 Helsinki) oli suomalainen kirkonmies ja teologian tohtori sekä moninkertainen pappissäädyn valtiopäivämies.

Lampén oli talollisen poika Hollolasta. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingissä 15.12.1840 (arvosana laudatur äänimäärällä 32), valmistui filosofian kandidaatiksi 16.4.1847 ja maisteriksi 22.6.1847. Teologian kandidaatiksi hän valmistui 25.1.1854 ja vihittiin papiksi Porvoon hiippakunnassa 21.6.1854. Lampénin väitöskirja Om den katholska reformationen under schismens tid hyväksyttiin 20.5.1857, mitä seurasi teologian lisensiaatin tutkinto 27.2.1858 ja 13.5.1863 teologian tohtorin arvo. Johan Kristian Lampén toimi kreikan, heprean ja teologian opettajana Viipurissa ja Kuopiossa vuosina 1854–1869, jolloin hän siirtyi Rantasalmen kirkkoherraksi kuolemaansa 1882 asti. Porvoon tuomiokapitulin jäsen Lampén oli 1873–76. Lampén oli myös pappissäädyn edustaja valtiopäivillä 1867, 1872, 1877 ja 1882. Hän kuoli valtiopäivien aikana Helsingissä helmikuussa 1882.

Lampénin puoliso oli vuodesta 1859 Selma Adolfina Ottelin (1838–1921). Heillä oli kahdeksan lasta, joista Augusta Lampén piti Helsingissä valmistavaa koulua, Walter Lampén toimi Helsingissä Sörnäisten ruotsalaisen seurakunnan kirkkoherrana ja Ernst Lampén oli lehtori ja kirjailija; tyttäristä Selma Lampén oli naimisissa lähetysjohtaja ja runoilija Jooseppi Mustakallion kanssa, Fanny Lampén teologian tohtori Uno Paunun kanssa ja Anna Lampén professori Karl Olof Lindeqvistin kanssa.

Lähteet 

Suomen suuriruhtinaskunnan pappissäädyn valtiopäivämiehet
Suomalaiset opettajat
 Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Vuonna 1821 syntyneet
Vuonna 1882 kuolleet
Delphine Batho

Delphine Batho (s. 23. maaliskuuta 1973 Pariisi, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Hän on ollut myös Ranskan kansalliskokouksen jäsen, ekologian, kestävän kasvun ja energian ministeri sekä toinen oikeusministeri.

Elämäkerta 
Delphine Batho on taideteollisen korkeakoulun professorin, valokuvaaja John Bathon tytär, ja hänen äitinsä, joka oli isän lailla valokuvaaja, oli Claude Batho. Delphine Batho menetti äitinsä kahdeksanvuotiaana.

Nuori Batho aloitti agitoimisen käydessään humanitäärisistä kysymyksistä jo yläkoulua. Lukiolaisena hän jatkoi aktivistina ja vuonna 1986 hän osallistui mielenilmauksiin ministeri Devaquet’n mukaan nimettyyn lakiprojektiin, jonka oli määrä tehdä isoja muutoksia lukiolakiin. Poliittiseen toimintaansa hän sai vaikutteita taiteilijoilta, esimerkiksi Daniel Balavoinelta ja Coluchelta.

Bathon käydessä Pariisin tunnetuinta lukiota Lycèe Henri-IV:tä hänen luokkatoverinsa oli Mazarine Pingeot, joka on presidentti François Mitterrandin avioliiton ulkopuolella syntynyt tytär. Lukiolaisena hän liittyi vuonna 1988 SOS Racisme ja Federation indépendant et démocratique lycéenne (FIDL) -järjestöihin. Hänet valittiin jälkimmäisen järjestön puheenjohtajaksi parin vuoden kuluttua.

Batho tuli julkisuuteen vuonna 1990, kun lukiolaiset ja yliopisto-opiskelijat osoittivat voimakkaasti mieltään Ranskan opetusministerin Lionel Jospinin suunnittelemia uudistuksia vastaan. Kahden kuukauden lakkoilun jälkeen opiskelijat ja lukiolaiset onnistuivat tavoitteissaan. Mielenosoitusten aikana Delphine pääsi esiintymään televisiolähetyksissä, ja hänet alettiin tuntea laajemmin.

Tie sosialistiksi ja sieltä pois 
Toiminta ja vastuulliset tehtävät SOS Racisme -järjestössä ja Lukiolaisten liitossa olivat ponnahduslautoina Bathon seuraavalle siirrolle. Hän liittyi Ranskan sosialistiseen puolueeseen. Puolueessa hän oli erikoistunut kokonaisvaltaisesti turvallisuuteen liittyviin kysymyksiin. Vuonna 2007 hänet äänestettiin Ranskan kansalliskokouksen jäseneksi Ségolène Royalin paikalle tämän luovuttua edustajan tehtävistä.

Batho toimi presidentti François Hollanden tiedottajana tämän presidenttivaalikampanjan aikana vuonna 2012. Sittemmin hänet nimitettiin toiseksi oikeusministeriksi Jean-Marc Ayraultin ensimmäiseen hallitukseen. Tehtävä jäi lyhytaikaiseksi, sillä hänet nimitettiin jo samana kesänä 2012 ekologian, kestävän kasvun ja energian ministeriksi Jean-Marc Ayraultin toiseen hallitukseen.

Delphine Batho ajautui 2. heinäkuuta 2013 syvään ristiriitaan hallituksen budjettipolitiikasta. Ranskan presidentti vapautti hänet ministerin tehtävästä pääministerin aloitteesta. 

Batho valittiin vuonna 2013 kansalliskokoukseen uudelleen, ja samoin tapahtui vuoden 2017 kansalliskokousvaalissa. Valituksi tulemisen myötä hänestä tuli Groupe Nouvell Gauche -parlamenttiryhmän varapuheenjohtaja. Vuonna 2018 hän erosi sosialistien ryhmästä ja on nykyisin mihinkään ryhmään kuulumaton kansalliskokouksen jäsen.

Julkaisut 
 Insoumise, Éditions Grasset et Fasquelle, 2014.
 Écologie intégrale le manifeste, Éditions du Rocher, 2019.

Lähteet 

Ranskalaiset poliitikot
Ranskan ministerit
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Karin Krokfors

Karin Krokfors on suomalainen arkkitehti ja tekniikan tohtori. Karin Krokfors Architects on perustettu vuonna 1995. Toimisto sijaitsee Helsingissä. Krokfors työskentelee myös Aalto Yliopistossa professorina.

Lähteet 

Suomalaiset arkkitehdit
Ensimmäinen opettaja

Ensimmäinen opettaja () on Andrei Mihalkov-Kontšalovskin ohjaama neuvostoliittolainen draamaelokuva vuodelta 1965. Se perustuu Tšingiz Aitmatovin romaaniin, jonka pohjalta käsikirjoituksen ovat laatineet yhdessä kirjailijan kanssa ohjaaja ja Boris Dobrodejev. Kontšalovski teki elokuvan lopputyönään yleisliittolaisen elokuvainstituutin elokuvakoululle Moskovassa.

Juoni
Ihanteellinen tarina korostaa neuvostovallan siunauksellista vaikutusta syrjäkylien oloihin ja alistettujen naisten tasa-arvoistumiseen. Komsomolilainen nuorukainen Djuišen (Bolot Beišenalijev) saapuu kansalaissodan päätyttyä vuonna 1924 isänsä kotikonnuille Kukureun kylään Kirgisiassa. Hän on oppinut armeijassa lukemaan ja haluaa nyt jakaa oppiaan kylän lapsille. Kyläläisten ivasta välittämättä hän avaa kyläkoulun ja saa sinne oppilaita. Uskollisin ja lahjakkain heistä on 14-vuotias orpotyttö Altynai (Natalia Arinbasarova), jonka opettaja järjestää kouluun tasavallan pääkaupunkiin Taškentiin. Tytön sukulaiset kuitenkin naittavat hänet perinteen mukaan toiseksi vaimoksi väkivaltaiselle miehelle.

