Suomen tataarit

Suomen tataarit (,  - myös yleisesti nimellä Volgan turkkilaiset) on noin 600–700 hengen etninen vähemmistö, joka muodostui 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun aikana, kun Venäjän keisarikunnan Nižni Novgorodin kuvernementista lähtöisin olevat misäärikauppiaat asettuivat maahan. Tataarit kuuluvat turkkilaisiin kansoihin, harjoittavat islaminuskoa ja puhuvat äidinkielenään tataaria eli ”Volgan turkkia”. Suomessa heillä on oma seurakuntansa sekä kulttuuriyhdistyksiä. Järvenpäässä on yhteisön rakentama puinen moskeija. Perinteisen kauppiasammatin lisäksi tataareja on maassa nähty muun muassa urheilijoina, yrittäjinä, taiteilijoina ja virkamiehinä. Tataarikulttuurin tunnisteita on esimerkiksi ruokalaji nimeltään pärämäç.  

Tataarien identiteetti on Suomessa kokenut eri vaiheita. 1900-luvun ajan he paljolti yrittivät välttää termiä tataari, koska sitä pidettiin venäläisperäisenä haukkumanimenä. Suomen yhteisö tunnistautuikin aluksi uskontonsa kautta ja kun Turkin tasavalta perustettiin, innostui myös kyseinen turkinsukuinen Volgan kansa kutsumaan itseänsä ”turkkilaisiksi”; välillä erottautuen Anatolian turkkilaisista nimillä ”Volgan turkkilainen”, ”pohjoisen turkkilainen”, tai jopa samaistuen muinaisiin kiptšakkeihin. He saivat lopulta paljon vaikutteita Turkista. Nykypäivänä tataari-termi on taas vakioitunut, vaikkakaan ei ilman yhteisön sisäisiä erimielisyyksiä.    

Tataarit ovat Suomen ensimmäinen muslimiväestö. Heidät luokitellaan yhdeksi maan kansallisista vähemmistöistä.    

Yhteisö on omasta mielestään säilyttänyt kulttuurinsa hyvin. Samanaikaisesti kuitenkin huolia sen tulevaisuudesta on ilmaistu sittemmin lisääntyneiden ”seka-avioliittojen” myötä.

Historia

Ensimmäiset muslimit Suomessa 
Suomen suuriruhtinaskunnassa palveli Venäjän vakinaisen armeijan joukko-osastoihin kuuluvia muslimisotilaita 1800-luvulla. Kyseisistä sotilaista löytyy merkintöjä vuodesta 1836. He olivat todennäköisesti enimmäkseen Kazanin tataareja ja baškiireja, joita oli ollut mukana myös Tallinnan piirityksen kasakkajoukoissa, isovihan ja pikkuvihan miehityksissä sekä Kustaan sodassa.

Muslimisotilaiden lisäksi Suomessa tiedetään oleskelleen hengellisiä johtajia kuten esimerkiksi Viaporin mullahina vuosina 1866-1906 toiminut Izzätulla Timergali (Timur Galejeff).

Kauppiaiden muuttoaalto 

Tataarien muutto Suomeen eli silloiseen suuriruhtinaskuntaan tapahtui 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun välisenä aikana. Perimätiedon mukaan ensimmäisten joukossa oli Hasan Hamidullan isoisä nimeltään Hamidulla, joka saapui Pietarista Viipuriin vuonna 1868. Myös Samaletdin Yusuf ja Alautdin Salavat on nimetty aikaisimpiin tataarikauppiaisiin maassa. Viimeinen tataarien muuttoaalto oli 1920-luvulla, jolloin he järjestivät perheitään maahan.

Kyseiset kauppiaat olivat pääasiassa Venäjän keisarikunnan Nižni Novgorodin kuvernementin Sergatšin piirikunnan kylien misäärejä. (Misäärit ovat Kazanin tataarien rinnalla toinen Volgan tataarien pääryhmä.) Suomeen saapuneista tataareista yli puolet muutti yhdestä ainoasta kylästä (Aktuk) ja lähes kaikki muut sen lähiympäristöstä. Samoina aikoina tuli myös joitain muita turkkilaisia heimonveljiä, kuten baškiireja ja kazakkeja. Kotiseuduillaan misäärit toimivat kesäisin maanviljelijöinä. Toimeentulon ollessa niukkaa muina aikoina he hankkivat lisätienestiä kauppiaina ja myivät lähinnä kankaita, turkiksia, vaatteita ja saippuaa. Kauppamatkat ulottuivat aluksi Pietariin, lopulta myös Suomeen.

Ensi alkuun Suomi oli kyseisille misääreille vain uusi alue, jossa tehdä kauppaa. 1880-luvun alussa heitä nähtiin maassa jo useita kymmeniä kerrallaan parin kuukauden jaksoissa. Kauppamatkat olivat alkaneet muodostua säännöllisiksi Riihimäen rautatien valmistuttua vuosia aikaisemmin, ja kun vuonna 1891 radat ulottuivat jo muun muassa Ouluun asti, alkoi sinne ja Kemiin ilmestyä tataarikauppiaita. Aluksi he palasivat kotikyliinsä ansaittuaan tarpeeksi, mutta kun kävi ilmi, että Suomessa oli tarjolla paremmat elinkeino-olot, tataarit alkoivat asettua maahan pysyvämmin. Suomalaisten suhteellisen hyvä vastaanotto vaikutti myös asiaan. Monet Suomeen saapuneet tataarit asettuivat aluksi Viipuriin, mutta kaupungin Neuvostoliittoon liittämisen jälkeen he muuttivat pääsääntöisesti Helsinkiin, Turkuun ja Tampereelle, jossa tataareja asui jo entuudestaan.

Tataarien maassa harjoittama kulku- ja torikauppa muuttui pian hallikaupaksi. Useat heistä olivat aluksi asettuneet esimerkiksi Viipurin Repolan kauppahalliin, jossa he myivät puuvillatuotteita, silkkikankaita, mattoja sekä turkiksia. Myös muun muassa Terijoki oli ennen neuvostoaikaa tärkeä kaupankäyntipaikka. Tampereella puolestaan kangaskauppa oli pääasiallinen tulolähde. Monet tataarit perustivat oman liikkeen.

Perheiden järjestäminen maahan 

Venäjän 1917 vallankumouksen jälkeen iso osa Suomeen asettuneista tataarikauppiaista alkoi järjestää perheitään maahan. Tämä kuitenkin onnistui yleensä vasta vuodesta 1921 eteenpäin, koska Venäjän ja Suomen raja oli enimmäkseen kiinni Tarton rauhaan saakka. Itsenäiseen Suomeen muuttoa havittelevien tataarien piti anoa viisumia Moskovan tai Pietarin edustustoista. Apua saatiin muun muassa professori Yrjö Jahnssonilta, jolla oli hyödyllisiä suhteita. Perheenjäsenten muuttoaalto Suomeen oli mahdollista käytännössä vuoteen 1929 saakka. Tämän jälkeen heitä tuli joko laittomasti tai suuria lunnaita vastaan.

