joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Gustav von Moser

Gustav von Moser (1825–1903) oli saksalainen huvinäytelmäkirjailija. Hän sai sotilaskasvatuksen Berliinissä, luopui 1856 Görlitzissä upseerina sotilasuralta ja asettui asumaan Sleesiassa olevalle maatilalleen Holzkirchiin.

Ensimmäisen huvinäytelmänsä, Der Husar, Moser kirjoitti jo upseeriaikanaan (1856). Hänen lähes sataan nousevista kappaleistaan ovat parhaat ja suosituimmat Kaudels Gardinenpredigten (1871; suom. mukailtuna Remusen kotiripitykset). Aus Liebe zur Kunst (1873; suom. esit. Taiteen harrastuksesta). Das Stiftungsfest (1873, suom. Yhdistysj uhla), Ultimo (1874, esitetty suomeksi), Der Veilchenfresser (1876. suom. Kukkaistuhlari). Der Hypochonder (1878), Der Bibliothekar (1878), Der Krieg im Frieden (yhdessä Franz von Schönthanin kanssa, 1881, suom. Sota rauhan aikana), Reif von Reiflingen (yhdessä Schönthanin kanssa, 1882), Militärfromm’ (1893). Moserin näytelmille ominaista on virkeä saksalainen huumori ja huvittavuus, jota ne tarjoavat tavoittamatta kirjallista arvoa.

Suomennetut teokset
 "Onhan pappa sen sallinut": ilveily yhdessä näytöksessä ("Papa hat's erlaubt") Kuopio: Telén 1897. Sarja: Näytelmäkirjallisuutta, 11.
 Remusen kotiripitykset: ilveily yhdessä näytöksessä (mukaelma), Kuopio: Telén 1897. Sarja: Näytelmäkirjallisuutta, 10.
 Taiteen harrastuksesta: laulunäytelmä 1:ssä näytöksessä (Aus Liebe zur Kunst) suom. Konstantin Raitio, Kuopio: Telén 1899. Sarja: Näytelmäkirjallisuutta, n:o 32.
 Yhdistysjuhla: huvinäytelmä kolmessa näytöksessä (Der Stiftungsfest) Kuopio : Telén 1900. Sarja: Näytelmäkirjallisuutta, 36.
 Korpit: huvinäytelmä kolmessa näytöksessä (Die Raben) (käsikirjoitus Taideyliopiston Viipurin näyttämön kokoelmassa)
 Ultimo: huvinäytelmä, viidessä näytöksessä, kuudessa kuvaelmassa. Suom. Niilo Sala. (käsikirjoitus Taideyliopiston Viipurin näyttämön kokoelmassa)
 Sota rauhan aikana: 5-näytöksinen huvinäytelmä (Krieg im Frieden), suom. Santala. (käsikirjoitus Taideyliopiston Viipurin näyttämön kokoelmassa)
 Lemmikkien tuhlari: huvinäytelmä neljässä näytöksessä (Der Veilchenfresser''), suom. Jukka Asp. (käsikirjoitus Taideyliopiston Viipurin näyttämön kokoelmassa)

Lähteet

Aiheesta muualla

Saksalaiset näytelmäkirjailijat
Vuonna 1825 syntyneet
Vuonna 1903 kuolleet
Dennis Hauger

Dennis Hauger (s. 17. maaliskuuta 2003 Oslo) on norjalainen autourheilija. Hauger kytkettiin syyskuussa 2017 Red Bullin junioriohjelmaan.

Hauger aloitti uransa Kartingissa viisivuotiaana ja voitti ensimmäisen karting-kisansa kahdeksan vuoden ikäisenä. Vuonna 2014 Hauger voitti Mini ROK International -luokan mestaruuden ja sijoittui Italian Championship -luokassa toiseksi. Vuonna 2015 hän voitti muun muassa Italian Championship, WSK Super Master Series ja WSK Champions Cup -luokkien mestaruudet. Vuonna 2016-17 Hauger voitti Saksan Junior Kartingin ja Saksan Kartingin mestaruussarjan mestaruudet.

Vuonna 2018 Hauger aloitti kilpauransa Britannian F4 -sarjassa saavuttaen neljä voittoa ja kymmenen palkintosijaa ollen sarjapisteissä neljäs. Vuonna 2019 Hauger ajoi Italian Formula 4 -sarjassa voittaen sarjan mestaruuden 12 voitollaan. Hän ajoi myös Saksan ADAC Formula 4 -sarjassa voittaen kuusi kilpailua ja saavuttaen kymmenen palkintosijaa sijoittuen loppupisteissä toiseksi. Samana vuonna hän ajoi kaksi kilpailua EuroFormula Open -sarjassa saavuttaen 18 pistettä. Vuonna 2020 Hauger ajaa FIA Formula 3 Championship -sarjassa Hitech Grand Prix -tallissa.

Lähteet

Elävät henkilöt
Norjalaiset autourheilijat
Vuonna 2003 syntyneet
Lipun laulu

Lipun laulu (), tai virallisesti Kiinan tasavallan lipun laulu, on Taiwanin lippulaulu. Lippulaulun on sanoittanut Tai Chuan-hsien ja säveltänyt Huang Tzu.

Kiinan tasavallan paettua Taiwanin saarelle laulua käytettiin edelleen lipun nostamisen ja laskemisen yhteydessä. Lisäksi laulua käytetään nykyisin Taiwanin virallisen kansallislaulun sijaan monissa kansainvälisissä yhteyksissä, joten sen voidaan katsoa olevan Taiwanin epävirallinen kansallislaulu. Syynä tähän on se, että virallinen kansallislaulu on kielletty Manner-Kiinassa.

Sanat

Kiinaksi (perinteisin merkein)

Translitterointi (pinyin) 
Shānchuān zhuànglì, wùchǎn fēng lóng; yánhuáng shì zhòu, dōngyǎ chēngxióng.

Wú zìbàozìqì, wú gùbùzìfēng, guāng wǒ mínzú, cùjìn dàtóng.

Chuàngyè wéi jiān, miǎnhuái zhū xiānliè; shǒuchéng búyì, mò tú wù jìn gōng.

Tóngxīn tóng dé, guànchè shǐzhōng, qīngtiānbáirì mǎn dì hóng.

Tóngxīn tóng dé, guànchè shǐzhōng, qīngtiānbáirì mǎn dì hóng.

Lähteet 

Isänmaalliset laulut
Taiwanin kansallissymbolit
Radikal Ungdom

Radikal Ungdom on tanskalainen poliittinen nuorisojärjestö, jonka emopuolue on Radikal Venstre. Ideologialtaan se on sosiaaliliberaalinen ja edustaa poliittista keskustaa. Elokuussa 2020 järjestön puheenjohtajaksi valittiin Jacob Robsøe. 

Järjestö perustettiin alun perin vuonna 1911, kun 16 nuorta kokoontui perustamiskokoukseen Radikaali Venstren puoluekokouksen yhteydessä. Nykymuodossaan Radikal Undom aloitti toimintansa kuitenkin vuonna 1994. Nykyään sillä on yhteensä 15 paikallisosastoa ympäri maata.

Vuonna 2016 järjestö julkaisi omien sanojensa mukaan pitkien ja ylpeiden lauluperinteidensä innoittamana Sangbogen-laulukirjan, joka sisältää poliittisesti värittyneitä juomalauluja sekä parodioituja uudelleensovituksia.   

Järjestö on NCF:n, Lymecin ja IFLRY:n jäsen.

Lähteet 

Tanskalaiset poliittiset nuorisojärjestöt
Tanskan politiikka
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1943

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1943 järjestettiin 10.–11. heinäkuuta Porissa.

Yleisen sarjan mitalistit

Miehet

Lähteet 

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut
Porin urheilutapahtumat
Vuoden 1943 yleisurheilu
Chaetodipterus

Chaetodipterus on lepakkokalojen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kolme lajia, joita tavataan Atlantin valtamereltä:

 Chaetodipterus faber (Broussonet, 1782) – Atlantinlevykala
 Chaetodipterus lippei Steindachner, 1895

 Chaetodipterus zonatus (Girard, 1858)

Lähteet 

Lepakkokalat
Kaapo Kalmari

Kaapo Kalmari (s. 29. syyskuuta 2001 Hyvinkää) on suomalainen pesäpalloilija, joka pelaa Ykköspesis-joukkue Haminan Palloilijoissa lainalla Superpesis-joukkue Hyvinkään Tahkosta.

