joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hidalgo (elokuva)

Hidalgo on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva. Sen on ohjannut Joe Johnston. Pääosissa nähdään Viggo Mortensen, Zuleikha Robinson, Omar Sharif ja Louise Lombard. Elokuvan on käsikirjoittanut John Fusco. Kuvauksesta vastasi Shelly Johnson, leikkauksesta Robert Dalva ja musiikista James Newton Howard. Elokuvan kesto on 145 minuuttia.

Juoni 

Elokuvan päähenkilö on Frank, joka oli nuorena erinomainen kestävyysratsastaja. Frank saa kutsun taistelemaan maailman nopeimman ja parhaan hevosen tittelistä hevosensa Hidalgon kanssa, joka on lehmänkirjava mustangiori. Kisa juostaan Lähi-idässä ja matka on 3000 mailia. Frank voittaa kilpailun.

Rooleissa

Arvioita 
Turun Sanomien Tapani Maskula kirjoitti Hidalgon muistuttavan elokuvaa Viimeinen samurai (2003) tai muuten seuraavan samantapaista kaavaa: ”– – surmattujen punanahkojen henkien siunaama kirkasotsainen cowboy lyö yksinään laudalta väärärotuiset vehkeilijät, heinäsirkkalaumat, hiekkamyrskyt ja tappajaleopardit”. Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Mari Verho pitää elokuvaa Mortensenin mehukkaan cowboy-hahmon ja hienojen aavikkomaisemien ansiosta tyydyttävänä, mutta samalla julkaisuajankohtaansa Irakin sotavuosiin nähden ideologisesti osoittelevana: ”Hidalgoa on vaikea ottaa harmittomana viihteenä juuri nykyisen maailmanpoliittisen tilanteen takia. – – Konteksti tekee elokuvasta aika vastenmielisen ja väite historiallisesta todenmukaisuudesta kaihertaa läpi koko ylipitkän elokuvan.”

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Leffatykin arvostelu
 MTV:n arvostelu

Vuoden 2004 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset seikkailuelokuvat
Joe Johnstonin ohjaamat elokuvat
Elokuvat hevosista
Lubomír Bauer

Lubomír Bauer (s. 23. joulukuuta 1947 Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen hyökkääjä. Hän pelasi 18 kautena Tšekkoslovakian mestaruussarjassa 584 liigaottelua ja teki 147 maalia. Bauer pelasi Kladnon kuuluisassa huippuketjussa Eduard Novákin ja Milan Novýn kanssa 1970-luvulla. Hän pelasi kaudella 1971–1972 Tšekkoslovakian maajoukkueessa.

Seuraura 
 TJ Kladno 1965–1968
 Dukla Jihlava 1968–1970
 TJ Kladno 1970–1983

Mitaleja 
 seitsemän Tšekkoslovakian mestaruutta 1969, 1970, 1975, 1976, 1977, 1978, 1980

Lähteet 

Tšekkoslovakialaiset jääkiekkoilijat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Auli Mantila

Auli Mantila (s. 27. toukokuuta 1964 Jyväskylä) on suomalainen elokuvaohjaaja ja kirjailija. Vuosina 2012–2016 hän toimii taiteilijaprofessorina.

Mantilan tunnetuimpia elokuvia ovat Neitoperho (1997), Pelon maantiede (2000) ja Ystäväni Henry (2004). Mantilan esikoisromaani Varpunen ilmestyi vuonna 2005. Hän on tehnyt käsikirjoituksia ja ohjauksia myös radioon.

Mantilan Yle TV1:lle ohjaama sarja Hopeanuolet palkittiin kahdella Venla-palkinnolla vuonna 2007. Jaana Saarinen sai Ritvan roolistaan parhaan naisnäyttelijän Venlan ja käsikirjoittajat Leea Klemola ja Kaarina Hazard parhaan draamakäsikirjoituksen Venlan.

Ura 
Auli Mantila opiskeli aluksi Jyväskylässä luokanopettajaksi, mutta vaihtoi pian taidekasvatukseen. Vuonna 1990 hän aloitti Taideteollisen korkeakoulun elokuvalinjalla, josta valmistui 1995. Siellä hän solmi läheisen ammatillisen yhteyden opettajansa Matti Ijäksen kanssa, jota Mantila pitää tärkeimpänä mentorinaan. Ijäksen ohella Mantilan töissä usein toistuvia nimiä ovat näyttelijä Leea Klemola ja elokuvaaja Heikki Färm.

Vuonna 1994 Mantila toimi apulaisohjaajana Kanerva Cederströmin Työttömän päiväkirjassa ja Pertti Sveholmin Pohjalla-tuotannossa. Samana vuonna valmistui myös Mantilan kuunnelma Marja, josta Matti Ijäs pyysi tekemään televisiokäsikirjoituksen. Mantila päätyi myös ohjaamaan tämän tuotannon, televisioelokuvan Marja (1994). Mantila on toiminut käsikirjoittajana myös Ijäksen elokuvissa Lahja (1997) ja Pala valkoista marmoria (1998), jälkimmäisessä yhdessä Juha Lehtolan kanssa Martti Joenpolven novellin pohjalta.

Mantilan ensimmäinen pitkä teatterielokuva oli vuonna 1997 valmistunut Neitoperho. Elokuva sai Humanismin käsi -palkinnon. Vuonna 1999 sai ensi-iltansa Anja Kaurasen samannimiseen romaaniin perustuva Pelon maantiede ja vuonna 2004 Ystäväni Henry. Sittemmin Mantila on toiminut ohjaustyön ohella tuottajana useissa lyhytfiktioissa ja dokumenteissa.

Lähteet

Kirjallisuutta
”Elokuvia tästä maailmasta”, Auli Mantilan haastattelu, Filmihullu 2/2000.
Aihonen, Rita: ”Hetki ennen Henryä”, Auli Mantilan haastattelu, Filmihullu 2/2004.

Aiheesta muualla 
 
 
 Auli Mantila radio-ohjelmassa Kuusi kuvaa, 22.4.2017 Yle

Suomalaiset elokuvaohjaajat
Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Tswanan kieli

Tswanan kieli, joka tunnetaan myös nimellä setswana, on bantukieli. Tswana on Botswanan puhutuin kieli ja maan kansalliskieli. Eniten tswanan puhujia on Etelä-Afrikassa (jossa se on virallinen kieli), mutta sitä puhutaan myös Zimbabwessa ja Namibiassa. Puhujia on yli viisi miljoonaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Bantukielet
Minttu Mustakallio

Minttu Mustakallio (s. 23. heinäkuuta 1973 Ylivieska) on suomalainen näyttelijä. Musta­kallio valmistui teatteri­taiteen maisteriksi vuonna 2000.

Ura 

Musta­kallio on esiintynyt muun muassa elo­kuvissa Lapsia ja aikuisia, Varasto, Viikossa aikuiseksi ja kolmessa Risto Räppääjä -elo­kuvassa (2014–2016). Televisiossa yksi hänen tunnetuimmista rooleistaan on pää­osa Klikkaa mua -draama­sarjassa. Lisäksi Musta­kallio on työskennellyt näyttelijänä Suomen kansallisteatterissa sekä Ryhmäteatterissa.

Musta­kallio voitti vuonna 2005 parhaan nais­sivu­osan Jussi-palkinnon elo­kuvasta Lapsia ja aikuisia. Vuonna 2012 hänet palkittiin Klikkaa mua -sarjan ensimmäisen tuotantokauden myötä parhaan televisioesiintyjän Kultaisella Venlalla.

Yksityiselämä 

Musta­kallion yksin­huoltajaäiti oli aikanaan tunnettu trubaduuri Mimmi Mustakallio ja hänen isänsä on kreikkalainen. Musta­kallio on ollut vuodesta 1998 lähtien yhdessä näyttelijä Tuomas Rinta-Panttilan kanssa, he naimisiin vuonna 2001 ja heillä on kolme lasta. Musta­kallio harrastaa koripalloa.