Tataareja Virosta 
1920-lukuun mennessä Tallinnaan, Narvaan, Jõhviin ja Rakvereen oli muuttanut yhteensä noin 200–300 tataaria. Monet heistä tulivat sieltä moottorivenekyydeillä Suomeen vuonna 1943. He ilmoittautuivat poliittisiksi pakolaisiksi ja osa tavoitteli pääsyä Suomen sotajoukkoihin. Heidän suosittelijoinaan toimi Samaletdin-suku, imaami Weli-Ahmed Hakim ja kauppias Ymär Abdrahim. Pakkopalautusten pelossa ja Suomen epävarmojen olosuhteiden vuoksi monet Viron tataareista sekä jotkut Suomen tataareista jatkoivat matkaa Ruotsiin ja etenkin Suur-Tukholman alueelle. Ennen heidän tuloansa ei Ruotsissa tiedetä asuneen kuin yksi tataari, nahkuri Ibrahim Umarkajeff. Vuonna 1949 Ruotsiin asettuneet tataarit perustivat yhdistyksen, jonka nimi oli aluksi Turk-Islam Föreningen i Sverige för Religion och Kultur (’Ruotsin turkkilais-islamilainen uskonto- ja kulttuuriyhdistys’), myöhemmin lyhyemmin Islam Församlingen i Sverige (’Ruotsin islamilainen seurakunta’). Yhdistys ylläpiti hautausmaata Tukholman eteläosassa. Yhteisön jäsenistö alkoi hiipua 1960–1970-luvuilla.

Suomen kansalaisuus 
Suomen itsenäistyttyä monet maassa oleilleet tataarit pyrkivät hankkimaan kansalaisuuden. Silti vielä vuonna 1939 noin puolet heistä oleskeli maassa Nansen-passilla. Tähän vaikutti muun muassa se, että Suomen valtio vaati heitä todistamaan vähintään viiden vuoden mittaisen yhtäjaksoisen maassa olon sekä todistamaan pystyvänsä elättämään itsensä ja perheensä. Niiden todistaminen helpottui vasta toisen maailmansodan jälkeen. Ensimmäisenä tataarina Suomen kansalaisuuden sai Sadik Ainetdin vuonna 1919. Hänen passinsa on Kansallisarkistossa.

Yhteydet kotiin 
1900-luvun alkuun mennessä Leningradiin oli muodostunut paljolti Nižni Novgorodin alueen misääreistä koostuva yhteisö. Osa heistä saapui Suomeen ja osa jäivät kaupunkiin. Tataarit Suomessa pitivät yhteyksiä heidän ja kotikyliensä sukulaisten kanssa tiedettävästi aina 1930-luvulle, liikkuen rajan yli laittomasti 1920-luvun ajan. Yhteydet lopulta katkesivat kiristyneen rajavalvonnan seurauksena. Tätä ennen he olivat myös avustaneet Pietarin misäärejä lähettämällä heille rahaa kuriirin kautta; esimerkiksi Ymär Sali, Zinnetullah Ahsen Böre ja Camaletdinin veljekset. Henkilökohtaisesti avustettiin etenkin teologi Musa Bigieviä. Hänen joutuessa pidätetyksi Moskovassa lähetti Suomen yhteisö vuonna 1923 Turkin hallinnolle kirjeen pyytäen apua hänen vapautuksessa ja vuonna 1930 oli myös pyrkimys saada hänet maahan.

Suomen tataariyhteisö alkoi uudelleen luomaan yhteyksiä Venäjän puolelle 1960-1970 taitteen jälkeen saadessaan tataarilaisia vieraita Neuvostoliitosta ja lopulta päästessään itsekin matkaamaan rajan toiselle puolen.

Uskonnollinen järjestäytyminen 
Vuonna 1915 perustettu Helsingin musulmaanien hyväntekeväisyysseura oli ensimmäinen Suomessa rekisteröity tataariyhdistys ja samalla myös maan ensimmäinen islaminuskoisia edustanut yhdistys. Uskonnonvapauslaki tuli voimaan 1922, ja tataarit perustivat Suomen muhamettilaisen seurakunnan vuonna 1925. Suomesta tuli täten ensimmäinen länsimaa, jossa muslimit saivat virallisen tunnustuksen. Vihkimisoikeuden tataarit saivat kuitenkin vasta vuonna 1932, koska Turun arkkihiippakunnan tuomiokapituli oli kyseiset anomukset aikaisemmin hylännyt. Syynä oli moniavioisuuden pelko, vaikka sitä ei tataarien keskuudessa harjoitettu. ”Muslimien” ja ”islamilaisen” sijaan Suomessa oli tuohon aikaan tapana puhua ”muhamettilaisista” ja ”musulmaaneista”. Vuodesta 1963 seurakunta on toiminut nimellä Suomen Islam-seurakunta.

Myös muualla Suomessa kokoonnuttiin uskonnollisissa merkeissä. Vuonna 1942 perustettiin Tampereen Islamilainen Seurakunta, ja Järvenpäähän valmistui samana vuonna puinen moskeija.

Tataariyhteisöstä tehtiin ensimmäinen pyhiinvaellusmatka Mekkaan 1920-luvulla.

Kulttuurinen järjestäytyminen 
Kulttuurinsa turvaamiseksi ja edistämiseksi tataarit ovat Suomessa perustaneet useita yhdistyksiä. Muun muassa vuonna 1935 perustettiin sekä Helsingissä toimiva Suomen turkkilaisten seura että Tampereen Turkkilainen Yhdistys, ja kaksi vuotta myöhemmin Turun Turkkilais-Tataarilainen Yhdistys. Järjestöt ovat pääsääntöisesti keskittyneet kielen opetukseen, kulttuuritapahtumien järjestämiseen ja julkaisutoimintaan. Myös tataarien seurakunta on järjestänyt kielikursseja, ja vuoteen 1969 asti Helsingissä toimi tataarien oma koulu, ”turkkilainen kansakoulu”.

Identiteetti Suomessa

Tausta 

Suomen tataarit ovat aina olleet tiivis ja paljolti toisensa tunteva yhteisö, jonka juuret johtavat pitkälti samoille alueille. Silti heidän keskuudessaan on käyty kiistoja identiteetin määrittelystä, etenkin 1900-luvun aikana. Konfliktissa on ollut kyse lähinnä ”turkkilaisuudesta” ja ”tataarilaisuudesta”, eli toisin sanoen enimmäkseen kansan etnonyymistä.

