joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kypros talviolympialaisissa 2014

Kypros osallistui Sotshin talviolympialaisiin 2014 kahdella urheilijalla alppihiihdossa. Maan lippua avajaisissa kantoi Konstantínos Papamichaíl.

Joukkue

Alppihiihto

 Konstantínos Papamichaíl
 Alexandra Taylor

Lähteet
 Sochi.ru 

 Valtiot talviolympialaisissa 2014
 Kypros olympialaisissa
Dikumaroli

Dikumaroli on luonnossa esiintyvä antikoagulantti, joka vaikuttaa kuten varfariini (joka keksittiin tutkittaessa dikumarolin toimintaa) K-vitamiiniin.
Dikumaroli on kumariinin johdos. Kumariini ei itse vaikuta hyytymistekijöihin, mutta useat sienet muuttavat sen aktiiviseksi dikumaroliksi. Dikumaroli löydettiin tutkittaessa syytä karjassa esiintyvään verenvuototautiin, jolloin havaittiin syynä olleen homehtuneet makeantuoksuiset mesikkä-ruohokasvit.

Dikumaroli identifikoitiin 1940, ja siitä tuli 4-hydroksikumariinien prototyyppi. Sitä käytettiin lyhyen aikaa verenohennuslääkkeenä, mutta 1950-luvun puolivälissä sen korvasi yksinkertaisempi johdannainen varfariini (kauppanimi Marevan) ja muut 4-hydroksikumariini-johdannaiset.

Suun kautta nautittuna se vaikuttaa parin päivän sisällä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Dikumarolin löytäminen ja antikoagulanttihoito
 Varfariinin historia 
PubChem: Dicumarol 
Human Metabolome Database (HMDB): Dicumarol 
DrugBank: Dicumarol 
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Dicoumarol 

Laktonit
K-vitamiinin antagonistit
Mongolian asevoimat

Mongolian asevoimat on maavoimista ja ilmavoimista muodostuva Mongolian valtiolliset puolustusvoimat. Puolisotilaallisina joukkoina asevoimiin luetaan myös rajavartiosto ja sisäisen turvallisuuden joukot. Asevoimien aktiivipalveluksessa on noin 10 000 henkilöä ja reservissä 137 000. Puolisotilaallisiin joukkoihin kuuluu 7 200 henkilöä.

Historia

Mongolian itsenäistyessä 1910-luvulla se peri asevoimansa Qing-dynastialta. Vuonna 1914 maan asevoimiin kuului noin 10 000 henkilöä. Mongolian vallankumouksessa 1921 vallan ottivat käsiinsä kommunistit Neuvostoliiton tuella ja maa alkoi saada aseita tukijaltaan. Kun rajakahakat Japanin kanssa alkoivat Neuvostoliitto siirsi maahan noin 30 000 henkilöä käsittäneen 7. armeijan. Mongolia liittyi Neuvostoliiton sodanjulistuksen jälkeen sotaan Japania vastaan vuonna 1945. Sodan jälkeen asevoimia pienennettiin merkittävästi, mutta niitä laajennettiin jälleen, kun Neuvostoliiton ja Kiinan suhteet heikkenivät 1950-luvun lopussa. Maavoimien henkilöstön määrä nousi 33 000:n ja ilmavoimien 3 500:n. Neuvostoliitosta saatiin muun muassa 650 panssarivaunua ja 17 MiG-21 hävittäjää. Puolustusmenot veivät 10 % maan budjetista vuonna 1975 ja lähes 15 % vuonna 1980.

Strategia ja toimintakyky

Neuvostoliiton romahtamiseen saakka Mongoliassa turvauduttiin Neuvostoliiton apuun mahdollisessa sodassa Kiinaa vastaan ja näin ollen Mongoliassa ei ollut vahvaa armeijaa tai aseteollisuutta. Puolustuskykyyn vaikutti myös Mongolian pieni väestömäärä. Neuvostoliiton romahtamisen myötä maasta tuli ainakin teoriassa neutraali Venäjän ja Kiinan välillä ja se pitää yllä normaaleja suhteita molempiin maihin. Nykyisin yhteistyö Kiinan ja Yhdysvaltojen kanssa on kuitenkin lisännyt merkitystään.

Mongolian asevoimat ovat edelleen pienet ja aliaseistettu. Maan panssaroidut ajoneuvot ovat vanhentuneita ja ilmavoimilla ei ole taistelulentokoneita muutamia helikoptereita lukuun ottamatta. Maa on ottanut osaa kansainvälisiin operaatioihin muun muassa lähettämällä 850-sotilasta Etelä-Sudaniin, mutta asevoimilla ei ole resurseja huoltaa joukkojaan itsenäisesti kansainvälisissä tehtävissä. Tilanteen parantamiseksi maan asevoimat ovat harjoitelleet Euroopan maiden, Yhdysvaltojen ja Kiinan kanssa. Koulutuksen ja valmiuden taso onkin kalusto-ongelmista huolimatta melko hyvä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Asevoimat maittain
Mongolia
Šventoji (Itämereen laskeva joki)

Šventoji (, ) on pienehkö Liettuan luoteisrajalla ja Latvian lounaisrajalla virtaava, Itämereen laskeva joki. Se saa alkunsa Skuodasin kunnallispiirissä ja laskee 73 kilometrin jälkeen Itämereen Šventojin kylässä. Noin 30 kilometrin matkalla joki muodostaa Latvian ja Liettuan välisen rajan. Joen valuma-alue on 472 km² ja keskivirtaama 5−6 m³/s.

Joen suistossa sijaitsee arkeologinen kohde Šventojin asuinpaikka, joka on Pohjoismaiden suurimpia.

Lähteet

Aiheesta muualla

Latvian joet
Liettuan joet
Rajajoet
Latvian ja Liettuan raja
Itämeren pääaltaaseen laskevat vesistöt
Latvian vesistöt
Liettuan vesistöt
Tyra

Tyra tai Thyra, Suomessa myös Tyyra, on vanha pohjois­mainen naisen etunimi. Nimen alku­muoto on ollut Tyre tai Thyrvi, mistä se on latinan vaikutuksesta muuntunut muotoon Tyra. Nimi merkitsee alun perin Tor-jumalalle pyhitettyä. Keski­ajalla nimen teki suosituksi varsinkin Tanskan kuningatar Tyra Danebot, Gorm Vanhan puoliso.

Tyran nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 18. helmikuuta. Vuoteen 1928 saakka nimi oli samalla päivällä myös suomen­kielisessä kalenterissa muodossa Tyyra. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi on Suomessa annettu 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä muodossa Tyra 563, muodossa Thyra noin 370 ja muodossa Tyyra noin 260 henkilölle.

Tunnettuja Tyyra-, Tyra- ja Thyra-nimisiä 
 Tyra Banks (s. 1973), yhdysvaltalainen malli, televisiokasvo, talk show -juontaja, laulaja ja näyttelijä
 Thyra von Beetzen-Östman (1872–1954), ruotsalainen feministi ja ihmisoikeusaktivisti
 Tyra Danebot (k. 935), Tanskan kuningatar
 Thyra Grotenfelt (1912–1978), suomenruotsalainen runoilija
 Tyyra Leino, oik. Tyyra Lehtonen (1913–2002), suomalainen lastenkirjailija
 Tyra Lundgren (1897-1979), ruotsalainen kuvanveistäjä, keramiikkataiteilija, lasitaiteilija ja kuvanveistäjä
 Thyra Montell (1884–1970), suomalainen voimistelunjohtaja
 Tyra Sjöström, o.s. Malmström (1875–1928), suomalainen taidemaalari
 Tyra Westerlund (1878–1920), suomalainen runoilija

Nimen muita merkityksiä 

 115 Thyra, päävyöhykkeen asteroidi

Lähteet 

Etunimet
Dameserien

Dameserien on Norjan naisten jääpallon pääsarja. Sen järjestää Norjan jääpalloliitto. Dameserienissä kilpaillaan sekä sarjamestaruudesta että Norjan mestaruudesta: runkosarjan voittaja saa sarjamestarin tittelin, ja runkosarjaa seuraavien pudotuspelien voittaja on naisten jääpallon Norjan mestari. Naisten jääpallon Norjan mestaruus ratkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 2004. Dameserien käynnistyi kuitenkin jo vuonna 1981, mutta vuoteen 2003 asti naiset kilpailivat jääpallon sijasta kaukalojääpallossa.