Rooleissa

Vastaanotto
Elokuvan kylpemiskohtaus herätti pahennusta seksittömään neuvostoelokuvaan tottuneissa.

Suomessa Kontšalovski sai elokuvista Ensimmäinen opettaja, Aateliskoti ja Vanja-eno parhaan ulkomaisen ohjaajan Jussi-palkinnon vuonna 1973.

Helsingin Sanomien Mauri Taviola kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1977 sen sisältävän kiinnostavaa kirgisialaisen kylän elämänmenon kuvausta. Hän piti elokuvaa Kontšalovskin siihen mennessä vähiten tunnettuna mutta myös ehkä parhaana. Vuosikymmen myöhemmin saman lehden Mikael Fräntille elokuvan ajan ja paikan vaikutelma vaikutti todelta ja henkilöhahmot rikkailta.

Lähteet 

Vuoden 1965 neuvostoliittolaiset elokuvat
Neuvostoliittolaiset draamaelokuvat
Neuvostoliittolaiset mustavalkoelokuvat
Neuvostoliitossa tapahtuvat elokuvat
Hilkka Kenttämaa

Hilkka Inkeri Kenttämaa (s. 1954) on suomalaislähtöinen kemisti ja filosofian tohtori, joka on työskennellyt yhdysvaltalaisen Purduen yliopiston orgaanisen ja analyyttisen kemian professorina vuodesta 1999. Tätä ennen hän oli Purduen yliopisto apulaisprofessorina (tenure track) kymmenen vuotta. Kenttämaan johtamassa laboratoriossa on keskitytty erityisesti orgaanisten ja bio-orgaanisten yhdisteiden massaspektrometriaan. 
  
Kenttämaa opiskeli kemiaa Helsingin yliopistossa, hän valmistui tästä yliopistosta luonnontieteen kandidaatiksi (1977), filosofian kandidaatiksi (1978), lisensiaatiksi (1981) ja filosofian tohtoriksi (1986). 

Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen Kenttämaa on ollut vuodesta 2004.

Lähteet

Aiheesta muualla
Hilkka Kenttämaa. Purdue University, Department of Chemistry  (researchgate.net)
Google Scholar -haku "Hilkka Kenttämaa"  (scholar.google.com)

Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset kemistit
Suomalaiset professorit
Sylvia Pinel

Sylvia Pinell (s. 28. syyskuuta 1977 L’Union, Haute-Garonne, Ranska) on ranskalainen poliitikko, Ranskan kansalliskokouksen jäsen, Ministeri sekä Alueellinen poliitikko.

Elämäkerta

Perhe ja lapsuus  
Sylvia Pinelin äiti toimii  apulaiskaupunhinjohtajana Farbasin kaupungissa Haute-Garonnen departementissa, Hän toimii myös kiinteässä yhteistyössä senaattori Pierre Tajan kanssa, joka on Farbasin varsinainen kaupunginjohtaja ja Radikaalin vasemmistopuolueen  (Parti redical de gaushe) jäsen. Hänen isänä Michel Pinel, joka kuoli 2011 oli lihakarjan kasvattaja ja Gargasin kaupuniinvaltuutettu 

Sylvia Pinel suoritti luokionsa Montaubanissa ja suoritti Toulouse-I-Capitol yliopistossa DES-tutkinnon  oikeudenkäytön ja välimiesmenettelyn alalla Limogen yliopistossa hän suoritti DEA-tutkinnon alanaan kansallinen ja eurooppalainen yksityisoikeus.

Paikallispoliitikko 
Heti valmistumisensa jälkeen Sylvia Pinel Ryhtyi avustajaksi (2002-2004/ Tarn-et-Garonnen alueneuvoston puheenjohtajalle ja tule hänen toimistonsa kansliapäälliköksi vuosien 2004-2007 ajaksi. Tuolloin alueneuvoston puheenjohtajana toimi Radikaalipuolueen Jean-Michel Baylet, jota Sylviä seurasi puolueen puheenjohtajana 2016-2017. Hän toimi nuoren aloittelijan oppaana varsinaisen poliittiseen toimintaan

Lähteet 

Ranskalaiset poliitikot
Ranskan ministerit
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Nicole Bricq

Nicole Bricq (o.s. Vaysseère) (10. kesäkuuta 1947 La Rochefoucauld, Charente, Ranska – 6. elokuuta 2017 Poitiers) oli ranskalainen poliitikko, ministeri, senaattori ja Ranskan kansalliskokouksen jäsen.

Elämäkerta 
Nicole Briqc suoritti opintonsa Bordeaux’n Montesquieu -yliopistossa. Hän opiskeli yksityisoikeutta ja valmistui maisteriksi vuonna 1970.

Aluksi Nicole Briqc lähti aluepolitiikkaan ja toimi vuosina 1986–1989 Île-de-Francen alueneuvostossa. Hän olikin jo vuonna 1980 nimetty Sosialistisen (PS) puolueen Pariisin alueen federaation pääsihteeriksi. Hän oli ollut pitkään Jean-Pierre Chevènement'n johtaman PS-puolueen vasemmistosiiven jäsen ja tästä seurasi valinta aluehallintoon. Aluehallinnossa hän toimi kulttuurivaliokunnan puheenjohtajana.

Vuosina 1988–1990 hän työskenteli neuvonantajana puolustusministerinä tuolloin toimineen Jean-Pierre Chenènement’n kabinetissa. Hänen välinsä kuitenkin rikkoutuivat ministerin kanssa, sillä hän vastusti Persianlahden sotaa, joskin heillä oli jo aiemminkin ollut erimielisyyttä esim. Eurooppa-politiikasta. Hän ryhtyi toimimaan Sosialismi et démocratie -liikkeessä, jonka vetäjänä  toimi Dominique Strauss-Kahn.
Vuosina 1992–1993 Nicole Briqc toimi neuvonantajana ympäristöministeri Ségolène Royalen kabinetissa.

Kansan tahdosta 
Nicole Briqc tuli vuoden 1007 Kansalliskokouksen vaaleissa valituksi parlamentaarikoksi.. Valinta oli mielenkiintoinen ja jännittävä, sillä valittavana olivat Nicole Briqcin lisäksi uudelleen valintaa tavoitteleva Union pour un Mouvement Populairen edustaja, joka oli Meaux’n pormestari Jean-François Copé ja äärioikeistolainen Kansallista liittoumaa edustava Marie-Christine Arnautu.

Vuonna 2001 hänen valittiin Meaux kaupunginvaltuustoon opposition edustajana.

Vuonna 2002 Bricqs hävisi Kansalliskokouksen vaaleissa aiemmalla kilpailijalleen Jean-François Copèlle ja sai vaalin toisella kierroksella vain noin 41 % annetuista äänistä.

Nicole Briqc oli kahdesti senaattorina, vuosina 2004–2012 ja 2013–2017. Hänen elämänsä päättyi kotona sattuneeseen tapaturmaan.

