joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hugo Neuman

Hugo Neuman (19. helmikuuta 1847 Oulu − 1. heinäkuuta 1906) oli suomalainen ratainsinööri, tehtailija ja arkkitehti.

Hugo Alexander Neuman syntyi Oulussa 1847. Isä Lars Neuman oli merikapteeni, joka kuoli Gibraltarilla, kun Hugo oli vasta 5-vuotias. Kansainvälinen ympäristö oli kuitenkin perheelle siis tuttu. Tekniikkaa Neuman opiskeli ensin Vaasan teknillisessä reaalikoulussa. Insinööriksi hän valmistui Zürichin polyteknillisestä korkeakoulusta. Zürichissä Neuman sai todennäköisesti ajatuksen puuhiomon perustamisesta tutustuttuaan siellä uuteen keksintöön, hiomakoneeseen. 

Neuman palasi Suomeen ja värväytyi töihin Riihimäen-Pietarin rautatielle, mutta pian hän löysi Verlankosken tuolloisen Iitin (myöhemmin Jaalan) ja Valkealan kuntien rajalta, ja osti sen ääreltä tontin, myllyn ja koskiosuuden puuhiomoa varten. Neuman perusti Verlan ensimmäinen puuhiomon vain 24-vuotiaana vuonna 1871. Pääomaa uudelle hiomolle lainattiin opiskelutoveri Alexander Lagerborgilta ja kirjanpitäjäksi tuli toinen opiskelutoveri, Waldemar Conradi. Toiminta hiomolla alkoi 1872. 

Hiomon toimintaa haittasivat alusta asti kuljetusvaikeudet sekä hiokkeen vähäinen tuotanto. Massan hintojen romahdus keväällä 1874 pakotti Neumanin palaamaan rautateille ja jättämään yrityksensä Waldemar Conradin huostaan. Verlan hiomo jatkoi toimintaansa vielä pari vuotta, kunnes tulipalo tuhosi rakennukset vuonna 1876 ja lopetti ensimmäisen hiomon toiminnan. UNESCOn maailmanperintöluetteloon päässyt Verlan puuhiomo ja pahvitehdas ympäristöineen on siis Neumanin hiomon seuraaja, eikä Neuman toiminut sen suunnittelijana, vaan sen arkkitehti oli Eduard Dippell.

Vuonna 1874 Neuman muutti Helsinkiin, jonne suunnitteli asuinhuvilan omaan käyttöönsä. Jo samana vuonna hän muutti Turkuun päästyään sinne Valtionrautateiden ratainsinöörin virkaan. . Turussa hän jatkoi arkkitehdin uraansa suunnittelemalla rakennuksia Turun rautatieaseman tarpeisiin.

Kun Oulua vuoden 1882 tulipalon jälkeen alettiin rakentaa jälleen, oli Hugo Neuman arkkitehtina jo tunnettu ja hän sai suunniteltavakseen useita uusia rakennuksia vanhaan kotikaupunkiinsa. Suuri osa Neumanin Ouluun suunnittelemista rakennuksista on edelleen olemassa. Teräksen talo kunnostettiin vuonna 2001 ravintola Uudeksi Seurahuoneeksi.

Hugo Neumanin suunnittelemia rakennuksia 
 Oma asuinhuvila, Puistokatu 2, Helsinki (1876) 
 Turun päärautatieaseman ympäristössä Ratapihankatu 41 (1876) ja veturitalli (1876) 
 Huviloita Turun Hirvensalossa mm. Villa Gustafsberg
 Villa Petreliuksena tunnettu huvila Turun Ruissalossa
 asuinrakennus Turun Kristiinankatu 5:ssä
 Byströmin talot, Aleksanterinkatu 7 (1883), Ojakatu 3 (1882) ja Hallituskatu 5 (1883) 
 Teräksen talo (Uusi Seurahuone), Rantakatu 4, Oulu (1884) 
 Oulun yliopiston rakennus, Rantakatu 3, Oulu (1884)
Naantalin raatihuone, Mannerheiminkatu 14, Naantali (1887)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset arkkitehdit
Suomalaiset insinöörit
Vuonna 1847 syntyneet
Vuonna 1906 kuolleet
Gijón

Gijón [hi'hon] (asturiaksi Xixón) on Asturian itsehallintoalueella Espanjassa sijaitseva satamakaupunki. Se sijaitsee Biskajanlahden rannalla.
 
Kaupungin nimi tulee latinan sanasta saxonem, joka tarkoittaa kallioista. Kaupunki oli  Rooman valtakunnan aikaan tärkeä alueellinen keskus. Sitä on asutettu varhaisimmista ajoista lähtien. Kaupungin satama, El Musel, on yksi Pohjois-Espanjan suurimpia.

Gijónissa asuu nykyisin noin 272 000 ihmistä (2018), ja se on Asturian väkirikkain kaupunki. Se on pinta-alaltaan 181,6 neliökilometrin suuruinen (1,71 prosenttia Asturian pinta-alasta), ja sen asukastiheys on noin 1 500 asukasta neliökilometriä kohden. Kaupungin korkein kohta on 672 metrin korkeuteen kohoava Peña de los Cuatro Jueces.

Noin kolmen kilometrin päässä Gijónin keskustasta sijaitsee Espanjan pinta-alaltaan suurin rakennus Universidad Laboral de Gijón (asturiaksi Universidá Llaboral de Xixón). Francisco Francon aikakaudella 1946–1956 rakennettu rakennusryhmä, joka käsittää myös kirkon ja teatterin, on 270 000 neliömetrin suuruinen.   

Gijónin kaupunginvaltuusto koostuu 26 jäsenestä sekä kaupunginjohtajasta. Nykyinen kaupunginjohtaja on Carmen Moriyón, joka edustaa Foro Asturias -puoluetta, vuoden 2015 kunnallisvaalien suurinta puoluetta. Toiseksi suurin puolue on PSOE.

Gijónista on kotoisin jalkapalloseura Sporting Gijón, joka pelaa Espanjan korkeimmalla sarjatasolla La Ligassa. Sen kasvatteja on muun muassa Espanjan jalkapallomaajoukkueen entinen tähtihyökkääjä David Villa.

Kuvia

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kaupungin viralliset sivut
 Kaupungin viralliset turismisivut
 Sporting de Gijónin sivut

Asturian kunnat
Espanjan kaupungit
Jin-Roh: Susiprikaati

Jin-Roh: Susiprikaati (), (1998), on Hiroyuki Okiuran ohjaama anime-elokuva. Sen on käsikirjoittanut Mamoru Oshii, ja se pohjautuu hänen mangaansa Kenrō Densetsu.

Elokuva on itsenäinen jatko-osa kahdelle muulle Kenrō Densetsu -mangaan pohjautuvalle näytelmäelokuvalle, Akai Meganelle ja Kerberos ～StrayDog～ Jigoku no Bankenille, jotka Mamoru Oshii ohjasi itse. Koska kumpikaan elokuva ei menestynyt kovin hyvin, Bandai suostui tuottamaan elokuvan vain, jos Mamoru Oshii ei ohjaisi sitä. Niinpä Oshii valitsi tehtävään Okiuran, joka toimi pääanimoijana Ghost in the Shell -elokuvaa tehtäessä.

Juoni 

Elokuvan päähenkilö on Kazuki Fuse, nuori Pääkaupungin poliisin terrorisminvastaisten Kerberos-eliittijoukkojen konstaapeli, joka jahtaa ryhmänsä kanssa terroristeja mellakoiden keskellä. Fuse joutuu kuitenkin vastakkain "Punahilkan", Sect-terroristiryhmän nuoren pommittajatytön, kanssa. Fuse koettaa saada tyttöä laskemaan pomminsa, mutta tämä räjäyttää itsensä. Suojavarusteisiin pukeutunut Fuse selviää aivotäräyksellä.

Fuse joutuu oikeuden eteen, koska hänellä oli käsky ampua kohtaamansa terroristit ennen kuin he voivat räjäyttää pommeja. Hänet määrätään takaisin koulutukseen. Samaan aikaan hän kohtaa Kein, Punahilkan siskon. Heidän välilleen kehittyy suhde.