Kaudella 2013–2014 Dameserienissä pelaa kuusi joukkuetta. Hallitseva mestari on yhteisjoukkue Nordre Sande Idrettslag/Drammen Bandy.

Historia

Norjassa naiset pelasivat jääpalloa Idrettsforeningen Readyssa ja Stabæk Idrettsforeningissa jo 1930-luvulla. Naisten pääsarjatoiminta käynnistyi kuitenkin vasta vuonna 1981, jolloin ratkaistiin epävirallinen Norjan mestaruus kaukalojääpallossa. Ensimmäisen naisten epävirallisen mestaruuden voitti Vålerengens Idrettsforening. Naisten jääpalloilu sai Norjan jääpallolitossa virallisen aseman 1984, ja ensimmäisen virallisen naisten kaukalojääpallon mestaruuden voitti niin ikään Vålerengens Idretssforening.

1990-luvun puolivälissä monet naisten joukkueet lopettivat jääpalloilun ja siirtyivät pelaamaan jääkiekkoa Norjan jääkiekkoliiton tekemän tarjouksen seurauksena, jonka taustalla olivat karsinnat vuoden 1998 Naganon talviolympailaisiin, joissa naisten jääkiekko oli olympialaisten ohjelmassa ensimmäistä kertaa. 2004 naisten pääsarjan lajiksi vaihdettiin jääpallo.

Joukkueet kaudella 2013–2014

Bergen Bandyklubb
Høvik Idrettsforening/Haslum Idrettslag
Nordre Sande Idrettslag/Drammen Bandy
Solberg Sportsklubb
Idrettsforeningen Ready
Stabæk Idrettsforening/Alliensidrettslaget Skeid/Mjøndalen Idrettsforening

Sarjamestarit

Naisten Norjan mestarit ja loppuottelut

Katso myös
Eliteserien

Lähteet
Ny jente- og damebandykomite opprettet 
Stabæk vant dameserien 2013/14 

Norjan jääpallosarjat
Norman Denzin

Norman Kent Denzin (s. 24. maaliskuuta 1941) on Illinois'n yliopiston (Urbana-Champaign) sosiologian emeritusprofessori, joka on kehittänyt symbolisen interaktionismin teoriaa ja tutkimusta. Hän on toiminut myös elokuvatutkimuksen professorina ja tiedostusopin tutkimusprofessorina.

Denzinin tutkimusalueita ja kiinnostuksen kohteita ovat muun muassa sosiaalinen vuorovaikutus, kriittinen pedagogiikka, kulttuurintutkimus, elokuvatutkimus, etnografia ja sosiaalipsykologia. Denzin on toimittanut useita laadullisen tutkimuksen käsikirjoja yhdessä Yvonna Lincolnin kanssa. Hän toimii Cultural Studies ↔ Critical Methodologies- ja International Review of Qualitative Research -lehtien päätoimittajana.

Denzinille on myönnetty Charles Horton Cooley -palkinto vuonna 1988 teoksesta The Alcoholic Self ja George Herbert Mead -palkinto vuonna 1997. Hän on myös Lifetime Achievement in Qualitative Inquiry -palkinnon saaja vuodelta 2009.

Teokset 
Childhood Socialization: Studies in the Development of Language, Social Behavior and Identity (1978)
The Recovering Alcoholic (1987)
Images of Postmodern Society: Social Theory and Contemporary Cinema (1991)
Symbolic Interactionism and Cultural Studies: The Politics of Interpretation (1992)
Interpretive Ethnography: Ethnographic Practices for the 21st Century (1996)
Interpretive Interactionism (2001)
Reading Race: Hollywood and the Cinema of Racial Violence (2002)
Performance Ethnography: Critical Pedagogy and the Politics of Culture (2003)
9/11 In American Culture (2003)
Hollywood Shot by Shot: Alcoholism in American Cinema (2004)
On Understanding Emotion (2007)
Flags in the Window: Dispatches from the American War Zone (2007)
Searching for Yellowstone: Race, Gender, Family and Memory in the Postmodern West (2008)
The Qualitative Manifesto: A Call to Arms (2010)
Custer on Canvas: Representing Indians, Memory, and Violence in the New West (2011)
Blue Ribbon Papers: Interactionism: the Emerging Landscape (2011)
Indians on Display: Global Commodification of Native America in Performance, Art, and Museums (2013)
Interpretive Autoethnography (2013)

Lähteet

Aiheesta muualla 
"Tutkimus on maailman tekemistä näkyväksi" – Denzinin haastatteluote  
Norman Denzinin haastattelu laadullisen tutkimuksen metodologiasta ja kirjasta The Qualitative Manifesto. A Call to Arms. 

Yhdysvaltalaiset sosiologit
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Aake

Aake on suomalainen miehen etunimi. Nimi on todennäköisesti syntynyt lyhentymänä kreikkalais-latinalaisesta nimestä nimestä Akatius tai Achatius, joka merkitsee syytöntä. Tanskassa nimi esiintyy muodossa Aage. Samaa alkuperää ovat myös ruotsalaiset nimet Åke ja Ove.

Suomalaisessa almanakassa Aaken nimipäivä oli 8. toukokuuta vuosina 1908–1928. Samalla päivällä oli aikaisemmin ollut nimi Achatius, ja nykyisinkin sama päivä on ruotsinkielisen kalenterin mukaan Åken nimipäivä. Sen sijaan suomenkielinen nimi Aake esiintyy nykyisin vain ortodoksisessa kalenterissa, jossa se on käsitetty lyhentymäksi nimestä Akakios.

Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Aake-nimisiä miespuolisia henkilöitä
on Suomessa ollut vuoden 2021 loppuun mennessä 938.

Tunnettuja Aakeja 

 Aake Jermo (1920–1980), toimittaja ja kirjailija
 Aake Kalliala (s. 1950), näyttelijä
 Aake Mäkelä (1931–2019), pikajuoksija ja kelloseppä
 Aake Otsala (s. 1976), suomalainen muusikko, musiikkituottaja, äänittäjä ja miksaaja
 Aake Pesonen (1914–1987), sota- ja tietokirjailija

Lähteet 

Etunimet
Music Finland

Music Finland ry on yhdistys, jonka tehtävänä on edistää suomalaisen musiikin elinvoimaisuutta ja kansainvälistymistä.

Music Finland sai alkunsa lokakuussa 2011 kun Suomalaisen musiikin tiedotuskeskus Fimic ja Music Export Finland päätettiin yhdistää yhdeksi organisaatioksi. Muutos toteutettiin vuoden 2012 aikana ja uusi järjestö aloitti toimintansa virallisesti 31. joulukuuta 2012.

Yhdistyksen jäsenjärjestöjä ovat Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry, Suomen Muusikkojen Liitto, Suomen musiikkikustantajat, Gramex , IndieCo, Suomen Säveltäjät ry, Teosto ry sekä Musiikkituottajat – IFPI Finland ry.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Music Finland kotisivut

Suomalaiset musiikkialan järjestöt
Kolme hallitsijaa ja viisi keisaria

Kolme hallitsijaa ja viisi keisaria ovat ryhmä Kiinan muinaisia mytologisia hallitsijoita ja jumaluuksia, joiden kerrotaan hallinneen noin 2852–2070 eaa. ennen Xia-dynastiaa.