Ennen tataarien saapumista Suomeen käytiin jo keskustelua siitä, että pitäisikö kyseisten 'Volgan turkkilaisten' käyttää itsestään nimitystä tataari. Vaikkakin kyseessä on muinainen termi joka on todettu tavalla tai toisella osaksi kyseisen kansan muodostumisen historiaa, omaa sen nykyisen käytön tausta etnonyyminä eri merkityksen; alun perin kaikki Venäjän keisarikunnassa asuneet turkinkieliset kansat nimettiin "tataareiksi", vaikka he itse eivät nimeä käyttäneet. Volgalaiset tunnistivat itsensä vielä 1800-luvun toisella puoliskolla joko yleisesti muslimeiksi (möselman), turkkilaisiksi bolgaareiksi (bolğarlar), tai vaihtoehtoisesti Kazanin tataarit erikseen kazanilaisiksi (kazanlı) ja misäärit omalla etnonyymillään (mišär tai meštšerjaki - ja osa heistä tiedettävästi myös nimellä nogai). Vaikka tataareista puhuttaessa viitataan nykyään lähinnä volgalaisiin omana kansana, on se siitä huolimatta yleistermi. (Esimerkki: Krimin tataarit). Englantilainen kielitieteilijä Arthur Lumley Davids kirjoitti että yleistermeistä Turk olisi sopivampi kuin Tatar. 

Suomessa tataarit tunnistivat itsensä alkuaikoina lähinnä uskontonsa kautta (muhamettilainen/musulmaani). Termiä tataari pidettiin yhteisön keskuudessa venäläisenä haukkumanimenä ja halu päästä siitä eroon voimistui Turkin tasavallan perustamisen jälkeen (1923), jolloin kyseiset turkinsukuiset maassa alkoivat kutsua itseänsä yleisesti "turkkilaisiksi", "pohjoisen turkkilaisiksi" tai juuriinsa viitaten, "Volgan turkkilaisiksi". (Myös muinaisten kiptšak-turkkilaisten nimeen vedottiin). Turkista, eli ensimmäisestä heidän näkemästään itsenäisestä "turkkilaisesta valtiosta" muodostui täten omanlainen identiteetin kiinnekohta. (Turkkilaisten kansojen yhtenäisyyttä edustava aate panturkkilaisuus oli lisäksi vaikuttava tekijä tuona aikana).

Monet Venäjän turkkilaiset päätyivät muuttamaan Turkkiin. Suomen yhteisön keskuudessa muun muassa yrittäjä Zinnetullah Ahsen Börestä tuli Turkin kansalainen; toivoen samalla että muutkin liittyisivät ”suurturkkilaiseen kansaan". Kaikki eivät kuitenkaan innostuneet yhtä paljon ”Turkin turkkilaisuudesta”. Osa heistä pysyi edelleen toiveikkaana, että heimonveljet Venäjällä saisivat perustettua oman itsenäisen valtion, jota oli hetkellisesti edustanut Idel-Ural (1918). Kiinnostus oli lähtenyt liikkeelle maassa vierailleista hankkeen johtavista henkilöistä sekä suomalaisista aktivisteista, jotka olivat perehtyneet turkkilaisiin kansoihin ja reunavaltiopolitiikkaan. Tataariaktivistit Sarif Daher ja Hasan Kanykoff olivat mukana perustamassa Etuvartiokansojen klubia, jonka tarkoitus oli auttaa Venäjän vähemmistökansoja ja luoda heidän ja Suomen välillä yhteistyötä.

Vaikutus kulttuuriin 

Atatürkin reformien perässä tataariyhteisö korvasi arabialaiset aakkoset latinalaisilla. Turkin kieltä pidettiin yhteisön keskuudessa omanlaisena sivistyskielenä, ja tataarit pyrkivät osittain ääntämään ja kirjoittamaan kieltään Turkin tyyliin. Esimerkiksi henkilönimissä tataareille tuttu ä-äänne merkittiin usein Turkin tapaan E-kirjaimella (Ahsän → Ahsen). Yhteisön nuorille opetettiin Turkin kieltä äidinkielen ohella, johon he viitattasivat yleensä "Turkin kielenä" tai "Volgan turkkina". Tataarien yhdistykset myös käyttivät nimeä turkkilainen eikä tataari.

Nykypäivä 
Nykyisin tataari-nimeke on vakioitunut kyseisille volgalaisille, niin Suomessa kuin Venäjän puolella. Turkin vaikutuksen aikakauden jälkeen alkoi syntyä uusi yhteys "tataarilaisiin juuriin", kun Venäjän puolelta saapui ensimmäisiä tataarivierailijoita 1960-1970 taitteessa. Suomen yhteisö itsekin pääsi matkaamaan Kazaniin ja hieman myöhemmin myös esivanhempiensa synnyinalueille. Tämän lisäksi mahdollisesti halu lopulta erottua Suomeen saapuneista Turkin turkkilaisista vaikutti asiaan.

Termin uudelleen käyttöönotto aiheutti kuitenkin vahvoja erimielisyyksiä; tataariin viitattiin edelleen venäläisenä haukkumanimenä. Tatarstanissa on kansallismielinen ryhmittymä "bolgaristit", jotka tukevat teoriaa, minkä mukaan kyseinen kiptšak-bolgaarilaista turkin kieltä puhuva väestö olisi muinaisten bolgaarien jälkeläisiä. He kieltäytyvät yleistermistä tataari ja kutsuvat itseään Volgan bolgaareiksi (İdel-Ural Bolğarları).

Kaikki aikaisemmin tataariksi kutsutut kansat eivät nimeä enää käytä (esim. ”Kaukasian tataarit” → azerit, ”vuoristotataarit” →  karatšait ja balkaarit).

Tataarit Suomen sotilaina 

Tataariyhteisön jäseniä osallistui talvi- ja jatkosotaan yhteensä 156 henkeä. Kymmenen heistä kaatui rintamalla ja 26 haavoittui. Haavoittuneista 7 vammautui pysyvästi. Lottina työskenteli sotien aikana 21 tataarinaista. Kaatuneet sotilaat ikuistettiin tataarien seurakunnan talon seinään kiinnitettyyn muistolaattaan vuonna 1987. Sodassa kaatuneita on muistettu myös Helsingin islamilaisella hautausmaalla.

Suomen sisällissotaan tataareja ei tiedettävästi osallistunut. Venäjän sisällissodassa tataareja oli sekä valkoisten että punaisten puolella. Tataaribolševikki Mirsaid Sultan-Galijev pyrki yhdistämään sosialismin ja tataarien nationalismin.

