joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pavel Orlov

Pavel Dmitrijevitš Orlov (21. tammikuuta 1904 – 14. syyskuuta 1989) oli neuvostoliittolainen diplomaatti, joka toimi lähettiläänä Helsingissä huhti-kesäkuussa 1941. Hän osallistui Suomen kanssa vuonna 1944 käytyihin aseleponeuvotteluihin ja toimi vuosina 1944–1945 liittoutuneiden valvontakomission poliittisena neuvonantajana. Orlov toimi uudestaan lähettiläänä Helsingissä 18. elokuuta 1944 – 14. elokuuta 1946.

Pavel Orlov toimi vuosina 1939–1941 Neuvostoliiton ulkoasiain kansankomissariaatin Skandinavian maiden osaston vastaavana. Vuoden 1941 huhtikuun 11. päivän ja toukokuun 9. päivän välisen ajan hän toimi valtuutettuna Neuvostoliiton edustajana Suomessa sekä sen jälkeen 22. kesäkuuta 1941 saakka täysivaltaisena Neuvostoliiton lähettiläänä (suurlähettiläänä) Suomessa. Vuosina 1941–1943 hän toimi Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissariaatin ensimmäisen Euroopan osaston vastaavana sekä 1943–1944 Neuvostoliiton Lontoon suurlähetystön neuvonantajana. Vuonna 1944 Orlov oli siirtynyt Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissariaatin viidennen Euroopan osaston vastaavaksi sekä toimi Moskovan välirauhan aikana 18. elokuuta 1944 – 14. elokuuta 1946 Neuvostoliiton Helsingin suurlähettiläänä.

Vuodesta 1946 vuoteen 1948 Orlov toimi Neuvostoliiton ulkoasiainministeriön kolmannen Euroopan osaston apulaisjohtajana, vuosina 1948–1952 kolmannen Euroopan osaston apulaisjohtajana ja johtajana ja vuosina 1952–1955 Neuvostoliiton ulkoasiainministeriön keskushallinnon virkamiehenä. Hän toimi 1955–1957 Neuvostoliiton valtuuskunnan edustajana neuvostoliittolais-iranilaisessa sekakomissiossa, joka käsitteli maiden rajojen demarkaatio- ja redemarkaariolinjoja. Vuosina 1957–1959 hän oli Neuvostoliiton Bonnin suurlähettiläs ja 1959 Neuvostoliiton ulkoasiainministeriön neuvos ja lopuksi 1960–1966 maailman työjärjestön pääsihteerin erityisavustaja.

Neuvostoliittolaiset poliitikot
Neuvostoliiton suurlähettiläät
Vuonna 1904 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
The Great Day of Wrath

The Great Day of Wrath on suomalaisen black metal -yhtye Impious Havocin esikoisalbumi. Se julkaistiin vinyylinä vuonna 2002, CD-levynä ja kasettina vuonna 2004 ja uudelleen kasettina vuonna 2006.

Vinyylillä levymerkkinä toimii Sombre Records, CD-levyllä Aphelion Productions ja kasetilla vuonna 2004 Total Holocaust Records. Vuoden 2002 ja 2004 julkaisujen painokset on rajattu 350 kappaleeseen. Vuonna 2006 Ravenheart julkaisi kasettipainoksen uudelleen ja sen painos rajattiin 500 kappaleeseen. Albumin on tuottanut Impious Havoc.

Vuoden 2006 kasettijulkaisu sisältää vuonna 2003 nauhoitetun Mayhemin levyltä De Mysteriis Dom Sathanas kappaleen "Funeral Fog", jota ei esiinny muilla painoksilla.

Kappaleet 
 Created By Void
 Rape of the Holy
 End of Mankind
 Plague and Death
 God of the Weak
 Uncreation I
 Uncreation II
 Destruction Awaits
 Funeral Fog  * (Mayhem cover)
( * = vain RavenHeartin vuonna 2006 julkaisemalla 500 painoksen kasetilla)
 

Vuoden 2002 esikoisalbumit
Impious Havocin albumit
Soluväliaine

Soluväliaine (, lyh. ECM) ympäröi monisoluisten eliöiden soluja. Soluväliaineen tehtävinä on muun muassa suojata soluja, välittää solujen välisiä viestejä ja liittää solut toisiinsa. Soluväliaine voi muodostaa myös erikoisrakenteita kuten tyvikalvon, joka liittää esimerkiksi ihossa epiteelisolut alla olevaan sidekudokseen. Soluväliaineen tärkeitä rakenteita ovat sen lukuisat rakenneproteiinit, jotka muodostavat erilaisia syy- tai verkkorakenteita. Soluväliaineen rakenneproteiineja ovat muun muassa lamiinini ja kollageeni, mutta ne vaihtelevat eri kudostyyppien mukaan. Lisäksi soluväliaineessa on nestettä, jota kutsutaan interstitiaalinesteeksi eli kudosnesteeksi. Kudosneste käsittää noin 16 % kehon painosta.

Soluväliaine eri kudoksissa

Epiteelikudoksessa soluväliainetta on pääasiassa vain tyvikalvossa, joka liittää epiteelisolut alla olevaan sidekudokseen. Tyvikalvon ja sen viereisten epiteelisolujen välille muodostuu liitoksia, joita kutsutaan hemidesmosomeiksi.

Sidekudoksessa soluväliaine koostuu nestemäisestä osasta sekä kollageeni-, kimmo- ja verkkosäikeistä, joiden lomassa on glykosaminoglykaaneja. Glykosaminoglykaanit ovat polysakkaridiketjuja, jotka voivat olla liittyneenä proteiiniytimeen. Tällöin niitä kutsutaan proteoglykaaneiksi. Kollageenisyyt antavat sidekudokselle vetolujuutta, verkkosäikeet tukevat yksittäisiä soluja ja kimmosäikeet mahdollistavat kudoksen venytyksen. Löyhässä sidekudoksessa on vain vähän kimmo- ja kollageenisyitä. Tiiviin sidekudoksen soluväliaine puolestaan sisältää suuren määrän kollageenisyitä.

Lasirustossa on lähinnä tyyppi II:n kollageenisyitä ja proteoglykaania.

Elastisessa rustossa on tyyppi II:n kollageenisyiden lisäksi paljon kimmoyitä.

Luukudoksen varhainen soluväliaine koostuu lähinnä kollageenisyistä, mutta osteoblastit aiheuttavat melko pian kalsiumhydroksiapatiittisakan muodostumisen kollageenisyiden sekaan. Mineralisoitumisen jälkeen suurin osa luukudoksen soluväliaineesta on kalsiumhydroksiapatiittia.

Solubiologia
Keskiolut

Keskiolut on Suomessa käytettävä nimitys keskivahvalle oluelle, jossa on vähintään 2,9, mutta enintään 4,7 tilavuusprosenttia alkoholia. Keskiolut on ollut Suomen suosituin alkoholijuoma siitä lähtien, kun sitä on saanut myydä elintarvikeliikkeissä. Pääosa kotimaisista keskioluista on vaaleita lageroluita, ja suosituimpia merkkejä ovat muun muassa Karhu, Koff, Lapin Kulta, Karjala, Olvi ja Sandels.

Historiaa 

Vuoden 1969 alussa Suomessa voimaan astunut keskiolutlaki antoi oikeuden myydä keskiolutta elintarvikeliikkeissä. Siitä lähtien keskiolut on pysynyt maan suosituimpana alkoholipitoisena juomana.

Vuoden 1969 jälkeenkin jälkeen kunnat saivat päättää, saako keskiolutta myydä kunnan alueella olevissa kaupoissa. Kieltokuntia oli aluksi runsaasti, mutta niiden määrä väheni. Viimeiset kunnat hyväksyivät myynnin vasta 1990-luvun alussa, esimerkiksi Ranua.

Sleepy Sleepers levytti vuonna 1981 kappaleen ”Kaljaa kioskeihin” (Levyraati-levylle). Tuohon aikaan pidettiin mahdottomana, että keskiolutta voisi ostaa kioskeista. Myöhemmin keskiolut tuli kuitenkin myyntiin kioskeihin.