Myyttien mukaan kolme hallitsijaa olivat puolijumalia, jotka käyttivät kykyjään auttaakseen ihmiskuntaa ja tarjotakseen ihmisille oleellisen tärkeitä tietoja ja taitoja. Heitä seurannutta viittä hallitsijaa taas pidetään ihanteellisina hallitsijoina ja korkean moraalisen luonteensa vuoksi esi­merkillisinä.

Muunnelmat

Eri lähteissä esiintyy kuusi tai seitsemän toisistaan poikkeavaa muunnelmaa siitä, ketkä katsotaan kolmeksi hallitsijaksi ja viideksi keisariksi. Tunnetut luettelot on kuitenkin kirjoitettu paljon myöhempien dynastioiden aikana.

Tavallisimmin on kuitenkin kolmeksi hallitsijaksi tai kolmeksi alkuajan keisariksi katsotaan Fu Xi (伏羲), Shennong (神農) ja Huangdi eli Keltainen keisari (黄帝). Heitä seuranneista viidestä keisareista tunnetaan parhaiten kaksi viimeistä, yleisimmän käsityksen mukaan Yao (堯) ja Shun (舜). Joissakin lähteissä Keltainen keisari mainitaan myös näiden Viiden keisarin joukossa. Toisinaan puhutaan kolmesta kulta-ajan keisarista, jotka olivat Yao ja Shun sekä Xia-dynastian perustaja Yu.

Kolme hallitsijaa 

Kolmea hallitsijaa, jotka tunnetaan myös Kolmena kunnianarvoisina, sanottiin jumal­kuninkaiksi tai puolijumaliksi, jotka käyttivät taian­omaisia kykyjään ihmisten elin­olojen parantamiseksi. Suuren hyveellisyytensä vuoksi he elivät hyvin vanhoiksi, ja heidän hallitus­kaudellaan vallitsi rauha. Kiinan historiallisissa teksteissä heidän joukkoonsa on luettu vaihtelevasti erinimisiä sankareita. Keltaista keisaria pidetään perinteisesti Huaxia-kansan kantaisänä. Shaanxin provinssiin on tämän tarunomaisen hallitsijan muistoksi pystytetty Keltaisen keisarin mausoleumi.

Viisi keisaria

Luomismyytti

Kiinalaisiin luomismyytteihin kuuluu yleensä Pangu. Kerrotaan, että hänen kuolemansa jälkeen hänen vasemmasta silmästään tuli aurinko ja oikeasta silmästään kuu. Hänen eri ruumiinosistaan syntyi maailma. Legendan mukaan oli myös neljä shi-nimistä olentoa (四氏), jotka osallistuivat maailman luomiseen. Nämä olivat Youchao-shi (有巢氏), Suiren-shi (燧人氏), Fu Xi-shi (伏羲氏) ja Shennong-shi (神農氏).

Perintö

Näiden varhaisten hallitsijoiden uskottiin olleen samalla myös keksijöitä. Fuxin kerrotaan kesyttäneen kotieläimet, keksineen metsästys- ja kalastus­verkot, musiikin ja soittimet sekä ajan ja etäisyyden mittaamis­keinot. Shennonia taas pidetään maanviljelyn ja lääkekasvien käytön alkuun­panijana, kuokan ja auran keksijänä sekä ensimmäisten markkinoiden perustajana. Hänen sanotaan myös maistaneen kaikkia viljelemiään kasveja saadakseen selville, mitkä niistä ovat myrkyllisiä. Keltaisen keisarin taas kerrotaan keksineen muun muassa puutalot, silkkikankaan, veneet, kärryt, keramiikan ja kiinalaisen kalenterin.

Galleria

Lähteet 
History of China

Viitteet 

Kiinan keisarit
Kiinalainen mytologia
Provo opas

Provo opas – ärsyttämisen jalo taito on  Tero Kartastenpään  ja  Jani Timosen kirjoittama tietokirja, joka kertoo provokaatiosta. WSOY julkaisi kirjan 18. helmikuuta 2014.

Provo opas kertoo, kuinka opetella provosoimista ja provosoitumista. Kirjoittajien mukaan sivistynyt ärsyttäminen on aina vienyt yhteiskuntaa eteenpäin. Kirjassa muun muassa poliitikko Timo Soini, johtaja Matti Apunen, ohjaaja-kirjailija-kansanedustaja Jörn Donner ja Pää Kii -yhtyeen punkmuusikko Teemu Bergman kertovat tavastaan provosoida. Provo opas käsittelee provokaation historiaa, psykologiaa, biologiaa ja maantiedettä ja eri muotoja, kuten kuvaa, ääntä ja kehoa. Kirjassa valitaan sata Suomen kaikkien aikojen parasta provokaattoria.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Provo opas WSOY:n sivuilla  WSOY 
 Ylen Pressiklubin insertti provokaatiosta Provo opas Ylen Pressiklubissa 

Suomalaiset tietokirjat
Vuoden 2014 kirjat
Elvis istuu oikealla

Elvis istuu oikealla on suomalaisen laulaja Olavi Uusivirran viides studioalbumi, joka julkaistiin 14. maaliskuuta 2012. Levyn julkaisi Johanna Kustannus.

Taustaa ja julkaisu
Albumin kaikki kappaleet ovat Uusivirran sanoittamia ja säveltämiä, paitsi levyn seitsemäs kappale, "Vien sut täältä pois", jonka on säveltänyt Pauli Saarikivi. Uusivirta on luonnehtinut albumia "luomulevyksi"; siinä on käytetty enemmän akustisia soittimia kuin edeltävillä levyillä, ja sanoituksista on tehty puhekielisempiä ja yksinkertaisempia. Uusivirta soittaa itse pianoa levyn nimikkokappaleella "Elvis istuu oikealla".

Albumi julkaistiin digitaalisena ja fyysisenä painoksena 14. maaliskuuta 2012. Levyn julkaisua edelsi single "Nuoruus", joka julkaistiin tammikuussa 2012. Toisena singlenä julkaistiin saman vuoden huhtikuussa kappale "Oodi ilolle".

Vastaanotto
Levy nousi ilmestyessään Suomen virallisen albumilistan seitsemänneksi. Albumi pysyi listalla yhteensä kahdeksan viikkoa ennen lopullista putoamistaan.

Elvis istuu oikealla sai kriitikoilta positiivisen vastaanoton, ja monet pitivät sitä Uusivirran uran parhaana albumina. Albumin luonnehdittiin olevan "vaivaton" ja "tasaisen vahva esitys". Nuorgamin kriitikko oli hieman varauksellisempi, mutta sanoi, että "albumin sisältämässä musiikissa ei ole mitään vikaa". 

 Dome: 
 Nyt.fi: 
 Rumba: 
 Soundi:

Kappaleet

Singlet
"Nuoruus" (1/2012)
"Oodi ilolle" (4/2012)

Lähteet

Vuoden 2012 albumit
Olavi Uusivirran albumit
Esterházy

Esterházy de Gálantha on vanha unkarilainen aatelissuku, johon on kuulunut useita Unkarin historian merkkihenkilöitä.

Vanhimmat tunnetut merkinnät suvusta ovat vuodelta 1238, joskin suvussa kulkeneen epäluotettavan perimätiedon mukaan se periytyisi hunnipäällikkö Attilasta. Suku sai 1421 haltuunsa Galantan linnan nykyisessä Slovakiassa. Suvun ensimmäinen mainittava edustaja, Ferenc Zerházy sai 1500-luvun lopussa Galantan paronin arvon, ja otti samalla käyttöön nimen Esterházy. Hänen pojistaan suku jakautui edelleen Fraknón, Csesznekin ja Zólyomin sukuhaaroihin. Osa suvusta korotettiin 1600-luvulla kreivin arvoon ja eräs osa Franknón haarasta sai 1687 valtakunnanruhtinaan arvon. 1700-luvulle tultaessa Esterházyt olivat Unkarin suurimpia maanomistajia. Suvun omaisuus oli jopa suurempi kuin Habsburgien, joiden valtaa Esterházyt tukivat. Vuonna 1809 Napoleon tarjosi Nikolaus II Esterházylle Unkarin kuninkaan kruunua, mutta tämä kieltäytyi ja pysyi lojaalina Habsburgeille. Esterházyn suvun jäsenten vaikutus näkyi Unkarin julkisessa elämässä 1900-luvulle asti.

