joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Richard Lynn

Richard Lynn (s. 1930) on Ulsterin yliopiston professori (emeritus), joka on tutkinyt erityisesti älykkyyttä, rotujen ja sukupuolten välisiä eroja sekä eugeniikkaa. Lynn väitteli tohtoriksi psykologian alalta Cambridgen yliopistosta.

Vuosien saatossa Lynn on julkaissut lukuisia kirjoja älykkyydestä. Teoksissa IQ and the Wealth of Nations (2002) ja IQ and Global Inequality (2006) hän esittää yhdessä professori Tatu Vanhasen kanssa valtioiden varallisuuserojen olevan selitettävissä väestön älykkyysosamäärällä. Vuonna 2006 Lynn julkaisi kirjan Race Differences in Intelligence: An Evolutionary Analysis, johon on koottu eri väestöjen keskimääräiset älykkyysosamäärät. Hän on myös yhdistänyt uskovaisuuden ja uskonnollisuuden alhaisempaan älykkyysosamäärään. Tätä hän on perustellut muun muassa sillä, että tieteenharjoittajat ovat muita useammin ateisteja. Vuonna 2012 Lynn julkaisi pseudotieteenä pidetyn tutkimuksen, jossa hän todisti rotujen älykkyyden ja penisten pituuden välillä olevan yhteyden.

Lynn on tunnettu myös eugeniikan vankkana puolestapuhujana. Kirjassaan Eugenics: A Reassessment (2001) hän ennustaa, että Kiina ajaa länsimaiden ohi, koska länsimaiden yksilönoikeuksien korostus ei mahdollista tehokasta eugeniikkaa. 

Vuonna 2004 Lynn julkaisi tohtori Paul Irwingin kanssa tutkimuksen, jonka mukaan miesten älykkyysosamäärä on keskimäärin viisi pistettä naisia korkeampi. Nature-lehti arvosteli Lynnin tutkimuksia naisten ja miesten välisistä älykkyyseroista kovin sanoin. Naturen mukaan Lynnin ja Irwingin tutkimuksen metodologia oli kelvoton, sillä he olivat valinneet aineiston tarkoitushakuisesti.

Lähteet

Brittiläiset professorit
Vuonna 1930 syntyneet
Elävät henkilöt
A Whole New World

”A Whole New World” on kappale Disneyn vuoden 1992 elokuvasta Aladdin. Sen on säveltänyt Alan Menken ja sanoittanut Tim Rice. Kappale on balladi elokuvan päähenkilöiden, Aladdinin ja prinsessa Jasminen, yhteisestä matkasta uuteen maailmaan. Elokuvan kohtauksessa kappaleen laulavat Aladdinin ja Jasminen ääninäyttelijät Brad Kane ja Lea Salonga. He esittivät kappaleen myös vuoden 1993 Oscar-gaalassa. Kappaleen singlejulkaisulla sen esittävät Peabo Bryson ja Regina Belle.

Aladdinin suomenkieliseen jälkiäänitykseen kappaleen käänsi Pekka Lehtosaari nimellä ”Se on kuin yö”.

Palkintoja
”A Whole New World” voitti vuoden 1992 parhaan laulun Oscar-palkinnon ja Golden Globe -palkinnon parhaasta kappaleesta. Kappale voitti myös Grammyn.

Julkaisut ja listasijoitukset
Kappaleen singlejulkaisu ilmestyi 5. marraskuuta 1992 ja se saavutti ensimmäisen sijan Billboard Hot 100 -listalla 6. maaliskuuta 1993 ohittaen Whitney Houstonin kappaleen ”I Will Always Love You”, joka oli pitänyt listan kärkisijaa 14 viikkoa.

”A Whole New World” on ainoa Disney-kappale, joka on saavuttanut ensimmäisen sijan Yhdysvaltain singlelistalla. Kappale on julkaistu myös Sonyn vuonna 1999 julkaisemalla albumilla All Time Greatest Movie Songs.

Kansainvälisesti
Kuten useimmat Disney-kappaleet, myös ”A Whole New World” on käännetty useille eri kielille sitä mukaa, kun elokuva on julkaistu eri maissa.

Vuoden 1992 kappaleet
Golden Globe -palkitut kappaleet
Oscar-palkitut kappaleet
Grammy-palkitut kappaleet
Tony Moore

Tony Moore on brittiläinen muusikko. Hän oli brittiläisessä heavy metal -yhtyeessä Iron Maidenissä vuonna 1977, mutta vain yhden konsertin ajan, koska Iron Maidenin perustajan Steve Harrisin mielestä koskettimet eivät sopineet Iron Maidenin musiikkityyliin.

Brittiläiset kosketinsoittajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Muonion kirkonkylä

Muonion kirkonkylä on Muonion kunnan kuntakeskus. Muonio sijaitsee Muonionjoen rannalla. Valtatie 21 (E8) ja kantatie 79 (Kittilään) risteävät Muonion kirkonkylällä. Kylältä on myös siltayhteys Ruotsiin, jossa ensin Muodoslompoloon, mistä tie nro 99 yhdistää pohjoiseen Karesuvantoon ja etelään Pajalaan.

Muonion kirkonkylällä on peruskoulu, lukio ja ammattikoulu. Lisäksi on ”hiihtolukio”, johon tulee oppilaita ympäri Suomea ja Suomen rajojen ulkopuoleltakin. Hiihtolukio on samassa rakennuksessa toimivien Muonion lukion ja Ammattiopisto Lappian yhteinen hiihtovalmennusryhmä Ski College.

Lähteet 

Muonion kylät
Suomen kirkonkylät
Suomen kuntakeskukset
Lapin maakunnan taajamat
Karjasillan seurakunta

Karjasillan seurakunta on yksi Oulun seurakuntayhtymän seitsemästä seurakunnasta. Seurakunta toimii Oulun kaupungin Kaakkurin, Kastellin, Kaukovainion, Karjasillan ja Maikkulan alueilla. Seurakunnassa on noin 35 000 jäsentä.

Historiaa 
Karjasillan seurakunta aloitti toimintansa vuonna 1966. Oulun ja Oulujoen kunnan kuntaliitoksessa Oulun tuomiokirkkoseurakunta kasvoi, lisäksi Haukiputaan Pateniemen alue liitettiin siihen. Seurakuntaa pidettiin liian suurena, niinpä tuomiokirkkoseurakunnan ja Oulujoen seurakunnan yhteinen kirkkovaltuusto päätti, että nämä kaksi seurakuntaa jaettaisiin neljäksi seurakunnaksi. Yksi näistä neljästä oli Karjasillan seurakunta. Kirkkohallitus ja valtioneuvosto vahvistivat päätöksen kesällä 1965 ja jako astui voimaan vuoden 1966 alusta.

Kirkkoherrat 
Seurakunnan ensimmäinen kirkkoherra oli Aarno Seppo. Karjasillan seurakunnan nykyinen kirkkoherra on Juhani Lavanko, joka toimii myös Oulun seurakuntayhtymän yhteisen kirkkoneuvoston puheenjohtajana.

Kirkot 
 Karjasillan kirkko
 Kastellin kirkko
 Maikkulan kappeli
 Pyhän Andreaan kirkko Kaakkurissa

Lähteet

Oulun evankelis-luterilaisen hiippakunnan seurakunnat
Kristinusko Oulussa
Frans Tuohimaa

Frans Tuohimaa (s. 19. elokuuta 1991 Helsinki) on suomalainen jääkiekkomaalivahti, olympiavoittaja ja maailmanmestari. Hän pelaa SM-liigajoukkue Mikkelin Jukureissa.