Tataarien vastaanotto Suomessa 
Ajoittain Suomeen tulleita tataarikauppiaita syytettiin verojen välttelystä ja kaupan harjoittamisesta ilman lupia. Suhtautumisen koettiin kokonaisuudessaan kuitenkin olevan myönteisempää kuin Venäjällä, mikä lienee yksi syy maahan asettumiselle.

On tiedossa kaksi vakavampaa yhteisöön kohdistunutta välikohtausta: Vuonna 1942 rintamalta lomalla oleva sotamies Siadetdin Samlihan käveli ystävänsä kanssa ilta-aikaan kadulla Helsingissä, puhuen äidinkieltään, kun Samlihan ammuttiin kuoliaaksi. Ampujaa ei koskaan tavoitettu. 1990-luvun alussa Tampereella puolestaan heitettiin palopommi tataarikotiin.

Ainakaan yksittäisten yhteisön jäsenten haastattelujen perusteella Suomessa ei muutoin ole esiintynyt varsinaista syrjintää, kouluaikojen ajoittaisten ”tattari”-nimittelyjen lisäksi.

Poliittiset pakolaiset tataarien keskuudessa 

Idel-Ural-valtion itsenäisyyshaaveiden kariuduttua vuonna 1918 alkoi Suomeen tulla hankkeen johtajia poliittisina pakolaisina. He olivat Yusuf Akçura, Ayaz Ishaki, Musa Bigiev, Zeki Velidi, Sadri Maksudi, Alimcan Idris, Abdullah Battal ja Pietarin entinen imaami Lutfi Ishaki. Idris ja Battal jäivät Suomeen pitemmäksi aikaa. He toimivat yhteisön opettajina ja kulttuurivaikuttajina, mutta muut jatkoivat pian matkaa eteenpäin, lähinnä Saksaan, Ranskaan tai Turkkiin. Osa kuitenkin palasi myöhemmin Suomeen. Palaajiin kuului Ayaz Ishaki, jolle Tampereen tataariyhteisö järjesti vuonna 1937 tapahtumatäytteisen helmikuun, joka sisälsi esimerkiksi teatteriesityksen Tampereen Teatterissa. Ishaki vuorostaan järjesti vuonna 1938 Idel-Uralin muistojuhlat Varsovassa, johon osallistui Suomen tataariyhteisön jäseniä.

Akateeminen kiinnostus tataareja kohtaan Suomessa 
Tataarit ovat olleet monen suomalaisen kielentutkijan mielenkiinnon aiheena. Misäärejä tarkemmin tutkineet ovat etenkin Martti Räsänen ja Heikki Paasonen. Muita uteliata oli Matthias Alexander Castrén, August Ahlqvist ja Gustaf John Ramstedt, joista Ramstedt jopa antoi lapsilleen osittain ”tataarilaiset nimet”.

Kulttuuri

Uskonto 

Tataarit ovat sunnalaisia muslimeja. Uskoaan he harjoittavat oman seurakuntansa, Suomen Islam-seurakunnan kautta, jonka niin sanottu päärakennus sijaitsee Helsingissä Fredrikinkadulla. Seurakunnalla on myös puinen moskeija Järvenpäässä. Tampereen tataareilla on erillinen seurakunta, jonka tilat ovat Hämeenkadulla. Tataarien islam-rakennuksessa käy rukoilemassa muitakin muslimeja, mutta jäseneksi otetaan vain tataarit tai heidän puolisonsa kolmen vuoden koeajan jälkeen. Jäsenen pitää osata tataarin kieltä.

Tataarien muslimiyhteisö on pitänyt Suomessa matalaa profiilia ja heidän harjoittamaa islamia on kutsuttu "liberaaliksi islamiksi". Seurakunnan entinen puheenjohtaja, asianajaja Atik Ali puolestaan kuvailee, että heidän islamia voi kutsua maltilliseksi lähinnä jos sitä vertaa ääriliikkeisiin, mutta muutoin tataarit hänen mukaansa harjoittavat samaa "yhtä ja oikeata islamin uskoa". Hartaampia muslimeja löytyy tataarien varttuneimmasta sukupolvista kun taas nuoremmat nojaavat enemmän äidinkieleen ja kulttuuriinsa yleisesti identiteetin määrittelyssä. Tutkija Harry Halén on kirjoittanut aiheesta muun muassa seuraavasti; "Volganturkkilaisten (tataarien) islam joutui jo varhain sopeutumaan venäläisten herruuteen ja on siis aina ollut hyvin maltillista, toisin kun esimerkiksi Kaukasiassa, jossa on esiintynyt jyrkkiä ääriliikkeitä".

Tataariyhteisöstä on tehty pyhiinvaelluksia Mekkaan aina 1920-luvulta. Koraanista ensimmäinen suomenkielinen käännös julkaistiin tataarilaisen yrittäjän Zinnetullah Ahsen Bören puolesta vuonna 1942. Samoihin aikoihin toinen tataariyrittäjä Hasan Hamidulla puolestaan jakoi näköispainosta koraanista islaminuskoisille sotavangeille Suomessa ja Saksassa.

Helsingin seurakunnan ulkomaisia vieraita ovat olleet muun muassa Tunisian presidentti Habib Bourguiba, Tatarstanin presidentti Rustam Minnihanov ja Turkin presidentti (silloinen pääministeri) Recep Tayyip Erdoğan. Seurakunnassa on toiminut myös muualta tulleita imaameja, kuten krimintataari Abdurrahman Kaya ja Anatolian turkkilainen Enver Yıldırım. Vuonna 2020 Suomen Islam-seurakunnan imaami on venäläissyntyinen Ramil Belyaev ja hallituksen puheenjohtaja pankkiuran tehnyt ekonomisti Gölten Bedretdin, joka on samalla seurakunnan ensimmäinen naisjohtaja.

Kieli 

Tataarin kieli luokitellaan kiptšakkilaisten kielten kiptšakkilais-bolgaarilaiseen alaryhmään. Misäärit ja täten samalla Suomen tataarit (Finlandiyä tatarları) puhuvat kielen läntistä murretta eli misääriä. Se eroaa hieman Kazanin tataarien murteesta, joka on samalla tataarin kirjakieli. Näiden murteiden eroa kuvaa esimerkiksi kirjain Ğ, jota kazanilaiset käyttävät, kun taas misääreiltä se puuttuu (esim. Ğabdulla → Abdulla). Suomen yhteisön erottaa muista volgalaisista myös siinä, että he eivät käytä kirjainta X, eli niin sanottua "kurkku H:ta".

