joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Britannian kuninkaallinen perhe

Britannian kuninkaallinen perhe on käsite, jolla viitataan Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsevaan monarkkiin ja tämän lähisukulaisiin. Tarkkaa muodollista tai lakiin kirjattua määritelmää  kuninkaalliseen perheeseen kuulumisesta ei ole, ja eri yhteyksissä perheeseen voidaankin lukea eri henkilöitä. Kuninkaallisen perheen jäseniksi lasketaan yleensä ainakin ne henkilöt, joista käytetään puhuttelua hänen majesteettinsa (Her/His Majesty, HM), hänen kuninkaallinen korkeutensa (Her/His Royal Highness, HRH) tai heidän kuninkaalliset korkeutensa (Their Royal Highnesses, TRH).

Kuninkaallisen perheen ydinjäsenet

Kuningas Charles III ja kuningatar Camilla (kuningas ja tämän vaimo) 
 Walesin prinssi William ja Walesin prinsessa Catherine (kuninkaan vanhin poika ja tämän vaimo)
 Prinssi George (Walesin prinssin vanhin lapsi)
 Prinsessa Charlotte (Walesin prinssin toinen lapsi)
 Prinssi Louis (Walesin prinssin kolmas lapsi)
 Prinssi Harry, Sussexin herttua ja Meghan, Sussexin herttuatar (kuninkaan toinen poika ja tämän vaimo)
 Archie Mountbatten-Windsor
 Lilibet Mountbatten-Windsor
 Prinssi Andrew, Yorkin herttua (kuninkaan veli)
 Yorkin prinsessa Beatrice (Yorkin herttuan vanhin tytär)
 Yorkin prinsessa Eugenie (Yorkin herttuan toinen tytär)
 Prinssi Edward, Wessexin jaarli ja Sophie, Wessexin kreivitär (kuninkaan veli ja tämän vaimo)
James Windsor, Severnin varakreivi (Wessexin jaarlin poika)
Lady Louise Windsor (Wessexin jaarlin tytär)
 Prinsessa Anne  (kuninkaan sisar)
 Peter Phillips (prinsessa Annen poika)
 Zara Tindall (prinsessa Annen tytär)

Viimeisen 30 vuoden aikana kuolleita kuninkaallisen perheen jäseniä
 Kuningataräiti Elisabet (kuningas Yrjö VI:n leski ja Elisabet II:n äiti)
 Prinsessa Margaret (kuningattaren sisar)
 Prinsessa Alice, Gloucesterin herttuatar (Gloucesterin herttua prinssi Henryn leski ja nykyisen herttuan äiti)
 Walesin prinsessa Diana (Walesin prinssi Charlesin ensimmäinen vaimo ja prinssi Williamin ja Harryn äiti)
 Prinssi Philip, Edinburghin herttua (kuningattaren puoliso)
 Kuningatar Elisabet II
Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaalliset
Nicholas Stern

Sir Nicholas Stern (s. 22. huhtikuuta 1946 Lontoo) on brittiläinen ekonomisti. Nicholas Stern on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Kansainvälisesti hän on kuuluisa muun muassa Isossa-Britanniassa 30.10.2006 julkaistusta ilmastoraportista: Sternin raportti 

Sternin isä oli saksalainen, joka pakeni sodan aikana Englantiin. Nicholas Stern opiskeli Cambridgen yliopistossa ja Oxfordin yliopistossa, josta hän valmistui tohtoriksi 1972. Sen jälkeen hän oli professoreina eri yliopistoissa, muun muassa 1986–93 London School of Economics. 1990-luvulla hän kirjoitti myös Keniasta ja Intian vihreästä vallankumouksesta. Hän oli maailmanpankin pääekonomi 2000–2003.

Ilmastonmuutos

Huhtikuussa 2008 Stern kertoi Reutersille, että uusimmat tutkimustulokset osoittavat, että hän on raportissaan aliarvioinut ilmaston lämpenemisen aiheuttaman uhan. Sternin mukaan myös IPCC:n 2007 ennusteet näyttävät jo nyt olevan vanhentuneita. Haastattelun mukaan kasvihuonekaasupäästöt kasvavat nopeammin kuin raportin laatimisen aikaan uskottiin ja erityisen huolestuttava on havainto, että maailman merten kyky imeä itseensä hiilidioksidia onkin selvästi ennustettua heikompi. Stern sanoi, että näistä tekijöistä seuraa, että maapallon ilmasto lämpenee nopeammin kuin he osasivat odottaa. Sternin mukaan kasvihuonekaasujen päästöjä tulee leikata vähintään puolella vuosisadan puoliväliin mennessä. Yhdysvaltain osalta päästöjen vähennystarve on 90 %, Stern arvioi.

Nicholas Sternin mukaan (2009) on yksimielisyys siitä, että teollisuusmaiden on vähennettävä 80 % kasvihuonepäästöjään vuoteen 2050 mennessä vuoteen 1990 verrattuna. Silloin maailmanlaajuisesti vähennys on 50 %. Kun päästöt ovat nyt 59 Gt, määrän on vähennyttävä 2030 35 Gt ja vuonna 2050 20 gigatonniin. Tästä ollaan yhtä mieltä. Se miten leikkaukset tehdään on neuvottelukysymys. Sternin mukaan: Maailmantalous tarvitsee nopeasti tiukkaa ilmastopolitiikan muutosta. Investointeja ilmastonmuutoksen hillintään ei voi lykätä. Kööpenhaminan sopimus on tärkeä sysäys talouskasvulle. Hallitusten päätöksillä vihreät investoinnit ovat houkuttelevia ja tie pois taantumasta. Stern on investoinut itse maalämpöön, rakennuksen tiivistykseen ja tuulisähköön.

Katso myös
 Ilmaston lämpenemisen vaikutukset

Lähteet

Aiheesta muualla

Brittiläiset taloustieteilijät
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Johan Reinhold Munck

Johan Reinhold Munck (20. tammikuuta 1795 Hämeenlinna – 26. heinäkuuta 1865 Hausjärvi) oli aateliseen Munck af Fulkila -sukuun kuulunut vapaaherra, sotilas ja hallintoesimies. 

Munckin isä oli maaherra Johan Henrik Munck. Venäjällä palvellut Munck tuli 1843 Haminan kadettikoulun johtajaksi. Yliopiston sijaiskansleriksi hänet nimitettiin 1855. Munck oli suosittu nuorisoa kohtaan osoittamansa ymmärryksen ja humaanisuuden vuoksi. Hän vaikutti J. V. Snellmanin nimittämiseen vuonna 1856 Helsingin yliopiston professoriksi. Munck oli Erkylän kartanon omistaja ja perusti kartanon alustalaisten lapsille Suomen ensimmäisen kansakoulun.

Munck oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1863–1864. Vapaaherra, kartanonomistaja, tutkimusmatkailija ja valtiopäivämies Carl Otto Alexander Munck ja vapaaherra, insinööri, valtiopäivämies Nikolai Adolf Reinhold Munck olivat hänen poikiaan.

Lähteet

Aiheesta muualla

Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston sijaiskanslerit
Suomalaiset kenraalit
Suomalaiset aateliset
Suomen suuriruhtinaskunnan aatelissäädyn valtiopäivämiehet
Vuonna 1795 syntyneet
Vuonna 1865 kuolleet
Sakari Mustakallio

Sakari Mustakallio, vuoteen 1906 Schwartzberg (9. tammikuuta 1899 Helsinki – 8. joulukuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori. 