Ura

Seuraura 
Tuohimaa on HIFK:n kasvatti ja hän on edustanut kasvattajaseuraansa junioritasolla, sekä muutamissa otteluissa edustusjoukkueen luukkuvahtina. Tuohimaa kuuluu ikäluokkansa parhaisiin maalivahteihin. Hän on edustanut Suomea U17 ja U18 -maajoukkueissa. Tuohimaa on saavuttanut urallaan kaksi junioreiden Suomen mestaruutta HIFK:ssa, C-junioreissa kaudella 2006–2007 ja B-junioreissa kaksi kautta myöhemmin 2008–2009, sekä hopeaa HIFK:n A-junioreissa kaudella 2009–2010. Kaudella 2010–2011 Tuohimaa valittiin nuorten SM-liigan parhaaksi maalivahdiksi. Hän pelasi tuon kauden ja kaksi seuraavaa Jokereissa.

Tuohimaa on Edmonton Oilersin 7. kierroksen varaus nro. 182 kesältä 2011. Hän teki huhtikuussa 2013 kaksivuotisen sopimuksen Oilersin kanssa.

Tuohimaa pelasi liigaa HPK:ssa ja Mestistä Vaasan Sportissa ennen siirtymistään Pohjois-Amerikan AHL-liigaan. Pelattuaan yhden kauden Ruotsissa Leksandin joukkueessa hän siirtyi kaudeksi 2016–2017 Saimaan Palloon. Keväällä 2019 Tuohimaa siirtyi takaisin kasvattajaseuraansa.

Kauden 2020-2021 päätteeksi Tuohimaa saavutti HIFK:n kanssa SM-pronssia.

Toukokuussa 2021 Tuohimaa teki yksivuotisen sopimuksen KHL-seura Neftehimik Nižnekamskin kanssa.

Kaudeksi 2022–2023 Tuohimaa siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mikkelin Jukureihin.

Maajoukkueura 
Tuohimaa on pelannut Suomen A-maajoukkueessa neljä ottelua. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Channel One Cupin toisessa ottelussa 14. joulukuuta 2019 Moskovan TsSKA Arenalla Ruotsia vastaan. Tuohimaa torjui Suomen 5–1-voittoon päättyneessä ottelussa 34 kertaa. Hän onnistui ottelussa myös maalivahdille harvinaisessa tempussa, maalinteossa viimeistelyään joukkueensa loppulukemat vastustajan tyhjään maaliin ajassa 58.42. Tuohimaa joutui kuitenkin menemään vaihtoon, sillä sääntöjen mukaan maalivahti ei saa mennä vaihtoaitioon juhlimaan maalia. Hänet korvasi Suomen maalinsuulla ottelun loppuun Eetu Laurikainen. Ensimmäisen nollapelinsä A-maajoukkueessa Tuohimaa torjui Beijer Hockey Gamesin 10. helmikuuta 2020 Helsingin jäähallissa pelatussa avausottelussa Venäjää vastaan. Hän torjui Suomen 3–0-voittoon päättyneessä ottelussa 18 kertaa.

Tuohimaa on pelannut myös neljä nuorten ja kolme poikien maaottelua.

Muuta 
Tuohimaan pikkuveljet Aksel ja Kustaa ovat pelanneet jääkiekkoa hyökkääjinä. Veljesten isä Pasi Tuohimaa pelasi omalla urallaan hyökkääjänä yhteensä 128 SM-liigaottelua Rauman Lukossa ja Jokereissa. Suomen maajoukkuehyökkääjä ja HIFK:n ex-puheenjohtaja Harri Tuohimaa on heidän setänsä, kuten myös kaudella 1982–1983 26 SM-liigaottelua Rauman Lukossa pelannut puolustaja Olli Tuohimaa.

Tilastot

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
Jatkoaika.com
Frans Tuohimaa SM-liigan sivuilla 

Suomalaiset jääkiekkomaalivahdit
Suomalaiset olympiavoittajat
Jääkiekon maailmanmestarit
Maalin tehneet jääkiekkomaalivahdit
Jukurien pelaajat
Edmonton Oilersin varaamat pelaajat
Vuonna 1991 syntyneet
Elävät henkilöt
Pellon seisake

Pellon seisake () oli Espoossa Espoon ja Kauklahden rautatieasemien välissä sijainnut rautatieliikennepaikka. Se avattiin 2. tammikuuta 1931. Seisaketta suunniteltiin lakkautettavaksi jo 1978, mutta läheisen pitkäaikaissairaalan toiveesta se säilyi paikallaan. L-juna pysähtyi Pellossa vain jos matkustaja kävi ilmoittamassa konduktöörille. Myös Y-juna pysähtyi tarvittaessa Pellon seisakkeella ennen vuotta 1988. Seisake lakkautettiin lopulta 28. toukokuuta 1995 vähäisten matkustajamäärien takia. Nykyisin Pellon seisakkeesta ei ole jäljellä juuri mitään, myös Pellon seisakkeella sijainnut tasoristeys poistettiin vuonna 2006. Muistona seisakkeesta on vieressä oleva bussipysäkki, jossa pysähtyy bussilinjat 168, 213 ja 242.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Vaunut.org: Kuvia Pellon seudulta

Espoon rautatieliikennepaikat
Uudenmaan lakkautetut rautatieliikennepaikat
Muurala
Jeppe Kofod

Jeppe Sebastian Kofod (s. 14. maaliskuuta 1974 Kööpenhamina) on tanskalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko ja Tanskan nykyinen ulkoministeri Frederiksenin hallituksessa kesäkuusta 2019. Aiemmin hän toiminut meppinä sekä kansankäräjäedustajana. Hänellä on yhteiskuntatieteellinen koulutus Roskilden yliopistosta. Hänellä on myös hallintotieteellinen tutkinto Harvardista.

Vuonna 2008 Kofod joutui eroamaan kansankäräjien ulkopoliittisen komitean johdosta, kun oli paljastunut, että hän oli sosiaalidemokraattien nuorisojärjestön juhlissa sekaantunut 15-vuotiaaseen tyttöön.

Teokset 
 Demokrati på dansk, 1999
 Nye vinde, nye veje, 2002
 Dansk udenrigspolitik - socialdemokratiske pejlemærker, 2003.
 Atlantiske afstande, 2004.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut  
 Jeppe Kofod Tanskan kansankäräjien verkkosivuilla 

Sosiaalidemokraattiset poliitikot
Tanskan ulkoministerit
Tanskalaiset europarlamentaarikot
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Minna-Leena Erkkilä

Minna-Leena Erkkilä on Kokkolassa syntynyt esikoiskirjailija. Hän opiskelee suomen kieltä Oulun yliopistossa. Hänen nuorten fantasiaromaaninsa Valtakunta (2007) oli Kristilliset kustantajat ry:n Vuoden kristillinen kirja -ehdokkaana.

Romaani

Aiheesta muualla 

 Olli Seppälä: Vuoden kristillinen kirja 2007 -ehdokkaat valittu. 4.10.2007.
 Maija-Liisa Mattila: Valtakunta kahlaa rantavesissä. Keskipohjanmaa 2007.

Suomalaiset fantasiakirjailijat
Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Cyrill Demian

Cyrill Demian (myös Cyril tai Zyrill Dämian tai Damian, 1772–1847) oli armenialaissyntyinen piano- ja urkurakentaja, joka patentoi ensimmäisen Akkordion-nimellä kulkeneen harmonikan vapaalehdykkäkielisen esimuodon Wienissä 23. toukokuuta 1829.

Demianin Akkordion koostui sarjasta aeolinoja eli kahdesta huuliharpusta, jotka oli järjestetty puiseen laatikkoon ja varustettu palkeella ja koskettimistolla. Paljetta käytettiin oikealla kädellä. Näppäintä painettaessa saatiin aikaan sointu, eri sointu paljetta vedettäessä kuin työnnettäessä. Nimi Akkordion juontaa juurensa juuri kyseisestä sointuominaisuudesta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Bergenin museon näyttelysivusto, sisältää kuvan

Harmonikka
Soitinrakentajat
Armenialaiset henkilöt
Urkujen valmistajat
Soitinten keksijät
Vuonna 1772 syntyneet
Vuonna 1847 kuolleet
Carl Friedrich Uhlig

Carl Friedrich Uhlig (1789 Chemnitz, Saksin herttuakunta – 1874) oli saksalainen klarinetisti ja soitinrakentaja.

