joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Resovia Rzeszów

Asseco Resovia S. S.A. Rzeszów  on puolalainen urheiluseura Rzeszówin kaupungista. Sen lajeja ovat jalkapallo, koripallo ja lentopallo. Tunnetuin lajeista lienee lentopallo, jossa joukkue pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla Puolan liigassa. Resovian seura on yksi Puolan urheiluhistorian vanhimmista. Lentopallossa Resovia Rzeszów on tällä hetkellä mestaruuksissa mitattuna Puolan liigan viidenneksi menestynein joukkue neljällä mestaruudella ja Puolan cupissa se on kolmella mestaruudellaan jaetulla viidennellä sijalla.

Lentopallo 

Lentopallossa seuran edustusjoukkue pelaa Puolan korkeimmalla sarjatasolla, jossa se lukeutuu yhdeksi kärkijoukkueista. Kotimaansa liigan lisäksi joukkue pelaa Euroopan Challenge Cupissa, jossa se sijoittui kaudella 2007–2008 neljänneksi. Puolan liigan parhaimmat ajat joukkue koki 1970-luvulla, kun se eteni peräti neljä kertaa peräkkäin maan mestaruuteen vuosina 1971, 1972, 1974, 1975.

Suomalaispelaajista Mikko Oivanen pelaa Resovia Rzeszówissa kaudella 2008–2009. Hänen sopimuksensa Resovia Rzeszówin kanssa on 2+1-vuotinen, joten hänet nähdään joukkueessa myös kaudella 2009–2010.

Saavutukset 

 Puolan mestari 1971, 1972, 1974, 1975
 Puolan Cup 1975, 1978, 1983, 1987
 Mestareiden liigan hopeaa 1974
 Challenge Cupin pronssia 1974
 Challenge Cupin 4. sija 1987, ja 2008

Aiheesta muualla 

 Lentopallojaoston sivusto

Puolalaiset lentopalloseurat
Juna saapuu asemalle

Juna saapuu asemalle (L'arrivée d'un train en gare de La Ciotat) on Auguste ja Louis Lumièren vuonna 1895 ohjaama ja tuottama mustavalkoinen mykkäelokuva. Se esitettiin ensimmäisen kerran tammikuussa 1896. Elokuva muistetaan parhaiten tarinasta, jonka mukaan ensiesityksessä yleisö meni paniikkiin luullessaan oikean junan tulevan heitä kohti. Tarina ei tiettävästi kuitenkaan pidä paikkaansa.

50 sekuntia kestävä elokuva esittää höyryveturin vetämää junaa saapumassa rautatieasemalle La Ciotat'n rannikkokaupungissa Ranskassa. Elokuva koostuu yhdestä leikkaamattomasta otoksesta.

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Ranskalaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1896 ranskalaiset elokuvat
Ranskalaiset dokumenttielokuvat
Karhukamera

Karhukamera on vuonna 2005 Porissa aloitettu sekvenssi- eli time lapse -kuvausprojekti. Projektin alkuperäisenä tarkoituksena oli luoda ja kehittää uudenlainen, sekvenssikuvaukseen perustuva havaintojärjestelmä. Alkuaikana muun muassa Ursa ja tähtitieteen harrastajain yhdistys Porin Karhunvartijat olivat mukana hankkeessa. Mukana oli myös useita vapaaehtoisia yksityishenkilöitä ja alan harrastajia. Vuoden 2015 loppuun mennessä projektin tiimoilta oli kertynyt jo yli kahdeksan miljoonaa kuvaa.

Kuvamateriaalista on mahdollista havainnoida esimerkiksi säätilan reaaliaikaista kehitystä Porissa, havaita erilaisia luonnonilmiöitä kuten haloja ja sateenkaaria sekä tarkkailla taivaankappaleiden liikkeitä. Lisäksi kuvista on mahdollista havaita myös revontulia, tulipalloja ja satelliitteja. Tähtiharrastuksen lisäksi sekvenssikuvausta voidaan soveltaa esimerkiksi luonnon havainnointiin, kuten lintujen tarkkailuun.

Alkuperäinen kokoonpano (2005-2015) 
Projektiin kuului yhteensä neljä kameraa; kameroista kaksi oli liikuteltavia ja kaksi oli asennettu kiinteästi Porin Karhunvartijoiden Ulvilan tähtitornin katolle. Tähtitornin katolle sijoitetut kamerat kuvasivat Porin ja Ulvilan taajamien suuntaan. Kamerat ottivat kuvan kerran minuutissa, ja ne olivat nähtävissä reaaliaikaisesti projektin kotisivuilla. Kuvista tehtiin myös videokoosteita (timelapse-video), jotka olivat katsottavissa myös Karhukameran internet-sivuilla. Videokoosteita tehtiin yhden vuorokauden, kuukauden ja lopulta vuoden aikana kertyneistä kuvista. Lisäksi kaikkiin Ulvilan tähtitornin kameroiden ottamiin kuviin liitettiin uusimmat säähavainnot Porin lentoasemalta.

Karhukameran liikuteltavia kuvausyksiköitä käytettiin merijään tutkimukseen Merentutkimuslaitoksen tutkimusprojekteissa. Ensimmäisen kerran Karhukamera oli arktisella alueella TARA-kuunarin mukana Pohjoisella jäämerellä huhtikuusta heinäkuuhun 2007 ja toisen kerran Norjan Polaari-instituutin tutkimusalus r/v Lancella Framinsalmessa syyskuussa 2007.

Karhukamera 2.0 (2020- ) 
Viiden vuoden tauon jälkeen Karhukamera-projekti heräsi talviuniltaan. Toimintaperiaate on käytännössä sama, mutta laitteet ovat nykyaikaisempia. Uudempi laitteiston kokoonpano koostuu yhdestä lähes koko taivaankantta kuvaavasta kamerasta, pohjoistaivaalle suunnatusta revontulikamerasta sekä Porin keskustan suuntaan kuvaavasta videokamerasta. 

Kameroiden ottamat uusimmat kuvat ovat nähtävillä Karhukameran kotisivulla .

Lähteet

Aiheesta muualla
Karhukameran kotisivut

Tähtitieteen harrastus
Valokuvakamerat
Jaloangervot

Jaloangervot (Astilbe) on monivuotisten ruohovartisten kasvien (perennakasvien) suku. Suvussa on 14 lajia ja lukemattomia puutarhalajikkeita, jotka ovat suosittuja koristekasveja. Ne menestyvät parhaiten puolivarjossa. Monista lajeista on useita erivärisiä lajikkeita, tyypillisesti punaisen, vaaleanpunaisen ja valkoisen sävyisinä. Lisäksi lajeista on jalostettu hybrideitä.

Jaloangervot eivät angervo-nimestään huolimatta ole erityisen läheistä sukua monille muille angervoille, kuten tuoksuangervoille (Filipendula), pensasangervoille (Spiraea) tai pihlaja-angervoille (Sorbaria), jotka kuuluvat kaikki ruusukasveihin.

Jaloangervot ovat kotoisin Aasiasta ja Pohjois-Amerikasta.

Lajeja 
 tarhajaloangervo (Astilbe × arendsii)
 kiinanjaloangervo (Astilbe chinensis)
 komeajaloangervo (Astilbe grandis)
 japaninjaloangervo (Astilbe japonica)
 keijujaloangervo (Astilbe microphylla)
 Astilbe simplicifolia
 carlinjaloangervo (Astilbe thunbergii)
 fujinjaloangervo (A. thunbergii var. fujisanensis)

Viljelykasvien nimistö luettelee seuraavat lajit, lajikkeet ja muunnokset:
 jaloangervo (Astilbe Arendsii-ryhmä)
 kiinanjaloangervo (Astilbe chinensis)
 mantsurianjaloangervo (A. chinensis var. davidii)
 isojaloangervo (A. chinensis var. taguetii)
 töyhtöjaloangervo (Astilbe Chinensis-ryhmä)
 kääpiöjaloangervo (A. Chinensis-ryhmä ’Pumila’)
 kurttujaloangervo (Astilbe Crispa-ryhmä)
 kivikkojaloangervo (Astilbe japonica var. glaberrima)
 japaninjaloangervo (Astilbe Japonica-ryhmä)
 sulkajaloangervo (Astilbe Simplicifolia-ryhmä)
 harsojaloangervo (Astilbe Thunbergii-ryhmä)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Astilbe
 Suomen Lajitietokeskus: Jaloangervot – Astilbe
 Suomalaisen harrastajan sivu (kuvia)

Rikkokasvit
Dan Gilvezan

Daniel John Gilvezan (s. 26. lokakuuta 1950 St. Louis, Missouri) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan paremmin äänirooleistaan 1980-luvulla. Hän oli muun muassa Hämähäkkimiehen äänenä Spider-Man and His Amazing Friends -piirrossarjassa, sekä The Transformersissa Bumblebeen äänenä.