Ministerinä 
Kun François Hollande tuli valituksen Ranskan tasavallan presidentiksi vuonna 2012, niin Bricq kutsuttiin ympäristöministeriksi Jean-Marc Ayraultin ensimmäiseen hallitukseen. Pesti oli kovin lyhyt eli se kesti vain kuukauden, koska syynä oli öljyteollisuudelle liian voimakastahtoinen nainen, josta isot firmat halusivat eroon.

Bricq nimitettiin siis uuteen tehtävään hallituksessa ja hänestä tuli ulkomaankauppaministeri, mutta hallituskin oli jo ehtinyt vaihtua ja nyt kyseessä oli Jean-Marc Ayraultin toinen hallitus. Ympäristöministerinä Bricq oli vaikuttanut lähes kaksi vuotta tehtävän päättyessä 3. maaliskuuta 2014.

Lähteet 

Ranskan ministerit
Vuonna 1947 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Astianpesu

Astianpesu eli tiskaaminen tai tiskaus on kotityö, johon kuuluu astioiden pesu tai huuhtelu. Astioiden tiskaaminen käsin on vähentynyt huomattavasti astianpesukoneiden myötä.

Aiheesta muualla 

 Martta.fi: Astioiden pesu

Hygienia
Tier

Tier on toukokuussa 2018 perustettu saksalainen startup-yritys, joka vuokraa sähköpotkulautoja. Sillä on toimintaa yhteensä 21 Euroopan kaupungissa ja 11 maassa, mukaan lukien kaikissa Pohjoismaissa. Yritys nousi uutisiin myös Suomessa sen laajennettua toimintaansa Helsinkiin maaliskuussa 2019.

Yrityksen perustivat saksalaiset Lawrence Leushner, Julian Blessin ja Matthias Laug. Yritys aloitti sähköpotkulautojen vuokraamisen syksyllä 2018, ensimmäisenä kaupunkinaan Wien. Yhtiöllä on yhteensä yli 5 000 potkulautaa, joista noin 500 on Helsingissä. Se on myynyt jo yli miljoona matkaa potkulaudoillaan.

Yrityksen potkulautoja voi käyttää missä tahansa niille määritetyllä alueella. Laudan voi ottaa käyttöönsä mobiilisovelluksella, johon on syöttänyt maksutietonsa. Tierin potkulaudat kulkevat korkeimmillaan 25 kilometrin tuntivauhtia, joten tieliikennelainsäädännön mukaan ne vertautuvat polkupyöriin.

Katso myös 

 Voi
 Lime

Lähteet 

Saksalaiset liikenneyhtiöt
Internet-yhtiöt
Aarne von Boehm

Aarne Tuomas von Boehm [fon bö:m] (s. 6. kesäkuuta 1947) on arkkitehti joka on suunnitellut useita oppilaitoksia ja kouluja, kuten Koulutuskeskus Valon, joka valmistui Ylöjärvelle vuonna 2012. Hänen isänsä Tuomas von Boehm oli taiteilija ja äitinsä Kirsti von Boehm lastenkirjailija. Hänellä on kolme veljeä, Eero von Boehm, Juhani von Boehm ja Timo von Boehm.


Ura 
Aarne von Boehm valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1972. Hän työskentelee toimitusjohtajana yrityksessä Arkkitehdit von Boehm – Renell Oy (vuoteen 2016 arkkitehtitoimisto Aarne von Boehm).

Projektit 
 2009–2012 – Koulutuskeskus Valo, Ylöjärvi.
 2016 – Lapuan lukio. Uudisrakennus 2 000 brm² ja peruskorjaus 3 800 brm²
 2017 – Kurittulan koulu, Masku. 6 600 brm². KVR-urakkakilpailun voitto yhteistyössä SRV-Rakennus Oy:n kanssa.
 2017 – Jämsänkosken yhtenäiskoulu, Jämsä. Laajennus (kuvassa keskellä) 4 000 brm² ja peruskorjaus 1 000 brm². KVR-urakkakilpailun voitto yhteistyössä SRV-Rakennus Oy:n kanssa.
 2017 – Ylästön koulu, Vantaa. Laajennus 1 600 brm² ja muutostyöt noin 1 900 brm²
 2018 – Liuhtarin koulu, Lapua. Uudisrakennus 3 800 brm²
 2018 – Ritavuoren koulu, Lapua. Uudisrakennus 5 200 brm²
 2018 – Rakokiven monitoimitalo, Lahti/Nastola. Uudisrakennus 10 300 m²

Lähteet

Aiheesta muualla
 Luettelo kaikista projekteista.

Suomalaiset arkkitehdit
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset aateliset
Øvre Richter Frich

Øvre Richter Frich (24. maaliskuuta 1872 Byneset – 13. toukokuuta 1945 Östertälje) oli norjalainen kirjailija ja lehtimies. Hän oli maailmansotien välisen ajan tunnetuimpia norjalaisia rikoskirjailijoita. Hänen merkittävä esikuvansa oli Friedrich Nietzsche. Kirjoissaan Frich ihannoi maskuliinisuutta ja fyysistä voimaa - ominaisuuksia, jotka korostuvat hänen luomassaan Jonas Fjeld -sankarihahmossa.

Ura 
Frich varttui pappisperheessä ja oli nuorukaisena urheilullisesti suuntautunut. Hän harrasti muun muassa painia ja nyrkkeilyä. Frich opiskeli lakia ja lääketiedettä lyhyen aikaa. Vuonna 1895 hän matkasi Kristianiaan ja aloitti toimittajana sikäläisessä Ørebladet-lehdessä. Toimittajan ura jatkui Aftenpostenissa vuosina 1900–1910 ja sen jälkeen päätoimittajana sanomalehdissä Verdens Gang 1910–1911 ja Bergens Aftenblad 1913–1914.

Frichin esikoisteos on 1911 ilmestynyt jännitysromaani De knyttede næver, joka aloitti Jonas Fjeld -kirjasarjan. Kaikkiaan Frichin tuotanto käsittää noin 70 romaania. Hänen kirjojaan on myyty parisen miljoonaa kappaletta ja niitä on käännetty yhdeksälle kielelle.

Jonas Fjeld -kirjoja Frich kirjoitti kaikkiaan 21. Jonas Fjeld on klassinen sankarihahmo, joka matkaa ympäri maailmaa taistelussaan konnia vastaan. Menestyksensä ansiosta Frich saattoi matkustaa paljon ja hän ammensi matkakokemuksistaan kirjoitustyössään. Hän myös asui pitkiä aikoja ulkomailla, muun muassa Pariisissa. Tuottelias Frich poltti kynttilänsä molemmista päistä, ja vietti elämänsä viimeiset viisitoista vuotta Ruotsissa terveydellisten ongelmien ja hiipuvan luomisvoiman piinaamana.

Toisen maailmansodan jälkeen Frichia syytettiin juutalaisten kategorisoinnista kommunistivakoilijoiksi, mutta hänen teoksissaan on myös mukavia juutalaisia. Mustaihoisia Frich kuvasi villeiksi, mikä tosin oli lähinnä aikakauteen liittyvä stereotypia.

Valikoitu bibliografia 
De knyttede næver (1911)
De sorte gribbe (1913)
Flyvefisken (1914)
Kanonernes sjel (1915)
Det ytterste hav (1921)
Den evige vandrer (1923)
Halvkunstnerne (1925)
Men Rocambole var ikke død ...! (1929)
Boken om tobakk (1934)

Kirjallisuutta 
W. Dahl: Dødens fortellere (1993)
C. H. Gylseth: ... seg selv til det ytterste. Øvre Richter Frich og hans forfatterskap (1997)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kirjasampo: Frich, Øvre Richter

Norjalaiset kirjailijat
Vuonna 1872 syntyneet
Vuonna 1945 kuolleet
Iina Lehtinen

Iina Lehtinen (s. 29. marraskuuta 1996 Kuusankoski) on suomalainen pesäpalloilija. Hän on kauden 2018 loppuun mennessä pelannut naisten Superpesiksessä 89 runko- ja loppusarjaottelua sekä pudotuspelejä. Hän on Kuusankosken Puhdin kasvatti ja on Superpesiksessä edustanut Vuokatin Vetoa kaudella 2014, Kajaanin Pallokerhoa kausina 2016–2017 sekä Lapuan Virkiää kaudesta 2018. Hän pelasi Itä–Länsi-ottelussa vuonna 2016.