Vuodesta 1988 vuoteen 1994 veroluokan III-oluen vahvuus oli vähintään 3,8, mutta enintään 4,7 tilavuusprosenttia alkoholia. Laki tunsi myös II-veroluokan oluen, jonka alkoholipitoisuus oli 2,9 ja 3,7 tilavuusprosentin välillä, mutta sellaista ei Suomessa valmistettu.

Alkoholiverolaki tuli voimaan 1994. Tällä lailla kumottiin oluen veroluokat. Sen jälkeen kaikki oluet, joiden alkoholipitoisuus on vähintään 2,9, mutta enintään 4,7 tilavuusprosenttia, ovat olleet lain mukaan keskioluita.

Kritiikkiä 

2000-luvulla on ehdotettu keskioluen palauttamista Alkoon. Alkoholilla on vaikutusta valtaosaan työikäisten kuolemista ja henkirikoksista. Alkoholismin on todettu lähtevän usein liikkeelle päivittäisestä keskioluen käytöstä. Tutkimuksen mukaan vuosittain noin 350 suomalaista välttyisi alkoholin aiheuttamalta ennenaikaiselta kuolemalta. Liikenteessä taas kuolee vuosittain noin 300 suomalaista.

Ruotsi 

Ruotsissa otettiin IIB-tyypin olut eli mellanöl myyntiin ruokakaupoissa ennen Suomea 1. lokakuuta 1965, ja se poistettiin 1. heinäkuuta 1977 alkoholihaittojen vuoksi. Mellanölin alkoholipitoisuus sai vaihdella välillä 3,6–4,5 painoprosenttia. Samanvahvuinen juoma otettiin käyttöön ravintoloissa ja viinakaupoissa 1. heinäkuuta 1992 merkinnällä veroluokka III, ja siitä käytettiin nimitystä ”öl av mellanölstyp” (keskioluttyyppinen olut). Veroluokka on poistettu 1. tammikuuta 1998.

Katso myös 
 Oluen verotus

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Keskiolut 3,5 prosenttiseksi? – RKP laimentaisi Uusi Suomi. 29.4.2011.
 Tutkijat uskovat keskioluen myyntirajoitusten vähentävän kulutusta Yle Uutiset. 8.9.2011.
 Keskiolutta ei voi laimentaa Taloussanomat. 25.8.2011.
 Ylen Elävä arkisto: Miten olut ja limonadi päätyvät janoisten kurkkuihin?

Oluttyypit
Alkoholi Suomessa
Kanal 2

Kanal 2 () on virolainen televisiokanava, jonka omistaa Eesti Meedia. Kanavan ensimmäinen lähetys esitettiin 1. lokakuuta 1993.

Norjalainen Schibsted-mediakonserni tuli Kanal 2:n osakkeenomistajaksi vuonna 1995 ja konserni hankki kanavan kokonaan omistukseensa vuonna 2001. Schibsted omisti Kanal 2:n holding-yhtiönsä Eesti Meedian kautta, jonka yhtiön toimiva virolainen johto ja liikemies Margus Linnamäe ostivat Schibstediltä syksyllä 2013.

Lähteet 

Virolaiset televisiokanavat
Vuonna 1993 perustetut televisiokanavat
Orffit

Orffit (aiemmin Tohtori Orff & Herra Dalcroze) on suomalainen lastenmusiikkiyhtye. Se aloitti toimintansa vuonna 1996. Yhtyeessä kitaraa soittaa ja laulaa Kimmo Ojala, puhallinsoittimia Matti Pollari ja rumpuja Hannu Sepponen. He ovat myös tehneet Pikku Kakkosen jaksoja sarjassa Laulujen osto ja Myyntiliike.

Jäsenet 
 Kimmo Ojala – kitara, laulu
 Matti Pollari – puhaltimet
 Hannu Sepponen – rummut

Diskografia

Tohtori Orff & Herra Dalcroze
 Kumma Sesse (1997)
 Hymykuoppaisella tiellä (1998)
 Muu vaara (2000)
 Täällä vartioin minä (2002)
 Umpikuja 5 (2003)
 Sumffaa (2005)
 Ihmekolmoset vauhdissa (2008)
 ABC - Kolmen pennun kokoelma (2010)

Orffit
 Puntari (2011)
 Kuinka Bumerangia heitetään (2013)

 Haloo Kalevala (2014)
 Pääjalkaiset (feat. Laitakaupungin orkesteri) (2017)
 Paketti (2019)
 Kummitädin kainalossa (2022)

Lähteet
 Yhtyeen kotisivut

Suomalaiset lastenmusiikkiyhtyeet
Ami Lovén

Ami Lovén, oik. Carl Armas August Lovén (26. elokuuta 1922 Hanko – 19. elokuuta 1982 Espoo) oli suomalainen iskelmälaulaja. Oli mukana myös kahdessa suomalaisessa elokuvassa. Hän toimi Kauko Käyhkön sijaisena Kipparikvartetissa vuosina 1970–1983. Lovén toimi myös Veikko Huuskosen yhtyeessä ja lauloi Reijo Kallion kanssa. Levytti myös nimimerkillä Antti Rautu.

Elokuvat 

Kaunis Kaarina (1955)
Pekka ja Pätkä salapoliiseina (1957)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Ami Lovén Pomus.netin tietokannassa

Suomalaiset iskelmälaulajat
Suomalaiset elokuvanäyttelijät
Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Pucca

Pucca on eteläkorealainen piirrossarja, jota esitetään Jetix- ja System-kanavilla. Sarjan on tuottanut Vooz.

Tarinassa tyttö nimeltä Pucca yrittää aina suudella poikaa, joka on ninja nimeltään Garu. Aina kun Garu luulee päässeensä pakoon, tyttö saa hänet kiinni ja suutelee tätä. Garu yrittää siis vältellä Puccan suudelmia. Garu on Puccan ihastus ja taitava ninja. Jokainen jakso kestää noin 5-10 minuuttia. Ohjelmissa Pucca on 10-vuotias, ja Garu 12-vuotias. Puccalla on myös vaaleanpunainen kissa, jonka nimi on Yani. Garulla on myös kissa, väriltään musta ja nimeltään Mio. Kissat rakastavat toisiaan.

Sarjasta on myös kehitetty lukuisia oheistuotteita.

Aiheesta muualla
 Virallinen Pucca-sivusto 
 Pucca Jetixin sivuilla
 Pucca Voozin sivuilla

Animaatiosarjat
Markku Lumio

Markku Mikael Lumio (s. 26. huhtikuuta 1960 Jämsä) toimi Vaasan kaupunginjohtajana vuosina 2001–2011. Hän on toiminut Kauhavan kaupunginjohtajana 1. tammikuuta 2015 alkaen. Hän opiskeli oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistossa vuosina 1978–1983. Aiemmin hän toimi Kokoomuksen riveissä Jyväskylän kunnallispolitiikassa, muun muassa kaupunginhallituksen puheenjohtajana vuosina 1997–1999. Vuosina 2011–2012 Lumio oli Vaasan yliopiston yhteiskuntasuhteiden kehittämispäällikkönä.

Lumion Vaasan kaupunginjohtajakaudelle ajoittuivat Vaasan asuntomessut vuonna 2008. Toimiessaan Vaasan kaupunginjohtajana Lumio hyväksyi laskuja, joissa hän oli itse hyödykkeen vastaanottajana. Lumiota epäiltiin virkavelvollisuuden rikkomisesta. Lumio kiisti laittomuudet. Lumio ei saanut syytettä virkavelvollisuuden rikkomisesta, vaikka kihlakunnansyyttäjä Peter Levlinin mukaan Lumio oli todennäköisin syin syyllistynyt tekoon.

Lumio ilmoitti 1. helmikuuta 2011 jättävänsä Vaasan kaupunginjohtajan tehtävänsä luottamuspulan takia. 10. marraskuuta 2014 Lumio valittiin Kauhavan kaupunginjohtajaksi. Hän voitti istuvan kaupunginjohtajan Harri Mattilan äänin 33–10.