Suomen kieli on vaikuttanut paikallisten tataarien kielen ääntämiseen. Ensimmäisen sukupolven misäärit puolestaan olivat asuneet kotiseuduillaan hajanaisesti venäläisten kanssa ja omaksuneet venäläisiä lainasanoja puheeseensa. Tataari itsessään on saanut vaikutteita arabian-, persian-, venäjän, ja uralilaisista kielistä, sekä suomentataarit erikseen myös Turkin kielestä. Ulkopuolisista vaikutteista huolimatta on misäärien puhuman murteen sanottu ääntämykseltään ja rakenteeltaan paljolti muistuttavan kiptšakkikielten alkumuotoa.

1900-luvun vaihteeseen saakka tataarit käyttivät kirjakielenään Volgan türkiä, joka tunnetaan myös tataarin vanhana kirjakielenä. He kirjoittivat tuohon aikaan sitä arabialaisin aakkosin. 1930-luvulta eteenpäin alettiin siirtyä latinalaiseen kirjaimistoon Turkin kielireformin vaikuttamana, mutta myös samanaikainen Neuvostoliiton heimolaisten latinalaistamisliike (janalif) vaikutti asiaan. 1950-lukuun mennessä Suomen tataarien julkaisut olivat suurimmaksi osaksi siirtyneet uuteen kirjaimistoon. Siirtymävaiheen aikana käytettiin vielä molempia samanaikaisesti. Lasten opetuksessa siirryttiin uuteen kirjaimistoon 1960-luvulla. Kaikki eivät kuitenkaan kannattaneet kyseistä muutosta. Osa uskoi arabialaisesta kirjaimistosta luopumisen vaikuttavan negatiivisesti uskonnolliseen identiteettiin.

Venäjällä tataarit kirjoittavat nykyään kyrillisesti, joskin pyrkimyksiä saada latinalainen kirjaimisto käytöön on tehty aina Neuvostoliiton hajoamisesta. Kyrillisen kirjaimiston ohella on kuitenkin rajallisessa käytössä oleva vuonna 2012 omaksuttu latinalainen versio.

Suomentataarin kielinäyte:

Nimet

Sukunimet 
Tataarilainen sukunimi on yleensä jonkun esi-isän nimi, jossa on perässä venäläinen pääte. Sukunimet tulivat käyttöön tataareilla 1800-luvun lopulla. Tätä ennen oli käytössä etunimi + patronyymi, eli isännimi. Suomeen saapuneet tataarit omaksuivat venäläiseen passiin merkityn isännimen sukunimekseen. Kyseiseen aikaan patronyymejä merkittiin samoin miten sukunimiä nykyään, eli ov/ev/in. (Esimerkiksi Zinnätulla Imadutdininpoika = Zinnätulla Imadutdinov). Edellä mainitun isännimi olisi nykyisen käytännön mukaan Imadutdinovitš, ja sukunimi Imadutdinov. Venäjältä tulleiden tataarinaisten isännimiä ei oltu eroteltu sukupuolen perusteella (ova/eva/ina). Suomessa venäläiset päätteet otettiin sukunimistä pois yleensä itsenäisyyden aikoihin. Pääsyyksi on oletettu pyrkimys välttyä sen ajan niin sanotulta ”ryssänleimalta”. Myös Venäjän puolella osa tataareista on käyttänyt sukunimeä ilman venäläistä päätettä, joskin yleensä epävirallisissa merkeissä, kuten taiteilijanimenä. (Tukayev -> Tukay). Venäjällä on virallisessa käytössä venäläistetty versio nimestä, joka usein eroaa tataariversiosta. Tataarin kielellä patronyymit merkitään ulı (poika) ja kızı (tytär).

Suomessa tataarinimien oikeinkirjoitus on kokonaisuudessaan kirjavaa.

Etunimet 
Tataarinimet ovat pääsääntöisesti arabialais-, persialais- ja turkkilaisvaikutteisia. 1900-luvun alkuun saakka nimet olivat paljolti suoraan uskontoon viittaavia ja monesti kaksiosaisia. Miesten nimet usein loppuivat joko -ulla (Allah), -din (uskonto) tai -can (sielu; laus. d͡ʒan). Esimerkkinä: Sämiulla, Ähmätdin, Möhämmätcan. Naisten nimiä oli muun muassa Şämsekamär, Häbibcamal, Gölbanu. Myöhemmiten on ollut suosiossa nimiä kuten Arif, Timur, Nail, İldar - Aynur, Nilgün, Pervin, Güzel. Myös joitain eurooppalaisia nimiä on tullut käyttöön. Tataareilla on yleensä vain yksi etunimi.

Tataarin kielessä useasti toistuva Ä-äänne on ollut tapana Suomen yhteisön keskuudessa merkitä kuten Turkissa, eli E-kirjaimella. (Venäjällä kyrillinen kirjain Ə). Sittemmin on otettu käyttöön myös Ä-kirjain.

Taide

Runous 

Tataarien kansallisperinteeseen kuuluu runous. Misääreillä se on yleensä haikeaa, kotiseuduista ja kurjista ihmiskohtaloista kertovaa. Suomen merkittävimpiä tataarirunoilijoita oli Sadri Hamid, jonka erikoisuus olivat humoristiset ja riimitellyt kronikat. Naisrunoilija Gäühär Tuganay (1911–1998) puolestaan kirjoitti paljolti luontoaiheisia runoja. Aysa Hakimcanin runous käsitti usein kotikylän Aktukin kaipuuta. Myös muun muassa Habiburrahman Shakir ja Hasan Hamidulla ilmaisivat itseään runouden kautta.

Tunnetuin Volgan tataarien runoilija on Abdulla Tukay. Runoa ”Tugan tel” (Äidinkieli) pidetään omanlaisena kansallishymninä.

Musiikki 

Yhteisön paljolti vanhoihin kansanlauluihin pohjautuva musiikkiperinne juontaa juurensa Nižni Novgorodin alueelle, josta ensimmäinen sukupolvi saapui maahan. Tataareilla on ollut Suomessa omia laulukuoroja. He ovat myös julkaisseet musiikkia; esimerkiksi paikallinen yhtye Başkarma, jonka keulahahmo Deniz Bedretdin on perustanut lisäksi kaksi muuta yhtyettä Kazanin puolella.

Venäjän tataarimuusikoita on järjestetty vierailuille Suomeen. Ensimmäisten joukossa oli vuonna 1968 kulttuurivaikuttaja Ymär Daherin kutsumana muusikot Röstäm Yäxin ja İlham Şakirov sekä muutama muu, jotka esiintyivät Tampereella ja Helsingissä ja tapasivat matkan aikana presidentti Urho Kekkosen.

Lahjakkaita laulajia Suomen tataariyhteisön keskuudessa on ollut muun muassa Hamit Hairedin, Zeituna Abdrahim, Naim Sadik, Hamdurrahman Hakimcan, Aliye Hakimcan, Hamide Çaydam, Dina Abdul ja Betül Hairetdin. Muusikoista esimerkkinä Halid Kurbanali, Batu Alkara ja Ädhäm Kanykoff, joista jälkimmäisin oli säveltäjä Jean Sibeliuksen ystävä.