Ura
Gilvezan aloitti näyttelemisen televisiossa vuonna 1980 Emmy-palkitussa draamasarjassa The White Shadow. Hän esiintyi vielä vuonna 1981 vierailevassa roolissa komediasarjassa Archie Bunker's Place, kunnes hän päätyi Hämähäkkimiehen rooliin NBC:n animaatiosarjassa Spider-Man and His Amazing Friends. Rooli oli samalla Gilvezanin ensimmäinen animaatiorooli, joka kesti vuosien 1981–1983 ajan. Sittemmin sarjan jälkeen hän sai toisen ääniroolinsa The Transformersissa, jossa Gilvezanin pääroolina oli Bumblebee. Tämän ohella hän äänitti muun muassa Hot Spotin ja Scamper repliikit.

Sittemmin 1980-luvun jälkeen Gilvezania on kuultu harvemmin animaatioissa ja hän on pääosin tehnyt vierailevia rooleja televisiosarjoissa, kuten Pikku piskit, Kolkyt ja risat, Perhe on paras, Sabrina, teininoita, Kolmas kivi auringosta, Bernie Mac Show, NYPD Blue ja Boston Legal. Syksyllä 2010 Gilvezan uusi roolinsa Hämähäkkimiehenä Spider-Man: Shattered Dimensions videopelissä, jossa hän on tulevaisuuden 2099 Hämähäkkimiehen äänenä.

Joulukuussa 2011 Amazon.com julkaisi Gilvezanin tekemän kirjan sähköisessä muodossa nimeltä "Bumblebee & Me: Life as a G1 Transformer", jossa hän kertoo muun muassa kuinka hän päätyi rooliin ja miten hän loi hahmonsa.

Lähteet

Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Videopelien ääninäyttelijät
Vuonna 1950 syntyneet
Elävät henkilöt
Kaarle Ojanen (valtiopäivämies)

Karl Gustaf (Kaarle Kustaa) Ojanen (alk. Carl Gustav Tuorre; 3. tammikuuta 1851 Punkalaidun – 7. marraskuuta 1927 Nummi) oli suomalainen maakauppias, maanviljelijä, moninkertainen valtiopäivämies ja kansanedustaja.

Ojasen vanhemmat olivat Juhani Juhaninpoika Tuorila ja Kreeta Liisa Matintytär ja puoliso vuodesta 1874 Marianna Hangasniemi (k.1928). Ojanen opiskeli Jyväskylän seminaarissa, mutta toimi sitten maakauppiaana Urjalassa 1873–1877 ja maanviljelijänä Nummella vuodesta 1877. Ojanen oli talonpoikaissäädyssä neljästä eri tuomiokunnasta valittu valtiopäivämies 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli talonpoikaissäädyn puhemies vuosina 1900 ja 1904–1905. Ojanen valittiin vielä myös yksikamariseen eduskuntaan, jossa hän oli Suomalaisen puolueen kansanedustajana ajalla 1. maaliskuuta 1910 – 31. tammikuuta 1911.

Ojanen on haudattu Nummen hautausmaalle.

Lähteet
 Forsius, Arno: Kaarle Ojanen (1851–1927), maanviljelijä ja valtiopäivämies.

Viitteet

Kansanedustajat
Suomalaisen puolueen poliitikot
Suomalaiset maanviljelijät
Suomalaiset kauppiaat
Suomen suuriruhtinaskunnan talonpoikaissäädyn valtiopäivämiehet
Suomen suuriruhtinaskunnan talonpoikaissäädyn puhemiehet
Uudenmaan vaalipiiri
Vuonna 1851 syntyneet
Vuonna 1927 kuolleet
Royal Caribbean International

Royal Caribbean International on Royal Caribbean Cruises -konsernin omistama suuri risteilijävarustamo. Yhtiö perustettiin vuonna 1968, ja sen vuoden 2007 liikevaihto oli 6,149 miljardia dollaria.

Sen aluksista kymmenen on rakennettu entisen STX Europen, nykyisen Meyer Turun telakalla Turussa ja kaksi STX Europen telakalla Helsingissä.

Varustamon laivat tekevät risteilyjä pääasiassa Karibialla, Välimerellä ja Alaskassa. Varustamo järjestää myös kausittaisia risteilyjä muun muassa Itämerellä.

Laivat
Royal Caribbean international omistaa 23 loistoristeilijää seitsemässä eri laivaluokassa (Quantum Class, Oasis Class, Freedom Class, Voyager Class, Radiance Class, Vision Class ja Sovereign Class). Royal Caribbean omistaa kolme maailman suurinta risteilyalusta: Harmony of the Seas, Oasis of the Seas ja Allure of the Seas. Laivat on rakennettu entisen STX Europen, nykyisen Meyer Turun Turun telakalla ja Saint Nazairen Ranskan telakalla. Laivat valmistuivat lokakuussa 2009, 2010 ja 2016. Vuonna 2010 valmistunut Allure of the Seas on viisi millimetriä pidempi kuin vuonna 2009 valmistunut Oasis of the Seas. Vuonna 2016 valmistunut Harmony of the Seas oli maailman suurin risteilyalus vuoteen 2018 asti, jolloin saman varustamon Symphony of the Seas valmistui.

Oasis-luokka

 Oasis of the Seas
 Allure of the Seas
 Harmony of the Seas
 Symphony of the Seas
 Wonder of the Seas

Quantum-luokka

 Quantum of the Seas
 Anthem of the Seas
 Ovation of the Seas
 Spectrum of the Seas
 Odyssey of the Seas

Freedom-luokka
 Freedom of the Seas
 Liberty of the Seas
 Independence of the Seas

Voyager-luokka
 Voyager of the Seas
 Navigator of the Seas
 Mariner of the Seas
 Explorer of the Seas
 Adventure of the Seas

Radiance-luokka

 Radiance of the Seas
 Jewel of the Seas
 Brilliance of the Seas
 Serenade of the Seas

Vision-luokka
 Vision of the Seas
 Rhapsody of the Seas
 Legend of the Seas
 Grandeur of the Seas
 Enchantment of the Seas

Sovereign-luokka
 Majesty of the Seas

Empress-luokka
 Empress of the Seas

Tulevat laivat

Icon-luokka
 2023 – Icon of the Seas
 2025 – Apex of the Seas
 2026 – Joy of the Seas

Oasis-luokka
 2025 – Utopia of the Seas

Entiset laivat

 Song of Norway – romutettiin Kiinassa vuonna 2014 nimellä M/S Formosa Queen
 Nordic Prince – romutettiin Intiassa vuonna 2015 nimellä M/V Ocean Star Pacific
 Sun Viking – romutettiin Pakistanissa vuonna 2022 nimellä nimellä M/V Oriental Dragon
 Song of America – nykyisin käytössä Celestyal Cruisesilla nimellä M/S Celestyal Olympia
 Viking Serenade – romutettiin Intiassa vuonna 2018 nimellä nimellä M/S Ocean Gala 1
 Sovereign of the Seas – romutettiin Turkissa vuonna 2020 nimellä M/S Sovereign
 Monarch of the Seas – romutettiin Turkissa vuonna 2021 nimellä M/S Monarch
 Splendour of the Seas – nykyisin Marella Cruisesilla nimellä M/S Marella Discovery

