joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Livius

Titus Livius (noin 64 eaa. tai 59 eaa. – 17 jaa.) oli roomalainen historioitsija. Livius syntyi ja kuoli Pataviumissa, joka tunnetaan nykyisin nimellä Padova. Hän kuului keisari Augustuksen sisäpiiriin.


Teokset 

Liviuksen teos Ab urbe condita kertoo Rooman historian alusta Liviuksen omaan aikaan saakka. Se koostui alkujaan 142 kirjasta, joita nykyään pidettäisiin lähinnä lukuina, mutta nykypäivään asti ovat säilyneet vain kirjat 1–10 ja 21–45 sekä katkelmia joistain myöhemmistä. Teos perustuu monelta osin myyttisiin aineksiin ja lienee jokseenkin tarkoitushakuinen. Se oli osa Augustuksen laajamittaista propagandaohjelmaa, joka tähtäsi Rooman menneisyyden glorifiointiin.

Kirjallisuutta

Suomennokset

Lähteet

Aiheesta muualla

  
  

Roomalaiset historioitsijat
Roomalaiset kirjailijat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. syntyneet
Vuonna 17 kuolleet
Katedraali

Katedraali  () eli tuomiokirkko on monissa kristillisissä tunnustus- ja kirkkokunnissa hiippakunnan pääkirkko.  

Katedraali-sanaa käytettiin Turun tuomiokirkosta keskiajalla. Luterilaisia pääkirkkoja kutsutaan suomeksi nimellä tuomiokirkko, muita pääkirkkoja kutsutaan yleensä nimellä katedraali tai basilika, joskaan jako ei ole ehdoton. Esimerkiksi Kölnin tuomiokirkko on katolinen keskuskirkko. Englanniksi hiippakunnan keskuskirkosta käytetään kirkkokunnasta riippumatta nimeä cathedral. Ranskalaiset keskuskirkot ovat nimeltään dôme, italialaiset duomo ja ruotsalaiset domkyrka. Katedraaliksi voidaan joskus kutsua olemukseltaan vaikuttavia kirkkoja, vaikkeivät ne olisikaan hiippakunnan pääkirkkoja.

Sana katedraali on tullut piispanistuimesta (cathedra), joka sijaitsi hiippakunnan pääkirkon kuorissa. Tuomiokirkko-sanan alkuosa ei viittaa oikeudelliseen tai uskonnolliseen tuomitsemiseen, vaan on eräänlainen vanha käännösvirhe: ruotsin, saksan ynnä muiden kielien dom-tyyppiset alut tulevat latinan sanasta domus ’talo, koti’, ja tuomiokirkko tarkoittaa siis piispan ”kotikirkkoa”.

Tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherrasta käytetään Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa nimitystä tuomiorovasti.

Historiaa 
Katedraalit päätettiin jo varhain sijoittaa ainoastaan kaupunkeihin. Harvaan asutuilla seuduilla, joilla kaupunkeja ei ollut, tämä saattoi aiheuttaa erikoisia järjestelyjä. Hiippakunta koostui paremminkin kansasta kuin maantieteellisestä alueesta: katedraali voitiin sijoittaa kaupunkiin, vaikka sen asukkaat eivät kuuluneetkaan kyseiseen hiippakuntaan.

Katso myös 

 Luettelo katedraaleista ja tuomiokirkoista

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kristinusko
Sarvipöllö

Sarvipöllö (Asio otus) on pienen huuhkajan näköinen, Suomessa rauhoitettu pöllölaji.

Koko ja ulkonäkö 

Pystyt "sarvet" eli kaksi pään päällä sijaitsevaa höyhentupsua ovat erinomainen tuntomerkki. Joskus se kuitenkin taivuttaa sarvensa päätä vasten. Samannäköiseen suopöllöön ovat eroina mm. punaiset silmät, lennossa viirukas vatsapuoli, siiven takareunasta puuttuu valkoinen reunus ja pyrstön tummat juovat ovat kapeita. Sarvipöllön pituus on noin 31–37 cm, siipiväli 90–100 cm ja paino 250–400 g.
 
Sen ääni on noin kolmen sekunnin tasaisin välein toistuva matala ”huu”-ääni. Varoitusääniä ovat nokan naputtelu ja erilaiset käheät vinkunat sekä haukkumiset. Kesällä poikueet on helppo löytää, sillä ne kerjäävät öisin kimeästi vinkuen.

Vanhin suomalainen rengastettu sarvipöllö on ollut 17 vuotta, 8 kuukautta ja 24 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin sarvipöllö.

Ääntely 
Koiraan ääni on heikko, nenäsointinen toistettu "peh-uv". Varoitusääni on kiihkeä, nasaali "vräk, vräk-vräk". Sarvipöllön laulusarja on yksiosaista, hyvin matalia -huhuiluja, jotka toistuvat 2½ sekunnin välein. Aluksi hiljaa, sitten hieman täyteläisempänä. Ääni kuuluu ½-1 km:n päähän (hiljainen osuus vain 200 m). Toisinaan pariskunta esiintyy duettona.

Poikasten kerjuuääni on hyvin voimakas, "sydäntäsärkevä", kaksiosainen ja lopussa laskeva, venytetty, valittava , joka kuuluu yli kilometrin päähän.

Vanhat sarvipöllöt ovat suhteellisen äänettömiä.

Levinneisyys 
Sarvipöllö pesii laajalla alueella Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa sarvipöllö pesii Tornio–Kuusamo-linjalle saakka. Pesivien lintujen määrä vaihtelee vuosittain hyvin paljon. Hyvänä myyrävuotena Suomessa pesii noin 10 000 paria, huonona vain noin 2 000. Euroopassa pesii arviolta 304 000–776 000 paria, ja maailman populaatioksi on arvioitu 2,2–5,5 miljoonaa lintua.

Sarvipöllö on Suomessa rauhoitettu ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 673 euroa.

Elinympäristö 
Sarvipöllö on havupuuvaltaisen metsänreunan tai metsäsaaren pesimälintu. Hyvänä vuotena pesii kaikenlaisissa metsissä peltojen ja rantojen äärellä. Vanha variksen pesä on sille mieleinen pesäpaikka.

Lisääntyminen 

Pesii tavallisesti vanhassa variksen tai harakan pesässä. Muninta alkaa usein jo maaliskuussa, pääosa aloittaa huhtikuun puolimaissa. Naaras munii yleensä 4–6 valkoista munaa, joita se hautoo n. 4 viikkoa. Koiras ruokkii naarasta haudonnan aikana. Poikasia ruokkivat molemmat emot. Ne lähtevät kiipeilemään pesäpuun oksille 3-viikkoisina, ennen kuin ovat lentokykyisiä, ja oppivat lentämään 4-viikkoisina.

Ravinto 
Sarvipöllö syö lähes pelkästään pikkujyrsijöitä, pääasiassa peltomyyriä ja metsähiiriä. Lintuja ravinnosta on vain pieni osa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Haapala, Jukka & Niiranen, Seppo 1987: Sarvipöllön iän määrittäminen. – Lintumies 4.1987 s. 160–162. LYL.
 Saurola, Pertti 1983: Rengaslöydöt suopöllön ja sarvipöllön muuttoliikkeiden kuvaajina. – Lintumies 2.1983 s. 67–71. LYL.
 Biomi.org: Pääkaupunkiseudun sarvipöllöt 2005 
 
LuontoPortti: Sarvipöllö (Asio otus)
ITIS: Asio otus 

Sarvipöllöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Lapinpöllö

Lapinpöllö (Strix nebulosa) on suurikokoinen ja väritykseltään harmaa pöllölaji.

Koko ja ulkonäkö 
Lapinpöllö on yleisväriltään harmaa ja viiruinen. Sillä on iso pää ja keltaiset silmät. Naama on tiheäjuovainen. Lapinpöllö on 60–70 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 130–150 cm. Koiras painaa 650–1 100 grammaa ja naaras 1 000–1 900 g.