Fusen ollessa koulutuksessa Kerberos ja sen "kilpailija" Julkisen turvallisuuden osasto ottavat yhteen, ja entinen Kerberoksen jäsen Henmi haluaa Pääkaupungin poliisin ja Julkisen turvallisuuden osaston kanssa yhteistyössä mustamaalata Kerberoksen. Kei paljastuu osaston jättämäksi syötiksi, jonka tehtävä oli houkutella Fuse yöllä museoon. Museossa hänen tuli antaa hänelle jotain — tarkoituksena on leimata Fuse, Kerberoksen luotettu jäsen, terroristiksi, joka ottaa vastaan pommeja Sectiltä Kein toimiessa lähettinä. Fuse kuitenkin huomaa museota vartioivat Julkisen turvallisuuden osaston agentit ja vie Kein pois sieltä agenttien saarron läpi.

Takaa-ajon jälkeen Fuse ja Kei päätyvät viemäreihin, missä salaperäiset miehet tuovat Fuselle täydellisen Kerberos-suojahaarniskan ja konekiväärin. Kein laukussa ollut lähetin opastaa agentit viemäreihin, mutta he eivät aavista joutuvansa ansaan. Fuse tappaa heidät armotta, ja viimeiseksi petturillisen Henmin. Fuse paljastuu salaperäisen Susiprikaatin jäseneksi. Tämän Kerberoksen alajaoston tehtävä on suojella itse Kerberosta kaikin keinoin.

Lopussa Fuse, Kei ja Susiprikaatin miehet saapuvat hylätylle romupihalle. Fusen on määrä tappaa Kei, mutta hän epäröi, koska on kaikesta huolimatta kiintynyt häneen. Hachiro Tohbe, Susiprikaatin johtaja, siteeraa Punahilkka-satua, jota Kei luki Fuselle: "Ja niin susi söi Punahilkan."

Anime-elokuvat
Vuoden 1998 elokuvat
Sarjakuviin pohjautuvat elokuvat
Jännityselokuvat
1990-luvun anime ja manga
Suomen sosialistinen työväentasavalta

Suomen sosialistinen työväentasavalta oli nimi, jota Suomesta käytettiin Neuvosto-Venäjän hallituksen eli kansankomissaarien neuvoston ja Suomen punaisen hallituksen eli kansanvaltuuskunnan Suomen sisällisodan aikana 1. maaliskuuta 1918 solmimassa yhteistyösopimuksessa.

Nimitystä ”Suomen sosialistinen työväentasavalta” ehdotti sopimusneuvotteluiden yhteydessä kansankomissaarien neuvoston puheenjohtaja Vladimir Lenin. Kansanvaltuuskunnan hyväksymässä alkuperäisessä sopimusluonnoksessa oli sen sijaan esiintynyt nimitys ”Suomen tasavalta”. Suomen edustajat Edvard Gylling ja Oskari Tokoi hyväksyivät Leninin ehdottaman nimenmuutoksen ja se päätyi lopulliseen sopimustekstiin. Jälkeenpäin muu kansanvaltuuskunta moitti Gyllingiä ja Tokoita siitä, että nämä olivat antaneet Leninin päättää Suomen valtion nimestä.

”Suomen sosialistinen työväentasavalta” hajosi, kun valkoiset voittivat sisällissodan ja punaisten johtajat pakenivat Neuvosto-Venäjälle, jossa kansanvaltuuskunta lakkasi toimimasta.

Katso myös 
 Neuvosto-Suomi
 Suomen kansantasavalta

Lähteet 

Entiset tunnustamattomat valtiot
Suomen sisällissota
Puukeskus

Puukeskus Oy oli puupohjaisten tuotteiden ja rakennustarvikkeiden jälleenmyyjä, jolla oli Suomessa 23 toimipistettä, 3 Venäjällä sekä yksi tytäryhtiö Virossa. Vuonna 2014 se fuusioitui Starkki-rautakauppaketjun kanssa, ja maaliskuussa 2015 yhteiseksi uudeksi toiminimeksi otettiin Stark.

Puukeskus perustettiin vuonna 1929, ja siitä tuli osa UPM-konsernia vuonna 1977. UPM myi Puukeskus Oy:n sijoitusyhtiö Tritonille ja Puukeskuksen toimivalle johdolle syksyllä 2006, ja vuonna 2014 Puukeskus siirtyi Starkki-rautakauppaketjun omistajalle, tanskalaiselle DT Group A/S:lle. Puukeskus oli Suomen kolmanneksi suurin rakennustarvikkeita myyvä kauppa.

Toimipaikkakunnat 

Espoo, Helsinki, Joensuu, Jyväskylä, Kajaani, Kokkola, Kouvola, Kuopio, Lahti, Lappeenranta, Lohja, Mikkeli, Oulu, Pori, Rovaniemi, Savonlinna, Seinäjoki, Tallinna, Tampere, Tornio, Turku, Vaasa, Vantaa.

Tuoteryhmät 
(vaihtelevat toimipaikoittain)

 Puutavarat
 Saha- ja höylätavara, lämpö- ja kestopuu, lattiat, listat ja paneelit
 Levyt
 Pöytätasot, liima-, vaneri-, lastu-, puukuitu-, kipsi- ja lujalevyt
 Kantavat rakenteet
 Kertopuu- ja liimapuupalkit, kattoristikot
 Ovet
 Peili-, laaka- ja saunanovet, ulko-ovet, parvekeovet, varaston ovet, karmit ja kynnykset
 Ikkunat
 Vakio- ja mittatilausikkunat
 Rakennustarvikkeet
 Laastit, eristeet, harkot, tiilet, bitumihuovat, harjateräkset, väliseinärangat, putket ja muovit
 Rautakauppatuotteet
 Työkalut, kiinnikkeet, LVIS-tarvikkeet, maalit, liimat, työvaatteet ja suojaimet

Lähteet 
 Yrityksen kotisivut
 Talouselämä 500

Aiheesta muualla 
 UPM myy Puukeskuksen
 Puuinfo
 AS Puukeskus, Viro
 Löydä remonttimies -palvelu

Suomalaiset metsäteollisuusyhtiöt
Ballististen ohjusten torjuntaohjus

Ballististen ohjusten torjuntaohjus (, lyh. ABM, joka usein kirjoitetaan suomeksi ABM-ohjus) on ohjustentorjuntaohjus ballististen ohjusten, kuten mannertenvälisten ydinohjusten, torjuntaan.

ABM 50-luvusta 70-luvulle

Yhdysvalloissa alettiin tutkia ohjustorjuntaohjuksia toisen maailmansodan jälkeen 40-luvulla. Mutta varsinainen alku tapahtui 50-luvun lopuilla.
Yhdysvallat kehitteli ABM-järjestelmää 1950–1970-luvuilla muun muassa Nike Zeus-ohjuksen pohjalta.. Näitä varhaisia torjuntaohjuksia rasitti mm tuon aikaisten tietokoneiden hitaus. Torjuntaohjushan pitää kyetä mahdollisimman nopeasti kääntämään kohti maaliaan.
70-luvun Safeguard-ohjelmassa oli Spartan ja
nopea lyhyen kantaman Sprint-ohjus.
Venäläiset alkoivat suunnitella omaa ABM-järjestelmäänsä 1958.
Neuvostoliitto loi Moskovan ympärille 1964 mennessä oman Galosh (SH-01/ABM-1) -järjestelmänsä.. He kehittivät järjestelmää edelleen 70-luvulla. 70-luvulla venäläiset loivat ABM 3 Gazelle/ABM 4 Gorgon-järjestelmän, joka vastasi amerikkalaista Spartan/Sprint-järjestelmää. He myös kehittivät ohjustorjuntapiirteitä ilmatorjuntaohjuksiinsa mm S-300-järjestelmään.