Lähteet 

Suomalaiset pesäpalloilijat
Vuonna 1996 syntyneet
Elävät henkilöt
Amelia (nimi)

Amelia on naisen etunimi. Se on Amalia-nimen muunnelma, mutta on toisinaan käsitetty myös eri alkuperää olevan Emilia-nimen muunnelmaksi. Nimi tuli suosituksi Englannissa varsinkin sen jälkeen, kun kuninkaat Yrjö II ja Yrjö III antoivat sen tyttärilleen.

Suomessa nimi Amelia on yleistynyt vasta viime vuosikymmeninä. Vuoden 2019 loppuun mennessä se oli annettu noin 1970 henkilölle, joista suurin osa on syntynyt 2010-luvulla. Amelian nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 19. toukokuuta. Nimi lisättiin kalenteriin vuonna 2020.

Tunnettuja Amelia-nimisiä 

 Amelia Adamo (s. 1947), ruotsalainen päätoimittaja
 Amelia Andersdotter (s. 1987), ruotsalainen poliitikko ja europarlamentaarikko 
 Amelia Anisovych, Amelija Anisovytš (s. 2014 tai 2015), ukrainalainen lapsilaulaja
 Amelia Boynton Robinson (1911–2015), yhdysvaltalainen ihmisoikeusaktivisti
 Amelia Dyer (1837–1896), englantilainen sarjamurhaaja
 Amelia Earhart (1897–1937), yhdysvaltalainen ilmailun uranuurtaja
 Amelia Edwards (1831–1892), brittiläinen journalisti, kirjailija ja egyptologi
 Amelia Heinle (s. 1973), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Amelia Piccinini (1917–1979), itaialainen kuulantyöntäjä
 Amelia Vega (s. 1984), dominikaanilainen Miss Universum 2003

Kuvitteellisia Amelioita 
 Amelia Bones, Taikaministeriön taikalainvalvontaosaston päällikkö Harry Potter -kirjasarjassa
 Amelia Croft, Lara Croft, pelisarjassa Tomb Raider
 Amelia Shepherd, televisiosarjoissa Greyn anatomia ja Rakkauden anatomia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Etunimet
Chungha

Chungha (; syntymänimi Kim Chan-mi ; s. 9. helmikuuta 1996 Soul) on eteläkorealainen laulaja. Hän sijoittui neljänneksi Mnet-televisiokanavan tyttöbändien selviytymisohjelmassa Produce 101, ja on hajonneen eteläkorealaisen tyttöryhmän I.O.I:n entinen jäsen. Chungha aloitti soolouransa vuonna 2017.

Varhaiset vaiheet 
Kim Chan-mi syntyi 9. helmikuuta 1996 Soulissa. Hän asui Dallasissa Texasissa kahdeksan vuotta ja muutti takaisin Koreaan tullakseen laulajaksi. Kim osaa puhua sujuvasti englantia ja koreaa.

Ura 
Kim oli kilpailijana tyttöryhmien selviytymisohjelmassa Produce 101. Hän sijoittui neljänneksi ja debytoi 4. toukokuuta 2016 tyttöryhmässä I.O.I. Nykyään hän on sooloartisti.

Diskografia

Studioalbumit 

 Querencia (2021)

EP-levyt 
 Hands on Me (2017)
 Offset (2018)
 Blooming Blue (2018)
 Flourishing (2019)

Singlealbumit 

 XII (2019)
 Maxi Single (2020)

As featured artist 

 Pretty Pretty - Pentagon (2016)
 LALALA - Babylon (2017)

Lähteet 

Elävät henkilöt
Vuonna 1996 syntyneet
K-pop
Eteläkorealaiset laulajat
Yvette Roudy

Yvette Roudy (s. 10. huhtikuuta 1929 Pessac, Gironde, Ranska) on ranskalainen sosialistisen puolueen poliitikko, joka on edustanut Ranskaa Euroopan parlamentissa. Hän on myös toiminut kahdesti ministerinä. Hänellä on ollut myös lukuisia alueellisia ja paikallisia luottamustehtäviä. Roudy on voimakkaasti tukenut feminismiä.

Elämäkerta 

Yvette Roudy suoritti isänsä painostuksesta ammatillisen koulutuksen. 17-vuotiaana hän aloitti työnteon ohessa iltakoulun tavoitteenaan ylioppilastutkinnon suorittaminen.

Vuonna 1963 hän käänsi ranskaksi Yhdysvalloissa ilmestyneen teoksen The Feminine Mystique (La femme mystifiée). Tämä kirja oli hänelle käännekohta, jonka perusteella hän kehitti omia ajatuksiaan.

Vuonna 1962 oli syntynyt järjestö Mouvement Démocratique Féminin (MDF), joka kokosi kommunisteja lukuun ottamatta koko vasemmiston. Roudy ohjautui järjestöön Colette Audyn johdatuksella ja nopeasti hänestä tuli yhdessä Marie-Thérèse Eyquemin kanssa järjestön keskeinen toimija.  

Roudy myös perusti aikakauslehti La Femme du XXe Sièclen. Yvette Roudy vakuuttui ajatuksesta, että olisi lähdettävä mukaan poliittiseen toimintaan, jotta keskustelua naisten asioista saataisiin kehitettyä. Hän ryhtyi myös tukemaan François Mitterrandia.

Ministerinä 

Kun Yvette Roudy nimitettiin hallituksen jäseneksi, hän aloitti välittömästi kampanjan ehkäisyn edistämiseksi ja abortin kulujen korvaamiseksi sosiaaliturvan varoista. Vuonna 1981 perustettiin myös Naisten toimittajaliitto, joka saattoi toimia ministerin antaman tuen turvin.

Roudy on feministi ja yksi manifesti 343:n allekirjoittajista; nämä allekirjoittajat ilmoittivat julkisesti, että heille oli suoritettu abortti. Tämän manifestin seurauksena tehtiin kaksi lakia, jotka kantavat Yvette Roudyn nimeä: 1) La loi Roudy pour l’IVG, eli laki abortin korvattavuudesta sosiaaliturvasta 13. joulukuuta 1982.; sekä 2) La loi Roudy pour parité, eli laki tasa-arvosta yritysten työpaikoilla 12. heinäkuuta 1986.

Kuitenkaan kaikki hänen ajamansa asiat eivät saaneet osakseen menestystä. Vuoden 1983 antiseksistinen lakialoite koki pahan tappion, vaikka Roudy oli asiaa ajavana ministerinä. Perusteena vastustukselle olivat mainostajat ja lehdistön sananvapaus.