Vanhin suomalainen rengastettu lapinpöllö on ollut 16 vuotta ja 28 päivää vanha. Se oli myös Euroopan vanhin lapinpöllö.

Ääntely 
Lapinpöllö on matalaääninen. Se ääntelee harvakseltaan kumealla "uuh"-äänellä.

Levinneisyys 
Lapinpöllö pesii Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Levinneisyysalue ulottuu Skandinaviasta itään Venäjän halki Tyynellemerelle sekä Amerikassa Alaskasta etelään aina Kaliforniaan ja idässä Suurille järville asti. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi ja sen populaatioksi on arvioitu 190 000 lintua.

Suomessa se pesii noin Kokkola–Joensuu-linjan pohjoispuolella aina kuusen kasvurajalle saakka. Pesivä kanta vaihtelee vuosittain 300 ja 2 000 parin välillä jyrsijöiden määrästä riippuen. Ruotsissa pesii 200–700 paria. Lapinpöllö on Suomessa rauhoitettu ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 1 682 euroa.

Ravintopulan eli myyräkadon sattuessa lapinpöllöt joutuvat vaeltamaan etelämmäs myyriä etsiskellen. Vaellustalvien jälkeen niitä jää usein pesimään eteläänkin. 2010-luvulla lapinpöllöä on myös tavattu Norjan pohjoisosissa, jossa se on saattanut pesiä kenenkään huomaamatta jo pidemmänkin aikaa.

Elinympäristö 
Lapinpöllö on vanhojen havu- ja sekametsien lintu. Sen pesä on vanhassa petolinnun pesässä tai paksun kannon pään syvennyksessä, hätätilanteessa maassakin. Lapinpöllö hyväksyy toisinaan pesäpaikaksi myös lintuharrastajan asettaman pesälaatikon, joka on täytettävä kuivikkeella. Laatikon suositeltava ripustuskorkeus on vähintään 4–6 metriä rauhallisella paikalla, mitat p×l×k noin 70×70×20 cm.

Lapinpöllö voi joskus olla pesällään erittäin aggressiivinen ja käydä pahaa-aavistamattoman ohikulkijan kimppuun. Se on kuitenkin yleensä melko rauhallinen.

Lisääntyminen 

Naaras munii maalis–huhtikuussa 4–7 munaa, joita se hautoo noin kuukauden. Poikaset lähtevät pesästä ennen kuin ovat lentokykyisiä ja kiipeilevät lähipuiden oksilla.

Ravinto 
Lapinpöllö syö lähes yksinomaan pieniä nisäkkäitä, lähinnä jyrsijöitä, mutta myös lintuja, sammakoita ja kookkaita hyönteisiä. Se kykenee paikallistamaan ja ”sukeltamaan” pikkunisäkkäitä lumen alta pelkän kuuloaistin varassa. Lapinpöllön suuri naamakiehkura toimii lautasantennin tavoin kohdistaen ääniaallot pöllön korviin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Laji.fi: Lapinpöllö (Strix nebulosa)
ITIS: Strix nebulosa 

Viirupöllöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pyrrhos

Pyrrhos (, ; 319/318–272 eaa.) oli Epeiroksen kuningas vuosina 306–302 eaa. ja 297–272 eaa. Hän oli myös Makedonian kuningas ensin Lysimakhoksen kanssa vuosina 288–285 tai 284 eaa. ja myöhemmin yksin 274 tai 273–272 eaa. 

Pyrrhoksen nimi on kuuluisa hänen mukaansa nimetystä Pyrrhoksen voitosta. Hänen kerrotaan sanoneen voitettuaan roomalaiset Heraclean taistelussa vuonna 279 eaa. kärsien itse erittäin raskaat tappiot: "Vielä yksi tällainen voitto, niin olen hukassa". Termi "Pyrrhoksen voitto" onkin vakiintunut fraasina menestykselle, josta on maksettava hyvin raskas hinta ja joka jättää voittajan heikompaan tilaan kuin missä hän oli ennen menestystä.

Elämä 

Pyrrhoksesta tuli Epeiroksen kuningas 12-vuotiaana, mutta jo viisi vuotta myöhemmin hänet syöstiin valtaistuimelta. Pyrrhos pakeni lankonsa Makedonian kuninkaan Demetrioksen luokse. Ipsoksen taistelun jälkeen Demetrios ja Ptolemaios I solmivat rauhan, ja Pyrrhos lähetettiin panttivangiksi Aleksandriaan, Ptolemaioksen hoviin.

Ptolemaios ja Pyrrhos ystävystyivät, ja vuonna 297, Kassandroksen kuoltua, Pyrrhos nostettiin taas Epeiroksen kuninkaaksi Ptolemaioksen avustuksella. Päästyään valtaan Pyrrhos valtasi alueita Makedonialta ja soti entistä liittolaistaan Demetriosta vastaan. Hänen onnistuikin vallata Thessalia ja läntinen Makedonia. Pyrrhos ajoi Demetrioksen maanpakoon ja julisti itsensä Makedonian kuninkaaksi vuonna 288. Pian tämän jälkeen Lysimakhos karkotti Pyrrhoksen takaisin Epeirokseen. 

Vuonna 281 eaa. Pyrrhos sai avunpyynnön Taraksesta, joka soti Roomaa vastaan. Pyrrhos saapui Italiaan noin 25 000 miehen kanssa ja löi roomalaiset vuonna 280 eaa. Heraclean taistelussa ja uudestaan vuonna 279 eaa. Asculumin taistelussa. Vuonna 278 eaa. Pyrrhos valtasi Sisiliassa melkein kaikki Karthagolle ja mamertiineille kuuluvat alueet. Pyrrhoksen despoottimaisen hallinnon takia Sisilian kreikkalaisväestö kapinoi häntä vastaan, ja vuonna 276 tai 275 eaa. hän joutui luopumaan Sisiliasta. Hän palasi Italiaan, jossa hän kärsi suuren tappion roomalaisia vastaan Beneventumin taistelussa.

Seuraavana vuonna hän valtasi Makedonian ja karkotti Antigonos II:n. Vuonna 272 eaa. hän yritti hyökätä Spartaa vastaan mutta epäonnistui. Palatessaan kotiin Pyrrhos sekaantui kahakkaan Argoksen kaupungissa mutta kuoli seuranneessa katutaistelussa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

270-luvulla eaa. kuolleet
300-luvulla eaa. syntyneet
Antiikin kreikkalaiset sotilaat
Epeiroksen kuninkaat
Makedonian kuninkaat
Pyrrhoksen voitto

Pyrrhoksen voitto on vertauskuva, jolla kuvataan niin raskaita menetyksiä vaatinutta voittoa, että siitä on voittajalle enemmän haittaa kuin tappion kärsineelle. 

Suuret tappiot sodassa ovat tavallisia varsinkin hyökkäävälle osapuolelle, mutta varsinaisesta Pyrrhoksen voitosta voi puhua, kun voiton aiheuttamia raskaita tappioita voi verrata häviöön ja niillä on merkittävä vaikutus sodankäynnin jatkamisen kannalta.

Käsitteen alkuperä

Käsitteelle nimen antanut Epeiroksen kuningas Pyrrhos kävi sotaa Roomaa vastaan 280–275 eaa. Hänen epeiroslaisensa voittivat lukumääräisesti pienemmän roomalaisarmeijan Herakleian taistelussa 280 eaa. Seuraavana vuonna Asculumin taistelussa Pyrrhoksen ja Rooman armeijat olivat suurin piirtein samanvahvuisia, ja Pyrrhos voitti jälleen. Vaikka roomalaisten tappiot molemmissa taisteluissa olivat paljon suuremmat kuin epeiroslaisten, he saattoivat kuitenkin korvata menetyksensä täydennysjoukoillaan. Vastaavasti Pyrrhoksella ei ollut varaa tappioihin ja hänen kerrotaan sanoneen: "Vielä yksi tällainen voitto, niin olen hukassa".