Uhlig on tullut tunnetuksi rakennettuaan ensimmäisen saksalaisen Konzertinan 1834. Hän oli tutustunut Cyrill Demianin rakentamaan Akkordioniin matkallaan Wieniin. Koska hän ei pitänyt soittimen ominaisuuksista, hän päätti rakentaa oman.

Uhligin Konzertina oli neliönmuotoinen ja siinä oli viisi painiketta molemmilla puolilla. Kukin painike tuotti eri äänen riippuen palkeen käyttösuunnasta, joten sillä saatiin aikaan yhteensä 20 säveltä. Vuoteen 1840 mennessä Uhlig oli kasvattanut sävelten määrää 56:een, ja myöhemmin hän valmisti 60, 64 ja 76 säveltä tuottamaan kykeneviä soittimia. Hänen soitinmalliaan tuotettiin lähes muuttumattomana aina vuoteen 1900 saakka.

Uhligin työ loi perustaa saksilaiselle huuliharppu- ja harmonikkateollisuudelle, joka levisi myös Waldheimin, Klingenthalin ja Carlsfeldin kaupunkeihin. Hänen concertinamallistaan kehitettiin myöhemmin myös argentiinalaisen tangon soitin bandoneón. Soitinvalmistaja Harmonikafabrik Lange/Uhlig toimi Chemnitzissä yli 100 vuotta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Bergenin museon näyttelysivusto, sisältää kuvan Uhligista ja hänen ensimmäisestä Konzertinastaan

Saksalaiset käsityöläiset
Saksalaiset soitinrakentajat
Vuonna 1789 syntyneet
Vuonna 1874 kuolleet
Liperin Taimi

Liperin Taimi on Liperissä toimiva urheilun yleisseura, jonka keskeisiä lajeja ovat yleisurheilu, lentopalloilu, jousiammunta (Liperin Jousiampujat -nimellä) ja kuntourheilu. Painijaosto irtautui itsenäiseksi yhdistykseksi vuoden 2014 alussa nimellä Liperin Taimi Paini ry. Vastaavasti suunnistusjaosto toimii itsenäisenä yhdistyksenä nimellä Liperin Taimi Suunnistus ry. Suunnistusseura on rekisteröity 17. maaliskuuta 2014.

Liperin Taimi on perustettu vuonna 1911. Alkuperäinen nimi oli Voimistelu- ja urheiluseura Liperin Taimi. Suosituimpia urheilulajeja olivat aluksi joukkuevoimistelu, kolmiottelu, 5 000 metrin juoksu ja hiihto. Sotien jälkeen seurasta tuli koko Liperin urheilun keskusseura. Nimi muutettiin Liperin Urheilijoiksi, mutta vuonna 1952 nimeksi palautettiin Liperin Taimi.

Suomen Palloliiton Joensuun piirin jäsen seurasta tuli vuonna 1966.

Taimi omistaa Liperin Lavan kirkonkylän kupeessa. Seura on mukana Liperin Suvisoutujen ja Karelia-Soudun järjestelyissä.

Seuran tunnetuimpia urheilijoita ovat olleet maratoonarit Yrjö Pesonen ja Jukka Toivola sekä lentopalloilija Kari Lehtola.

Liperin lava
Liperin Taimi omistaa Liperin lavan, joka sijaitsee kirkonkylän läheisyydessä. Tanssilava on valmistunut 1963 ja se vetää yli tuhat henkeä. Lavalla on ollut myös kesäteatteriesityksiä.

Taimi on vuokrannut lavan yrittäjälle vuodesta 1986 lähtien mutta huolehtii edelleen lavan järjestysmiestehtävistä.

Junioritoiminta

Historiikki
Seppo Laaksamo: Liperin Taimi ry 1911–2011 – kunnon kasvualusta jo 100 vuotta. Liperi 2012.

Lähteet

Aiheesta muualla
 /Liperin Taimen kotisivut

Liperiläiset urheiluseurat
Suomalaiset urheilun yleisseurat
Riisiposliini

Riisiposliini on vanha keraaminen valmistusmenetelmä n. 1000-luvulta. Posliinin seinämään kaiverretaan reikiä jotka täytetään myöhemmässä vaiheessa lasitteella. Lasituspoltossa lasite sulaa reikään muodostaen ohuen pinnan reiän kohdalle. Poltetussa esineessä lasitetut reiät hohtavat valoaukkoina. Riisiposliinia on valmistanut Suomessa ainakin Friedl Kjellberg Arabian tehtaalla. 

Englanniksi riisiposliinia kutsutaan nimellä rice grain porcelain.

Aiheesta muualla
Arabian museo: Riisiposliini
Keramiikka
Haiharan kartano

Haiharan kartano sijaitsee Tampereella Kaukajärven länsirannalla Kaukajärven kaupunginosassa. Siellä toimii nykyään Haiharan taidekeskus, jossa järjestetään mm. taidenäyttelyitä, konsertteja ja lastentapahtumia. Talvikaudella päärakennusta vuokrataan erilaisia tilaisuuksia varten ja tallissa voivat yhdistykset järjestää erilaisia tilaisuuksia. Väentuvan kahvila on avoinna kesäkaudella.

Historia 
Kartanon historia alkaa vuodesta 1872, kun entinen tarkka-ampujapataljoonan kapteeni Anshelm Grahn (1825–1895) osti Haiharan kylästä Keskinen-nimisen maatilan ja muutti sinne perheineen asumaan. Hän oli edellisenä vuonna pidetyssä huutokaupassa vuokrannut viereisen Ylisen tilan ja vuonna 1886 hän osti vielä kolmannenkin tilan, Alasen. Yhdessä tilat muodostivat 340 hehtaarin kokoisen kartanon, johon kuului 81 hehtaaria peltoa. Grahn rakennutti myös 1870-luvulla kartanon osin kaksikerroksisen hirsirunkoisen päärakennuksen, jossa oli yli 20 huonetta.

Anshelm Grahnin kuoltua Haiharan kartanon omistivat 1895–1932 hänen tyttärensä Aline (1854–1925), Jenny (1856–1930) ja Naema (1858–1932), ”kolme fröökynää”, yhdessä. Heidän jälkeensä kartano siirtyi läheisen Kaukajärven kartanon omistaneen velipuolen Bertel Grahnin haltuun. Bertel Grahnin kuoltua kartano siirtyi hänen tyttärelleen Gunvor Ekroosille (1907–1982) ja tämän miehelle Torsten Ekroosille. Lapsettomat Ekroosit alkoivat vähitellen myydä kartanon maita ja vuonna 1963 he lahjoittivat kartanon päärakennuksen seitsemän hehtaarin maa-alueineen Tampereen kaupungille. He pidättivät kuitenkin rakennusten hallintaoikeuden itsellään. Haiharan kartanon entisille maille alettiin 1960-alussa rakentaa Kaukajärven lähiötä.

Reitti Haiharankadulta Saarenmaantielle kulki pitkään Haiharan kartanoalueen läpi. Vuonna 1979 tie katkaistiin autoliikenteeltä, kun Juvankatua jatkettiin Saarenvainionkadun päästä eteenpäin kohti Annalaa.

Gunvor Ekroos perusti kartanon tiloihin vuonna 1966 nukkemuseon ja vuonna 1972 pukumuseon. Hän perusti vuonna 1969 Anneli Kurosen kanssa nukketeatterin, joka toimii edelleen vanhassa kanalassa. Vuonna 1982 Gunvor Ekroosin omaisuus siirtyi Haiharan museosäätiölle. Nukke- ja pukumuseo siirtyi vuonna 1992 pois Haiharan kartanosta aluksi Hatanpään kartanoon.