Kesäkuussa 2022 Lumio irtisanoutui Kauhavan kaupunginjohtajan tehtävästä. Kauhava oli perustanut tilapäisen valiokunnan selvittämään Lumion mahdollista irtisanomista tai siirtämistä muihin tehtäviin, koska tätä epäiltiin naisiin kohdistuneesta häirinnästä. Kunta maksoi Lumiolle erokorvauksena puolen vuoden palkan.

Syyskuussa 2022 Lumio valittiin Kaskisten määräaikaiseksi kaupunginjohtajaksi.

Lähteet 

Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Jyväskylän kaupunginvaltuutetut
Vaasan pormestarit ja kaupunginjohtajat
Kauhavan kunnan- ja kaupunginjohtajat
Kaskisten pormestarit ja kaupunginjohtajat
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Itse (albumi)


Itse on dark metal -yhtye Ajattaran vuonna 2001 julkaistu esikoisalbumi.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Pasi Koskinen.

Kokoonpano 
 Ruoja - laulu, kitara
 Samuel Lempo - kitara
 Atoni - basso
 Akir Kalmo - koskettimet
 Malakias - rummut

Arvostelut 
 Metalliluola: 9–/10
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2001 esikoisalbumit
Ajattaran albumit
Tuomo Valtosen tuottamat albumit
Kuolema (albumi)


Kuolema on dark metal -yhtye Ajattaran toinen studioalbumi, joka julkaistiin 24. maaliskuuta 2003. Se ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan sijalle 18.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet on kirjoittanut Pasi Koskinen.

Kokoonpano 
 Ruoja – laulu, kitara, koskettimet
 Atoni – basso
 Malakias – rummut

Tuotanto 
 Tuomo Valtonen – äänittäjä, miksaaja
 Mika Jussila – masteroija (Finnvox)

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 
 Metalreviews.com: 83/100
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2003 albumit
Ajattaran albumit
Jukka Toivola (juoksija)

Jukka Olavi Toivola (7. syyskuuta 1949 Liperi – 27. toukokuuta 2011 Pori) oli suomalainen maratonjuoksija ja kemianopettaja. Toivola edusti urallaan Liperin Taimea, Joensuun Katajaa, Turun Urheiluliittoa, LSD Oulua ja Porin Tarmoa. Koulutukseltaan Toivola oli kemisti ja hän opetti kemiaa Porin ammattiopistossa. Jukka Toivolan poika Pekka Toivola on kansallisen tason kestävyysjuoksija.

Urheilu-ura
Toivola juoksi ensimmäisen maratoninsa vuonna 1973 aikaan 2.17.26. Toivola osallistui Montrealin olympialaisten maratonille ja sijoittui 27:nneksi. Loukkaantumiset estivät hänen osallistumisen vuoden 1978 Prahan Euroopan mestaruuskilpailuihin ja vuoden 1980 Moskovan olympialaisiin. Vuonna 1979 Toivola voitti ensimmäistä kertaa järjestetyn Tukholman maratonin ja sijoittui toiseksi New Yorkin maratonilla vuonna 1981. Toivola osallistui myös vuoden 1982 Ateenan Euroopan-mestaruuskilpailuihin ja sijoittui viidenneksi.

Toivola piti pitkään hallussaan maratonjuoksun Suomen ennätystä. Suomen Urheiluliiton vahvistama tulos oli 2.11.35, jonka hän juoksi vuonna 1983 New Yorkin maratonilla missä hän sijoittui kymmenenneksi. Janne Holmén alitti Toivolan ajan Rotterdamin maratonilla 2008 juostuaan 2.10.46.

Urallaan Toivola juoksi 61 maratonia. Näistä nopein aika 2.10.52 syntyi vuonna 1981 New Yorkin maratonilla. Tuloksellaan Toivola sijoittui toiseksi, mutta ennätykseksi aikaa ei hyväksytty, koska maratonreitti oli 150 metriä liian lyhyt.

Sairaus ja kuolema
Vuonna 2007 Toivolalla todettiin liikehermoja rappeuttava ALS-tauti. Toivola kuoli toukokuussa 2011.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Suomalaiset kestävyysjuoksijat
Vuonna 1949 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Phil Laak

Philip Courtney ”Unabomber” Laak (synt. 8. syyskuuta 1972 Dublin) on irlantilais-amerikkalainen pokeriammattilainen. Nykyään hän asuu San Franciscossa, Kaliforniassa.

Laak voitti World Poker Tourin kutsukilpailun helmikuussa 2004. Tämän lisäksi hän on ollut finaalipöydässä kahdesti (toisen tuotantokauden Battle of Champions ja 2005 Five Diamond World Poker Classic). Vuonna 2005 World Series of Pokerissa (WSOP) hän sijoittui toiseksi $2,500 Pot limit Hold ’em -kilpailussa Johnny Chanin jälkeen.

Laak on pelannut television pokeriohjelmissa High Stakes Poker ja Poker After Dark. Hän seurustelee WSOP-rannekkeen voittaneen näyttelijän Jennifer Tillyn kanssa. Lempinimensä Laak on saanut siitä, että muistuttaa käyttämässään hupparissa Theodore ”Unabomber” Kaczynskia.

Kesäkuussa 2009 Phil Laakin turnausansiot ylittivät 1,4 miljoonaa dollaria.

Yhdessä ystävänsä pokeriammattilainen Antonio Esfandiarin kanssa Laak esiintyy televisiosarjassa I Bet You, jossa kaksikko lyö vetoa keskenään erilaisista haasteista.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Irlantilaiset pokerinpelaajat
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Heikki Salomaa

Heikki ”Hiski” Juhani Salomaa (17. elokuuta 1959 – 1. heinäkuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen muusikko ja näyttelijä. Tunnetuimmaksi hän tuli huumoriyhtye Lapinlahden Lintujen jäsenenä. Hän esiintyi kuitenkin Lapinlahden Lintujen sketsisarjojen lisäksi myös muutamissa elokuvissa, tunnetuimpana niistä ehkä Aki Kaurismäen Ariel. Janne Kuusen ohjaamassa elokuvassa Apinan vuosi Salomaa esitti pääroolin 1983. Elokuva perustui kirjailija Harri Sirolan esikoisromaaniin Abiturientti. Yhdessä Timo Erängön kanssa Salomaa oli toinen Lapinlahden Lintujen pääsanoittajista. Hän oli myös yksi yhtyeen perustajajäsenistä Erängön, ”Arvid” Kettusen ja Tapio Liinojan ohella. Salomaan aikana yhtye teki 12 levyä, joista viimeinen oli Kolmas jalka haudassa. Häneltä on julkaistu postuumisti novellikokoelma Pienet tarinat (toim. Jukka Lyytinen).

Salomaan perheeseen kuului vaimo Marjo ja poika Jussi. Salomaa kuoli sydänlihaksen laajentumisen aiheuttamaan sairauskohtaukseen.

Filmografia

Elokuvat
 Apinan vuosi (1983)
 V. Y. Vihdoinkin yhdessä (1986)
 Ariel (1988)
 Mestari (1992)
 10-07: L'affaire Zeus (1995)

TV-sarjat
 Seitsemän kuolemansyntiä (1988)
 Maailman kahdeksan ihmettä (1990)
 Kuudesti laukeava (1992)
 Lapinlahden Linnut -Show (1993)
 Lapinlahden Linnut! (1995)
 Kotikatu (1996)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 

Lapinlahden Lintujen jäsenet
Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset laulajat
Suomalaiset sanoittajat
Vuonna 1959 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Montauk

Montauk on kylä Long Islandilla, Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltiossa. Kylä kuuluu East Hamptonin kuntaan. Asukkaita on noin 4 000. Paikka on saanut nimensä montauk-intiaaneista. Tunnettuja paikkoja ovat muun muassa Montauk Beach ja paikallinen majakka.