Äänestäjien tuki

Euroopan parlamentti 
 1979–1981

Ranskan kansalliskokous 
 2. huhtikuuta 1986 – 14. toukokuuta 1988
 13. kesäkuuta – 1. huhtikuuta 1993
 1. kesäkuuta 1997 – 18. kesäkuuta 2002

Lisieuxn pormestari 
 1989–2001

Teokset  
 Yvette Roudy, Allez les femmes – Une brève histoire du PS et de quelques absentes, Éditions Le Bord de l'eau, 2005 (ISBN 2915651175).
 Yvette Roudy, La Femme en marge, Flammarion 1982 (ISBN 2080644467).
 Yvette Roudy, Mais de quoi ont-ils peur ? Un vent de misogynie souffle sur la politique, Albin Michel 1995 (ISBN 2226079777).
 Yvette Roudy, À cause d'elles, 1985, Albin Michel (ISBN 2226022074).
 Yvette Roudy, La francophonie : de la culture à la politique. - Paris: Ed. de l'Assemblée nationale, 1998. - (Les documents d'information).

Lähteet 

Ranskalaiset henkilöt
Ranskalaiset europarlamentaarikot
Ranskalaiset poliitikot
Ranskan ministerit
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Siri Eskola

Siri Eskola (s. 21. syyskuuta 1997 Kiiminki) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Naisten Superpesiksessä pelaavaa Manse PP:tä. Hän on ulkopelipaikaltaan sieppari ja sisäpelirooliltaan kotiuttaja.

Eskola on Kiimingin Urheilijoiden kasvatti ja on Superpesiksessä edustanut Kempeleen Kiriä kaudella 2015 ja Oulun Lipottaria kausina 2017–2018. Kausilla 2019–2021 hän pelasi jyväskyläläisseura Kirittärissä ja voitti kahdesti Suomen mestaruuden.

Eskola siirtyi Manseen kaudeksi 2022. Hän rikkoi kauden aikana ensimmäisenä pelaajana kautta aikojen Naisten Superpesiksen runkosarjassa sadan lyödyn juoksun rajan.

Saavutukset

Pelaajana 
 3 Itä-Länsi-ottelua: 2019, 2021, 2022 
 2 Suomen mestaruutta: 2019, 2020
 2 SM-hopeaa: 2021, 2022
 Kultainen maila: 2019
 Pesäpallon vuoden jokeri: 2019
 Superpesiksen pudotuspelien arvokkain pelaaja: 2019
 Superpesiksen kuukauden pelaaja: elokuu 2019
 Superpesiksen kärkilyöntikuningatar: 2022
 Superpesiksen lyöjäkuningatar: 2022
 Vuoden pesäpalloilija: 2022

Lähteet 

Suomalaiset pesäpalloilijat
Vuonna 1997 syntyneet
Elävät henkilöt
Olga Neuwirth

Olga Neuwirth (s. 4. elokuuta 1968 Graz) on itävaltalainen säveltäjä. Hän on opiskellut musiikinteoriaa ja sävellystä San Franciscon konservatoriossa Elinor Armerin johdolla ja myöhemmin Wienin musiikin ja esittävän taiteen yliopistossa Erich Urbannerin johdolla. Hän on myös ollut Adriana Hölszkyn, Tristan Murail'n ja Luigi Nonon sävellysoppilaana.

Säveltämisen lisäksi Olga Neuwirth on kiinnostunut myös elokuvista, kirjallisuudesta, arkkitehtuurista ja kuvataiteista, ja hänen työnsä ovat usein moniaistillisia ja poikkitaiteellisia. Hän yhdistelee teoksissaan useita eri musiikkityylejä, esimerkiksi taidemusiikkia, rap-musiikkia ja jazzia. Hän hyödyntää sekä tavanomaisia orkesterisoittimia että elektronisesti tuotettua ääntä. Säveltämisen lisäksi hän on järjestänyt myös ääni-installaatioita ja taidenäyttelyitä.

Vuonna 2008 Olga Neuwirthille myönnettiin Heidelberger Künstlerinnenpreis -palkinto.

Aiheesta muualla 
http://www.olganeuwirth.com/ Neuwirthin verkkosivusto]

Lähteet 

Itävaltalaiset säveltäjät
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Honolulun piirikunta

Honolulun piirikunta (, ) on Yhdysvaltojen Havaijin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 1 016 508 vuoden 2020 väestönlaskennassa ja sen pinta-ala on 5 510 neliökilometriä. Piirikunnan hallintokeskus on Honolulun kaupunki.

Piirikunta sijaitsee Oahun saarella.

Tammikuussa 2021 piirikunnan pormestarina aloitti Rick Blangiardi.

Asukkaat 
Piirikunnan asukkaista 42,2 prosenttia on aasialaisia, 18,5 muita ja 18,2 prosenttia valkoisia. 28,5 prosenttia puhuu myös muita kieliä kuin englantia. 92,6 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 37,9 vuotta. Keskiverto elinajanodote on 82,5 vuotta, joka on reilusti yli koko maan tason (77,5 vuotta). Keskiverto kotitalouden tulot ovat 85 857 dollaria.

Kuvia piirikunnasta

Lähteet

Havaijin piirikunnat
Panda Eriksson

Panda Eriksson (s. 1991 Kemiönsaari) on suomalainen muunsukupuolinen tasa-arvoaktivisti. Hän on toiminut sukupuolivähemmistöjen oikeuksia ajavan Trasek ry:n puheenjohtajana 2017–2019 ja vuodesta 2020 uuden Trans ry:n puheenjohtajana. Koulutukseltaan hän on kulttuurituottaja, solubiologian kandidaatti ja filosofian maisteri sukupuolentutkimuksen maisteriohjelmassa.  Vuodesta 2019 Eriksson on opiskellut sairaanhoitajaksi. Vuonna 2021 Eriksson tuli valituksi varavaltuutetuksi Turun kunnanvaltuustoon ja varavaltuutetuksi 2022 Varsinais-Suomen hyvinvointialueen valtuustoon.

Näkemyksiä 
Eriksson kampanjoi poliittisesti nykyisen translain muuttamiseksi. Eriksson kannattaa sukupuolineutraaleja WC-tiloja. Eriksson kannattaa valvottuja huumausaineiden käyttötiloja.

Vaalimenestys 
Eriksson osallistui Turussa vuoden 2017 kuntavaaleihin Feministisen puolueen listalta. Hän sai 467 ääntä eikä tullut valituksi. Kuntavaaleissa 2021 Eriksson oli ehdolla vihreiden listalta. 265 äänellä hän tuli valituksi varavaltuutetuksi. Myös aluevaaleissa 2022 Eriksson oli vihreiden ehdokkaana Varsinais-Suomen hyvinvointialueella. 551 äänellä hänet valittiin aluevaltuuston varavaltuutetuksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Panda Erikssonin verkkosivut
 Yle Kroppen och livet, 19.6.2021, Säsong 2, avsnitt 11/12: Panda Eriksson om att leva som ickebinär transperson

Suomalaiset yhteiskunta-aktivistit
Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeuksia ajaneet aktivistit
Suomalaiset feministit
Suomenruotsalaiset henkilöt
Vuonna 1991 syntyneet
Elävät henkilöt
Rebecca Solnit

Rebecca Solnit (s. 1961) on yhdysvaltalainen esseisti, kriitikko, aktivisti ja tietokirjailija. Hän on julkaissut 20 kirjaa, joiden aiheina ovat feminismi, historia, länsimaiden ja alkuperäiskansojen historia, yhteiskunnan muutokset, vaeltaminen, toivo ja tuho.

Solnit valmistui UC Berkeley Graduate School of Journalismista vuonna 1984. Hän on vapaa kirjoittaja, joka on julkaissut tekstejään  Harper’s Magazinessa, Guardianissa ja London Review of Booksissa.

Termi Mansplaining liittyy Solnitin kuuluisaan esseeseen Men Explain Things to Me vuodelta 2008.