Mustakallion vanhemmat olivat tuomiorovasti Johannes Schwartzberg ja Hanna Rahm ja puoliso vuodesta 1927 ekonomi Lea Lyyli Santaholma. Mustakallio tuli ylioppilaaksi Kuopion suomalaisesta lyseosta 1919 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1929. Tohtoriksi hän väitteli 1934 ja sai 1932 röntgentutkimuksen ja -hoidon erikoislääkärin pätevyyden. Mustakallio toimi uransa alussa sekä Helsingin yliopiston että  Helsingin ja Lahden alueen sairaaloiden palveluksessa. Hän oli Helsingin yliopiston lääketieteen radiologian professori ja Sädehoitoklinikan ylilääkäri 1950–1967. Mustakallio oli sädehoidon johtava kehittäjä Suomessa. Sotilasarvoltaan hän oli lääkintäeverstiluutnantti.


Lähteet

Kirjallisuus
 Suomi-Fakta. WSOY, 2002.

Viitteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset lääkärit
Helsingin yliopiston professorit
Suomalaiset professorit
Vuonna 1899 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Jalo Sihtola

Jalo Toivo Sihtola, vuoteen 1918 Aaltonen (18. toukokuuta 1882 Lammi – 21. syyskuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen teollisuusmies ja taidemesenaatti. Sihtolalle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1967.

Sihtolan vanhemmat olivat kirjansitoja Jaakko Aaltonen ja Amanda Felin. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta 1900 ja valmistui insinööriksi Polyteknillisestä opistosta 1905.

Sihtola työskenteli metsäteollisuuden parissa. Hän toimi aluksi myyntitehtävissä ja myöhemmin Enso-Gutzeitin Tainionkosken ja Kaukopään tehtaiden paikallisjohtajana (vuosina 1932–1949). Noissa tehtävissä hän joutui matkustelemaan ympäri Eurooppaa, Aasiaa ja Pohjois-Amerikkaa. Vapaa-aikanaan hän sai mahdollisuuden tutustua maalaustaiteeseen, josta tuli hänelle tärkeä harrastus.

Jalo Sihtola avioitui vuonna 1907 Ester Sofia Andersinin (1884–1964) kanssa, jonka vanhemmat olivat merenkulkuneuvos Ernst Andersin (1856–1926) ja Nanny Sahlberg. Ester ja Jalo Sihtola saivat kuusi lasta.

Jalo Sihtola oli kirjailija Mika Waltarin isän Toimi Waltarin nuoruudenystävä. Toimi Waltarin kuoltua Sihtolasta tuli Mika Waltarin sijaisisä. Hän luki Mika Waltarin ensimmäisiä käsikirjoituksia, tuki häntä taloudellisesti, ja he olivat myös kirjeenvaihdossa aina Sihtolan kuolemaan saakka. Myös Waltari aloitti taiteen keräämisen Sihtolan esimerkin vaikutuksesta.

Säätiö
Sihtolan ja hänen puolisonsa keräämästä mittavasta suomalaisen ja ulkomaisen taiteen kokoelmasta muodostettiin vuonna 1958 Ester ja Jalo Sihtolan Taidesäätiö, jonka kokoelmasta pääosa on sijoitettu Ateneumin taidemuseoon Helsingissä. Myös Imatran taidemuseo ja Jyväskylän taidemuseo saivat säätiöltä huomattavat lahjoitukset.

Lähteet 
 Suomi-Fakta (WSOY, 2002)

Viitteet 

Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat
Taiteen keräilijät
Suomalaiset keräilijät
Suomalaiset lahjoittajat
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1882 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Liekomaiset (luokka)

Liekomaiset (Lycopodiopsida, synon. Lycopsida) on sanikkaisiin kuuluva luokka. Sen taksonomisesta luokittelusta on käyty keskusteluja. Integrated Taxonomic Information System ITIS:in mukaan luokkaan kuuluu kolme lahkoa: Isoetales, Lycopodiales ja Selaginellales. Kuhunkin näistä lahkoista kuuluu vain yksi heimo. 

Liekomaiset muistuttavat varhaisimpia putkilokasveja; niitä voi pitää elävinä fossiileina. Liekomaisia oli runsaasti kivihiilikaudella.

Lähteet
Mauro Baldi

Mauro Baldi (s. 31. tammikuuta 1954 Reggio Emilia, Italia) on entinen italialainen kilpa-autoilija. Hän on Le Mansin 24 tunnin ajon voittaja vuodelta 1994. Baldi kilpaili Formula 1 -sarjassa kausina – saavuttaen viisi MM-pistettä. 
Parhaimmillaan Baldi oli viides.

Ura

Alkuvaiheet
Baldi aloitti ajamalla Italian ja Euroopan Renault 5 -sarjoja, joissa hän voitti mestaruuden vuosina 1976-1977. Hän osoitti kuljettajan kykyjään myös Euroopan Formula 3 -sarjassa voittamalla vuonna 1980 sarjan Monacon GP:n ja vuotta myöhemmin mestaruuden kyseisessä sarjassa.

Formula 1
Baldi sai kilpakuljettajan paikan kaudeksi  Arrowsin F1-tallista. Kauden aikana Baldi sijoittui kaksi kertaa kuudenneksi saavuttaen kaksi MM-pistettä. Kaudeksi  hän siirtyi Alfa Romeolle. Kausi sujui pisteiden valossa hieman edelliskautta paremmin, kun hän saavutti 3 MM-pistettä ja sijoittui kuljettajien MM-sarjassa sijalle 16. Viimeiset vajaat kaksi kauttaan Baldi ajoi kilpailukyvyttömällä Spirit-tallin autolla saavuttamatta ainuttakaan MM-pistettä.

Siirtyminen muihin sarjoihin
Baldi saavutti F1-uransa jälkeen parempaa menestystä muissa autourheilusarjoissa. Vuonna 1990 hän voitti Sauber-Mercedeksen -tallissa World Sports-Prototype -mestaruuden. Baldi osallistui Le Mansin 24 tunnin ajoihin vuosina 1984-86, 1988-89, 1991-94 sekä 1997-2000 ja voitti kilpailun vuonna 1994 yhdessä Yannick Dalmasin ja Hurley Haywoodin kanssa. Vuonna 1998 Baldi voitti Daytonan 24 tunnin ajon ja Sebringin 12 tunnin ajon yhdessä Arie Luyendykin ja Didier Theysin kanssa.

Lähteet

Italialaiset Formula 1 -kuljettajat
Le Mansin 24 tunnin ajon voittajat
World Touring Car Championship -kuljettajat
American Le Mans Series -kuljettajat
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Jumalan Karitsan kirkko

Jumalan Karitsan kirkko () on myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuuluva, moniavioisuutta harjoittava yhteisö. Yhteisön perustaja Ervil LeBaron erosi vanhemman veljensä Joel LeBaronin johtamasta Aikojen täyteyden esikoisten kirkosta vuonna 1972 ja perusti San Diegossa vaimoineen oman yhteisön. Ervil LeBaron määräsi veljensä Joelin surmattavaksi seuraavana vuonna, minkä jälkeen hän itse johti hyökkäystä yhteisön omistamalle Los Molinos -kommuunille. Hänen ilmeisenä tarkoituksenaan oli surmata kommuunilla asunut nuorin veljensä Verlan LeBaron, joka kuitenkin oli matkoilla ja pelastui. Kommuuni kuitenkin tuhoutui liekeissä, ja kaksi ihmistä sai surmansa. 

Ervil LeBaron on määrännyt useita muitakin surmia toimeenpantaviksi. Hän on surmauttanut sekä liikkeestä eroon pyrkiviä sukulaisiaan että kilpailevien fundamentalistimormonien johtajia. Näistä huomattavin oli Rulon C. Allred, Apostolic United Brethren -ryhmän johtaja. Sekä LeBaronin vaimot että hänen tyttärensä ovat olleet mukana surmatöissä.