Elokuva Tahraton mieli sijoittuu monin paikoin Montaukiin. Elokuvan päähenkilö Joel Barish tapaa siellä tyttöystävänsä Clementine Kruzynskin vuonna 2002 ja lähtee sinne junalla ystävänpäivänä 2004.

Aiheesta muualla 

New Yorkin kunnallishallinnottomat alueet
Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa

Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa () on Peter R. Huntin ohjaama James Bond -elokuva vuodelta 1969. Elokuva perustuu Ian Flemingin romaaniin Hänen majesteettinsa salaisessa palvelussa. Bond-sarjan kuudennessa osassa James Bondia esittää Sean Conneryn sijaan australialainen George Lazenby. Kuitenkin jo seuraavassa elokuvassa Timantit ovat ikuisia Connery palasi takaisin Bondin rooliin. Timothy Daltonin piti korvata Sean Connery James Bondina, mutta tämä kieltäytyi nuoreen ikäänsä (23 vuotta) vedoten ja teki Bond-debyyttinsä vasta 18 vuotta myöhemmin.

Juoni 
MI6:n agentti James Bond (George Lazenby) jatkaa Spectre-rikollisjärjestön johtajan, Ernst Stavro Blofeldin, etsimistä. Bond estää erästä naista tekemästä itsemurhaa, mutta nainen pakenee. Bond kiinnostuu naisesta ja päättää seurata tätä. Hän saa selville, että rikollisten jahtaaman naisen nimi on Tracy, oikealta nimeltään Teresa di Vicenzo (Diana Rigg). Teresan isä osoittautuu Marc-Ange Dracoksi (Gabriele Ferzetti), joka on eurooppalaisen rikollisjärjestön johtaja. Draco suostuttelee agenttia naimaan Teresan, ja lupaa vastapalvelukseksi kertoa Bondille tämän vihollisen, Ernst Stavro Blofeldin, olinpaikan.

Blofeld on perustanut Sveitsin Alpeille klinikan, jossa on ainoastaan naispotilaita. Bond saa pian selville, että Blofeldin tarkoituksena on viruksen avulla tuhota maailman talous. Bondin henkilöllisyys paljastuu ja hänet vangitaan. Bond pakenee suksilla ja saa peräänsä Blofeldin apureineen. Bondin pako jatkuu alhaalla kylässä ja siellä hän kohtaa jälleen Teresan. Teresa on isänsä avulla saanut tietää Bondin olinpaikan. Bond ja Teresa ajavat läpi lumimyrskyn erääseen rakennukseen. James kosii Teresaa. 

Seuraavana aamuna Blofeld apureineen saapuu kyseisen rakennuksen luo. Bond ja Teresa ovat jo lähteneet sieltä. Blofeld apureineen saa kaksikon kiinni rinteessä. Blofeld järjestää lumivyöryn ja Teresa joutuu SPECTRE:n vangiksi. Marc-Ange järjestää helikopterihyökkäyksen Blofeldin klinikalle, josta Teresa löytyy. Blofeld yrittää paeta kelkkarataa pitkin. Bond lähtee toisella kelkalla perään, mutta Blofeldin käsikranaatti heittää hänet radalta - hän kuitenkin selviää. Klinikka räjähtää ja Blofeldin apurit nitistetään. 

Bond ja Teresa menevät naimisiin. Häissä ovat vieraina myös MI6:n johtaja M (Bernard Lee), osaston sihteeri neiti Moneypenny (Lois Maxwell) ja varuste-expertti Q (Desmond Llewelyn). Bondin häämatka ei mene suunnitelmien mukaan: autolla ohi ajava Blofeldin kätyri, Irma Bunt (Ilse Steppat), ampuu Bondin vaimon Teresan, joka kuolee välittömästi. Hänen hautakivessään lukee: "Teresa Bond, meillä on aikaa ikuisesti".

Näyttelijät

Tapahtumapaikat 
 Portugali
 Piz Gloria, Saas-Fee ym., Sveitsi

Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Elokuva MGM:n sivuilla 
 
  

Vuoden 1969 brittiläiset elokuvat
James Bond -elokuvat
Brittiläiset toimintaelokuvat
Brittiläiset seikkailuelokuvat
Brittiläiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Peter R. Huntin ohjaamat elokuvat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ulla Olin-Nilson

Ulla Olin-Nilson (10. elokuuta 1920 Tenhola – 26. helmikuuta 2009) oli suomenruotsalainen kirjailija ja runoilija, joka muun muassa käänsi Aleksis Kiven Seitsemän veljestä ruotsiksi. Vuonna 1949 Olin-Nilson muutti Nässjöön, Ruotsiin.

Teokset 
 Vårbrytning (1939)
 Verklighetens idyller (1941)
 Mörk ligger jorden (1943)
 Havsfärd (1949)
 Dagövning (1959)
 De levandes mod (1972)
 Vintertvätt (1986)
 Medicinkopparnas förvandling (1987)
 Inte nu men nu (1989)
 Valda dikter (1989)
 Eftervärme (1990)
 Olga och Robert Rostedt (1991)
 Solen installerad (1992)
 Närmare dikt, till dig (1993)
 Försök till testamente (1995)
 Dröm om viktlöshet (1999)
 Oförklarligt lysande (2002)
 Vid en isrand (2003)

Palkintoja 
 Lybeckin palkinto 1944, 1973 
 Ferlinpalkinto 1992
 Samfundet De Nios Särskilda -palkinto 2001

Lähteet 

Suomalaiset runoilijat
Suomenruotsalaiset kirjailijat
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 2009 kuolleet
Kuusiluoto

Kuusiluoto on Tornion edustalla sijaitseva saari, joka on tällä hetkellä asumaton. Saareen aiottiin säilöä Outokummun ferrokromi- ja terästehtaan kuonajätettä, mutta suunnitelmasta luovuttiin. Kuusiluoto oli 1900-luvun alussa vireä sahayhdyskunta.

Historia

Kuusiluotoa ei näy vielä meren pinnan yläpuolella noin vuonna 1300, joten se on matala saari. Saari kuului 1629 perustettuun, isonjaon jälkeen 1/4 manttaalin kokoiseen Kunnarin tilaan. Vuonna 1852 Kunnarilla oli kaksi hevosta, kahdeksan lehmää, yksi nuori lehmä ja kymmenen lammasta ja maita myös mantereen puolella.

1900-luvun alusta Lapin sotaan – sahayhdyskunta

Vuonna 1899 erotettiin tilasta palsta Kuusiluodon sahaa varten, jonka raatimies Isak Kurt johtamansa Anders Kurt & Co:n nimissä oli ostanut pirkkiöläiseltä Nils Peter Kunnarilta. Saha aloitti toimintansa 1901. Paikka oli erinomainen, koska sekä Kemijoen että Torniojoen puita siellä voitiin sahata. Rosenlew-yhtiö laajentui pohjoiseen 1900-luvun alussa hankkimalla vuonna 1911 omistukseensa torniolaisen taloudellisissa vaikeuksissa olevan Anders Kurt & Co:n. Vuonna 1916 oli Kuusiluodon sahayhdyskunnan asukasmäärä 203 henkilöä. 

Yhteydet Kuusiluodosta hoidettiin erilaisilla erilaisilla laivoilla. Kuusiluodosta tuli Tornion ja Kemin välisen laivaliikenteen tärkeä pysähdyspaikka Röyttän ohella. Liikennettä hoitivat tällöin yksityisten omistamat laivat, jotka liikennöivät tyypillisesti toukokuu-lokakuun välisen ajan vuodesta. 1900-luvun alussa yhteyttä hoiti S/S Tornio ja myöhemmin S/S Pohjola ja S/S Saaristo. Laivojen liikenne jatkui aina Toisen maailmansodan alkuvuosiin asti. 