ABM-sopimus 

ABM-ohjuksien käyttöä rajoitettiin tuntuvasti Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä vuonna 1972 sopimuksella, joka salli vain yhden sadan ohjuksen järjestelmän puolustamaan yhtä kohdetta. Yhdysvallat vetäytyi sopimuksesta kesäkuussa 2002, koska halusi puolustuskykyä Pohjois-Korean tapaisia ”rosvovaltioita” vastaan.

Naton ohjuskilpi 

Vuonna 2010 Nato sopi kehittävänsä ohjuspuolustusjärjestelmiä siten että Eurooppaa suojaisi "ohjuskilpi", etenkin Iranin ohjuksia vastaan..
Venäjä vastusti ohjuspuolustushanketta alusta asti. Se katsoi uuden sukupolven ABM-järjestelmän mitätöivän ydinpelottetaan. Yhdysvallat alkoi sijoittaa ohjuskilven ohjuksiaan Romaniaan vuonna 2016.

Katso myös 
SDI
Satelliitintorjunta

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ohjuspuolustus
Andrei Abduvalijev

Andrei Hakimovitš Abduvalijev (; ; s. 30. kesäkuuta 1966 Leningrad) on 1990-luvulla menestynyt moukarinheittäjä. Hän voitti olympiakultaa ja kahdesti maailmanmestaruuden. 
 
Kansainvälisellä tasolla Abduvalijev on kilpaillut neljän eri maajoukkueen väreissä. Vuonna 1985 hän voitti juniorien Euroopan mestaruuden. Ensimmäisen kerran hän ylitti 80 metriä vuonna 1988, jolloin hänen kauden paras tuloksensa oli 16. heinäkuuta Tšeljabinskissä heitetty 80,38. Oman ennätyksensä 83,46 hän heitti 26. toukokuuta 1990 Sotšissa. Ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan vuoden 1991 MM-kisoissa Tokiossa hän edusti Neuvostoliittoa ja sijoittui viidenneksi tuloksella 78,30. Aikaisemmin samana vuonna hän oli heittänyt Kiovassa tuloksen 82,80. Neuvostoliiton romahdettua Abduvalijevista tuli Tadžikistanin kansalainen. Vielä Barcelonan olympialaisissa hän edusti jo romahtaneen Neuvostoliiton urheilijoista koottua "yhdistynyttä joukkuetta", joka tunnettiin myös IVY:n joukkueena, ja voitti olympiakultaa tuloksella 82,54. Kultamitalin hän voitti myös seuraavana vuonna Stuttgartin MM-kisoissa (tulos 81,64). Vuonna 1994 hän voitti moukarikilpailut GP-finaalissa Pariisissa ja maailmancupissa Lontoossa. Hänen kauden parhaansa oli 83,36, jonka hän heitti 3. kesäkuuta Budapestissa. Vuonna 1995 Abdujalijev puolusti menestyksekkäästi MM-kultaansa Göteborgin MM-kisoissa tuloksella 81,56. Saman vuoden syyskuussa hän heitti vielä Taškentissa tuloksen 83,10 ja voitti Keski-Aasian mestaruuden. 

Vuonna 1997 Abdulvalijev siirtyi edustamaan Uzbekistania. Heinäkuussa hän heitti Tulassa 82,66, mutta jäi Ateenan MM-kisoissa karsintaan. Vuonna 1998 hän voitti Aasian mestaruuden Fukuokassa, hopeaa Bangkokissa Aasian kisoissa ja saavutti kolmossijat maailmancupissa ja GP-finaalissa. Hän jatkoi uraansa aina vuoteen 2000 päästen joka vuosi yli 80-metrisiin tuloksiin, muttei enää yltänyt suursaavutuksiin arvokisoissa. Aktiiviuransa jälkeen Abduvalijev toimi Uzbekistanin Yleisurheiluliiton jäsenenä sekä valmensi Uzbekistanin yleisurheilujoukkuetta. 

Aktiiviaikoinaan Abdujalevin mitat olivat 186 senttimetriä ja 112 kilogrammaa.

Lähteet

Viitteet

Neuvostoliittolaiset olympiavoittajat
Neuvostoliittolaiset moukarinheittäjät
Tadžikistanilaiset moukarinheittäjät
Uzbekistanilaiset moukarinheittäjät
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Herttoniemen yritysalue

Herttoniemen yritysalue () on Helsingin Herttoniemeen kuuluva osa-alue. Se muodostaa merkittävän työpaikka-alueen Helsingissä. Osa-alueelle on sijoittunut kaupan alan yrityksiä, tuotantotiloja ja toimistoja. Alueella toimii esimerkiksi rautakauppoja, pakkaus- ja vaatetusalan yrityksiä, lukuisia autoalan myymälöitä ja korjaamoja. Alueella toimii myös useita lääke- ja terveydenhuoltoteknologiaan erikoistuneita yrityksiä. Herttoniemen metroaseman lähistölle on kehittynyt myös yrityspuistotyyppistä toimintaa. Alueella asui 727 henkeä vuonna 2018; työpaikkoja se tarjoaa 4 897:lle (31.12.2017).

Itäväylä rajaa Herttoniemen yritys­aluetta lännen ja pohjoisen suunnista. Idässä Pikkupurontien ja Sahaajankadun toimitilat luetaan vielä tähän yritys­alueeseen. Sen sijaan Sahaajankujan päässä sijaisteva vesitorni kuuluu jo naapurialue Roihuvuoreen. Etelässä teollisuusalueen reunana toimivat Linnanrakentajantie ja Abraham Wetterin tie.

Kulkuyhteydet ovat Herttoniemen yritys­alueelle melko hyvät. Metro pysähtyy alueen länsireunalla Herttoniemen ja Siilitien asemilla. Bussilinja 79 ja runkolinja 500 kulkevat Mekaanikonkadun kautta; moni muu linja alueen etelä-, länsi- tai pohjoissivustoja myöten.

Yritysten ja palveluiden keskellä on Asentajanpuisto. Laivalahdenkadun varteen on suunniteltu veistospuistoa.

Historia 

Herttoniemen teollisuusalue liitettiin muun Herttoniemen mukana Helsinkiin suuren alueliitoksen yhteydessä vuonna 1946. Jo tuolloin Herttoniemessä toimi runsaasti teollisuutta, vaikka alue kasvoikin juuri 1940-luvulla. Herttoniemen satamarata kulki alueen halki, ja sitä käytettiin vuoteen 1992 saakka.

Alueen nimi oli aikaisemmin Herttoniemen teollisuus­­alue (), mutta vuoden 2013 alussa se muutettiin kaupungin­hallituksen päätöksellä Herttoniemen yritys­alueeksi. Uusi nimi oli jo ennestään ollut vakiintumassa käyttöön, sillä alueella toimii monenlaisia yrityksiä mutta enää vähenevässä määrin teollisuutta.

Hankkeet 

Teollisuusalue on ollut tehottomasti rakennettu. Sijainnin takia on esitetty, että suuri osa alueesta päätyisi Helsingin suuren asunnontuotantotarpeen takia asuntorakentamiseen. Alueelle voitaisiin vuonna 2015 esitetyn arvion mukaan sijoittaa ainakin 10 000 asukasta. Huomattavampia uudisrakentamiskohteita on GWS-Sohlberg Oy:n tuotantolaitosten tilalle rakennettava Sohlberg-kortteli, johon tulee kolmetoista uutta taloa. Vuosien 2020–2029 aluesuunnitelmassa yritystoiminta erityisesti alueen pohjoisosassa halutaan kuitenkin säilyttää, ja asuinrakentaminen keskittyy osa-alueen eteläosaan metroaseman lähettyville.

Katso myös
 Kauppakeskus Hertsi

Lähteet

Aiheesta muualla 

Herttoniemi
Suomen teollisuusalueet
Helsingin osa-alueet
Are You Dead Yet?