LeBaron on ilmeisesti perustellut murhatöitä Brigham Youngin kauden verisovitus-opilla, jonka mukaan vakavista synneistä voi saada sovituksen vain, mikäli synnintekijän veri vuodatetaan maahan. Hän kirjoitti ennen vangitsemistaan 1979 kirjan "Uusien liittojen kirja" (), johon hän kirjoitti saamiaan ilmoituksia. Niiden mukaan Jumala oli käskenyt häntä surmaamaan vääräoppiset ja petturit. Kirjaa painettiin noin kaksikymmentä kappaletta. Ervil Lebaronin pienilukuinen, mutta sitäkin fanaattisempi kannattajajoukko, joista suurin osa oli hänen lapsiaan tai sukulaisiaan, pani toimeen toistakymmentä murhaa kirjassa annettujen määräysten perusteella.

Ervil LeBaron tuomittiin 1979 elinkautisvankeuteen, jossa hän kuoli 1981. Ei ole selvää, jatkuuko hänen perustamansa kirkko vielä hänen perheessään.

Mormonismi
Fate of Norns

Fate of Norns on ruotsalaisen melodisen death metal -yhtye Amon Amarthin viides täyspitkä albumi, joka julkaistiin vuonna 2004.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Fredrik Andersson − rummut
 Olavi Mikkonen − kitarat
 Johan Hegg − laulu
 Johan Söderberg − kitarat
 Ted Lundström − basso

Muut tekijät 
 Berno Paulsson − tuottaja, miksaaja, masteroija (Berno Studio)
 Udo Schlangschnabel - Käyrätorvi kappaleessa "Arson".

Arviot 
 Allmusic:

Aiheesta muualla 
 Fate of Norns discogs.com -sivustolla

Lähteet 

Vuoden 2004 albumit
Amon Amarthin albumit
Lonkalta

Lonkalta on Irwin Goodmanin ja Esa Pakarisen yhteinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1971. Albumi koostuu Irwinin lauluista, jotka Vexi Salmi sanoitti osittain uudelleen. Yhdessä kappaleessa on osia useasta laulusta: esimerkiksi kappaleessa ”Soittajan maanantai” on pätkiä lauluista ”Työmiehen lauantai”, ”Alko pistää pulloon” ja ”Homma käy”.

Kappaleet äänitettiin nopeasti, yleensä ensimmäisellä tai toisella otolla. Kappaleissa kuultavat Irwinin ja Pakarisen välikommentit ovat heidän improvisoimiaan, eikä niitä siis kirjoitettu etukäteen.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Irwin Goodman ja Esa Pakarinen - laulu
 Markku Johansson - kapellimestari ja trumpetti
 Erik Dannholm ja Pentti Lasanen - saksofoni
 Aaro Kurkela - haitari
 Seppo Keurulainen, Heikki Laurila ja Taisto Wesslin - kitara
 Matti Bergström - basso
 Ilpo Kallio - rummut

Lähde:

Lähteet 

Irwin Goodmanin albumit
Vuoden 1971 albumit
Robert Atkins

Sir Robert James Atkins PC (s. 5. helmikuuta 1946) on brittiläinen Konservatiivipuolueen poliitikko. Hän oli parlamentin jäsenenä vuosina 1979–1997, ja hänestä tuli vuonna 1999 jäsen Euroopan parlamenttiin, jossa hän kuului Euroopan kansanpuolueen ja Euroopan demokraattien ryhmään. Hänen europarlamenttikautensa loppui vuonna 2014.

Lähteet 

Brittiläiset europarlamentaarikot
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Inés Ayala Sender

Inés Ayala Sender (s. 28. maaliskuuta 1957 Zarangoza, Espanja) on espanjalainen Sosialistisen työväenpuolueen poliitikko. Hän on vuodesta 2004 ollut Euroopan parlamentin jäsen sen sosiaalidemokraattisessa ryhmässä. Hän on syntynyt Zaragozassa.

Lähteet 

Espanjan sosialistisen työväenpuolueen poliitikot
Ayala Sender, Inés
Ayala Sender, Inés
Ayala Sender, Inés
At the BBC

At the BBC on englantilaisen Paradise Lost -yhtyeen livealbumi vuodelta 2003. 
Levylle on koottu BBC'n taltioimat kolme live-esitystä vuosilta 1992-1995. Konserttitallenteet heijastavat yhtyeen tyylin nopeaa muuttumista. Siinä missä varhaisin tallenne on raskasta death/doom metalia, viimeisin konserttitallenne on goottimetallia, jopa goottirockia. At the BBC oli vuoteen 2008 asti yhtyeen ainoa livealbumi, vaikka Paradise Lost onkin julkaissut konserttitallenteita video- ja DVD-muodossa.

Albumin kappaleet
 "Pity the Sadness" 04:55
 "The Word Made Flesh" 04:32
 "Mortals Watch the Day" 05:12
 "As I Die" 03:41
 "Shadowkings" 04:35
 "Once Solemn" 02:54
 "Yearn for Change" 04:14
 "Sweetness" 04:15
 "Embers Fire" 04:11
 "Remembrance" 03:11
 "Gothic" 04:10
 "Mortals Watch the Day" 04:56
 "Widow" 02:55
 "Eternal" 03:46
 "The Joys of the Emptiness" 03:11
 "As I Die" 03:28
 "True Belief" 04:10
 "Pity the Sadness" 05:25

Kappaleet 1-4 nauhoitettu 20. marraskuuta 1992 (Friday Rock Show -ohjelma).

Kappaleet 5-8 nauhoitettu 1995 (Friday Rock Show -ohjelma).

Kappaleet 9-18 nauhoitettu 4. joulukuuta 1993 (yhtyeen konsertti Liverpool Royal Courtissa Sunday Rock Show -ohjelmaa varten.

Jäsenet
Nick Holmes – laulu
Greg Mackintosh – kitarat
Aaron Aedy – kitarat
Steve Edmondson – basso
 Matthew Archer - rummut (kappaleet 1-4, 9-18)
Lee Morris – rummut (kappaleet 5-8)

Levyn tuotanto 
Sanoitukset: Nick Holmes
Sävellykset: Gregor Mackintosh
Tuottaja kappaleissa 1-4, 9-18: Tony Wilson
Tuottaja kappaleissa 5-8: Stuart Cruikshank
Kappaleiden 9-18 äänitys: Dave Dave
 Levyn kansi: Steve Conner
 Taiteensuunnittelu ja design: Hugh Gilmour

Lähteet 
 Paradise Lost: BBC Sessions
 Paradise Lostin kotisivut: At the BBC -albumi

Vuoden 2003 konserttitallenteet
Paradise Lostin albumit
Evernight

Evernight on Battleloren neljäs studioalbumi. Kuten muillakin levyillä, myös tällä lyriikkojen aiheet liittyvät Keski-Maahan.

Kappaleet 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Digipakin bonuskappaleet

Arvostelut 
 Chronicles of Chaos: 
 Imperiumi.net: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2007 albumit
Battleloren albumit
Miitri Aaltosen tuottamat albumit
Pepe & Paradise (albumi)

Pepe & Paradise on suomalaisen iskelmä-yhtye Pepe & Paradisen toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1973.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet sovittanut Markku Johansson.

A-puoli

B-puoli

Kokoonpano

Pepe & Paradise 
 Pepe Willberg – laulu (muut paitsi B4), kitara
 Antero Päiväläinen – rummut
 Pedro Hietanen – piano, urut, sähköpiano
 Pekka Maijanen – basso, laulu
 Erik Dannholm – tenorisaksofoni, huilu, laulu (B4)
 Kalle Fält – baritonisaksofoni, huilu, laulu
 Markku Johansson – orkesterin johto, trumpetti, flyygelitorvi, laulu
 Simo Salminen – trumpetti

Lähteet 

Vuoden 1973 albumit
Pepe & Paradisen albumit
Markku Johanssonin tuottamat albumit
Pepe & Paradise 2

Pepe & Paradise 2 on suomalaisen iskelmä-yhtye Pepe & Paradisen kolmas ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1975.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet sanoittanut Vexi Salmi ja sovittanut Markku Johansson, ellei toisin mainittu.