Lukukaudella 1942–1943 koulussa oli vielä 109 oppilasta. Vuonna 1933 saha oli siirtynyt Rosenlew-yhtiön haltuun. Röyttän sahan palo 1928 aiheutti sen, että tuotteiden kysyntä kasvoi. Talvisodan alkaessa työt taas hiljenivät sahalla ja 1944 Lapin sodan pyörteissä saksalaisen tykistön osuma sytytti tulipalon, joka tuhosi sahayhdyskunnan asunnot. Itse saha jäi tuotantokuntoiseksi, ja suuri määrä sahattua puutavaraa myös jäi myös saarelle.

Lapin sodan jälkeen sahaus lopetettiin. Sahattua puutavaraa käytettiin Tornionseudun jälkeenrakennustarpeisiin.

Sotien jälkeinen aika – autioitunut saari
Saarelle jäi paikallisen merivartioston käyttöön rakennuksia. Varsinaista pysyvää asutusta saarella ei enää ollut.

Kuusiluoto siirtyi osittain Outokummun käyttöön ferrokromitehtaan aloittaessa tuotantonsa 1968, jolloin syntyi kiista kuonan varastoinnista Kuusiluotoon ja päästämisestä mereen. Tilanne onneksi ratkesi Outokummun löydettyä menetelmän, jolla saatiin vältettyä jätteiden lasku mereen. Kuonajäteongelma tuli taas esille 1988, jolloin kuonavuori oli kasvanut niin suureksi, että osa siitä olisi pitänyt työntää aiemmin kaivettuun altaaseen. Tähänkin ongelmaan Outokumpu löysi osalle kuonasta ostajan ja loput varastoitiin tehtaan tontille. Ferrokromikuonan on todettu korkeimman hallinto-oikeuden päätöksellä olevan tuotetta eikä jätettä.

Viitteet 

Tornion saaret
Alatornion kylät
Diodor Jurjemäkeläinen

Pyhittäjä Diodor Jurjemäkeläinen, syntymänimeltään Diomid, on yksi Karjalan valistajiin luetuista ortodoksisista pyhistä. Hän vaikutti aluksi Solovetskin luostarissa, mutta myöhemmin itse perustamassaan Jurjemäen luostarissa.

Pyhittäjä Diodoria muistellaan ortodoksisessa kirkossa marraskuun 20. päivänä. Hänen elämäkertansa on kuitenkin sijoitettu ortodoksiseen kalenteriin kuolinpäivän marraskuun 27. päivän kohdalle.

Aiheesta muualla 

Ortodoksi.net / Pyhittäjä Diodor Jurjemäkeläinen

Karjalan valistajat
Koivuniemi (Helsinki)

Koivuniemi () on kirjailija Zachris Topeliuksen vanhuudenkotina tunnettu huvila Helsingin Östersundomissa, alkujaan Sipoon alueella. Koivuniemen tila lohkaistiin Östersundomin kartanosta Topeliuksen ostettua sen vuonna 1879.

Arkkitehti Wilhelm Linsénin suunnittelema puuhuvila rakennettiin vuosina 1856–1858 asunnoksi Östersundomin kartanossa asuneelle leskelle Antoinette Lindforsille. Koivuniemi oli Zachris Topeliuksen vanhuudenkoti 1879–1898 ja hän kirjoitti siellä eräitä myöhäistuotantoonsa kuuluvia teoksia. Nykyään Koivuniemi lasketaan osaksi Östersundomin kartanon alueen valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä. Huvilan ympäristöön kuuluvat lisärakennukset ovat myös suojelun alaisia. Koivuniemi ei ole yleisölle avoinna.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Paul Nyberg: Från Kuddnäs till Björkudden. Stockholm, Fritzes bokförlag 1938.
 Agneta Rahikainen: "Zache gubben" och furstinnorna på Björkudden: kvinnorna kring Zachris Topelius. Helsingfors, Svenska litteratursällskapet i Finland 1998.

Aiheesta muualla

Livet på Björkudden  Svenska Litteratursällskapet i Finland
Carl Petter Teckenberg: Topelius, Zacharias Kirjasampo.fi

Helsingin huvilat ja villat
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Östersundom
Zachris Topelius
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Frans Oskar Lilius

Frans Oskar Lilius (15. huhtikuuta 1871 Messukylä – 12. joulukuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen juristi, senaattori,  korkeimman oikeuden jäsen ja kolminkertainen oikeusministeri.

Liliuksen vanhemmat olivat varatuomari Frans Emil Lilius ja Mathilda Maria Hildén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1890, suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1892 ja lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1896. Varatuomarin arvon hän sai 1899 ja suoritti lakitieteen lisensiaatin ja tohtorin tutkinnot 1903. Liliuksen väitöskirjan nimi oli Testamentin muodosta.

Lilius työskenteli senaatin oikeus- ja talousosaston kopistina 1900–1904, senaatin oikeusosaston kanslistina 1904–1908, protokollasihteerinä 1908–1917 ja lainvalmistelukunnan jäsenenä 1907–1912. Hän toimi myös valtiopäivien laki- ja talousvaliokunnan sihteerinä 1900, talousvaliokunnan sihteerinä 1904–1905 ja Lakimies-lehden toimitussihteerinä 1904–1917. Lehden päätoimittaja hän oli 1918–1920. Lilius oli senaattori ja oikeusosaston jäsen 1917–1918 sekä korkeimman oikeuden jäsen eli oikeusneuvos 1918–1928. 

Lilius valittiin nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajaksi Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuosiksi 1911–1917. Hän oli eduskunnan lakivaliokunnan ja toimitusvaliokunnan puheenjohtaja vuonna 1914. Oikeusministerinä Lilius toimi Cajanderin I hallituksessa 1922, Cajanderin II hallituksessa 1924 ja Tulenheimon hallituksessa 1925, kaikissa tapauksissa ammattiministerinä. 

Lilius osallistui myös moniin valtion komiteoihin ja toimi Suomalaisen lakimiesyhdistyksen varapuheenjohtajana ja puheenjohtajana. Hän oli myös Kansanvalistusseuran johtokunnan jäsen ja rahastonhoitaja. Naimattomana kuollut Lilius määräsi testamentissaan varsin huomattavia summia sivistystarkoituksiin.


Katso myös 
Lilius (suku)

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

 

Suomalaiset senaattorit
Suomen oikeusministerit
Kansanedustajat
Nuorsuomalaiset poliitikot
Turun läänin pohjoinen vaalipiiri
Korkeimman oikeuden jäsenet
Suomalaiset oikeustieteilijät
Vuonna 1871 syntyneet
Vuonna 1928 kuolleet
Suuhaara

Suuhaaroja muodostuu jokeen sen laskiessa mereen tai joskus järveen suistona. Suuhaaroja on myös sisämaassa esiintyvissä kuivan maan suistossa, kuten Okavangon suisto, jossa joki ei tavoita merta kuivuudesta johtuvan haihtumisen takia vaan muodostuu sisäinen valuma-alue. Suomessa ainakin Kokemäenjoen suistossa joen suuhaarojen paikallinen nimitys on juopa.

Esimerkkejä suuhaaroista

Kokemäenjoki 
Kokemäenjoen suiston suurimpia suuhaaroja ovat Luotsinmäenjuopa, Raumanjuopa, Huvilajuopa, Lanajuopa, Hevosluodonjuopa, Isojuopa ja Kyläsaarenjuopa Porin edustalla. Kokemäenjoen vanhempia suistovaiheita edustavat muiden muassa Varvourinjuopa ja Kirkkojuopa Porin ja Ulvilan välillä.

Neva 
Pietarissa Venäjällä Nevan suuhaaroista suurimmat ovat Suuri Neva, Pieni Neva, Suuri Nevka ja Pieni Nevka, ja pienempiin suuhaaroihin kuuluu muiden muassa Fontanka.

Potamologia
Fensyklidiini

Fensyklidiini eli PCP on  dissosiatiivinen päihde, jota aiemmin käytettiin suonensisäisenä anestesialääkkeenä. Lyhenne "PCP" tulee aineen englanninkielisen kemiallisen nimen 1-(1-PhenylCyclohexyl)Piperidine alkukirjaimista.