Tunnettuja jäseniä
Nikolaus (Miklós) Esterházy (1583–1645), Unkarin käskynhaltija
Paul (Pál) Esterházy (1635–1713), edellisen poika, Unkarin käskynhaltija, sotamarsalkka, sai 1687 valtakunnanruhtinaan arvon
Paul Anton (Pál Antal) Esterházy (1711–1762), edellisen pojanpoika, sotamarsalkka
Nikolaus Joosef (Miklós József) Esterházy (1714–1790), edellisen veli, sotamarsalkka ja taiteiden suosija, Joseph Haydnin mesenaatti, rakennutti Esterházan palatsin
Nikolaus (Miklós) Esterházy (1765–1833), edellisen pojanpoika, sotapäällikkö Napoleonin sodissa, keräsi suuren taidekokoelman
Paul Anton (Pál Antal) Esterházy (1786–1866), edellisen poika, diplomaatti
Ferdinand Walsin Esterhazy (1847–1923), Dreyfus-juttuun liittynyt ranskalainen sotilas, kuului suvun aviottomaan sivuhaaraan
Móric Esterházy (1881–1960), Unkarin pääministeri kesällä 1917
János Esterházy (1901–1957), slovakialainen poliitikko
Péter Esterházy (1950–2016), kirjailija, Móric Esterházyn pojanpoika

Lähteet

Aiheesta muualla 

Aateli
Unkarilaiset suvut
Itävallan aateli
Kevyt osasto 19 (jatkosota)

Kevyt osasto 19 (Kev. Os. 19) oli Suomen maavoimien Perniössä 1941 perustettu jatkosodan joukko-osasto, joka kuului aluksi Hangon-lohkolle sijoitettuun 17. divisioonaan. Osaston päällikkönä oli kapteeni U. Leskinen ja sen vahvistuksena oli 39. tykistökomppania. Osasto taisteli saaristolohkolla Hilo, Brolo, Snalo ja Ilo, jolloin sitä johti 4. rannikkoprikaatin komentaja everstiluutnantti R. Wiberg.

Keskittäminen 

Kev. Os. 19 aloitti Karjalankannaksella mm. Varloista ja oli saumaosastona 17. elokuuta 1941 alkaen jalkaväkirykmentti 22:n vasemmalla puolella. Puskuselkä – Hirsijärvi - Syvärin aseman valtaus – Syvärin rautatiesillanpään torjuntataistelu – Syvärin kaupungin valtaus – Shemenskin ja Ihatsjärven taistelut sekä Bulajeva – Pertjärvi. Shemenskissä Kev. Os. 19 sai 18. heinäkuuta 1942 muistomerkin, samana päivänä yksikkö lakkautettiin ja osa ryhmistä liitettiin jalkaväkirykmenttiin 22.

Itä-Karjalan valtaus 

17. divisioonan joukoista muodostettu osasto Marttinen saavutti 8. syyskuuta 1941 Syvärin aseman, jossa Kev. Os. 19 katkaisi  Muurmannin radan. Lähes samaan aikaan, kolme kilometriä Murmanskiin päin, toinen pioneeriryhmä katkaisi radan ja siitä vielä noin kolme kilometriä päässä katkaistiin rata, ettei pohjoisesta päin tulossa ollut panssarijuna päässyt lähestymään. Venäjän joukot yrittivät yöllä 8.-9. syyskuuta tuhota yllätyshyökkäyksellä Kev. Os. 19:n puolustaman Syvärin rautatiesillan, joka pysyi suomalaishallinnassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sotapäiväkirja Digitaaliarkistossa

Jatkosodan suomalaiset jalkaväkipataljoonat
Haim

Haim on yhdysvaltalainen yhtye, jonka muodostaa kolme siskosta, Este, Danielle ja Alana Haim. Yhtyeen tyyliä on kuvailtu ”folkin, 90-luvun ja R&B:n sekoitukseksi”. Vuonna 2013 Haim voitti BBC:n ”Sound of 2013” -äänestyksen. Yhtyeen 30. syyskuuta 2013 julkaistu debyyttialbumi, Days Are Gone, menestyi listoilla kohtalaisen hyvin. Se sijoittui viiden parhaan albumin joukkoon viidessä eri maassa, mukaan lukien ensimmäiselle sijalle Iso-Britanniassa.

Taustaa
Siskokset kasvoivat San Fernando Valleyssa soittaen vanhempiensa kanssa covereita 1970-luvun klassikoista paikallisille ihmisille. Myöhemmin Danielle ja Este kuuluivat Valli Girls -nimiseen tyttöbändiin, joka haki vaikutteita muun muassa Blondielta ja Gwen Stefanilta. Vartuttuaan vanhemmiksi sisarukset kiinnostuivat popin ja R&B:n sekoittamisesta. Vuonna 2006 he päättivät perustaa oman yhtyeen. Viisi ensimmäistä vuotta Haim soitti kotikaupungissaan satunnaisesti, koska kaikki kolme jäsentä kävivät koulua. Kesäkuussa 2012 yhtye solmi levytyssopimuksen Polydorin kanssa.

Kaikki kolme siskosta soittavat useampaa kuin yhtä instrumenttia: Este soittaa sekä kitaraa että bassoa, Danielle soittaa kitaraa ja rumpuja ja Alana soittaa kitaraa, koskettimia ja lyömäsoittimia. Albumilla ja keikoilla Este soittaa bassoa, Danielle kitaraa ja Alana koskettimia ja lyömäsoittimia.

Diskografia

Albumit

Singlet

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset indie rock -yhtyeet
Juho Kuorikoski

Juho-Kustaa Juhani Kuorikoski (s. 14. marraskuuta 1983 Kaustinen) on suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja pelisuunnittelija. Kuorikoski on aiemmin työskennellyt Järviseudun sanomien päätoimittajana  sekä muun muassa Pohjalaisen ja Ilkan uutistoimituksissa. Hän on myös Pelit-lehden vakituinen avustaja ja Platonic Partnership -pelistudion yksi perustaja.

Kuorikoski tunnetaan myös tietokonepelien historiaa käsittelevistä tietokirjoistaan. Hän julkaisi pakinakokoelman Kapteenin lokikirja vuonna 2013. Hän on kirjoittanut tietokirjan Sinivalkoinen pelikirja Suomen pelialan historiasta. Vuonna 2014 ilmestyneen Sinivalkoisen pelikirjan painokustannukset kerättiin joukkorahoituksen avulla. Teos julkaistiin englanniksi kahdella eri nimikkeellä. Neogames rahoitti käännöstyön ja tuotti kirjasta pienen painoksen nimellä Play Finland. Yhdysvalloissa toimiva McFarland & Company -kustantamo julkaisee kirjan nimellä Finnish Video Games − A History and Catalog. Sinivalkoisen pelikirjan lisäksi Kuorikoski on kirjoittanut kirjat Suuret seikkailupelit – tietokonepelien klassikot sekä X-COM – tietokonepelien klassikot ja Commodore 64 – tasavallan tietokone, jotka on julkaissut Minerva kustannus. Gaudeamus on puolestaan julkaissut Pelitaiteen manifestin ja Pelien Suomi – tarinoita kotimaiselta pelialalta.

Kuorikoski palkittiin huhtikuussa 2014 järjestetyssä Finnish Game Awardsissa Sinivalkoisesta pelikirjasta vuoden pelialan vaikuttajana. ”Power Player of the Year” -palkinto jaettiin tuolloin ensimmäistä kertaa. Vuonna 2017 Kuorikoski palkittiin pohjoismaisella joukkorahoittajapalkinnolla hänen hyvin menestyneistä kirjaprojekteistaan. Kuorikosken tietokirjojen tuotantokustannukset on kerätty joukkorahoituksen kautta.