A-puoli

B-puoli

Kokoonpano 
 Pepe Willberg – laulu, kitara
 Antero Päiväläinen – rummut
 Heikki Hietanen – piano, urut, sähköpiano
 Heikki Virtanen – basso
 Erik Dannholm – tenorisaksofoni, huilu
 Kalle Fält – baritonisaksofoni, huilu, laulu
 Markku Johansson – trumpetti, flyygelitorvi, laulu

Vierailevat muusikot 
 Simo Salminen – trumpetti (A3, A6, B1)
 Pekka Maijanen – basso, laulu (A3, A6, B1, B4)
 Christer Bergholm – basso (B2)
 Juhani Aaltonen – sopraanosaksofoni, huilu, alttohuilu (A1, A4, B2, B5)

Aiheesta muualla 
 iTunes

Vuoden 1975 albumit
Pepe & Paradisen albumit
The Circle of Life


The Circle of Life on power metal -yhtye Freedom Callin vuonna 2005 julkaistu neljäs studioalbumi.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Chris Bay – laulu, kitara, kosketinsoittimet
 Cédric Dupont – kitara
 Ilker Ersin – basso
 Nils Neumann – kosketinsoittimet
 Dan Zimmermann – rummut

Arvostelut 
 Allmusic: 
 Imperiumi: 8-/10
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2005 albumit
Freedom Callin albumit
Dick Harrison

Dick Harrison (10. huhtikuuta 1966 Huddinge) on ruotsalainen tutkija ja kirjailija. Hän on ollut historian professorina Lundin yliopistossa vuodesta 2003. 

Harrison on Peter Englundin ohella Ruotsin tunnetuimpia populäärihistorioitsijoita joilla on akateeminen tausta. Harrisonin erikoisala on keskiaika. Harrison kirjoittaa kirjojen lisäksi säännöllisesti Populär Historia -lehteen.

Harrison on voittanut TV-ohjelman På spåret Ellinor Perssonin kanssa vuonna 2004.
Kesäkuussa 2004 Statens ansvarsnämnd antoi Harrisonille varoituksen virkavirheestä

Kirjoja 
1993 – The Early State and the Towns: Forms of Integration in Lombard Italy AD 568–774  ISBN 91-7966-218-8 (doktorsavhandling)
1995 – Europa i världen : medeltiden ISBN 91-47-05187-6
1997 – Uppror och allianser : politiskt våld i 1400-talets svenska bondesamhälle ISBN 91-85057-37-1
1998 – Skapelsens geografi ISBN 91-7037-010-9
1998 – Age of Abbesses and Queens ISBN 91-89116-04-6
1999 – Krigarnas och helgonens tid : Västeuropas historia 400–800 e.Kr. ISBN 91-518-3897-4
1999 – I skuggan av Cathay : västeuropéers möte med Asien 1400–1600 ISBN 91-89442-91-1
2000 – Mannen från Barnsdale : historien om Robin Hood och hans legend ISBN 91-518-3696-3
2000 – Stora döden ISBN 91-7324-852-5 (palkittiin Augustprisetillä)
2000 – På Klios fält : essäer om historisk forskning och historieskrivning ISBN 91-88930-90-4
2002 – Jarlens sekel : en berättelse om 1200-talets Sverige ISBN 91-7324-898-3 (palkittiin vuoden parhaaksi historiaa käsitteleväksi kirjaksi Ruotsissa.)
2002 – Karl Knutsson : En biografi ISBN 91-89442-58-X
2002 – Sveriges historia – medeltiden ISBN 91-47-05115-9
2003 – Harrisons historia ISBN 91-85057-15-0
2003 – Tankar om historia ISBN 91-518-4055-3
2003 – Historiebok för kakälskare, yhdessä Eva Helen Ulvrosin kanssa ISBN 91-89442-74-1
2005 – Förrädaren, skökan och självmördaren ISBN 91-518-3994-6
2005 – Gud vill det! : nordiska korsfarare under medeltiden ISBN 91-7037-119-9
2006 – Slaveri : Forntiden till renässansen ISBN 91-85057-81-9
2007 – Ofärd ISBN 978-91-7037-269-8
2007 – Slaveri : 1500 till 1800 ISBN 978-91-85507-24-5

Palkintoja 
 Cliopriset (1996)
 Augustpriset i fackboksklassen (2000)
 Hertig Karls pris (2001)
 Årets bok om svensk historia (2002)
 Studenternas pedagogiska pris, Lundin yliopisto (2003)

Lähteet 

Ruotsalaiset historioitsijat
Ruotsalaiset kirjailijat
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
70’s Radio Hits

70's Radio Hits on suomalaisen iskelmäyhtye Pepe & Paradisen kokoelma-albumi vuodelta 2000. Kokoelma sisältää Pepen & Paradisen Yleisradiolle 1970-luvun alussa tekemiä äänitteitä. Mukana on myös uusi kappale, "Sana Sana Saa" (afrikkalainen kansanlaulu), josta on levyllä kaksi eri versiota. Kokoelman kappaleista ainoastaan "My Child" on aiemmin levytetty, ja se löytyy Paradisen ensimmäiseltä singleltä. "Sympathy" on levytetty instrumentaaliversiona Markku Johanssonin soololevylle Sympatiaa vuonna 1970.

Kappaleiden 2–12 äänittäjä on tuntematon.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Pepe Willberg – laulu, kitara
 Markku Johansson – trumpetti, flyygelitorvi, lyömäsoittimet, piano, laulu
 Erik "Dani" Dannholm – tenorisaksofoni, huilu, piccolohuilu, lyömäsoittimet ja laulu (2-11)
 Erkki "Unde" Lehtola – baritonisaksofoni, tenorisaksofoni, tamburiini ja laulu
 Heikki "Pedro" Hietanen – hammond urut, piano ja sähköpiano
 Pekka "Pave" Maijanen – basso ja laulu (2-9)
 Christer "Kicke" Bergholm – basso ja laulu (1, 10, 11, 13)
 Antero "Ande" Päiväläinen – rummut
 Kalle Fält: tenorisaksofoni – laulu (1, 13)
 Jari "Heinä" Nieminen – kitara (1, 13)

Tuotanto 
 Erkki Lehtola – tuottaja
 Juha Laakso – äänittäjä, miksaaja (kappaleet 1 ja 13, Finnvox-studiot, 1971–1972 / 2000
 Mika Jussila – masteroija

Vuoden 2000 kokoelma-albumit
Pepe & Paradisen albumit
Mieskone

Mieskone on suomalainen rockyhtye, jonka laulaja-kitaristina ja lauluntekijänä toimii Juha Mieskonen. Se tunnetaan parhaiten 1990-luvun alkupuolen hiteistään ”Omenapuu” ja ”Roosa ja kahdeksan muuta”. 

Mieskoneen alkuperäiset jäsenet olivat Juha Mieskonen (laulu ja basso), Ekku Apo (kitara ja laulu), Ari Ilaskivi (rummut), Jarmo Lehtelä (kitara). Myöhemmin mukaan tulivat Maku Siirtola (koskettimet), Ilaskiven tilalle tullut Tomppa Frisk sekä Harri Moilanen (kitara) ja Peki Uurtimo (basso). Kesken toisen albumin tekoa Moilasen tilalle vaihtui Henny Björklöf. Kolmannella albumilla soittivat Marko Karhu (kitara) ja Ile Tirkkonen (rummut).