Solnit sai vuonna 2019 Windham-Campbellin palkinnon, jonka tarkoituksena on  vapauttaa freelance-kirjoittajia joksikin aikaa taloushuolista. Palkinnon arvo on 165 000 dollaria.

Suomennetut teokset

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset tietokirjailijat
Yhdysvaltalaiset kriitikot
Esseistit
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Rose Lindsay

Rose Lindsay (5. heinäkuuta 1885 Gosford, Australia – 23. toukokuuta 1978 Lane Cove, Australia), syntyjään Rosa Soady, oli australialainen kirjailija ja graafikko.

Vaatimattomiin oloihin syntynyt Rosa Soady pääsi töihin taidekouluun malliksi. Siellä hän tutustui tulevaan aviomieheensä Norman Lindsayhyn, jonka avioliitto päättyi Soadyn kanssa syntyneen suhteen vuoksi. Vuonna 1909 Norman Lindsay muutti Lontooseen, ja Rosa Soady seurasi häntä sinne vuonna 1910. Avioliiton pariskunta solmi vuonna 1920, ja lapset syntyivät vuosina 1920 ja 1922.

Rose Lindsay oli taitava graafikko. Hän teki lukuisia grafiikan lehtiä 1900-luvulta aina 1950-luvulle. Kirjailijaksi hän ryhtyi vuonna 1963, jolloin ilmestyi hänen ensimmäinen romaaninsa Ma and Pa. Hänen teoksensa ilmestyivät uudelleen vuonna 2001.

Lähteet 

Australialaiset taiteilijat
 Vuonna 1885 syntyneet
 Vuonna 1978 kuolleet
Eeva Mäki-Maukola

Eeva Mäki-Maukola (s. 1. helmikuuta 1995 Pyhäselkä) on suomalainen pesäpalloilija. Hän on kauden 2018 loppuun mennessä pelannut naisten Superpesiksessä 182 runko- ja loppusarjaottelua sekä pudotuspelejä. Hän on Joensuun Mailan kasvatti ja on edustanut Superpesiksessä Viinijärven Urheilijoita kausina 2012–2015, Rauman Lukkoa kausina 2016–2017 sekä jyväskyläläisseura Kirittäriä kaudesta 2018. Kaudella 2018 hän voitti Suomen-mestaruuden. Hän on pelannut Itä–Länsi-ottelussa vuosina 2014, 2015, 2017 ja 2018.

Saavutukset

Pelaajana 
 5 Itä-Länsi-ottelua: 2014–2015, 2017–2019

Lähteet 

Suomalaiset pesäpalloilijat
Vuonna 1995 syntyneet
Elävät henkilöt
Marla Maples

Marla Ann Maples (s. 27. lokakuuta 1963 Cohutta, Georgia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja julkisuuden henkilö. Maples oli Donald Trumpin toinen vaimo ja heillä on yksi yhteinen lapsi, tytär Tiffany Trump. Maples tapasi bisnesmoguli Trumpin vuonna 1989, ja heidän salasuhteensa keräsi paljon huomiota tiedotusvälineissä. He menivät naimisiin 1993 ja avioero astui voimaan vuonna 1999.

Lähteet

Aiheesta muualla
    
 

     
 
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Yhdysvaltain presidenttien puolisot
Trumpin suku
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Kaija Kontulainen

Kaija Kontulainen (o.s. Pekkarinen, s. 1966 Kälviä) on suomalainen kuvanveistäjä. Hänen pääasiallisin työstömateriaalinsa on puu, mutta hän käyttää myös muun muassa savea, kipsiä ja pronssia.

Kontulainen opiskeli kuvanveistoa Pohjoismaisessa taidekoulussa vuosina 1991–1993 ja sen jälkeen vuoteen 1999 saakka Kuvataideakatemian veisto-osastolla. Kontulainen valmistui kuvataiteen maisteriksi. Hän työskenteli vuosina 1998-2002 kuvanveistäjä Kain Tapperin ”oppipoikana”. Hän on pitänyt yksityisnäyttelyitä ja osallistunut ryhmänäyttelyihin. Kontulaisen suosikkiaiheita ovat ihmiset ja eläimet. Kontulaisen teoksia on useissa kokoelmissa.

Julkisia veistoksia 
 Arabian hevoset, pronssi, 2003, Helsinki
 Wladimir Froloffin patsas, pronssi, 2017, Kokkola

Lähteet 

Suomalaiset kuvanveistäjät
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Victorine-Louise Meurent

Victorine-Louise Meurent (18. helmikuuta 1844, Pariisi, Ranska – 17. maaliskuuta 1927 Colombes, Ranska) sukunimi joskus myös muodossa Meurant oli ranskalainen taidemaalari. Vaikka moni pitää Meurentia lähinnä Édouard Manet`in rakastajattarena ja mallina, hänellä oli kuitenkin oma merkittävä ura taidemaalarina ja hän piti useita omia näyttelyitä. Lisäksi hän soitti viulua ja myös opetti viulunsoittoa.

Elämänvaiheita 
Victorine-Louise Meurent syntyi työväenluokkaiseen perheeseen eikä hänen lapsuus- ja nuoruusvuosistaan tiedetä kovinkaan paljoa. Hänen isänsä työskenteli luultavasti kaivertajana ja hänen äitinsä piti pientä pesulaa

Meurent tapasi Manet`in luultavasti vuonna 1862 jolloin alkoi poseerata Manet´in mallina. Missä ja miten he tapasivat on tuntematonta. Meurent oli mallina Manet´in kuuluisimmissa maalauksissa: "Aamiainen ruohikolla" sekä "Olympia". Molemmissa hän vahva nainen, jonka katse haastaa katselijan. Hän ei ole idealistinen tai mytologinen hahmo ja kriitikot huomauttivat, että hänen vartalonsa ei ollut täydellinen. Kaikkiaan hän oli mallina yhdeksässä Manet`in maalauksessa. Manet´in lähipiiri piti myös Meurentia töiden merkittävänä tekijänä, hänen persoonallisuutensa vaikutti siihen millaisia maalauksista tuli.

Sekä "Aamiainen ruohikolla" että Meurent itse kohtasivat vastustusta ja vihaa. 1800-luvun taiteessa sai esittää naisen alastomana jos kyseessä oli mytologinen tai historiallinen hahmo. Vuonna 1863 kun "Aamiainen ruohikolla" oli ensi kertaa näytteillä sitä yritettiin vahingoittaa lyömällä sitä kävelykepeillä ja naisia ja lapsia kiellettiin näkemästä sitä. Meurent tuli itsekin tunnetuksi ja hänen väitettiin olevan sekä alkoholisti että prostituoitu.

Meurentin väitetään 1870-luvun alussa käyneen Yhdysvalloissa, todennäköisesti etsimässä sopimusta taidevälittäjien kanssa. Vuonna 1875 hän osallistui Académie Julianin iltaopetukseen ja hänen työnsä oli esillä Pariisin salongissa vuonna 1876 ja myöhemmin vuosina 1879, 1885 ja 1904. Hänet nimitettiin Sociéte des Artistes Françaisin jäseneksi vuonna 1903.

Vaikka Meurent koki urallaan menestystä, hän joutui käymään sen eteen kovan kamppailun. Hän ei saanut kunnon koulutusta, naisten sallittiin osallistua taideopetukseen vasta 1860-luvulla. Meurent eli itsenäistä elämää: hänellä suhde belgialaisen taiteilijan, Alfred Stevensin kanssa, mutta he eivät asuneet yhdessä. Talousvaikeuksiin Meurent joutui 1880-luvulla ja kirjoitti Manetìn leskelle, josko saisi jotain avustusta, mutta leski ei vastannut kirjeeseen.