Ura 
Kalmari on Hyvinkään Tahkon oma kasvatti. Hän voitti B-poikien SM-pronssia kaudella 2018. Kalmari teki Ykköspesis-debyyttinsä 28. kesäkuuta 2020 kotona Puijon Pesistä vastaan. Hän toi ensimmäisen juoksunsa Ykköspesiksessä 8. heinäkuuta 2020 kotona Alajärven Ankkureita vastaan. Kalmari teki Superpesis-debyyttinsä 26. heinäkuuta 2020 Kiteen Palloa vastaan. Hän löi ensimmäisen juoksunsa Superpesiksessä 4. elokuuta 2020 Vimpelin Vetoa vastaan.

Saavutukset 
B-poikien Itä–Länsi-ottelu 2019

Muuta 
Kalmari valmistui ylioppilaaksi Hyvinkään yhteiskoulun lukiosta keväällä 2020.

Lähteet 

Suomalaiset pesäpalloilijat
Vuonna 2001 syntyneet
Hyvinkään Tahkon pelaajat
Haminan Palloilijoiden pelaajat
Elävät henkilöt
Satutettu lapsi

Satutettu lapsi on psykologi ja erityisopettaja Torey Haydenin kirjoittama tositarina 9-vuotiaasta Jessiestä joka oli lapsi jota ei haluttu ja hän oli varhaislapsuudessaan kärsinyt hoivan puutteesta. Siitä johtuen hän ei pystynyt muodostamaan normaaleja kiintymyssuhteita, valehteli ja satutti muita ihmisiä jatkuvasti koska pyrki hallitsemaan kaikkia tilanteita ja ihmisiä.

Juoni 
Jessie oli vanhempiensa neljäs lapsi. Hän ei ollut syntynyt toivottuna lapsena, hänen äidillään oli vaikea masennus ja hänen isänsä oli etäinen. Hänen 8-vuotias isosiskonsa joutui usein huolehtimaan Jessiestä koska hänen vanhempansa olivat kykenemättömiä siihen. Hänelle oli kehittynyt reaktiivinen kiintymyssuhdehäiriö koska oli jäänyt vaille hoivaa varhaislapsuudessa. Sen vuoksi hän ei kyennyt myöhemmin luomaan normaaleja sosiaalisia suhteita muihin ihmisiin.

Jessie on viehättävä tyttö jolla on punaiset hiukset ja vihreät silmät. Huolimatta vaikeasta varhaislapsuudesta hän pärjäsi koulussa koska on älykäs ja kunnianhimoinen. Hän osaa myös piirtää hienoja, monimutkaisa ja yksityiskohtaisia piirustuksia. Hänellä on kuitenkin myös pimeä puolensa. Hänellä on pakonomainen tarve hallita kaikkia tilanteita, hän on taitava maipuloimaan ja osaa johdatella ihmisiä hän haluamaansa suuntaan. Jos ei saa tahtomaansa hyvällä hän saa hillitsemttömiä raivokohtauksia ja valehtelee jatkuvasti jonka vuoksi hänen opettajansa piti häntä kurittomana ja vaikeana lapsena.

Jessie sytytti tulipaloja, valehteli jatkuvasti ja hän sai hillitsemättömiä raivokohtauksia jonka lisäksi hän kohteli kaltoin muita perheenjäseniä sekä perheen koiraa. Koska hänen vanhempansa eivät saaneet otetta hänestä he halusivat että hänet otetaan huostaan hänen ollessan 8-vuotias. Huostaanoton jälkeen hän oli useissa sijaisperheissä, joihin hän ei kuitenkaan sopeutunut.

Jessie päätyy 9-vuotiaana Glan Morfanin ryhmäkotiin joka on tarkoitettu vaikeasti häriintyneille ja käytöshäiriöisille nuorille. Kirjassa Torey Hayden kertoo ajasta jonka oli tuossa ryhmäkodissa vapaaehtoisena terapeuttina. Hayden ei ole varma että onko Jessien valehtelu tietoista koska hän havaitsee hänen dissosioivan mitä hän pitää merkkinä psyykkisestä traumasta. Lopulta Jessien valheiden taakse kätkemä järkyttävä totuus alkaa selvitä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Käyttäytyminen
Mielenterveys
Lastensuojelu
Tunteet
Elämäkerralliset romaanit
Vuoden 2020 kirjat
Helmut Wick

Helmut Paul Emil Wick (5. elokuuta 1915, Mannheim – 28. marraskuuta 1940) oli eräs Saksan ilmavoimien hävittäjä-ässiä toisessa maailmansodassa. Lisäksi hän oli JG 2 "Richthofen" -hävittäjärykmentin komentajana. Wick kaatui ilmataistelussa Englannin kanaalin yllä. Hän osallistui muun toiminnan ohella Ranskan valtaukseen sekä taisteluun Britanniasta. Wick ehti kerätä 56 ilmataisteluvoittoa.

Majuri Wickin pudotti luutnantti John Dundas, joka oli Spitfire-ässä. Wickin siipimies, yliluutnantti Rudolf  Pflanz pudotti Dundasin. Kummatkin pudonneista saivat surmansa. Wick lensi Messerschmitt Me 109 Bf E-3 ja E-4 hävittäjäkoneeita. Sotilaallisena ansiopalkintona tuli hänelle rautaristin ritariristi tammenlehvin.

Lähteet 
https://www.luftwaffe.cz/wick.html
https://www.valka.cz/newdesign/v900/clanek_10621.html (tšekiksi)
Price, Alfred: Spitfire Mk I/II -ässät 1939–41, Koala-Kustannus, 2002. Alkuteos englanniksi 1996. ISBN 952-5186-35-0. s.66

Viitteet 

Saksalaiset lentäjät
Vuonna 1915 syntyneet
Vuonna 1940 kuolleet
Harvey Postlethwaite

Harvey Postlethwaite (4. maaliskuuta 1944 – 15. huhtikuuta 1999) oli brittiläinen insinööri, joka työskenteli useassa Formula 1 -tallissa 1970–1990-lukujen välisenä aikana.

Ura
Postlethwaite valmistui mekaniikan osastolta Birminghamin yliopistosta, minkä jälkeen hän kokeili hetken aikaa kilpa-ajamista pienissä autoluokissa, kunnes alkoi keskittyä autojen suunnitteluun ja sai paikan Marchilta 1970-luvun alussa. Sitä kautta hänet rekrytoitiin 1970-luvun puolivälissä Heskethin Formula 1 -talliin, joka oli toiminut Marchin asiakastallina. Hän suunnitteli tallin Hesketh 308 -auton, jolla James Hunt ajoi voittoon kauden  Hollannin osakilpailussa. Postlethwaite suunnitteli myös Wolf-tallin kaudella  käyttämän WR1-auton, jolla Jody Scheckter voitti kolme osakilpailua. Merkittävimmät saavutukset tulivat Ferrarilla, kun hän suunnitteli tallille autot, joilla voitettiin valmistajien maailmanmestaruudet kausina –.

Yksityiselämä
Postlethwaite oli naimisissa Cherry-vaimonsa kanssa ja heillä oli kaksi lasta, Ben ja Amey.

Lähteet

Brittiläiset insinöörit
Vuonna 1944 syntyneet
Vuonna 1999 kuolleet
Formula 1 -tallien työntekijät
Karhumäen kisat

Karhumäen kisat olivat jatkosodan asemasotavaiheessa vuosina 1942–1944 Itä-Karjalan Karhumäessä järjestettyjä Suomen armeijan urheilukilpailuita, joihin osallistui rintamalla palvelleita suomalaisia huippu-urheilijoita. Lukuisista rintamalla pidetyistä kilpailuista ”Karhumäen olympialaiset” olivat suurimmat ja tunnetuimmat. Talvikisat ehdittiin järjestämään kolmesti vuosina 1942, 1943 ja 1944, ja kesäkisat kahdesti 1942 ja 1943.