Lähteet
 Royal Caribbeanin Web-sivut

Viitteet

Aiheesta muualla
Kurki-Suonio

Kurki-Suonio on sukunimi, jonka osa Krohn-suvun jäsenistä on ottanut käyttöön suomentaessaan nimensä. Tunnettuja Kurki-Suonioita ovat:

 Aino Kurki-Suonio (1900–1975), pianisti ja kirjailija
 Ensio Kurki-Suonio (1896–1993), lääkäri ja runoilija
 Erkki Kurki-Suonio (1901–1985), pappi ja virsientutkija
 Kaarle Kurki-Suonio (s. 1933), professori
 Reino Kurki-Suonio (s. 1937), professori
 Sanna Kurki-Suonio (s. 1966), laulaja, kanteleensoittaja ja säveltäjä
M/S Grandeur of the Seas

Grandeur of the Seas on yksi Royal Caribbean International -varustamon aluksista. Se kuuluu Vision Class -laivaluokkaan ja on rakennettu Kværner Masa-Yardsin Hietalahdentelakalla, Helsingissä. Laiva otettiin käyttöön joulukuussa 1996. Laivalla liikennöidään Euroopassa, Karibialla, Bermudassa, Kanadassa ja Uudessa-Englannissa, Panaman kanavassa ja Atlantin poikki.

Teknisiä tietoja 
Pituus: 279 m
Leveys: 36 m
Syväys: 7,82 m
Bruttovetoisuus: 73 817 tonnia
Matkustajamäärä: 1 950
Suurin nopeus: 23,5 kn
Käyttöönotto: Joulukuu 1996

Laivan varustelu 
7 kerroksen korkuinen avoin tila
Näköalahissejä
ShipShape-Kuntoilukeskus ja kylpylä
Adventure Ocean-leikkikeskus
Solarium-uima-allasalue, jossa on tarpeen mukaan avattava tai suljettava lasikatto
Kahden kannen korkuinen teatteri
Kahden kannen korkuinen ravintola
Viking Crown Lounge -salonki

Sisaralukset 
Enchantment of the Seas

Lähteet

Viitteet

Risteilyalukset
Royal Caribbean International
Hallitsijanvakuutus

Hallitsijanvakuutus on monarkioissa uuden hallitsijan antama juhlallinen vakuutus, jolla hän sitoutuu joihinkin edeltäjiensä hyväksymiin periaatteisiin sitoutuen pitämään ne voimassa. Hallitsijanvakuutus rajoittaa uuden hallitsijan tahdonvaltaa ja luo perustuslaillisia rajoitteita hallitsijan vallankäytölle.

Suomessa 

Suomen suuriruhtinaskunnan hallitsijanvakuutukset perustuivat Aleksanteri I:n hallitsijanvakuutukseen, jolla hän suomalaisen tulkinnan mukaan sitoutui vain Suomen suuriruhtinaaksi Ruotsin kuninkaan seuraajana, jolloin hän ei ollut samanlainen itsevaltias Suomessa kuin Venäjällä. Venäjä siirtyi perustuslailliseen hallintotapaan muodollisesti vasta 1905.

Katso myös
 virkavala

Lähteet

Aiheesta muualla 

https://peda.net/nurmes/perusopetus/vy/oppiaineet2/historia/seiskat/teht%C3%A4v%C3%A4t/teht%C3%A4v%C3%A4t/aih Aleksante In antama hallitsijavakuutus Viitattu 27.10.2020.
 
 

Monarkia
Valat
Lapsen oikeuksien päivä

Lapsen oikeuksien päivä (joskus myös Kansainvälinen lasten päivä) on YK:n yleiskokouksen aloitteesta vuodesta 1954 vietetty kansainvälinen vuosipäivä. Päivän ajankohta vaihtelee maittain. Useissa maissa, myös Suomessa sitä vietetään 20. marraskuuta, sillä tuona päivänä vuonna 1959 hyväksyttiin lapsen oikeuksien julistus ja 20. marraskuuta 1989 lapsen oikeuksien sopimus.

Suomessa päivä merkittiin Suomen UNICEFin aloitteesta lastenpäivän nimellä kalentereihin 1990-luvulla. Aluksi ajankohtana oli lokakuun ensimmäinen maanantai, mutta vuodesta 2002 lähtien päivää on vietetty 20. marraskuuta nimellä Lapsen oikeuksien päivä. Vuodesta 2020 lähtien se on päätetty merkitä kalenterihin myös liputuspäiväksi.

Katso myös 
 Lasten oikeudet

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 
 
 

Yhdistyneiden kansakuntien päivät

vi:Ngày Quốc tế Thiếu nhi
Pyhä Barbara

Pyhä Barbara  oli legendan mukaan 200-luvulla elänyt kristinuskoon kääntynyt neito ja marttyyri. Legendan mukaan Barbaran isä vangitsi hänet vartioituun torniin. Barbara rukoili Jeesusta, joka hajotti tornin salamalla ja hän pääsi pakoon. Barbaran isä lähti takaa-ajoon ja saavutettuaan pakenevan tyttärensä mestasi tämän. Tällöin taivaasta iski salama, joka tappoi isän.

Koska Pyhän Barbaran vallassa oli legendan mukaan taivaasta iskevä tuli, hänet valittiin tykistön keksimisen myötä tykistön pyhimykseksi. Hän on myös pioneerien, panostajien ja kaikkien niiden, joita uhkaa työssään äkillisen ja väkivaltaisen kuoleman vaara, suojelija ja yksi neljästätoista hädässäauttajasta. Pyhälle Barbaralle pyhitetty päivä on 4. joulukuuta. 

Suomessa Pyhän Barbaran legendasta tehtyä kirkkotaidetta on säilynyt Turun tuomiokirkossa sekä Hattulan ja Lohjan kirkoissa. Tunnettu on myös Barbarasta kertova Kalannin Pyhän Barbaran alttarikaappi, joka on nykyään Kansallismuseossa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Pyhimykset
Kristityt marttyyrit
Sebastian Langeveld

Sebastian Langeveld (s. 17. tammikuuta 1985 Leiden) on alankomaalainen maantiepyöräilijä, joka edustaa UCI World Tour -tasolla kilpailevaa EF Education–EasyPostia. 

Langeveld siirtyi ammattilaiseksi vuonna 2006 edustaen sinä vuonna Skil-Shmiano -tallia. Samana vuonna hän voitti GP Pino Cerami -ajon ja sijoittui Dunkerquen neljän päivän ajon kokonaiskilpailun yhdeksänneksi. Hän voitti myös Hollannin maantieajon mestaruuskilpailussa hopeaa.

Vuonna 2007 Langeveld alkoi edustaa Rabobank-tallia. Hän voitti Ster Elektrotoerin kokonaiskilpailun ja sijoittui Luxemburgin ympäriajon kokonaiskilpailun yhdeksänneksi ja toisen etapin kolmanneksi. Hän uusi Hollannin maantieajo-hopeansa. Vuonna 2008 hän sijoittui Steven de Jonghin jälkeen toiseksi Kuurne–Bryssel–Kuurne-kilpailussa. Vuonna 2011 hän voitti Omloop Het Nieuwsblad -kilpailun kukistettuaan loppukirissä Juan Antonio Flechan. Hän siirtyi Orica-GreenEDGE-joukkueeseen kaudelle 2012 ja on vuodesta 2014 edustanut yhdysvaltalaistallia, nykyiseltä nimeltään EF Education–EasyPost. Hän voitti maantieajon Alankomaiden-mestaruuden 2014.