Katso myös 
 Runebergin mökki

Lähteet 
 Mansetori: Kaukajärvi - tietoja ja historiaa (luettu 26.3.2008)
 Eeva Riihonen: Kaukajärven tarinoita, 1995

Viitteet

Aiheesta muualla 
 VirtualTampere: Virtuaalivierailu Haiharan taidekeskukseen

Tampereen kartanot
Tampereen näyttelytilat
Tampereen nähtävyydet
Kaukajärvi
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Kesänäyttelypaikat
Meripihkahuone

Meripihkahuone (, ) oli Preussin kuningas Fredrik Vilhelm I:n vuonna 1716 Venäjän tsaarille Pietari Suurelle antama lahja. Huoneen oli rakennuttanut Fredrik Vilhelm I:n isä, Fredrik I. Se oli huone, jonka seinät ja useat kalusteet oli koristeltu tuhansilla meripihkaupotuksilla sekä kultauksella.

Rakentaminen  
Meripihkahuonetta oli rakennettu Berliinissä vuodesta 1701 kuvanveistäjä Andreas Schlüterin piirrosten pohjalta ja tanskalaisen meripihkasepän Gottfried Wolframin johdolla, mutta sitä ei saatu koottua vuosikymmeniin. Se pystytettiin lopulta vuonna 1755 italialaisilla kivimosaiikeilla täydennettynä Katariinan palatsiin, Tsarskoje Seloon lähelle Pietaria, jossa siitä tuli suosittu nähtävyys. Myöhemmin siitä käytettiin jopa nimitystä ”maailman kahdeksas ihme” (ks. maailman seitsemän ihmettä).

Toinen maailmansota  
Toisen maailmansodan aikana syksyllä 1941 palatsin vallanneet saksalaiset ryöstivät meripihkahuoneen, ja tiettävästi siirsivät sen Königsbergin linnaan Itä-Preussiin. Sodan lopussa huone katosi. Venäjällä kadonneesta meripihkahuoneesta on tullut kaikkien saksalaisten sodassa ryöstämien kalleuksien ja taideaarteiden symboli.

Huoneen kohtalo 
Pieniä osia huoneesta on myöhemmin löydetty, mutta muuten sen kohtalo on tuntematon. Siitä on kehitetty useita vaihtoehtoisia teorioita ja vuosikymmenten kuluessa lukuisat aarteenmetsästäjät ja viralliset tutkimusryhmät ovat tuloksetta etsineet mahdollisia kätköpaikkoja, joihin saksalaiset olisivat voineet evakuoida huoneen sodan lopussa.

Yksi neljästä huoneeseen liittyneestä kivimosaiikista löydettiin 1990-luvulla Saksasta, sillä mosaiikin omaan laskuunsa varastanut saksalainen sotilas oli säilyttänyt sitä vuosikymmeniä kotonaan. 2000-luvun alussa Katariinan palatsiin rakennettiin meripihkahuoneen jäljennös saksalaisen Ruhrgas-yrityksen lahjoittamilla varoilla. Se paljastettiin Pietarin kaupungin 300-vuotisjuhlien yhteydessä vuonna 2003.

Vuonna 2004 ilmestyneessä brittiläisten toimittajien Catherine Scott-Clarkin ja Adrian Levyn kirjassa Meripihkahuone esitettiin teoria, jonka mukaan huonetta ei olisi koskaan evakuoitu Königsbergin linnasta, vaan se olisi tuhoutunut ilmeisesti vahingossa syttyneessä tulipalossa puna-armeijan sotilaiden ryöstellessä kaupunkia pian sen valtauksen jälkeen huhtikuussa 1945. Kirjoittajien mukaan Neuvostoliiton edustajat saivat tämän selville pian sodan jälkeen, mutta organisoivat vuosikymmenten ajan turhia etsintäoperaatioita peittääkseen totuuden. Kiistanalaista teoriaa ei kuitenkaan kyetä todistamaan ja varsinkin Venäjällä sitä on arvosteltu.

Lähteet 
Catherine Scott Clarke ja Adrian Levy: Meripihkahuone: Maailman kahdeksannen ihmeen jäljillä (suom. Pekka Tuomisto). Tammi, Helsinki 2007 (alkuteos The Amber Room, 2004). ISBN 978-951-31-3495-2

Viitteet

Aiheesta muualla 
  Biographical database of the international literature about the Amber Room by Peter Bruhn

Pietarin rakennukset ja rakennelmat
Meripihka
Venäjän entiset rakennukset ja rakennelmat
Kadonneet esineet
Kaliningradin historia
Yrjö Sotamaa

Yrjö Kalervo Sotamaa (s. 25. syyskuuta 1942 Helsinki) on Taideteollisen korkeakoulun professori. Sotamaa toimi Taideteollisen korkeakoulun rehtorina vuosina 1986–2008, korkeakoulun hallituksessa vuodesta 1976 ja vararehtorina vuosina 1980–1985.

Sotamaa valmistui TaiKista sisustusarkkitehdiksi 1969 ja taiteen kandidaatiksi (ylempi korkeakoulututkinto) vuonna 1983.

Hän on toiminut vierailevana professorina Purduen yliopistossa Yhdysvalloissa. Hän on tutkinut paimentolaiskulttuuria ja käsityöperinnettä Itä-Afrikassa vuosina 1972–1973. 

Sotamaa toimi Taideteollisen korkeakoulun sisustusarkkitehtuurin ja huonekalusuunnittelun yliopettajana vuodesta 1975 ja tuote- ja ympäristösuunnittelun professorina vuosina 1980–1981. Hän on ollut apulaisprofessorina huonekalusuunnittelun ja sisustusarkkitehtuurin osastolla vuodesta 1987 ja professori vuodesta 1998. Hän on hoitanut useita kansallisia ja kansainvälisiä luottamustehtäviä.

Sotamaa hävisi rehtorinvaalin keväällä 2008 tekstiilitaiteen professori Helena Hyvöselle, ja hänen rehtorikautensa päättyi heinäkuun loppuun 2008.

Sotamaalle myönnettiin MTV:n kulttuuripalkinto 1999 ja muotoilun elämäntyöpalkinto vuonna 2013.


Lähteet

Internet
Taideteollinen korkeakoulu: Opettajamatrikkeli 1973–2003.

Viitteet

Aiheesta muualla 
TOKYOwiki.

Suomalaiset sisustusarkkitehdit
Taideteollisen korkeakoulun professorit
Suomen yliopistojen rehtorit ja kanslerit
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Mira Calix

Mira Calix (1969–2022) (oik. Chantal Passamonte) oli brittiläinen kokeellinen muusikko ja taiteilija. Hänen musiikkinsa on elektronista, mutta hyödyntää runsaasti monenlaisia orgaanisia äänilähteitä, kuten hyönteisten ääniä. Calix toimi DJ:nä ja live-esiintyjänä ja sävelsi musiikkia myös muun muassa videoinstallaatioihin ja teatteriesityksiin. Calix levytti Warp Recordsille ja oli naimisissa Autechre-yhtyeen Sean Boothin kanssa.

Calixin ensimmäiset julkaisut olivat single ”Pin Skeeling” vuonna 1998 ja albumi One on One vuonna 2000. Vuonna 2003 hän julkaisi toisen albuminsa Skimskitta ja teki yhteistyötä London Sinfonietta -sinfoniaorkesterin kanssa, joka esitti hänen teoksensa Nunu Lontoon Royal Festival Hallissa. Vuonna 2004 hän muodosti pianisti Sarah Nicollsin ja äänitaiteilija David Sheppardin kanssa Alexander’s Annexe -performanssiryhmän. Se julkaisi albumin Push Door To Exit Warp Recordsilla vuonna 2006.

Calixin teki 2000-luvulla useita taideinstallaatioita. My Secret Heart luotiin vuonna 2008 Lontoon Royal Festival Halliin ja Nothing Is Set In Stone tehtiin Lontoon kesäolympialaisten yhteydessä järjestettyyn kulttuurinäyttelyyn. Calix teki yhteistyötä myös Opera North -oopperan ja Royal Shakespeare Companyn kanssa. Sydney Dance Companylle hän oli puolestaan vuonna 2015 luomassa neliulotteista teosta, jossa tanssijoihin oli piilotettu kaiuttimia.