Are You Dead Yet? on suomalaisen metallimusiikkia soittavan Children of Bodom -yhtyeen viides studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2005. Se on ensimmäinen Children of Bodomin albumi jolla soittaa kitaristi Roope Latvala. Latvala soittaa albumilla kaksi sooloa. Albumi sisältää tunnetut kappaleet ”Are You Dead Yet?”, ”Living Dead Beat” ja singlet ”In Your Face” ja ”Trashed, Lost & Strungout”. Kappaleista ”Are You Dead Yet?”, ”In Your Face” ja ”Trashed, Lost & Strungout” on tehty musiikkivideot.

Are You Dead Yet? on Children of Bodomin myydyin albumi. Sitä on myyty yli 200 000 kappaletta.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Alexi Laiho – laulu, kitara  
 Henkka T. Blacksmith – basso  
 Roope Latvala – kitara        
 Janne Wirman – kosketinsoittimet
 Jaska Raatikainen – rummut

Arviot 
 Allmusic: 
 Blabbermouth: 7.5/10
 Desibeli.net: 
 Imperiumi.net: 
 Soundi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2005 albumit
Children of Bodomin albumit
Mikko Karmilan tuottamat albumit
Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto

Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto oli Neuvostoliiton jakama Nobelin rauhanpalkintoa vastaava tunnustus. Palkinto perustettiin vuonna 1949 nimellä Stalinin kansainvälinen rauhanpalkinto. Palkinnon myönsi Neuvostoliiton hallituksen nimittämä kansainvälinen raati merkittäville henkilöille, joiden katsottiin lujittaneen kansojen välistä rauhaa. Päinvastoin kuin Nobelin rauhanpalkinto, Leninin rauhanpalkinto myönnettiin tavallisesti useille henkilöille samana vuonna. Vuonna 1956 Nikita Hruštšovin valtaannousun jälkeen tunnustus nimettiin Leninin kansainväliseksi rauhanpalkinnoksi. Kaikkia palkinnon aikaisemmin saaneita pyydettiin palauttamaan palkintonsa, jotta se voitiin korvata uudella.

Stalinin palkinnon saajat

Leninin palkinnon saajat

Lähteet 

Mitalit
Rauhanpalkinnot
Neuvostoliittolaiset palkinnot
Adam Saitijev

Adam Hamidovitš Saitijev (s. 11. joulukuuta 1977 Hasavjurt, Dagestanin ASNT) on venäläinen entinen vapaapainija, olympiavoittaja ja maailman- sekä euroopanmestari. Kansallisuudeltaan hän on tšetšeeni.

Saitijev lukeutuu yhdessä veljensä Buvaisan kanssa viime vuosien parhaisiin vapaapainijoihin maailmassa. Vuonna 1996 hän muutti veljensä perässä Krasnojarskiin. Seuraavana vuonna hän voitti Venäjän mestaruuden 69 kilogramman sarjassa ja pääsi maajoukkueeseen. Vuonna 1998 hän saavutti maailmancupissa hopeaa ja EM-kisoissa pronssia. 1999 hän voitti 76 kilogramman painoluokassa Venäjän mestaruuden ja saavutti kultaa myös MM- ja EM-kisoissa. Seuraavana vuonna hän voitti kolmannen Venäjän mestaruutensa, tällä kertaa 85 kilon sarjassa. Kultamitalin hän voitti kyseisenä vuonna myös Sydneyn olympialaisista. Kultamitalit hän voitti vielä 2002 MM-kisoista sekä 84-kiloisissa 2006 Moskovan EM-kisoista, jotka jäivät hänen viimeisiksi kansainvälisiksi arvokilpailuikseen.

Saitijev elää ja asuu Krasnojarskissa. Häntä valmensiavat S. Gašimov ja Viktor Aleksejev.

Aiheesta muualla
 Profiili FILA:n tietokannassa
 Saitijev Venäjän painiliiton sivuilla
 Video 2006 EM-loppuottelusta

Venäläiset vapaapainijat
Venäläiset olympiavoittajat
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Luokkataistelu

Luokkataistelu on marxilaisuuden mukaan eri yhteiskuntaluokkien välistä valtataistelua.

Karl Marx ja Friedrich Engels käyttivät termiä ensimmäisen kerran Kommunistisessa manifestissa, mutta eivät katsoneet olevansa ilmiön keksijöitä. He lainasivat ilmiön ranskalaisilta historioitsijoilta, jotka olivat kuvanneet ihmisrotujen välistä konfliktia Marxin mukaan kapitalistisessa yhteiskunnassa porvariston eli omistavan luokan ja proletariaatin eli työtätekevän luokan välille syntyy luokkataistelu, jonka proletariaatti voittaa. Luokkataistelun seurauksena syntyy proletariaatin diktatuuri ja luokaton yhteiskunta.

1900-luvun sosialistisessa ideologiassa luokkataistelun katsottiin tapahtuvan eri tavoin: taloudellisena taisteluna (elintason ja työehtojen parantaminen), ideologisena taisteluna (luokkatietoisuuden herättäminen) ja poliittisena taisteluna.

Luokkataistelu on keskeisessä asemassa myös anarkismissa, mutta marxilaisuuteen kuuluvan proletariaatin diktatuurin sijaan se tähtää kaikkien valtarakenteiden hävittämiseen.

Historiallinen materialismi selittää yhteiskunnan kehityksen tuotantovoimien ja yhteiskunnassa vallitsevien tuotantosuhteiden (joista omistussuhteet ovat legalistinen muoto) vääjäämättömällä taipumuksella ajautua konfliktiin keskenään. Tuotantovoimat kehittyvät historian kuluessa jatkuvasti väestönkasvun ja ihmisten loputtomien tarpeiden myötävaikutuksesta. Tietynlaiset tuotantosuhteet vastaavat tiettyjä tuotantovoimien kehityksen astetta, mutta kun tuotantovoimat kehittyvät tästä asteesta ohitse, alkaa tulla yhteiskunnallisia ongelmia. Konfliktin kannalta oleellisia yhteiskunnassa vallitsevia suhteita ovat suhteet niiden välillä, jotka kontrolloivat tuotantovälineitä ja niiden jotka eivät. Näin ollen jännite tuotantovoimien ja tuotantosuhteiden välillä näyttäytyy yhteiskuntaluokkien välisenä konfliktina. Vallitseva luokka hallitsee olemassa olevaa tuotannonmuotoa, mutta kehittyvät tuotantovoimat lisäävät vallitsevaa luokkaa vastaan nousevan luokan voimia. "Koko tähänastisen yhteiskunnan historia on ollut luokkataistelujen historiaa."

Katso myös 
 Stratifikaatio
 Keskiluokka

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Lauri Kämäri: Marxilainen luokkateoria – tutkielma historiallisen materialismin teoreettisista perusteista. Pro gradu -tutkielma. Tampereen yliopisto 2012 (PDF)

Luokkayhteiskunta
Politiikan käsitteet
Kapitalismin vastaisuus
Posetiivi

Posetiivi on automaattisoitin, jonka kierrettävä kampi käyttää palkeita, jotka puhaltavat ilmaa urkupillistön läpi. Kampeen liittyy soittorasiamekanismi, joka säätelee pillien aukeamisjärjestystä. Mekaanisen musiikin museossa Varkaudessa on posetiiveja näytteillä.

Posetiivarit kulkivat 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa suurissa yleisötapahtumissa, kuten markkinoilla, ja välittivät muotisävelmiä: iskelmiä ja oopperaa. He saivat rahaa myymällä onnenlehtiä eli pieniä ennustuskortteja. Suomeen tuli posetiivareita muista Pohjoismaista ja Saksasta sekä myöhemmin Italiasta.

Suomalaisia, rekisteröityneitä posetiivareita oli vuoden 2019 alussa 30. Jo edesmennyt Teuvo Ylitalo toi Suomeen 1980-luvulla Alankomaista suuret katu-urut, joka paremmin tunnetaan katusoittimena Keski-Euroopassa (). Tämä soitin painaa yli 2 000 kiloa, ja sitä kuljetetaan omalla kuljetusalustallaan asuntoauton perässä. Näitä soittimia valmistetaan pääasiassa Alankomaissa ja Saksassa. Edelleenkin koko valmistusprosessi on käsityötä, joka osaltaan selittää soittimien hinnan.