Historia

PCC (PCP:n esiaste) syntetisoitiin 1926 josta 1950-luvulla syntetisoitiin PCP jonka patentoi lääkeyhtiö Parke-Davis. Anestesialääkkeen kauppanimeksi tuli Sernyl, mutta sen käytöstä luovuttiin 1960-luvun puolivälissä, koska sillä oli voimakkaita neurotoksisia ja hallusinaatioita aiheuttavia sivuvaikutuksia sekä pitkä puoliintumisaika. PCP palasi kuitenkin myöhemmin markkinoille Sernylan-nimisenä eläinlääketieteen nukutusaineena, mutta jälleen sen käytöstä luovuttiin.

Päihdekäyttö

Voimakkaiden psykoaktiivisten vaikutusten myötä PCP:tä on käytetty myös päihteenä, koska sitä on helppo ja halpa valmistaa. Päihteenä se ilmestyi katukäyttöön 1960-luvulla. PCP:tä valmistetaan laittomissa laboratorioissa ja myydään kadulla mm. enkelipölynä. PCP:tä voidaan syödä tabletteina tai siitä valmistettua jauhetta nuuskataan tai poltetaan. PCP:tä on saatavilla myös nesteenä, jota voidaan imeyttää muihin materiaaleihin ja polttaa. PCP:n vaikutus kestää muutaman tunnin jota seuraa lyhyt vieroitusvaihe, jolloin käyttäjä voi olla ärtyisä ja masentunut.

Huumetesteissä PCP voidaan havaita virtsasta noin 48 tunnin ajan viimeisestä käyttöhetkestä lähtien. Kroonikkokäyttäjien virtsasta aine voidaan havaita jopa viikon kuluttua viimeisestä käyttökerrasta. Suomessa PCP on harvinainen päihde, eikä se ole enää myöskään muodissa Yhdysvalloissa.

Vaikutukset

PCP:n vaikutukset vaihtelevat käyttäjäkohtaisesti. Sen psyykkisiksi vaikutuksiksi on mainittu euforia, häiriöt paikan- ja ajantajunnassa, ajatusten sekavuus ja irrallisuudentunne ympäristöstä ja omasta ruumiista. Fyysisiä vaikutuksia voivat olla  kiputunnon väheneminen, lihaskoordinaation heikkeneminen, huimaus, kohonnut pintaverenkierto, hikoilu sekä silmien nykiminen. Myös itsetuhoisuutta ja etenkin väkivaltaisuutta on havaittu PCP:n käyttäjillä – lähinnä siitä se tunnetaan populaarikulttuurissa, vaikka James A Inciardin mukaan väkivaltaisuutta on lähinnä muutenkin väkivaltaisilla. Yliannostus voi aiheuttaa kouristelua, koomatilan tai jopa kuoleman.

Synteesi
Fensyklidiiniä voidaan valmistaa usealla tavalla, joissa monista on välituotteena piperidinosykloheksaanikarbonitriili. Eräs synteesi lähtee sykloheksanonista, joka reagoi natriumvetysulfiitin kanssa muodostaen sulfiittiadditiotuotteen. Tämä välituote reagoi piperidiinin ja syanidisuolan kanssa piperidinosykloheksaanikarbonitriiliksi, josta muodostuu fensyklidiiniä fenyylimagnesiumbromidin kanssa reagoidessaan.

Katso myös 
PCPr

Lähteet

Aiheesta muualla
Inciardi, James A. (1992). The War on Drugs II. Mayfield Publishing Company. ISBN 1-55934-016-9.
PCP Erowid-tietokannassa
NIDA InfoFacts: PCP
Terveysportti, metatesaurus: Fensyklidiini
PubChem: Phencyclidine 
DrugBank: Phencyclidine 
KEGG: Phencyclidine 

Aryylisykloheksylamiinit
Piperidiinit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Nikotiiniantagonistit
Leipzigin taistelu

Leipzigin taistelu (myös kansojen taistelu) käytiin 16.–19. lokakuuta 1813 Ranskan keisarin Napoleon I:n ja liittoutuneiden joukkojen välillä Leipzigissa Saksin kuningaskunnassa. Taistelu kuuluu Napoleonin sotiin. Napoleon hävisi taistelun johtuen huonosta ja kokemattomasta armeijastaan ja vihollisen ylivoimasta, minkä vuoksi hänen oli vetäydyttävä Ranskaan. Taistelun seurauksena liittoutuneet saattoivat aloittaa taistelun Ranskasta selvällä ylivoimalla.

Taistelun kulku 

Taistelu alkoi Napoleonin hyökätessä Ruotsin kruununprinssi Kaarle Juhanan joukkoja vastaan, mutta nämä väistivät. Napoleon jäi kolmen vihollisarmeijan osittain saartamaksi ja perääntyi kohti Leipzigin kaupunkia. Liittoutuneet aloittivat taistelun, jossa he käyttivät pääosin samoja taktiikkoja kuin Napoleon aikanaan. Taistelukentällä jylisi yli 2 000 tykkiä. Napoleon onnistuttiin yllättämään monella tavalla, sillä ensinnäkään hän ei ollut uskonut vihollistensa hyödyntävän tykkien tulivoimaa niin tehokkaasti ja toiseksi hän oli uskonut Gebhard von Blücherin saapuvan joukkoineen taistelukentälle myöhemmin.

Pahimman yllätyksensä Napoleon koki vasta taistelun ensimmäisen päivän jälkeisenä aamuna. Liittoutuneet olivat tuoneet taistelukentälle 110 000 miestä lisäjoukkoja. Venäläisiä oli 50 000 ja ruotsalaisia ja saksalaisia yhteensä 60 000. Taistelu jatkui ja Napoleon perääntyi. Hän tiesi häviävänsä, sillä ammukset olivat lopussa, vihollisia oli enemmän ja hänen armeijansa oli kokematon. Napoleonin oli tarkoitus vetäytyä Leipzigin kaupunkiin ja räjäyttää silta heti, kun viimeiset ranskalaiset olivat ehtineet yli. Hänen joukkonsa kuitenkin hätäilivät ja 20 000 ranskalaista sotilasta jäi sillan väärälle puolelle. Napoleon joutui pakenemaan Ranskaan menettäen yhden armeijansa.

Taistelun paikalla on nykyään valtava muistomerkki.

Napoleonin sotien taistelut
Leipzigin historia
1813
Aaroninparta

Aaroninparta (Saxifraga stolonifera)  on amppeli- ja maanpeitekasviksi soveltuva itäaasialainen kasvi.

Tuntomerkit 

Lehdet ovat normaalisti tummanvihreät ja nukkapintaiset. Puna-valko-vihreän kirjava lajike 'Tricolor' sopii huonekasvatukseen paremmin kuin vihreälehtinen.
Kukkii vaatimattomin valkoisin kukin, mutta kasvattaa pitkät rönsytaimet, jotka lisäävät kasvin koristeellisuutta ja käyttöarvoa.

Hoito 

Viihtyy valoisassa tai puolivarjossa, ei kestä suoraa auringonvaloa. Keväästä syksyyn kastellaan reilusti ja annetaan sitten kuivahtaa ennen seuraavaa kastelua. Lannoitetaan keväästä syksyyn parin viikon välein. Viihtyäkseen vihreälehtinen aaroninparta tarvitsee talvella 5-15 celsiusasteen lämpötilan, kun 'Tricolor' menestyy 15-20 celsiusasteen.
Kasvia on helppo lisätä rönsytaimista, jotka istutetaan juurtumaan pieniin ruukkuihin ruukutusmultaan joko ennen niiden irrottamista emokasvista tai sen jälkeen.

Lähteet

Viitteet 

Lehtirikot
Huonekasvit
Twiggy

Lesley ”Twiggy” Lawson (s. Lesley Hornby, 19. syyskuuta 1949 Lontoo, Iso-Britannia) on huippumalli, laulaja sekä näyttelijä. Twiggy toimi mallina 1960-luvulla ja häntä pidetään yhtenä tuon vuosikymmenen populaarikulttuurin ikoneista. Hän on 168 cm pitkä. Twiggy lopetti mallintyöt siirryttyään näyttelemiseen. 