Calix levytti pitkästä aikaa musiikkia vuonna 2019, kun Warp julkaisi hänen EP:nsä Utopia.

Diskografia

EP:t/Singlet
 Pin Skeeling  (1998)
 Peel Session TX 09/03/00 (2000)
 Prickle (2001)
 Nunu (2003)
 3 Commissions EP (2004)
 The Elephant In The Room: 3 Commissions (2008)
 If then while for (2014)
 Utopia EP (2019)

Albumit
 One on One (2000)
 Skimskitta (2003)
 Eyes Set   Against the Sun (2007)
 Lost Foundling 1999-2004 (2010)
 Julius Caesar (2018)
 Coriolanus (2018)
 absent origin (2021)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Virallinen kotisivu
 Mira Calix - Avanto-festivaali 2003
 Haastattelu 

Brittiläiset säveltäjät
Brittiläiset elektronisen musiikin artistit
Vuonna 1969 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Adelaida García Morales

Adelaida García Morales (s. 1945 Badajoz) on espanjalainen kirjailija.

Etelä (1985) sisältää kaksi mystissävyistä novellia (”Etelä” ja ”Bene”). Vampyyrin logiikka (1990) on rakkauskertomus ja samalla murha-arvoitus. Madridilainen nainen matkustaa etelä-Espanjaan kuultuaan veljensä äkillisestä kuolemasta. Hän tutustuu veljensä ystävään Alfonsoon. Jotkut uskovat hänen olevan vampyyri. Moralesin kerronnassa sekoittuvat uni, todellisuus ja harha.

Suomennetut teokset 

 Etelä (1985)
 Seireenien hiljaisuus (1985)
 Vampyyrin logiikka (1990)

García Morales, Adelaida
García Morales, Adelaida
García Morales, Adelaida
Korpijärvi

Korpijärvi tarkoittaa seuraavia:
Järveä
Korpijärvi, järvi Heinolassa
Korpijärvi, järvi Jalasjärvellä
Korpijärvi, järvi Joutsassa
Korpijärvi, järvi Jyväskylässä
Korpijärvi, järvi entisen Korpiselän kunnan alueella Suomen ja Venäjän rajalla
Korpijärvi, järvi Kouvolassa
Korpijärvi, järvi Liperissä
Korpijärvi, järvi Mikkelissä
Korpijärvi, järvi Mäntyharjulla
Korpijärvi järvi Nokialla
Korpijärvi, järvi Padasjoella
Korpijärvi, järvi Pertunmaalla
Korpijärvi, järvi Sysmässä
Korpijärvi, järvi Utajärvellä
Korpijärvi, järvi Virtain Hanhilammenkulmalla
Korpijärvi, järvi Virtain Siikaperällä
Korpijärvi, järvi Ylöjärvellä
Korpijärvi, järvi Ylöjärven Kurussa
 Järvi etumääreellä
Iso Korpijärvi, järvi Keuruulla
Iso Korpijärvi, järvi Kihniössä
Pieni Korpijärvi, järvi Keuruulla
Vähä Korpijärvi, järvi Kihniössä
Aureen Korpijärvi, järvi Ylöjärvellä
Kylää
Korpijärvi, kylä Mikkelissä
Korpijärvi, kylä Rautjärvellä
Korpijärvi, kylä entisessä Suojärven kunnassa Neuvostoliitolle luovutetulla alueella
Korpijärvi, kylä Torniossa
Korpijärvi, kylä Lapinlahden Varpaisjärven pitäjässä

Järvien täsmennyssivut
Asiakasomistaja

Asiakasomistaja tai omistaja-asiakas on kuluttajaosuuskunnan jäsen. Asiakasomistaja-sanaa käytetään tavallisesti S-ryhmän osuuskauppojen jäsenistä. OP-ryhmä käyttää jäsenistään vastaavaa nimitystä omistaja-asiakas. Suurista osuuskuntaryhmistä POP Pankki, Tradeka ja Metsäliitto käyttävät nimitystä jäsen. 

Toisinaan myös säästöpankkien kantarahasto-osuuksien omistajista käytetään nimeä asiakasomistaja tai omistaja-asiakas. Tämä artikkeli käsittelee kuitenkin osuuskuntien jäseniä.

Asiakasomistajat saavat etuja käyttämistään osuuskunnan palveluista. Asiakasomistajille saatetaan myös maksaa osuuspääoman korkoa tuottona heidän maksamalleen osuusmaksulle. Lisäksi asiakasomistajat saattavat tuntea yhteisöllisyyttä osuuskunnassa. Asiakasomistajuus voidaan tulkita eräänkaltaiseksi kanta-asiakasjärjestelmäksi, jolla tavoitellaan asiakkuuksien hallintaa.

Jäsenyys 
Suomessa S-ryhmällä on yli kaksi miljoonaa asiakasomistajaa ja OP-ryhmällä 1,7 miljoonaa omistaja-asiakasta.

Kun uusi jäsen liittyy osuuskuntaan, hänen on otettava osuuskunnan osuus ja maksettava merkintähinta (tav. osuusmaksu). Joissain osuuskunnissa (ainakin S-ryhmän osuuskaupoissa) on maksu mahdollista maksaa myös osissa siten, että asiakkaan tekemät ostokset kerryttävät sitä, kunnes se tulee täyteen maksetuksi. Suomessa on tavallista, ettei kuluttajaosuuskunnan jäsenyydestä peritä osuusmaksun lisäksi erillistä liittymismaksua tai vuosimaksua. Jäsenyyden päättyessä merkintähinta palautetaan.

Lähteet

Aiheesta muualla
Asiakasomistajuus S-Ryhmässä
 

Osuustoiminta
Louise Ritter

Louise Dorothy Ritter (s. 18. helmikuuta 1958 Dallas, Texas) on entinen yhdysvaltalainen korkeushyppääjä. 

Ritter voitti korkeushypyn olympiakultaa vuoden 1988 Soulin kesäolympialaisissa. Lisäksi hän voitti kultaa Pan-Amerikan kisoissa 1979 ja pronssia Helsingin maailmanmestaruuskilpailuissa 1983. Hän oli korkeushypyn Yhdysvaltain-mestari vuosina 1978, 1983 ja 1985–1986. 

Ritter hyppäsi ennätyksekseen 203 cm vuonna 1988. Tulos säilyi Yhdysvaltain ennätyksenä vuoteen 2010 asti, jolloin Chaunte Howard Lowe hyppäsi 204 cm.

Ritter valmistui Red Oak High Schoolista.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Yhdysvaltalaiset korkeushyppääjät
Yhdysvaltalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Collections (Alice Cooper)

Collections on vuonna 2006 julkaistu Alice Cooperin kokoelmalevy. Se sisältää Alice Cooperin hittejä vuosilta 1989–1994.

Kappaleet 
Poison	
Lost in America	
Hey Stoopid	
Why Trust You	
Love's a Loaded Gun	
You're My Temptation	
Trash	
Stolen Prayer	
Sideshow	
Might as Well Be on Mars

Vuoden 2006 kokoelma-albumit
Alice Cooperin kokoelma-albumit
Karnaisten tietunneli

Karnaisten tietunneli on 2 230 metrin pituinen tunneli Lohjan Karnaisissa, Lohjan ja Lahnajärven välisellä valtatie 1:n ja Eurooppatie E18:n osuudella. Se avattiin tammikuussa 2009 ja on Suomen toiseksi pisin tietunneli. Kalliota tunnelitöissä louhittiin noin 630 000 kuutiometriä. Tunnelin urakoi Skanska Tekra Oy.