Filmografia 

Ääninäyttelijänä

Lähteet 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset teatterinäyttelijät
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Piña Colada

Piña Colada on makea, rommipohjainen drinkki joka alun perin valmistettiin alkoholittomaksi juomaksi makeutetusta paksusta kookoskermasta, ananasmehusta ja jäämurskasta. Siitä tehtiin alkoholipitoinen cocktail ja siihen lisättiin vaaleaa rommia. Resepti on kehittynyt vielä siitäkin, ja siihen on lisätty myös kermaa ja muutama tippa Angostura Bittersiä. Se tarjoillaan yleensä hurrikaanilasista ja koristellaan ananaslohkoilla ja kirsikoilla.

Historia 
Piña Colada sai alkunsa vuonna 1952 Puerto Ricossa Hilton hotelliketjuun kuuluvassa Caribe Hilton -hotellissa kun baarimikko Ramon “Monchito” Marreroa pyydettiin luomaan cocktail hotellin Beachcomber-rantabaarille. Se oli alun perin alkoholiton cocktail joka tehtiin shakerilla ravistamalla. Kun sinne saatiin tehosekoittimia niin siihen alettiin lisäämään rommia ja jäämurskaa. Myöhemmin siitä on tehty erilaisia muunnoksia ja sitä myydään myös valmiina tölkeissä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Drinkit

Seulonnan keskeiset artikkelit
Patrice Bergeron

Patrice Bergeron (s. 24. heinäkuuta 1985 Ancienne-Lorette, Quebec) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Boston Bruinsia ja toimii joukkueen kapteenina. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Bergeronia on pidetty yhtenä maailman parhaista kahden suunnan keskushyökkääjistä ja hän on voittanut parhaan puolustavan hyökkääjän Frank J. Selke Trophyn ennätykselliset viisi kertaa. Hän on yksi 29 pelaajasta, jotka kuuluvat niin sanottuun Kolmen kullan klubiin, eli on voittanut urallaan jääkiekon olympiakultaa, Stanley Cupin sekä maailmanmestaruuden. Lisäksi hänellä on nuorten maailmanmestaruus ja maailmancupin voitto. Bergeron on kanadanranskalainen.

Bruins varasi Bergeronin vuoden 2003 varaustilaisuudessa varausnumerolla 45. Hän siirtyi juniorisarjasta Bruinsin joukkueeseen heti kaudeksi , ja hän onkin noussut yhdeksi Bostonin avainpelaajista. Kaudella  Bergeron voitti Bostonin sisäisen piste- ja maalipörssin 81 ottelussa pistein 31+42=73. Samalla hän sijoittui koko NHL:n pörssissä sijalle 42. Bergeron tuli toiseksi jääkiekon MM-kisojen 2006 pistepörssissä maajoukkuetoverinsa Sidney Crosbyn jälkeen pistein 6+8=14.

Bergeron teki 2006 elokuussa pitkän viisivuotisen jatkosopimuksen Bruinsin kanssa. Yhteensä viidestä kaudesta tuli palkkaa 23,75 miljoonaa dollaria, eli hän sai 4,75 miljoonaa jokaisella kaudella. Bergeron teki uransa ensimmäisen hattutempun 6–0-voitossa Ottawa Senatorsia vastaan 11. tammikuuta 2011. Kolmas maali syntyi toisessa erässä ajassa 14:07. Bergeronia pidetään yleisesti yhtenä maailman parhaimpana puolustavana hyökkääjänä. Hänen plusmiinus-teholukemansa pysyttelee yli 200.ssa mikä on harvinaista hänen aikansa NHL-kiekossa. Bergeron on myös aloitusspesialisti. Aloitusvoiton todennäköisyys on hänellä NHL:n korkeinta luokkaa. 

Ennen kauden 2020–2021 alkua Bruins nimesi Bergeronin joukkueen kapteeniksi.

Elokuussa 2022 Bergeron teki Bruinsin kanssa yksivuotisen jatkosopimuksen.

Tilastot

Lähteet

Aiheesta muualla

Lähteet 

Boston Bruinsin pelaajat
Frank J. Selke Trophy -voittajat
King Clancy Memorial Trophy -voittajat
Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Kanadalaiset olympiavoittajat
Jääkiekon maailmanmestarit
Kolmen kullan klubi
Boston Bruinsin varaamat pelaajat
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Äänekosken Huima

Äänekosken Huima on vuonna 1904 perustettu äänekoskelainen urheiluseura. Seura tunnetaan erityisesti koripallojoukkueistaan ja juniorijalkapallotoiminnastaan. Miesten koripallojoukkue pelaa valtakunnallisessa 1B-divisioonassa. Seuran jalkapallojoukkue pelaa Itä-Suomen 6-divisioonassa. Muita lajeja ovat muun muassa hiihto ja paini. Huima on Keski-Suomen vanhin urheiluseura. Seurassa oli vuonna 2019 yli tuhat jäsentä.

Historia

Seuran alkuvuosikymmenet
Seura syntyi työväen urheilun yleisseuraksi paperiteollisuustaajamaan vuonna 1904. Seuran lippuun ommeltiin tunnus Eläköön urheilu. Kansalaissodan synnyttämässä kahtiajaossa Huima liittyi Työväen urheiluliittoon, jossa oli alkuvuosikymmeninä voimakasta poliittista kuohuntaa. Yhtenä huolenaiheena oli kärkipään urheilijoiden siirtyminen "porvariliittoon". Niinpä seuran vuosikertomuksessa 1924 korostettiin, että "Jokaisella seuran jäsenellä tulee olla velvollisuuden tunto seuraansa kohtaan. Jos ristiriitaisuus ja oman voiton pyynti jatkuu, kulkee seura auttamattomasti rappeutumista kohti." Seura osoittikin voimaansa esimerkiksi vahvalla panoksella TUL:n ensimmäisiin liittojuhliin 1927. Jäseniä seuralla oli noin 300 ja sen piiriin sisältyi monipuolisesti eri lajeja, varsinkin paini ja voimistelu. Vahvana TUL:n kilpaveljenä oli naapuriseura Suolahden Urho.

Sotien jälkeinen aika
Voima- ja kamppailulajit tulivat sotien jälkeen vahvasti mukaan seuran toimintaan, mutta samaan aikaan alkoi myös palloilun juurtuminen Äänekoskelle. Vuoden 1948 aikoihin oli sekä jalkapallossa että koripallossa vahva jaosto, mutta niiden läpimurto tapahtui vahvasti 1960-luvulla. TUL:laisuus ja TUL:n itsenäisyys oli myös vahvasti sotien jälkeisen ajan teemana, mutta paikallisen toisen seuran Äänekosken Urheilijoiden kanssa on tehty epävirallinen sopimus lajeihin keskittymisestä. Seuran keväinen kävely- ja hölkkätapahtuma on järjestetty 25 vuoden ajan 1980-luvun lopulta alkaen, ja sille on annettu nimi Huima patikka.

Koripallo 

Koripallossa Huima nousi miesten mestaruussarjaan vuonna 1975 (SM-sarjan 1975–1976 taulukko) ja pelasi siellä vuoteen 1978. Uudelleen SM-sarjassa se oli 1981–1982, 1986–1987 ja 1996–2005. Koripallon naisjoukkue on noussut sittemmin seuran menestyksekkäimmäksi joukkueeksi. Naisjoukkue oli ensimmäisen kerran SM-sarjassa kaudella 1996–1997. Yksi seuran pitkäaikaisista pelaajista on Kenya Robinson.. Naisjoukkue on ollut mitaleilla seuraavasti:

 hopeaa 1998
 hopeaa 2002
 kultaa 2003
 hopeaa 2006
 pronssia 2007
 hopeaa 2012
 hopeaa 2015

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Huiman sivusto
 Huiman koripallo
 Huiman juniorijalkapallo
Innocentius IV

Innocentius IV syntymänimeltään Sinibaldo de Fieschi (1180–7. joulukuuta 1254) oli paavina 25. kesäkuuta 1243 – 7. joulukuuta 1254. Hän oli lähtöisin korkea-arvoisesta genovalaissuvusta, opiskeli Parmassa ja Bolognassa ja oli yksi oman aikansa parhaita kirkkojärjestyksen tuntijoita. Hänen edeltäjänsä Celestinus IV hallitsi vain kahdeksantoista päivää, joten Innocentius oli käytännössä Gregorius IX:n seuraaja.