Historia 
Suomen joukot valtasivat Maaselän kannaksella sijaitsevan Karhumäen joulukuussa 1941. Urheilutoiminta käynnistyi seuraavan talven aikana rintamalinjojen vakiinnuttua ja taisteluiden muututtua asemasodaksi. Karhumäestä muodostui kilpailuiden pääpaikka, jonne eri puolilta rintamaa saapuneet urheilijat kerääntyivät kohtaamaan toisensa. Karhumäki valittiin kisapaikaksi hyvän sijaintinsa sekä sopivien suorituspaikkojensa vuoksi. Kaupunkia ympäröivä maasto tarjosi loistavat olosuhteet talviurheilulle, ja maastoa verrattiin jopa Garmisch-Partenkirchenin tai Zakopanen kilpailupaikkoihin. Talvikisojen nyrkkeily- ja painikisat järjestettiin Karhumäen teatterissa. Päävastuu kisojen järjestämisestä oli 1. divisioonalla ja kersantti Paavo Karikolla.

Viikonlopun kestäneet kilpailut saivat valtakunnallista huomiota ja keräsivät paljon yleisöä, jotka saapuivat seuraamaan tunnettuja huippu-urheilijoita tai kannustamaan oman yksikkönsä urheilijoita. Ohjelmaan kuuluivat juhlalliset avajaiset ja kisat päättyivät yhtymien väliseen marssikilpailuun. Kisoja oli seuraamassa arvovieraita, kuten ministereitä ja korkea-arvoisia sotilashenkilöitä sekä ulkomaalaisia lehtimiehiä. Moskovan radio puolestaan yritti propagandassaan vähätellä kisojen merkitystä. TUL-lehteen kirjoittaneen Lauri Nurmen mukaan Moskovan Tiltu väitti kisoihin osallistuneen vain muutamia urheilijoita, joiden tulokset olivat heikkoja.

Ensimmäisiin talvikisoihin maaliskuussa 1942 osallistui yli 300 hiihtäjää, 53 painijaa ja 42 nyrkkeilijää. Kesäkisojen 1942 ohjelmassa oli neljätoista eri lajia. Yleisurheilun ohella mukana olivat paini ja nyrkkeily. Lisäksi kisojen ohjelmassa olivat Karhumäen ja Äänislinnan väliset jalkapallo ja jääpallo-ottelut. Yleisurheilussa voittajat saivat opetusministeri Antti Kukkosen lahjoittaman kunniapalkinnon. Tammikuussa 1943 avattiin Karhumäen urheiluopisto, jossa järjestettiin miehistölle tarkoitettuja kursseja kesä- ja talvilajeissa. Sen tiloissa olivat voimistelu- ja painisali, nyrkkeilyhalli, vierashuoneita, keittiö ja sauna. Myös naisilla oli oma tila voimistelun harrastamiseen. Vuonna 1943 kesäkisojen suosio kasvoi niin, että kilpailuihin piti järjestää karsintoja. Yleisurheilun kolmessatoista eri lajissa oli 200 osallistujaa, ja nyrkkeilyssä ja painissa molemmissa 50. Viimeisiksi Karhumäen kisoiksi jäivät maaliskuussa 1944 järjestetyt talvikisat, kun urheilutoiminta loppui Neuvostoliiton käynnistettyä suurhyökkäyksensä kesäkuussa 1944.

Kisat

Talvikisat 
20.–21. maaliskuuta 1942
13.–14. maaliskuuta 1943
4.–5. maaliskuuta 1944

Kesäkisat 
25.–26. heinäkuuta 1942
17.–18. heinäkuuta 1943

Lähteet 

Jatkosota
Suomen urheilu
Sorjonen: Muraalimurhat

Sorjonen: Muraalimurhat on vuonna 2021 ensi-iltansa saanut rikoselokuva, jonka on ohjannut Juuso Syrjä. Elokuvassa esiintyvät Sorjonen-televisiosarjan hahmot. Sen on tuottanut tuotantoyhtiö Fisher King, ja elokuvalle on suunniteltu kansainvälistä levitystä. Elokuvan ovat käsikirjoittaneet Miikko Oikkonen ja Antti Pesonen.

Sorjonen: Muraalimurhat sai ensi-iltansa 27. lokakuuta 2021.

Maaliskuussa 2022 Yle TV1 esitti elokuvan kolmiosaisena minisarjana jossa on yli 40 minuuttia ennennäkemätöntä materiaalia sekä erilainen loppu.

Rooleissa

Arvosteluja

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 

Vuoden 2021 suomalaiset elokuvat
Televisiosarjoihin perustuvat elokuvat
Zack MacEwen

Zack MacEwen (s. 8. heinäkuuta 1996 Prinssi Edwardin saari) on kanadalainen jääkiekkoilija. MacEwen edustaa NHL-seura Philadelphia Flyersia. MacEwen teki varaamattomana pelaajana sopimuksen Vancouver Canucksin kanssa maaliskuussa 2017. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä ja kätisyydeltään right. MacEwen on ennen kautta 2021–2022 pelannut urallaan 55 NHL-runkosarjaottelua. Näissä hän on tehnyt kuusi maalia ja kolme syöttöä eli yhdeksän tehopistettä. MacEwen on pelannut urallaan kuusi NHL-pudotuspeliottelua. Näissä hän ei ole tehnyt tehopisteitä.

Lähteet 

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Philadelphia Flyersin pelaajat
Vuonna 1996 syntyneet
Elävät henkilöt
Paavo Karikko

Pauli (Paavo) Allan Antero Karikko (15. helmikuuta 1903 Keuruu – 15. elokuuta 1978 Turku) oli suomalainen urheiluvalmentaja, joka toimi muun muassa Turun kunnallisena urheiluohjaajana vuosina 1938–1969.

Elämä 
Karikon isä oli kirjailija Kaarle Karikko. Hän osallistui sisällissotaan valkoisten puolella vasta 15-vuotiaana ja kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen lyseosta vuonna 1923. Opiskellessaan lakitiedettä Helsingin yliopistossa Karikko kuului Akateemiseen Karjala-Seuraan ja oli Suomen Akateemisen Urheiluliiton sihteeri.

1930-luvun alussa Karikko toimi muun muassa ohjaajana Suomen urheiluopistossa ja Suomen Urheiluliiton yleisurheilun päävalmentajana. Hän kuului myös SUL:n johtokuntaan. Vuosina 1933–1936 Karikko työskenteli Italian yleisurheiluliiton päävalmentajana. Vuonna 1938 hän aloitti Suomen ensimmäisenä kunnallisena urheilunohjaajana Turussa. Jatkosodan aikana Karikko oli vastuussa vuosittaisten Karhumäen kisojen järjestelyistä. Vuosina 1947–1948 hän toimi Sveitsin yleisurheiluliiton valmentajana Magglingenin urheiluopistossa.

Karikko kirjoitti Mauno Kosken kanssa vuonna 1975 julkaistun Paavo Nurmen elämäkerran, vaikki tiettävästi ollut hänen kanssaan edes puheväleissä arvosteltuaan Nurmen harjoitusmenetelmiä. Vuonna 2006 elämäkerta julkaistiin myös englanninkielisenä käännöksenä. Karikon lähipiiriin kuului muun muassa presidentti Urho Kekkonen, johon hän tutustui opiskeluaikoinaan 1920-luvulla.

Turun urheilupuistoa kiertävä 1,4 kilometrin pituinen kuntorata on nimetty hänen mukaansa Karikonlenkiksi.

Teokset

Lähteet 

Suomalaiset yleisurheiluvalmentajat
Suomalaiset urheilukirjailijat
Suomen sisällissodan valkoiset
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1978 kuolleet
Anna Airola

Anna Airola (s. 1994 Kokkola) on suomalainen näyttelijä ja laulaja, joka on tullut tutuksi etenkin pääroolistaan Ylen televisiosarjasta Aikuiset. Hän kuuluu myös Ykspihlajan Kino-orkesteri -nimiseen yhtyeeseen.