Lohja–Muurla-moottoritieosuudelle rakennettiin kuusi muutakin tietunnelia, joiden yhteenlaskettu pituus on 5,2 kilometriä. Näin tunnelit muodostavat yli 10 prosenttia hankkeen kokonaispituudesta. Tunnelit ovat kaksoistunneleita joissa vastakkaiset ajosuunnat on erotettu toisistaan. Tunnelit on numeroitu järjestyksessä Turun suunnasta lukien ja rinnakkaisilla tunneleilla on tunnuskirjaimet T (Turkuun) ja H (Helsinkiin) ajosuunnan mukaisesti.

Tunnelin piti avautua marraskuussa 2008, mutta sen turvallisuusjärjestelmien testaukset venyttivät avaamisen aikataulua. Lopulta tunneli saatiin avattua liikenteelle 28. tammikuuta 2009, joskin turvallisuusjärjestelmien testaamisen takia tie jouduttiin sulkemaan vielä muutamina viikonloppuna seuraavan kevään aikana.

Karnaisten tunneli oli Suomen pisin tietunneli vuoteen 2016 asti, jolloin Tampereen rantatunneli avattiin.

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomen tieliikennetunnelit
Lohjan rakennukset ja rakennelmat
Valtatie 1
United States Space & Rocket Center

United States Space & Rocket Center (usein myös U.S. Space and Rocket Center) yhdysvaltalainen yhdysvaltalaista avaruustoimintaa esittelevä museo

Sen perustamista esitti ensimmäisenä Wernher von Braun toimiessaan johtajana Marshall Space Flight Centerissä. Space & Rocket Center sijaitseekin MSFC:n yhteydessä Huntsvillessä Alabamamassa. Se perustettiin 1970, kun Yhdysvaltain armeija lahjoitti sille maa-alueen Redstone Arsenalista. Museossa on esitteillä yli 1 500 raketti- ja avaruustekniikan esinettä.

Merkittäviä näyttelykappaleita

 Saturn V-kantoraketti
 Skylab-simulaattori
 A-12 Oxcart
 Pathfinder-avaruussukkulasimulaattori
 Centaur G-Prime ylävaihe
 Apollo 16-komentomoduuli "Casper"

Museossa järjestetään lukuisia väliaikaisia näyttelyitä ja siellä on erilaisia huvipuistomaisia laitteita, kuten Space Shot ja G-Force Accelerator sekä yksi alkuperäisistä Imax-elokuvateattereista, "Spacedome".

Davidson Center for Space Exploration
Museoon rakennetussa uudessa Davidson Center for Space Explorationissa on esitteillä aito Saturn V -raketti.

Aiheesta muualla 

 Official website

Nasa
Yhdysvaltain museot
Alabaman rakennukset ja rakennelmat
Trossingen

Trossingen on kaupunki Etelä-Saksassa Baden-Württembergin osavaltiossa. Vuonna 2011 siellä oli noin 15 000 asukasta. 

Kaupunki tunnetaan korkeakoulukaupunkina ja musiikkikaupunkina. Siellä toimii valtiollinen musiikkikorkeakoulu ja perinteisiä soitinvalmistajia, kuten Hohner,  Christian Messner & Co. sekä Württ. Harmonikafabrik Ch. WEISS.

Lähteet 

Baden-Württembergin kunnat
Saksan kaupungit
Tasmanian tuholainen (piirroshahmo)

Tasmanian tuholainen (, usein myös Taz tai joissakin suomennoksissa Tasmanian paholainen, muutaman kerran myös Tassu tai Tassi) on kuvitteellinen Warner Bros. -yhtiön animaatiohahmo, joka esiintyi ensimmäisen kerran piirretyssä Devil May Hare 19.  kesäkuuta 1954. Tasmanian tuholainen esiintyi alun perin vain viidessä lyhyessä animaatiossa vuosina 1954–1963, mutta 1980-luvun lopulla hahmo herätettiin uudelleen henkiin. Se esiintyi muun muassa Tiny Toons -animaatiosarjassa ja sai kokonaan oman piirretyn, Taz-Manian. Hahmon suomenkielisenä äänenä toimii Rauno Ahonen.

Luonne ja käyttäytyminen 
Tasmanian tuholainen perustuu oikeaan, nykyään vain Tasmaniassa elävään pussiahmaan (). Suurin ero piirroshahmon ja oikean eläimen välillä on kuitenkin sen hurja käytös ja ahnas ruokahalu. Tazilla on lähes loputon ruokahalu, ja se saattaa yrittää syödä kaikkea syötäväksi kelpaamatontakin. Yleensä Tazista kertovat piirretyt perustuvatkin sen käytökseen ja tekoihin kun se etsii lisää syötävää keinolla millä hyvänsä.

Aiheesta muualla 
Toonopedia

Looney Tunes -hahmot
Kuvitteelliset pussieläimet
Rick Hautala

Richard Andrew ”Rick” Hautala (3. helmikuuta 1949 – 21. maaliskuuta 2013) oli amerikansuomalainen kauhukirjailija. Hän opiskeli englanninkielistä kirjallisuutta Mainen yliopistossa valmistuen 1974. Hautala asui eteläisessä Mainessa yhdessä kirjailija Holly Newsteinin kanssa.

Romaaneja 

 Moondeath (1980)
 Moonbog (1982)
 Night Stone (1986, suom. Kuoleman kivi)
 Little Brothers (1988)
 Moon Walker (1989)
 Winter Wake (1989)
 Dead Voices (1990)
 Cold Whisper (1991, suom. Haamu)
 Dark Silence (1992)
 Ghost Light (1993)
 Twilight Time (1994)
 Beyond the Shroud (1995)
 Shades of Night (1995)
 The Mountain King (1996)
 Impulse (1996)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Rick Hautala – February 3, 1949—March 21, 2013 
 Kuoleman kivi Arvostelut, Arkisto, Aikakone

Yhdysvaltalaiset kauhukirjailijat
Amerikansuomalaiset henkilöt
Vuonna 1949 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Shin’ichi Hoshi

Shin’ichi Hoshi (, 1926–1997) oli japanilainen tieteiskirjailija. 

Hoshi alkoi julkaista novellejaan vuonna 1957 perustamassaan Japanin ensimmäisessä tieteislehdessä Uchuujin (Avaruuspölyä). Shin’ichi Hoshi oli hyvin tuottelias kirjoittaen yli tuhat novellia. Hoshi perusti Japanin science fiction -kirjailijoiden seuran ja oli sen ensimmäisen kauden puheenjohtaja. Hoshin kertomuksia on julkaistu myös useiden muiden maiden scifi-lehdissä. Erityisen suosittu hän oli Kiinassa. Hoshilta on suomennettu kokoelma Avaruuden terveisiä.

Aiheesta muualla 
 Petri Hannini: Pieniä herkkupaloja. Kiiltomato.net 26.8.2001.
 Toni Jerrman: Terveisiä japanilaisesta tulevaisuudesta. Helsingin Sanomat 13.7.2001.
 Kirjailijan virallinen kotisivu. 
 

Japanilaiset tieteiskirjailijat
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 1997 kuolleet
National Air and Space Museum

National Air and Space Museum (NASM, ) on yksi yhdysvaltalaisen Smithsonian-instituutin museoista ja niistä suosituimpia. Museossa säilytetään maailman suurinta lentokoneiden ja avaruusalusten kokoelmaa.

 
Museon päärakennus sijaitsee Yhdysvaltain pääkaupungissa Washingtonissa. Museon toinen osa - Steven F. Udvar-Hazy Center‎ - sijaitsee lähellä Washington-Dullesin kansainvälistä lentoasemaa Virginiassa.  Museo on kattavinen kokoelmineen myös tärkeä historian, tieteen, lento- ja avaruuslentojen sekä planeettatieteiden kuten geologian ja geofysiikan tutkimuskeskus. 