Saavutuksia 

2006
Dunkerquen neljän päivän ajo, yhdeksäs
GP Pino Cerami, voitto
Hollannin maantieajon mestaruuskilpailut, hopeaa
2007
Ster Elektrotoer, voitto
Luxemburgin ympäriajo, kokonaiskilpailussa yhdeksäs, 2. etapin kolmas
Hollannin maantieajon mestaruuskilpailut, hopeaa
2008
Kuurne–Bryssel–Kuurne, toinen
2009
Sachsen-Tour, etappien 2 ja 4 voitto
Eneco Tour, kokonaiskilpailussa kolmas
GP Jef Scherens, voitto
2011
Omloop Het Nieuwsblad, voitto
Flanderin ympäriajo, viides
2012
MM-kilpailut, joukkueaika-ajossa pronssia
2013
Pariisi–Roubaix, seitsemäs
2014
Pariisi–Roubaix, kahdeksas
Hollannin maantieajon mestaruuskilpailut, kultaa
2016
Czech Cycling Tour, kokonaiskilpailussa toinen
2017
Pariisi–Roubaix, kolmas

Lähteet 
 Sebastian Langeveld Trap–Friis-tietokannassa 
 Sebastian Langeveld cyclingarchives.com-tietokannassa

Viitteet

Aiheesta muualla 
Virallinen sivusto 

Alankomaalaiset maantiepyöräilijät
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Diabolis Interium

Diabolis Interium () on ruotsalaisen black metal-yhtye Dark Funeralin kolmas studioalbumi.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Emperor Magus Caligula – basso, laulu
 Lord Ahriman – kitara
 Dominion – kitara
 Matte Modin – rummut

+

 Gaahnfaust – rummut (kappale 2)

Arviot 
 Allmusic: 
 About.com:

Lähteet 

Vuoden 2001 albumit
Dark Funeralin albumit
Unen valta

Unen valta on kristillisen metalliyhtye VIP:n viides studioalbumi vuodelta 2006. Albumin julkaisi Maanalainen Levykauppa. Unen vallan musiikki on melodista ja tyylissä on vaikutteita progressiivisesta metallista sekä thrash metalista. Laulu on pääosin puhdasta ja melodista, ja mukana on jonkin verran aggressiivista huutolaulua. Viihdeimperiumi.fi antoi albumille 3,5 tähteä 5:stä, ja Noise.fi antoi albumille 4 pistettä 5:stä, antaen albumille tunnustusta moitteettomasta teknisestä tasosta. Kappale "Helpompaa luovuttaa" julkaistiin internet-singlenä ennen albumin julkaisua.

Albumin äänitti ja miksasi Arttu Sarvanne Studio Watercastlessa, Jyväskylässa 11.–31. elokuuta 2006. Unen vallan masteroi Minerva Pappi Finnvox-studiolla, albumin tuottivat VIP ja Arttu Sarvanne. Kansitaiteen teki Kaj Kiviniemi.

Kappaleet 
 Sotaan
 Helpompaa luovuttaa
 Turhaan
 Päivät seuraa toisiaan
 Valhekasvot
 Nukuit pois
 Kuninkaan paluu
 Pahan kylväjä
 Joku välittää
 Unen valta

Arvostelut 
 Noise.fi: 
 Viihdeimperiumi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2006 albumit
Suomalaiset metallialbumit
Arttu Sarvanteen tuottamat albumit
Kaarlo Valkama

Kaarlo "Kalle" Armas Valkama, myös salanimillä Pertti Vesa ja Pertti Wesa, (16. syyskuuta 1908 Helsinki – 29. heinäkuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen sovittaja, saksofonisti, trumpetisti, viulisti, säveltäjä, sanoittaja ja musiikkipedagogi.

Ura

Sovittaja 
Kaarlo Valkaman monipuolinen ja mittava musiikkiura alkoi 1920-luvulla ja kesti aina 1970-luvulle saakka. Hänet tunnetaan erityisesti sovittajana, ja esimerkiksi Lauri Jauhiaisen mukaan hän oli jopa aikansa paras alallaan. Valkaman sovittajaura alkoi jo 1920-luvun loppupuolella Levytukku Oy:lle. Hänen sovituksiaan levyttivät yhtiölle useat ajan tähdet, kuten Veikko Tuomi ja Olavi Virta. Muun muassa Virran levytykset ”Aamu Airistolla”, ”Assuncion”, ”Iltarusko”, ”Kultainen nuoruus”, ”Kun ilta ehtii” (vuoden 1963 versio), ”Kuolleet lehdet”, ”Liekki”, ”Tiikerihai” ja ”Tähti ja meripoika” (vuoden 1963 versio) ovat Valkaman sovittamia. 1960-luvun lopulla hän sovitti Erkki Junkkarisen tuolloin ensi kertaa levyttämän valssin ”Ruusuja hopeamaljassa”. Hänen tunnetuin 1960-luvun sovituksensa lienee kuitenkin Reijo Taipaleen levyttämä ja Unto Monosen säveltämä tango ”Satumaa”.

Muusikko ja pedagogi 
Valkama oli mukana sadoissa levytyksissä muusikkona, sovittajana ja orkesterinjohtajana. Hän soitti saksofonia ja viulua. Hänen johtamansa Bellacord-orkesteri levytti vuonna 1933 ensimmäisen suomalaisen version tangosta ”Mustasukkaisuutta”. 1960-luvulla Valkama oli pitkään mukana Kullervo Linnan Humppa-Veikot-orkesterissa trumpetistina, saksofonistina ja viulistina. Hän teki myös monet orkesterin sovituksista. Jazzin ja iskelmämusiikin lisäksi Valkama on soittanut myös alttoviulua Helsingin kaupunginorkesterissa sekä opettanut viulunsoittoa.

Säveltäjä 
Valkaman tunnetuimpana sävellyksenä pidetään Usko Kempin sanoittamaa tangoa ”Valkovuokot”, jonka ovat levyttäneet mm. Olavi Virta (1952), Eino Grön (1965) ja Erkki Junkkarinen (1978). Valkama sävelsi myös elokuvamusiikkia Valentin Vaalan ohjaamaan elokuvaan Minä ja mieheni morsian vuonna 1955. Akateemisissa juhlissa Valkaman säveltämä ”Poloneesi”, joka on levytetty 1955 ja 1974, on noussut huomattavaksi kilpailijaksi näissä yhteyksissä poloneesina perinteisesti soitetulle Michał Kleofas Ogińskin teokselle ”Jäähyväiset isänmaalle”.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 
 
Kaarlo Valkama Elonetissä

Suomalaiset muusikot
Suomalaiset sovittajat
Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
Vuonna 1908 syntyneet
Vuonna 1980 kuolleet
Kromaatti

Kromaatti-ioni (CrO42-) on anioni, joka syntyy kromihapon protolysoituessa dikromaatti-ionien lisäksi. Kromaatti-ioneita sisältäviä ioniyhdisteitä kutsutaan kromaateiksi. Useiden kromaattien väri on keltainen. Usein käytettyjä kromaattiyhdisteitä ovat muun muassa kaliumkromaatti (K2CrO4) ja keltaisena väriaineena käytetty lyijykromaatti (PbCrO4). Dikromaateissa on Cr2O72−-ioni, ja ne ovat väriltään voimakkaan oransseja.

Kemialliset ominaisuudet 

Kromaatti-ionissa kromilla on sen korkein mahdollinen hapetusluku +VI, jonka takia kromaatit ovat voimakkaita hapettimia. Kromaatit korrosoivatkin voimakkaasti metalleja. Niitä voidaan kuitenkin käyttää myös korroosion estämiseen. Anodisina inhibiittoreina ne vaikuttavat anodilla tapahtuvaan sähkökemialliseen reaktioon sen nopeutta pienentävästi.

Vesiliuoksessa kromaatti-ionit sekä dikromaatti-ionit ovat tasapainossa.
2 CrO42− + 2 H3O+ ⇌ Cr2O72− + 3 H2O

Tasapainoa voidaan siirtää Le Châtelier’n periaatteen mukaisesti kromaatti-ionin puolelle nostamalla liuoksen pH:ta eli tekemällä liuoksesta emäksisempi. Vastaavasti tasapaino siirtyy dikromaatti-ionin puolelle pH:ta laskemalla eli tekemällä liuos happamaksi. Tasapaino riippuu myös liuosten konsentraatiosta.