Plutarkhos kuvaili Pyrrhoksen tilannetta Asculumin jälkeen seuraavasti: "...Pyrrhoksen kerrotaan vastanneen voittosanoman tuoneelle, että seuraava tällainen voitto tekee hänestä lopun. Sillä hän oli menettänyt suuren osan joukoista, jotka hän toi mukanaan, ja melkein kaikki hänen läheiset ystävänsä ja tärkeimmät komentajansa; siellä ei ollut ketään värvättäväksi, ja hän piti liittolaisiaan Italiassa huonoina. Toisella puolen, kuin kaupungissa olevasta lähteestä olisi virrannut, roomalaisten leiri oli nopeasti ja ylin kyllin täytetty tuoreilla miehillä, joilta ei puuttunut rohkeutta kärsittyjen tappioiden vuoksi, vaan joille niiden synnyttämä viha antoi uutta voimaa ja päättäväisyyttä jatkaa sodankäyntiä."

Lähteet

Viitteet

Metaforat
Sodankäynti
Rooman valtakunta
Han-kiinalaiset

Han-kiinalaiset () muodostavat Kiinan suurimman etnisen ryhmän. Maastamuuton myötä heitä asuu myös lukuisissa eri valtioissa Aasiassa ja sen ulkopuolella. Nimi han juontaa juurensa kiinalaiseen Han-dynastiaan.

Väestömäärä
1600-luvun puolivälissä Kiinan asukasluku oli noin 200 miljoonaa ja heistä suurin osa oli han-kiinalaisia. Vuoden 1953 väestönlaskennassa heitä oli 547 miljoonaa, tai 93,9 % maan koko väestöstä. Väestönlaskennoissa vuosina 1990 ja 2000 heitä oli 1,04 ja 1,16 miljardia, tai 91,99 % ja 91,59 % Kiinan kansantasavallan koko väestöstä. Vuonna 2008 he muodostivat arviolta 97 % Taiwanin 23 miljoonasta asukkaasta. Kiinan ja Taiwanin ulkopuolella han-kiinalaisia asui 1800-luvun lopussa noin 4 miljoonaa. Vuonna 2006 heitä oli jo 40 miljoonaa. Kiinan ja Taiwanin ulkopuolella suhteellisesti suurimman osan väestöstä han-kiinalaiset muodostivat Singaporessa, jossa oli vuonna 2005 4,27 miljoonaa asukasta ja heistä 2,68 miljoonaa oli kiinalaisia. Aasian ulkopuolella suurin kiinalaisryhmä ovat amerikankiinalaiset Yhdysvalloissa, jossa heitä oli vuonna 2005 noin 3,38 miljoonaa.

Katso myös 
Kiinan etniset ryhmät

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kiinan etniset ryhmät
Taiwanin etniset ryhmät
Seulonnan keskeiset artikkelit
Polyperkhon

Polyperkhon (noin 380 – noin 303 eaa.) oli makedonialainen kenraali.

Polyperkhon oli mukana Aleksanteri Suuren sotaretkellä ja johti vuoden 333 eaa. jälkeen jalkaväkiosastoja. Hän palasi Eurooppaan Krateroksen kanssa vuonna 324 eaa. Hän teki suuren vaikutuksen Antipatrokseen, joka teki hänestä seuraajansa. 

Antipatros kuoli vuonna 319 eaa. ja Polyperkhonista tuli vielä alaikäisen Aleksanteri IV:n holhooja ja Makedonian hallitsija. Häntä tukivat Aleksanterin äiti Olympias ja Eumenes. Hänen asemansa heikkeni koko ajan, koska Antipatroksen poika Kassandros vastusti häntä. Kassandros sai tukea Antigonokselta ja Ptolemaiokselta. Vuonna 318 eaa. Antigonoksen laivasto löi Polyperkhonin Bosporin salmessa. Kassandros sai tukea Ateenalta ja ajoi Polyperkhonin maanpakoon Epeirokseen vuonna 317 eaa.

Polyperkhonin vallassa ei ollut enää jäljellä kuin osia Peloponnesoksesta, mutta hän pystyi vielä väittämään olevansa virallisesti Makedonian hallitsija. Polyperkhonin myöhempiä vaiheita ei tunneta.

Antiikin kreikkalaiset sotilaat
Diadokit
Sijaishallitsijat
Amerikanravuri

Amerikanravuri (myös amerikkalainen lämminverinen ravihevonen) on raviurheilussa käytetty lämminverinen hevosrotu, joka lukeutuu lämminveriravureihin. Rotu on kotoisin Yhdysvalloista ja Kanadasta, missä se kehitettiin 1700-luvun lopulla ravikilpailuja varten.

Ominaisuudet 
Amerikanravuri on voimakasrakenteinen ja usein takakorkea. Selkä on pitkä ja rintakehä tilava. Säkäkorkeus on keskimäärin 160 cm ja väritys yleensä ruunikko, joskus musta, mustanruunikko tai rautias.

Amerikanravuri on jalostettu ensisijaisesti nopeaksi juoksijaksi, nimenomaan ravuriksi ja peitsariksi. Peitsarien kilometriajat ovat keskimäärin joitakin sekunteja nopeampia kuin ravureiden.

Historia 
Amerikanravurin tärkein kantaisä on vuonna 1780 Isossa-Britanniassa syntynyt englannintäysiveriori Messenger. Laukkakilpailuissa menestynyt Messenger tuotiin Yhdysvaltoihin vuonna 1788. 20 vuoden ajan sillä astutettiin runsaasti narragansettin-, kanadanpeitsari- ja morganinhevostammoja. Tärkein jälkeläinen, Hambletonian 10 (iii. Messenger), syntyi vuonna 1849. Hambletonian periytti loistavaa ravurityyppiä, ja se jättikin yli 1300 jälkeläistä vaikkei itse koskaan kilpaillut.

Vuonna 1879 rodulle laadittiin juoksuaikastandardit kantakirjaan tarjottaville eläimille: ravureiden oli juostava maili kahdessa ja puolessa minuutissa (kilometriaika 1.33) ja peitsareiden kahdessa minuutissa ja 25 sekunnissa (1.30). Tästä standardista rotu sai englanninkielisen nimensä Standardbred.

Käyttö 
Amerikanravuri on kehitetty ensisijaisesti kilpa-ajohevoseksi, ja tämä onkin säilynyt rodun tärkeimpänä käyttötarkoituksena. Rotu on maailman nopein sekä ravurina että peitsarina: suurin osa molempien lajien nopeusennätyksistä on amerikanravureiden nimissä. Yhdysvalloissa suurin osa amerikanravureista on nimenomaan hieman nopeampia peitsareita, kun taas muualla maailmassa peitsareilla ei ajeta juuri lainkaan. Peitsaustaipumuksen periytymisen vuoksi rodusta onkin eriytynyt käytännössä kaksi jalostuskantaa.

Ravureiden virallisen maailmanennätysajan, 1.08,5 kilometrillä, on juossut neljä eri hevosta: Giant Diablo, Donato Hanover, Lucky Jim ja Muscle Hill. Raviurheilu ja amerikanravureiden kasvatus on hyvin kansainvälistä: maailman parhaaksi kutsuttu ravuri Varenne on italialainen, suuria kilpailuita (muun muassa Elitloppet) voittanut Abano As on Saksasta, ruotsalaisomistuksessa kilpaileva Scarlet Knight on Yhdysvalloissa kasvatettu, ja ruotsalainen Hilda Zonett on Euroopan nopein tamma. Suomalaisia huippuja ovat olleet Laukon kartanon kasvatti Houston Laukko, Isla J Brave sekä huipputamma Passionate Kemp. Tunnettuja olivat myös 1970-luvulla vaikuttanut Charme Asserdal sekä nykyisin siitoskäytössä oleva BWT Magic.

Kilpa-ajon lisäksi amerikanravuria käytetään myös muuhun ajoon ja harvemmin myös ratsuna.