Fredrik II ei vaikuttanut alistuvan paavin ehdottomaan ylivaltaan, joten Innocentius pakeni Roomasta 1244 Genovaan ja Lyoniin, ja palasi Roomaan vasta Fredrikin kuoltua 1253. Loppuelämänsä hän käytti siihen, että yritti kammeta Fredrikin poikaa Manfredia vallasta.

Innocentius IV:n bulla Ad extirpanda antoi inkvisitiolle luvan hankkia tunnustuksia kerettiläisiksi epäillyiltä kiduttamalla.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Paavit
Vuonna 1180 syntyneet
Vuonna 1254 kuolleet
Arise O Compatriots, Nigeria’s Call Obey

Arise O Compatriots, Nigeria’s Call Obey () on Nigerian kansallislaulu, joka otettiin käyttöön vuonna 1978. Se korvasi samalla aikaisemman kansallislaulun Nigeria, We Hail Thee, joka oli ollut käytössä aina maan itsenäistymisestä vuonna 1960. Laulun sanat on yhdistetty viidestä ehdotuksesta, jotka saapuivat Nigerian hallituksen julistamaan kilpailuun uudesta kansallislaulusta. Näiden laatijat olivat John A. Ilechukwu, Eme Etim Akpan, B. A. Ogunnaike, Sotu Omoigui ja P. O. Aderibigbe. Laulun sävelsi Nigerian kansallisen poliisisoittokunnan kapellimestari Benedict Elide Odiase.

Sanat englanniksi
Arise, O compatriots
Nigeria’s call obey
To serve our fatherland
With love and strength and faith
The labour of our heroes past
Shall never be in vain
To serve with heart and might
One nation bound in freedom
Peace and unity.

Oh God of creation
Direct our noble cause
Guide our leaders right
Help our youth the truth to know
In love and honesty to grow
And living just and true
Great lofty heights attain
To build a nation where peace
And justice shall reign.

Sanat hausaksi
Yaku ’yan Nijeriya ku farka;
Ku amsa kiran Nijeriya;
Domin mu taimaki ƙasarmu ta haihuwa;
Don aiki ga ƙasata cikin soyayya da riƙon gaskiya;
Domin gudumawar da shuwagabaninmu ’yan kishin ƙasa suka bada;
kada ta zama a banza;
Muyi aiki da zuciya ɗaya da girmamawa a gareta;
Domin ta kasance ƙasa ɗaya mai yanci ga kowa tare da haɗin kai da zaman lafiya.

Sanat igboksi
Bilie, O compatriots,
Nigeria oku rubere,
Iji na-eje ozi anyị nna,
Na ịhụnanya na ike na okwukwe,
The ọrụ anyị dike gara aga,
Agaghi-abụ ihe efu,
Iji na-eje ozi na obi na idi-ike,
Otu mba kee onwe,
Udo na ịdị n’otu.

Sanat jorubaksi
Dide eyin ara.
Wa je-pe Naijiria,
ka fife sin ’lewa
pelu okun ati ’gbagbo
Ki ise awon akoni wa
ko ma se ja sa-san,
Ka sin tokan-tara
ile tominira wa,
ti alafia so-dokan.

Aiheesta muualla

Kuuntele kansallislaulu

Kansallislaulut
Nigerian musiikki
FK Moskova

FK Moskova on venäläinen jalkapalloseura, joka toimii Moskovassa.

Historia
Autonvalmistaja ZIL sponsoroi Moskovan Torpedoa vuodesta 1924 alkaen. 1990-luvun puolivälissä tehtaalla ei enää ollut varaa ylläpitää pääsarjatason seuraa, joten se myytiin Lužniki-stadionin toiminnasta vastaavalle yhtiölle. Seura siirtyi myös pelaamaan ottelunsa Lužnikille. Muutaman vuoden kuluttua ZIL päätti jälleen aloittaa jalkapallotoiminnan perinteisellä Torpedo-stadionilla. Jonkin aikaa Moskovassa pelasi kaksi Torpedo-nimistä seuraa, Torpedo-Lužniki ja Torpedo-ZIL. Vuonna 2003 ZIL myi seuran jälleen, tällä kertaa metalliyhtiölle, ja seuran uudeksi nimeksi tuli Torpedo-Metallurg. Heinäkuussa 2004 Moskovan kaupunki osti seuran, ja nimi muutettiin nykyiseksi.

Vuonna 2005 joukkue saavutti historiansa parhaan sijoituksen, kun se nousi Venäjän valioliigassa viidenneksi. Tämän jälkeen seura paransi edelleen sijoitusta ollen kaudella 2007 neljäs. Samana vuonna se eteni myös Venäjän cupin loppuotteluun. 

FK Moskova vetäytyi Venäjän valioliigasta helmikuussa 2010, minkä taustalla oli pääsponsori Norilski nikelin päätös lopettaa seuran tukeminen. FK Moskovasta tuli näin ensimmäinen seura, joka on jättänyt liigan. Seura on sittemmin jatkanut toimintaa Venäjän amatööriliigassa, joka on maan neljänneksi korkein sarjataso.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Seuran sivusto 

Moskova
Moskovan urheilu
Helsinki Motor Show

Helsinki Motor Show oli Helsingissä Helsingin Messukeskuksessa järjestettävä näyttely, jossa esillä olivat laajasti Suomessa myytävät automerkit. Ensimmäinen näyttely järjestettiin vuonna 1995. Helsinki Motor Show oli ensimmäinen autonäyttely 20 vuoteen, jolle myönnettiin Autotuojat ry:n virallinen näyttelylupa.

Tapahtuma oli aluksi moottoriurheiluun painottuva, mutta tarjosi myös autouutuuksia. 2000-luvun puolella siirryttiin entistä voimakkaammin uusien ja vasta seuraavana vuonna markkinoille tulevien autojen esittelyyn. Näytteilleasettajina toimi suurin osa suomalaisista automaahantuojista. Lisäksi näyttelyssä esitellään autoalan tarvikkeita, lisävarusteita ja palveluita. Tapahtuman ideoi ja järjesti Team Nykopp Ltd vuosina 1995–2006. Vuonna 2007 Helsinki Motor Show -näyttelytoiminta myytiin Suomen Messut Osuuskunnalle, joka otti heti järjestelyvastuun itselleen.

Kävijöitä näyttelyssä kävi vuosittain runsaat 50 000. Vuonna 2006 näyttely järjestettiin 12. kerran, ja silloin kävijöitä oli noin 55 000. Yleisöennätys on vuodelta 2003, jolloin kävijöitä oli noin 57 000, ja silloin kaikki autojen maahantuojat Suomessa olivat mukana.

2007 vetovastuu siirtyy Suomen Messuille 
Ensimmäinen Suomen Messujen toteuttama Helsinki Motor Show 07 järjestettiin 29. marraskuuta – 2. joulukuuta 2007 Helsingin Messukeskuksessa. Tapahtuma oli entistä suurempi, sillä näyttely laajeni useampaan halliin ja samanaikaisesti Messukeskuksessa järjestettiin Moottorikelkka & ATV 07 -messut sekä ammattitapahtuma Auto & Korjaamo 07.