Elämänsä kaksikymmentä viimeistä vuotta Meurent asui pianonsoitonopettaja Marie Dufourin kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k61587066/f17.image.r=Victorine%20Louise%20Meurent.langEN

Ranskalaiset taidemaalarit
Vuonna 1844 syntyneet
Vuonna 1927 kuolleet
Anna-Lisa Stigell

Anna-Lisa Stigell (23. joulukuuta 1899 Turku – 28. elokuuta 1975) oli suomalainen arkkitehti.

Lääketieteen lisensiaatin Lars Ringbomin ja Elin Granitin tytär Stigellistä tuli opiskelija vuonna 1918 ja diplomiarkkitehti vuonna 1922. Hän työskenteli eri arkkitehtitoimistoissa ja suoritti yksityisiä arkkitehtitoimintoja vuodesta 1928 alkaen. Hän suunnitteli rakennuksia Porvoon Svenska folkakademille, Porvoon kansanopistolle ja yksityisille Porvoossa, Loviisassa ja niiden ympäristössä. Hän johti muun muassa Nauvon ja Dragsfjärdin kirkkojen ja Turun ruotsalaisen teatterin restaurointia. Hän kirjoitti esseitä arkkitehtuurista, sekä arkkitehti Erik Bryggmanin elämäkerran (1964). Hän oli erityisen kiinnostunut Ruotsin maaseudun asuntokysymyksestä ja keskiaikaisista kirkoista. Hän oli naimisissa vuodesta 1923 lähtien diplomi-insinööri Jarl Stigellin kanssa.

Teokset 
 Herrgårdar i Finland. Sjundby. Söderström 1930.
 Bostadsplan och arbetsplatser : föredrag. Finlands svenska marthaförbund 1938.
 Vi sätter bo : en handledning för de unga som skall grunda ett eget hem. [författare: Anna-Lisa Stigell, Elli Ruuth, Dora Jung ; illustrationer: Olof Ottelin]. Svenska befolkningsförbundets i Finland 1945.
 Grannas - husbonds byggnadsplaner. Bostadsföreningen för svenska Finland r.f 1945.
 Nagu kyrka genom tiderna. Särtr. ur Åbo Underrättelser 13.12.1958. Åbo Underrättelser 1959.
 Erik Bryggman. Ekenäs tryckeri 1965.
 Erik Bryggman. Bennett, Janey ; Mosso, Leonardo ; Stigell, Anna-Lisa ; Johnsson, Ulf G. ; Svedberg, Erika. Southern California Institute of Architecture 1986.
 Kyrkans tecken och årets gång : tideräkningen och Finlands primitiva medeltidsmålningar. Suomen muinaismuistoyhdistys 1974.

Aiheesta muualla 
    

Vuonna 1975 kuolleet
Vuonna 1899 syntyneet
Suomalaiset arkkitehdit
Sivut, joissa on tarkistamattomia käännöksiä
Aslı Erdoğan

Aslı Erdoğan (s. 1967) on turkkilainen kirjailija ja ihmisoikeusaktivisti.	
Hän opiskeli fysiikkaa ja työskenteli CERNissä 1991–1992. Hänen ensimmäinen romaaninsa ilmestyi vuonna 1994.

Vuonna 2016 hänet vangittiin 136 päiväksi, koska hänellä oli yhteyksiä kurdimieliseen sanomalehteen.

Lähteet 

Turkkilaiset kirjailijat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Marilyn Waring

Marilyn Waring (s. 7. lokakuuta 1952) on uusiseelantilainen poliitikko ja aktivisti, jolle etenkin ympäristöasiat ja ihmisoikeudet ovat olleet tärkeitä.

Waring valittiin Uuden-Seelannin parlamenttiin vuonna 1975, jolloin hän oli 22-vuotias ja maansa nuorin kansanedustaja ikinä.

Lähteet 

Uusiseelantilaiset poliitikot
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Katrin Göring-Eckardt

Katrin Göring-Eckardt (s. 3. toukokuuta 1966) on saksalainen poliitikko, Vihreän puolueen entinen puheenjohtaja. Hän on syntyisin silloisen Itä-Saksan alueelta, ja oli mukana perustamassa "Saksa, Nyt" liikettä vuonna 1989.

Göring-Eckardt on opiskellut teologiaa mutta ei suorittanut siitä loppututkintoa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Saksalaiset vihreät poliitikot
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Sandra Dawson

Dame Sandra June Noble Dawson (s. 4. kesäkuuta 1946) on brittiläinen yhteiskuntatieteilijä. Hän on KPMG:n yritysjohtamisen professori Cambridgen yliopiston Judge Business Schoolissa.

Akateeminen ura 
Dawson toimi Cambridgen yliopiston Judge Business Schoolin johtajana vuosina 1995–2006. Hän oli yksi yliopiston varapuheenjohtajista vuosina 2008–2012. Ennen tätä Dawson oli organisatorisen käyttäytymisen professori Yhdistyneen kuningaskunnan terveydenhuoltojärjestelmässä National Health Servicessa vuosina 1990–1995 ja johtajakoulun apulaisjohtaja Lontoon yliopiston Imperial Collegessa vuosina 1987–1994.

Lähteet 

Elävät henkilöt
Vuonna 1946 syntyneet
Yhteiskuntatieteilijät
Brittiläiset tieteilijät
Rintamäki

Rintamäki on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Arto Rintamäki (s. 1950), näyttelijä ja muusikko
 Jukka Rintamäki (s. 1974), ruotsinsuomalainen muusikko ja säveltäjä
 Jussi Rintamäki (s. 1935), pika- ja aitajuoksija
 Mirka Rintamäki (s. 1993), pesäpalloilija.
Varjo Kustannus

Varjo Kustannus on suomalainen vuonna 2018 perustettu pienkustantamo. Sen toimipaikka on Kotkassa. Kustantamo julkaisee pääasiassa fantasiaa, scifiä ja kauhukirjallisuutta. Kustantamon on perustanut kirjailija Anu Kuusenoksa. Kustantamon julkaisemiin kirjoihin kuuluu Kuusenoksan Seireenit-sarjan lisäksi myös Hemmo Murto-Unkilan ja Jaro Karkisen tuotantoa sekä antologiateoksia.

Lähteet  

Suomalaiset kustantamot
Jaro Karkinen

Jaro Karkinen (s. 1993) on suomalainen kirjailija. Häneltä on julkaistu historiallista fantasiaa sekä scifiä. Hänen esikoisteoksensa Krysanteemisyksy julkaistiin vuonna 2016 lahtelaisen Marketiimin kustantamana. Karkisen seuraavat teokset ovat ilmestyneet kotkalaisen Varjon kustantamana. Häneltä on julkaistu myös tietokirjallisuutta Helsingin dominikaanien kulttuurikeskus Studium Catholicumin kustantamana. 

Karkinen on opiskellut historiaa Jyväskylän yliopistossa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Normaalilyseosta vuonna 2012 ikäluokkansa parhaana poikana. Karkinen on toiminut vuonna 2018 Kirkon Ulkomaanavun nuorisoverkoston Changemakerin puheenjohtajana. Sotilasarvoltaan hän on reservin luutnantti ja valmistunut ilmavoimien reserviupseerikurssiltaan priimuksena.  

Karkinen on ministeri Seija Karkisen pojanpoika. Hän on naimisissa Ronja Karkisen kanssa ja heillä on yksi lapsi. Karkinen on kotoisin Kirkkonummelta ja asuu Evitskogissa.