Kuorikoski asuu Kaustisella.

Tuotanto

 

 
 
 
Hirsitalo muuttaa – opas hirsitalon siirtäjälle. Kustannusosakeyhtiö Moreeni, 2018.
Pelitaiteen manifesti. Gaudeamus, 2018.
Pelien Suomi – tarinoita kotimaiselta pelialalta. Gaudeamus, 2021

Lähteet 

Suomalaiset tietokirjailijat
Suomalaiset päätoimittajat
Pakinoitsijat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Matti Viironen

Matti Olavi Viironen (2. toukokuuta 1947 Turku – 24. huhtikuuta 2017 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Viironen työskenteli pitkään Tampereen Työväen Teatterissa, ja hän näytteli myös lukuisissa televisiotuotannoissa, kuten Rintamäkeläiset ja Kotirappu.

Elämä ja ura
Matti Viironen syntyi yövahti Kosti Viirosen ja siivooja Helvi Perttulan perheeseen. Hän suoritti näyttelijänopintoja Tampereen yliopistossa 1969–1973. Viironen aloitti kiinnitettynä näyttelijänä Tampereen Työväen Teatterissa 1973, ja kiinnitys päättyi varhaiseen eläkkeelle jääntiin 1997. Sen jälkeen hän näytteli muun muassa Komediateatterissa ja teki sivurooleja erinäisissä televisiosarjoissa.

Viirosen roolitehtäviä Työväen Teatterissa olivat muun muassa Sancho Panza (Don Quijote), Akusti (Niskavuoren Heta) ja nuorempi veli Edmund (Pitkän päivän matka yöhön). Vuonna 1997 hän näytteli Arganin roolin Molièren komediassa Luulosairas.

Viirosen ensimmäinen aviopuoliso oli Kerttu Viironen: liitto solmittiin 1973 ja päättyi eroon 1979. Toinen puoliso oli Kirsti Viironen, vuodesta 1980 vuoteen 1990. Liitto päättyi eroon. Viirosella on kolme lasta.

Filmografia

Elokuvat
Mommilan veriteot 1917 (1973)
Klaani (1984)
Kotia päin (1989)
Sibelius (2003)
Ystäväni Henry (2004)

Televisioelokuvat
Se tavallinen tarina (1972)
Liljankukka (1973)
Anjuta (1975)
Kissantappaja (1975)
Papin rouva (1975)
Korpivaellus (1976)
Pimeän päivän muisto (1977)
Prinssi Sulevi ja prinsessa Heljä (1978)
Kuutamouimari (1989)
Tuuli leppeä lounaasta (1991)
Autovaras (1991)
Jäljet vedessä (1991)
Adalminan helmi (1997)
Elämän suola (1997)
Kaapin salat (1998)
Karvakuonot ja kaljaasin arvoitus (1999)

Televisiosarjat
Rintamäkeläiset (1974–1977)
Sirkuspelle Hermanni (1981, 1988)
Kuvahait (1985)
Elias vaeltaja (1985)
Jäähyväiset lasihevoselle (1985)
Suomalaisia tähtihetkiä (1985)
Perätuupparit hukassa (1985)
Sisko ja sen veli (1986)
Kotirappu (1987)
Rikos aamulla (1988)
Saastamoisen poika (1989)
Häräntappoase (1989)
Aaveita ja valkoisia valheita (1990)
Komeaa sukua (1990)
Meidän isä (1990–1991)
Autovaras (1991)
Pakanamaan kartta (1991)
Hylättyjen klubi (1993)
Pappa rakas (1993)
Klubi (1998–1999)
Jäähyväiset ilman kyyneleitä (1999)
Trasselirakastaja (1999–2000)
Kaikki kotona (2000)
Vaimonsa mies (2001)
Täysin työkykyinen (2003)
Paavo ja Raili (2004)

Lähteet
 Suomen teatterit ja teatterintekijät 1993. Tammi. ISBN 951-31-0236-X

Viitteet

Aiheesta muualla
Matti Viironen monitulkitsee valitusiskelmän Viikonloppuisä. Yle Elävä arkisto.
Matti Viironen Kotirapussa. Yle Elävä arkisto.
Näyttelijä Matti Viironen on kuollut. Helsingin Sanomat.

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1947 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Aarne Koskelo

Aarne Kaarlo Koskelo (vuoteen 1918 Lindgren; 8. maaliskuuta 1900 Värtsilä – 12. kesäkuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka perusti vuonna 1947 Kauko­markkinat Oy:n yhdessä Seppo Virkkusen kanssa. 

Koskelo valmistui ylioppilaaksi 1919, kauppatieteiden kandidaatiksi 1924 ja maisteriksi 1928. Hän oli Yhtyneet Paperi­tehtaat Oy:n kirjanpitäjä 1924–1925, Simpeleen ja Jämsänkosken tehtaiden sekä yhteisen pääkonttorin konttoripäällikkö 1925–1936, Pitkäranta Oy:n toimitusjohtaja 1937–1940 ja osuuskunta Kompensaation toimitusjohtaja 1940–1948 sekä samalla Vako oy:n toimitusjohtaja 1941–1944 ja Teollisuuden Tervatuote Ab:n toimitusjohtaja 1945–1946. Vuonna 1947 Koskelo perusti yhdessä teollisuusmiesten kanssa Kaukomarkkinat Oy:n, jonka oli tarkoitus saada Suomen vienti- ja tuontitoiminta kotimaisiin käsiin. Hän oli yhtiön toimitusjohtaja vuosina 1948–1970 ja jatkoi sen hallituksessa vuoteen 1988, jolloin hänen sukunsa myi sen koko osakekannan Sponsor Oy:lle. Hän oli myös Barker-Littoinen Oy:n hallituksen puheenjohtajana vuosina 1955–1971 ja kuului Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n hallitukseen 1952–1976 sekä vakuutusyhtiö Sammon hallintoneuvostoon 1964–1971.

Koskelo kuului useisiin Suomen kauppavaltuuskuntiin ulkomailla. Hän sai pääkonsulin arvonimen vuonna 1954. Hän osallistui Suomen sisällissotaan sekä talvi- ja jatkosotaan. Hän oli sotilasarvoltaan kapteeni.

Koskelo perusti vuonna 1987 nimeään kantavan Aarne Koskelon säätiön, joka toimii sydäntutkimuksen hyväksi. Hänen ja hänen vaimonsa mukaan nimetyt rahastot löytyvät myös Syöpätautien tutkimussäätiöstä, Sydäntutkimussäätiöstä ja Silmäsäätiöstä.

Lähteet

Kirjallisuutta
Keijo K. Kulha, Mies ja vuosisata : pääkonsuli Aarne Koskelon tarina 1900-1998, Gummerus, 2004 ISBN 951-20-6397-2

Suomalaiset yritysjohtajat
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Sidit

Sidit tai toiselta nimitykseltään habshit ovat afrikkalaistaustainen väestöryhmä Intiassa ja Pakistanissa. He polveutuvat orjakaupan myötä Intiaan tuoduista afrikkalaisista. Intiassa heitä on arviolta 250 000.

Historia

Sidien nimitys tulee ilmeisesti arabian kielen sanasta Sayyid. Habshit on vastaavasti johdettu Etiopiaa tarkoittavasta sanasta Habash. Arabiorjakauppiaat toivat orjia Intiaan Etiopiasta Mosambikiin ulottuvan rannikon alueelta. Lähteitä sideistä Intiassa on Delhin sulttaanikunnan perustamisen ajoilta 1200-luvulta. Orjien tuomista jatkettiin aina 1800-luvulle saakka. Paikalliset ruhtinaat käyttivät heitä muun muassa sotilaina ja palvelijoina. Nykyisin sidejä asuu Intian Karnatakan, Maharashtran, Andhra Pradeshin ja Gujaratin osavaltioissa, sekä Pakistanin Sindhissä.