Teatteri 

Tataarit ovat järjestäneet Suomessa omankielisiä teatterinäytöksiä. Etenkin helsinkiläinen Suomen Turkkilaisten Seura sekä Tampereen Turkkilainen Yhdistys olivat 1900-luvulla päätekijät näytäntöjen organisoinnissa. Tampereella tiedetään yhden esityspaikan olleen Tampereen Teatteri, johon yhteisön jäseniä kutsuttiin muualtakin Suomesta. Poliittiset pakolaiset, kuten Ayaz Ishaki ja Musa Carullah Bigi, olivat mukana toiminnassa. Helsingissä esityksiä järjestettiin muun muassa Kansallisteatterissa ja Kaupunginteatterissa. Helsingin tataarit esittivät Tampereen Teatterissa vuonna 1950 Molièren näytelmän Saituri.

Vuonna 1930 järjestettiin Suomessa ensimmäinen tataarinkielinen näytös. Se oli Mirhäydär Fäyzin musiikillinen draama Ğäliäbanu (Suomessa Aliye-Banu). Muita esitettyjä tataarinäytelmiä ovat olleet muun muassa Fäyzin Asıl Yar, Ayaz Ishakin Zöleyha, Ğäliäsgär Qamalin Bülek öçın, Bırınçı teater ja Behıtsız Yıgıt.

Suomen yhteisö on esiintynyt myös ulkomailla, esimerkiksi vuonna 1939 Virossa, vuonna 1992 Kazanissa ja vuonna 1994 New Yorkissa. Venäjäntataarilainen teatterintekijä Luara Şakircanova ohjasi paikallisen yhteisön näytelmiä Helsingissä 1990-luvulla.

Yhteisön keskuudessa on ollut myös näytelmäkirjailijoita, kuten kazanilainen Saniye İffet (Saniyä Ğiffät, 1899–1957).

Julkaisutoiminta 
Yhteisön pieneen kokoon nähden on Suomen tataarien julkaisutoiminta ollut runsasta. Toiminta jakautuu seuraavasti: historia, muistelmat, elämäkerrat, kertomukset, runot, näytelmät, sananlaskut, laulut, uskonnollinen kirjallisuus, äidinkielen oppikirjat, lastenkirjat ja lehdet.

Aktiivisimpia yksittäisiä tataarijulkaisijoita Suomessa oli Hasan Hamidulla, jonka kenties tunnetuin teos on Aktukin kylän historiikki. Yrittäjä Zinnetullah Ahsen Böre puolestaan kustansi ensimmäisen suomenkielisen Koraanin.

Vuonna 2016 Suomalais-Ugrilainen Seura julkaisi kulttuurivaikuttaja Okan Daherin ja tutkija Arto Moision tekemän tataarilais-suomalaisen sanakirjan.

Tataarisisarukset Fazile Nasretdin ja Feride Nisametdin toimittivat vuonna 2009 kansallisrunoilija Abdulla Tukayn saturunoelman Vedenhaltijan kampa – Su anası. Teoksessa on satu suomen ja tataarin kielellä sekä CD-levy, jolta sadun voi myös kuunnella.

Juhlat 
Tataariyhteisön perinteisiin juhliin kuuluu keväisin järjestettävä kansallisrunoilija Abdulla Tukain syntymää juhlistava tilaisuus Balalar Bäyräme ('lasten juhla'), jossa yhteisön lapset ja nuoret esittävät lauluja, runoja ja tarinoita. Kesäisin puolestaan on järjestetty leirejä. Niiden sijaintina on ollut muun muassa Terijoki, Järvenpää, Hyvinkää, ja Mäntsälä. Pitkän aikaa, vuoteen 2020 asti ne järjestettiin Kirkkonummella. Alkuaikoina leirit kesti kuukauden, nykyisin kymmenen päivää. Leiri päättyy tataarilaiseen kyntöjuhlaan nimeltään Sabantuy, johon kerääntyy nuorison sukulaisia ja muita yhteisön jäseniä yleensä yli sadan hengen.

Ruoka 
Tunnetuin tataarilainen ruoka Suomessa on mausteinen piiras nimeltään pärämäts (pärämäç), jonka kaupallinen myynti alkoi 1960-luvulla tamperelaisen Linkosuon leipomon omistamasta Siilinkarin kahvilasta (silloisesta grillistä). Oman sukunsa reseptin leipomolle toi siellä työskennellyt kondiitorimestari-jääkiekkoilija Mönäyvär Saadetdin. Perinteisiin ruokalajeihin kuuluu lisäksi muun muassa hevosenlihasta tehty makkara kazı, jonka tekemiseen on usein osallistunut koko tataariperhe. Ruokaperinne on saanut vaikutteita esivanhempien naapurikansoilta kuten venäläisiltä, mareilta, udmurtiteilta, sekä Keski-Aasian kansoilta kuten uzbekeilta ja tadžikeilta.

Perinneruokia Suomessa 

 Şorba (keitto)
 Läkşä
 Pilmin (pelmeni)
 Katıklı çomar (jogurttiklimppikeitto)
 Pärämäç (lihapiiras)
 Katlama (munkit)
 Kıstırma (lihapiirakka)
 İt bäleşe (lihariisipasteija)
 Yomırka bäleşe (munariisipasteija)
 Özem bäleşe (rusinariisipasteija)
 Käbestä bäleşe (kaalipiirakka)
 Sugan bäleşe (sipulipiirakka)
 Eremçek bäleşe (rahkapiirakka)
 Alma bäleşe (omenapiirakka)
 İtle botka (lihapilahvi)
 Özemle botka (rusinapilahvi)
 Karaboday botkası (tattariryynipilahvi)
 Talkan (tattariuunipuuro)
 Küptermä (blini)
 Bäräñge yakkan taba kümäçe (pannuperunaleipä)
 Kıstıbıy (perunatasku)
 Bäräñge pärämäçe (pärämäts perunapiiras)
 Umak (pikkuvoipulla)
 Bavırsak (öljyssä paistetut taikinapallot)
 Koş tele (linnunkielet)
 Çäkçäk (hunajainen keko)
 Akçigeldäk (piparminttupikkuvoileivät)

Listan koonnut Derya Samaletdin.

Väestö 
Suomen tataarit ovat yksi maan seitsemästä kansallisesta vähemmistöstä.