2008–2016 
Helsinki Motor Show piti vuonna 2008 välivuoden, joka venyi kahdeksan vuoden mittaiseksi taloustaantuman ja uusien autojen heikon kysynnän vuoksi. Tapahtumalle kehiteltiin näyttelytauon aikana uutta ilmettä, logoa muutettiin ja pääsponsori vaihtui. Kylkeen liitettiin autourheilu- ja sähköautonäyttelyt. Helsinki Motor Show’n piti tehdä paluunsa marraskuussa 2011, mutta se jouduttiin jälleen perumaan siitäkin huolimatta, että autojen myynti oli ollut hyvässä nousussa. Uusi yritys oli Auto 2016 -tapahtuma, joka keräsi 27 000 kävijää. Pääteemana oli nähdä ja saman tien päästä koeajamaan uusia automalleja. Tätä näyttelykonseptia ei kuitenkaan olla jatkettu 2017 tai 2018.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Helsinki Motor Show – viralliset sivut
 Helsingin Messukeskuksen sivut

Autonäyttelyt
Helsingin tapahtumat
Jaime Paz Zamora

Jaime Paz Zamora (s. 15. huhtikuuta 1939 Cochabamba) oli Bolivian presidentti 6. elokuuta 1989 – 6. elokuuta 1993.

Paz Zamoran isä oli armeijan eversti. Hän opiskeli Argentiinan Córdobassa seminaarissa,  mutta jätti sen kesken ja opiskeli yhteiskuntatiedeitä Belgiassa. Myöhemmin hän opetti sosiologiaa San Andrésin yliopistossa La Pazissa.

Paz Zamora oli 1971 perustamassa sosiaalidemokraattista vasemmistolaista vallankumouksellista liikettä (Movimiento de Izquierda Revolucionaria, MIR). MIRin perustivat kristillisdemokraattisen puolueen vasemmistofaktio ja kansallisvallankumouksellisesta liikkeesta (MNR) irronnut radiaali opiskelijasiipi. Puoluetta johti Hernán Siles Zuazo.

Paz Zamora toimi Silesin varapresidenttinä 1982–1984. 5. elokuuta 1989 kongressi valitsi hänet presidentiksi, vaikka hän oli jäänyt toukokuun kansanvaalissa kolmannelle sijalle, kiitos entisen arkkivihollisensa, entisen diktaattorin, oikeistolaisen Hugo Banzerin, joka oli saanut toiseksi eniten ääniä. Rannalle jätettiin eniten ääniä saanut Gonzalo Sánchez de Lozada.

Banzerin AND:n kanssa MIR ja Paz Zamora pysyivät vallassa koko neljän vuoden kauden, joka oli Boliviassa merkittävä saavutus. Paz Zamora aloitti kampanjan huumekauppaa vastaan, jota hänen jälkeensä 1993 valittu Sánchez de Lozada jatkoi.

Aiheesta muualla
biografia 

Bolivian presidentit
Vuonna 1939 syntyneet
Elävät henkilöt
Sovetskaja Belorussija

Sovetskaja Belorussija () on valkovenäläinen  päivittäin ilmestyvä venäjänkielinen sanomalehti. Se on hallituksen pää-äänenkannattaja. Se on toinen maan kahdesta suuresta sanomalehdestä valkovenäjänkielisen Respublikan ohella. Lehden päätoimittaja on Pavel Jakubovitš, jonka presidentti Lukashenko nimitti tehtäväänsä vuonna 1995.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Sovetskaja Belorussija 

Valkovenäläiset sanomalehdet
Daniel Powter

Daniel Richard Powter (s. 25. helmikuuta 1971 Vernon, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen popmuusikko, pianisti ja säveltäjä-laulaja.

Powter julkaisi debyyttialbuminsa I'm Your Betty vuonna 2000, mutta suuren yleisön tietoisuuteen hän nousi vuonna 2005 julkaistulla albumilla Daniel Powter. Hänen suurin hittinsä on Bad Day, joka nousi listaykköseksi Pohjois-Amerikassa sekä viidessä Euroopan maassa mukaan lukien Ranskassa ja Saksassa.

Vuonna 2008 hän julkaisi albumin Under the Radar, jonka suurimpia hittejä olivat ”Next Plane Home” ja ”Whole World Around”. Vuonna 2012 julkaistiin Powterin neljäs albumi Turn on the Lights.

Julkaisut

Albumit

Singlet
 Bad Day (2005)
 Free Loop (2005)
 Jimmy Gets High (2005)
 Lie to Me (2006)
 Love You Lately (2006)
 Next Plane Home (2008)
 Best of Me (2008)
 Whole World Around (2008)
 Lose to Win (2010)
 Happy Xmas (War Is Over) (2010)
 Cupid (2012)
 Crazy All My Life (2012)
 Delicious (2017)
 Perfect for Me (2018)
 Do You Wanna Get Lucky (2018)
 Survivor (2018)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Viralliset kotisivut 
 jango.com Daniel Powter Music - Songs, pictures, videos, and more… 

Kanadalaiset pianistit
Kanadalaiset poplaulajat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Haaveiden kehä

Haaveiden kehä on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut suomalainen elokuva, jonka on ohjannut Matti Ijäs. Hän teki käsikirjoituksen yhdessä Heikki Reivilän kanssa. Elokuvan pääosissa esiintyvät Sulevi Peltola, Mikko Alanko, Petteri Summanen ja Rea Mauranen.

Haaveiden kehä voitti Jussi-palkinnon parhaasta miespääosasta (Sulevi Peltola), parhaasta naissivuosasta (Jaana Järvinen) ja parhaasta musiikista (Eero Ojanen).

Juonikuvaus 

Elokuva kertoo isästä, joka haluaa lihavan poikansa kuntoon. Todellinen paha ei kuitenkaan ole nuori poika, vaan hänen isoveljensä Jamppa, joka on ollut Lontoossa rikoksia tehden. Nuorempi veljistä on lainkuuliainen ja pettyy veljeensä.

Aiheesta muualla 
 http://www.leffatykki.com/pages/index.php?submit=review&elokuva_id=2671
 http://www.film-o-holic.com/1998-2003/arvostelut/ensi_illat/gh/haaveiden_keha_heti_gongista_lahtee.htm 
 http://www.kaleva.fi/elokuvakone/index.cfm?s=arv&id=12415&loc=0

Kirjallisuutta 

Vuoden 2002 suomalaiset elokuvat
Jussi-palkitut elokuvat
Matti Ijäksen ohjaamat elokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Pulttilukko

Pulttilukko on tavallisesti kiväärissä käytetty sulkumekanismi, jonka pääosat ovat sylinterimäinen lukkorunko ja lukonpää siihen liitettyine lukon kampineen, iskureineen ja patruunan ulosvetäjineen. Lukonpää on iskupiikin porausta lukuun ottamatta umpiteräksestä työstetty sylinterimäinen osa, jonka etupäähän on työstetty tila patruunan kantaa varten. Patruunan kantaan nojaavaa kohtaa sanotaan iskupohjaksi.

Patruuna viedään makasiinista tai lippaasta tai käsin syötettäessä patruunapesän suulta lukon avulla patruunapesään. Samalla virittyy aseen iskuri. Haluttaessa poistaa ammutun patruunan hylsy tai ampumaton patruuna ulosvetäjän kynsi tarttuu patruunankantaan viritysliikkeen aikana, vetää sen ulos patruunapesästä, heittää sen ulos aseesta joko hylsyn kannan osuessa aseen rungossa olevaan ulosheittäjään tai lukon päähän asennetun jousikuormitetun ulosheittäjätapin avulla ja eteenpäin työnnettäessä vie uuden patruunan pesään.

Lukko pysyy suljettuna lukon ja siihen työstettyjen sulkunokkien sekä lukonkehyksen vastaavien sulkuolakkeiden avulla. Nokkia on tavallisesti 2–4, ja ne ovat useimmin lukonpäässä. Heikkotehoisissa aseissa, lähinnä pienoiskivääreissä, erillisiä sulkunokkia ei aina ole, vaan lukko pysyy suljettuna lukonkehyksessä olevaan leikkaukseen nojaavan lukonkammen varassa.

Pulttilukkoisia kivääreitä ovat muun muassa Mauser Kar 98k ja Mosin Nagant. Nykyään eniten käytetään Mauser-lukkoaktiota.