Airola aloitti opiskelun Teatterikorkeakoulun näyttelijätaiteen koulutusohjelmassa vuonna 2017. Teatteritaiteen maisteriksi hän valmistui vuonna 2022. Aiemmin hän on käynyt myös vuoden mittaisen Laajasalon opiston teatterilinjan. Ylioppilaaksi hän on kirjoittanut Kaustisen musiikkilukiosta vuonna 2013.

Anna Airola on varttunut Kokkolan Ykspihlajassa. Hänen sisaruksiaan ovat näyttelijä Oona Airola, toimittaja-musiikintekijä Laura Airola, sirkustaiteilija Sara Airola, sekä muusikko-näyttelijä Aaro ”Arppa” Airola. Äiti Outi Airola on työskennellyt toimittajana.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 Anna Airolan profiili Näyttelijäliiton sivuilla

Elävät henkilöt
Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1994 syntyneet
Viite – Tieteen ja teknologian vihreät

Viite – Tieteen ja teknologian vihreät ry  on liittomuotoinen Vihreä liitto r.p:n jäsenyhdistys, jonka tavoitteena on edistää tutkittuun tietoon perustuvaa politiikkaa. Yhdistyksen puheenjohtajana on joulukuusta 2018 lähtien toiminut Johanna Kohvakka.

Tavoitteet 
Viite ry on feministinen yhdistys, joka edistää tasa-arvoa, yhdenvertaisuutta, ihmisoikeuksia sekä luonnonsuojelua tieteen ja teknologian näkökulmasta.

Hallitus 
Viite ry:n toimintaa ohjaa valtakunnallinen hallitus, jonka jäsenet ovat:

 Johanna Kohvakka, puheenjohtaja
 Jani-Petri Martikainen, 1. varapuheenjohtaja
 Ville Seppälä, 2. varapuheenjohtaja
 Toni Etelä
 Jonni Lehtiranta
 Jakke Mäkelä
 Minna Kanerva
 Elisa Kivistö-Orjatsalo
 Leena Riittinen
 Outi Toivanen-Visti
 Antti Van Wonterghem

Yhdistyksen toiminnanjohtajana työskentelee Tuomo Liljenbäck.

Jäsenyhdistykset 
Vuoteen 2020 mennessä Viitteen jäsenyhdistyksiä olivat:

 Espoon tieteen ja teknologian vihreät ry
 Helsingin tieteen ja teknologian vihreät ry
 Kaakkois-Suomen tieteen ja teknologian vihreät ry
 Keski-Suomen tieteen ja teknologian vihreät
 Pirkanmaan tieteen ja teknologian vihreät ry
 Satakunnan tieteen ja teknologian vihreät
 Vantaan tieteen ja teknologian vihreät
 Oulun vaalipiirin Tieteen ja teknologian Vihreät ry
 Varsinais-Suomen Tieteen ja Teknologian Vihreät ry

Lähteet 

Vihreä liitto
Suomalaiset järjestöt
Siina Simola

Siina Simola (s. 1881 Lieto) oli suomalainen yleisurheilija, joka tunnettiin erityisesti pikajuoksijana. Liedon Parmaa edustanut Simola innostui urheilusta 20-vuotiaana seurattuaan paikallisen nuorisoseuran järjestämiä kilpailuja. Hän pystyi kuitenkin aloittamaan kilpailemisen vasta muutamaa vuotta myöhemmin Liedon Parman perustamisen myötä. Pikajuoksun ohella Simola harrasti kuulantyöntöä, pituushyppyä ja moniotteluita.

Heinäkuussa 1911 Simola teki 100 metrin ensimmäisen virallisen naisten suomenennätyksen juostessaan Turun urheilupuistossa järjestetyissä kilpailuissa ajan 13,8. Hän sivusi tulostaan vielä kaksi vuotta myöhemmin Turun Urheiluliiton kansainvälisissä kilpailuissa.

Kesäkuussa 1913 Simola hyppäsi Turussa pituushypyn Suomen ennätyksen 440. Viikkoa myöhemmin Simola saavutti Lisie Nyströmin jälkeen 100 metrin SM-hopeaa Turussa järjestetyissä ensimmäisissä naisten SM-kilpailuissa.

Lähteet 

Suomalaiset pikajuoksijat
Suomalaiset pituushyppääjät
Vuonna 1881 syntyneet
Kuolinvuosi puuttuu
Puumala (Kaustinen)

Puumala on noin 500 asukkaan kylä Kaustisen kunnassa Keski-Pohjanmaalla. Puumalan kylä sijaitsee 1,5–4,0 kilometrin etäisyydellä Kaustisen kuntakeskuksesta Kokkolan suuntaan. Nykyinen Puumalan kylä muodostuu useista kyläkunnista: Kausse, Luomala, Puumala, Niittuskuru, Känsälä ja Paavola. Kylään johtavalle Puumalantielle pääsee valtatie 13:n kahdesta eri liittymästä. Toinen keskeinen väylä on Puumalantiestä erkaneva ja Nikulan kylään johtava Kivisillantie. Muut kylätiet ovat sorapintaisia.

Puumalan koulussa on oppilaita Puumalan lisäksi myös Nikulasta ja Salonkylästä. Vanhempainyhdistyksenä koulun yhteydessä toimii Puuharemmi ry. Kyläyhdistyksenä toimii Kyläkeidas ry, joka omistaa myös vuonna 2006 valmistuneen valokuitutekniikkaan perustuvan kyläverkon. Puumalan vanhalla kyläraitilla sijaitsee Kaustisen historiaankin liittyvä Lautamiehentalo. Kylän maisema rakentuu Perhonjoen varren ja sen lähialueen moninaisiin asuinpaikkoihin, viljelyspeltoihin ja metsäsaarekkeisiin.

Kaustisen kylät
Helsingin Naisurheilijat

Helsingin Naisurheilijat oli vuosina 1932–1979 toiminut helsinkiläinen urheiluseura, joka keskittyi naisten yleisurheiluun. Se oli Suomen ensimmäinen naisurheiluseura ja perustettiin aikana, jolloin Suomen Urheiluliitto oli luopunut naisten kilpailutoiminnasta, eivätkä myöskään naisten voimistelujärjestöt hyväksyneet kilpaurheilua. Helsingin Naisurheilijoiden toiminnan alkuaikojen merkittävin hahmo oli Lempi Hartikka.

Kalevan Kisoissa seuran urheilijat voittivat kaikkiaan 11 Suomen mestaruutta. Helsingin Naisurheilijoiden joukkue teki myös kuusi 4 x 100 metrin viestijuoksun Suomen ennätystä vuosina 1939 ja 1956–1965.

Kirjallisuutta

Lähteet 

Suomalaiset yleisurheiluseurat
Helsinkiläiset urheiluseurat
Vuonna 1932 perustetut urheiluseurat
Torsten Wendelin

Torsten Charles Wendelin (12. toukokuuta 1892 Turku – 21. maaliskuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen pikajuoksija. Viipurin IFK:ta edustanut Wendelin voitti 100 metrin SM-kultaa vuoden 1910 Kalevan kisoissa. Hänen valmentajanaan toimi George Easton.

Lähteet 

Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1892 syntyneet
Vuonna 1961 kuolleet
Marcell Jacobs

Lamont Marcell Jacobs Jr. (s. 26. syyskuuta 1994) on Yhdysvalloissa syntynyt italialainen yleisurheilija, joka kilpailee pikajuoksuissa ja pituushypyssä. Hän on 100 metrin juoksun ja pikaviestin olympiavoittaja, 100 metrin Euroopan mestari sekä 60 metrin sisäratojen maailman- ja Euroopan-mestari.