Kesällä 2009 oli Hämeenlinnassa ensimmäinen kansainvälinen posetiivifestivaali. Tämä kolmipäiväinen tapahtuma keräsi posetiivareita Saksasta, Tanskasta, Ruotsista, Virosta, Puolasta ja Suomesta noin 25 soittajaa. Se oli jatkoa Viron ja Tarton vuosien 2006 ja 2008 tapahtumille sekä Hämeenlinnan festivaaleille 2007.

Gramofoni ja radio syrjäyttivät posetiivit uuden musiikin levittäjinä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Aineetonkulttuuriperinto wiki: Posetiivin soittaminen
 Mekaanisen Musiikin Museo Varkaudessa
 Posetiivarit Suomessa -Historia
 Memory of the Netherlands: From Musical Clock to Street Organ  
 Suomen posetiivarit ry

 Automaattisoittimet
 Urut
Ko Wai

Ko Wai () on saari Moo Ko Changin merellisessä kansallispuistossa Tratin provinssissa Thaimaassa noin 400 km Bangkokista. Saaren nimi tarkoittaa rottinkisaarta. Alun perin saarta asuttivat kalastajat ja edelleenkin kumipuunviljelijät, mutta saaren pohjoinen rannikko on kehittymässä turistikohteeksi muiden lähisaarten tapaan. Ko Wain pinnanmuodostus on melko matala - etelässä kallioinen ja pohjoisessa hiekkarantojen ympäröimä. Keskellä kulkee saaren poikki korkeampi selänne. Idässä maa nousee selvästi muodostaen kukkulaisen niemen. Lähisaariin verrattuna se on kooltaan huomattavasti pienempi kuin Ko Mak tai Ko Kut, mutta suurempi kuin Ko Kham. Saari on kauttaaltaan metsän peittämää. Ko Wai on edelleen sähkötön ja tietön. Sähköä on saatavilla rajoitetusti generaattorein. Saarella on hienoja hiekkarantoja ja kaksi majoitusliikettä: Ko Wai Pakarang Resort ja Ko Wai Paradise Resort.

Yhteydet 
Lauttamatka Ko Changilta saarelle kestää Ban Bang Baosta noin tunnin. Saarelta on suora yhteys myös mantereelle Laem Gnobiin, joka kestää noin kolme tuntia.

Katso myös 

Ko Mak
Ko Chang

Aiheesta muualla 
Island Hopper - lauttayhteys saarelle 
Ko Wai Pakarang Resortin sivut

Thaimaan saaret
Äpäre


Äpäre on suomalaisen melodinen black metal -yhtye Ajattaran neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 22. maaliskuuta 2006.

Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan sijalle 27.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet kirjoittanut Ruoja, paitsi ”Syntyni” Tuomo Valtonen.

Kokoonpano 
 Ruoja – kitara, laulu
 Atoni – basso
 Malakias III – rummut
 Samuel Lempo – soolokitara
 Irstas – kosketinsoitin, taustalaulu

Tuotanto 
 Tuomo Valtonen – äänittäjä, miksaaja (Sundi Coop)
 Mika Jussila – masteroija (Finnvox)
 Tomi Laurén – kansitaide
 Maksim Makhinya – valokuvat

Arviot 
 Desibeli.net: 
 Imperiumi.net: 6½/10
 Soundi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ajattaran kotisivut
 Äpäre discogs.com -sivustolla

Vuoden 2006 albumit
Ajattaran albumit
Tuomo Valtosen tuottamat albumit
Roman Schatz

Roman Schatz ( ['ʃat͡s] s. 21. elokuuta 1960 Überlingen, Länsi-Saksa) on saksalaissyntyinen suomalainen kirjailija ja toimittaja.

Suomen kansalaisuuden Schatz sai helmikuussa 2012, joten nykyään hänellä on kaksoiskansalaisuus.

Muutettuaan Suomeen 1986 Schatz työskenteli  Helsingin saksalaisessa vanhainkodissa laitosapulaisena, kunnes Yleisradio tarjosi hänelle töitä saksankielisestä palvelusta. Schatz esiintyi monissa kielten opetusohjelmissa (esimerkiksi Das ist Deutschland) ja toimi juontajana Toisten TV -ohjelmassa. Hän oli mukana televisiosarjassa Ähläm Sähläm ”Opi suomalaiseksi” -osiossa Roman von Schnaps -nimisenä asiantuntijana, joka opetti ulkomaalaisia suomalaisten tavoille.

Schatzin kirjoittama teos Suomesta, rakkaudella on kaksikielinen humoristinen kokoelma pakinoita suomalaisuudesta. Kirjassa käsitellään Suomen talvea, kieltä ja ralliautoilua. Schatzin ensimmäinen romaani Rakasta minut kertoo eteläsaksalaisen miehen elämänvaiheista Saksassa ja Suomessa. Toisessa romaanissa, Euro, itävaltalainen naistoimittaja, suomalainen mieskuvaaja ja espanjalainen äänittäjä palkataan tekemään dokumenttia yhden euronkolikon liikkeistä Euroopassa. Pian dokumenttiryhmä huomaa, että heidät palkannut luxemburgilainen televisioyhtiö todellisuudessa tekeekin komediallista tosi-tv -sarjaa heistä.

Schatz osallistui keväällä 2007 kilpailijana Tanssii tähtien kanssa -ohjelmaan, johon hänet valittiin ennen sarjan alkua menehtyneen Kirkan tilalle. Schatz putosi kilpailusta toisena. Schatz on ääninäytellyt Rottatouille-animaatioelokuvassa (2007), näytellyt sivuosassa suomalaiselokuvassa Raja 1918 (2007) ja kansainvälisessä yhteistuotannossa Better Than Andy (Suomi / USA, 2009).

Yle Radio 1 on esittänyt vuodesta 2013 alkaen Schatzin isännöimää viikoittaista keskusteluohjelmaa Roman Schatzin Maamme-kirja.

Yksityiselämä 
Schatz kuvailee itseään "hormonaaliseksi maahanmuuttajaksi". Hän tapasi ensimmäisen suomalaisen vaimonsa Berliinissä ja muutti tämän perässä Suomeen vuonna 1986. Avioliitosta syntyi kaksi lasta, poika ja tyttö. Schatzilla on tytär myös toisesta avioliitostaan.

Teoksia 
 Schmid, Max & Schatz, Roman: Finnland. Luzern: Reich, 1993. ISBN 9783828931244.
 
 
 
 Der König von Helsinki. Frankfurt am Main: Eichborn, 2007. ISBN 978-3-8218-5836-4.
 
 Pravda. The truth about the Leningrad Cowboys. Helsinki: WSOY, 2008. ISBN 978-951-0-34595-5.
 
 Telewischn! Frankfurt am Main: Eichborn, 2009. ISBN 978-3-8218-5838-8.
 
 
 
 
 Voi maamme Suomi / Finland, what a country. Helsinki: WSOY, 2014. ISBN 978-951-0-40527-7.
 Gebrauchsanweisung für Finnland. München: Piper, 2014. ISBN 978-3-492-27581-1.
 Asevelipuolet. Helsinki: Gummerus, 2017. ISBN 978-951-24-0653-1.
 Kohtaus. Helsinki: Otava, 2022. ISBN 978-951-1-43748-2.

Diskografia 
 Roman Schatz & Alakulo Ensemble:

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Roman Schatzin kotisivu
 Yle Areena - Roman Schatzin Maamme-kirja
 
 
 Päiväni Kouvolassa – Roman Schatz kävi kylässä 

Saksalaiset kirjailijat
Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset toimittajat
Suomalaiset kolumnistit
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Planckin massa

Planckin massa on massan luonnollinen yksikkö, jota merkitään mP, ja jonka suuruus SI-yksiköissä on noin 2,176 × 10−8 kg eli 21,76 mikrogrammaa. Se on myös massa, jonka Schwarzschildin säde vastaa Planckin pituutta eli pienintä mahdollista pituuden yksikköä ( ≈ 1,6 × 10−35 m). Planckin massa asettaa alarajan mustan aukon massalle, sillä tätä kevyempien mustien aukkojen täytyisi olla Planckin pituutta pienempiä, mikä ei nykytietämyksen valossa ole mahdollista. Planckin massan kaava on 

 ≈ 1,220 890(14) × 1019 GeV/c2 = 2,176 434(24) × 10−8 kg 

missä: 
 on Diracin vakio eli Planckin vakio jaettuna 2π

c on valon nopeus tyhjiössä 

G on gravitaatiovakio.