Historiaa
Bablersissä ja Baysixissä aiemmin soittanut Juha Mieskonen ja Ekku Apo esittivät 1980-luvun lopulla perustamassaan Cortego’s-yhtyeessä englanniksi omia ja lainattuja kappaleita ja esiintyivät muun muassa Tavastia-klubilla. Pöytälaatikkoon kertyi kuitenkin myös suomenkielisiä lauluja, joiden ympärille perustettiin uusi yhtye Mieskone. Yhtye harjoitteli Helsingin Kasarmikadulla ravintola Cantina Westin viereisessä kellarissa, ja ravintolan baarimikkona työskennellyt Maku Siirtola liittyi pian yhtyeen kosketinsoittajaksi. Kun rumpali Ari Ilaskivi lähti Britanniaan opiskelemaan, hänen tilalleen tuli jo Cortego’sissa soittanut Tomppa Frisk.

Pian Mieskoneelle tarjosivat levytyssopimusta sekä Ilkka Vainion Audiovox että monikansallinen Polygram, jolle yhtye sitten tekikin kaksi albumia, ”Voisitko viheltää (1993) ja ”Roosa ja kymmenen muuta (1995). Kolmas albumi Kaislavene (1999) tehtiin Texicalli Records -merkille.

Mieskoneen kolmas single, viheltelyyn kehottava ”Omenapuu” sai paljon soittokertoja etenkin Yleisradion kanavilla, ja esikoisalbumin raidat alkoivat soida myös kaupallisilla kanavilla. Ilkka Mattila arveli Helsingin Sanomissa Mieskoneen alkuaikojen suosion johtuneen lauluista, jotka käsittelivät monille tuttuja kipeitä asioita hauskalla ja kepeällä tavalla: ”Yhtye laulaa mieluummin kaikille yhteisistä elämän ilmiöistä kuin matkustavan keikkaraakin romanttisesta sekavuudesta.” Haastattelussa Juha Mieskone kertoi aina luuleensa kappaleitaan kovin melankolisiksi.

Yhtye osallistui Syksyn Sävel -kilpailuun vuonna 1993 kappaleella ”Sininen mekko”.

Diskografia

Albumit 
  (Polygram)
  (Polygram)
  (Texicalli Records)

Singlet 
 ”Suru” / ”Tarjoilija” (1992)
 ”Vihreällä bussilla” / ”Liikemiehen taivas/Yksinäinen” (1993)
 ”Omenapuu” / ”Tähän tahtiin” (1993)
 ”Sininen mekko” / ”Se on varmaa” (1993)
 ”Pienen pojan unelma” (1993)
 ”Toiseen kiintynyt” / ”Toivelevyt” (1994)
 ”Roosa ja kahdeksan muuta” / ”Laulu sulle” (1995)
 ”Kitara” (1995)
 ”Taivaanrannan maalari” (1996)
 ”Kukkamekko” (1998)
 ”Kun seireenit laulaa” (1999)
 ”Hetket on kultaa” / ”Ruususuu” (1999)
 ”Erilaisia ihmisiä” (2003)
 ”Lupaukset” (2006)
 ”Harhaillaan” (2014)
 ”Merisuolaa” (2014)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Mieskone MySpacessa

Suomalaiset rockyhtyeet
1990-luvun suomalaiset yhtyeet ja sooloartistit
Totte Wallin

Torsten ”Totte” Wallin (s. 1952 Enköping, Ruotsi) on ruotsalainen laulaja, muusikko, koomikko ja juontaja. Hän nousi julkisuuteen vuonna 1979 kappaleella ”Enköpingståge´”. Wallin on esiintynyt niin radiossa kuin televisiossakin.

Säveltäjä Povel Ramel palkisti Wallinin vuonna 1983 Karamelodiktstipendiet-palkinnolla. Hän oli ensimmäinen kyseisen stipendin saanut henkilö.

Valikoitu diskografia

Albumit
1976 – När kulorna rullar  (Marie Bergmanin ja Finn Sjöbergin kanssa)
1977 – Grand Canyon
1979 – Enköpingståge´ 
1980 – Kanotsyndromet 
1981 – Gyllene noice 
1983 – Wallins trampolin 
1986 – Den lekfulla lögnen 
1990 – Tottes klass: Låt stå! 
1992 – Klas Klättermus och de andra djuren i Hackebackeskogen 
1993 – Totte Wallin 1973–1993 
1998 – Mmm blues
2000 - Totte Wallin: Guldkorn (samling)
2012 - Måla måla vatten

Singlet
1980 – Morronpasset  
1981 – Gyllene Noice 
1981 – Stockholmsmelodi 
1982 – Ge facket en chans 
1983 – Kärleken är 
1983 – Carolas farsa 
1987 – En sång om solen 
1988 – Lilla Essingen blues
1995 - För lite sex i politiken
1996 - Alla hatar alla

Bibliografia 
1980 - Kanotsyndromet
2005 - Vildros och kaprifol : trädgården på ön

Lähteet

Ruotsalaiset muusikot
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Karhulan kartonkitehdas

Karhulan kartonkitehdas (Korkeakosken kartonkitehdas) on pienehkö Sonoco-yhtiöön kuuluva kartonkitehdas Kotkan Korkeakoskella, noin 3 km:n päässä Karhulasta. Tehtaan perusti Karhula Ångsågs Ab. joka rakensi höyrysahan. William Ruth osti tehtaat vuonna 1881 ja vuonna 1890 hän rakensi toisenkin sahan alemmaksi joen suuhun. Kemiallinen metsäteollisuus käynnistyi vuonna 1887, kun tehtaaseen rakennettiin puuhiomo ja vuonna 1891 käynnistyi kartonkitehdas. Yritys on toiminut sittemmin Karhula Osakeyhtiö- Ahlström-, Alcore- ja Sonoco-Alcore-nimillä.

Kartonkitehdas tuottaa hylsykartonkia keskimäärin 71 000 t/a kapasiteetin ollessa 90 000 t/a. Raaka-aineena käytetään keräyskuitua. Tehdas tunnetaan myös nimellä Korkeakosken kartonkitehdas.

Karhulassa raskaita hylsyjä tuotetaan vuonna 2007 kahdella tuotantolinjalla, joilla työskentelee 17 työntekijää. Toinen linjoista on lajissaan maailman suurin. Kevyitä hylsyjä tuotetaan neljällä linjalla 16 työntekijän voimin. Vuonna 2007 sata vuotta täyttänyt kartonkikone on useaan kertaan modernisoituna ja uusittuna Sonocon automatisoiduin kartonkikone.

Tehtaan kartonkikoneet

Lisäksi tehtaalle hankittiin vuonna 1950 uusi Jagenberg-pituusleikkuri, jonka leveys oli 2800 mm.Vuonna 1956 hankittiin Strecker-arkkileikkuri. Vuonna 1988 ostettiin Jagenberg-arkkileikkuri käytettynä USA:sta. Acelli toimitti uuden pituusleikkurin vuomma 2004.

Voimalaitos

Tehtaan tarvitsema lämpöenergia tuotettiin vuoteen 2008 saakka Warko-kattilalaitoksella, jossa oli 25 MW:n maakaasukattila. Nykyisin tehdas saa käyttöenergiansa Kotkan Energia Oy:n hyötyvoimalaitoksesta, joka polttaa syntypaikkalajiteltua jätettä.

Tehtaan rautatie

Tehtaalla on ollut myös oma rautatie, joka on ollut yhteydessä yksityiseen Karhulan–Sunilan rautatiehen. Rataosuus on purettu. Tehtaalla on ollut myös omaa vetokalustoa, jotka on myyty.