Lähteet

Aiheesta muualla

Amerikanravuri Hevosmaailma.netissä

Ravihevosrodut
Yhdysvaltalaiset hevosrodut
Lämminveriset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ori

Ori on uroshevonen. Oriit ovat usein villihevoslaumojen johtajia, jotka eivät anna muiden oriiden tulla laumansa lähelle. Oriit ovat tärkeitä siitoksessa, mutta niitä ruunataan jatkuvasti ratsastuskouluilla.

Hevoseläimet
Hevonen
Kastraatio

Kastraatio eli kuohinta tarkoittaa menetelmää, jossa sukupuolirauhaset (tavallisesti miehen tai koiraseläimen kivekset: emaskulaatio) poistetaan (menetelmänä spadones) tai tehdään muuten toimimattomiksi. Se voidaan tehdä joko kirurgisesti tai kemiallisesti. Joskus kastraatiossa poistetaan myös penis (menetelmänä castrati tai sandali). Kastraatio voidaan tehdä paitsi lisääntymiskyvyn poistamiseksi, myös luonteen muuttamiseksi. Kastraatiota ei tule sekoittaa sterilisaatioon, jossa poistetaan vain lisääntymiskyky.

Ihmisen kastraatio 

Kuohittuja miehiä kutsutaan eunukeiksi.

Poikalapsen kastraatio aiheuttaa murrosiän poisjäännin myötä pysyviä naisellisia ja lapsimaisia ominaisuuksia, esimerkiksi naismaisen rasvakudoksen määrän ja sijoittumisen vartalossa, fyysisen voiman vähäisyyden, korkean äänen ja karvoituksen niukkuuden. Aikuisen miehen kastraatio aiheuttaa samoja ominaisuuksia lievempinä. Eunukit ovat olleet kysyttyjä orjamarkkinoilla, mutta he ovat hoitaneet myös hyvin arvostettuja virkoja. Joihinkin virkoihin, kuten haaremin vartijoiksi, on otettu jopa ainoastaan heitä. Pikkupoikina kuohitut eunukit ovat hyposeksuaaleja, mutta murrosiän jälkeen kuohitut eunukit eivät.

Myös nainen tai tyttö voidaan kastroida, vaikkakin se on vaikeampaa ja harvinaisempaa. Vastaavasti kun miehen tai pojan kastraatiossa poistetaan kivekset, miehen sukupuolirauhaset, naisen tai tytön kastraatiossa poistetaan munasarjat, naisen sukupuolirauhaset. Vastaavasti kuin alle murrosikäisen pojan kastraatio estää esimerkiksi siemensyöksyjen alkamisen, äänenmurroksen ja lihasten miehisen kasvun, alle murrosikäisen tytön kastraatio estää esimerkiksi kuukautisten alkamisen ja rintojen kasvun.

Kastroidut eläimet 
Kuohittu sonni on härkä, kuohittu pässi on oinas ja kuohittu ori on ruuna. Koska kuohilailla on huomattavasti vähemmän testosteronia kuin muilla uroksilla, ne ovat yleensä paljon säyseämpiä kuin muut urokset. Tästä syystä kuohilaita on perinteisesti käytetty tehtäviin, joissa vaaditaan itsehillintää. Ruunia ja härkiä on voitu pitää peltotöissä ja vetojuhtina.

Lähteet

Aiheesta muualla

Katso myös 
 Kemiallinen kastraatio
 Kastraattilaulaja
 Vasektomia
 Skoptsit, venäläinen uskonlahko joka harjoitti kastraatiota

Eläinkirurgia
Poistoleikkaukset
Lisääntyminen
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tabu

Tabu on jonkin pyhäksi tai vahingolliseksi katsotun tekemistä tai mainitsemista koskeva uskonnollinen tai uskomuksellinen kielto tai sen kohde.

Sana tabu tulee tongan kielestä ja tarkoittaa ’pyhää’, ’kiellettyä’. Alkuperäisessä merkityksessään tabulla tarkoitettiin erästä Polynesiassa tutkittua kansanperinnettä, jonka mukaan tietyt esineet ja asiat ovat niin pyhiä ja siten vaarallisia, ettei niihin kosketa eikä niistä puhuta.

Ruokatabu on ruoka tai juoma, jonka nauttiminen on kiellettyä kulttuurisista tai uskonnollisista syistä.

Yleiskielinen merkitys
Yleisemmin tabulla viitataan nykyisin johonkin kartettavaan tai kiellettyyn. Tabulla tarkoitetaan usein erityisesti jotain sukupuoliasioihin kuuluvaa sanaa, jota ei häveliäisyyssyistä mainita. Yksinvaltaisissa maissa tabuja ovat poliittisen järjestelmän kieltämät sanat ja puheenaiheet. Demokratioissakin tabuiksi on sanottu myös monia poliittisesti epäkorrekteja sanoja ja ilmauksia. Usein tabuaiheista voidaan kuitenkin puhua huumorin ja pilanteon varjolla.

Länsi-Uudenmaan hyvinvointiklusterin tulevaisuus ja strategiat -loppuraportissa tabujen synnyssä erotetaan kolme eri tasoa: 
 Asioista vaietaan ylimalkaan. 
 Asioista käydään ”kevyttä saunakeskustelua”, mutta se ei johda mihinkään.
 Asian käsittelyä vastustetaan voimakkaasti.

Katso myös 
 Omertà
 Rippisalaisuus
 Perususkomus

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Pyhän pimeä puoli. Ylioppilaslehti 13/2008.

Sosiologia
Seulonnan keskeiset artikkelit

th:คำต้องห้าม
Scarlet Knight

Scarlet Knight on ruotsalaisen Stefan Melanderin omistama ja valmentama, vuonna 1998 Yhdysvalloissa syntynyt amerikanravuri, joka asuu ja kilpailee Ruotsissa. Scarlet Knight oli nuorena halpa ori, sillä Melander maksoi siitä huutokaupassa vain 17 000 Yhdysvaltain dollaria. Urallaan Scarlet Knight on saanut useita suurkilpailuvoittoja ja voittanut muun muassa kuuluisan Hambletonianin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

http://www.scarletknight.nu/ 
Ravihevoset
Meriharakka

Meriharakka (Haematopus ostralegus) on oranssinokkainen lintu, joka on muuttumassa ulkoluotojen kahlaajasta kaupunkilinnuksi.

Koko ja ulkonäkö 
Musta pää ja selkä, mustat valkoläikkäiset siivet ja pyrstö, valkea rinta ja vatsapuoli. Punaiset jalat ja punainen vahva nokka. Nuoren linnun selkä on ruskehtavan tummanharmaa, ja sen nokan kärki on tumma. Ääni on raikuvan kova, kimeä ’piik’. Muutkin äänet ovat kauaskantavia ja saariston luontoa elävöittäviä kiljahteluja.

Pituus 40–49 cm Siipien kärkiväli 80 cm Paino 330–750 g.

Vanhin suomalainen rengastettu meriharakka on ollut 23 vuotta 11 kuukautta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen, peräti 43 vuoden 4 kuukauden ikäinen yksilö.

Levinneisyys 
Pesimisalueet ovat Länsi-Eurooppa, Keskinen Euraasia ja Kamtšatka sekä Kiina. Näiden mukaan meriharakat joskus jaetaan kolmeen alalajiin. Talvehtimisalueita ovat Pohjois-Afrikka, Etelä-Eurooppa ja Etelä-Aasia. Euroopassa pesii vähintään 200 000 paria pääasiassa merenrannikoilla. Suomen pesimäkanta on noin 4 000 paria, mistä sisämaapesijöiden osuus on 50–100 paria. Muuttolintu, joka saapuu Suomeen huhtikuussa ja lähtee pois heinä-elokuussa. Arktisten alueiden pesimälinnut muuttavat Suomen yli toukokuussa.