Ura 
Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 Jacobs sijoittui pituushypyssä 11:nneksi. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 ja Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän karsiutui 100 metrin juoksun välierissä. Hän sijoittui Euroopan joukkuemestaruuskilpailuissa 100 metrin juoksussa toiseksi vuonna 2019. Hän voitti 60 metrin sisäratojen Euroopan-mestaruuden Toruńissa 2021 Italian ennätysajalla 6,47. Toukokuussa 2021 Jacobs juoksi 100 metrillä Italian ennätyksen 9,95 s ja paransi Filippo Tortun nimissä ollutta aikaisempaa ennätystä neljällä sekunnin sadasosalla.

Jacobs voitti kultaa vuonna 2021 Tokion olympialaisten 100 metrin juoksussa Euroopan-ennätyksellä 9,80. 4 × 100 metrin viestissä hän juoksi toisen osuuden Italian voittaessa kultaa maan ennätysajalla 37,50. Hän voitti 60 metrin sisäratojen maailmanmestaruuden  Belgradissa 2022 Euroopan ennätysajalla 6,41. Jo välierissä hän oli parantanut Italian ennätystä lukemiin 6,45. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 Jacobs pääsi alkueristä jatkoon, mutta vetäytyi välieristä vammariskin vuoksi. Hän oli kärsinyt vammoista ja sairasteluista aikaisemmin saman kauden aiakana. Samana vuonna hän voitti 100 metrin Euroopan-mestaruuden Münchenin EM-kilpailuissa kisaennätysajalla 9,95.

Jacobs on voittanut Italian-mestaruuden 100 metrin juoksussa ulkoradoilla vuosina 2018, 2019, 2020 ja 2021, pituushypyssä ulkoradoilla vuonna 2016 ja sisäradoilla vuonna 2017 sekä 60 metrin juoksussa sisäradoilla 2021 ja 2022.

Pituushypyssä hänen ennätyksensä on sisäradoilla 807 cm helmikuulta 2017 ja ulkoradoilla 795 cm kesäkuulta 2016. Liian kovassa myötätuulessa hän hyppäsi 848 cm kesäkuussa 2016.

Lähteet 

Italialaiset pikajuoksijat
Italialaiset pituushyppääjät
Italialaiset olympiavoittajat
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Juha Ekola

Juha Ekola (s. 1. tammikuuta 1988) on suomalainen näyttelijä. Hän on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2019 Taideyliopiston Teatterikorkeakoulusta. Ekola on näytellyt mm. Teatterikorkeakoulun produktioissa. Hän aloitti Vaasan kaupunginteatterin näyttelijänä syksyllä 2020.

Ekola toimii kitaristina ja laulajana ÄLÄ-yhtyeessä. Aiemmin hän on soittanut kitaraa ja laulanut Silvoid-orkesterissa. Ekolalla on myös koneistajan tutkinto.

Aiheesta muualla 
 https://www.vaasa.fi/ajankohtaista/nayttelija-juha-ekola-vaalii-myotatuntoisuutta-ja-knorrin-lasagnea/
 https://www.komiat.fi/uutiset/online-uutiset/juha-ekolasta-vuoden-nuorisoseuralainen-1.1226744?login=true

Elävät henkilöt
Vuonna 1988 syntyneet
Suomalaiset näyttelijät
Luminosa Bogliolo

Luminosa Bogliolo (s. 3. heinäkuuta 1995) italialainen pika-aitajuoksija.

Bogliolo voitti 100 metrin aitajuoksussa kultaa Napolissa käydyissä universiadeissa heinäkuussa 2019 ja oli kuukautta myöhemmin lajinsa ykkönen Euroopan joukkuemestaruuskilpailuissa. Välimeren kilpailuissa 2018 hän saavutti hopeaa. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 ja Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän karsiutui välierissä. Toruńin sisäratojen EM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui 60 metrin aitajuoksussa kuudenneksi. Samana vuonna järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui 100 metrin aitajuoksun välierissä Italian ennätysajalla 12,75. Hän on voittanut Italian-mestaruuden ulkoradoilla 100 metrin aitajuoksussa vuosina 2018, 2019, 2020 ja 2021 sekä sisäradoilla 60 metrin aitajuoksussa vuonna 2019.

Lähteet 

Italialaiset pika-aitajuoksijat
Vuonna 1995 syntyneet
Elävät henkilöt
Elektrozavodskajan metroasema

Elektrozavodskaja () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 15. toukokuuta 1944.

Lähteet 

Moskovan metroasemat
Nelisilmäopossumi

Nelisilmäopossumi (Metachirus nudicaudatus) on pussirottien (Didelphidae) heimoon ja Didelphinae-alaheimoon kuuluva nisäkäslaji. Se on sukunsa nelisilmäopossumit (Metachirus) ainoa laji.

Aikuisen nelisilmäopossumin ruumiin ja pään yhteispituus on 190–310 senttimetriä. Hännän pituus vaihtelee 195 ja 390 senttimetrin välillä. Nelisilmäopossumikoiras painaa keskimäärin 490 grammaa ja naaras 350 grammaa. Koiraat ovat naaraita noin 20–30 senttimetriä pidempiä. Laji on heimonsa suurin laji jolla ei ole vatsataskua. Selkäpuolen turkki on lyhyttä, pehmeää ja tiheää. Sen väritys voi vaihdella alueittain punertavasta kellanruskeaan.

Nelisilmäopossumia tavataan melko suurella alueella Keski- ja Etelä-Amerikassa.

Nelisilmäopossumi on yksineläjä. Sekä koiraat että naaraat rakentavat pallonmuotoisia pesiä kuivista lehdistä ja oksista. Nelisilmäopossumin lisääntymisaika kestää todennäköisesti huhtikuusta lokakuuhun. Naaras saa vuodessa keskimäärin kaksi poikuetta, joissa on 1–9, keskimäärin viisi poikasta. Luonnossa lajin keskimääräinen elinikä on kolmesta neljään vuotta.

Lähteet 

Pussirotat
Michele Tito

Michele Tito (18. kesäkuuta 1920 Trieste – 10. heinäkuuta 1968 Trieste) oli italialainen pikajuoksija ja olympiamitalisti.

Tito voitti 4×100 metrin viestissä olympiapronssia Lontoossa 1948. Hänen ennätyksensä 100 metrillä oli vuonna 1941 juostu 10,5 sekuntia.

Lähteet 
 Profiili Italian olympiakomitea

Viitteet

Aiheesta muualla 
 

Italialaiset pikajuoksijat
Italialaiset olympiamitalistit
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 1968 kuolleet
Jazmin Sawyers

Jazmin Sawyers (s. 21. toukokuuta 1994) on brittiläinen yleisurheilija, jonka päälaji on pituushyppy. Hän on parhaimmillaan sijoittunut Kansainyhteisön kilpailuissa ja Euroopan-mestaruuskilpailuissa hopealle.

Sawyers saavutti pituushypyssä pronssia alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2012 sekä hopeaa alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2013 ja alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015. Hän saavutti hopeaa Kansainyhteisön kisoissa 2014 ja myötätuulituloksella 686 cm EM-kilpailuissa 2016. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän sijoittui kahdeksanneksi, sisäratojen EM-kilpailuissa 2017 kuudenneksi, Kansainyhteisön kisoissa 2018 seitsemänneksi, EM-kilpailuissa 2018 neljänneksi, vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa kuudenneksi, MM-kilpailuissa 2022 yhdeksänneksi ja Kansainyhteisön kisoissa 2022 neljänneksi. Münchenin EM-kilpailuissa 2022 hän saavutti pronssia tuloksella 680.

Sawyers voitti Britannian-mestaruuden niin ulko- kuin sisäradoilla vuonna 2016. Hän voitti ulkoratojen mestaruuden lisäksi 2020 ja 2021.

Sawyersin ennätys pituushypyssä on Chula Vistassa kesäkuussa 2021 hypätty 690 cm.

Parhaat tulokset pituushypyssä kausittain 
Päivitetty 11.8.2020

Lähteet 

Brittiläiset pituushyppääjät
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Melissa Courtney-Bryant

Melissa Courtney-Bryant (s. 30. elokuuta 1993) on brittiläinen yleisurheilija, joka kilpailee keskimatkan juoksuissa.