Teokset

Kaunokirjallisuus

Tietokirjallisuus

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Korvenmäen jätteenpolttolaitos

Korvenmäen jätteenpolttolaitos on Salon Korvenmäessä sijaitseva jätteenpolttolaitos, jonka toiminta käynnistyi vuonna 2021. Laitoksen toiminnasta vastaa Lounavoima Oy, jonka omistavat Lounais-Suomen Jätehuolto Oy sekä Salon Kaukolämpö Oy.

Laitoshankkeen historia

Vuonna 2014 Lounais-Suomessa järjestettiin tarjouskilpailu yhdyskuntajäteratkaisusta, jonka voitti Ekokem. Vuoden 2014 lopussa sulkeutuva Turun jätteenpolttolaitos oli tarkoituksena korvata vuonna 2018 valmistuvalla jätevoimalalla, minkä lisäksi viidennes jätteestä oli tarkoitus hyödyntää Riihimäellä.  Ratkaisusta valitettiin markkinaoikeuteen, joka kumosi lounaisen Suomen hankintarenkaan päätöksen. Vuonna 2017 KHO palautti voimaan alkuperäisen hankintapäätöksen. Fortum (ent. Ekokem) kuitenkin kieltäytyi tekemästä sopimusta hankintarenkaan kanssa, sillä yhtiön mukaan tarjous ei ole enää voimassa. 

Elokuussa 2017 Lounais-Suomen Jätehuolto Oy päätti keskeyttää hankintarenkaan kilpailutuksen Fortumin kieltäytymisen johdosta. Loppuvuonna 2017 Lounais-Suomen Jätehuolto Oy ja Salon Kaukolämpö Oy ilmoittivat perustaneensa Lounavoima Oy:n, jonka tavoitteena on rakentaa ekovoimalaitos Salon Korvenmäkeen. Jätevoimalalle myönnettiin ympäristölupa toukokuussa 2018.

Rakennushanke
Tammikuussa 2019 Lounavoima Oy teki investointipäätöksen voimalan rakentamisesta. Hankkeen kustannukset ovat noin 112 miljoonaa euroa. Laitoksen arinakattilan ja turbiinin toimittaa Steinmüller Babcock Environment GmbH, joka oli mukana myös Tammervoiman laitoshankkeessa. Savukaasunpuhdistusjärjestelmät toimittaa Lühr Filter GmbH, jätekahmarit Konecranes Finland Oy ja muista rakennustöistä vastaa Fira Oy. 

Laitoksen maanrakennustyöt aloitettiin helmikuussa 2019. Laitos on mitoitettu käyttämään 120 000 tonnia jätettä vuodessa, mikä vastaa 44 MW polttoainetehoa. Laitos tuottaa kaukolämpöä vuodessa 180-190 GWh ja sähköä 62 GWh.  Jätteen hyödyntäminen voimalaitoksella käynnistyi 30.3.2021.

Lämpövarasto
Helmikuussa 2021 laitosalueella aloitettiin syvälämpökaivon poraustyöt. Kesäajan tuotannossa syntyvä ylimääräinen lämpö varastoidaan lämpökaivoon ja käytetään talvella, kun lämmöntarve on suurimmillaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Lounavoiman kotisivut

Suomen jätteenpolttolaitokset
Salon rakennukset ja rakennelmat
Laajakulma (televisiosarja)

Laajakulma oli Yleisradion syksystä 1965 kevääseen 1975 asti tuotettu, nuorille suunnattu television kulttuuri-, keskustelu- ja asiaohjelmasarja. Sen keskeisenä tekijänä oli tuottaja ja ohjaaja Vesa Saarinen, ja ohjelmasta sai alkunsa muun muassa Mirja Pyykön toimittajaura. 1965–1966 ohjelman toimittajana oli Ari Valjakka. Kevätkauden 1966 Laajakulman toisena toimittajana ja ohjaajana toimi Erkki Pohjanheimo ennen siirtymistään vakituiseksi toimittajaksi TV1:n Ajanvietetoimituksen leipiin.  Ohjelman nuoriin tekijöihin kuuluivat myös sittemmin politiikkaan siirtynyt Ilkka-Christian Björklund ja aikakauslehtien päätoimittajana toiminut Riitta Lindegren.

Laajakulman alaotsikoita olivat ”Tunnetko, tiedätkö?” ja ”Välähdyksiä nuorten maailmasta”. Sen tyypillisiä aiheita olivat muun muassa huumeet, kilpailuyhteiskunta, erilaiset koulu- ja opiskeluasiat, nuorisotilat ja muu vapaa-ajan vietto, maaseudun nuoret, varusmiespalvelus, perheongelmat, kirkko, teini- ja opiskelijapolitiikka, sosialististen maiden nuoriso sekä suomalaisnuorten talousongelmat. 

Suorina lähetyksinä lähetetyissä Laajakulman jaksoissa oli ainakin toisinaan käytössä puhelinpalaute: katsojat saattoivat soittaa mielipiteensä suoraan studioon.

Aluksi Laajakulmaa lähetettiin joka toinen perjantai. Keväällä 1970 ohjelma-aikaa lisättiin niin, että ohjelmaa esitettiin kahdeksan kertaa kuukaudessa: joka toinen viikko tiistaisin ja torstaisin 15 minuuttia, joka toinen viikko torstaisin 15 minuuttia ja perjantaisin puoli tuntia. 

1970-luvun alkupuolella Laajakulma seurasi tiiviisti meneillään olevaa siirtymistä kansa- ja oppikouluista peruskouluun. Marraskuussa 1971 ohjelman toimitus osallistui Koulutelevision kanssa aamusta iltaan televisiossa jatkuneeseen peruskoulu-teemapäivään.

Vuonna 1971 Laajakulma oli Katso-lehden lukijaäänestyksessä television 99 ohjelmasta seitsemänneksi vähiten suosittu (sijoitus 93/99). Katsojia sillä oli 552 000.

Lähteet

Aiheesta muualla
Baariapulaisen suunnitelmat, Laajakulman haastattelu vuodelta 1968, video 10 min, Yle Elävä arkisto
Nuorisokahvila lakkautusuhan alla, Laajakulma Oulussa vuonna 1969, video 13 min, Yle Elävä arkisto
Laajakulman huumekeskustelu lokakuussa 1969, video 50 min, Yle Elävä arkisto.
Laajakulma Ritva-tietokannassa, Radio- ja tv-arkisto, Kansallinen audiovisuaalinen instituutti.

1960-luvun televisiosarjat
1970-luvun televisiosarjat
Keskusteluohjelmat
Ylen tuottamat televisio-ohjelmat
Nuortensarjat
Heurlinska skolan

Heurlinska skolan oli Turussa 1861–1955 toiminut tyttökoulu. 

Koulun perusti 1861  Augusta Heurlin keisarin luvalla, ja Heurlin oli myös koulun ensimmäinen johtaja 1861–1888. Koulu oli ensimmäinen tyttökoulu Suomessa, joka oli yliopistoon johtava koulu (vuodesta 1891), ja ensimmäiset naisylioppilaatvalmistuivat keväällä 1894.
Koulu lakkasi, kun se  1955 yhdistettiin kouluun Svenska fruntimmersskolan i Åbo ja siitä tuli valtion koulu Åbo svenska flicklyceum joka vuorostaan 1971 liitettiin Katedralskolan i Åbo

Heurlinska skolan toimi 64 vuotta Aurajoen rannassa Trappin talossa.

Lähteet

Suomen tyttökoulut
Turun historia
Turun oppilaitokset