Etninen koostumus 

Suomen tataarit ovat yksittäisiä poikkeuksia lukuunottamatta taustaltaan Nižni Novgorodin alueen misäärejä, ja täten Volgan tataareja. Misäärien muodostuminen kansana on monivaiheinen eikä siitä ole yhtenevää mielipidettä. Heidän kulttuurissa on eri vaikutteita, kuten venäläistä ja mordvalaista. Suomen yhteisö erikseen sai 1900-luvun aikana myös paljon vaikutteita Turkista. Tutkijat kuten Antero Leitzinger ja Alimdzhan Orlov ovat todenneet, että vaikka misääreistä löytyy ulkopuolisia vaikutteita, ovat he silti yksiä muinaisen turkkilaisen kiptšakkiheimon "puhtaimpia edustajia" nykypäivänä.

Lukumäärä 
Tataariyhteisön jäseniä oli Suomessa 927 henkeä vuonna 1961. Myöhemmin, vuonna 2020, määräksi on arvioitu noin 600-700. Heistä enemmistö asuu edelleen pääsääntöisesti samoilla alueilla kuin aikaisemmin; Helsinki, Tampere, Turku ja Järvenpää.

Suomen tataarit ovat omasta mielestään säilyttäneet kulttuurinsa hyvin, mutta myös huolia sen tulevaisuudesta on ilmaistu. Joitain nimettömiä lainauksia:

 ”Identiteetti on säilynyt kielen ja uskonnon perusteella. Meillä on kulttuuriyhdistys, seurakunta, urheiluyhdistys, ja kanssakäyminen on melko vilkasta.”
 ”Meillä on erittäin vahva ja erilainen kulttuuri verrattuna esimerkiksi suomalaiseen. Säilymisen syynä on tietoisuus omasta alkuperästämme ja mahdollisuudet vaalia omia tapojamme. Suomi on ollut hyvä maa asua ja sen kansalaiset ystävällisiä meitä kohtaan.”
 ”Seka-avioliitot vähentävät tataarin kielen merkitystä. Uskonnon vaaliminen ja merkitys vähenee vähemmistön sulautuessa elämän- ja työtapojen ja muiden normien kautta muuhun väestöön.”
 ”Olemme pystyneet näihin aikoihin asti, uskonnon ja vanhempien auktoriteetin voimalla sekä estämällä vähemmistön painostuksen avulla seka-avioliitot suomalaisten kanssa. Nyt ovat aidat kaatuneet. Vanhat patriarkat ovat kuolleet. Lapset ovat rohkeampia ja menevät naimisiin rakkaudesta suomalaisenkin kanssa. Kulttuuri ja identiteetti kaatuvat kohisten.”

Tataarinuorisosta ainakin osa on kokenut haastavaksi löytää oman yhteisön keskuudesta puolisoa. Jotkut ovatkin päätyneet etsimään Venäjän puolelta.

Urheilu 

Tataareja on ollut edustettuina Suomen eri ammattiurheilulajeissa, etenkin jääkiekossa. He ovat perustaneet myös omia urheiluseuroja. Urheilu oli ollut merkittävä tekijä Suomeen saapuneiden tataarien kotikylissä kesäisin järjestetyissä sabantuy-juhlissa, ja täten he kannustivat lapsiaan urheiluun myös uudessa ympäristössään.

Ansioikkaimpia suomentataarilaisia urheilijoita ovat etenkin jalkapalloilija Atik Ismail ja jääkiekkoleijona Lotfi Nasib.

Veljekset Feyzi, Murat, Zeyd ja Vasif Ahsen Böre pelasivat kaikki jääkiekkoa 1930- ja 1940-luvuilla. Saadetdin-suvun Ali ja Mönäyvär pelasivat Ilveksessä, kuten myös Räshid Hakimsan, joka voitti neljä kultaa ja toimi vuosia erotuomarina. Lotfi Nasibin veli Naim, sekä hänen poikansa Erkan edustivat myöskin Ilvestä.

Viimeaikaisempia tataarilaisia urheilijoita on koripalloilija Meral Bedretdin (s. 1993).

Juuret Venäjällä 

Tataariyhteisön esivanhemmat olivat pääsääntöisesti lähtöisin Venäjän keisarikunnan Nižni Novgorodin kuvernementin Sergatšin piirikunnan kylistä. (Nykyisin Nižni Novgorodin alue; Krasnooktjabrskin piiri). Suurin osa oli kylästä Aktuk (Aktukovo), ja muut sen naapurikylistä, kuten Suıksu (Kljutšištši) ja Urazawıl (Urazovka). Joitain yksittäisiä samoina aikoina muualta tulleita oli esimerkiksi Kazanista sekä Kaukasian- ja Turkestanin alueelta.

Maahan saapuneiden tataarien välietappi oli Pietari, jossa yhtenä yhdyshenkilönä toimi Tampereelle muuttanut kauppias Ymär Sali (ent. Alautdinov). Kyseisten tataarien tiedetään majailleen "Samaletdinin teehuoneella", joka sijaitsi alueella Apraksin pereulok. (Апраксин переулок). 

Tataarien yhteydet sukulaisiin Pietarissa, kotikylissään ja muilla alueilla olivat poikki vuosikymmenten ajan. 1960-luvun lopulla alkoi muodostua uusi yhteys kun he saivat Venäjän tataarilaisia taiteilijoita, tutkijoita ja hengellisiä johtajia vieraakseen ja pääsivät myös itse matkaamaan rajan toiselle puolen. Tatarstanin nykyinen presidentti Rustam Minnihanov on vieraillut yhteisön keskuudessa.

Tunnettuja Nižni Novgorodin alueen tataareja

 Sadyk Abelhanov - tykkimies, kersantti

 Xäydär Bigiçev - laulaja

 Lotfulla Fattahov - taidemaalari

 Rifat Fattahov - toimittaja, kultuurityöntekijä

 Shamil Sasykov - puunveistäjä

 Räşit Wahapov - laulaja

 Dinmuhammat Zinnatullin - virkamies

Yhteydet Turkkiin 
Suomen tataariyhteisö on ylläpitänyt alun perin 1920-luvulla Turkin kanssa luodut yhteytensä. Heidän vieraana on ollut esimerkiksi Turkin presidentti (silloinen pääministeri) Recep Tayyip Erdoğan, joka käynninsä aikana kertoi olevansa vaikuttunut kuinka kyseinen pieni turkkilainen yhteisö on pystynyt säilyttämään identiteettinsä maassa. Myös entinen presidentti Abdullah Gül oli vieraana aikaisemmin. Yhteisön seurakunnassa on lisäksi toiminut Turkista tulleita imaameja.

Turkkilainen tv-kanava TRT kuvasi tataariyhteisöstä dokumentin ”Finlandiya Tatarları” vuonna 2005.