Twiggy tuli kuuluisaksi mallina 16-vuotiaana miesystävänsä ja managerinsa Justin de Villeneuven avulla. Hänet tunnettiin laihasta kehostaan, lyhyestä kampauksestaan ja isoista silmistään. Lempinimen Twiggy (engl. a twig = tikku) hän onkin saanut hoikasta ulkomuodostaan. Twiggyä pidetään yhtenä mod-tyylin luojana, ja 1960-luvun Lontoon "kasvona".

Twiggy jätti myöhemmin de Villeneuven ja mallintyöt siirtyessään näyttelijäksi. Hän on esiintynyt esimerkiksi Ken Russellin elokuvassa The Boy Friend, josta hän sai kaksi Golden Globe -palkintoa. Twiggy on esiintynyt myös teatterissa ja musikaaleissa sekä tehnyt radiotyötä. Hän toimi myös Huippumalli haussa -tosi-TV-sarjan tuomaristossa kausilla 5–9 entisen huippumallin Janice Dickinsonin jätettyä sarjan neljännen keuden jälkeen.

John Landisin elokuvassa Blues Brothers hän esittää tyylikästä naista, joka tekee treffit huoltoasemalla Dan Aykroydin kanssa, mutta jääkin odottamaan turhaan, koska Akroyd ajaa kilpaa poliisien, vainoavan punaniskaisen kantribändin ja Illinoisin natsien kanssa.

Twiggy toimi mallina vuonna 2005 ensimmäistä kertaa sitten 1960-luvun esiintyen englantilaisen tavarataloketju Marks & Spencerin mainoksissa.

Aiheesta muualla 
Viralliset kotisivut

Brittiläiset mallit
Englantilaiset näyttelijät
Golden Globe -palkinnon saajat
Vuonna 1949 syntyneet
Elävät henkilöt
Markku Arponen

Markku Ilmari Arponen (s. 25. marraskuuta 1943 Haapajärvi) on Itä-Suomen hovioikeuden entinen presidentti. Hän jäi eläkkeelle 1. joulukuuta 2007.

Arponen valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1967 ja sai varatuomarin arvon 1970.

Hän aloitti hovioikeudessa tuomarinuran 27-vuotiaana ja 30-vuotiaana hän toimi kihlakunnantuomarin viran hoitajana Kajaanissa. Kihlakunnantuomarin viran hän sai 34-vuotiaana Nilsiästä. Sieltä hän siirtyi 38-vuotiaana Rovaniemen kihlakunnantuomariksi ja sittemmin laamanniksi. Rovaniemen hovioikeuden hovioikeudenneuvokseksi hänet nimitettiin 1995 ja sieltä Oulun käräjäoikeuden laamanniksi 1996. Korkeimman oikeuden jäseneksi eli oikeusneuvokseksi hänet nimitettiin 1998. Itä-Suomen hovioikeuden presidentiksi hänet nimitettiin 2002.

Arponen on toiminut prosessioikeuden opettajana Lapin yliopistossa, hoitaen muun muassa osaa prosessioikeuden professuurista 1987–1990. Hän on ollut jäsenenä lainvalmistelutyöryhmissä rikosprosessilakia, oikeusapujärjestelmää ja tuomarikoulutusta uudistettaessa.

Arponen toimi puheenjohtajana vankeusrangaistuskomiteassa, joka valmisteli lokakuussa 2006 voimaan tulleet uudet vankeuslait. Hän oli puheenjohtajana myös tuomioistuinlaitosten kehittämiskomiteassa vuosina 2001–2003.

Arponen osallistui aktiivisesti oikeuspoliittiseen keskusteluun. Hän on ehdottanut kaikkien käräjäoikeuksien hallinnollista yhdistämistä hovioikeuksiin niin, että maassa olisi vain kuusi yleistä tuomioistuinta korkeimman oikeuden lisäksi.

Lähteet

Korkeimman oikeuden jäsenet
Suomen hovioikeuksien presidentit
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Autio

Autio tarkoittaa asumatonta paikkaa tai rakennusta. Se tarkoittaa myös seuraavia maantieteellisiä paikkoja:

 Autio, kylä Evijärvellä
 Autio, kylä Karstulassa
 Autio, kylä Kortesjärvellä
 Autio, kaupunginosa-alue Kurikassa
 Autio, kylä Kyyjärvellä
 Autio, kylä Kälviällä
 Autio, kylä Utajärvellä
 Autio eli Pappilanautio, kylä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Rosmittalan kunnassa Venäjällä.

Henkilöitä 
Autio on myös seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Aino Autio (s. 1932), aitajuoksija
 Alpo Autio (1891–1964), diplomi-insinööri ja Oulun apulaiskaupunginjohtaja
 Anssi Autio, musiikki- ja televisiotuottaja, toimittaja ja kolumnisti
 Antti Autio (s. 1990), laulaja, lauluntekijä, muusikko ja näyttelijä
 Asarias Autio (1874–1920), maastohiihtäjä
 Asko Autio (s. 1953), maastohiihtäjä
 Asser Autio (1897–1981), maastohiihtäjä
 Elina Autio (s. 1985), kuvataiteilija
 Emil Autio (1889–1957), Sortavalan pormestari ja kihlakunnan tuomari
 Erik Autio (s. 1995), jääkiekkoilija
 Fiinu Autio (1888–1962), elokuva-alan puvustonhoitaja, puvustaja ja avustajaroolien esittäjä
 Iiris Autio (s. 1966), nykytanssin tuottaja ja manageri
 Ilari Autio (s. 1985), hip hop -tuottaja
 Janita Autio (s. 1993), valokuvaaja, sosiaalisen median vaikuttaja ja yrittäjä
 Juho Autio (1889–1947), jääkärivänrikki
 Jussi Autio (s. 1975), seiväshyppääjä
 Kaarina Autio (1941–2013), telinevoimistelija
 Karen Autio, kanadalainen lastenkirjailija
 Karoliina Autio (s. 2000), jalkapalloilija
 Maili Autio (1877–1958), kanslisti, puoluesihteeri, kiinteistösijoittaja ja suurlahjoittaja
 Maria Autio (s. 1967), kirjailija
 Matti Autio (1885–1918), toimittaja, työväenliikkeen agitaattori ja SDP:n piirisihteeri
 Matti Autio (1920–1999), toimittaja
 Matti Autio (1934–2017), kenraaliluutnantti
 Matti Autio (1950–2021), motocrosskuljettaja
 Nina Autio, Suomen Neito 1991, Miss Skandinavia 1992
 Oiva Autio (1933–1976), kirjailija
 Orvokki Autio (s. 1941), kirjailija
 Oskari Adolf Autio (1890–1974), suomalainen juristi 
 Panu Autio (s. 1985), jalkapalloilija ja futsal-pelaaja
 Risto Autio (s. 1954), näyttelijä, käsikirjoittaja, laulaja ja poliitikko
 Samuli Autio (1889–1968), jääkärimajuri
 Veli Autio (1909–1993), kilpasoutaja
 Veli-Matti Autio (1937–2020), Helsingin yliopiston arkistonhoitaja, historiantutkija ja sukututkija
 Ville Autio (1923–1993), kirurgi, professori

Kuvitteellisia henkilöitä 
 Juulia Autio, tv-sarjassa Salatut elämät
 Noora Autio, tv-sarjassa Salatut elämät

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Lorna Wing

Lorna Gladys Wing (o.s. Tolchard) (7. lokakuuta 1928 Gillingham, Kent – 6. kesäkuuta 2014 Kent) oli englantilainen psykiatri. Wingin tunnetuin artikkeli lienee vuonna 1981 ilmestynyt Asperger’s Syndrome: a Clinical Account, joka teki Hans Aspergerin tutkimuksia tunnetuksi ja loi käsitteen ”Aspergerin syndrooma”. Wing kuvasi artikkelissaan myös aspergerinsyndroomaiseksi diagnosoimiaan henkilöitä, joille annettaisiin nykyään kuitenkin diagnoosiksi Kannerin oireyhtymä, koska heillä oli merkittävää yleistä viivästyneisyyttä kielellisessä ja kognitiivisessa kehityksessä. Wing kirjoitti useita muitakin kirjoja ja artikkeleita Aspergerin syndroomasta.