Vuonna 2019 museossa kävi noin 4,5 miljoonaa vierailijaa. Kokoelmiin kuuluu yli 68 000 nimikettä. Lähes kaikki esilläolevat lentokoneet ja avaruusalukset ovat aitoja käytettyjä tai näiden käyttämättä jääneitä varakappaleita.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Museon verkkosivut
 Kuvagalleria

Washingtonin (DC) museot
Yhdysvaltain ilmailumuseot
Smithsonian-instituutti
Daniele Barbaro

Daniele Matteo Alvise Barbaro (8. helmikuuta 1514 – 1570) oli venetsialainen aatelinen, joka tuli tunnetuksi Vitruviuksen kääntäjänä. Hän opiskeli Padovan yliopistossa filosofiaa, matematiikkaa ja optiikkaa sekä oli Englannissa Elisabet I:sen hovissa suurlähettiläänä. Hän oli lisäksi katolisen kirkon kardinaali ja uudistaja.

Daniele Barbaro syntyi Venetsiassa Barbaron aatelissukuun. Hänen veljensä Marcantonio oli myös diplomaatti ja he rakensivat yhdessä Villa Barbaro -huvilan. Veljekset olivat arkkitehti Andrea Palladion ja taiteilija Paolo Veronesen suojelijoita. Veronese maalasi Daniele Barbarosta enemmän kuin yhden muotokuvan.

Daniele Barbaro yhdisti uransa diplomaattina ja katolisen kirkon kardinaalina. Tämä olisi saattanut laittaa hänet vaikeaan asemaan protestanttisessa Englannissa, mistä johtuen on epäilty, että Barbaro oli ensimmäinen in pectore -kardinaali. Vuodet 1550–1570 Barbaro toimi Aquileian hiippakunnan patriarkkana. Hänen statuksensa ansiosta sekä diplomaattina että kirkonmiehenä hän oli Venetsian edustaja Trenton kirkolliskokouksessa.

Barbaro tunnettiin kuitenkin erityisesti kirjallisista töistään. Hän julkaisi mm. uudet painokset isosetänsä Ermolao Barbaron kommentaarista Aristoteleen teokseen Retoriikka ja tämän teoksesta Compendium scientiae naturalis. Hän käänsi italiaksi ja myöhemmin latinaksi Vitruviuksen teoksen De architectura. Barbaron merkittävin oma teos lienee La pratica della perspettiva, jossa hän käsittelee maalaustaiteen tiedettä.

Italialaiset tietokirjailijat
Italialaiset kardinaalit
Italialaiset diplomaatit
Aateliset
Vuonna 1514 syntyneet
Vuonna 1570 kuolleet
Pohjoisten kansojen instituutti

Pohjoisten kansojen instituutti () oli Leningradissa sijainnut tutkimuslaitos, jonka tavoitteena oli Neuvostoliiton pohjoisvähemmistöjä koskevien aiheiden tutkiminen. Yksi tutkimuslaitoksen avainhahmoista oli Vladimir Bogoraz, joka oli tunnettu tšuktšien parissa tehdystä tutkimuksestaan.

Tutkimuslaitos perustettiin vuonna 1930, sillä neljä vuotta aikaisemmin oli syntynyt mahdollisuus opiskella pohjoisten vähemmistöjen kieliä Leningradin valtiollisen yliopiston Itämäisten opintojen instituutissa. Vuoden 1929 loppuun mennessä laitoksen opettajat olivat alkaneet toimia yhdessä yhdistetyn pohjoiskansojen aakkoston luomiseksi () Neuvostoliiton pohjoispuolella asuvia kielivähemmistöjä varten. Tässä versiossa aakkostossa oli 32 latinalaista kirjainta, joista muutamalla oli tarkkeita. Käytännöllisistä syistä aakkostosta haluttiin kärsiä pois tarkkeelliset grafeemit, joten vuosi myöhemmin uusi versio valmistui. 13. joulukuuta 1930 instituutin Tieteellisten tutkimusten seuran presidiumi esitti yhdistetyn pohjoiskansojen aakkoston Neuvostoliiton Uuden aakkoston keskuskomitean tieteelliselle osastolle (ven. Всесоюзного центрального комитета нового алфавита). Sama elin käsitteli ehdotettua aakkostoa uudestaan 18. joulukuuta ja hyväksyi sen 23. helmikuuta 1931. Valistusasiain kansankomissariaatin tieteellinen osasto hyväksyi ehdotuksen samana vuonna toukokuussa.

Aakkostossa oli 39 kirjainta: 29 konsonanttia ja 10 vokaalia. Peruskirjainten lisäksi olivat myös tarkkeelliset kirjaimet, jotka osoittivat liudennusta, pituutta ja aspiraatiota. Heti aakkoston hyväksymisen jälkeen laajamittainen ja järjestelmällinen julkaisukampanja käynnistettiin. Instituutissa noin 300 asiantuntijaa työskentelivät vuodesta 1939 vuoteen 1949.

Lopulliset periaatteet oikeinkirjoitusten muodustamiseen pohjoisille kansoille tehtiin ensimmäisessä pan-venäläisessä konverenssissa Pohjoisten kansojen kielten ja kirjoittamisen kehitys. Leningradin INS:ssa piätetyn konferenssin onferenssin osallistujat edustivat Narkomprosa, Komitet Severaa (Presidium VCIK), VSNTL:n CK Novogo Alfavita SSSR, ja kustantamo Učpedgiz. Itse konferenssin työhön osallistuivat kansallisten pohjoisten piirien, paikallisten pohjoisten lautakuntien, SK VLKSM:in, Neuvostoliiton Tiedeakademian, Leningradin historiallis-kielitieteellisen laitoksen, ja Herzenin pedagogisen instituutin pohjoisten kansojen oaston edustajat. Alustava työ tehtiin INS:ssä.

Konferenssi päätti tehdä oikeinkirjoituksia kaikkiaan 16:lle kielelle, ja hankkia niille kirjoja vallankumouksen 15-vuotispäivän kunniaksi:

 Uralilaiset kielet: nenetsi, selkuppi, hanti, mansi ja kiltinänsaame
 Tunguusikielet: evenki, even, nanai ja udehe

Lähteet

Viitteet

Neuvostoliiton kielipolitiikka
Adi Hedman

Adiel Hietanen käytti kirjailijanimeä Adi Hedman (23. elokuuta 1882, Suonenjoki – 30. maaliskuuta 1947, Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija.

Hedmanin vanhemmat olivat kirvesmies Juho Hedman (entinen Hietanen) ja Eeva Nenonen.

Teoksia 
 Pastorin kansliassa: huvinäytelmä 1:ssä näytöksessä.  Kansan lehti, Tampere 1908
 "Kolmiyhteys": näytelmä 2:ssa näytöksessä.   Savon työväen sanomalehtiosuuskunta, Kuopio 1909, 2. painos 1910, 3. painos 1917
 Nolla: komedia 2:ssa näytöksessä.  Savon työväen sanomalehtiosuuskunta, Kuopio 1909, 3. painos 1913, 4. painos 1917, 5. painos 1920
 Natjunen naimisissa: komedia 2:ssa näytöksessä, jatkoa näytelmään "Nolla".  Savon työväen sanomalehtiosuuskunta, Kuopio 1913, 2. painos 1917, 3. painos 1921, 4. painos 1929
 Pirun kelkassa : huvinäytelmä 1:ssä näytöksessä.  Savon työväen sanomalehtiosuuskunta, Kuopio 1915, 2. painos 1919, 3. painos 1921
 Maalaisliittolainen : yksinäytöksinen huvinäytelmä.  Savon kansan kirjapaino, Kuopio 1922
 Uusi emännöitsijä : kaksinäytöksinen näytelmä, Maalaisliiton näytelmiä 1.  Maalaisliitto, Vaasa 1940

Lähteet 
 Suomen kirjailijat-tietokanta 
 Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografia - Adi Hedman 

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1882 syntyneet
Vuonna 1947 kuolleet
Simon Ings

Simon David Ings (s. heinäkuu 1965 Horndean) on englantilainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Simon Ings asuu Lontoossa.