Suuruusluokaltaan Planckin massa vastaa likipitäen pienimpien paljain silmin näkyvien kohteiden kuten pölyhiukkasten massaa.

Lähteet 

Kvanttimekaniikka
Aborted

Aborted on belgialainen Waregemissa vuonna 1995 perustettu death metal -yhtye. Sillä on levytyssopimus Century Media Recordsin kanssa. Abortedin ensimmäinen julkaistu studioalbumi oli The Purity of Perversion vuonna 1999. Levyjen teemat liittyvät useimmiten ihmismielen pimeään puoleen, kauhuelementein vääristetyn lääketieteen harjoittamiseen ja murhiin. Musiikki on genrelle tyypillisesti hyvin nopeatempoista ja aggressiivista. Tyylillisiä vaikutteita on kuultavissa death/grindcore-yhtye Carcass:lta. Useissa kappaleissa on myös käytetty tehokeinona äänileikkeitä kauhuelokuvista ja sarjamurhaajien haastatteluista. Yhtye on tehnyt kiertueita muun muassa Cryptopsyn ja Morbid Angelin kanssa.

Kokoonpano 

Nykyiset jäsenet
 Sven "Svencho" de Caluwé – laulu (1995–)
 Danny Tunker – kitara (2012–) (God Dethroned, Spawn of Possession)
 Mike Wilson – kitara (2011–)
 J.B. van der Wal – basso (2011–)
 Ken Bedene – rummut (2009–)

Studiosessiot ja keikat
 Étienne Gallo – keikkarummut (2006)
 Dave Haley – studiorummut (Slaughter & Apparatus: A Methodical Overture) (2006)
 Matan Shmuely – keikkarummut Israel (2006)
 Ariën van Wesenbeek – keikkarummut (2007)
 Dirk Verbeuren – rummut, perkussio (2003–2004, 2009–2011)

Edelliset jäsenet
 Niek Verstraete – kitara (1997–2002)
 Christophe Herreman – kitara (1998–2000)
 Thijs De Cloedt – kitara (2000–2006)
 Bart Vergaert – kitara (2002–2005)
 Stephane Soutreyard – kitara (2005–2006)
 Matty Dupont – kitara (2006)
 Sebastien "Seb Purulator" Tuvi – kitara, taustalaulu (2006–2009)
 Peter Goemaere – kitara (2007–2009), bass (2006–2007)
 Koen Verstraete – basso (1997–2002)
 Frederik Vanmassenhove – basso (2002–2006)
 Olivia Scemama – basso (2006)
 Sven "Svenchi" Janssens – basso (2007–2009)
 Steven Logie – rummut (1997–1998)
 Frank Rousseau – rummut (1998–2003)
 Gilles Delecroix – rummut (2004–2006)
 Dan Wilding – rummut (2007–2009)
 Ken Sorceron – kitara (2009–2011)
 Cole Martinez – basso (2009–2011)
 Eran Segal – kitara (2009–2012)

Diskografia 

Studioalbumit
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

EP:t
 
 
 
 
 
	
DVD:t
 

Demot
 
 

Splitit

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut 
 Aborted Metalheads Against Racism -liikkeen listalla 

Belgialaiset death metal -yhtyeet
Deathgrind-yhtyeet
Lauri Otonkoski

Lauri Heikki Juhani Otonkoski (s. 3. helmikuuta 1959 Helsinki) on suomalainen runoilija, muusikko ja musiikkikriitikko. Hän toimi kirjailijoiden sananvapausjärjestö Suomen PENin puheenjohtajana vuosina 2009-2011.

Otonkoski opiskeli Sibelius-Akatemiassa huilunsoittoa. Musiikinopintojen lisäksi hän on suorittanut humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon vuonna 1984, pääaineenaan teoreettinen filosofia. Otonkoski on toimittanut useita musiikkia käsitteleviä teoksia ja kirjoittanut musiikkiarvosteluja Helsingin Sanomiin.

Ensimmäisen runokokoelmansa Mutta kukaan ei tiedä Otonkoski julkaisi vuonna 1990. Runojen lisäksi hän on kirjoittanut runomuotoisen lastenkirjan Otto… hänen merkilliset vaiheensa ihmisten parissa (1997), jossa pikkupoika matkustaa merten yli. Matkasta Atlantin yli kertoo myös sinfoninen runo Cameo (2005). 

Otonkoskelle on myönnetty useita tunnustuspalkintoja, kuten Nuoren taiteen Suomi-palkinto vuonna 1995. Käsikirjoituksestaan Via Crucis -pääsiäisnäytelmään Otonkoskelle luovutettiin kirkkotaiteen Engel-palkinto vuonna 2001. 

Otonkoski asuu vuoroin Helsingissä ja Porvoon saaristossa.

Tuotanto

Runot

Lastenkirjat

Muita teoksia

Käännöstyöt

Palkinnot 
 Nuoren taiteen Suomi-palkinto 1995
 Tanssiva karhu -runopalkinto 1996
 Pekkas-palkinto 1999
 Kirkkotaiteen Engel-palkinto 2001
 Tanssiva karhu -palkinto 2003

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Tarkka, Pekka (2000): Suomalaisia nykykirjailijoita. Helsinki: Tammi.

Aiheesta muualla

 WSOY:n kirjailijaesittely. 
 Kirjasampo-kirjailijaesittely.
 Mahtipontisuuden ja herkän havainnon liitto Kolumbuksen kengissä. Outi Kaikkosen arvostelu Otonkosken Sinfonisesta runosta Cameo (Kiiltomato 9.1.2006).
 Päiväkirjaa ja runoja. Väinö Kirstinän arvostelu Otonkosken teoksesta Olo (Kiiltomato 4.12.2002).

Suomalaiset runoilijat
Suomalaiset kirjallisuuskriitikot
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Hansi Kürsch

Hans Jürgen ”Hansi” Kürsch (s. 10. elokuuta 1966 Lank-Latum) on saksalainen muusikko, joka on toiminut Blind Guardian -yhtyeen laulajana vuodesta 1985 lähtien. Hän soitti yhtyeessä myös bassokitaraa vuoteen 1998 asti. Samana vuonna julkaistulla albumilla Nightfall in Middle-Earth hän on ensimmäistä kertaa ainoastaan laulajana, bassoa soittaa vierailijana Oliver Holzwarth. Kitaristi André Olbrichin ohella Kürsch on yhtyeen useimpien kappaleiden säveltäjä ja sanoittaja. Etunimi Hansi, jolla hänet parhaiten tunnetaan, on Hans Jürgenin hellittelymuoto. Hän on naimisissa ja hänellä on yksi lapsi.

Studioalbumeilla Kürsch laulaa usein lukuisilla päällekäisillä ääniraidoilla luoden omalla äänellään monimutkaisia ja limittyviä kuvioita niin, että laulu kuulostaa valmiina levytyksenä suuren kuoron tuottamalta. Tämänkaltaista tekniikkaa käytti myös Kürschin arvostaman Queenin laulaja Freddie Mercury.