Elinympäristö 

Lajia tavataan rannikoilla, hiekkarannoilla, meren saarilla, järvien ja jokien rannoilla, kosteikoissa ja viljelysmailla.

Lisääntyminen 
Pesä on vaatimaton maakuoppa soraisella alustalla muutama metri vesirajasta. Munia on 3 kappaletta, mikä on poikkeuksellista kahlaajalle, joilla normaalisti on 4 munaa. Haudonta-aika on noin 4 viikkoa, molemmat aikuiset hautovat. Poikaset oppivat lentämään 5 viikon iässä. Päinvastoin kuin muut kahlaajat, meriharakat ruokkivat poikasiaan. Emot noukkivat vedestä poikasille pikkueläimiä. Monissa kaupungeissa meriharakka on alkanut pesiä rakennusten tasakatoilla.

Ravinto 
Meriharakka syö ennen kaikkea simpukoita ja ostereita. Myös hyönteistoukat ja pikkukalat kelpaavat.

Erityistä 
Meriharakka on Färsaarten kansallislintu.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ahola, Jorma & Liesma, Jorma 1978: Meriharakan Haematopus ostralegus pesinnästä Valkeakoskella. - Lintumies 1.1978 s. 25. LYL.
 Häggblom, R. & Liesma, J. 1974: Meriharakka Haematopus ostralegus pesivänä Valkeakoskella. - Lintumies 2.1974 s. 64. SLY.

LuontoPortti: Meriharakka (Haematopus ostralegus)
ITIS: Haematopus ostralegus 

Meriharakat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Nokikana

Nokikana (Fulica atra) on rantakanojen heimoon kuuluva lintulaji. Se on Suomessa tavattavista rantakanoista yleisin.

Koko ja ulkonäkö 
Nokikana on muuten harmahtavanmusta, mutta sen nokka ja otsakilpi ovat valkoiset. Nokikana on muodoltaan pyöreä. Jalat kiinnittyvät vartalon painopisteen taakse, mikä tekee nokikanan juoksemisesta hieman hoippuvaa. Nokikanan jalkojen väri on vihertävä, ja niiden varpaat ovat levinneet liuskemaisiksi, mikä auttaa kävelemisessä vesikasvien päällä. Nokikana ei ole erityisen hyvä uimari, siksi se uidessaan nykii kaulaansa. Sukeltaa ravintonsa. Lennossa näkyy siiven takareunassa kapea valkoinen juova. Untuvikot ovat mustia, ja niiden päässä on punaista ja sinistä sekä kaulassa keltaista väriä. Nuori lintu on vaaleampi kuin vanha, ja sen nokka on harmaa. Molemmat sukupuolet ovat samannäköisiä.

Nokikanan pituus on 37–42 cm, siipien kärkiväli 70 cm ja paino 0,6–1,2 kg.

Nokikana osaa monenlaisia ääniä: narahduksia, raakkumista ja toitotusta. Se ääntelee usein öiseen aikaan. Yleisimpiä ääniä ovat terävä, metallinen ”tik” ja kurahtava ”krui”.

Vanhin suomalainen rengastettu nokikana on ollut 7 vuotta 5 kuukautta 5 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen vähintään 20 vuoden 7 kuukauden ikäinen yksilö.

Levinneisyys 
Nokikana esiintyy yleisenä runsasravinteisissa vesissä Keski- ja Etelä-Suomessa. Eniten nokikanaa esiintyy Lounais-Suomessa, mistä levinneisyys ulottuu Perämeren tuntumaan ja Pohjois-Karjalaan.

Nokikana on muuttolintu. Nokikanat lähtevät Suomesta syys–lokakuussa talvehtimaan Keski- ja Etelä-Eurooppaan. Ne saapuvat takaisin Suomeen maaliskuun lopulla tai huhtikuun alussa.

Nokikanoja tavataan harvoin talvella.

Nokikana on levinnyt Eurooppaan ja Aasiaan sekä Indonesian ja Uuden-Guinean kautta Australiaan, Tasmaniaan ja Uuteen-Seelantiin. Nokikanoja arvellaan olevan Suomessa noin 15 000 paria. Euroopassa pesii yli miljoona paria. Euroopan pakkastalvet verottavat hieman kantaa. Nokikanaa on saanut metsästää Suomessa vuodesta 1980 lähtien. Metsästysaika on koko maassa 20. elokuuta – 31. joulukuuta.

Elinympäristö 
Nokikanan elinympäristönä toimivat ravinteikkaat ja rehevöityneet järvet, lammet sekä merenlahdet. Nokikana pesii yksittäispareina ja on tarkka reviirinsä rajoista. Nokikanat pesivät mielellään naurulokkiyhdyskunnissa.

Lisääntyminen 
Nokikana tekee pesänsä kuolleesta kaislasta veteen, usein ruokopedin päälle. Ennen ruovikon kasvamista pesä on helposti nähtävissä. Munia on kymmenkunta. Muna on väriltään valkoinen tai kellanruskea, jossa on hyvin paljon tummanruskeita täpliä. Haudonta–aika on noin 3 viikkoa, molemmat vanhemmat hautovat vuorotellen. Ne myös huolehtivat poikasista yhdessä. Poikaset oppivat etsimään itse ruokansa noin kuukauden ikäisinä, ja lentokykyisiä ne ovat 2 kuukauden ikäisinä.

Ravinto 
Nokikana syö sekaravintoa, kuten veden selkärangattomia. Pääosa ravinnosta on vesikasvien osia. Syö myös muun muassa sammakoita, linnunpoikasia ja pikkunisäkkäitä. Se sukeltaa ruokansa, ja saalistaa ruuan nokallansa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
LuontoPortti: Nokikana (Fulica atra)
ITIS: Fulica atra 

Nokikanat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Delfiini (täsmennyssivu)

Delfiini tai Delphini tarkoittaa muun muassa seuraavia:

 Delfiinit (Delphinidae), valaiden lahkoon kuuluva nisäkäsheimo
 Varsinaiset delfiinit (Delphinus), valassuku
 Delfiini (Delphinus delphis), valaslaji
 Delphinus capensis, valaslaji
 Pullokuonodelfiini (Tursiops truncatus), eläinlaji
 Jokidelfiinit (Platanistidae), eläinheimo
 Delfiini, lat. Delphinus, tähdistö
 Delphini, Delphi', kuvitteellinen hahmo J. K. Rowlingin näytelmässä Harry Potter ja kirottu lapsi.
Etelä-Suomi

Etelä-Suomi voi viitata seuraaviin asioihin:

 Etelä-Suomi, Suomen eteläosa alueena:
 Etelä-Suomen lääni, Suomessa vuosina 1997–2009 toiminnassa ollut lääni
 Etelä-Suomi FI18, NUTS 2 -tasoinen suuralue Suomen yhteisessä tilastollisten alueyksiköiden nimikkeistössä (NUTS)
 Etelä-Suomi, metsäkasvillisuusvyöhyke
 Etelä-Suomen sotilaslääni, yksi Suomen puolustusvoimien neljästä sotilasläänistä