Veturit
 Deutz A4L514R nro 55273/1952, toimitettu: 17.3.1953, poistettu
 Otso1 30/1960, KSR:lle 1997 → Jemisoft Oy:lle 2007

Katso myös
 Hovinsaaren paperitehdas
 Sunila (yritys)
 Hallan sellutehdas
 Kotkan paperitehdas
 Suomen paperiteollisuus

Lähteet
Ahtokari, R. Karhulan Tehtaat 100 vuotta 1974
William Ruth. Kappale Kyminlaakson Teollisuuden historiaa. P. H. Norrmen 1924.
Norrmén, P. H. Ahlström 1896–1927
Schybergson, P. Ahlström 1851–1951
Oksanen, Heikki J. Korkeakosken teollisuus vuodesta 1988 tähän päivään ja vähän ajasta ennen teollistumista. 2016. Kotka.

Aiheesta muualla
http://www.karhulanteollistuminen.fi/ 
https://www.porssitieto.fi/poistuneet/karhula.shtml
http://www.sonoco.com/
 Ilmakuva Korkeakosken kartonkitehtaasta

Kotkan rakennukset ja rakennelmat
Suomalaiset paperinvalmistajat
Vaarallisella alueella

Vaarallisella alueella (On Deadly Ground) on vuonna 1994 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Steven Seagal ja hän näyttelee itse myös pääosaa.

Juonesta 

Elokuva kertoo Alaskassa asustelevasta Forrest Taftista, joka joutuu sammuttamaan erään Aegis Oilin öljylähteistä, sillä se on ilmiliekeissä. Sammutuksen jälkeen hän menee baariin, jossa hänen täytyy antaa pieni opetus eräälle intiaaneja häiritsevälle miehelle. Silloin Taft kuulee pomonsa Jenningsin kavalista aikeista ja siitä, että tämä sortaa julmasti intiaaneja. Tästä tulistuneena hän julistaa sodan öljyjohtajia vastaan.

Näyttelijät

Palkinnot

Voitetut
Razzie-palkinto
1995 Huonoin ohjaaja: Steven Seagal

Ehdokkuudet
Razzie-palkinto
1995 Huonoin näyttelijä: Steven Seagal
1995 Huonoin naisnäyttelijä: Joan Chen 
1995 Huonoin sävellys: Mark Hudson ja Klaus Meine
1995 Huonoin elokuva
1995 Huonoin käsikirjoitus: Ed Horowitz ja Robin U. Russin

Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä näkee elokuvan ongelmina rytmittömyyden, vähäisen toiminnan ja lopun paatoksellisen ekosaarnan. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever moittii elokuvan kankean saarnaavaa dialogia ja koko käsikirjoitusta. Vaarallisella alueella saa siltä huonoimmille elokuville varaamansa arvosanan ”Woof!”.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Leffatykin arvostelu elokuvasta

Vuoden 1994 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset toimintaelokuvat
Warner Brosin elokuvat
Veikko Wainio

Jalo Veikko (J. V.) Wainio (26. kesäkuuta 1894 Aura – 5. huhtikuuta 1972 Oulu) oli suomalainen lehtori ja kouluneuvos, joka toimi pitkään IKL:n kansanedustajana. Hän oli myös kirjailija ja käytti nimimerkkiä Yrjö Salmela.

Wainion vanhemmat olivat kauppias Frans Wainio ja Charlotta Wilhelmina Eklund. Hän pääsi ylioppilaaksi 1915 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1924. Wainio toimi Isonkyrön keskikoulun johtajana 1924–1925, Helsingissä Suomalaisen normaalilyseon vt. historian opettajana sekä Kallion yhteiskoulun opettajana 1926–1927 sekä Oulun yhteislyseon historian ja yhteiskuntaopin vanhempana lehtorina 1927–1936. 

Hänen uransa jatkui Turun toisen suomalaisen lyseon lehtorina 1936–1947, Tampereen klassillisen lyseon lehtorina 1947–1953 ja Oulun lyseon vararehtorina ja lehtorina 1953–1954. Viimeksi Wainio oli Oulun opettajakorkeakoulun lehtorina 1953–1962 ja Oulun yliopiston opettajien valmistuslaitoksen lehtorina 1962–1963. Hän sai kouluneuvoksen arvonimen 1961.

Wainio oli IKL:n kansanedustajana 1933–1939 (Oulun läänin eteläinen vaalipiiri) ja 1939–1945 (Oulun läänin vaalipiiri). 

Wainio oli naimisissa vuodesta 1941 Selma Maria Inkalan kanssa.

Teoksia 
 Vääpeli Kempas : muistelmia puolustuslaitoksemme syntyajoilta. Gummerus 1929 (nimimerkillä Yrjö Salmela)
 Suomen sodan miehiä, tekijät Eino Cederberg ja J. V. Wainio.    WSOY 1933
 Ensimmäinen venäläistämiskausi 1890-1906, toimittanut J. V. Vainio. Lähdevihkosia Suomen historian opiskelijoille 1.     WSOY 1934
 Suomen sota 1808-1809, toimittanut J. V. Vainio. Lähdevihkosia Suomen historian opiskelijoille 2.     WSOY 1934
 Isoviha, toimittanut J. V. Vainio. Lähdevihkosia Suomen historian opiskelijoille 3.    WSOY 1934
 Ristiretkien aikakausi, toimittanut J. V. Vainio. Lähdevihkosia Suomen historian opiskelijoille 4.    WSOY 1934
 Koti ja koulu.   Jyväskylä 1935
 Auran suojeluskunta 1918-1938.    Turku 1938
 Metsäsissejä : kertomus Suomen Talvisodasta, romaani. Otava 1940
 Kuolemaan vihkiytynyt partio : seikkailukertomus nykysodan päiviltä. Poikien seikkailukirjasto 101.   Otava 1942
 Punavakoojan jäljillä : kertomus kesäsodasta 1941. Otava 1942
 Koulunuorison tapojen kasvatuksesta.    Otava 1943
 Se suuri hauki : kesäinen kertomus vanhoilta hyviltä ajoilta, romaani.  Kirjapaja 1946
 Perman jousi : historiallinen nuorisonromaani. Gummerus 1948, 2. painos 1958
 Klaus Flemingin valtikka, romaani.  Otava 1950
 Historiallisia kuulokuvia, näytelmä.  Otava 1965

Palkinnot 
 Topelius-palkinto 1949

Lähteet 
  
 Suomen kirjailijat tietokanta
 Oululaiset kirjailijat ja teokset 

Kansanedustajat
Isänmaallisen Kansanliikkeen poliitikot
Oulun vaalipiiri
Oulun läänin eteläinen vaalipiiri
Suomalaiset sotakirjailijat
Suomalaiset opettajat
Vuonna 1894 syntyneet
Vuonna 1972 kuolleet
Tuileries’n palatsi

Tuileries’n palatsi () oli Pariisin keskustassa sijainnut palatsi, joka kuului samaan pihapiiriin Louvren palatsin kanssa. Tuileries’n rakentaminen aloitettiin vuonna 1564, samaan aikaan kuin puutarha, joka tunnetaan nimellä Tuileries’n puisto, les Jardins des Tuileries. Palatsia laajennettiin useaan otteeseen kunnes se sulki Louvren pihapiirissä olleen aukon. Tuileries’n palatsi tuhoutui vallankumouksellisen Pariisin kommuunin kannattajien sytyttämässä tuhopoltossa vuonna 1871.

Historia
Palatsin rakentaminen alkoi Katariina de’ Medicin aloitteesta vuonna 1564 paikalle, jossa oli aikaisemmin valmistettu ja poltettu tiiliä. Tästä palatsi ja sen yhteyteen rakennettu puisto saivat nimensä, joka tarkoittaa ”tiilitehtaat”. Rakentamista jatkettiin seuraavina vuosisatoina kunnes julkisivun pituus saavutti 266 metrin pituuden. 