Myös pistooleita valmistetaan pulttilukkoisina, jolloin ne yleensä ovat voimakastehoisia ja tarkoitettu metsästykseen tai pitkän matkan tarkkuusammuntaan. 

Vuonna 1824 Johann Nikolaus von Dreyse kehitteli pulttilukkomekanismin.

Asetekniikka
Ruusu ja kulkuri

Ruusu ja kulkuri on vuonna 1948 valmistunut Ilmari Unhon ohjaama suomalainen elokuva. Se kertoo liminkalaisesta oopperalaulajasta ja laulupedagogista Abraham ”Aappo” Ojanperästä, jota esittää Unto Salminen. Laulut esittää kuitenkin Sulo Saarits.

Elokuvassa laulullinen luonnonlahjakkuus, orpo paimenpoika Aappo Ojanperä pääsee koulun kautta musiikin pariin ja oopperalaulajaksi. Elokuvan juoni ei noudata Ojanperän elämän todellista kulkua.

Marja Korhonen ja Aino Mantsas näyttelevät ensimmäisissä elokuvarooleissaan, ja tuleva ohjaaja Matti Kassila on pienessä pohjalaisen ylioppilaan roolissa.

Näyttelijät

Vastaanotto 
Aikalaisarvioissa elokuvan käsikirjoitus saa moitteita mutta Unhon ohjaus kiitosta. Pääroolin esittäjä Unto Salminen saa myös yksimielisen kiitoksen.

Tv-kriitikko Arto Pajukallio kirjoitti, että laulu Yksi ruusu on kasvanut laaksossa nousee symbolina suorastaan pakahduttaviin mittoihin.

Lähteet

Vuoden 1948 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Ilmari Unhon ohjaamat elokuvat
Menuetti

Menuetti on 1700-luvun barokin ajan muotitanssi. Se jäi myös elämään taidemusiikin muotona, jota käytettiin esimerkiksi klassismin ajan sonaattien ja sinfonioiden osana.

Menuetin alkuperä
Menuetti oli 1700-luvun alkupuolella suosituin tanssi monissa Euroopan hoveissa. Se on sävyltään kepeä 3/4-tahtilajin tanssi, joskin menuetin ollessa suosionsa huipulla, sitä saatettiin tanssia myös hitaammin ja arvokkaammin, varsinkin aamupäivällä ja riippuen kuninkaasta. Sana juontuu italian sanasta ”minuetto”, joka tarkoittaa pientä ja kaunista (taustalla on latinan sana ”minutus”). Joskus nuoteissa käytetään myös sanaa ”menuetto”. Italialaisten säveltäjien menuetit olivat joskus myös 3/8- tai 6/8-tahtilajeissa. Menuetteja on kirjoitettu myös molliin, vaikka useimmiten ne kulkevat duurissa. Menuetti on ranskalaista alkuperää.

Menuetin käyttö musiikissa
Barokin ajan muiden tanssien menettäessä suosionsa menuetti jäi elämään 1700-luvun taidemusiikin monien teosten osana. Barokin ajalla menuettia käytettiin esimerkiksi barokkisarjojen osina tai itsenäisinä sävellyksinä esimerkiksi cembalolle. Jean-Baptiste Lully alkoi käyttää menuettia oopperoissaKlassismin ajan sinfonioihin ja kamarimusiikin teoksiin menuetti päätyi kolmanneksi, keventäväksi osuudeksi, joka laitettiin teokseen edeltämään finaalia. Johann Stamitz käytti ensimmäisenä menuettia säännöllisesti sinfonioissaan. Italialaisissa overtyyreissä menuetti oli sen sijaan usein viimeinen osa. Usein menuetin kanssa samaan osuuteen sijoitettiin täydennykseksi ”trio”-osio, jossa käytettiin kevyempää orkestraatiota kuin koko orkesterin voimalla soitetussa menuetti-osassa. Trio-osiota edeltävä kehitysvaihe oli kaksiosainen menuetti, jonka alkuosa toistettiin toisen osan jälkeen. Triot eivät nimestään huolimatta ole aina kolmelle soittimelle orkestroituja. Sinfoniassa menuetin korvasi romantiikan myötä scherzo, jonka on nähty alkaneen kehittyä Joseph Haydnin teoksissa. Schubertin viimeisissä teoksissa oli vielä toisinaan menuetteja, joskin ne poikkesivat jo totutusta. Esimerkiksi Schubertin 13. jousikvarteton menuettia pidetään poikkeuksellisen synkkänä, siinä missä menuetti tunnetaan kepeänä taidemusiikin muotona.

Tunnettuja menuetteja
Tunnetuin menuetti on G-duuriin sävelletty menuetti Johann Sebastian Bachin vaimolleen laatimasta kirjasta Clavier-Büchlein für Anna Magdalena Bach. Se esiintyy lähes kaikissa tunnetuissa pianonsoiton oppaissa, ja viime aikoina sitä on käytetty myös kännykän soittoäänenä. Ei ole täysin varmaa, onko menuetin melodia Bachin oma. Seuraavaksi huomattavin menuetti on kenties Wolfgang Amadeus Mozartin Jupiter-sinfonian menuetti. Siihenastisen klassisen sinfonian huipentumana pidetyssä teoksessa myös menuetti-osa sisältää kontrapunkti-tekniikkaa. Myös Mozartin Don Giovannissa käyttämä menuetti on tunnettu.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Menuet à deux pour un homme et une femme, tanssi, kuvioita 
Historialliset tanssi: Menuetti.

Historiallinen tanssi
Taidemusiikin muodot
Tanssit
Musiikkitermit
Kolajuoma

Kolajuoma on kasviuutejuoma, jonka väri on useimmiten erittäin tummanruskea. Kolajuomat ovat maailman myydyimpiä virvoitusjuomia. Kolajuomia käytetään paitsi sellaisenaan myös monissa juomasekoituksissa, kuten Cuba Libressä rommin kanssa.

Koostumus 
Kolajuomien ainesosina käytetään vettä, sokeria, hiilihappoa, elintarvikeväriä, fosforihappoa, kofeiinia sekä aromiaineita. Aromeina ovat usein ainakin vanilja ja kaneli, joskus myös muskottipähkinä ja appelsiini. Sen sijaan koolapuiden kolapähkinöitä, joista juoma on saanut nimensä, ei juurikaan käytetä.

Alun perin Coca-Colan valmistuksessa käytettiin kokapensaan lehtiä, joista saatava kokaiini vaikuttaa piristävästi. Vuonna 1903 Coca-Cola Company poisti kokaiinin reseptistä ja alkoi käyttää kofeiinia piristävän vaikutuksen aikaansaamiseen.

Kolajuomien tarkkoja reseptejä on perinteisesti pidetty liikesalaisuuksina. Vuonna 2001 kanadalainen ohjelmistoyritys OpenCola julkaisi omaan markkinointiinsa liittyen avoimen, GNU-lisensoidun kolajuomareseptin OpenColan, jota on lupa edelleen muunnella. Juomasta arvellaan tulleen tunnetumpi kuin kehittäjäyhtiöstä.

Historiaa 
Kansainvälisesti tunnetuimpia kolajuomia lienevät Coca-Cola ja Pepsi. Monilla alueilla on omat paikalliset kolajuomansa. Esimerkiksi Saksassa tehdään Afri-Colaa, Lähi-idässä Mecca-Colaa ja Britanniassa liikemies Richard Branson on tuottanut Virgin Colaa Virgin Drinks-yhtiössään Iso-Britanniassa ja yhteisyrityksen kautta Yhdysvaltain markkinoille.

Itäblokin maissa alettiin 1970-luvulta lähtien tehdä omia kolajuomia kuten Puolan Polo-Cofta (myöhemmältä nimeltään Polo Cola) ja Tšekkoslovakian Kofola. Kofolan vuonna 1959 käynnistyneen kehittelytyön pontimena oli toisaalta luoda vaihtoehto "imperialistiselle" Coca-Colalle ja toisaalta löytää käyttöä ylijäämäkofeiinille. 1950-60-luvuilla suosittu Kofola on tuotu uudelleen markkinoille vuoden 2000 jälkeen ja ollut kolmanneksi myydyin kolajuoma. Polo Colan juuret puolestaan ovat slovakialaisessa Cofola-kasvisuutejuomassa, jonka pohjalta Polo Cofta kehitettiin.