Etelä-Suomi esiintyy tai on esiintynyt myös muun muassa seuraavissa yhteyksissä:
 Etelä-Suomen aluehallintovirasto, yksi Suomen seitsemästä aluehallintovirastosta
 Etelä-Suomen laamannikunta, Suomessa vuosina 1435–1776 toiminut laamannikunta
 Etelä-Suomen lääninhallitus, Etelä-Suomen läänin alueella toiminut aluehallintoviranomainen
 Etelä-Suomen lennonvarmistuskeskus, Suomessa vuoteen 2010 toiminnassa ollut aluelennonjohdon yksikkö
 Etelä-Suomen huoltorykmentti, Suomen puolustusvoimien huollon entinen joukko-osasto
 Etelä-Suomen viestipataljoona, Suomen puolustusvoimien joukko-osasto
 Etelä-Suomen Sanomat, Lahdessa ilmestyvä Sanomalehti
 Etelä-Suomi, Kotkassa ilmestynyt sanomalehti
 Etelä-Suomen Vasemmistonuoret, Vasemmistonuorten piirijärjestö
 Etelä-Suomen Linjaliikenne, Savonlinja-yhtiöihin kuuluva suomalainen linja-autoliikennöitsijä
 Etelä-Suomen Osuusteurastamo (vuoteen 1939 Uudenmaan karjakeskuskunta),  vuosina 1936–1971 toiminnassa ollut osuustoiminnallinen yritys, vuodesta 1971 osa LSO Osuuskuntaa
 Etelä-Suomen Kaukopuhelin, vuosina 1892–1935 toiminut suomalainen puhelinyhtiö
 Etelä-Suomen Kalastusvakuutusyhdistys, yksi Suomen kuudesta kalastusvakuutusyhdistyksestä
 Etelä-Suomen Merikalastajain Liitto, itäisen Suomenlahden rannikolla toimiva kalatalouden neuvontajärjestö
 Etelä-Suomen lappalaiset, muinaisuudessa esiintyneeksi arvellun kansanryhmän nimitys

Suomen maantiede
Korpraali

Korpraali (lyhenne korpr.) on useiden eri maiden asevoimien käyttämä miehistön sotilasarvo. Joissain maissa korpraalin arvoa käytetään myös poliisivoimien tai sotilaallisten ja puolisotilaallisten järjestöjen arvona. 

Yleensä korpraali toimii ryhmän varajohtajana tai johtaa muutaman miehen suuruista partiota. 

Ranskan keisari Napoleon I sai joukoiltaan lempinimen Le Petit Caporal, ”pikku korpraali”, vaikka hänen todellinen sotilasarvonsa oli tykistönkenraali, sillä Napoleonilla oli tapana ottaa itse osaa taisteluun suuntaamalla tykkejä omin käsin (tykin suuntaaminen oli korpraalin tehtävä). Kansallissosialistisen Saksan johtajan Adolf Hitlerin todellinen sotilasarvo oli korpraali. Hänestä käytettiin joskus pilkkanimeä ”böömiläinen korpraali”.

Etymologia 
Korpraali oli aikanaan ryhmänjohtajan arvo. Se on lainasana italian kielestä, jossa caporal de squadra (”ryhmän pää”) tarkoitti ryhmänjohtajaa. Caporal de squadra on puolestaan juonnettu kahdesta sanasta; caput, joka tarkoittaa päätä latinaksi ja squadra, joka tarkoittaa neliötä tai lohkoa, tässä tapauksessa neliömuodostelmaa tai lohkoa sotilaita. Korpraalia avusti veteraanisotilas, jota kutsuttiin nimellä lancepesade (”katkennut keihäs”). Se oli vertauskuva sotakokemukselle, sillä keihään katkeaminen taistelun tuoksinassa oli yleistä. Lancepesade on toiminut esikuvana englanninkielisten maiden sotilasarvolle lance corporal, joka yleensä asettuu korpraalin ja sotamiehen tai ensimmäisen luokan sotamiehen väliin.

Korpraali Suomen puolustusvoimissa

Suomen autonomian aikaisen asevelvollisuusarmeijan, niin sanotun ”vanhan väen”, korpraalia vastaava arvo oli jefreitteri, joka juontuu saksalaisesta sotilasarvosta Gefreiter (tarkoittaa alunp. vapautettu vartiopalvelusta) tehdystä venäjänkielisestä muunnoksesta jefreitor (ефрейтор).

Suomen puolustusvoimissa korpraali on ylin miehistön sotilasarvo maa- ja ilmavoimissa sekä merivoimien rannikkojoukoissa. Korpraalin arvomerkissä on yksi ohut kaluunakulma. Merivoimien vastine laivastojoukoissa on ylimatruusi (lyhenne ylimatr.). Rajavartiostossa vastaava arvo on ylirajajääkäri (lyhenne ylirj). Seuraavaksi alempi arvo on sotamies (tai vastaava) ja seuraavaksi ylempi alikersantti.

Tyypillisesti Suomen puolustusvoimissa korpraaliksi ylennetään palvelusaikansa loppupuolella noin kymmenen prosenttia miehistöstä. Nämä palvelevat useimmiten ryhmiensä varajohtajina tai erikoistehtävissä, esimerkiksi kuljettajina tai kirjureina. Lisäksi useimmat aliupseerioppilaat ylennetään AUK 1:n suorittamisen jälkeen korpraaleiksi. Myös upseerioppilaat yleensä ylennetään kurssin alkamista edeltävänä päivänä korpraaleiksi.

Reservissä korpraaleiksi voidaan ylentää yhden kertausharjoituksen hyvin suorittaneita sotamiehiä.

Kansainvälisissä operaatioissa korpraalin englanninkielinen käännös on lance corporal.

Lähteet 

Sotilasarvot
Kanteleliitto

Kanteleliitto  on Suomessa toimiva kanteleharrastusta edistävä ja soittajien, säveltäjien, sovittajien, tutkijoiden ja muiden alasta kiinnostuneiden yhdyssiteenä toimiva yhdistys. 

Kanteleliitto julkaisee Kantele-lehteä ja Kantele.net-sivustoa. Lehden ja sivuston päätoimittaja ovat toimineet Ismo Sopanen, Timo Väänänen (2005-2010), Sauli Heikkilä (2011-2012) ja Tuomas Saloniemi (2012-). Liitto järjestää vuosittain Kansainvälisen Kantelekilpailun. 

Kanteleliitto juhli vuonna 2012 35-vuotisjuhlavuottaan. 

Liitto jakaa tunnustuksia:
 Vuoden kantelelevy
 Vuoden yhtye
 Vuoden kantele -tunnustus edellisen vuoden aikana tehdystä merkittävästä kanteleteosta
 Kultakantele tärkeästä elämäntyöstä kanteleen hyväksi

Vuoden yhtyeet
2002 Duo Eija Kankaanranta ja Mervi Yli-Vainio
2003 Valvua
2004 Kardemimmit
2005 Brelo
2006 Duo Improbatur
2007 Blatentsaine
2008 Finn-Kanteleet
2009 	-
2010	-
2011	-
2012    Duo Eva Alkula ja Tomoya Nakai

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kotisivu

Suomalaiset musiikkialan järjestöt
Suomalainen kansanmusiikki
Via Appia

Via Appia oli roomalainen tie, joka johti Roomasta Neapoliksen kautta Brundisiumiin. Via Appian ensimmäinen, Capuaan asti kulkenut osuus valmistui vuonna 312 eaa. kensori Appius Claudius Caecuksen rakennuttamana. Se oli Rooman julkisista teistä ensimmäinen, joka nimettiin rakennuttajansa mukaan.

Via Appiaa käyttivät niin kauppiaat, Rooman legioonalaiset kuin "postilaitoksen" (cursus publicus) lähetit. Kuten muillakin suurilla teillä, myös Via Appian varrella oli mailipylväitä, joista näki etäisyyden seuraavaan kaupunkiin. Pylväitä oli yhden roomalaisen mailin (mille passus, 1 480 metriä) välein. Muita Rooman varhaisia teitä olivat Via Salaria ja Tiber-joen vierestä kulkeva Via Aurelia.

Via Appia rakennettiin osana Rooman laajentumista kohti etelää. Kuten suurin osa muistakin valtateistä, senkin  rakennuttamisen perimmäinen tarkoitus oli taata Rooman armeijoille mahdollisuus nopeaan siirtymiseen vasta valloitetuilla alueilla. Rooman kuuluisimman tien varrelle ristiinnaulittiin Spartacuksen epäonnistuneen kapinan seurauksena noin 6 000 orjaa. Paavi Pius VI (Giovanni Angelo Braschi) määräsi 1700-luvulla Via Appian kunnostettavaksi. Tien rinnalle rakennettiin samansuuntainen uusi tie Via Appia Nuova.