Courtney-Bryant saavutti pronssia 1 500 metrin juoksussa Kansainyhteisön kisoissa 2018 ja 3 000 metrin juoksussa sisäratojen EM-kilpailuissa 2019. Ulkoratojen EM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui 5 000 metrin juoksussa viidenneksi. Hän voitti maastojuoksun EM-kilpailuissa kultaa sekaviestissä 2017 ja oli henkilökohtaisessa kilpailussa kahdeksas 2018.

Lähteet 

Brittiläiset keskimatkojen juoksijat
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Marjina Roštšan metroasema

Marjina Roštša () on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 19. kesäkuuta 2010.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Moskovan metroasemat
Rauhankasvatusinstituutti

Rauhankasvatusinstituutti (RKI, vuoteen 1989 Yrjö Kallisen Rauhanopiston kannatusyhdistys) on suomalainen puoluepoliittisesti ja uskonnollisesti sitoutumaton rauhan- ja globaalikasvatuksen asiantuntijajärjestö, joka on perustettu vuonna 1981. Rauhankasvatusinstituutti järjestää täydennyskoulutusta opettajille ja nuoristotyöntekijöille sekä seminaareja ja koulutustilaisuuksia kasvatusalan ammattilaisille. Laajin kouluille suunnattu toiminta on Maailmankoulu, joka tuo koulumaailmaan kansalaisjärjestöjen tuottamaa globaalikasvatusmateriaalia sekä kouluttaa ja auttaa järjestöjen toimijoita ja opettajia globaalikasvatuksen toteutuksessa. Maailmankoululla on aktiivista paikallista toimintaa erityisesti Turussa, Oulussa, Helsingissä, Kokkolassa, Tampereella ja Joensuussa. Järjestö on osa kansainvälistä rauhankasvatusliikettä toimien yhteistyössä erityisesti Unescon kanssa.

Lähteet

Suomalaiset rauhanjärjestöt
Clémence de Grandval

Clémence de Grandval (21. tammikuuta 1828 Saint-Rémy-des-Monts, Sarthe – 15. tammikuuta 1907 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä.

Grandval oli aristokraattisen perheen nuorin tytär. Hänen isänsä harrasti pianonsoittoa ja kirjoittamista. Vanhempiensa linnassa Grandval tutustui hänelle pianonsoittoa opettaneeseen Friedrich von Flotowiin ja hänen innoittajanaan toimineeseen Frédéric Chopiniin. Vuonna 1851 hän meni naimisiin Charles-Grégoire de Grandvalin kanssa. Sävellysopintonsa hän aloitti tässä vaiheessa Camille Saint-Saënsin johdolla. 1850-luvulta alkaen Grandval alkoi saada mainetta säveltäjänä. Heugel-kustantamo julkaisi hänen teoksensa Deuxième Grand Trio (pianotrio, 1853). Sekä Messe että Stabat Mater pääsivät monien kirkkojen ohjelmistoon. Vuosina 1859–1869 Grandval keskittyi näyttämömusiikkiin ja sävelsi eri pseudonyymeillä oopperoita. Hänen käyttämiään pseudonyymejä olivat Caroline Blangy ja Clémence Valgrand.

1870-luvulla Grandval kiinnostui jälleen instrumentaalimusiikista ja osallistui Société nationale de musiquen toimintaan. Hänen teostensa joukossa on konsertto oboelle ja orkesterille. Vuonna 1880 Grandval sai Prix Rossinin oratoriolla La Fille de Jaïre. Hänen kamarimusiikkituotantonsa toi hänelle Prix Chartierin vuonna 1890. Grandvalin viimeinen suurimuotoinen teos oli ooppera Mazeppa, joka kantaesitettiin Bordeauxissa vuonna 1892.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 IMSLP: nuotteja

Ranskalaiset säveltäjät
Oopperasäveltäjät
Vuonna 1828 syntyneet
Vuonna 1907 kuolleet
Lain vartija

Lain vartija, myös Lainvartija, (Detective Story) on yhdysvaltalainen film noir -elokuva vuodelta 1951. Sen on ohjannut William Wyler. 

Elokuvan päähenkilö James McLeod on kovaotteinen etsivä, jota näyttelee Kirk Douglas. Käsikirjoitus perustuu Sidney Kingsleyn näytelmään.

Lain vartijan roolihenkilön James McLeodin vaikutusta näkyy monissa myöhemmissä elokuvissa, kuten Likaisessa Harryssa, ja televisiosarjassa Hill Street Blues.

Näyttelijät

Lähteet 

Vuoden 1951 yhdysvaltalaiset elokuvat
Film noir -elokuvat
Vuoden 1951 elokuvat
William Wylerin ohjaamat elokuvat
Yhdysvaltalaiset näytelmiin perustuvat elokuvat
Joonas Kääriäinen

Joonas Antti Ilmari Kääriäinen (s. 18. kesäkuuta 1989) on suomalainen näyttelijä. Hän valmistui Teatterikorkeakoulusta teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2016. Kääriäinen on kotoisin Mikkelistä. Kääriäinen on näytellyt mm. televisiosarjoissa Tripla (2015) ja Paras vuosi ikinä (2020). Lisäksi Kääriäinen on esiintynyt mm. Mikkelin ja Kajaanin kaupunginteattereissa. Hän on mukana Mikko Roihan ohjaamassa näytelmässä Kultainen vasikka, joka toteutetaan yhteistyönä Kouvolan, Jyväskylän, Turun, Tampereen ja Kotkan teattereiden kanssa  vuosina 2020-2021.

Kääriäinen on mikkeliläisen esittävän taiteen kollektiivi Kaukasuksen perustajajäsen . Hän on myös kehittänyt Suomeen Paskan palvelun illallinen -konseptin.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Teatteri 

 Onnen maa, Mikkelin kesäteatteri (2004)
 Lampaansyöjät, Mikkelin kesäteatteri (2010)
 Tankki täyteen, Mikkelin kesäteatteri (2016)
 Kajaanin kaupunginteatteri, kiinnitys (2017-2018)
 Veljeni Leijonamieli, Mikkelin teatteri (2019)
 Kultainen vasikka, Kouvolan teatteri (2020-2021)
 Liisa Ihmemaassa, Mikkelin teatteri (2022)

Ääniroolit 

 Nälänhätä - Nälkätutkija (2018)
 Hehkukaa toisillenne - NOFILTER, kun puhelin paljastaa kaiken - Parisuhdebloggari Jaakko (2019)
 Saimaan teatterin podcast (2020)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Joonas Kääriäinen Internet Movie Databasessa (englanniksi)
 www.saimaanteatteri.fi 
 https://www.episodi.fi/uutiset/lapasesta-lahtenyt-koulutyo-minka-kuustonen-rock-bandin-keulahahmona-kotimaisessa-indie-leffassa/
Valto Salmi

Valto Paavali Salmi (22. helmikuuta 1903 Helsinki – 18. lokakuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen kestävyysjuoksija. 1930-luvulla Salmi oli Työväen Urheiluliiton nimekkäin keskipitkien matkojen juoksija. Hän voitti muun muassa Wienin työläisolympialaisten 5 000 metrin kilpailun vuonna 1931.

Elämä ja ura 
Helsingin Kisa-Tovereiden perustajajäseniin kuulunut Salmi saavutti urallaan 21 TUL:n mestaruutta. Vuonna 1931 hän voitti 5 000 metrin kilpailun Wienin työläisolympialaisissa ja oli kolmas 1 500 metrillä. Vuonna 1937 Salmi sijoittui toiseksi Antwerpenin työläisolympialaisten 5 000 metrillä. Lisäksi hän voitti muun muassa Kaisaniemen juoksun yleisen sarjan kolmasti vuosina 1933–1935. 

Aktiiviuransa jälkeen Salmi toimi TUL:n jouksuvalmentajana. Vuosina 1946–1948 hän valmensi Suomen olympiajuoksijoita yhdessä Armas Valsteen kanssa. Lisäksi Salmi oli vuoden 1952 Helsingin olympialaisten ja 1971 Helsingin EM-kilpailuiden maratonin kilpailujohtaja. TUL:n hajaannuksen aikana hän vaikutti sosialidemokraattien perustamassa Työväen Urheiluseurojen Keskusliitossa.