Tuileries’n palatsi palveli 1500–1800-luvuilla ajoittain kuninkaallisena asuntona. Sen asukkaita olivat Henrik IV ja Ludvig XIV, joka asui siellä ennen kuin siirsi hovinsa rakennuttamaansa uuteen Versailles’n palatsiin Pariisin ulkopuolelle.  Aurinkokuninkaan lähdettyä osa tiloista toimi hovin teatterina, kunnes Ludvig XVI joutui perheineen Ranskan vallankumouksen aikana palaamaan Pariisiin ja asumaan palatsissa vartioituna. Kansanjoukkojen suorittama Tuileries’n palatsin valtaus 10. elokuuta 1792 oli eräs vallankumouksen käännekohdista ja johti monarkian lakkauttamiseen reilua kuukautta myöhemmin.

Kansalliskonventti asettui palatsiin 10. toukokuuta 1793 ja palatsi sai uuden nimen, kansallispalatsi, le palais national. Palatsia käytettiin kokoustiloina. 

Kuningaskunnan palauttamisen jälkeen Tuileries oli taas kuninkaallinen asunto Ludvig XVIII:n aikana ja se palveli  keisarikuntaa vielä Napoleon III:nkin asuntona, kunnes Pariisin kommuuni teki uutena omistajana siitä kaikille avoimen teatterin ja konserttisalin. Toukokuussa 1871 palatsi kuitenkin poltettiin tahallisesti. Se paloi kolme päivää, kunnes 27. toukokuuta jäljellä olivat vain mustuneet rauniot.

Oltuaan kaksitoista vuotta paikoillaan rauniot purettiin vuonna 1882 ja tilalle rakennettiin siihen kuuluneen puiston laajennus, joka noudattaa André Le Nôtren suunnittelemaa kaavaa vuodelta 1664.

Uudelleenrakentamissuunnitelmat

Ranskassa on alettu 2000-luvulla tutkia mahdollisuutta rakentaa palatsi uudelleen yksityisten yritysten rahoituksen turvin. Uudelleenrakentamista tutkinut komissio jätti raporttinsa helmikuussa 2007. Se arvioi kustannusten nousevan 340 miljoonaan euroon.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Tuileries’n linnan muiston ylläpitämiseen tähtäävät sivut 
 Tuileries’n palatsin uudelleenrakentamista edistävät sivut   
 Les Tuileries, Vallankumouksen muistopaikka 
  Linna, joka on rakennettu Tuileries’n palatsin kivistä 

Ranskan palatsit
Pariisin entiset rakennukset ja rakennelmat
Marko Matvere

Marko Matvere (s. 4. helmikuuta 1968, Pärnu) on virolainen näyttelijä. Hän on toiminut Tallinnan kaupunginteatterissa siitä lähtien, kun hän valmistui Tallinnan konservatorion teatterikoulusta vuonna 1991. Hän toimi juontajana Annely Peebon kanssa vuonna 2002 järjestetyssä Eurovision laulukilpailussa Tallinnassa.

1992 Toruńissa järjestetyissä elokuvafestivaaleilla Matvere voitti palkinnon nuorten näyttelijöiden kategoriassa, jonka lisäksi hän on voittanut parhaan näyttelijän palkinnon vuosina 1995, 1996, 1998, ja 1999.

Virolaiset näyttelijät
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Miekkailu kesäolympialaisissa 1952

Helsingin kesäolympialaisissa 1952 miekkailussa kilpailtiin seitsemässä lajissa. Miehet kilpailivat sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa kalvalla, säilällä ja floretilla. Naiset kilpailivat ainoastaan henkilökohtaisessa kilpailussa floretilla.

Miekkailumitaleista kilpailtiin 12 päivän ajan Espoon Westendin tennishallissa. Kilpailuihin osallistui 250 miestä ja 37 naista 32 maasta. Unkari, Ranska ja Italia olivat hallitsivet maat, sillä kaikki kultamitalit menivät näihin valtioihin.

Kilpailutapahtumat

Miehet 
Floretin joukkuekilpailussa Ranska ja Italia olivat ylivoimaisia. Ranskalle meni lajin mestaruus. Kaikki finalistit olivat mukana myös henkilökohtaisessa kilpailussa, jonka voitti Ranskan Christian d’Oriola.

Kalvassa ranskalaiset epäonnistuivat yllättäen todella pahasti. Lontoon mestaruuttaan puolustaneet ranskalaiset tippuivat joukkuekilpailussa jo toisella kierroksella, eikä henkilökohtaisessa kilpailussa yksikään ranskalainen yltänyt finaalikierroksille. Italia voitti joukkuekilpailun ja henkilökohtaisen kilpailun ykkönen oli Edoardo Mangiarotti, joka oli ollut floretissakin toisena. Edoardon veli Dario sijoittui kalvassa hopealle.

Italia haastoi säilässä Unkarin jota oli yrittänyt tiputtaa lajin valtaistuimelta jo neljännesvuosisadan ajan. Helsingissä kilpailu oli tasainen, mutta Unkari otti jälleen joukkuemestaruuden. Henkilökohtaisessa kilpailussa unkarilaiset veivät kolmoisvoiton järjestyksessä Pál Kovács, Aladár Gerevich ja Tibor Berczelly, joka oli ratkaissut joukkuekilpailun.

Naiset 
Naisten ainoassa lajissa floretissa koettiin yllätys, kun kaksinkertainen olympiavoittaja Unkarin Ilona Elek jätettiin hopealle. Italialainen Irene Camber kaatoi hänet finaalissa. Camber ei ollut yltänyt Lontoossa edes välieräkierroksille, eikä ollut olympialaisten välilläkään erityisesti kunnostautunut. Helsingissä hänet kuitenkin kruunattiin olympiavoittajana.

Mitalistit

Tilastojen lähde:

Mitalitaulukko

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet
Annika Takala

Annika Maria Takala (o.s. Uotila; 3. lokakuuta 1921 Sortavala – 29. huhtikuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen psykologi ja kasvatustieteilijä. Takala toimi Jyväskylän yliopiston kasvatustieteen apulaisprofessorina 1960–1971, Joensuun yliopiston käytännöllisen kasvatustieteen professorina 1971–1984 ja Suomen Akatemian tutkijaprofessorina 1978–1981. Hän tutki kasvatuspsykologiaa ja -sosiologiaa, erityisesti sosiaalistumista ja julkaisi muun muassa teokset Lapsen henkinen kasvu ja sen ohjaaminen (1960), Uuden sukupolven vaihtoehdot (1974), Ihmiseksi kasvaminen (1997) ja puolisonsa professori Martti Takalan kanssa teoksen Psykologinen kehitys lapsuusiässä. Tutkimusraportissaan Peruskoulun oppilaiden kognitiivisesta, sosiaalisesta ja eettisestä kehityksestä heidän kirjoittamiensa aineiden valossa (Joensuun korkeakoulu 1981) hän muun muassa osoitti peruskoulun merkityksen lasten tiedollisessa kehityksessä kauan ennen PISA-tutkimuksia.

Takala väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1953. Hän oli tieteidenvälisen kasvatuksentutkimuksen uranuurtajia Suomessa. Hän kirjoitti ja toimitti muun muassa kansainvälisyyskasvatuksesta ja koulutuksen taloustieteestä.


Julkaisut
 Oppilaiden ja opettajien suorittamista persoonallisuuspiirteiden arvioinneista (väitöskirja), 1953.
 Lapsuuden psykologia (yhdessä Martti Takalan kanssa), 1953
 Uuden sukupolven vaihtoehdot, 1974. 
 Psykologinen kehitys lapsuusiässä (yhdessä Martti Takalan kanssa), 1980.

Lähteet

Kirjallisuus
 Suomi-Fakta (WSOY, 2002)

Viitteet

Kirjallisuutta
 Seppo, Simo (toim.): Ihmisen kasvu ja sosiaalistuminen. (Juhlakirja.) Joensuun korkeakoulun julkaisuja. Joensuu 1981. 