Makeutus 
Tavallinen kolajuoma sisältää runsaasti sokeria ja siten runsaasti energiaa. Nykyään saatavilla on myös vähäenergiaisia vaihtoehtoja, joissa sokeri on korvattu muilla makeutusaineilla, kuten aspartaamilla, asesulfaami-k:lla ja sakariinilla, joilla vastaava energia-arvo on huomattavasti alhaisempi.

Lähteet

Kirjallisuutta
 
 

 

Seulonnan keskeiset artikkelit
FK Rostov

FK Rostov on jalkapalloseura Rostov-na-Donun kaupungista Venäjältä. Se pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla.

Historiansa aikana seura on tunnettu lukuisilla eri nimillä:
Traktor (1930–1953)
Torpedo (1953–1957)
Rostselmaš (1957–2003)

Saavutuksia
 Venäjän pääsarjan hopeaa (2016)
 Venäjän cupin voitto (2014)
 Intertoto-cupissa välierissä (1998)
 Venäjän 1. divisioonan voitto (2008)

Entisiä valmentajia

  Kurban Berdyjev
  Miodrag Božović
  Oleh Protasov

Lähteet

Aiheesta muualla
 Virallinen sivu
 Kannattajien sivu

Rostov
Vuonna 1930 perustetut urheiluseurat
Rostov-na-Donu
Nukleosidit

Nukleosidiksi kutsutaan nukleiinihappoa, jossa on orgaaninen puriini- tai pyrimidiiniemäs sekä pentoosisokeri (riboosi / deoksiriboosi). Fosfaattiryhmä tekee nukleiinihaposta negatiivisesti varautuneen, mitä ominaisuutta voidaan hyödyntää mm. laboratoriotyöskentelyssä. Oikealla esimerkkinä adeniinin nukleosidit.

Nukleosidit muodostuvat kondensaatioreaktiossa, jossa emäs yhdistyy sokerin 1' hydroksyyliryhmään. Emäs kiinnittyy pentoosisokeriin -N-glykosidisellä sidoksella. Riippuen sokerista, nukleosidistä voidaan käyttää nimitystä ribonukleosidi tai deoksiribonukleosidi.

Deoksiriboosin ja riboosin 5' hydroksyyliryhmä (-OH) muutetaan fosfaattiestereiksi yleensä fosfaattiryhmän lisäyksellä ryhmän happiatomiin. Reaktiota katalysoi kinaasientsyymi (kinaasit ovat entsyymiperhe, jotka katalysoivat fosfaattiryhmien lisäystä). Fosfaattiryhmällisestä nukleosidistä käytetään nyt nimitystä deoksiribonukleotidi tai ribonukleotidi, riippuen sokerista. Nukleotideillä voi olla yhdestä kolmeen fosfaattiryhmää 5-hiilessään.

Nukleosidit
Italian kuningas

Italian kuningas oli titteli, jota käyttivät monet hallitsijat Rooman valtakunnan hajoamisen jälkeen. Ennen vuotta 1861, jolloin Italian kuningaskunta syntyi, kukaan Italian kuningas ei hallinnut koko Apenniinien niemimaata. Viimeinen Italian kuningas -titteliä käyttänyt oli vuonna 1946 kuukauden vallassaolon jälkeen Italian kruunusta luopunut Umberto II.

Italian kuningaskunta (476–493) 
Odovakar

Ostrogoottien kuninkaat 
Teoderik Suuri (493–526)
Atalarik (526–534)
Theodahad (534–536)
Vitiges (536–540)
Ildibad (540–541)
Eraric (541)
Totila (541–552)
Teja (552–553)

Langobardien kuninkaat 
Alboin (565–572)
Klef (572–574)
interregnum
Authari (584–590)
Agilulf (591–616)
Adaloald (616–626)
Arioald (626–636)
Rothari (636–652)
Rodoald (652–653)
Aripert I (653–661)
Perctarit ja Godepert (661–662)
Grimoald (662–671)
Garibald (671)
Perctarit (671–688)
Alahis (688–689)
Cunincpert (688–700)
Liutpert (700–701)
Raginpert (701)
Aripert II (701–712)
Ansprand (712)
Liutprand (712–744)
Hildeprand (744)
Ratchis (744–749)
Aistulf (749–756)
Desiderius (756–774)

Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarit, jotka olivat myös Italian kuninkaita

Saksilainen dynastia

Saalilainen dynastia

Supplinburgin dynastia

Staufen (tai Hohenstaufen) dynastia

Welf dynastia

Staufen (tai Hohenstaufen) dynastia

Luxemburgien dynastia

Wittelsbachin dynastia

Luxembourgien dynastia

Habsburgien dynastia

Italian kuningaskunnan kuninkaat

Katso myös 
Savoijin kuningashuone

 
Italian historia
Valuva kuolema (vuoden 1988 elokuva)

Valuva kuolema (The Blob) on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva, jonka on ohjannut Chuck Russell. Elokuva on uudelleenfilmatisointi samannimisestä vuoden 1958 elokuvasta. Pääosissa esiintyvät Kevin Dillon, Shawnee Smith ja Donovan Leitch. Elokuvan keston on 95 minuuttia.

Juoni
Elokuva sijoittuu Abbevillen kaupunkiin, Louisianaan.

Omituinen meteoriitti putoaa metsään ja paikalla ollut vanha mies tutkii asiaa. Vanha mies koittaa meteoriittia kepillä ja meteoriitin sisältä tulee omituinen limamassa joka tarttuu vanhan miehen käteen. Vanha mies alkaa juosta ympäriinsä hysteerisesti ja törmää nuoreen kapinalliseen nimeltä Brian Flagg. Vanha mies yrittää lyödä kättään irti kirveellä, mutta Brian estää häntä. Vanha mies törmää autoon, jonka kyydissä ovat Paul Taylor ja Meg Penny. He vievät vanhan miehen sairaalaan ja Brian poistuu paikalta. Kun Paul on hakemassa Megille juotavaa hän näkee vanhan miehen ja huomaa jonkin olevan vialla. Paul hakee tohtorin. Tohtori ottaa peitteen pois vanhan miehen päältä ja huomaa että vanhasta miehestä on vain puolet jäljellä. Paul menee soittamaan seriffille, mutta limamassa (joka on nyt kasvanut suuremmaksi) hyökkää Paulin kimppuun. Meg kuulee Paulin huutavan ja juoksee nähdäkseen mitä on tekeillä. Meg kirkaisee nähdessään limamassan sulattavan Paulia. Meg yrittää auttaa vetämällä Paulia kädestä mutta käsi irtoaa ja Meg törmää seinään. Kun Meg on tajuton, limamassa pakenee sairaalasta. Meg palatessa tajuihinsa seriffi on jo paikalla. Seriffi ei kuitenkaan usko kun Meg puhuu valtavasta massasta syömässä ihmisiä vaan syyttää kuolemista Brian Flaggia. Sillä välin limamassa hyökkäilee ihmisten kimppuun ympäri kaupunkia.

Vastaanotto
Video-opas vuodelta 1994 luonnehtii elokuvaa camp-tyyliä tavoittelevaksi uusintaversioksi vuoden 1958 scifi-helmestä ja antaa sille yhden tähden viidestä.