Natriumkromaatti, kaliumkromaatti ja ammoniumkromaatti liukenevat veteen hyvin. Sen sijaan kromaattiyhdisteet, joissa on kationina raskasmetalli, lantanoidi tai maa-alkalimetalli ovat veteen vain hieman liukoisia.

Terveysvaikutukset 
Kromaatit ovat karsinogeenisia. Kromaatit ovat yksi yleisimmistä syöpäriskiä aiheuttavista aineista työpaikoilla . Kromaatit onkin Suomessa luokiteltu erityistä sairastumisen vaaraa aiheuttaviksi tekijöiksi. Kromaatit aiheuttavat myös helposti allergisia iho-oireita.

Kromaatteja ja dikromaatteja 
Ammoniumdikromaatti (NH4)2Cr2O7, CAS-numero 7789-09-5
Bariumkromaatti BaCrO4, CAS-numero 10294-40-3
Cesiumkromaatti Cs2CrO4, CAS-numero 13454-78-9
Cesiumdikromaatti Cs2Cr2O7, CAS-numero 13530-67-1
Hopeakromaatti Ag2CrO4, CAS-numero 7784-01-2
Hopeadikromaatti Ag2Cr2O7, CAS-numero 7784-02-3
Kadmiumkromaatti CdCrO4, CAS-numero 14312-00-6
Kaliumkromaatti K2CrO4, CAS-numero 7789-00-6
Kaliumdikromaatti K2Cr2O7, CAS-numero 7778-50-9
Kalsiumkromaatti CaCrO4, CAS-numero 13765-19-0
Litiumkromaatti Li2CrO4, CAS-numero 14307-35-8
Lyijykromaatti PbCrO4, CAS-numero 7758-97-6
Natriumkromaatti Na2CrO4, CAS-numero 7775-11-3
Natriumdikromaatti Na2Cr2O7, CAS-numero 10588-01-9
Nikkelikromaatti NiCrO4, CAS-numero 12018-18-7
Rauta(III)kromaatti Fe2(CrO4)3, CAS-numero 10294-52-7
Rubidiumkromaatti Rb2CrO4, CAS-numero 13446-72-5
Rubidiumdikromaatti Rb2Cr2O7, CAS-numero 13446-73-6
Sinkkikromaatti ZnCrO4, CAS-numero 13530-65-9
Strontiumkromaatti SrCrO4, CAS-numero 7789-06-2

Lähteet

Aiheesta muualla 
Työterveyslaitos: Liukoiset kromi(VI)-yhdisteet (pdf)

Kromaatit
Hotelli Tammer

Hotelli Tammer (Tampereen teknillisen seuran talo), viralliselta nimeltään Radisson Blu Grand Hotel Tammer, on vuonna 1929 rakennettu hotelli Tampereen Kyttälän kaupunginosassa, Satakunnankadun ja Rongankadun risteyksessä lähellä Tammerkoskea.

Hotellin historia alkoi Tampereen teknillisen seuran kokouksesta, jossa E. Graeffe ehdotti, että seuralle rakennettaisiin talo. Rakennukseen haluttiin myös tuottavia tiloja. Hotelli Tammerin suunnitteli kaupunginarkkitehti Bertel Strömmer, ja se edustaa tyyliltään pohjoismaista klassismia. Alusta alkaen oli tarkoitus rakentaa kansainvälisenkin vertailun kestävä hotelli ja Tampereelle uusi maamerkki. Kustannukset kohosivatkin lähes kahdeksaan miljoonaan markkaan.

Tammerin ensimmäinen ravintoloitsija oli ranskanvenäläinen Alexander Adlivankin, joka tuotatti Tammeriin muun muassa pöytähopeita ja kattokruunuja Ranskasta. Keittiömestari oli Japanista ja tarjoilijat Ruotsista. Tarinan mukaan vain perunankuorijatyttö puhui suomea.

Tammerin valmistumisvuosi, Tampereen 150. juhlavuosi, oli kuitenkin traaginen: Kuru-laiva upposi Näsijärvellä, ja kaupungin suunnittelemat juhlallisuudet peruttiin. Suruajan vuoksi Tammer avattiin hyvin vaatimattomin menoin. Myös suuret lamavuodet koettelivat hotellitoiminnan alkua, mutta talous elpyi kohti 1930-luvun loppupuolta ja Tammer palasi jälleen loistoonsa.

Tammerissa on vieraillut lukuisia tunnettuja henkilöitä, kuten C. G. E. Mannerheim, F. E. Sillanpää, Juri Gagarin ja Kalle Päätalo. Tammer on esiintynyt myös kirjallisuudessa ja elokuvassa. Tunnetuin esimerkki lienee Arto Paasilinnan romaani Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä, josta on tehty myös elokuvasovitus.

Grand Hotel Tammer kuului aiemmin Sokos Hotels -ketjuun. 31. maaliskuuta 2016 Tammer siirtyi osaksi Radisson Blu -ketjua. Grand Hotel Tammeria on remontoitu vanhaa kunnioittaen, ja rakennus on Museoviraston suojelema. Molempien päätyjen alkuperäiset parvekkeet on kuitenkin poistettu. Hotellin ravintola toimii edelleen alkuperäisissä tiloissaan. Korkea ravintolasali on kunnostettu 1990-luvulla alkuperäiseen asuunsa.

Lähteet 
Seppälä R.: Grand Hotel Tammer. ISBN 952-91-7711-9
SH-Tammer
Paasilinna, A.: Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä. WSOY 1991.

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Radisson Blu Grand Hotel Tammerin kotisivu
 Tammer Googlen 3D warehousessa
 Ilmapanoraamakuva Hotel Tammerista – Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
 Panoraamakuvia Hotel Tammerista - Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
Pörssitieto: Oy Tammer Ab.

Tammer
Tampereen suojellut rakennukset
Tampereen nähtävyydet
Kyttälä
Taronga Zoo

Taronga Zoo on eläintarha Sydneyssä, Australiassa. Se avattiin virallisesti 7. lokakuuta 1916. Taronga Zoota johtaa markkinointinimellä "Taronga Conservation Society" toimiva Uuden Etelä-Walesin eläintieteellisten puistojen lautakunta yhdessä Dubbon Taronga Western Plains Zoon kanssa. Eläintarhassa asuu yli 2 600 eläintä ja sen pinta-ala on 21 hehtaaria. Taronga on aboriginaalien sana ja tarkoittaa "kaunista näkymää".

Perustamisen jälkeen eläintarhaan on ajan myötä rakennettu uusia näyttelyitä. Näitä ovat muun muassa kirahvitalo (1923), akvaario (1927), kukkakello (1928), tahrvuori (1932) ja tiikerimonttu (1939).

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Taronga Zoo 
 Zoo Friends 

Australian eläintarhat
Sydneyn rakennukset ja rakennelmat
Kymenkartanon lääni

Kymenkartanon lääni () oli vuosina 1775–1831 toiminut Suomen lääni. Läänin välitön edeltäjä oli  Turun rauhan jälkeen vuonna 1747 perustettu Kymenkartanon ja Savon lääni, jonka hallintopaikka oli Loviisa. Tätä edelsi Uudenkaupungin rauhan jälkeen vuonna 1721 muodostettu Savonlinnan ja Kymenkartanon lääniä, joka käsitti aiemman Viipurin ja Savonlinnan läänin ja entisen Käkisalmen läänin rippeet. Hallintokeskuksena toimi Lappeenranta. 