Tolchard syntyi vuonna 1928 Kentissä, Englannissa. Hänen isänsä, Bernard oli insinööri Kuninkaallisessa laivastossa ja hänen äitinsä, Gladys oli sairaanhitaja. Hän meni vuonna 1949 opiskelemaan lääketiedettä University College Hospital sairaalaan Lontoossa. Hän tapasi siellä tulevan miehensä John Wingin, joka kanssa he harjoittelivat samalla ruumiilla anatomian tunnilla. He menivät naimisiin vuonna 1951. Heistä molemmista tuli psykiatreja.

Wingeille syntyi vuonna 1956 tytär Susie. Hänellä todettiin autismi ja oppimisvaikeuksia kun hän oli 3-vuotias. Wing ja hänen miehensä eivät tienneet lääkärin koulutuksesta huolimatta mitään autismista. Lorna Wing kertoi The Guardianin haastattelussa vuonna 2009 että siitä oli ehkä kerran mainittu luennolla ja kukaan ei tiennyt mitää oireyhtymästä. He joutuivat kiertämään eri lääkereissä yrittäessään saada dignosia tyttärensä vaikeuksiin.

Kun Wing alkoi tyttärensä vuoksi tutkimaan autismia siitä ei juurikaan tiedetty. Hans Asperger oli julkaisut vuonna 1944 Sveitsissä artikkelin tutkimuksistaan autistisista psykopaateista, mutta toisen maailmansodan vuoksi se ei saanut huomiota. Kun Wing löysi sen vuosikymmeniä myöhemmin ja hänen miehensä, joka oli oppinut saksaa 1940-luvulla, käänsi sen hänelle. Wing julkaisi vuonna 1981 oman artikkelinsa: Asperger syndrome: a clinical account jossa hän esitteli Hans Aspergerin tutkimuksia ensimmäistä kertaa englanniksi. Hän muutti siinä autistisen psykopatian Aspergerin oireyhtymäksi, koska psykopatia viittasi hänestä väkivaltaiseen käyttäytymiseen. Wing esitteli Kentin yliopistossa autismi-konferenssissa vuonna 1988 ensimmäistä kertaa käsitteen autisminkirjo. Käsitteen mukaan ei ole yhtä häiriötä vaan laaja valikoima häiriöitä joilla kaikilla on yhteisiä autismin piirteitä.

Yhdessä muutamien muiden vanhempien kanssa hän perusti vuonna 1962 ensimmäisen brittiläisen autismiyhdistyksen National Autistic Societyn (NAS). Vuonna 1991 perustettiin Bromleyhin, Kentiin NAS Centre for Social and Communication Disorders -keskus. Keskuksen nimeksi vaihdettiin vuonna 2008 Lorna Wing Center for Autism.

Hänen tyttärensä Susie kuoli vuonna 2005 ja mies John vuonna 2010.

Lähteet 

Brittiläiset psykiatrit
Autismi
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Ligurian tasavalta

Ligurian tasavalta () oli yksi neljästä Ranskan vasallivaltiosta, jonka Napoléon Bonaparte pakotti Itävallan tunnustamaan. Se perustettiin  vuonna 1797 ja lakkautettiin vuonna 1805, jolloin siitä tehtiin osa Ranskaa ja yksi sen departementeista. Napoléonin hävittyä taistelun Ranskasta Ligurian tasavalta irrotettiin Ranskasta ja liitettiin Sardinian kuningaskuntaan.

Aiheesta muualla

Italian entiset valtiot ja valtiomuodostelmat
Ranskan vasallit
Aasinkorva

Aasinkorva voi tarkoittaa:

 aasinkultakorva (Syngonium auritum), köynnös
 kansanomainen nimitys muulinkultakorvalle (Syngonium podophyllum)
Harjun stadion

Harjun stadion on Jyväskylässä Harjulla sijaitseva yleisurheilu- ja jalkapallostadion. Stadion toimii JJK:n sekä JyPK:n kotikenttänä. Stadionin kapasiteetti on 4 500 katsojaa.

Historia 

Jyväskylän urheilutoiminnan kehittyminen 1910-luvulla aiheutti tilanteen, jossa Hippoksella majaa pitäneen raviurheilun ja muun toiminnan välille syntyi kitkaa ja muut lajit alkoivat puuhata omaa kenttähanketta. Yleisurheilukilpailuja käytiin kuitenkin Hippoksen raviradalla aina 1920-luvun puoleen väliin saakka kunnostamalla rata erityisesti niitä varten. Samoihin aikoihin oli kuitenkin heitetty ilmaan ajatus urheilukentästä suositulle retkeily- ja virkistysalueelle, Harjulle. Asiaa puitiin kokouksesta kokoukseen kunnes vuonna 1923 saatiin lopullinen päätös Harjun stadionin rakentamisesta. Kenttä vihittiin käyttöön vuonna 1926.

Harju oli suomalaisen huippupesäpallon tapahtumien näyttämönä 1930-luvulta aina 1960-luvulle saakka. 1950-luvulla valtaisan suosion saaneen pesäpallon takia stadionille rakennettiin 2 000-paikkainen katsomo. Kuuluisaksi kenttä tuli paikallisotteluiden kaudella, jolloin tavanomaiset katsojamäärät olivat 4 000–6 000 hengen suuruisia. 

Jalkapalloa Harjulla on pelattu 1930-luvulta lähtien. Harjun yleisurheilupaikat modernisoitiin ensi kerran vuonna 1950, jolloin jo stadioniksi muodostuneella areenalla pidettiin ensimmäiset Kalevan kisat. Jalkapalloilijoiden oli määrä siirtyä Hippokselle 1960-luvulla, mutta kun Hippoksen kentästä tulikin lopulta hiekkakenttä, siirtyivät pesäpalloilijat vuonna 1968 sinne jalkapallon jäädessä Harjulle. Päätökseen vaikutti keskeisesti Pesäpalloliiton linjaus kieltää SM-sarjan pelit nurmikentillä.

Harjun stadionia on kunnostettu useaan otteeseen. Merkittävimmät muutostyöt on tehty esimerkiksi vuonna 1965, jolloin radoille valettiin kumiasfatti. Katsomo katettiin vuosina 1979–1981. Seuraava suurempi kasvojenkohotus tehtiin Kalevan kisoja 1992 silmällä pitäen, jolloin kentälle rakennettiin tilapäiset istuinkatsomot lähes 10 000 hengelle. Rakenteet tuotiin suoraan jalkapallon EM-kilpailujen jäljiltä Tukholman seudun stadioneilta.

Veteraanien EM-kisoja 2000 varten stadion päätyi jälleen remonttiin. Vanha betoninen kaarrekatsomo purettiin ja tilalle rakennettiin muun muassa huoltotilat, pukuhuoneet, kokoustila, kahvio sekä toimistotilat katsomoiden yläosaan. Remontin kustannukset olivat noin 700 000 euroa.

Vuonna 2017 stadionin juoksurata sai Mondo-päällysteen.

Ominaisuudet 

Harjulla on kiinteitä katsomopaikkoja noin 2 100, joista katetussa pääkatsomossa 1 600, avokatsomossa 500. Lisäksi stadionilla on siirrettäviä katsomoita.

Ennätykset 

Harjun Stadionilla pelattujen jalkapallo-otteluiden yleisöennätys on JJK:n nimissä. 6. elokuuta 2011 HJK:ta vastaan pelattua ottelua seurasi 5 576 katsojaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Jyväskylän kaupunki: Harjun stadion 
 JJK: Harjun stadion 

Suomen yleisurheilustadionit
Suomen jalkapallostadionit
Jyväskylän urheilu
Jyväskylän rakennukset ja rakennelmat
Stadion