Kulttuuri

Gujaratissa sidit muodostavat yhden alemmista muslimikasteista. Alueen sidejen sosiaalinen elämä pyörii paljolti islamilaisen pyhimyskultin ympärillä. Tärkeimpiä pyhimyksiä ovat Bava Gor, Bava Habash ja Mai Mishra. Bava Gor oli perimätiedon mukaan etiopialainen sotapäällikkö, joka lähetettiin Intiaan taistelemaan naispuolista demonia vastaan. Sidien oma perimätiedon mukaan he polveutuvat tätä saattaneista sotilaista ja näiden vaimoista. Karnatakassa on muslimien lisäksi kristittyjä ja hindulaisia sidejä.

Lähteet

Intian etniset ryhmät
Pakistanin etniset ryhmät
Mustat
Imena na stene


Imena na stene (Имена на стене, suom. Nimet seinällä) on suomalaisen doom metal -yhtye Kypckin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin 21. maaliskuuta 2014 levymerkillä Ranka Kustannus.

Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 9.

Kappaleet

Kokoonpano 
Yhtye
 A. K. Karihtala (Antti Karihtala) – rummut
 S. Kukkohovi (Sami Kukkohovi) – kitara
 S. S. Lopakka (Sami Lopakka) – kitara
 E. Seppänen (Erkki Seppänen) – laulu
 J. T. Ylä-Rautio (Jaska Ylä-Rautio) – basso

Tuotanto
 Hiili Hiilesmaa – tuottaja, äänittäjä, miksaaja, masteroija
 Jussi Kulomaa – äänittäjä (laulu), tuottaja (laulu), taustalaulu kappaleissa 4. ja 6.

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 7+/10
 Soundi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kypckin kotisivu
 

Vuoden 2014 albumit
Kypckin albumit
Hiili Hiilesmaan tuottamat albumit
3 Eyes of Time

3 Eyes of Time on suomalaisen metalliyhtye Antipopen kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2013 levymerkillä Violent Journey Records.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Mikko Myllykangas – laulu, bassokitara
 Juho Rikberg – kitara
 Antti J. Karjalainen – kitara
 Tuska E. – rummut

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Imperiumi.net: 6+/10
 Kaaoszine: 7/10

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2013 albumit
Antipopen albumit
Sahelinkäärmekotka

Sahelinkäärmekotka (Circaetus beaudouini) on haukkojen heimon käärmekotkien sukuun kuuluva lintu. Sitä tavataan Afrikan mantereella Burkina Fasossa, Kamerunissa, Keski-Afrikan tasavallassa, Tšadssa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Norsunluurannikolla, Gambiassa, Guineassa, Malissa, Mauritaniassa, Nigerissa, Nigeriassa, Senegalssa, Etelä-Sudanissa, Sudanissa ja Ugandassa.

Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kuivat .savannit. Se suosii avoimia heinäaroja, jopa viljeltyjä alueita. Se liikkuu vuodenaikojen mukaan, niin että kuivana aikana se on Sudanin vyöhykkeellä ja Pohjois-Guineassa ja sadekaudella Sahelin vyöhykkeellä ja Pohjois-Sudanissa. Sitä esiintyy harvakseltaan, ja populaation suuruudeksi on arvioitu tuhat yksilöä, mutta kuitenkin alle 10 000 aikuista. Populaation on arvioitu pienentyneen 86–93 prosenttia vuosista 1969–1973 vuoteen 2004.

Ulkonäkö
Se on kooltaan 60–66 cm:n kokoinen suuri käärmekotka. Päältä se on harmaanruskea, vatsapuoli raidallinen. Pyrstössä on kolme tai neljä raitaa. Jalat ja nokka harmaat. Sukupuolet ovat samanlaiset. Nuoret linnut ovat päältä ja alapuolella kokonaan tummanruskeita, päässä ja kyljissä on valkeaa raidoitusta. Ulkonäöltään hyvin samanlainen on käärmekotka, joka esiintyy alueella talvella. Laji on hiukan suurempi ja suhteessa pitemmät siivet. Aikuisen sahelinkäärmekotkan siiven alapuolen peitinhöyhenet ovat vaaleat, kun taas käärmekotkalla niissä on tummaa raidoitusta.

Lähteet

Haukat
Uhanalaiset linnut
Hendrik Christian Andersen

Hendrik Christian Andersen (15. huhtikuuta 1872, Bergen – 19. joulukuuta, 1940 Rooma) oli norjalais-amerikkalainen kuvanveistäjä, taidemaalari ja kaupunkisuunnittelija.

Elämäkerta 

Andersen syntyi Bergenissä, mutta muutti jo lapsena perheensä kanssa Newportiin, Rhode Islandiin. Nuorukaisena Andersen aloitti työnsä kuvanveistäjänä ja alkoi liikkua Newportin vauraissa piireissä. Hän toimi muun muassa Gertrude Vanderbilt Whitneyn taideopettajana. Vuonna 1893 Andersen muutti Eurooppaan opiskellakseen taidetta ja asettui lopulta Roomaan. Hän tutustui siellä muihin taiteilijoihin ja useisiin varakkaisiin mesenaatteihin.

Andersenin veistoksissa, maalauksissa ja kirjoituksissa näkyy kiinnostus monumentaalisiin klassisvaikutteisiin teoksiin, jotka Andersenin mielestä herättivät katsojassa halun kehittää itseään. Andersenin päätavoitteena oli luoda täydellinen “Maailmankaupunki”, joka olisi tulvillaan taidetta ja veisi ihmiskunnan kohti utopiaa.

Andersenin kaupunkisuunnittelun ihanteet on kirjattu suurisuuntaiseen, vuonna 1913 julkaistuun teokseen A World Center of Communication. Ernest Hébrard kirjoitti sen Andersenin aiempien kirjoitusten pohjalta. Teoksen perusajatus on, että Beaux-Arts (uusbarokki) -arkkitehtuuri voisi tuoda maailmaan rauhan ja harmonian. Tavoitteeseen päästäisiin rakentamalla maailman pääkaupunki, joka olisi kaiken tiedon ja taiteen ehdoton ja jumalallinen keskus. Silloiset kaupunkisuunnittelijat arvostelivat Andersenin poliittista naiiviutta ja suunnitelman yliampuvaa monumentaalisuutta. Andersenin ideat kuitenkin ennakoivat myöhempien kaupunkisuunnittelijoiden, kuten Le Corbusierin ihanteita.

Andersen tapasi vuonna 1899 yhdysvaltalais-brittiläisen kirjailijan Henry Jamesin. Heidän välilleen syntyi läheinen ystävyyssuhde, joka kesti Jamesin kuolemaan saakka. He tapasivat vain muutaman kerran, mutta olivat tiiviissä kirjeenvaihdossa.

Andersen kuoli Roomassa vuonna 1940 ja testamenttasi koko omaisuutensa Italian valtiolle. Hänen ateljeensa on kunnostettu ja toimii nykyisin museona. Andersen on haudattu Rooman protestanttiselle hautausmaalle (Cimitero Acattolico).

Kaupunkisuunnittelu
Vuonna 1872 syntyneet
Vuonna 1940 kuolleet
Esitysteoria

Esitysteoria on matematiikan osa-alue, joka tutkii abstrakteja algebrallisia rakenteita esittämällä niiden alkiot vektoriavaruuksien lineaarisina muunnoksina sekä tutkii moduleja näiden rakenteiden suhteen.