Vuonna 1775 kuningas Kustaa III:n aikana Kymenkartanon ja Savon lääni jaettiin kahtia, jolloin eteläosasta muodostettiin Kymenkartanon lääni, jonka hallintopaikka oli Heinola. Alkujaan oli läänin hallintokeskukseksi suunniteltu Heinolan kirkonkylä, mutta maaherra Riddercreutz esitti tutustumiskäynnin jälkeen, että residenssisä sijoituspaikaksi tulisi Kymijoen Jyrängönvirran rannan tienoo. Kruunu ostikin sieltä kaksi ratsutilaa maaherran ja lääninhallituksen virkamiesten käyttöön jo vuonna 1776, ja seudulle nousi uusi asutus (ks. Heinolan keskustaajama). Kymenkartanon ja Savon läänin pohjoisosasta muodostettiin Savon ja Karjalan lääni (myöhempi Kuopion lääni), jonka hallintopaikka oli Kuopio.

Suomen siirryttyä Venäjän alaisuuteen keisari Nikolai I muodosti vuonna 1831 Kymenkartanon läänin pohjoisosasta Mikkelin läänin ja eteläosat liitettiin Uudenmaan lääniin. Mikkelin läänin pääpaikkana oli aluksi Heinola, mutta vuonna 1839 pääpaikka siirrettiin Mikkeliin, ja korvauksena siitä Heinola sai kaupunkioikeudet.

Vuosina 1776–1831 toimineella Kymenkartanon läänillä ei ole hallinnollista yhteyttä 1556–1634 toimineeseen Kymenkartanon läänin voutikuntaan, mutta Kymenkartanon läänin voutikunta oli myöhemmän Kymenkartanon läänin hallinnollinen, historiallinen ja henkinen perusta.

Maaherrat

Gustaf Riddercreutz 1774–1783
Robert Wilhelm de Geer af Tervik 1783–1789
Otto Wilhelm Ramsay  1789–1792
Herman af Låstbom 1793
Otto Wilhelm Ramsay 1793
Johan Herman Lode 1793–1810
Fredrik Adolf Jägerhorn af Spurila 1810–1812
Anders Gustaf Langenskiöld 1812–1827
Adolf Broberg 1827–1828
Erik Wallensköld 1828
Abraham Joakim Molander 1828–1831

Lähteet
http://www.finnicakymenlaakso.fi

Viitteet

Aiheesta muualla
Mikkelin kaupunki: Lääninhallinnon historiaa 

Suomen läänit
Derek Roddy

Derek Roddy (s. 28. elokuuta 1972 Etelä-Carolina, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen extreme metal -rumpali, joka on uransa aikana soittanut muun muassa yhtyeissä Hate Eternal, Nile, Malevolent Creation, Serpent's Rise, Divine Empire, Council Of The Fallen, Today Is The Day, Traumedy, ja Aurora Borealis. Nykyään hän soittaa yhtyeissä Serpent's Rise ja Traumedy.

Derek Roddy on itseoppinut rumpali ja tunnettu erityisesti nopeasta yhden jalan bassorumputekniikasta blast beat -kompissa. Metallimusiikkitaustastaan huolimatta Derek Roddy on myös tunnettu blues-, rock- ja jazzrumpali.

Viimeksi Roddy soitti yhtyeessä Hate Eternal, mutta 28. maaliskuuta 2006 hän ilmoitti lähteneensä yhtyeestä rahaongelmien vuoksi. Roddy järjestää aktiivisesti rumpuopetusta ja klinikoita.

Julkaisut
Roddyn julkaisut:
 Aurora Borealis - Praise The Archaic Light's Embrace (1998)
 Aurora Borealis - Northern Lights (2000)
 Aurora Borealis - Northern Lights: DieHard Release (2001)
 Council Of The Fallen - Demo (1999)
 Council Of The Fallen - Revealing Damnation (2002)
 Creature - Demo (1997)
 Deboning Method - Demo (1992)
 Deboning Method - Cold Demo (1993)
 Divine Empire - Redemption (1998)
 Gothic Outcasts - Sights Unseen (1997)
 Hate Eternal - King of All Kings (2002)
 Hate Eternal - I, Monarch (2005)
 Malevolent Creation - In Cold Blood (1997)
 Nile - Black Seeds of Vengeance (2000)
 Today Is The Day - Axis of Eden (2007)
 Kokoelma - Visionaries Of The Macabre: Vol.1 (1998)
 Kokoelma - Worldwide Metal Inquisition (1998)

Lähteet

Aiheesta muualla
Virallinen kotisivu
Derek Roddyn profiili drummerworld.comissa
Derek Roddyn haastattelu 
Metal Observerin Derek Roddy -haastattelu

Yhdysvaltalaiset rumpalit
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Avaruussodankäynti

Avaruussodankäynti on ulkoavaruudessa tapahtuvaa sodankäyntiä. 

Sillä viitataan avaruudessa olevien satelliittien jne. tuhoamiseen joko avaruudessa olevilla aluksilla tai maasta käsin ohjuksilla. Avaruussodankäynti käsittää täten maasta–avaruuteen sodankäynnin, kuten maasta käsin suoritetut hyökkäykset Maata kiertäviä satelliitteja kohtaan, sekä avaruudesta–avaruuteen sodankäynnin, kuten satelliitteja vastaan hyökkäävät satelliitit (tappajasatelliitit). Neuvostoliiton FOBS-satelliittikokeita 1960-luvun puolivälissä on pidetty tappajasatelliittikokeiden alkuna. Ronald Reaganin hallinnon vuonna 1983 lanseeraama ”Tähtien sota” oli 1970-luvun ohjuspuolustusohjusvarusten jälkeen merkittävin avaruussodan varustelukilpa.  

Rajoitetun määrittely mukaan se ei käsitä avaruudesta–maahan käsin kohdistuvaa sodankäyntiä, missä kiertoradalla olevat kohteet hyökkäävät maassa, merellä tai ilmassa olevia kohteita vastaan suoraan, eikä se kata myöskään satelliittien käyttöä vakoilu-, tiedustelu- tai sotilasviestintätarkoituksiin. Nämä kuitenkin muodostavan pääosan Yhdysvaltain ilma-, meri- ja maavoimien avaruusjoukkojen toiminnoista, kuten Venäjän avaruusvoimienkin kohdalla. 2000-luvulla Yhdysvalloissa on laajentunutta kiinnostusta ”endoatmosfäärisiin” pommikoneisiin, jotka lentäsivät maamaalejaan kohden avaruuden kautta.

Avaruussota elokuvissa
Yhdysvaltain asevoimien 1960-luvun alussa tuottama elokuva Space and National Security (”Avaruus ja kansallinen turvallisuus”) kuvasi avaruussodankäyntiä . Tässä vaiheessa Yhdysvaltain ilmavoimilla oli merkittävää kiinnostusta miehitettyihin avaruuslentoihin, jotka kuitenkin delegoitiin siviiliorganisaatiolle, NASAlle.

Avaruussodankäynnillä voidaan tarkoittaa myös kuvitteellista sodankäynnin muotoa, jota esiintyy lähinnä science fiction -kirjallisuudessa ja elokuvissa. Muun muassa James Bond -elokuvissa avaruussota esiintyi teemana vuoden 1967 ”Elät vain kahdesti”- ja vuoden 1979 "Moonraker”-elokuvissa, molemmat ajoittuivat aikansa yhdysvaltalaisten ”Tähtien sota” -ohjelmien voiman kausiin.

Sodankäynti
Reino Helismaa -palkinto

Reino Helismaa -palkinto on Reino Helismaan mukaan nimetty, ansioituneelle suomalaiselle sanoittajalle myönnettävä palkinto. Sen myöntää Työväen Sivistysliitto. Palkinnon suuruus on 5 000 euroa ja se jaetaan TSL:n päättämänä ajankohtana 3–5 vuoden välein. Reino Helismaa -palkinto myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1989.

Palkinto luovutetaan Reino Helismaan hengessä henkilölle, joka on merkittävällä tavalla uudistanut suomalaista viihdettä ja hakee ilmaisulleen jatkuvasti uusia suuntia samalla toimien esikuvana uusille lauluntekijäsukupolville. 

Helismaa oli monipuolinen musiikintekijä ja viihdetaiteilija. Hän teki yli 5 000 laulun sanoitusta, 32 elokuvakäsikirjoitusta, yli 100 radiohupailua ja kahdeksan näytelmäkirjoitusta.