Via Appia nykyisin 
Nykyään antiikin aikaista Appiuksen tietä (Via Appia Antica) on jäljellä enää 15,2 km Aureliuksen muurilta Pyhän Sebastianon portista (Mura Aureliane, Porta San Sebastiano) kaakkoon Rooman Colosseumilta. Tie on nykyisin ilmainen turistinähtävyys. Sen ensimmäiset 5 kilometriä ovat vilkkaasti moottoriajoneuvojen käytössä, mutta siitä eteenpäin liikenne on vähäistä, ja raunioita voi ihastella jalkaisin tai pyöräillen suhteellinen turvallisesti.

Via Appia Antican varrella olevia nähtävyyksiä 

 keisari Lucius Domitius Aureliuksen muurissa oleva Pyhän Sebastianuksen portti ja suihkulähde, 
 keisari Publius Septimius Getan hauta, 
 Pyhän Neitsyt Marian kirkko "Domine Quo Vadis" ( kirkossa on Jeesuksen jalanjäjet paikassa, jossa hän kohtasi Roomasta pakenevan apostoli Pietarin), 
 paavi Calixtus I:n katakombit, 
 Pyhän Sebastianuksen katakombit, 
 konsuli Marcus Aurelius "Valerius" Romuluksen mausoleumi, 
 keisari Maxentiuksen huvilan ja stadionin rauniot, 
 Cecilia Metellan mausoleumi (konsuli Quintus Caecilius Metellus Creticuksen tytär ja kvestori Marcus Licinius Crassuksen vaimo), 
 kardinaali Francesco Caetanin linnoitettu kylä Castrum Caetani, 
 Akveduktien puisto (jossa on vielä keisari Claudiuksen, preetori Quintus Marcius Rexin Acqua Marcia sekä Felicen akveduktin jäännökset), 
 roomalainen hautamuistomerkki (Gaius Rabirius Postumus Hermodorus, Lucia Rabiria Demaris ja Isis-papitar Usia Prima), 
 Via Appian viidennen mailipylvään (quinti) kohdalla Quintilliusten kartanon rauniot (jonka rakennuttivat konsuliveljekset Sextus Quintillius Valerius Maximus ja Sexstus Quintillius Condianus), keskiaikaisen maatalon perustana oleva Casal Rotondo pyöreä mausoleumi sekä arkeologi Luigi Caninan muinaislöytöjensä marmorinpalasista kokoama seinämä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Roomalaiset tiet
Italian tiet
Silkkiuikku

Silkkiuikku (Podiceps cristatus) on uikkujen heimoon kuuluva töyhtöpäinen vesilintu.

Koko ja ulkonäkö 
Silkkiuikulla on pitkä kaula ja pitkä, ohut nokka. Kaula ja pää ovat valkeat edestä ja ruskeat takaa. Poskessa on oranssi läikkä ja päässä harja. Soidintanssi on näyttävä. Linnun pituus on 46–51 cm, siipien kärkiväli 59–73 cm ja paino 1 300–2 000 grammaa.

Silkkiuikun ääni: kakisteleva ”käk-käk-kä-kä-kä-kä-kä”, käheä parkuna ”köö-köö-köö” ja porsaan huutoa muistuttava röhkinä.

Vanhin suomalainen rengastettu silkkiuikku on ollut 6 vuotta 5 kuukautta 8 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut venäläinen, 19 vuotta 3 kuukautta.

Levinneisyys 
Pesii Euroopan ja Aasian järvissä ja vähäsuolaisilla merialueilla. Muuttaa Länsi- ja Etelä-Euroopan rannoille sulan veden perässä. Etelä-ja Keski-Suomessa paikoin yleinen, Lapissa harvinainen. Suomen pesimäkanta on noin 50 000 paria, Euroopan noin 300 000, Venäjän 100 000–1 000 000 ja Turkin 1 000–10 000 paria.

Lisääntyminen 
Silkkiuikun pesä on kelluvalla lautalla. Munia on 3–6 kappaletta, ja niitä haudotaan 25–29 päivää. Poikasten kuoriuduttua emo ruokkii niitä kaksi viikkoa ja kuljettaa poikasia selässään.

Ravinto 
Silkkiuikku syö kaloja (enimmäkseen särkiä), sekä selkärangattomia, kuten etanat kovakuoriaiset tms.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Luontoportti: Silkkiuikku (Podiceps cristatus)
Laji.fi: Silkkiuikku (Podiceps cristatus)
ITIS: Podiceps cristatus 
 Silkkiuikku Yleisradion viikon luontoäänenä
 Lammi, Esa 1989: Saariston haasteet ja uikkujen vastaukset. Johan Ulfvensin väitöskirjan esittely. - Lintumies 3/1989 s. 124–126. LYL.
 Ulfvens, Johan 1988: Comparative breeding ecology of the Horned Grebe Podiceps auritus and the Great Crested Grebe Podiceps cristatus: archipelgo versus lake habitats. - Acta Zool. Fennica 183: 1–75.
 Ulfvens, Johan 1989: Offshore breeding in the Great Crested Grebe Podiceps cristatus: two offshore areas examined in relation to an inshore area in western Finland. - Ornis Fennica 66: 112–116.
 Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Keuruu: Otava. ISBN 951-1-12663-6

Uikkulinnut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Heinätavi

Heinätavi (Spatula querquedula) on sorsien heimoon kuuluva lintulaji.

Koko ja ulkonäkö 

Heinätavi on 37–41 cm pitkä ja sen siipiväli on 53–59 cm. Juhlapukuisella koiraalla on ruskea pää ja silmän edestä pitkälle niskaan kulkeva valkoinen juova. Rinta on ruskea ja muodostaa selvän rajan valkoisen vatsan kanssa. Siivet ovat päältä vaaleanharmaat ja niissä on kaksi leveää valkeaa juovaa. Naaras on ruskeankirjava. Sillä on vaalea silmäkulmanjuova sekä vaalea täplä nokan tyvellä. Lisäksi kurkku on beigenvalkea.

Koiraan soidinääni on nariseva "krrrr", hieman kuin kamman pärisyttäminen. Naaran ääni on hiljainen, nenäsointinen, lyhyt kaakatus, joka on melko tavimainen.

Levinneisyys 
Heinätavia tavataan pesivänä suuressa osassa Eurooppaa sekä Aasian keski- ja itäosissa Tyynenmeren rannikolle saakka. Talvehtimisalueet sijaitsevat Afrikassa sekä Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Heinätavin kokonaiskannaksi arvioidaan 2,6–2,8 miljoonaa yksilöä.

Suomessa heinätavin levinneisyys painottuu Etelä- ja Keski-Suomeen. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin vuonna 2010 1 000–2 000 paria, mutta kannan koko voi vaihdella suuresti eri vuosien välillä. Vuoden 2010 uhanlaisuusarvioinnissa heinätavi luokiteltiin Suomessa vaarantuneeksi, kun se aiemmin oli luokiteltu elinvoimaiseksi. Heinätavi on Suomessa taantuva laji. Taantumisen syyksi epäillään muun muassa elinympäristöjen muutosta sekä metsästystä Suomen ulkopuolella. Lajin elinvoimaisuuden vaarantumisesta johtuen heinätavi on rauhoitettu Suomessa Ahvenanmaan alueella. Maailmanlaajuisesti heinätavi on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi.

Elinympäristö 
Heinätavi on pesimäympäristönsä suhteen vaatelias. Se elää rehevillä järvillä ja runsaskasvustoisimmilla merenlahdilla.

Lisääntyminen 
Heinätavi rakentaa pesänsä ruoikkoon tai sarojen, kortteiden ja muun kasvillisuuden kätköön. Naaras munii touko-kesäkuussa 8–10 kellertävää munaa ja hautoo niitä noin 22 vuorokautta. Heinätavin poikaset oppivat lentämään 5–7 viikon ikäisinä. Poikaset ovat monien muiden sorsalintujen tapaan pesäpakoisia, eli ne etsivät jo varhain itse oman ravintonsa, vaikka kulkevatkin poikueena naaraan seurassa.