Salmi työskenteli vuodesta 1933 lähtien OTK:n palveluksessa muun muassa varastoesimiehenä. Vuonna 1962 hänelle myönnettiin Suomen urheilun hopeinen ansioristi.

Perhe 
Valto Salmen poika on urheiluselostaja Pentti Salmi. Hänen veljensä oli kestävyysjuoksija Rauni Salmi.

Lähteet 

Suomalaiset keskimatkojen juoksijat
Suomalaiset kestävyysjuoksijat
Suomalaiset yleisurheiluvalmentajat
Työläisolympialaisten voittajat
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1974 kuolleet
Plecodus

Plecodus on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu neljä lajia, joita tavataan Afrikasta:

 Plecodus elaviae Poll, 1949 – Isosuomunsyöjä
 Plecodus multidentatus Poll, 1952 – Naskalisuomunsyöjä

 Plecodus paradoxus Boulenger, 1898 – Juovasuomunsyöjä
 Plecodus straeleni Poll, 1948 – Raitasuomunsyöjä

Lähteet 
 Lajien suomenkieliset nimet:

Viitteet 

Kirjoahvenet
Pleistoseeninen villiinnytys

Pleistoseeninen villiinnytys on troofisen villiinnytyksen muoto, jossa ekosysteemeihin pyritään palauttamaan eläimiä, jotka jäljittelevät pleistoseenisen kauden megafaunan ympäristöön jättämiä jälkiä.

Projekteja tai projektisuunnitelmia

Brasilia 
Brasilialainen ekologi Mauro Galetti ehdotti pleistoseenin uudelleenrakentamista vuonna 2004. Pleistoseenikauden lopussa ihmisen levitessä Euraasian ulkopuolella kuoli sukupuuttoon suuri määrä isokokoisia eläinlajeja. Galetti ehdotti norsujen tuomista sirkuksista ja eläintarhoista yksityisille maille Brasilian cerradoon.

Pohjois-Amerikka 
Paul S. Martin totesi vuonna 2005, että suuri osa Pohjois-Amerikan alkuperäisestä megafaunasta eli esimerkiksi mammutit, maalaiskiaiset ja sapelihammaskissat kuolivat sukupuuttoon ihmisten saavuttua mantereelle. Hän ehdotti ekologisen tasapainon palauttamista korvaamalla ne lajeilla, joilla on samanlaisia ekologisia rooleja, kuten aasialaisilla tai afrikkalaisilla norsuilla. Naturen kiistanalainen pääkirjoitus vuonna 2005 vaati norsujen, leijonien ja gepardien palauttamista keskilännen suojelluille preeria-alueille. Kirjoituksen oli allekirjoittanut suuri joukko biologeja.

Siperian pleistoseeninen puisto 
Tutkija Sergei A. Zimov perusti vuonna 1988 Koillis-Siperiaan Pleistoseenin puiston testatakseen mahdollisuutta palauttaa alueelle suuria laiduntajia ja petoeläimiä. Zimovin tavoitteena on luoda uudelleen pleistoseenin lopussa pääosin kadonneen arotundran kaltainen ekosysteemi. Hankkeen avulla on tarkoitus tutkia laiduntavien eläinten vaikutusta ikiroutaan ja sen sulamiseen. Zimovin tutkimusten mukaan talvilaidunnus edistää maaperän jäähtymistä talvella. Hankkeessa on tuotu alueelle jakutian poneja, poroja, lumilampaita, vapiteja, jakkeja, biisoneita ja hirviä. Zimovin hanke on kiistanalainen. Conservation Biology -lehdessä julkaistussa kirjeessä pleistoseenia palauttamaan pyrkiviä syytettiin "Frankensteinin ekosysteemien" luomisesta. Kirjeen mukaan "suurin ongelma ei ole mahdollisuus palauttaa menetettyjä vuorovaikutuksia, vaan pikemminkin riski saada uusia, ei-toivottuja vuorovaikutuksia. Kirjoittajat ehdottivat, että kadonneen megafaunan palauttamisen sijasta luonnonsuojelijoiden tulisi pyrkiä palauttamaan olemassa olevat lajit alkuperäisiin elinympäristöihinsä.

Katso myös 
 Luonnonmaisema
 Palautusistutus
 Ex situ -suojelu

Lähteet
Lidija Knipovitš

Lidija Mihailovna Knipovitš (, 27. joulukuuta 1856 Tuusula – 9. helmikuuta 1920 Simferopol) oli venäläinen vallankumouksellinen.

Lidija Knipovitšin isä oli liettualaissyntyinen sotilaslääkäri ja äiti aatelissuvun jäsen. Isä työskenteli pitkään Suomessa ja asettui eläkkeelle jäätyään ostamalleen maatilalle. Lidija sai kotiopetusta ja laajensi tietojaan itsenäisesti. Äidin kuoltua hän piti huolta nuoremmista sisaruksistaan ja isästään. Lidija työskenteli jonkin aikaa Helsingin venäläisen kansakoulun opettajana. Hänen veljiään olivat eläntieteilijä Nikolai Knipovitš sekä Vaasan läänin kuvernööri ja Suomen kenraalikuvernöörin kansliapäällikkö Fjodor Knipovitš.

Knipovitš sai ensikosketuksensa vallankumouksellisiin narodnikkeihin Aleksanterin kimnaasin opettajien Pavel Sikorskin ja Nikolai Vukotitšin kautta. Isänsä kuoltua hän muutti vuonna 1889 opettajaksi Pietariin. Knipovitš osallistui Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi -järjestön toimintaan, julkaisi sen lehteä ja järjesti salaisia kokoontumisia. Hänet pidätettiin ja karkotettiin Pietarista vuonna 1898.

Knipovitš teki sosiaalidemokraattien puoluetyötä Astrahanissa, Tverissä ja Samarassa. Hän osallistui vuoden 1903 puoluekokoukseen ja liittyi bolševikkeihin. Vuosina 1905–1907 Knipovitš toimi puoluekomiteoiden sihteerinä Odessassa ja Pietarissa. Hän osallistui Tampereen puoluekokoukseen vuonna 1905 ja puolueen neljänteen edustajainkokoukseen vuonna 1906. Knipovitš oli karkotettuna Pultavan kuvernementtiin vuosina 1911–1913. Hän asettui sen jälkeen sairautensa takia Krimille.

Knipovitš oli V. I. Leninin vaimon Nadežda Krupskajan työtoveri ja ystävä. Hänen puoluenimiään olivat Djadenka ja Tšuhna. Lenin ja Krupskaja asuivat Lidijan ja hänen veljensä Nikolain luona Seivästössä kesällä 1907. Lidija Knipovitšin elämästä kertoo Semjon Rubanovin ja Grigori Usyskinin vuonna 1981 ilmestynyt dokumenttiromaani Pod psevdonimom Djadenka.

Lähteet

Bolševikit
Narodnikit
Vuonna 1856 syntyneet
Vuonna 1920 kuolleet
Andreas Hintze

Andreas Peter Henrik Hintze (, 21. maaliskuuta 1827 Johannes – 11. helmikuuta 1898 Johannes) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraali, joka toimi Sahalinin ensimmäisenä kuvernöörinä.

Andreas Hintzen vanhemmat olivat Rokkalan lasitehtaan peilimestari, myöhemmin lääninsihteeri Johan Hintze ja Amalia Altman. Hän kävi yksityiskoulun  ja liittyi aliupseerina toiseen suomenmaalaiseen linjapataljoonaan vuonna 1844. Hintze siirrettiin Libaun jalkaväkirykmenttiin vuonna 1849. Hän osallistui sotatoimiin Unkarissa ja oli Krimin sodan aikana Liivinmaan ja Kuurinmaan rannikkovartiostossa.

Hintze siirrettiin vuonna 1857 ensimmäiseen tarkkampujapataljoonaan. Vuonna 1864 hänestä tuli 13. tarkkampujapataljoonan komentaja. Vuodesta 1876 Hintze komensi Nizovskin 23. tarkkampujarykmenttiä ja vuonna 1882 hänet nimitettiin kenraalimajurina Itä-Siperian tarkkampujaprikaatin päälliköksi.