Alkuperäiseltä ammatiltaan Helismaa oli konelatoja. Sotien jälkeen hän tuli tunnetuksi esittämällä J. Alfred Tannerin kupletteja. Helismaa esiintyi yhteisillä kiertueilla Tapio Rautavaaran ja Esa Pakarisen kanssa. Ohjelmistoon kuului laulujen ohella puheena niin sanottuja huumorinumeroita eli aikansa stand uppia.

Helismaa oli kiinnostunut ympäristöstään. Hän luki paljon. Tämä näkyi myös hänen sanoituksissaan. Helismaa oli tekstintekijänä monipuolinen ja nopeudessaan verraton. Nopeus tarkoitti ilmeisesti myös sitä, että Helismaa käytti lukuisia salanimiä, joiden nimiin hän kirjoitti tekstejään. Hän kirjoitti myös purevaa kritiikkiä yhteiskunnan epäkohdista, mistä on näyttöä Helismaan kisälliryhmille kirjoittamissa sanoituksissa.

Palkinnon saaneet

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Paula Vesala saa ensimmäisenä naisena Reino Helismaa -palkinnon Turun Sanomat 7.6.2019
 TSL:n Reino Helismaa palkinto luovutettiin taiteilija Heikki Salolle Työväen Musiikkitapahtumassa 27.7.2013 TSL:n YouTube -kanava 5.8.2013
 Hector sai Reino Helismaa -palkinnon 2009 Yle Uutiset 1.9.2009
 Reino Helismaa -palkinto Heikki Harmalle Kansan Uutiset 2.9.2009
 Helismaa-palkinto Martti Syrjälle Turun Sanomat 2.9.2004
 Helismaa-palkinto "Saukille" MTV Uutiset 1.9.1999

Musiikkipalkinnot
Reino Helismaa
Suomalaiset taide- ja kulttuuripalkinnot
Unkarin demokraattinen tasavalta

Unkarin demokraattinen tasavalta () oli vuosina 1918–1919 itsenäiseksi julistautunut valtio Itävalta-Unkarin hajottua 1918.

Unkarin demokraattinen tasavalta teki vallankumouksen, joka alkoi Budapestissä 31. lokakuuta 1918. Virallisen julistuksen asiasta teki presidentti Mihály Károlyi 16. marraskuuta 1918. Toinen vallankumous tehtiin 21. maaliskuuta 1919, joka merkitsi Unkarin demokraattisen tasavallan loppua, jonka jälkeen perustettiin Unkarin neuvostotasavalta.

Aiheesta muualla 

Unkarin demokraattisen tasavallan kartta

Unkarin historia
Gyöngyös

Gyöngyös on kaupunki Unkarissa Hevesin läänissä, 80 kilometrin päässä Budapestistä. Kaupunki sijaitsee Sárhegy- ja Mátravuoristojen alueella, ja se on useiden viinitilojen kotikaupunki. Kaupungin asukasluku on 32 546 ja pinta-ala 55,31 neliökilometriä.

Nimi Gyöngyös tarkoittaa helmekästä. Unkarissa asuvat kroaatit kutsuvat kaupunkia nimellä Đunđuš.

Gyöngyös on olympiauimari Gabriella Csépen kotikaupunki.

Ystävyyskaupungit 
 Târgu Secuiesc, Romania
 Luohe, Kiina
 Manisa, Turkki
 Pieksämäki, Suomi
 Ringsted, Tanska
 Sanok, Puola
 Štip, Pohjois-Makedonia
 Zeltweg, Itävalta

Lähde:

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin kotisivut

Unkarin kaupungit
Black Tie White Noise

Black Tie White Noise on David Bowien vuonna 1993 julkaistu albumi.
Britanniassa albumi nousi suoraan listaykköseksi. Sen sijaan Yhdysvalloissa levyn menestys jäi heikoksi, johtuen hyvin pitkälle Savage Recordsin ajautumisesta konkurssiin juuri levyn ilmestyessä.

Cream-coverissa "I Feel Free" kitaraa soittaa Bowien vanha yhteistyökumppani Mick Ronson, joka menehtyi syöpään myöhemmin samana vuonna.

Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut David Bowie, ellei toisin mainita.

CD-version bonuskappaleet

10th Anniversary -version bonuskappaleet

10th Anniversary -version bonus DVD
Introduction
With Lester Bowie
On Reeves Gabrels
You've Been Around (Hollywood Center Studios, L.A., 5/8/93) 
Expanding and Experimenting 
Nite Flights (Hollywood Center Studios, L.A., 5/8/93) 
Otherness 
Miracle Goodnight (Hollywood Center Studios, L.A., 5/8/93) 
On Marriage 
Black Tie White Noise (Hollywood Center Studios, L.A., 5/8/93) 
With Mick Ronson 
I Feel Free (Hollywood Center Studios, L.A., 5/8/93) 
With Nile Rodgers
I Know It's Gonna Happen Someday (Hollywood Center Studios, L.A., 5/8/93) 
Miracle Goodnight (promovideo) 
Jump They Say (promovideo) 
Black Tie White Noise (promovideo) 
Credits

Kokoonpano
 David Bowie – laulu, kitara, saksofoni
 Pugi Bell – rummut
 Sterling Campbell – rummut 
 Barry Campbell – basso 
 Nile Rodgers – kitara
 Richard Hilton – kosketinsoittimet 
 John Regan – basso 
 Michael Reisman – harppu, putkikellot
 Dave Richards – kosketinsoittimet
 Philippe Saisse – kosketinsoittimet
 Richard Tee – kosketinsoittimet
 Gerado Velez – lyömäsoittimet
 Fonzi Thorton, Tawatha Agee, Curtis King, Jr., Dennis Collins, Brenda White-King, Maryl Epps – taustalaulu
 Al B. Sure! – laulu kappaleessa "Black Tie White Noise" 
 Fonzi Thorton, Tawatha Agee, Curtis King, Jr., Dennis Collins, Brenda White-King, Maryl Epps, Frank Simms, George Simms, David Spinner, Lamya Al-Mughiery, Connie Petruk, David Bowie, Nile Rodgers – kuoro kappaleessa "I Know It's Gonna Happen Someday" 
 Mick Ronson – kitarat kappaleessa "I Feel Free"

Arvostelut 
Allmusic: () linkki
Pitchfork: 6,8/10

Lähteet

David Bowien albumit
Vuoden 1993 albumit
Riihivuori

Riihivuori on vuonna 1981 avattu laskettelukeskus, joka sijaitsee Muuramessa lähellä Jyväskylää. Rinteitä on yhdeksän. Niiden pituudet ovat 500–800 metriä ja korkeusero 120 metriä. Riihivuoren rinteet ovat itään ja pohjoiseen. Itärinteet ovat loivemmat ja pohjoisrinteet vaativammat. Pohjoispuolella sijaitsee myös Mikko Ronkaisen nimikkorinne. Samaisessa rinteessä on myös kumparelaskumahdollisuus. Hiihtokeskus on aloittanut kaudella 2019–2020 toimintansa parin vuoden hiljaiselon jälkeen.

Riihivuoren vaiheita 
Riihivuori ajautui konkurssiin 30. toukokuuta 2017. Hissit, lumetusjärjestelmä, rinnetarvikkeet sekä vuokraamo myytiin huutokaupalla muihin hiihtokeskuksiin. Riihivuori siirtyi Muuramen kunnan omistukseen syksyllä 2017 sen jälkeen, kun Riihivuori Oy teki konkurssin. Helmikuussa 2018 Riihivuoreen avattiin kaikille avoin, ilmainen Snowpark, joka yhdistää ympäristötaiteen rinnesuunnitteluun. Snowpark sopii freestyle- ja temppulaskemiseen. Lisäksi on pulkkamäki ja lasten hiihtolatu. Parkin toteuttavat Taiteen edistämiskeskus ja Havumäki Ranch.

Riihivuoressa käynnistyi toiminta uudelleen syksyllä 2019.