Ravinto 
Heinätavi käyttää ravinnokseen veden pikkueläimiä ja vesikasvien siemeniä. Suomessa rehevillä vesillä tehdyn tutkimuksen mukaan heinätavit söivät 99-prosenttisesti eläinravintoa: kotiloita, surviaissääskien toukkia, vesisiiroja ja vesimittareita.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Heinätavi LuontoPortti -sivustolla
 
ITIS: Anas querquedula 

Lapasorsat
Kiljuhanhi

Kiljuhanhi (Anser erythropus) on tundrahanhen läheinen sukulainen, uhanalaisin hanhilaji koko Euraasiassa. Kaikkialla kanta pienenee hälyttävästi. Maailmankannaksi arvioidaan enää noin 25 000 yksilöä. Pohjoismaiden (Norja, Suomi, Ruotsi) pesimäkannaksi arvioitiin vuonna 2009 noin 20 paria, Suomesta ei ole tehty pesimälöytöjä vuoden 1995 jälkeen. Meneillään on monia istutusprojekteja, ja suurin osa eteläisessä Pohjolassa tavattavista kiljuhanhista lienee näistä kokeiluista lähtöisin.

Koko ja ulkonäkö 
Kiljuhanhi on noin 53–66 cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 115–135 cm. Kiljuhanhi on yleisväriltään ruskehtava. Se muistuttaa tundrahanhea, mutta kiljuhanhella on keltainen silmärengas, ja sen valkoinen otsakilpi ulottuu päälaen etuosaan asti. Lisäksi kiljuhanhen nokka on pienempi ja siinä on aina punertavaa väriä. Kiljuhanhen höyhenpuku on hyvin tumma, mutta sen mustat vatsalaikut ovat pienemmät kuin tundrahanhella.

Vanhin suomalainen rengastettu kiljuhanhi on ollut vähintään 3 vuotta, 10 kuukautta ja 30 päivää vanha.

Levinneisyys 
Kiljuhanhi pesii Aasian ja Fennoskandian pohjoisosissa. Talvehtivana sitä esiintyy Euroopan kaakkoisosissa, Lähi-idässä sekä Itä-Aasiassa, ja esimerkiksi Jangtsejoen vesistön Dongtingjärven seudulla on havaittu suuria parvia. Linnut levähtävät usein Kazakstanissa, missä niitä on metsästetty massoittain. Talvehtimis- ja muuttoreittien metsästystä pidetään nykyisin kiljuhanhien suurimpana uhkana.

Kiljuhanhen maailmanlaajuiseksi kannaksi on arvioitu 28 000–33 000 yksilöä.

Elinympäristö 
Kiljuhanhen pesimäympäristöä ovat suot ja tunturiylänköjen pikkujärvet paju- ja koivuvyöhykkeellä.

Lisääntyminen
Kiljuhanhi pesii touko-kesäkuussa. Naaras munii vesistön läheisyydessä olevaan pesäkuoppaan 4–7 munaa ja hautoo niitä 25–28 vuorokautta. Poikaset ovat lentokykyisiä 35–40 vuorokauden ikäisinä. Perhe pysyy yhdessä seuraavaan kevääseen asti.

Ravinto
Kiljuhanhi käyttää ravinnokseen ruohokasveja, kasvinosia ja viljaa.

Suojelu 
1900-luvun alussa Pohjoismaissa pesi tuhansia kiljuhanhipareja, vuonna 2011 pareja oli noin 20. Laji rauhoitettiin Suomessa 1969. WWF:llä on kiljuhanhityöryhmä. 1980-luvulta alkaen kiljuhanhia on kasvatettu tarhoissa ja istutettu luontoon sekä Suomessa että Ruotsissa, jonne on syntynyt pysyvä kanta. Suomessa istutuksia kokeiltiin 2000-luvun alussa, mutta kokeilu epäonnistui. Vuonna 2009 aloitettiin uusi kokeilu, jossa mukana oli kiljuhanhen poikasia ja niille emoiksi valkoposkihanhia. Isutuksia on kuitenkin kritisoitu muun muassa alkuperäisen populaation geneettisen perimän puhtauden vaarantaviksi ja eri hanhilajien välistä ristetytymistä edistäviksi. Lajin eri suojelutoimet ovat kannattaneet, sillä 2010-luvulla lajin yksilömäärä on ollut nousussa.

Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Kiljuhanhen ohjeellinen arvo on 6 391 euroa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 WWF Suomi: Kiljuhanhi 
 Metsä.fi: Kiljuhanhi 
 Portal to the Lesser White-fronted Goose 
 Tietoa kiljuhanhesta
 
LuontoPortti: Kiljuhanhi (Anser erythropus)
ITIS: Anser erythropus 

Hanhet
Uhanalaiset linnut
Merihanhi

Merihanhi (Anser anser) on isokokoinen ja yleinen hanhilaji ja kesyn hanhen kantamuoto.

Koko ja ulkonäkö 
Merihanhi on suurikokoinen harmahtava hanhi, jolla on iso pää ja kolmiomainen aprikoosinvärinen nokka. Koivet ovat vaaleanpunaiset. Siiven vaaleanharmaa etuosa on lentävän linnun hyvä tuntomerkki. Pituus 74–84 cm, siipien kärkiväli 160 cm, paino 2,5–6 kg. Ääni on voimakas, kimeähkö ja käheähkö kaakatus.

Vanhin suomalainen rengastettu merihanhi on ollut 11 vuotta 2 kuukautta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin oli belgialainen hanhi, 23 vuotta 7 kuukautta.

Levinneisyys 
Merihanhi pesii koko Euroopassa Lapista Espanjaan ja Bulgariaan, ja siitä itään aina Kiinaan asti. Suomessa merihanhi pesii saaristossa, sisämaassa vain joillakin järvillä. Pesimäkantamme oli 1990-luvun lopulla 1 400 paria, mutta vuoden 2010 kannanarvio on 5 000-6 000 paria. Suomalaiset merihanhet ovat muuttolintuja, jotka saapuvat keväällä maalis-huhtikuussa, ja lähtevät talvehtimisalueilleen Länsi- ja Etelä-Eurooppaan sekä Pohjois-Afrikkaan syyskuussa. Loppukesällä hanhet kerääntyvät suuriksi parviksi sekä sulkimaan että ruokailemaan sopiville merenlahdille. Liminganlahti on merihanhille merkittävä pesimäpaikka. Kemiön Sjölaxissa laiduntavat Suomen suurimmat parvet, mm. 5 500 yksilöä 12.8.1998.

Euroopassa pesii 50 000 – 60 000, Venäjällä 8 500 – 13 000 ja Turkissa 200 – 1 000 paria.

Elinympäristö 
Rannikot, kosteikot, järvet, suot ja avoimet pellot. Pesii tavallisesti osittain metsäpeitteisillä pienehköillä luodoilla, usein lokkiyhdyskunnissa.

Lisääntyminen 
Pesä on luodon keskiosissa, usein katajapensaan suojassa. Merihanhi munii 5–6 kermanväristä munaa. Muninta alkaa Lounais-Suomen saaristossa jo huhtikuussa. Naaras hautoo 4 viikkoa. Koiras pysyttelee pesimäluodolla tai sen välittömässä läheisyydessä koko haudonta-ajan. Poikaset ovat pesäjättöisiä ja molemmat emot hoitavat niitä. Lentokykyisiä poikaset ovat 8 viikon ikäisinä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Blomqvist, R. & Tenovuo, Rauno 1980: Merihanhen pesimisestä Saaristomeren luoteisosassa.-Suomen Riista 28:25-29.
 Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Keuruu: Otava. ISBN 951-1-12663-6

LuontoPortti: Merihanhi (Anser anser)
ITIS: Anser anser 
Ääntä, Äänen metadata Macaulay Library

Hanhet
Seulonnan keskeiset artikkelit