Kürsch on levyttänyt Blind Guardianin lisäksi kaksi albumia Iced Earthin Jon Schafferin kanssa Demons & Wizards -nimen alla. Lisäksi hän on esiintynyt vierailevana laulajana Gamma Rayn, Grave Diggerin, Nepalin, Iron Saviorin, Edguyn, Therionin, Ragen, Angran, Van Canton, The Arrow’n ja Ljósálfarin kappaleilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Blind Guardian
Saksalaiset metallimusiikin laulajat
Saksalaiset metallimusiikin basistit
Saksalaiset lauluntekijät‎
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Ennakkovaroitusjärjestelmä

Ennakkovaroitusjärjestelmä eli varhaisvaroitusjärjestelmä () on jotain vaaratilannetta, kuten ballistisilla ohjuksilla tehtävän ydinaseiskun, luonnonkatastrofin, kuten trooppisten pyörremyrskyjen, suurtulvien tai tsunamien, tai vaikka työpaikan kemikaalionnettomuuksien uhkaa varten perustettu varoitusjärjestelmä.

Ballististen ohjusten varalta perustettu EWS varoittaa ydinasevaltiota vihollisen ohjushyökkäyksestä. USA:ssa ennakkovaroitusjärjestelmään kuuluvat mm. napa-alueilla olevat NORAD:in (North American Aerospace Defense Command) tutkat.  Nykyään USA:n satelliitti-ennakkovaroitusjärjestelmä on Defence Support Program.

Varhaisin USA:n ennakkovaroitustutkajärjestelmä ballistisia ohjuksia vastaan oli BMEWS (Ballistic Missile Early Warning System). Ohjuksia tarkkailevaan ennakkovaroitusjärjestelmään kuuluivat myös varhaisvaroitussatelliitit, USA:ssa IMEWS.

Katso myös
Oko

Lähteet

Asetekniikka
Media Ahvenanmaalla

Ahvenanmaalla toimii kaksi sanomalehteä ja neljä radioasemaa. Lisäksi maakuntahallinto välittää alueella Sveriges Radion radiolähetyksiä, SVT:n televisiolähetyksiä sekä yhtä Yleisradion radioasemaa ja kolmea Yleisradion televisiokanavaa. Ahvenanmaalla on oma internet-verkkotunnus.

Sanomalehdet 

Vanhin sanomalehti on Ålandstidningen, jonka perusti 1891 Julius Sundblom. Se ilmestyy kuudesti viikossa. Kilpailijana sille on Nya Åland, joka perustettiin vuonna 1981 Ålandstidningenin toimittajiston riitojen takia.

Radio 
Maakuntahallinto ylläpitää yhtä julkisen palvelun radioasemaa, Ålands radiota. Se lähettää päiväsaikaan (5.30–19.00) uutisia, keskusteluohjelmia, musiikkia ja visailuja. Tunnin välein esitetään Yle Radio Vegan uutisia.

Paikallisia kaupallisia asemia on kaksi. Steel FM lähettää uutisia, keskustelua ja vanhempaa musiikkia. Tauotonta musiikkia soittavat Soft FM ja Radio Harmonica. Näiden lisäksi myös ruotsalainen hittiasema RIX FM kuuluu Ahvenanmaalla paikallislähetystensä kanssa.

Maakuntahallinnon paikallisilla lähettimillään releoimiin asemiin kuuluvat Ruotsista Sveriges Radion P1, P2, P3 ja Tukholman paikallislähetyksellä varustettu P4. Suomesta releoidaan Yle Radio Vegaa, Yle X3Ma ja Yle Radio Suomea.

Televisio 

Ahvenanmaalla on syksystä 2005 lähtien ollut vain digitaalisia tv-lähetyksiä. Omia lähetyksiä ei ole, mutta ruotsalaisia ja mannersuomalaisia lähetyksiä releoidaan paikallisilla lähettimillä. Releoitaviin kanaviin kuuluvat SVT:n kanavat, Ruotsin TV4 ja Suomen kanavista Yle TV1, Yle TV2 ja Yle Fem.

Internet 

Ahvenanmaan oma ensimmäisen tason Internet-verkkotunnusten pääte, .ax, otettiin käyttöön 16. elokuuta 2006. Se korvaa aikaisemman toisen tason .aland.fi-päätteen. Päätteen käytöstä vastaa hallinnollisesti Ahvenanmaan lääninhallitus ja teknisesti Ålands Datakommunikation Ab (Ålcom).

Lähteet

Aiheesta muualla 
Ålandstidningen 
Nya Åland 
Steel FM 
Soft FM 
RIX FM 
Ålands radio och TV 

Ahvenanmaa
Ahvenanmaa
Chamber Music

Chamber Music on kalifornialaisen nu metal -yhtyeen, Coal Chamberin, julkaisema toinen studioalbumi. Se julkaistiin 7. syyskuuta 1999. Albumi ei saavuttanut yhtä suurta suosiota kuin edeltäjänsä, mutta levy muistetaan ”Shock The Monkey” -coverista.

Kappaleet

Arviot 
 Allmusic:

Lähteet 

Vuoden 1999 albumit
Yhdysvaltalaiset nu metal -albumit
Gina Lollobrigida

Gina Lollobrigida (oikea nimi Luigina Lollobrigida, s. 4. heinäkuuta 1927 Subiaco, Latium, Italia) on italialainen näyttelijä. Hän on myös saanut mainetta valokuvaajana sen jälkeen, kun hänen näyttelijänuransa alkoi hiljalleen kuihtua 1960- ja 1970-lukujen taitteessa. Lollobrigida oli yksi 1950- ja 1960-lukujen maailman kuumimmista seksisymboleista.

Lollobrigidan isä oli huonekalupuuseppä, ja perhe asui vuoristokylässä. Nuoruudessaan hän teki hieman mallintöitä ja osallistui kauneuskilpailuihin, joissa hän saavutti menestystä. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Aquila nera (1946). Hänen ensimmäinen Yhdysvalloissa tekemänsä elokuva oli Afrikan aarre (Beat the Devil, 1953). Sen jälkeen hän nousi lopullisesti suuren yleisön tietoisuuteen. Häntä alettiin kutsua seksisymboliksi. Hänestä käytettiin myös lempinimeä La Lollo. Hänen tunnetuimpia elokuviaan on Trapetsi (Trapeze, 1956). 

Lollobrigidalla on yksi lapsi, poika, joka syntyi avioliitosta jugoslavialaisen tohtorin Milko Skoficin kanssa. Avioliitto kesti 22 vuotta vuosina 1949–1971. Hän on pikaluistelija Francesca Lollobrigidan isotäti.

Valikoitu filmografia 
 Aquila nera, 1946
 Afrikan aarre, 1953
 Leipää, rakkautta ja unelmia, 1953
 Trapetsi, 1956
 Olkinainen, 1964

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Italialaiset näyttelijät
Vuonna 1927 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
John Jellicoe

Laivastoamiraali Sir John Rushworth Jellicoe, jaarli Jellicoe, OM, GCB, GCVO (5. joulukuuta 1859 – 20. marraskuuta 1935) oli kuninkaallisen laivaston komentaja ensimmäisen maailmansodan aikana joulukuuhun 1917 ja Uuden-Seelannin kenraalikuvernööri 1920–1924.

Jellicoe syntyi  Southamptonissa merenkävijäperheeseen. Hän liittyi laivastoon 1872, osallistui Egyptin sotaan 1882, ylennettiin komentajaksi 1891 ja oli taistelulaiva HMS Victorian försti laivan upotessa suurin menetyksin Välimerellä 1893.

Hänestä tuli kapteeni 1897, jonka jälkeen hän palveli lähinnä Itä-Aasiassa. Hän oli 1900 mukana saattuessa Pekingiin kukistamaan kiinalaisten boksarikapinaa. Vuonna 1901 hänet nimitettiin Amiraliteettiin laivojen tarkastajaksi, jälleen merelle ja vara-amiraaliksi 1907.

John Fisherin alaisuudessa Jellicoe oli vastussa huollosta (Director of Naval Ordnance) (1905–1907) ja laivaston ohjaaja (Controller of the Navy) (1908–1910). Hän tuki uusien Dreadnought-taistelulaivojen kehittämistä.