Riihivuori MasterPlan 
Riihivuori siirtyi Muuramen kunnan omistukseen syksyllä 2017. Muuramen kunta omistaa 32 hehtaarin maa-alueen sekä ravintola Riihikelon, Riihivuori-areenan, grillikodan ja 6 erillistä majoitustilaa. Riihivuoren kehittämistä katsotaan laaja-alaisesti ottamalla huomioon se potentiaali, joka Riihivuoressa on ympärivuotiseen käyttöön. Tässä vaiheessa kunta on vetovastuussa, mutta tarkoituksena on löytää ajan myötä Riihivuoreen yrittäjävetoista toimintaa. Muuramen kunta käynnisti keväällä 2018 MasterPlanin suunnittelun.

Muu toiminta 

Riihivuoressa sijaitsee ravintola Riihikelo, kokoustiloja, lomamökkejä, caravan-alue ja kesäteatteri. 

Riihivuoren frisbeegolfrata avattiin vuonna 2013 Muuramen toisena ratana. Se on 18-väyläinen ja luokiteltu A1-radaksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Riihivuori 30 vuotta, Pekka Hirvimäen haastattelu. 

Suomen talviurheilukeskukset
Muurame
Keski-Suomen nähtävyydet
Mooseksenpalavapensas

Mooseksenpalavapensas (Dictamnus albus) on voimakastuoksuinen kasvilaji. Se on myös perinteinen koristekasvi. Se on toinen sukunsa kahdesta lajista.

Kasvi on saanut ainakin suomen- ja ruotsinkielisen ('Moses brinnande buske') nimensä siitä, että se erittää eteerisiä öljyjä, jotka syttyvät helposti palamaan. Tämä on yhdistetty Raamatun kertomukseen Mooseksesta ja palavasta pensaasta (2 Moos. 3:1-6). Todennäköisesti mooseksenpalavapensas ei kuitenkaan ole Raamatun kertomuksen laji, koska sitä ei tavata luonnonvaraisena Siinain alueella.

Ulkonäkö ja koko 

Monivuotinen mooseksenpalavapensas kasvaa 40–60 cm korkeaksi. Jäykkiä, alaosasta puutuneita varsia on runsaasti. Varsien yläosissa on tiheään vaaleita nystykarvoja ja mustia eritenystyjä. Vuorottain olevat lehdet ovat 3–5-pariset ja päättölehdykkäiset. Lehdykät ovat puikeansuikeita, kaljuja ja hienosahalaitaisia. Isokokoiset, voimakastuoksuiset kukat ovat kerrannaisessa latvatertussa. Väriltään kukat ovat vaaleanpunaisia, joskus myös valkoisia. Verho- ja terälehtiä on viisi kappaletta. Verholehdet ovat suikeita. Terälehdet ovat kooltaan 20–25 mm pitkiä ja tummasuonisia. Neljä terälehteä on ylöspäisiä, viides eteenpäin siirottava. Heteitä on 10, ja ne ovat pitkäpalkoisia ja kärjestä tummanystyisiä. Mooseksenpalavapensas kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Kota on kova ja syvään viisiliuskainen. Koko kasvi tuoksuu voimakkaasti sitruunalle.

Levinneisyys 
Mooseksenpalavapensas kasvaa luonnonvaraisena Siperiasta ja Keski-Aasiasta Etelä-Euroopaan ulottuvalla alueella.

Elinympäristö 
Luontaisilla kasvualueillaan mooseksenpalavapensas kasvaa kuivahkoissa, avoimissa metsissä ja louhikoissa, metsäaroilla ja aroilla.

Käyttö 
Mooseksenpalavapensas on suosittu puutarhojen koristekasvi. Kasvia käsiteltäessä iho on kuitenkin suojattava hyvin, sillä ihokosketus kasviin aiheuttaa allergisen reaktion erityisesti aurinkoisella säällä (fytofotodermatiitti). Myös lapset on syytä pitää kasvista loitolla.

Kasvista valmistetaan hajuvettä ja Siperiassa siitä on valmistettu myös teetä. Kansanlääkinnässä kasvin lehtiä ja juuria on aikaisemmin käytetty matolääkkeenä, naistentauteihin, virtsanerityksen lisäämiseen ja vatsan vahvistamiseen.

Lähteet 
 Suomen terveyskasvit. Luonnon parantavat yrtit ja niiden salaisuudet. Toim. Huovinen, Marja-Leena & Kanerva, Kaarina. Oy Valitut Palat – Reader's Digest Ab, Helsinki 1982.
 Suuri Pohjolan kasvio. Toim. Mossberg, Bo & Stenberg, Lennart. Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 2005 (2003).

Viitteet

Aiheesta muualla 
Suomen Lajitietokeskus: Mooseksenpalavapensas (Dictamnus albus)
Särkän taimisto: Mooseksenpalavapensas
Terveyskirjasto: Mooseksenpalavapensas
ITIS: Dictamnus albus 
United States Department of Agriculture (USDA): Dictamnus albus 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Dictamnus albus 

58.41 Puut, pensaat
Ruutakasvit
Myrkylliset kasvit
David Fleay

David Fleay (6. tammikuuta 1907, Ballarat, Victoria – 7. elokuuta 1993, West Burleigh, Queensland) oli australialainen eläintieteilijä ja vankeudessa elävien uhanalaisten lajien lisääntymisen pioneeri. Hän muun muassa sai ensimmäisenä ihmisenä vangitut vesinokkaeläimet lisääntymään. 

Fleay syntyi Ballaratissa ja kiinnostui jo nuorena Australian eläimistöön. Hän lähti Melbournen yliopistoon opiskelemaan 1927 ja valmistui 1931 aineinaan eläintiede, kasvitiede ja kasvatustiede. Fleay kuvasi 1933 viimeisen elävän pussihukan, joka puri häntä, aiheuttaen Fleaylle elinikäisen arven takamukseen. Fleay anoi Tasmanian virkailijoilta lupaa vankeudessa elävien pussihukkien lisääntymisohjelmalle, mutta hänen pyyntönsä evättiin.

1934 Fleaya pyydettiin suunnittelemaan ja johtamaan Melbournen eläintarhan uutta osaa. Fleayn kolmen ja puolen vuoden työskentelynsä aikana useat lajit, joita ei oltu aikaisemmin saatu lisääntymään vankeudessa, saivat Fleayn ansiosta jälkikasvua. Näihin kuuluivat muun muassa emu, pensaskana ja koala. Fleay myös rakensi ensimmäisen platypusarynsa eli vesinokkaeläimille tarkoitetun jokitankin. Fleay joutui kuitenkin erimielisyyksiin eläintarhan johdon kanssa ja hänet erotettiin 1937. Tämän jälkeen hän siirtyi työskentelemään Healesville Sanctuaryyn, jossa hänen onnistui ensimmäisenä saada vesinokkaeläimet lisääntymään vankeudessa. Fleay kirjoitti useita kirjoja työstään: "We Breed the Platypus" ja "Observations on the Breeding of the Platypus in Captivity" julkaistiin 1944 ja "Gliders of the Gum Trees" muutamaa vuotta myöhemmin 1947. Fleay erotettiin tehtävästään 1948 kun hänen perusteettomasti väitettiin lahjoittaneen Healsvillen eläimiä Amerikkaan. Hänet otettiin myöhemmin takaisin huomattavasti aikaisempaa pienempiin tehtäviin. 

Fleay ylläpiti omaa yksityistä eläinkokoelmaansa kunnes 1951 Victorian hallituksen lakimuutos pakotti hänet siirtämään kokoelmansa muualle. Hän löysi sopivan maa-alueen Gold Coastilta, Queenslandista ja perusti David Fleay Wildlife Parkin.

Lähteet

Aiheesta muualla
 David Fleayn villieläinpuisto
 David Fleayn Tasmanian tiikeriretki 

Australialaiset eläintieteilijät
Vuonna 1907 syntyneet
Vuonna 1993 kuolleet