Joensuun yliopiston professorit
Akatemiaprofessorit
Suomalaiset professorit
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 1996 kuolleet
Robert S. Mendelsohn

Robert S. Mendelsohn,  (1926 – 1988) oli yhdysvaltalainen lääketieteen tohtori, lastenlääkäri, joka arvosteli alaansa, paheksui alan käytäntöjä, puhdasoppista suhtautumista synnytyksiin, synnytyslääkäreiden miesvaltaisuuden vaikutuksia ja rokotuksia. Hän myös vastusti fluorin lisäämistä juomaveteen, sydämen ohitusleikkauksia ja röntgenkuvausten liiallista käyttöä. Mendelsohn toimi 12 vuotta opettajana Northwestern Universityn lääketieteellisessä korkeakoulussa ja oli toiset 12 vuotta lastentautiopin, julkisen terveydenhuollon ja ehkäisevän lääketieteen apulaisprofessori Illinois'n yliopiston lääketieteellisessä korkeakoulussa.

Mendelsohn kritisoi muun muassa kohdunpoistoa ja radikaalia rinnanpoistoa sanoen, että niitä suositellaan hyvin harkitsemattomasti. Yhdysvalloissa oli rinnan poisto syövän hoidon yhteydessä vuonna 2004 tehdyn tutkimuksen mukaan toiseksi yleisintä maailmassa Keski- ja Itä-Euroopan jälkeen: se tehtiin 77 prosentille.

Lähteet
Quackwatch

Yhdysvaltalaiset lastenlääkärit
Yhdysvaltalaiset lääkärit
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet
Martti Takala

Martti Ilmari Takala (20. joulukuuta 1924 Helsinki − 6. tammikuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen psykologi ja professori. Takala toimi Jyväskylän yliopiston psykologian professorina 1954–1988 sekä rehtorina 1963–1967 ja 1982–1988.

Ura
Takala valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1947 ja väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1951. Hän tutki persoonallisuus- ja kehityspsykologiaa sekä julkaisi Tapio Nummenmaan ja Johan von Wrightin kanssa teoksen Kokeellinen psykologia (uusi laitos Yleinen psykologia) ja puolisonsa professori Annika Takalan kanssa teoksen Psykologinen kehitys lapsuusiässä.

Takalan aktiivisuus vaikutti Jyväskylän yliopiston perustamiseen. Jyväskylän yliopiston myöhemmän rehtorin Aino Sallisen mukaan Takala oli yliopiston historian vaikutusvaltaisimpia ja tunnetuimpia rehtoreita.

Professori Takala oli Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1964 ja Academia Europæan jäsen vuodesta 1989 kuolemaansa saakka. Hän oli Jyväskylän yliopiston kunniatohtori.

Martti Takalan isä oli kirkkohistorioitsija, teologian tohtori Lauri Takala.

Julkaisuja
 Asymmetrics of the Visual Space, väitöskirja, 1951
 Lapsuuden psykologia, 1953, Annika Takalan kanssa
 Studies of Psychomotor Personality Tests I-II, 1953 ja 1964
 Psykologinen kehitys lapsuusiässä, 1980, Annika Takalan kanssa

Lähteet

Kirjallisuus
 Suomi-Fakta. WSOY, 2002.
 Otavan iso tietosanakirja, osa 8 (1964).

Viitteet 

Jyväskylän yliopiston professorit
Suomen yliopistojen rehtorit ja kanslerit
Suomalaiset professorit
Suomalaiset psykologit
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Graham Booth

Graham H. Booth (29. maaliskuuta 1940 – 15. joulukuuta 2011) oli brittiläinen Itsenäisyyspuolueen poliitikko. Hän syntyi Paingtonissa, Devonissa ja teki pitkän uran liikemiehenä. Hän oli hotellinsa toimitusjohtajana vuodesta 1960.

Booth oli Itsenäisyyspuolueen varapuoluejohtaja 2000–2002 ja varapuheenjohtaja vuodesta 2002. Hän korvasi vuonna 2002 Euroopan parlamentin jäsenenä Michael Holmesin. Booth valittiin täydelle kaudelle vuonna 2004 ja edusti parlamentissa vuoteen 2008. Hän oli europarlamentaarikkona Itsenäisyys/demokratia -ryhmän jäsen.

Booth kuoli joulukuussa 2011 lyhyen sairauden jälkeen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Esittely Euroopan parlamentin sivuilla 

Brittiläiset europarlamentaarikot
Vuonna 1940 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Julius Tallberg

Mathias Julius Hjalmar Tallberg (26. toukokuuta 1857 Turku – 13. toukokuuta 1921 Bad Nauheim, Saksa) oli suomalainen liikemies ja kauppaneuvos (1918). Tallberg perusti 1880 Helsinkiin rakennusainekaupan (nyk. Oy Julius Tallberg Ab) ja myöhemmin muun muassa sementtivalimon, muurilaastitehtaan sekä rakennuslevy- ja sementtitehtaan. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1888–1912.

Varhaiset vuodet
Tallberg perusti oman yrityksen saatuaan nuorena miehenä potkut Stockmannilta. Potkujen syy oli Kaivopuiston rannan uintiretkestä johtunut myöhästyminen. Tallberg tunsi kaupungin tuolloin ehkä tunnetuimman arkkitehtitoimiston osakkaat Constantin Kiseleffin ja Elia Heikelin. Kiseleff ja Heikel suostuivat Tallbergin pyynnöstä osakkaiksi rakennustarvikeliikkeeseen, jonka Tallberg päätti perustaa irtisanomisensa jälkeen.

Oy Julius Tallberg Ab aloitti toimintansa 13. maaliskuuta 1880. Yrityksen ensimmäinen toimipaikka sijaitsi Kiseleffin ja Heikelin rakennusliikkeen yhteydessä Kruununhaassa, osoitteessa Konstantininkatu 14. Osakeyhtiömuodon rakennustarvikeliike sai vuosina 1923–25 toteutetuissa järjestelyissä.

Vuonna 1887 kolmekymmentä vuotta täyttävä Tallberg lunasti Kiseleffin ja Heikelin osakkaiden osuudet. Vaurastuttuaan Tallbergista tuli Kiseleff & Heikelin merkittävin toimeksiantaja moneksi vuodeksi. Toimisto suunnitteli muun muassa Tallbergin liiketalon Aleksanterinkatu 21:een vuonna 1899.

Lauttasaaren omistaja 
Vuonna 1911 Tallberg osti Lauttasaaren kartanon saaden haltuunsa yli puolet Lauttasaaren maista. Näihin aikoihin Lauttasaaressa oli lähinnä vain kesähuviloita eikä Helsingin kaupunki ollut kiinnostunut alueesta. Tallberg teetti arkkitehti Birger Brunilalla alueen rakennussuunnitelman ja perusti saareen kahvilan ja merikylpylän. Hän rakennutti Lauttasaareen myös hevosraitiotien ja hankki Drumsö-nimisen höyrylautan joka alkoi liikennöidä Ruoholahden ja Lauttasaaren väliä. Raitiotie oli toiminnassa vain vuosina 1913-1917, mutta höyrylautta jatkoi liikennöintiä vuoteen 1935 saakka, jolloin Lauttasaaren silta valmistui.

Muuta

Kauppaneuvos Gunnar Tallberg oli Julius Tallbergin poika.

Lähteet

Kirjallisuus
 Suomi-Fakta. WSOY, 2002.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Julius Tallberg perusti raitiotien ja hankki höyrylautan Lauttasaareen. Helsingin Sanomat 27.5.2007.
 Tallberg-yhtiöiden historia. 
 Pörssitieto: Julius Tallberg Ab.

Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Kauppaneuvokset
Vuonna 1857 syntyneet
Vuonna 1921 kuolleet