Hintze nimitettiin Sahalinin sotilaskuvernööriksi vuonna 1884. Hän työskenteli aktiivisesti vankisiirtolana käytetyn saaren elinolojen ja infrastruktuurin järjestämiseksi. Hintze erosi armeijan palveluksesta vaimonsa sairauden takia vuonna 1888. Hän palasi Suomeen ja osti seuraavana vuonna Kirjolan kartanon Georg von Alfthanilta.

Lähteet

Suomalaiset kenraalit
Vuonna 1827 syntyneet
Vuonna 1898 kuolleet
FinE-kasvi

FinE-kasvi on koristekasveille, hedelmä- ja marjalajikkeille Suomessa annettava laatumerkintä. FinE-kasvit lisätään testatuista emokasveista, joten ne ovat perimältään taatusti haluttua lajiketta. Emokasvit puhdistetaan taudeista ja tuhoojista, mutta merkintä ei takaa, ettikö yksittäinen taimi olisi kärsinyt kasvuolosuhteistaan.

FinE on lyhenne sanoista Finnish Elite, suomalainen valio.  Merkinnän myöntävät Maatalouden tutkimuskeskus ja Taimistoviljelijät ry.
Ensimmäiset FinE-kasvit julkistettiin vuonna 1997. Vuonna 2017 merkki siirtyi Taimistoviljelijät ry.n omaisuudeksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 FinE-kasvit lista

Puutarhanhoito
Risen 3: Titan Lords

Risen 3: Titan Lords on Piranha Bytesin kehittämä ja Deep Silverin julkaisema toiminta-roolipeli  Se on jatkoa Risen 2: Dark Waters-pelille ja kolmas osa Risen- sarjassa. Pelin Enhanced Edition julkaistiin 21. elokuuta 2015 maailmanlaajuisesti PlayStation 4: lle . Se on myös ilmainen päivitys PC-pelaajille, jotka omistavat pelin ja kaikki sen DLC:t Steamissa.  

 

Jumalten hylkäämä maa on Titaanien armoilla, mutta uusi uhka on jo nousemaisillaan maan alta. Pelaaja asetetaan uuden "Nimettömän sankarin" -rooliin, joka korvaa päähenkilön kahdesta edellisestä pelistä. Uutta pelihahmoa ei koskaan nähty eikä mainittu ennen kolmatta peliä, mutta hän paljastuu aiemmista peleistä tutun Patty Steelbeardin veljeksi eli kuolleen merirosvokapteenin Gregorius Emanuel Steelbeardin pojaksi. Yhdeksi viimeisistä harvoista merirosvokapteeneista maailmassa. 

Sankari havahtuu unesta, jossa hän taisteli kapteeni Crowta vastaan, joka tapettiin Risen 2: Dark Waters-pelissä . Sankari ja Patty saapuvat Crab Coastin rantaan etsimään huhuttua aarretta muinaisesta alkuperäiskansaintemppelistä, mutta hämmentyvät löytäessään raunioilta kallon muotoisen luolan, jonka sisältä ilmaantuu varjoisia olentoja. Mennessään tutkimaan he löytävät kristallisen taikaportaalin. Heidät yllättää portaalista hyökkäävä demoninen Shadow Lord, joka kaataa kaksikon vieden heidän tajunsa. Shadow Lord imee sankarin sielun sisäänsä ilmeisesti tappaen hänet ja jättää Pattyn sekä hänen miehistönsä hautaamaan hänet. 

Jokin aika myöhemmin noitalääkäri Bones saapuu samaisen saaren rantaan ja suorittaa sankarin ruumiilla rituaalin, joka herättää hänet kuolleista. Bones paljastaa, että sankari ei ole täysin elävien kirjoissa, koska hänen sielunsa on jumissa tuonelassa. Voodoo-magia kykeni vain elvyttämään hänen ruumiinsa väliaikaisesti. Mitä kauemmin hän on poissa sielustaan, sitä enemmän hän menettää järkeään lopulta muuttuen aivottomaksi Shadowien käskyläiseksi. Bones kertoo sankarille, että hän itse oli kerran menettänyt sielunsa (osa erästä Risen 2:n tehtävää) ja oli onnistunut palauttamaan sen, mutta koska sankarin sielu on Shadowien vangitsemana, sen palauttaminen on huomattavasti monimutkaisempaa. Hän ehdottaa, että sankari etsisi opastusta eteläisten merien voimakkaimmilta velhoilta, joihin kuuluvat voodoo-noita Chani (tuttu Risen 2:sta), Suur-taikuri Zacharias Taranisin saarelta ja druidi Eldric (NPC ensimmäisestä pelistä), joka johtaa nyt muinaista Demon Hunters -veljeskuntaa taistelussa Shadoweja vastaan.

Lähteet 

Vuoden 2014 videopelit
Xbox 360 -pelit
Windows-pelit
Saksassa kehitetyt videopelit
PlayStation 4 -pelit
PlayStation 3 -pelit
Fantasiavideopelit
Avoin pelimaailma -pelit
Toimintaroolipelit
Tietokoneroolipelit
Arthur Lydiard

Arthur Leslie Lydiard (6. heinäkuuta 1917 Auckland, Uusi-Seelanti – 11. joulukuuta 2004 Texas, Yhdysvallat) oli uusiseelantilainen kestävyysjuoksija ja myöhemmin paljon Suomessakin vaikuttanut ja huomiota herättänyt kestävyysjuoksuvalmentaja.

Aktiiviurheilu-ura 
Hän osallistui Kansainyhteisön kisoja edeltäneeseen Brittiläisen imperiumin kisoihin Aucklandissa vuonna 1950  maratonjuoksussa ja saavutti 12. sijan ajalla 2.54.51.

Valmennus 
Arthur Lydiardin esikuvia valmennuksessa olivat australialainen Percy Cerutty, suomalainen Paavo Nurmi ja unkarilainen Mihály Iglói. Lydiardin oppilaita olivat muun muassa olympiakisoissa menestyneet Peter Snell, Murray Halberg ja Dick Quax. Lydiardin valmennusfilosofiaan kuului erityisesti anaerobinen harjoittelu sekä intervalliharjoittelu. Lydiardia arvosteltiin myös ylikuntoa aiheuttavista kovista treenausmetodeistaan.

Suomeen Lydiard saapui urheilujohtaja Jukka Uunilan kutsumana vuonna 1967. Suomessa Lydiard saavutti menestystä ja suosiota osallistumalla muun muassa Lasse Virenin, Pekka Vasalan ja Juha Väätäisen valmennukseen. Väätäisen kanssa hänellä oli yhteistyötä jo 1960-luvulla. Toisaalta häntä kunnioitettiin hölkkäinnostuksen vahvana esiintuojana.

Arthur Lydiard on palkittu arvonimillä ansioistaan valmennustyössä. Hän kuului Uuden-Seelannin ritarikuntaan ja Brittiläisen imperiumin ritarikuntaan sekä Suomen Valkoisen Ruusun ritarikuntaan.

Arthur Lydiard oli kolmesti aviossa; hänen toinen puolisonsa oli suomalainen telinevoimistelija Eira Lehtonen.

Lähteet 
 

Uusiseelantilaiset kestävyysjuoksijat
Uusiseelantilaiset urheiluvalmentajat
Yleisurheiluvalmentajat
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 2004 kuolleet
Moroniformes

Moroniformes on viuhkaeväisten (Actinopterygii) kalojen lahko. Siihen kuuluvat seuraavat kolme heimoa:
 Moronidae – bassit
 Drepaneidae – levykalat
 Ephippidae – lepakkokalat

Lähteet
Hirtniemi

Hirtniemi on Nyystölän ja Maakesken kyliin sijoittuva niemi Padasjoella Päijät-Hämeen maakunnassa. Niemeä ympäröi Päijänne, ja niemen koilliskärjestä Kirjosniemestä on siltayhteys Huovarin saareen.
Padasjoki