Suomentataarien yhdistyksiä 
Kaikki seuraavista eivät välttämättä ole enää olemassa, mutta tietojen puutteellisuuden vuoksi on kaikista merkitty vain perustusvuosi:

 Helsingin musulmaanien hyväntekeväisyysseura (1915)
 Suomen muhamettilainen seurakunta (1925, myöh. Suomen Islam-seurakunta, Finlandiya Islam Cemaati)
 Suomalais-turkkilaisen kansakoulun kannatusyhdistys (Fin-Türk halkmektebin himaye cemiyeti, 1930)
 Suomen turkkilaisten seura (Finlandiya Türkleri Birligi, 1935)
 Tampereen Turkkilainen Yhdistys (Tampere Türkleri Birligi, 1935)
 Tampereen Islamilainen Yhdistys (1935)
 Tampereen Islamilainen Seurakunta (1943, Tampere Islam Mahallesı)
 Turun Turkkilais-Tataarilainen Yhdistys (1938, myöh. Turun turkkilainen yhdistys)
 Jalkapalloseura Altın Orda (Kultainen Orda)
 Urheiluseura Yolduz (Tähti, 1945)
 Turkkilaisen kansakoulun kannatusyhdistys (1948, Türk Halk Mektebi Himaye Kurumu)
 Abdulla Tukain kulttuuriseura (1968)

Tunnettuja Suomen tataareja 

 Abdullah Ali - liikemies, johtaja
 Ymär Abdrahim, liikemies
Hasan Abdrahim, pikaluistelija
Färid Ainetdin - yrittäjä, liikemies
Ibrahim Arifulla - johtaja, julkaisija
Esad Baibulat - muessin, imaami, johtaja
Muassäs Baibulat - johtaja, toimittaja, kirjailija
Niran Baibulat - kuva- ja tekstiilitaiteilija
Deniz Bavautdin - jääkiekkoilija, johtaja
Deniz Bedretdin - muusikko, säveltäjä, tuottaja, manageri
 Gölten Bedretdin - ekonomisti, Suomen Islam-seurakunnan hallituksen puheenjohtaja
 Kadriye Bedretdin - tutkija, toimittaja
 Meral Bedretdin - koripalloilija
Ramil Belyaev - Suomen Islam-seurakunnan imaami
 Zinnetullah Ahsen Böre - yrittäjä
 Feyzi Ahsen Böre - jääkiekkoilija
 Hamide Çaydam - tataarin kielen opettaja
 Ymär Daher - vaikuttaja, varatuomari, filosofian tohtori, turkologian dosentti 
 Okan Daher - Suom. Islam-seurakunnan kunniapuheenjohtaja, kulttuurivaikuttaja
 Ainur Elmgren - tutkija, sarjakuvapiirtäjä
 Aisja Hakimsan - taiteilija, johtaja, julkaisija
 Räshid Hakimsan - jääkiekkoilija, erotuomari
 Weli-Ahmed Hakim - imaami
 Jasmin Hamid - näyttelijä, poliitikko, sijoittaja
 Sadri Hamid - kirjailija, runoilija, julkaisija
 Hasan Hamidulla - kirjailija, toimittaja, kauppias
 Alimcan Idris - teologi, opettaja, toimittaja
 Pervin Imaditdin - arkkitehti
 Atik Ismail - jalkapalloilija
 Hasan Kanykoff - kauppias, poliittinen aktivisti
 Halid Kurbanali - muusikko
Timur Kärki - johtaja
 Gibadulla Murtasin - opettaja, johtaja, taiteilija
 Ismail Neuman - pesäpalloilija
 Cemile Nisametdin - muusikko, näyttelijä, taiteilija
 Lotfi Nasib - jääkiekkoilija
 Erkan Nasib - jääkiekkoilija, johtaja
 Räshid Nasretdin - valokuvaaja
 Ali Saadetdin - yrittäjä
Ali Saadetdin - jääkiekkoilija
 Mönäyvär Saadetdin - jääkiekkoilija, pärämäts-piiraan kaupallistaja
 Ymär Sali - kauppias, johtaja, yrittäjä 
 Ali Samaletdin - jääkiekkoilija
 Batu Samaletdin - kirjankustantaja (Viisas Elämä oy)
Sabah Samaletdin - johtaja
Habibur-Rahman Shakir - imaami, teologi, toimittaja, julkaisija
Sabira Ståhlberg - kirjailija, tutkija
Gäühär Tuganay - runoilija
Vahit Wafin - yrittäjä, Tampereen tataariseurakunnan puheenjohtaja
Tinet Wafin - yrittäjä (Mattocenter yhdessä miehensä Vahitin kanssa + Saide:n perustaja)
Ildar Wafin - korumuotoilija
 Semiulla Wafin - kauppias, johtaja, julkaisija

Muuta 
Järvenpäässä Kinnarin kaupunginosassa sijaitsee omakotialue missä on tienpätkä nimeltään "tataarikuja".

Katso myös 
 Islam Suomessa
 Reşit Rahmeti Arat
 Saadet Çağatay
 İlbaris Nadirov

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Suomen tataarit - Wikipedia Commons, kuvia
  Pysyvä osoite
 Elina Kervinen: Tavismuslimit. Ylioppilaslehti 9/2004.
 Dokumentti Suomen tataareista (tataarin kielellä, suomeksi tekstitettynä).
 Финляндия татарлары / Финские татары "Халкым минем" (dokumentti tataariksi)
 Pyhä Perintö - dokumentti Järvenpään tataariyhteisöstä
 Suomentataarilainen yhtye Başkarma.
 Tataariyhteisön Mähallä Habärläre - lehti.
 Kiptshak-heimon jäseniä - Helsingin keskuksessa, Seura, 26.08.1936, nro 35, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Finlandiya Tatarları - turkkilainen dokumentti Suomen tataareista
 Renat Bekkin - Connections between Tatars in Petrograd-Leningrad and Finland during the 1920s and 1930s - PDF
 The "Tatar Way" of Understanding and Practising Islam in Estonia
 Horsemeat in the culinary traditions of the Mishär Tatar diaspora in the eastern Baltic Sea region: cultural and historical aspects
 Journal of Endangered Languages: Tatar language preservation and educational activities in Finland
 Journal of Endangered Languages: The role of language and religion in Estonian Tatar identity-building
 Visible and Invisible Tatar Women in Finland - Sabira Stahlberg
 Tatarstan osana Venäjän monikulttuurisuutta, eli venäläisen ja venäjäläisen ero - Arsen Kaader
 Yabalak SÜZLEK - Tataarilainen sanakirja - Fazile Nasretdin, Raif Hairulla
 Институт Татарской энциклопедии (Tataaritietosanakirjan instituutti - Youtube)
 Suomen Islam-seurakunta, Youtube

Seulonnan keskeiset artikkelit
49.1 Euroopan kansojen kansatiede