Vuonna 1911 hänestä tuli Kotilaivaston (Home Fleet) komentajan George Callaghanin kakkosmies, vuonna 1912 toinen merilordi ja juuri maailmansodan syttyessä meriministeri (First Lords of the Admiralty) Churchill nimitti hänet Grand Fleetin komentajaksi. Jellicoe komensi laivastoa Skagerrakin taistelussa kesäkuussa 1916. Britit kärsivät suuremmat tappiot kuin Saksan Hochseeflotte ja Jellicoea arvosteltiin liiasta varovaisuudesta. U-venesodan vuoksi hän otti käyttöön saattuejärjestelmän.

Jellicoesta tuli merivoimien komentaja (First Sea Lord) marraskuussa 1916, mutta Lloyd George piti häntä mielikuvituksettomana ja uusi meriministeri Sir Eric Geddes erotti hänet joulukuussa 1917. Häntä seurasi Rosslyn Wemyss, jota pian David Beatty.

Jellicoesta tehtiin varakreivi 1918 ja hän oli Uuden-Seelannin kenraalikuvernöörinä syyskuusta 1920 marraskuuhun 1924. Palattuaan Englantiin 1925 hänestä tehtiin jaarli. Jaarli Jellicoe kuoli marraskuussa 1935.

Brittiläiset amiraalit
Bathin ritarikunta
Jaarlit
Vuonna 1859 syntyneet
Vuonna 1935 kuolleet
Horrorcore

Horrorcore on musiikkia, jossa yhdistellään rapmusiikkia kauhuelementteihin. Brotha Lync Hungia on pidetty yhtenä horrorcore-rapin luojana. Ensimmäisiä horrorcore-yhtyeitä olivat Flatlinerz ja Gravediggaz. Nykyisistä yhtyeistä/artisteista muun muassa Bloodshot, V Sinizter, Defekt, Tech N9ne, Insane Clown Posse, Three 6 Mafia (alkupään tuotanto), Twiztid, Blaze Ya Dead Homie, Axe Murder Boyz, Stich Mouth, Q-Strange, Brotha Lynch Hung, Esham, Cage ja Killa C ovat horrorcorea.

Yleistä

Horrorcorelle on tyypillistä synkät tai väkivaltaiset aiheet, kuten murha, itsemurha tai nekrofilia, satanismi jne. Horrorcore-yhtyeille on myös ominaista, joskin ei välttämätöntä, ottaa tietty konsepti, esim. sarjamurhaajat tai demonit, joihin suurin osa yhtyeen sanoituksista perustuu. Taustabiitin ovat pahaenteisen kuuloisia ja ovat saaneet vaikutteensa kauhuelokuvien musiikista. Erilaiset metallimusiikkivaikutteet voivat olla myös mahdollisia.

Kasvomaalaus

Monet horrorcore-artistit, muun muassa Insane Clown Posse, Twiztid, Blaze Ya Dead Homie ja Tech N9ne, käyttävät kasvomaaleilla tehtyä "naamiota" esiintyessään.

Underground

Monet horrorcore-artistit ovat niin sanottuja underground-artisteja, eli vähemmän tunnettuja artisteja tai kaupalliseen suosioon haluttomia artisteja. Jotkin artistit, kuten Insane Clown Posse, Twiztid, Tech N9ne, Blaze Ya Dead Homie, Gravediggaz ja Flatlinerz, ovat kuitenkin onnistuneet nousemaan suuren yleisön suosioon. On myös niin kutsuttuja underground-levy-yhtiöitä, joilla käy yleensä vain muutama artisti levyttämässä, kuten 7th Seal Entertainment ja Serial Killin Records.

Suomalainen horrorcore 
 Aisti & Emeto
 Emesis
 OD Kokemus
 Papa Rassi
 Konna
 Sairas †
 Jonestown (Kuristaja/DSMRFN ja Murha J/Klvni)

Aiheesta muualla 
Horrorcore.com 
GoreHop.com
7thSealEntertainment.com 

Hip hopin tyylilajit
Sveriges Radio

Sveriges Radio (SR) on Ruotsin julkisrahoitteinen yleisradioyhtiö. SR:llä on neljä valtakunnallista ja 27 paikallista ULA-radioasemaa. Lisäksi yhtiöllä on ulkomaanpalvelu ja Internet-lähetyksiä.

Yhtiö perustettiin vuonna 1925 nimellä Radiotjänst AB, ja nykyiseen muotoonsa nimi muuttui 1957. Vuoteen 1978 asti yhtiön vastuulla oli myös kaksi televisiokanavaa, mutta ne eriytettiin omaksi yhtiökseen, Sveriges Televisioniksi.

Sveriges Radiolla on suomenkielinen Sveriges Radio Finska, jonka lähetyksiä voi kuunnella internetissä, digiradiossa, kaapeliverkossa Suur-Tukholman alueella sekä P2- (Tukholmassa P6-) ja P4-kanavien ohjelmistoissa. Sveriges Radio Finska lähettää digitaalisesti 16 tuntia vuorokaudessa.

Valtakunnalliset radiokanavat 

P1 (puheohjelmia)
P2 (taidemusiikkia)
P3 (populaarikulttuuri)
P4 (paikallisohjelmisto)

Aiheesta muualla 

 Viralliset kotisivut 
 Virallinen blogi 

Ruotsalaiset viestintäyhtiöt
Radioasemat
Julkisen palvelun mediayhtiöt
Yle Vega

Yle Vega (aiemmin Yle Radio Vega) on Yleisradion ruotsinkielinen radiokanava, jonka ohjelmisto painottuu asiaohjelmiin ja Suomen ruotsinkieliseen musiikkiin. Kanavalla ovat merkittävässä asemassa aluelähetykset, joita tuotetaan toimituksissa Itä-Uudellamaalla, Länsi-Uudellamaalla, ruotsinkielisellä Pohjanmaalla (lähes koko Rannikko-Pohjanmaa ja Keski-Pohjanmaan Kokkola), pääkaupunkiseudulla ja Turunmaalla. Yöaikaan kanava lähettää klassista musiikkia ohjelmanimellä "Nattklassiskt". Ennen 1990-luvun lopun radiouudistusta asema tunnettiin nimellä Riksradion. Vuosina 1997–2005 muualla kuin kaksi- ja ruotsinkielisillä rannikkoalueilla lähetettiin FSR Mix -nimistä koostekanavaa, jolta kuului Radio Extremin lähetys silloin, kun rannikolla kuului alueradioiden lähetykset. FSR Mix lopetettiin 1. syyskuuta 2005.

Yle Vega kuuluu Yle Teema & Femin Textnyttin taustaäänenä.

Yle Vega tavoitti Finnpanelin mukaan syksyllä 2021 päivittäin 111 000 suomalaista ja viikoittain 208 000 suomalaista.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yle Vega 

Ylen radiokanavat
Tuho-osasto

Tuho-osasto (Scrubs) on yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, jota esitettiin vuosina 2001–2010. Sarjan ensimmäinen osa esitettiin NBC:llä 2. lokakuuta 2001. Sittemmin sarjan kanavaksi vaihtui ABC, jolla esitettiin sarjan kaksi viimeistä tuotantokautta. Viimeinen jakso esitettiin 17. maaliskuuta 2010. Sarjan on luonut Bill Lawrence, joka on myös luonut muun muassa televisiosarjat Spin City ja Puumanainen.

Tuho-osasto keskittyy fiktiivisen Sacred Heartin sairaalan ympärillä työskentelevien henkilöiden elämään. Sarjaa kuvataan lähes poikkeuksetta sarjan päähenkilön John "J.D." Dorianin näkökulmasta, joka toimii samalla myös kertojana.

Sarja ei käytä normaalien tilannekomedioiden tapaan "purkitettua naurua", eli naurua, joka on lisätty erikseen sarjan ääninauhalle. Tuho-osasto erottuu muista sarjoista myös siinä, että se käyttää fyysistä komiikkaa paljon.

Näyttelijät

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut 
 
 Tuho-osasto  TV.comissa 
 Tuho-osasto  Nelosen ohjelma-arkistossa

Tilannekomediat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset draamasarjat
Yhdysvaltalaiset sairaalasarjat
NBC:n televisio-ohjelmat
ABC:n televisio-ohjelmat