Lähteet

Rooleissa

Aiheesta muualla
 
 
 Leffatykki.com

Yhdysvaltalaiset tieteiskauhuelokuvat
Vuoden 1988 yhdysvaltalaiset elokuvat
Chuck Russellin ohjaamat elokuvat
Yhdysvaltalaiset uudelleenfilmatisoinnit
Elokuvat avaruusolennoista
Henrik VI (Saksa)

Henrik VI (1165–1197) oli Saksan kuningas 1190–1197 ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari vuosina 1191–1197. Hän oli Fredrik I Barbarossan poika ja Fredrik II:n isä. Henrik hankki merkittävän varallisuuden lunnaina saatuaan Englannin kuninkaan Rikhard Leijonamielen vangikseen. Lunnasrahoilla hän perusti voimakkaan armeijan, jolla valloitti Italian eteläosat. Hän yritti tehdä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariudesta perinnöllisen, mutta ei onnistunut, ja niinpä hänen seuraajakseen kruunattiin Otto IV.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijat
Vuonna 1165 syntyneet
Vuonna 1197 kuolleet
Tethysmeri

Tethysmeri oli muinainen Lauraasian ja Gondwanamantereen erottanut meri. Sen läntisin osa vastasi nykyistä Karibianmerta, ja keskiosasta on sen suuresti kavennuttua muodostunut nykyinen Välimeri. Nämä ovat kuitenkin jääneet kauas toisistaan Amerikan mannerlaatan vähitellen siirtyessä kauas länteen. Tethysmeren itäosa sulkeutui Intian ja Arabian liukuessa kiinni Aasiaan. Nykyään Tethysmeren pohjakerrostumia voi löytää jopa Himalajalta, minne ne nosti mannerlaattojen liikehdintä.

Tethysmeri alkoi muotoutua noin 250 miljoonaa vuotta sitten myöhäisellä permikaudella, kun Pangean jättiläismanner alkoi hajota Gondwanaksi ja Lauraasiaksi. Tethysmerestä tuli yhtenäinen idästä länteen ulottuva putki viimeistään 170 miljoonaa vuotta sitten. Putki leveni valtavaksi viimeistään 140 miljoonaa vuotta sitten. Liitukaudella varsinkin 135–100 miljoonaa vuotta sitten Tethysmeren kautta kiertävä lämmin merivirta lämmitti Maata. Liitukauden alussa Tethysmeri oli lähellä päiväntasaajaa. 

Tethysmeri hajosi kenotsooisen maailmankauden puolivälissä, kun Arabia ja Intia liukuivat Aasiaan kiinni. Lopullisesti Tethysmeri sulkeutui mioseenin epookin keskivaiheilla noin 14–13 miljoonaa vuotta sitten. Tällöin Afrikan laatta törmäsi Euraasian laattaan. Tämä siirsi päiväntasaajan seuduilla kiertävän merivirran etelään, mikä viilensi maapallon ilmastoa huomattavasti. Keskilämpötila aleni ehkä noin 3 astetta.

Katso myös 
 Paratethys

Muinaiset meret
Lauraasia

Lauraasia oli muinainen Pohjois-Amerikasta, Grönlannista, Euroopasta ja Aasiasta muodostunut manner, joka syntyi jättimanner Pangean hajotessa noin 200–175 miljoonaa vuotta sitten. Lauraasian eteläpuolella oli Tethysmeren, esivälimeren, erottamana muun muassa Etelä-Amerikasta, Afrikasta ja Etelämantereesta koostunut Gondwana.

Lauraasia alkoi hajota Pohjois-Amerikaksi ja Euraasiaksi noin 200 miljoonaa vuotta sitten, mutta Pohjois-Atlantti oli kapea vielä 65 miljoonaa vuotta sitten liitukauden päättyessä. Vasta 30 miljoonaa vuotta sitten alkoi Pohjois-Atlantti merkittävästi leventyä.

Muinaiset mantereet Jättiläismantereet
Akaasiat

Akaasiat eli akasiat (Acacia) on kasvisuku, johon kuuluu lämpimässä ilmastossa viihtyviä puita ja pensaita. Sen kuvasi Carl von Linné Afrikassa jo vuonna 1773. Sukuun kuuluu noin 1 300 lajia, joista 950 elää luonnonvaraisina Australiassa. Akaasiat voidaan käsittää yhtenä isompana sukuna tai jakaa pienemmiksi suvuiksi, joita ovat pajuakaasiat (Acacia), palloakaasiat (Vachellia) ja tähkäakaasiat (Senegalia).

Akaasian kukissa on hyvin pienet terälehdet, mutta verholehdet ovat usein näyttävät, ja ne tekevät kukinnoista pallomaisen pajunkissan näköisiä. Mimosan nimellä myydään kukkakaupoissa kulta-akaasian ja hopea-akaasian oksia, joissa on keltaiset palleroiset kukinnot.

Afrikan savannilla akaasia on valtapuu, ja akaasian lehdet ovat muun muassa kirahvin pääravintoa.

Akaasian puuaines on kovaa ja hyvin kestävää, ja sitä käytetään puusepänteollisuudessa. Monien lajien maitiaisnesteellä on kosmeettista tai lääketieteellistä käyttöä. Muun muassa arabikumi tehdään akaasian (Acacia arabica) maitiaisnesteestä.

Lajeja 
 Acacia abyssinica – etiopianakaasia
 Acacia adenocalyx – tanganakaasia
 Acacia aneura – keihäsakaasia
 Acacia auriculiformis – korva-akaasia
 Acacia baileyana – kulta-akaasia
 Acacia bussei – hiiliakaasia
 Acacia catechu – rohtoakaasia
 Acacia cyclops – kyklooppiakaasia
 Acacia dealbata – hopea-akaasia
 Acacia dolichocephala – toppa-akaasia
 Acacia drepanolobium – huiluakaasia
 Acacia ehrenbergiana – matoakaasia
 Acacia erioloba – kirahviakaasia
 Acacia farnesiana – tuoksuakaasia
 Acacia gerrardii – harmoakaasia
 Acacia karroo – karrooakaasia
 Acacia lahai – neula-akaasia
 Acacia longifolia – pajuakaasia
 Acacia mearnsii – parkkiakaasia, mearnsinakaasia, nystyakasia
 Acacia melanoxylon – mustapuuakaasia
 Acacia mellifera – mesiakaasia
 Acacia nigrescens – ryhmyakaasia
 Acacia nilotica – hartsiakaasia, niilinakaasia
 Acacia paradoxa – harja-akaasia
 Acacia penninervis – hikkoriakaasia
 Acacia polyacantha – tähkäakaasia
 Acacia saligna – siniakaasia
 Acacia senegal – kumiakaasia
 Acacia seyal – sudaninakaasia
 Acacia tortilis – kierreakaasia
 Acacia tortilis subsp. raddiana – vadikierreakaasia
 Acacia tortilis subsp. tortilis – savannikierreakaasia
 Acacia verticillata – kiehkura-akaasia
 Acacia xanthophloea – kuumeakaasia, keltakuoriakaasia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 ITIS: Acacia 
 United States Department of Agriculture (USDA): Acacia 
 Flora of China: Acacia 
 Pherobase: Floral volatiles of Genus Acacia 

Puut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Akileijat

Akileijat (Aquilegia) on leinikkikasveihin kuuluva kasvisuku, jossa on 60–70 monivuotista kasvia, joista useita kasvatetaan koristekasveina kukkiensa takia. Akileija on perinteinen perennakasvi mm. englantilaisessa ja suomalaisessa puutarhassa. Niiden kukat ovat kellomaiset, ja niissä on pitkät kannukset. Suomessa tavataan paikoin mahdollisesti puutarhoista karannutta lehtoakileijaa.

Kasvisuvun nimi tulee latinan sanasta aquila, joka tarkoittaa kotkaa. Tämä viittaa kukkien kynsimäisiin kannuksiin.

Mytologiassa akileija omistettiin germaanien rakkauden jumalattarelle Freijalle. Keskiajan taiteessa siitä tuli yksi Neitsyt Marian tunnuksista. Akileijaa on käytetty lääkekasvina keltataudin ja sappivaivojen hoitamiseen.