Matematiikka
Seulonnan keskeiset artikkelit
Saloranta

Saloranta tarkoittaa seuraavia asioita:

Sukunimi
Tunnettuja nimenkantajia ovat:
 Albert Saloranta (sukunimi vuoteen 1906 Forsman) (1892–1963), suomalainen teatteriohjaaja ja näytelmien suomentaja
 Alexander Saloranta (s. 1987), suomalainen pesäpalloilija
 Anne Saloranta, diplomaatti
 Arvo Saloranta (1895–1976), suomalainen asesuunnittelija ja kenraalimajuri
 Elina Saloranta (s. 1968), helsinkiläinen kuvataiteilija
 Juhani Saloranta (1927–1986), suomalainen insinööriupseeri ja kenraalimajuri
 Miika Saloranta (s. 1991), suomalainen hip hop -artisti
 Toivo Saloranta (1913–2005), suomalainen maanviljelysneuvos, kansanedustaja, kaupunginvaltuutettu ja ministeri
 Simo Saloranta (1934–2017), suomalainen kestävyysjuoksija

Kuvitteellisia henkilöitä 
 Ismo Saloranta esiintyy kahdessa Suomen sotien Korkeajännitys-lehdessä

Asioita
 Lahti-Saloranta M/26 suomalainen pikakivääri
Hella (muusikko)

Hella (taiteilijanimi, s. 2. tammikuuta 1985) on suomalainen rock-muusikko joka soittaa kosketinsoittimia ja laulaa hard rock -yhtye Lordissa. Hella tunnustautuu melodisen metallin faniksi ja hänen lempiyhtyeitään ovat mm. Behemoth ja Children of Bodom. Hänen Lordi-hahmonsa on elävä nukke, josta käytetään mm. nimiä Scarbie, Plastic Chic ja HellToy. Kuten muillekin Lordin jäsenille, myös Hellalle on luotu kokonainen fiktiivinen historia.

Hella toimi vierailevana laulajana maaliskuussa 2014 julkaistun Postikortteja Helvetistä -yhtyeen singlellä "Miksi?", joka kertoo vaikeasta nuoruudesta.

Helmikuussa 2015 Hella ilmoitti olevansa raskaana. Raskaus ei vaikuttanut yhtyeen juuri alkaneeseen kiertueeseen, mutta Hellan ihonmyötäisen esiintymisasun päälle lisättiin rikkinäinen mekko. Hella toimi vuonna 2008 Qstockin festaribeibenä.

Diskografia 
 Lordi: To Beast Or Not To Beast (2013) – kosketinsoittimet, laulu
 Postikortteja Helvetistä: Miksi? (single, 2014) – laulu 
 Lordi: Scare Force One (2014) – kosketinsoittimet, laulu
 Lordi: Monstereophonic – Theaterror vs. Demonarchy (2016) - kosketinsoittimet, laulu
 Lordi: Sexorcism (2018) – kosketinsoittimet, laulu
 Lordi: Killection (2020)
 Lordi: Lordiversity (2021)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Hella esittelee itsensä Lordi Army -sivulla
 
 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Suomalaiset rockmuusikot
Suomalaiset kosketinsoittajat
Lordin jäsenet
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Nikolai Zatejev

Nikolai Vladimirovitš Zatejev (ven. Николай Владимирович Затеев) (30. kesäkuuta, 1926— 28. elokuuta 1998)  syntyi Nižni Novgorodissä vuonna 1926. Hän kuoli vuonna 1998 Moskovassa. Nikolai Zatejev oli venäläinen sukellusveneupseeri.

Kapteeni Zatejev oli  1960-luvulla ydinkäyttöisen sukellusvene K-19:n päällikkö. Hän vastusti sitä, ettei alukseen asennettu varajärjestelmää sen ydinkäyttöisten turbiinien jäähdytykseen, kuten esimerkiksi hätätilanteita silmällä pitäen.

K-19 joutui 4. elokuuta 1961 pohjoisella Atlantilla lähelle kriittistä tilaa - eli reaktoriytimen sulamista, sen jäähdytysjärjestelmän pettäessä. Aluksen 8 matruusia määrättiin tekemään hätätyönä tehtäviä korjauksia. He kaikki saivat vakavia säteilyvammoja, ja kuolivat näiden vuoksi hyvin nopeasti. Saastunutta radioaktiivista ilmaa pääsi leviämään aluksen muihin tiloihin, ja siksi useat aluksella palvelleista merimiehistä menehtyivät erilaisiin syöpäsairauksiin myöhemmin vuosien kuluessa.

Viimeinen Neuvostoliiton presidentti Mihail Gorbatšov yritti esittää Zatejeville ja hänen miehistölleen Nobelin rauhanpalkintoa, mutta sitä ei heille kuitenkaan myönnetty.

Katso myös 
Vasili A. Arhipov

Lähteet 

Neuvostoliittolaiset sotilaat
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Aarne Heino

Aarne Heino (s. 16. toukokuuta 1897 Viipuri) oli suomalainen kirjallisuustieteilijä.

Heino työskenteli vuosina 1919–1964 lääninkirjaajana Viipurin läänin ja sittemmin Kymen läänin lääninhallituksessa. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1970 Helsingin yliopistossa, väitöskirjan aiheena oli runoilija Otto Mannisen Homeros-suomennoksissaan käyttämä kuvakieli.

Teoksia 
 Otto Mannisen Homeros-suomennosten kuvakielestä, väitöskirja. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 296. Helsinki 1970

Lähteet 
 
 Eläkevaari väitteli Homeroksen kielestä. Helsingin Sanomat 10.12.1970, HS Aikakone. (maksullinen artikkeli)

Suomalaiset kirjallisuustieteilijät
Vuonna 1897 syntyneet
Kuolinvuosi puuttuu
Minsk-Matšulištšy

Minsk-Matšulištšy (; ) on 15 kilometriä Minskin keskustan eteläpuolella, Valko-Venäjän Minskin alueen Minskin piirissä,  Matšulištšyn kaupunkimaisen taajaman  länsipuolella sijaitseva valkovenäläinen lentotukikohta.

Matšulištšyyn nykyään sijoitettu joukko-osasto muodostettiin alun perin Afganistanin sotaa varten vuoden 1989 alkupuolella. Se toimi maaliskuusta 1980 helmikuuhun 1989 Kabulin lentokentältä käsin 50. erillisenä yhdistettynä lentorykmenttinä (kirjaimellisesti "sekalentorykmenttinä"). Pääkalustona joukko-osastolla oli Antonov An-12-, An-26 ja An-26RT -sotilaskuljetuskoneita sekä Mi-24V/D ja Mi-8MT -helikoptereita.

Toukokuusta 1989 lähtien rauhanolohin palannut 50. erillinen yhdistetty lentorykmentti harjoitteli aluksi Minskin varuskunnan Lipkin lentokentällä (аэродром Липки, , paikka ollut viime aikoina ainakin sisäministeriön joukkojen käytössä). Vuodesta 1994 lähtien 50. yhdistetyksi lentotukikohdaksi edelleennimetty joukko-osasto on toiminut Matšulištšyn kentältä käsin.

Esimerkiksi Voitonpäivän ja maan itsenäisyyspäivän sotilasparaateihin Minskissä osallistuvat lentojoukot harjoittelevat tyypillisesti yhteistoimintaa Matšulištšyn lentotukikohdasta käsin. Paraatiin osallistui esimerkiksi kesällä 2012 maan ilmavoimien taitolentoryhmä Belaja Rus (Белая Русь) L-39-harjoituskoneilla, sekä Mi-8- ja Mi-24 -koptereita, sekä Su-25, Su-27 ja MiG-29 -sotilaslentokoneita.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Minsk-Matšulištšy kartalla (selitykset pääosin  ja ) (wikimapia.org)
 Vojennoje obozrednije 10.9.2013. Aviabaza v Matšulištšah (video)  (youtube.com)
 50-ja smešannaja aviationnaja baza formirovals spetsialno dlja Afganistana (sis. linkki 8 minuutin videoon)  (ctv.by)
 

Valko-Venäjän lentoasemat
Minskin piiri
Valko-Venäjän asevoimat
Yhdysvallat talviolympialaisissa 2014

Yhdysvallat osallistui vuoden 2014 Sotshin talviolympialaisiin 230 urheilijalla 15 lajissa.  