Ingsin novelleja, esseitä ja artikkeleita on ilmestynyt useissa lehdissä sekä internetissä. Ings teki läpimurron jo esikoisromaanillaan Kuuma pää (1992), ja häntä mainostettiin kyberpunkin uudistajana ja uutena William Gibsonina. Aihetta jatkoi romaani Kuumalinja (1995). Kuuma pää voitti Suomessa vuoden parhaalle tieteisromaanille myönnettävän Tähtivaeltaja-palkinnon vuonna 1994. Palkintolautakunta totesi, että teos ei pyri miellyttämään lukijaa, vaan luomaan näyn rujosta tulevaisuudesta, jossa kaikki on epävarmaa.

Suomennetut romaanit 

 Kuuma pää (1992)
 
 Kuumalinja (1995)

Suomennetut novellit 

 ”Toiset kaupungit” (1990). Aikakone 1b/1995.
 ”Liikenne” (1993). Tähtivaeltaja 4/1995.

Kirjallisuutta 

 Jerrman, Toni: ”Simon Ings – Pää kuumana?”. Tähtivaeltaja 1/1995.

Aiheesta muualla 
 Simon Ingsin kotisivut 
 Novelli ”Toiset kaupungit” (1990). Aikakone 1b/1995.
 Satu Elo: Voiko tekoäly(yn) rakastua?  Ylioppilaslehti 20.9.1996.
 Simon Ings puhuu. Aikakone 1b/1995.
 Toni Jerrman: Rautakalan kaupunki. Helsingin Sanomat 5.1.2005.
 Mikko Saari: Rautakalan kaupunki. Kirjavinkit 26.5.2007.

Englantilaiset tieteiskirjailijat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Da-Capo

Da-Capo on Fazerin valmistama suklaapatukka ja -konvehtimakeinen, jota on valmistettu vuodesta 1916 lähtien. Da-Capo-patukka on Fazerin ensimmäinen suklaapatukka.

Historia 
Vuodesta 1916 vuoteen 1939 Da-Capoja myytiin paperipäällysteisenä konvehtikaramellina. Da-Capo nimettiin musiikkitermin Da capo (alusta uudelleen) mukaan, sillä se sai alkunsa kierrätysajatuksesta, kun laadunvalvonnassa virheellisiksi todetut liköörikonvehdit haluttiin saada käyttöön. Konvehdit sulatettiin, ja seokseen lorautettiin mausteeksi Rhum Martiniqueta, joka tasoitti sopivasti liköörin makua. Suklaapatukkana Da-Capoja alettiin valmistaa vuonna 1949, ja vuonna 1957 kääreelliset konvehdit palasivat taas markkinoille. Välillä konvehdit olivat poissa markkinoilta, mutta nykyisin niitä myydään jouluisin ja muun muassa lentokenttien Travel-valikoimissa.

Pakkaus 
Da-Capoja myydään 20 gramman suklaapatukkana ja kolmen kilogramman ja 350 gramman konvehtirasioissa sekä 130 gramman pusseissa.

Ainesosat 
Alkoholin osuus tuotteessa on minimaalinen, sillä Da-Capo-massa keitetään 110-asteiseksi, jolloin suurin osa alkoholista haihtuu. Patukan sisältämä rommi saattaa kuitenkin vaikuttaa puhalluskokeeseen, jos koe tehdään heti suklaan syömisen jälkeen. Massan päälle tulee kuorrutus tummasta suklaasta.

 sokeri
 tärkkelyssiirappi
 kaakaomassa
 kaakaovoi
 kasvirasva
 rommi
 rasvaton maitojauhe
 maitorasva
 herajauhe
 emulgointiaine (soijalesitiini)
 aromit (mm. vanilliini)
 maraschino
 ruokasuola

Lähteet 

Fazerin makeiset
Suklaapatukat
Mark Dusharme

Mark Dusharme (s. 23. toukokuuta 1981) on yhdysvaltalainen lentopalloilija, joka pelasi kausilla 2007–2010 lentopallon SM-liigan Hurrikaani Loimaassa väreissä.

Kotimaassaan Dusharme pelasi yliopistosarjaa. Loimaalle hän saapui kesken kauden 2007–2008, kun Hurrikaani Loimaa halusi uudet ulkomaalaisvahvistukset alkukauden vahvistusten pettäessä. Dusharme onnistui avauskaudellaan ja nosti putoajajoukkueen profiiliin jääneen ryhmän aina puolivälieräpeleihin asti. Lopulta Hurrikaani myönsi hopeajoukkue Pielaveden Sampon paremmakseen puolivälierissä. Dusharme oli liigan pistekeskiarvopörssissä kuudennella sijalla.

Myös toinen kausi Hurrikaani Loimaan riveissä oli Dusharmelle ja koko joukkueelle onnistunut. Hurrikaani saavutti tavoitteensa suorasta pudotuspelipaikasta kuudennella sijallaan ja Dusharme oli joukkueen tukipilari läpi kauden. Lopulta joukkue putosi puolivälierissä voitoin 3–1 Isku-Volleylle.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Mark Dusharme Etelä-Kalifornian yliopiston sivustolla 
 Hurrikaanissa pelanneet

Yhdysvaltalaiset lentopalloilijat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Tulimyrsky (albumi)

Tulimyrsky on suomalaisen Moonsorrow-yhtyeen ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa EP-levy, joka julkaistiin 30. huhtikuuta 2008. Levyn kesto on yli tunnin, ja se sisältää yhden uuden kappaleen, kaksi cover-kappaletta ja kaksi uudelleenäänitettyä kappaletta yhtyeen ensimmäisiltä demoilta. Idea ”Tulimyrsky”-kappaleesta oli elänyt yhtyeen sisällä jo vuosia, mutta sitä ei ollut toteutettu, sillä se ei sopinut edellisten albumien teemoihin. Vaikka Tulimyrsky on EP:ksi varsin pitkä, sen nimeäminen EP:ksi oli yhtyeen mielestä soveliasta sen sisältäessä ainoastaan yhden kokonaan uuden kappaleen.

Levyllä esiintyy parhaiten näyttelijänä tunnettu Turkka Mastomäki tarinankertojana. Albumi nousi Suomen virallisen singlelistan sijalle 2.

Kappaleet

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Imperiumi.net:

Lähteet 

Vuoden 2008 EP:t
Moonsorrow’n albumit
Threads of Life


Threads of Life on Shadows Fallin vuonna 2007 julkaistu albumi. Albumilta nousivat hiteiksi muun muassa "Redemption" ja "Burning The Lives".

Albumi debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalla 46.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Brian Fair ‎– laulu
 Jonathan Donais ‎– kitara
 Matthew Bachand ‎– kitara
 Paul Romanko ‎– basso
 Jason Bittner ‎– rummut

Arvostelut 
 About.com: 
 Allmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Threads of Life discogs.com -sivustolla

Vuoden 2007 albumit
Shadows Fallin albumit
Karttunen Kollektiv

Karttunen Kollektiv oli vuonna 2008 perustettu nykytanssin ryhmittymä. Ryhmän taiteellisena johtajana toimii tanssija-koreografi Jyrki Karttunen.

Karttunen Kollektiv tuottaa yhden kantaesityksen vuodessa sekä kiertää repertoaariohjelmistolla koti- ja ulkomailla. Karttunen Kollektivin mukaan vain olemalla taiteessa mahdollisimman paikallinen ja henkilökohtainen, on mahdollista saavuttaa myös laajaa, aidosti kansainvälistä kiinnostavuutta.

Ryhmä lopetti toimintansa 2013 Jyrki Karttusen siirryttyä Helsingin Kaupunginteatterin ja Helsinki Dance Companyn palvelukseen.

Teoksia
 Jeminan monta elämää 2012
 100 tapaa nauraa 2012 (yhteistuotanto Helsinki Dance Companyn kanssa)
 Lacrimae 2012
 Bad Body Doubles, 2010
 Days of Disco, 2009
 Situation Room, 2008
 My imaginary friend is with me, 2007

Lähteet

Aiheesta muualla
Karttunen Kollektiv

Suomalaiset tanssiryhmät
Suomalaiset tanssiteatterit
Nykytanssiryhmät