Lajeja 
Suomessa kasvatetaan ainakin näitä lajeja. Lajit risteytyvät helposti keskenään.
 alppiakileija Aquilegia alpina
 jaloakileija Aquilegia Cultorum-Ryhmä
 japaninakileija Aquilegia flabellata
 kanadanakileija Aquilegia canadensis
 kotkanakileija Aquilegia glandulosa
 kulta-akileija Aquilegia chrysantha
 lapinakileija Aquilegia 'Olympia'
 lehtoakileija Aquilegia vulgaris
 perhoakileija Aquilegia glandulosa var. jucunda
 tuliakileija Aquilegia formosa

Muita viljeltyjä lajeja:
 sysiakileija (Aquilegia atrata)
 pisara-akileija (Aquilegia bertolonii)
 purppura-akileija (Aquilegia buergeriana)
 kirjoakileija (Aquilegia discolor)
 nukkeakileija (Aquilegia ecalcarata)
 kivikkoakileija (Aquilegia einseleana)
 tuoksuakileija (Aquilegia fragrans)
 jugoslavianakileija (Aquilegia grata)
 haukanakileija, vuoriakileija (Aquilegia longissima)
 mantšurianakileija, mantsurianakileija (Aquilegia oxysepala)
 kääpiöakileija (Aquilegia saximontana)
 kallioakileija (Aquilegia scopulorum)
 siperianakileija (Aquilegia sibirica)
 meksikonakileija (Aquilegia skinneri)
 dahurianakileija (Aquilegia viridiflora)
 viiniakileija (Aquilegia atrovinosa) 
 kazakstaninakileija (Aquilegia lactiflora)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Akileijat – Aquilegia
 Funet: Akileijat (Aquilegia)
 Den virtuella floran: Aklejor (Aquilegia L.) 
 ITIS: Aquilegia 
 United States Department of Agriculture (USDA): Aquilegia 
 Flora of China: Aquilegia
Marat Izmailov

Marat Nailevitš Izmailov (, s. 21. syyskuuta 1982 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Kansallisuudeltaan hän on tataari.

Izmailov pelasi pitkään Venäjän pääsarjassa Lokomotiv Moskovan joukkueessa. Aikaisemmin hän pelasi seuran kakkosjoukkueessa mutta nousi edustusjoukkueeseen vuonna 2001. Kaudella 2007–2008 hän pelasi lainalla lissabonilaisessa Sportingissa. Venäjän maajoukkueessa Izmailov debytoi jo 18-vuotiaana ja pelasi joukkueessa myös muun muassa vuoden 2002 MM-turnauksessa ja vuoden 2004 EM-turnauksessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Marat Izmailov Sportingin sivustolla 

Venäläiset jalkapalloilijat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Train of Thought


Train of Thought on progressiivisen metalliyhtyeen Dream Theaterin seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2003. Sisältö on huomattavasti raskaampaa kuin Dream Theaterin aiempi tuotanto, mikä ei ollut monien yhtyeen vanhojen fanien mieleen, mutta toi sille uusia ihailijoita. Albumilta on julkaistu single ”As I Am”. ”Stream of Consciousness” on levyn ainoa instrumentaalikappale. Kappale ”This Dying Soul” jatkaa edellisen albumin Six Degrees of Inner Turbulence kappaleen ”The Glass Prison” aloittamaa saagaa, joka kertoo rumpali Mike Portnoyn alkoholismista. Teema jatkuu vielä yhtyeen Octavarium-albumin kappaleessa ”The Root of All Evil”, albumin Systematic Chaos kappaleessa ”Repentance” ja päättyy Black Clouds & Silver Linings -albumin kappaleeseen "The Shattered Fortress". Kaikki nämä kappaleet sisältävät samantyyppisiä melodioita ja lyriikoita.

Albumi alkaa samalla äänellä mihin edellinen Six Degrees of Inner Turbulence loppui.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltäneet John Myung, John Petrucci, Mike Portnoy ja Jordan Rudess, ellei toisin mainittu.

IV. Reflections of Reality (Revisited)
V. Release

Kokoonpano 
 James LaBrie – laulu
 John Petrucci – kitarat
 Jordan Rudess – kosketinsoittimet
 John Myung – basso
 Mike Portnoy – rummut

+

Eugene Friesen – sello kappaleessa 5

Arvostelut 
 Allmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Train of Thought Discogsissa 

Vuoden 2003 albumit
Dream Theaterin albumit
Apu (lehti)

Apu on vuonna 1933 perustettu, viikoittain ilmestyvä A-lehtien perhe- ja yleisaikakauslehti. Sen vastaava päätoimittaja on Iina Artima-Kyrki. Avun lukijamäärä Kansallisen Mediatutkimuksen (KMT 2020) mukaan on 305 000 ja kokonaistavoittavuus 416 000.

Historiaa 
Apu perustettiin lamavuonna 1933 työttömien avustamiseksi. Lehden perustivat Aune ja Yrjö Lyytikäinen. Ensimmäinen numero ilmestyi 19. helmikuuta 1933 ja myytiin loppuun saman päivän aikana. Lehden myyjinä oli vain työttömiä.

Lehden levikki on 168 780 (2010), levikin lasku on ollut jyrkkä, sillä vielä vuonna 2001 levikki oli noin 255 000. Levikin ja lukijamäärän kehitys on ollut lähes identtinen toisen perhelehden Seuran kanssa jo vuosikymmeniä. Vuonna 1970 Avulla  oli 1,45 miljoonaa lukijaa, Seuralla 1,21 miljoonaa; vuonna 1993 Seura oli suurempi 1,24 miljoonalla lukijalla Avun 1,14 miljoonaa vastaan.  

Apu tunnetaan muun muassa kolumneistaan, Nitrodisko-kaskupalstastaan, ristikoista ja jokaviikkoisesta Missä Jallu luuraa? -lukijakilpailusta.

Jokaisen kuukauden ensimmäinen numero on Suur-Apu, jossa on Avun perussisällön lisäksi 24 sivua enemmän asiaa päivänpolttavista aiheista.

Apu-tuoteperheen muut lehdet ovat Apu Terveys, Apu Juniori, ApuRistikot, ApuKrypto ja Apu Luonto.

Apu-lehden päätoimittajat 
 Yrjö Lyytikäinen 1933–1956
 Aune Lyytikäinen 1956–1958
 Matti Lyytikäinen 1958–1962
 Pauli Myllymäki 1962–1965
 Olli Lyytikäinen 1965–1967
 Tuomo Keko 1967–1969
 Eero Sauri 1969–1975
 Hannu Parpola 1975–1978
 Jukka Miettinen 1978–1983
 Veli-Antti Savolainen 1983–1985
 Matti Saari 1985–1989
 Jorma K. Virtanen 1989–1995
 Markku Veijalainen 1995–1999
 Matti Saari 1999–2011
 Marja Aarnipuro 2011–

Toimittajia 
Ritva-Liisa ”Ippa” Relander, toimituspäällikkö, Avussa 1949–1995
Veikko Ennala (1950–1960-luku)
Matti Jämsä (1953–?)
Arto Paasilinna (1968–1970)
Kaarina Helakisa (1969–1972)
Heikki Hietamies (1979–)
Juha Numminen (erikoistoimittaja 1984–1988, toimittaja 1998–2003)
Juha Itkonen
Markku Rautonen
Eve Hietamies

Kolumnisteja 
Heidi Hautala
Paavo Lipponen – satraappi-kohu Avun kolumnista keväällä 2004 
Arto Paasilinna (1975–1988)
Yrjö Rautio
Ilmari Turja
Juha Väätäinen (1970-luku)
Aarno Laitinen Pakinoitsija Tämä hetki (viimeinen sivu lehdessä nimim. Naisten saunassa)
Jarmo Mäkelä
Vexi Salmi
Klaus W. Karlsson, pitkäaikainen lääkärin neuvontapalstan pitäjä

Lähteet

Aiheesta muualla 
 A-lehdet: Apu 
 Lehden kotisivut
 Ylen Elävä arkisto: Suurlehden kulissien takana – Avun esittelyfilmi vuodelta 1956

Suomalaiset yleisaikakauslehdet
Media-alan tuotemerkit