Maan lippua avajaisissa kantoi Todd Lodwick.

Mitalit

Lähteet

 Sochi.ru 

Valtiot talviolympialaisissa 2014
Yhdysvallat olympialaisissa
Aune Brotherus

Aune Liisa Inkeri Brotherus (o. s. Kahelin; 7. huhtikuuta 1899 Helsinki – 12. maaliskuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen kääntäjä.

Hänen isänsä oli oikeusneuvos ja oikeusministeri Hjalmar Kahelin, myöh. Kahanpää. Aune Brotherus pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalainen yhteiskoulusta 1917. Hän meni naimisiin 1920 maanjako-oikeuden puheenjohtaja Harry Brotheruksen (s. 1892) kanssa. Kääntäjäntyön lisäksi Aune Brotherus oli mukana sotilaskotityössä.

Suomennoksia 
 Knut Hamsun : August, maapallonkiertäjä. WSOY 1930
 Zachris Topelius : Kootut teokset 7 osa, Tähtien turvatit : ajan- ja luonteenkuvaus Kuningatar Kristiinan ajoilta. 2. painos WSOY 1930, 8. painos 1995 (alkuteos Planeternas skyddslingar)
 Walter Scott : Perthin kaunotar. WSOY 1932
 John Galsworthy : Tyttö odottaa : romaani. WSOY 1932 (alkuteos Maid in waiting)
 J. B. Priestley : Yön yllättämät : romaani. WSOY 1933
 Marjorie Kinnan Rawlings : Matkamies. WSOY 1934 (alkuteos The sojourner)
 D. H. Lawrence : Pojat ja heidän rakkautensa : romaani. WSOY 1934, 3. painos nimellä Poikia ja rakastajia WSOY 1967, 4. painos 1980 (alkuteos Sons and Lovers)
 Hervey Allen : Anthony Adverse : romaani. WSOY 1935, 3. painos 1959
 John Galsworthy : Kukkiva erämaa : romaani. WSOY 1936 (alkuteos Flowering Wilderness)
 John Galsworthy : Yli virran : romaani. WSOY 1936 (alkuteos Over the River)
 Eugene O'Neill : Ristin paikka : yksinäytöksinen näytelmä. WSOY 1937
 Eugene O'Neill : Traania : yksinäytöksinen näytelmä. WSOY 1937
 Florence Nightingale : Sairaanhoidosta. WSOY 1938, 3. painos 1964 (alkuteos Notes on nursing)
 George Santayana : Viimeinen puritaani : muistelma romaanin muodossa. WSOY 1938
 Marjorie Kinnan Rawlings : Elämän kevät : romaani. WSOY 1939, 7. painos 1960 (alkuteos The yearling)
 Taylor Caldwell : Kuoleman kauppiaat : romaani 1-2. WSOY 1939 (alkuteos Dynasty of death)
 John Galsworthy : Pyhimys : romaani. WSOY 1939 (alkuteos Saint's Progress)
 Bo Giertz : Kalliopohja. WSOY 1942, 7. painos 2005 (alkuteos Stengrunden)
 John Galsworthy : Punainen huvila. WSOY 1942 (alkuteos Villa Rubein)
 Marjorie Kinnan Rawlings : Kultaiset hedelmät. WSOY 1943
 D. H. Lawrence : Leppäkerttu ja muita novelleja. WSOY 1945 (alkuteos Ladybird)
 Nathaniel Hawthorne : Tulipunainen kirjain : romaani. WSOY 1945 (alkuteos The scarlet letter)
 George Eliot : Rehdin miehen rakkaus. WSOY 1946 (alkuteos Adam Bede)
 Felix Timmermans : Muheva maa (Pallieter) : romaani Flanderista ; suom. Aune Brotherus ; runot suom. Antero Kajanto. WSOY 1947
 Eugene O'Neill : Köysi : yksinäytöksinen näytelmä. WSOY 1948 (alkuteos The rope)
 Eugene O'Neill : Vaaravyöhykkeessä : yksinäytöksinen näytelmä. WSOY 1948 (alkuteos In the zone)
 Pearl S. Buck : Naisten piha. WSOY 1949, 5. painos 1960 (alkuteos Pavilion of women)
 Jane Austen : Emma : romaani. WSOY 1951, 10. painos 1998
 Jane Austen : Järki ja tunteet. WSOY 1952, 12. painos 2011 (alkuteos Sense and sensibility)
 Nathaniel Hawthorne : Seitsenpäätyinen talo. WSOY 1957 (alkuteos The house of seven gables'')

Lähteet 
 
 Kirjasampo.fi : Aune Brotherus
 

Suomentajat
Vuonna 1899 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Trifluorimetaanisulfonihappo

Trifluorimetaanisulfonihappo (CF3SO3H) on sulfonihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdiste on yksi vahvimmista tunnetuista hapoista. Trifluorimetaanisulfonihappoa käytetään katalyyttinä useissa orgaanisissa reaktioissa.

Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa trifluorimetaanisulfonihappo on hygroskooppista kirkasta nestettä. Yhdiste liukenee veteen ja myös orgaanisiin poolisiin liuottimiin, kuten tetrahydrofuraaniin, asetonitriilin, dimetyylisulfoksidiin ja alkoholeihin. Alkoholit eivät ole kuitenkaan yhdisteelle hyviä liuottimia, koska trifluorimetyylisulfonihappo reagoi niiden kanssa. Trifluorimetaanisulfonihappo myös liuottaa itse monia orgaanisia yhdisteitä.  Trifluorimetaanisulfonihappo on erittäin vahva happo ja sen pKa-arvo on alle -2,8. Vahvuudeltaan se vastaa fluoririkkihapon ja perkloorihapon vahvuutta. Veden kanssa trifluorimetaanisulfonihappo muodostaa kiteisen hydraatin. Trifluorimetaanisulfonihappo on stabiili yhdiste aine 350 °C saakka. Se ei myöskään hydrolysoidu tai hapetu tai pelkisty helposti.. Kuumennettaessa muiden happojen läsnä ollessa yhdiste muodostaa trifluorimetaanisulfonihappoanhydridin.

Valmistus ja käyttö
Trifluorimetaanisulfonihappoa valmistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1954 hapettamalla bis(trifluorimetyylitio)elohopeaa vetyperoksidilla. Muita yhdisteen valmistusmenetelmiä ovat trifluorimetyylisulfonyylikloridin hydrolyysi tai metyylisulfonyylifluoridin fluoraus vetyfluoridilla elektrolyyttisesti ja muodostuvan trifluorimetyylisulfonyylifluoridin hydrolyysi. 

Trifluorimetaanisulfonihappoa käytetään happamana katalyyttinä useissa orgaanisissa reaktioissa. Sitä käytetään muun muassa esteröintien, alkeenien polymerisointien, Friedel–Crafts-alkylointien, Friedel–Crafts-asylointien, amiinien ja peptidien suojaryhmien poistamiseen, organometallikemiassa, heterosyklien valmistamiseen ja hiilihydraattikemiassa. Myös trifluorimetaanisulfonihapon metallisuoloja triflaatteja käytetään katalyytteinä orgaanisissa reaktioissa.

Lähteet

Hapot
Jana Romanova

Jana Romanova  s. 11. toukokuuta 1983) on venäläinen ampumahiihtäjä.

Romanova on voittanut yhden maailmancupin osakilpailun, kaudella 2009–2010  Hanti-Mansijskissa. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän on ollut parhaimmillaan seitsemäs vuonna 2008 Östersundissa. Sotšin olympialaisissa 2014 Romanova oli mukana Venäjän naisten hopeaa saavuttaneessa viestijoukkueessa, mutta kärysi myöhemmin dopingin käytöstä, mikä johti tulosten mitätöintiin ja kilpailukieltoon olympialaisissa.

Lähteet 

Venäläiset ampumahiihtäjät
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt