joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kumpumoreeni

Kumpumoreenit ovat epämääräisistä, kaoottisen näköisistä kummuista koostuvia moreenimuodostumia. Ne ovat syntyneet jääkauden lopulla jäätikön sulaessa, jolloin jäätikön mukanaan kuljettama moreeniaines on jäänyt paikoilleen. Kumpumoreenien katsotaan liittyvät kuolleen, virtaamattoman moreenipitoisen jään sulamiseen.

Tiedetään myös, että jäävirtojen risteyskohdassa jään virtaus joskus pysähtyy. Moreenikummut ovat pitkänomaisia, suoria, kaartevia, kehämäisiä harjanteita sekä kekoja ja kasoja. Kummuista muodostuu monesti verkkomainen rakenne. Kumpujen korkeus on 5–10 metriä, mutta joskus jopa kymmeniä metrejä, niiden pituudet voivat olla 500–1 500 metriä. Suurin kumpumoreenikenttä on Kemijärven länsipuolella, alaltaan 2 000 km². Kemijärven kentän suurimman kummun ala on 1 neliökilometri ja korkeus 40 metriä. Vetäytyvä jäätikkö pysähtyy monesti laaksoihin tai esteiden eteen, koska uutta jäätä ei virtaa voimalla. Kumpumoreenien aines on hyvin sekalaista.

Katso myös
 kames-muodostumat

Lähteet

Aiheesta muualla  
 
 
 
 

Moreenimuodostumat
Eurovision laulukilpailu 1961

Eurovision laulukilpailu 1961 järjestettiin Ranskassa täysin samoissa puitteissa kuin kaksi vuotta aikaisemmin. Konserttisalina oli Palais des Festival Cannesissa, juontajattarena Jacqueline Joubert ja tulostaulukin oli sama kuin vuonna 1959. Laulukilpailu järjestettiin ensimmäistä kertaa lauantai-iltana, johon se vuodesta 1963 lähtien vakiintuikin. Kilpailuun osallistui 16 maata, mikä oli suurempi määrä kuin koskaan aiemmin. Ensimmäistä kertaa euroviisunäyttämöllä nähtiin Espanja, Suomi ja Jugoslavia. 

Vuoden 1961 Eurovision laulukilpailussa kuulluista lauluista nousi myöhemmin enemmän ikivihreitä iskelmiä kuin koskaan aikaisemmin. Luxemburgin voittolaulusta "Nous les amoreux" tuli erittäin suosittu sävellys, ja muun muassa monet viihdeorkesterit ovat tehneet laulusta instrumentaaliversioita. Suomessa laulusta tuli klassikko nimellä Me rakastavaiset Leif Wagerin tulkinnan myötä. Jean-Claude Pascalista tuli viisuvoiton myötä puolestaan yksi tunnetuimpia ranskankielisen alueen iskelmälaulajia. Toiseksi sijoittuneesta "Are you sure" -laulusta muodostui niin ikään pop-hitti, joka soi radioaalloilla ympäri Eurooppaa. Tanskan sävelmästä "Angelique" tuli Pohjoismaissa erittäin kuuluisa iskelmä; muun muassa suomalaiset muistavat laulun Olavi Virran tulkintana. Laulukilpailun nimekkäin artisti oli Saksan liittotasavallan Lale Andersen, joka tunnetaan jo ennen toista maailmansotaa levytetyn suurhitin "Lili Marleen" alkuperäisenä tulkitsijana.

Suomen edustaja 

Yleisradio ilmoittautui ensimmäistä kertaa Euroviisuihin tuottaja Aarno Wallin ehdotuksesta. Ensimmäisen Suomessa järjestetyn euro­viisu­karsinnan loppufinaalissa esitetyn neljän laulun kavalkadista arvostelulautakunta valitsi parhaaksi Laila Kinnusen esittämän, pöytälaatikkosäveltäjä Eino Hurmeen säveltämän ja Sauvo Puhtilan sanoittaman laulun "Valoa ikkunassa". Kapellimestarina kansainvälisessä esityksessä toimi George de Godzinsky.

Osallistujat

Kapellimestarit
Jokainen maa valitsi oman kapellimestarin johtamaan maansa esityksen, paitsi Itävalta ja Saksa, joiden delegaatioita avusti isäntämaan kapellimestari Franck Pourcel.
  - Rafael Ferrer
  - Raymond Lefevre
  - Franck Pourcel
  - George de Godzinsky
  - Jože Privšek
  - Dolf van der Linden
  - William Lind
  - Franck Pourcel
  - Franck Pourcel
  - Fernando Paggi
  - Francis Bay
  - Øivind Bergh
  - Kai Mortensen
  - Leo Chauliac
  - Harry Robinson
  - Gianfranco Intra

Pistetaulukko 
Vuonna 1961 jokaisella maalla oli 10-henkinen tuomaristo, joista jokainen antoi äänen omalle suosikkilaululleen. Jokaisella maalla oli käytettävissään siis kymmenen ääntä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Eurovision laulukilpailu 1961
Aksel Sandemose

Aksel Sandemose (19. maaliskuuta 1899 – 6. elokuuta 1965), syntyjään Axel Nielsen, oli tanskalais-norjalainen kirjailija.

Elämänvaiheet
Sandemose syntyi Tanskassa ja asui Norjassa vuodesta 1929 alkaen. Nuoruudessaan Sandemose työskenteli muun muassa opettajana, toimittajana, merimiehenä ja metsurina. Hän toimi toisen maailmansodan aikana vastarintaliikkeessä ja joutui pakenemaan Ruotsiin vuonna 1941, mutta palasi Norjaan sodan loputtua. 

Sandemose aloitti kirjoittamisen tanskaksi, mutta kirjoitti tunnetuimmat teoksensa norjaksi. Moniin teoksiinsa Sandemose ammensi aiheita lapsuudestaan Tanskan Nyköpingista. Romaanista Pakolainen ylittää jälkensä on peräisin Janten lakina tunnettu säännöstö, joka kuvaa pikkukaupungin lannistavaa ilmapiiriä. Tämän kuvitellun Janten kaupungin esikuvana oli Nyköping. Nuoruudessaan hän oli useita vuosia merillä, ja tämä vaihe heijastuu hänen ensimmäisissä romaaneissaan.

Tuotanto
Romaani Pakolainen ylittää jälkensä sisältää perusasetelman, joka on sandemoselle tyypillinen: päähenkilö pohtii jälkeenpäin, miksi hän ajatui tappamaan henkilön, jota hän sekä ihaili että vihasi. Sandemose tutkii ihmismielen tuhovoimia, joita roolihenkilö yrittää hillitä itsetutkiskelulla ja jotka voivat leimahtaen purkautua. Näitä voimia ovat rakkaus, mustasukkaisuus, alitajuisuus, petturuus ja kohtalokas kaksijakoisuus. Näin Sandemosen teokset ovat lähellä salapoliisiromaaneja.

Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Sandemosen kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.

Suomennettuja teoksia 

Pakolainen ylittää jälkensä, 1965 (En flygtning krysser sitt spor 1933)
 
Kadonnut on vain unta, 1961 (Det svundne er en dröm 1946)
Alice Atkinson ja hänen rakastajansa, 1972 (Alice Atkinson og hennes elskere 1949)
Ihmissusi, 1960 (Varulven 1958)
Felician häät, 1962 (Felicias bryllup 1961)
Jerikon muurit, 1966 (Murene rundt Jerik 1960)

Katso myös
Janten laki

Lähteet

Norjalaiset kirjailijat
Norjan vastarintaliikkeen henkilöt
Vuonna 1899 syntyneet
Vuonna 1965 kuolleet
Bassokaiutin

Bassokaiutin (engl. woofer), on kaiutinelementti jonka tehtävä on toistaa matalia ääniä kaiuttimessa. 

Elementti voi olla rakenteeltaan kookas, esim. 20–80 cm  ja toimia yhtenä, esim. 2- tai 3-tie kaiuttimen elementeistä. Laadukkaat elementit toistavat hyvinkin matalia taajuuksia esim. 20Hz:n taajuutta. Tyypillisimmät kotelointitavat lienevät suljettu tai bassorefleksi -kotelo. Bassorefleksikotelossa on putki, joka yhdistää kaiuttimen ilmatilan huoneen ilmaan. Sopivalla putkella saadaan tiettyä taajuutta korostettua.

Bassokaiuttimen erikoistapaus on subwoofer, joka on varta vasten suunniteltu tuottamaan matalia ääniä ja sellaisilla on yleensä omat kotelonsa.
Kaiutin jossa on useampia kuin yksi elementti sisältäen myös bassoelementin, voi kuitenkin toistaa yhtä matalia ja voimakkaita ääniä kuin varsinaiset subwooferit. 

Bassoelementtien magneetit ovat yleensä suuria ja painavia paremman herkkyyden aikaansaamiseksi. Kestomagneettien magneettisuus on tehostunut varhaisista kestomagneeteista merkittävästi. Elementtien taajuusvaste laskee korkeita taajuuksia kohti mennessä ja siksi jakosuodattimella suodatetaan korkeampia taajuuksia pois.

Saavutettavaan äänenpaineeseen vaikuttaa merkittävästi kuuntelutilan koko, ääriesimerkkinä kuulokkeet joilla saadaan pienelläkin teholla suuria äänenpaineita myös bassoalueella. Myös autoon on helpompi järjestää suurempi äänenpaine pienemmällä teholla kuin kotiin. Hifistien kritiikin kohteena on ollut ajatus siitä että "paljon bassoa" olisi jotenkin yhteydessä äänenlaatuun koska tilannetta voi ajatella myös laadun eikä määrän kannalta.

Katso myös
Subwoofer
Keskiäänikaiutin
Diskanttikaiutin
Kokoäänialueen kaiutin

Lähteet

Kirjallisuutta
 

Kaiuttimet‎
Beatrice d’Este

Beatrice d’Este (29. kesäkuuta 1475 – 2. tammikuuta 1497), Milanon herttuatar, oli renessanssin Italian kuuluisimpia ja kauneimpia hallitsijapuolisoita. Hänen miehensä oli Ludovico Sforza ja heidän hovinsa Castello Sforzescossa oli menestys.

Aikansa mittapuulla Beatrice d’Este oli täydellinen nainen. Hän syntyi rikkaaseen Esten sukuun, sai vahvan aateliskoulutuksen ja oli kuulu kauneudestaan. Hänen isänsä oli Ercole I d’Este, Ferraran herttua, ja isosiskonsa Isabella d’Este, joka oli eräs renessanssin Italian voimahahmoista. Viisivuotiaana Beatrice kihlattiin Ludovico Sforzan kanssa, ja tulevaisuus eräässä Italian häikäisevimmistä hoveista oli taattu. Ludovico ja Beatrice menivät naimisiin 17. tammikuuta 1491. 

Beatrice d’Este oli miehensä veroinen diplomaatti, ja vuonna 1492 hän toimi suurlähettiläänä Venetsiassa edistäen Ludovicon pyrkimyksiä tulla Milanon herttuaksi. Ludovico saavutti herttuan arvon vuonna 1494. Seuraavana vuonna, Fornovon taistelun jälkeen, Beatrice otti osaa rauhanneuvotteluihin Kaarle VIII:n ja Italian prinssien välillä.

Ludovicon ja Beatricen kaksi lasta, Massimiliano Sforza (s. 1493) ja Francesco II Sforza (s. 1495), toimivat myöhemmin kumpikin Milanon herttuoina. Beatrice kuoli synnytyksessä vuonna 1497. Vaimonsa menettäminen oli Ludovicolle raskas menetys ja saattoi olla osana taisteluhaluttomuuteen, jonka vuoksi hän menetti asemansa pian tämän jälkeen.

Lähteet 

Italian historia
Italialaiset aateliset
Vuonna 1475 syntyneet
Vuonna 1497 kuolleet
Escudo

Escudo on rahayksikkö. Se on tällä hetkellä käytössä Kap Verdellä. Ennen euron tuloa escudoa käytettiin Portugalissa. Siirtomaa-aikoina escudoa käytettiin myös São Toméssa ja Príncipessä, Mosambikissa ja muissa Portugalille kuuluneissa valtioissa. Siirtomaat kuitenkin valitsivat itsenäistyttyään jonkin muun rahayksikön.

Katso myös 
Portugalin escudo

Aasian rahayksiköt
Amerikan rahayksiköt
Afrikan rahayksiköt
Euroopan rahayksiköt
Kap Verde
Duero

Duero (, , ) on joki, joka saa alkunsa Espanjan Soriasta ja laskee Portugalissa Porton ja Vila Nova de Gaian kohdalla Atlantin valtamereen. Joen pituus on 895 kilometriä ja valuma-alue 79 096 km² – se on Iberian niemimaan joista kolmanneksi suurin. Dueron alkulähteet sijaitsevat Sorian Picos de Urbión -vuorilla 2 220 metrin korkeudessa. Joen keskimääräinen virtaus on 675 m³/s.

Dueroon laskee useita pienempiä jokia, joista suurimmat ovat Esla, Valderaduey, Pisuerga, Águeda, Yeltes ja Tormes.

Duero oli merkittävä vaikka vaarallinen kulkuväylä roomalaisajoista asti. Rautateiden rakentamisen jälkeen se menetti merkitystään kulkureittinä.
Dueroa on valjastettu 1930-luvulta asti sekä vesivoiman että kasteluveden tuotantoon. Jokeen rakennettuihin patoihin tehtiin kuitenkin sulkuja, jotka mahdollistavat suurimmillaan 83 metriä pitkien laivojen kulkemisen joella. Patoja ovat Carrapatelo (valmistui vuonna 1971), Régua (1973), Valeira (1976), Pocinho (1983) ja Crestuma (1986).

Dueron laakso on merkittävää viinintuotantoaluetta, ja sekä Espanjan että Portugalin puolella tuotetaan nykyisin portviinin lisäksi punaviiniä.

Lähteet 

Espanjan joet
Portugalin joet
Atlanttiin laskevat vesistöt
Espanjan ja Portugalin raja
Rajajoet
Metsätalo

Metsätalo () on Helsingin yliopiston rakennus, joka sijaitsee Kettu-korttelin pohjoisosassa Unioninkadun ja Fabianinkadun välissä Helsingissä. Arkkitehti Jussi Paatelan suunnittelema monumentaalinen rakennus valmistui 1939, ja se edustaa arkkitehtuuriltaan klassismin ja funktionalismin välimuotoa. Rakennus on osa Helsingin yliopiston keskustakampusta.

Talon suunnitteli arkkitehti ja professori Jussi Paatela, joka valittiin tehtävään ilman kilpailua. Luonnospiirustukset hyväksyttiin vuonna 1937, ja rakennustyö aloitettiin toukokuussa 1938. Rakennus valmistui kesäkuussa 1939, ja viralliset avajaiset pidettiin 7. syyskuuta 1940. Paikalla avajaisissa olivat muun muassa marsalkka Mannerheim ja pääministeri Risto Ryti. Metsätalo oli Helsingin yliopiston ensimmäinen funktionalistinen rakennus.

Suomen Arkkitehtiliitto vastusti aikanaan suuren rakennuksen rakentamista. Se pelkäsi "Helsingin vanhimman ja rakennustaiteellisesti arvokkaimman" kaupunginosan menettävän erikoisluonteensa vanhojen rakennusten purkamisen ja liian suuren rakennustiheyden vuoksi. Rakennus valittiin Docomomo-kokoelmaan vuonna 1993.

Talon alkuperäiset käyttäjät olivat Metsäntutkimuslaitos (Unioninkatu 40 A) sekä Helsingin yliopiston metsätieteelliset laitokset (Unioninkatu 40 B ja C), joiden mukaan se on saanut nimensä. Vuonna 2001 yliopiston metsätieteilijät muuttivat Viikin kampukselle, jossa tiedekunnan muu laitokset olivat jo aiemmin sijainneet. Metsätalon yliopistonpuoleisen osan saivat käyttöönsä humanistisen tiedekunnan kielitieteelliset laitokset. 

Metsäntutkimuslaitoksen pääkaupunkiseudun toiminnot keskitettiin vuonna 2008 kokonaan Jokiniemen toimipaikkaan Vantaalle, minkä jälkeen rakennuksen eteläinenkin eli A-siipi jäi yliopiston käyttöön korjausten jälkeen kesällä 2009.

Rakennuksessa sijaitsi kevääseen 2012 asti myös Helsingin yliopiston kirjaston toimipiste. Metsätalon kirjasto suljettiin toukokuussa, ja talon kokoelmat siirrettiin kesän aikana keskustakampuksen uuteen pääkirjastorakennukseen, joka avasi ovensa yleisölle syyskuussa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Metsätalo Docomomo-verkkosivustolla
 Metsätalon kuva Lari Mattilan korttelit.fi palvelussa 

Helsingin rakennukset ja rakennelmat
Helsingin yliopisto
Kluuvi
Urpo Ylönen

Urpo Yrjö Juhani Ylönen (s. 25. toukokuuta 1943 Käkisalmi, Karjala) on jääkiekkovalmentaja ja uransa lopettanut jääkiekkomaalivahti. Ylönen valittiin vuoden 1968 olympialaisissa toiseen tähdistökentälliseen, ja vuoden 1970 maailmanmestaruuskilpailuissa hän oli turnauksen paras maalivahti. 

Ylönen pelasi Suomen pääsarjassa Turun Tovereissa ja Turun Palloseurassa. Hän pelasi kaikkiaan 188 maaottelua Suomen jääkiekkomaajoukkueessa. Nykyisin Ylönen toimii TPS:n maalivahtivalmentajana. Suomen Jääkiekkomuseo aateloi Ylösen Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 61.

Vuonna 1987 Ylönen oli yhdessä Hannu Jortikan kanssa valmentamassa Suomen nuorten jääkiekkomaajoukkuetta historialliseen maailmanmestaruuteen. Kausilla 1988–1990 Ylönen toimi SM-liigassa KooKoo:n päävalmentajana. Ylönen on valmentanut uransa aikana muun muassa Miikka Kiprusoffia, Antero Niittymäkeä, Fredrik Norrenaa, Jani Hurmetta, Atte Engreniä ja Joni Ortiota.

Saavutukset

Pelaajana 
 Yhdeksät jääkiekon maailmanmestaruuskisat
 Kahdet olympialaiset
 Urpo Ylönen -palkinto eli paras maalivahti -palkinto on nimetty hänen mukaansa.

Valmentajana 
Nuorten maailmanmestaruus vuonna 1987 
Nuorten maailmanmestaruuskilpailujen pronssi vuonna 1988

Erikoispalkintoja 
 Valinta IIHF Hall of Fame -galleriaan vuonna 1997
 Suomen Jääkiekkoleijona #61
 SM-sarjan paras maalivahti vuosina 1967, 1968, 1970
 jääkiekon maailmanmestaruuskisojen paras maalivahti vuonna 1970
 SM-sarjan All Stars -joukkueessa vuosina  1967, 1968, 1969, 1970 
 SM-liigan All Stars -joukkueessa  vuosina 1976, 1977
 Pro Urheilu -palkinto vuonna 2008
 Kaikkien aikojen Leijonajoukkue -kirjassa valmentajien valitsemassa Suomen kaikkien aikojen avauskentällisessä (v. 2010)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Ylösen tiedot jääkiekkomuseon sivuilla.

Suomalaiset jääkiekkomaalivahdit
Suomalaiset jääkiekkovalmentajat
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Akaatti

Akaatti on kvartsin pienikiteinen, usein geodien muodossa esiintyvä läpikuultava raidallinen kalsedonimuunnosmuoto.  Akaatti on rakenteeltaan pehmeää ja huokoista. Se on väriltään usein maitomaisen valkoista, mutta toisinaan myös vihreää tai sinistä. Akaatin Mohsin kovuus on 6,5–7. Akaatti sai nimensä sisilialaisesta Achates-joesta, joka oli akaatin antiikin aikainen löytöpaikka.

Akaatti on tuliperäinen kivilaji. Akaatin raitakuviot syntyvät rytmisen kiteytymisen myötä. Raidat syntyvät kun emäkivi kiteytyy samanaikaisesti ontelon kaasukuplien kanssa. Sen jälkeen laavan piihappoiset vesitipat ovat jäähtyneet kiven myötä, eli akaatti kasvaa seinämistä sisäänpäin. Rapautuminen aiheuttaa akaatin ulkokuorelle ja uloimpiin raitakerroksiin valkoisen kuoren. Jos akaattimanteli ei täyty kokonaan akaattimassalla, onteloon voi syntyä esimerkiksi vuorikiteitä, ametistia, savukvartsia tai kalsiittia. Kiteiden vuoraamaa onteloa kutsutaan geodiksi.

Esiintymisalueet 
Akaattia esiintyy Afrikassa, Brasiliassa (Rio Grande de Sul), Egyptissä, Intiassa, Kanadan Ontariossa, Saksassa, Tšekissä, Marokossa, Ural-vuorilla Venäjällä sekä Yhdysvalloissa, kuten Oregonissa. Kuuluisat Idar-Obersteinin kaivokset Saksassa on jo louhittu loppuun. Idar-Obersteinista Brasiliaan ja Uruguayhun tulleet emigrantit löysivät tärkeät esiintymät vuonna 1827.

Suomen akaattiesiintymä 
Suomessa Huittisten Karhiniemessä esiintyy syntyperältään maailmassa harvinaisia akaatteja: ne ovat syntyneet meteoriitin pudotessa alueelle ja sulattaessa maassa olevan kiven, sekoittuen sulaan meteoriittiin ja muodostaen akaatteja.

Botswanan Akaatti 
Botswanan Akaattia esiintyy samannimisessä maassa. Se on ulkomuodoltaan harmaa ja vahamainen.

Tuliakaatti 
Tuliakaatin tunnistaminen on erittäin vaikea tehtävä ja tulos kiistanalainen. Jotkut pitävät sitä pelkästään karneolin yhtenä muotona, mutta toiset luokittelevat sen opaaliksi. Tosiasiassa tuliakaatti ja karneoli kuuluvat molemmat kalsedoniryhmään. Joidenkin uskomuksien mukaan tuliakaatilla on parantavia vaikutuksia.

Sammalakaatti 
Sammalakaatti kuuluu kalsedoneihin. Yleensä nämä kivet ovat joko mustia, vihreitä, ruskeita tai sinisiä. Niitä tavataan Yhdysvalloissa, Australiassa ja Intiassa. Sammalakaatissa on haarakkaat ruskeat, harmaat tai valkoiset juovat, jotka peittävät kiven pinnan kuin sammal. Sammalkuvion akaattiin muodostaa dendriittiryhmään kuuluvat mineraalit.

Akaatti astrologiassa ja taikauskossa 
Jotkut pitävät akaattia onnenkivenään, kuten myös esimerkiksi tiikerinsilmää, sitriiniä, helmiä, hunajakalsiittia ja sadronyksakaattia. Akaattia pidetään horoskoopissa vaa'an voimakivenä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Mindat: Agate 

Kvartsi
Sforza

Sforza oli renessanssin Italian hallitsijasuku, joka piti hallussaan Milanon herttuakuntaa vuosina 1450–1535. Vaatimattomista oloista nousseet Sforzat olivat alun perin condottieri, palkka-armeijoiden komentajia, joka erotti heidät Medicin pankkiirisuvusta.

Suku nousi maineeseen Muzio Attendolon (1369–1424) myötä. Hän oli alkujaan maanviljelijä Romagnasta, mutta tuli tunnetuksi menestyneenä condottierina ja alkoi kutsua itseään nimellä Sforza, väkevä. Muzio Attendolo Sforza palveli monia Italian ruhtinaita ja kuoli Napolin kuningattaren Johanna II:n palveluksessa. Hänen poikansa Francesco Sforza palveli Viscontin sukua ja avioitui Milanon viimeisen herttuan tyttären Bianca Maria Viscontin kanssa saaden näin perintäoikeuden Milanon herttuan arvoon.

Kansan ottaessa vallan käsiinsä ja perustaessaan Ambrosian tasavallan Milanoon Francesco Sforza valloitti Castello Sforzescon ja tuli Milanon herttuaksi. Sforzien aikana Milanon kulttuurielämä kukoisti. Sforzat pitivät hoveissaan taiteilijoita ja tiedemiehiä ja käyttivät suuria summia rahaa hovinsa ja kaupungin koristelemiseen. 

Valtaistuin joutui Ludvig XII:n käsiin vuosina 1499–1500 ja 1500–1512, kunnes Kaarle V voitti ranskalaiset ja sveitsiläiskaarti palautti Massimilian Sforzan herttuaksi. Vuonna 1535 viimeinen Sforza-suvun herttua kuoli ilman perillistä ja Kaarle V:stä tuli Milanon uusi hallitsija.

Sforzat Milanon herttuana

Francesco I Sforza 1450–1466
Galeazzo Maria Sforza 1466–1476
Gian Galeazzo Sforza 1476–1494
Ludovico Maria Sforza 1494–1499
Ludovico Maria Sforza (uudelleen) 1500
Ercole Massimiliano Sforza 1512–1515
Francesco II Maria Sforza 1521–1535

Sforzain sukupuu

Aiheesta muualla

Hallitsijasuvut
Italian historia
Milanon historia
Italian aateli
Nicholas Hawksmoor

Nicholas Hawksmoor (noin 1661 – 25. maaliskuuta 1736) oli brittiläinen arkkitehti. Hän oli merkittävimpiä barokinaikaisia brittiläisiä arkkitehteja.

Vuosina 1684–1700 Hawksmoor työskenteli opettajansa Christopher Wrenin johdolla muun muassa St. Paulin katedraalin suunnittelussa, myöhemmin Sir John Vanbrughin kanssa. Toisin kuin monet aikalaisensa Hawksmoor ei koskaan käynyt Italiassa hakemassa vaikutteita, vaan sai ideansa kirjoista, jotka edustivat puhtaampia kreikkalais- ja roomalaisvaikutteita. Hawksmoor oli kuitenkin monipuolinen ja hänen rakennuksensa eroavat selvästi toisistaan. Hawksmoor on tunnettu erityisesti kuudesta Lontoon kirkostaan, joissa on käytetty goottilaisvaikutteita, ja Westminster Abbeyn läntisestä etusivusta.
 

Brittiläiset arkkitehdit
Vuonna 1661 syntyneet
Vuonna 1736 kuolleet
Monica Seles

Monica Seles (, ; s. 2. joulukuuta 1973 Novi Sad, Vojvodina, Jugoslavia, nykyään Serbia) on yhdysvaltalainen entinen tennispelaaja. Hän on alun perin serbianunkarilainen. Hän oli uransa huipulla 90-luvun alussa, jolloin hän oli maailman ykköspelaaja virallisen ranking-listan mukaan. Vasenkätinen Seles voitti vuosina 1990–1996 yhteensä yhdeksän Grand Slam -turnausta ja rikkoi muun muassa Arantxa Sánchez Vicarion ennätyksen kautta aikain nuorimpana Ranskan avoimen tennisturnauksen kaksinpelin voittaneena pelaajana vuonna 1990. Hän on International Tennis Federationin maailmanmestari vuosilta 1991–1992.

Selesin ura katkesi yli kahdeksi vuodeksi, kun häiriintynyt Steffi Grafin kannattaja puukotti häntä selkään huhtikuussa 1993. Seles jätti kentät jalkavamman vuoksi vuonna 2003, mutta kertoi tammikuussa 2006 harkitsevansa sittenkin jatkoa uralleen, vaikka oli suunnitellut lopettavansa loukkaantumiseen. Helmikuussa 2008 Seles antoi virallisen vahvistuksen uransa päätöksestä.

Seles on seurustellut vuodesta 2009 lähtien itseään 32 vuotta vanhemman miljardöörin Tom Golisanon kanssa ja he kihlautuivat vuonna 2014.

Seles työskentelee ahmintahäiriölääkettä valmistavan lääkeyhtiön edustajana. Seles on itsekin kärsinyt ahmintahäiriöstä aikuisena.

Lähteet

Aiheesta muualla
Selesin fanisivu.

Yhdysvaltalaiset tennispelaajat
Vuonna 1973 syntyneet
Yhdysvaltalaiset olympiamitalistit
Elävät henkilöt
Bukovina

Bukovina (, , , , suom. 'Pyökkien maa') on Karpaattien pohjoisrinteillä ja viereisillä tasankoalueilla sijaitseva historiallinen alue, joka nykyisin jakautuu valtiollisesti Romanian ja Ukrainan kesken. Sen historiallinen pääkaupunki on Tšernivtsi (ukr. Чернівці́; rom. Cernăuți, saks. Czernowitz, puol. Czernowiec, jidd. טשערנאוויץ Tšernovits). Kaupunki sijaitsee nykyään Ukrainan puolella.

Bukovina on ollut asuttua jo 4 500 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Alueelle asettui noin 600-luvulla jaa. ruteeneja ja 1200-1300-luvulla romanialaisia, ja alueesta tuli joksikin aikaa näiden 1300-luvulla perustaman Moldavian ruhtinaskunnan keskus. Seuraavien vuosisatojen aikana alue oli Puolan ja osmanien hallinnassa. Bukovina oli vuosina 1775–1918 Itävallan itäisin maakunta. Ensimmäisen maailmansodan jälkimainingeissa alue liitettiin osaksi Romaniaa. Elokuussa 1939 solmitun Molotov-Ribbentrop-sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan nojalla Romania joutui kesäkuussa 1940 luovuttamaan alueen pohjoisosan Neuvostoliitolle. Toisen maailmansodan päättäneen Pariisin rauhan yhteydessä alue jaettiin Romanian ja Neuvostoliiton kesken. Ukrainan itsenäistyessä Neuvostoliittoon kuulunut Pohjois-Bukovina tuli osaksi Ukrainaa.

Alueen väestö on pääasiassa romanialaista (alueen eteläosissa) ja ukrainalaista (alueen pohjoisosissa), joskaan etninen raja ei täysin noudattele valtioiden välistä rajaa. Bukovinassa elää myös muita vähemmistöjä, kuten romaneja ja juutalaisia.

Tšernivtsistä ovat kotoisin muun muassa saksankielinen runoilija Paul Celan (alk. Antschel), saksan- ja englanninkielinen kirjailija Rose Ausländer ja jiddišinkielinen kirjailija Josif Burg. Kaupungissa ovat vaikuttaneet myös Ukrainan kansallisrunoilija Ivan Franko, romanialainen romantiikan ajan runoilija Mihai Eminescu ja itsenäisen Ukrainan ensimmäisen presidentti Leonid Kravtšuk ja wieniläinen jugendtaiteilija Oskar Laske. 1800-luvulla vaikuttanut myöhäisromantiikkaa edustanut kirjailija Juri Fedkovytš syntyi, vietti lapsuutensa ja myöhemmät vuotensa Bukovinassa.

Tšernivtsi oli toiseen maailmansotaan ja holokaustiin asti tärkeä juutalaisen kulttuurin keskus. Kaupungin asukkaista noin kolmannes oli juutalaisia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ukrainan maantiede
Romanian historialliset alueet
Newcastlemax

Newcastlemax (tai Newcastle-Max) on suurikokoinen laivatyyppi, joka ei mahdu kulkemaan Panaman kanavasta tai Suezin kanavasta, vaan se joutuu kiertämään Hyväntoivonniemen tai Kap Hornin ympäri. Englanninkielessä tällaisesta niemenkiertäjästä käytetään nimitystä Capesize. Alustyyppi on saanut nimensä siitä, että se mahtuu Newcastlen kaupungin satamaan Australiassa. Newcastlen satama on maailman vilkkain hiilenvientisatama ja se on Australian suurin satama kuljetetuissa tavaratonneissa mitaten. Sataman River ja Kooragang laitureille saavat saapua alukset, joiden suurin pituus on korkeintaan 300,0 metriä ja leveys korkeintaan 50,0 metriä. Tyypillisen Newcastlemax-aluksen kantavuus on 180 000–205 000 tonnia.

Laivatyypit
Njolgamjärvi

Njolgamjärvi (myös Nielkamajärvi, ) on maaseututaajama ja entinen asutushallinto Kontupohjan piirin läntisimmässä osassa Karjalan tasavallassa Venäjällä. Nielkamajärven taajama sijaitsee noin 70 kilometriä Kontupohjasta länteen.

Entisen Njolgamjärven asutushallinnon alaisia kyliä olivat keskustaajaman lisäksi Vaatšila ja Vuohtjärvi (44 asukasta vuonna 1996). Koko asutushallintoalueella oli tuolloin 485 asukasta. Asukkaat saivat elantonsa pääasiassa metsätaloudesta.

Historia
Njolgamjärven kylät oli ennen 1920-lukua osa Mundjärven kuntaa. Jatkosodan aikana alue oli Suomen miehittämä 1941-44.

2000-luvun kuntauudistuksessa Njolgamjärvi lähikylineen liitettiin Petrovskin maalaiskuntaan.

Lähteet
 Karjalan tasavalta vuonna 1997, Yrityspalvelu Karelski. Jyväskylä 1997. ISBN 952-90-8324-6 

Kontupohjan piirin asutut paikat
Kyllä Jeeves hoitaa

Kyllä Jeeves hoitaa () on Clive Extonin toteuttama englantilainen televisiosarja, joka perustuu P. G. Wodehousen Jeeves-tarinoihin. Sarjan tuotti ITV:lle Granada Television vuosina 1990–1993. Sarjaa kuvattiin kaiken kaikkiaan neljä tuotantokautta, ja sen pääosissa esiintyvät Hugh Laurie tyhjäntoimittajaherrasmies Bertie Woosterina ja Stephen Fry tämän palvelijan Jeevesin roolissa. Sarjan tuotti Brian Eastman. Sarja on esitetty useasti Suomen Yle TV1 -kanavalla televisiossa, ja se on nykyään saatavissa myös DVD:llä.

Hahmot
Numerot suluissa kuvaavat tuotantokautta, jonka aikana henkilöt esiintyivät sarjassa.

Päähenkilöt
 Bertie Wooster – Hugh Laurie (1–4)
 Reginald Jeeves – Stephen Fry (1–4)

Muut hahmot
 Agatha-täti
Mary Wimbush (1–3)
Elizabeth Spriggs (4)
 Madeline Bassett
Francesca Folan (1)
Diana Blackburn (2)
Elizabeth Morton (3,4)
 Sir Watkyn Bassett – John Woodnut (1–4)
 Stephanie "Stiffy" Byng
Charlotte Attenborough (2,4)
Amanda Harris (3)
 Lady Florence Craye
Fiona Gillies (3)
Francesca Folan (4)
 Dahlia-täti
Brenda Bruce (1)
Vivian Pickles (2)
Patricia Lawrence (3)
Jean Heywood (4)
 Gussie Fink-Nottle 
Richard Garnett (1,2)
Richard Braine (3,4)
 Honoria Glossop – Elizabeth Kettle (1,2,4)
 Sir Roderick Glossop
Roger Brierley (1,2)
Philip Locke (4)
 Tuppy Glossop – Robert Daws (1–4)
 Bingo Little
Michael Sidbury (1,2)
Pip Torrens (3)
 Constable Oates
Campbell Morrison (2)
Stewart Harwood (3)
Sidney Livingstone (4)
 Stinker Pinker – Simon Treves (2–4)
 Roderick Spode – John Turner (2–4)

Katso myös 
 Luettelo televisiosarjan Kyllä Jeeves hoitaa jaksoista

Aiheesta muualla

HatSharpening.com – jaksoluettelo viittauksilla Wodehousen Jeeves-tarinoihin
The Russian Wodehouse Society – jaksoluettelo sekä kuvakaappauksia 
British Film Institute Screen Online 

Brittikomediat
Tilannekomediat
1990-luvun televisiosarjat
ITV:n televisio-ohjelmat
Robin Givens

Robin Simone Givens (s. 27. marraskuuta 1964, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Givens on näytellyt lähinnä televisiossa. Hänen kenties tunnetuin elokuvasuorituksensa on naispääosa Eddie Murphyn tähdittämässä komediassa Bumerangi (Boomerang (1992).

Givens oli naimisissa nyrkkeilijä Mike Tysonin kanssa, mutta liitto kesti vain runsaan vuoden (1988–1989).

Aiheesta muualla
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Stockmannin Oulun tavaratalo

Oulun Stockmann oli Suomen toiseksi nuorin ja samalla kaikkein pohjoisin Stockmann-tavaratalo. Tavaratalo avattiin 1. syyskuuta 2001 ja suljettiin 31. tammikuuta 2017. Tavaratalon yhteydessä ollut Akateeminen Kirjakauppa avattiin vuonna 2007 ja suljettiin jo vuonna 2015, kun Stockmann myi ketjun Bonnierille. Stockmannin korttelin uudisrakennukset ja vanhojen rakennusten peruskorjaukset suunnitteli Arkkitehtitoimisto Laatio Oy.

Tavaratalo sijaitsi Oulun Rotuaarilla osoitteessa Kirkkokatu 14.

Oulun Stockmannin osastot ja palvelut kerroksittain
 1. kerroksessa (katutasossa) myytiin elintarvikkeita (Stockmann Herkku), kosmetiikkaa, naisten jalkineita, laukkuja ja asusteita sekä nuorison vaatteita (One Way). Katutasossa sijaitsi myös kahvila Deli ja Alko.
 2. kerroksessa myytiin lasten vaatteita ja jalkineita, matkalaukkuja, miesten vaatteita, asusteita, ulkoilutuotteita ja jalkineita, naisten muotia ja takkeja sekä urheilutuotteita. Kerroksessa oli myös Seppälä.
 3. kerroksesta löytyi lasi- ja posliinituotteet, kodin pienelektroniikka, puutarhaosasto, sisustustuotteet sekä taloustavarat. Kerroksessa oli myös palvelupiste.
 4. kerroksessa on edelleen vuokralaisten yritystoimintaa, kuten H2O, Cafe&Deli-kahvila, Instrumentarium-optikko, parturi-kampaamo ja Jasmin äitiys- ja lastentarvike.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Stockmann Oulu

Oulu
Oulun rakennukset ja rakennelmat
Arseenikiisu

Arseenikiisu (FeAsS) eli arsenopyriitti on hopeanvalkoinen tai teräksenharmaa, metallinkiiltoinen mineraali. Sitä ei tule sekoittaa vaaleaan rikkikiisuun. Arseenikiisu on kidejärjestelmältään monokliininen ja kidemuodot on yleisiä. Tavallisesti kiteet ovat pitkänomaisia, prismamaisia tai neulasmaisia, mutta arseenikiisu voi olla rakeista tai massamaista muotoa. 
Viirun väri on tumma harmaanmusta. Kovuus on 5,5 - 6 Mohsin asteikolla, kuitenkin korkeahkosta kovuusasteestaan huolimatta arseenikiisu on aika hauras. Ominaispaino on 5,9-6,2 g/cm³. 

Arseenikiisua esiintyy yhdessä muiden malmimineraalien, kuparikiisun, rikkikiisun ja magneettikiisun, lyijyhohteen ja  sinkkivälkkeen kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla

 www.kiviopas.fi, arseenikiisu 

Malmimineraalit
Sulfidimineraalit
Scandinavian Hunks

Scandinavian Hunks on suomalainen miehistä koostuva showtanssiryhmä, joka on ilmoittanut lopettavan toimintansa 2022. Ryhmä tekee jäähyväiskiertueen keväällä 2022.

Hunksien toiminta alkoi vuonna 2001, jolloin viisi miestä (Petri Ahonen, Samuli Järvinen, Jucci Hellström, Mikko Nummenmaa ja Tommi Mäkinen), perusti tanssiryhmän. Vuonna 2003 mukaan otettiin kuusi nuorta miestä lisää. Samalla ryhmä otti käyttöön nimen Scandinavian Hunks. 

Heti toiminnan alusta esitysten myynti lähti nousuun kokonaismäärän yltäessä yli 200 esitykseen vuodessa. Scandinavian Hunks on saanut osakseen runsaasti huomiota myös tiedostusvälineissä, erityisesti vuosien 2002 ja 2003 aikana, ja ryhmä on nähty useasti erilaisissa televisio-ohjelmissa, niin vieraina kuin esiintyjinäkin, sekä useissa eri printtimedioissa. Hunkseilta on tullut myös kalenteri, jonka tuotto menee rintasyöpätutkimuksiin. Vuoden 2011 kalenterin tuotot menivät hyväntekeväisyyteen, jonka katsojat ja Hunksit päättivät yhdessä.

Scandinavian Hunkseihin kuului kahdeksantoista miestä vuonna 2011. Sen jäseniä ovat muun muassa Esko Eerikäinen ja Niko Nousiainen.

Scandinavian Hunks -tanssiryhmässä oleva tanssija Sami Sarjula näytteli MTV3:n saippuasarjassa Salatut elämät. Myös tanssija Petri Ahonen vieraili sarjassa. Scandinavian Hunks vieraili myös Putous -televisiosarjassa.

Katso myös 
 Hunk

Lähteet

Aiheesta muualla
 Hunksien kotisivut

Eroottinen tanssi
Suomalaiset tanssiryhmät
Game Boy Pocket

Game Boy Pocket on Nintendon vuonna 1996 julkaisema tavallista Game Boyta pienempi, kevyempi ja vähemmän virtaa vievä käsikonsoli. Se tarvitsee kaksi AAA-kokoista paristoa, joilla pystyy pelaamaan noin kymmenen tuntia. Game Boy Pocketissa on pienempi linkkiportti kuin vanhemmissa Game Boy -malleissa, joten niiden yhteenliittämiseen tarvitaan sovitin. Tätä porttimallia on käytetty kaikissa myöhemmissä Game Boy -malleissa aina Game Boy Microon asti. Pocketin näyttö on aidosti mustavalkoinen, eikä yksivärinen, kuten alkuperäisessä Game Boyssa. Ensimmäisessä Game Boy Pocket -mallissa ei ollut LED-valoa osoittamassa pariston tilaa, mutta se lisättiin pian käyttäjien vaatimuksesta.

Katso myös 

Game Boy Color

Game Boy -konsolisarja

de:Game Boy#Game Boy Pocket
en:Game Boy line#Game Boy Pocket
fr:Game Boy#Game Boy Pocket
no:Game Boy#Game Boy Pocket
pl:Game Boy Pocket
Eger

Eger [] () on kaupunki Unkarissa Hevesin läänissä Budapestista koilliseen. Asukkaita kaupungissa on 56 429 (vuonna 2009) ja sen pinta-ala on 92,24 neliökilometriä. 

Egerin vanhassa keskustassa on kapeita kujia, kävelykatuja, toreja, katukahviloita ja -ravintoloita sekä ja vanhoja historiallisia rakennuksia. Keskustassa on 1400-luvulta peräisin oleva linnoitus, ja se on viininviljelyalueen keskus. 1980-luvulla Suomessa suosittu punaviini Egri Bikavér (”Egerin häränveri”) on täältä kotoisin.

Kirjailija Géza Gárdonyi asui Egerissä pitkään ja sijoitti kaupunkiin tunnetuimman romaaninsa Egerin tähdet. Hänet on myös haudattu Egeriin.

Merkittäviä kaupunkilaisia
 Sándor Bródy (1863–1924), kirjailija
 Géza Gárdonyi (1863–1922), kirjailija

Tärkeimmät nähtävyydet 
 Egerin linna
 Katedraali
 Minareetti (Euroopan pohjoisin minareetti)
 Szépasszonyvölgy (”kauniin rouvan laakso” – monien viinikellarien alue)
 Dobón aukio
 Opettajakoulutuslaitos 
 Turkkilainen kylpylä ja lämpimät altaat
 Arkkipiispan puutarha
 Fazolan portti
 Fransiskaanikirkko
 Ortodoksikirkko
 Sistersiläinen kirkko
 Arkkipiispan palatsi

Ystävyyskaupungit 
Egerillä on 11 ystävyyskaupunkia:
  Dolný Kubín, Slovakia
  Esslingen am Neckar, Saksa
  Gheorgheni, Romania
  Jeriko, Palestiina 
  Kutná Hora, Tšekki
  Mâcon, Ranska
  Mukatševe, Ukraina
  Pori, Suomi
  Przemyśl, Puola
  Sarzana, Italia
  Tšeboksary, Venäjä

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kaupungin kotisivu 

Unkarin kaupungit
Hyrkäs

Hyrkäs voi tarkoittaa seuraavia:

 Hyrkäs, kylä Muhoksella
 Hyrkäs, entinen rautatieseisake Muhoksella rataosalla Oulu–Kontiomäki
 Hyrkäs, kylä Ruokolahdella

Sukunimenä
 Janne Hyrkäs, suomalainen rumpali
 Seppo Hyrkäs, suomalainen toimittaja ja kirjailija.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Darmstadt

Darmstadt on noin 150 000 asukkaan kaupunki Saksassa Hessenin osavaltiossa lähellä Frankfurt am Mainia.

Darmstadt sai kaupunkioikeudet vuonna 1330, jolloin se oli Hessenin kreivin asuin- ja pääkaupunki, ja myöhemmin osavaltion pääkaupunki. Se kärsi pahoin toisen maailmansodan pommituksista, joten sodan jälkeen pääkaupungin asema siirtyi Wiesbadenille. Sodan jälkeen kaupungista kehitettiin tiede- ja kulttuurikaupunki.    Siellä sijaitsee EUMETSATin sääsatelliittikeskus  sekä Euroopan avaruusjärjestön lennonjohtokeskus.   Kaupungissa on hyvin säilynyt  jugend-kaupunginosa.

Kaupunginjohtajana toimii Jochen Partsch.

Ystävyyskaupungit
 Alkmaar, 
 Brescia,  
 Bursa, 
 Chesterfield, 
 Graz, 
 Liepāja, 
 Logroño, 
 Płock, 
 Szeged, 
 Trondheim, 
 Troyes, 
 Jakutsk, 
 Užhorod,

Lähteet

Aiheesta muualla

Hessenin kunnat
Saksan kaupungit
Suura

Suura () on Koraanin luku. Koraani jakautuu 114 suuraan eli lukuun. Suurat  jakautuvat edelleen jakeisiin (aya).

Rakenne ja muodot 

Koraanin suurat on järjestetty kutakuinkin pituuden mukaan. Suurat vastaavasti jakautuvat jakeisiin (aya).  Lyhyttä ensimmäistä suuraa (Avauksen suura) seuraa Koraanin pisin suura, Lehmän suura, jossa on kaikkiaan 286 jaetta. Viimeinen, Ihmisten suura käsittää vain 6 jaetta. Pituusjärjestyksen lisäksi on havaittu, että Koraanin suurat noudattavat jossain määrin ikäjärjestystä. Koraanin lopussa olevat lyhyemmät suurat ovat yleensä vanhimpia ja alussa olevat pitemmät suurat nuorimpia.  Koraanissa on yleensä merkintä siitä, onko suura Mekan (610–622) vai Medinan (622–632) kaudelta. Jako perustuu Gustav Weilin ja Theodor Nöldeken tekemään vertailevaan tutkimukseen. 

Suurat ovat saj’-riimiproosamuodossa. Riimiproosa ei ole mitallista mutta täysin loppusoinnullista.  Rytmillisyys helpottaa myös ulkoa muistamista. Suurat ovat saarnaavia ja mahtipontisia. Vain aiheeseen koulutettu muslimi ymmärtää Koraanin klassista arabiaa. Koraanin lukeminen onkin luonteeltaan rituaalista toimintaa, missä sisällön ymmärtäminen ei ole varsinaisena tarkoituksena. 

Uskonnonhistorioitsija K-H. Ohlig on arvellut, että syynä Koraanin suurien lukumäärään 114 on voinut olla halu jäljitellä Tuomaan evankeliumia, jossa on 114 Jeesuksen sanomaksi kerrottua lauselmaa. Tuomaan evankeliumi syntyi itäisessä Syyriassa, missä apostoli Tuomasta pidettiin jopa kristinuskon kantaisänä. Tuomaan evankeliumi tunnettiin siten hyvin Lähi-idässä. Teoriaan sopisi, että Koraanin myyttinen kokoaja ”Uthman” on Tuomaan metateesi eli sana, jossa kirjaimet ovat vaihtaneet paikkaa.

Sisältö 

Koraani sisältää samojen asioiden toistoa suurasta toiseen. Yleisin aihe on varoitus siitä, että oikein uskovat pääsevät kuoltuaan Paratiisiin mutta vääräuskoiset joutuvat Helvettiin. Koraani antaa kuvauksia Helvetin kärsimyksistä ja Paratiisin ihanuudesta. Kirja sisältää myös Mooseksen kirjoista ja vanhasta kristillisestä perinteestä tuttuja kertomuksia lyhennyksinä ja muunnetussa muodossa.

Kaiken alku noudattelee Raamatun esikuvaa, jonka mukaan maailma luotiin kuudessa päivässä. Jumala loi Aadamin ja hänen vaimonsa Eevan savesta ja yhdestä sielusta. Maailmankaikkeus koostuu Helvetistä ja seitsemästä taivaasta. Koraani jakaa olevaiset viiteen ryhmään: Jumala, enkelit, jinnit (joista yksi on Paholainen), ihmiset sekä muu luomakunta. Jumala on yksi. Enkelit ovat Jumalan sanansaattajia. Paholainen viettelee ihmisiä pahaan.

Koraanin suurille on annettu jälkikäteen nimet, joiden käytössä tosin esiintyy vaihtelua. Nimi on annettu asiasisällön tai yleensä alussa esiintyvän sanan mukaan, joka usein on hapax, eli sellainen sana, joka esiintyy vain yhden kerran. Islamilaisissa maissa suuraan viitataan nimellä, kun taas länsimaissa yleensä numerolla.

Katso myös 

 Luettelo Koraanin suurista

Lähteet 
 
 
Koraani

Viitteet

Aiheesta muualla 

Islam
Sideriitti

Sideriitti (FeCO3) eli rautasälpä on karbonaattimineraali ja on myös rautamalmimineraali. Kemiallisesti se on rauta(II)karbonaattia. Mineraali sisältään 48 % rautaa. Sideriitti on saanut nimensä kreikan rautaa tarkoittavasta sanasta sideros.

Sideriitti on kidejärjestelmältään ortorombinen. Kiteet on tavallisesti perusromboedreja, jos mineraali on saanut kiteytyä vapaasti. 
Sideriitin väri vaihtelee harmaanvalkoisesta tuhkanharmaaseen, kellanruskeaan tai ruskeaan. Viiru on valkoinen, vaaleanruskea, tummanruskea tai jopa musta. Kiilto on lasinkiilto. Joskus se voi olla myös helmiäskiilto tai silkkikiilto. Sideriitin kovuus on 3,5–4,5 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 3,7–3,9 g/cm3.

Sideriittiä tavataan usein ruskeina tai ruskeanmustina multamaisina tai kovina, rakeisesti massamaisina tai kuitumaisina kasaumina yhdessä götiitin ja limotiitin kanssa. 

Suomessa puhdaasta sideriittiä on löydetty saostuneena pohjavedestä Keski-Pohjanmaalta. Sideriittiä on myös esiintynyt suon pintaosissa mm. Vihannin, Paavolan ja Oululaisten alueella.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Mindat: Siderite 
Webmineral: Siderite Mineral Data 
Handbook of Mineralogy: Siderite (pdf) 

Karbonaattimineraalit
Aali Pitkonen

Ali ”Aali” Pitkonen (1884 Hanhijärvi, Enonkoski – ?) oli enonkoskelainen työmies, kansanparantaja ja verenseisauttaja.

Pitkonen syntyi Hanhijärven kylässä Enonkosken pitäjässä nykyisen Pitkolan paikalla Antti Juhana Pitkosen ja Katarina Lovisan (o.s. Malkki) kuudentena lapsena. Nuorena Pitkonen oli kova työmies, joka elätti Enonkosken, Kerimäen ja Savonrannan rajaseudulla eläneen perheensä. 

Kerrotaan, että Pitkonen olisi ollut erityisen hyvänluontoinen ja sopuisa henkilö, joka oli kokenut elämässään paljon. Hän usein teki erilaisia palveluksia alkoholista ja usein harrasti juopottelua rikkaiden kanssa. Hänen kerrotaan sanoneen, että vaikka hän itse oli köyhä, ei hän koskaan ollut köyhien ystävä. Pitkonen oli luonteeltaan huumorimies, eikä hän kieltänyt runsasta alkoholinkäyttöään. Pitkosella kerrotaan olleen jopa oma pontikkatehdas, jota ei kuitenkaan nimismies löytänyt, vaikka sitä etsi. 

Erityisesti Pitkonen hämmästytti ihmisiä verenseisauttajan kyvyillään. Pitkonen itse kertoi, että pitää olla "sarvipään" kanssa hyvissä väleissä. Hänen kerrotaan kyenneen tyrehdyttämään suurenkin haavan verenvuodon vain saamalla tietää tapauksesta ja toteamalla ”Ei vuua ennee”. Pitkosen kerrotaan parantaneen lapsia ja itsensä loukanneita eläimiä puhelimen välityksellä. Pitkosen kerrotaan sanoneen, että mikäli hän joskus olisi löytänyt kissan, jossa ei olisi muuta väriä kuin mustaa, hän olisi kyennyt tekemään ”mitä vaan”.

Juomatavoistaan huolimatta Pitkonen eli yli 90-vuotiaaksi. Hän itse oli nuorempana maininnut, että oli tehnyt asiasta litviikin ”kippurasarven” kanssa. Aalin emäntä Selma osasi myös loitsia ja parantaa vaivoja.

Lähteet
 

Suomalaiset kansanparantajat
Vuonna 1884 syntyneet
Kuolinvuosi puuttuu
Porsgrunn

Porsgrunn on kunta Telemarkin läänissä, Norjassa. Sen asukasluku on vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan 35 239 asukasta, mikä tekee siitä asukasluvulla mitattuna Norjan 23. suurimman kunnan. Pinta-alaa Porsgrunnin kaupungilla on 164,6 km². Kaupungissa on kemianteollisuutta (Norsk Hydro, Elkem, Yara ja Norcem) ja se on tunnettu myös posliinituotteistaan (Porsgrund Porcelænsfabrik)

Kaupunki sijaitsee Frierfjorden-vuonon rannalla Skienselva-joen suulla. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat kaksi rokokoo-tyyliin rakennettua kirkkoa 1700-luvun puolivälistä.

Käytännössä Porsgrunnin kaupungin keskustaajama on kasvanut pohjoisesta yhteen naapurikaupunki Skienin keskustaajaman kanssa ja etelästä naapurikaupunki Bamblen taajaman puolelle. Norjan tilastokeskus luokitteleekin nämä yhdeksi taajamaksi, jonka asukasluku oli vuoden 2021 alussa yhteensä 94 102.

Norjan rahtimäärältään kolmanneksi suurin satamaa eli Grenlandin satama toimii osaksi Porsgrunnissa. Herøyan kaupunginosassa on Norjan suurimpiin kuuluva kemianteollisuuden keskittymä satamaterminaaleineen (Porsgrunnin terminaali). Herøyassa toimivat muun muassa Yara International ja Norsk Hydro. Kaupungin Brevikin terminaali palvelee puolestaan sementtivalmistaja Norcemin sementtitehdasta sekä ulkomaankaupan autolauttaliikennettä Norjasta Alankomaihin, Belgiaan, Britanniaan ja Ruotsiin. 

Porsgrunn on Porin ja Pieksämäen ystävyyskaupunki.

Lähteet

Aiheesta muualla

Norjan kaupungit
Telemarkin läänin kunnat
Buusteri

Buusteri oli Nelosella vuosina 2003-2007 esitetty kouluaiheinen televisio-ohjelma, jota juonsivat Isa-Eerika Lehto, Minna Lamppu ja Miska Toiviainen. Vuonna 2004 Toiviaisen tilalle tuli Aleksi Sariola, joka oli näytellyt Salatut elämät -sarjassa. Ohjelmassa juontajat vierailivat eri kouluissa ympäri Suomea haastattelemassa oppilaita. Lisäksi nähtiin raportteja muun muassa aiheista elokuvat, muoti, eläimet, ruoka ja jopa showpaini. Ohjelma lopetettiin keväällä 2007.

Buusteria edelsi samankaltainen ohjelma nimeltä Breikki.

Katso myös 
Buusterin kotisivu Nelosen verkkosivuilla 

Nuortensarjat
Suomalaiset televisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Anu Hälvä

Anu Kristiina Hälvä ent. Sallinen, (s. 30. kesäkuuta 1964 Hyvinkää) on suomalainen laulaja, ohjaaja ja näyttelijä.

Hälvällä on takanaan pitkä teatteri- ja televisioura. Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa Metsolat, Blondi tuli taloon, Ihmeidentekijät ja Parhaat vuodet. Hälvä sai vuoden suosituimman naisesiintyjän Telvis-palkinnon 1995. 

Varsinaiselta koulutukseltaan hän on oopperalaulaja (sopraano), joksi hän valmistui vuonna 1996. Hänen opettajinaan olivat mm. Anita Välkki, Tom Krause ja Vera Rózsa. Hälvä on valmistunut musiikin maisteriksi ja diplomilaulajaksi vuonna 2000 ja filosofian maisteriksi vuonna 2019. Lisäksi hän on suorittanut laulupedagogiikan diplomin Helsingin Konservatoriossa vuonna 2002. Hän aloitti musiikkiopintonsa Tampereen Konservatoriossa vuonna 1981 pianonsoitolla, mutta vaihtoi pääaineekseen laulun. 

Hälvältä on julkaistu kolme musiikkialbumia: elokuvasävelmiä sisältävä Valkokankaalla (1996), sävellyksiä Eino Leinon runoihin sisältävä Heinäkuun lapsi (1997) sekä joululevy Lumiviittaan peittyy maa (2004). Hän teki kaksi jälkimmäistä yhdessä pianisti Jouni Someron kanssa. 

Hälvä toimi Kokkolan kaupunginteatterin toisena johtajana vuosina 2007–2008 ja jatkoi yksin teatterin taiteellisena johtajana vielä kevätkauden 2009. Hän oli naimisissa näyttelijä-ohjaaja Petteri Sallisen kanssa vuosina 1996–2018. Heillä on vuonna 1997 syntynyt tytär ja vuonna 2001 syntynyt poika Kristian Sallinen, joka opiskelee Taideyliopiston Sibelius-Akatemiassa kapellimestariksi. Vuonna 2016 Hälvä suoritti lkv-tutkinnon, joka pätevöittää kiinteistönvälittäjäksi.

Diskografia 
 Valkokankaalla (1996)
 Heinäkuun lapsi (1997)
 Lumiviittaan peittyy maa (2004)

Valikoitu filmografia

Elokuvat 
 Pekka Puupää poliisina (1986) – Sairaanhoitaja
 Uuno Turhapuron poika (1993) – Neiti Nou, gangsteripomo  
 Uuno Turhapuron veli (1994) – Tarmon vaimo

Televisiosarjat 
 Sisko ja sen veli (1986) – Nuori nainen ravintolassa, 1. jakso
 Metsolat (1993–1995) – Helena Metsola
 Blondi tuli taloon (1994–1995) – Johanna Tähtinen
 Ihmeidentekijät (1996–1998) – Maija Lehmus
 Parhaat vuodet (2000–2002) – Maija Lehmus
 Hyvät katsojat (2018)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Redonda

Redonda on Karibianmerellä sijaitseva asumaton saari, joka sijaitsee suunnilleen Nevisin ja Montserratin puolivälissä noin 35 kilometriä Antigualta länteen. Saari kuuluu virallisesti Antiguaan ja Barbudan valtioon, jonka erillishallintoalue se on. Kooltaan saari on noin 1,5 km pitkä ja 0,5 km leveä, pinta-ala on noin 1,3 neliökilometriä. Redondan korkein kohta on noin 300 metriä merenpinnan yläpuolella, ja sen kaikilla sivuilla on jyrkkiä kallioseinämiä. Saaren löysi Kristoffer Kolumbus vuonna 1493, joka nimesikin sen, mutta ei astunut maihin. Todistetusti ensimmäinen maihinnousu tapahtui vuonna 1687. 1860-luvulla saarella aloitettiin fosfaatin kaivuu, joka päättyi ensimmäisen maailmansodan syttymisen jälkeen.

Redondalla elää useita lajeja, joita ei tavata muualla, kuten viisi eri matelijaa. Tämän lisäksi se on monille merilinnuille tärkeä pesimispaikka. Ihmisen toiminnan seurauksena saarelle levinneet mustarotat ja muut ulkoperäiset lajit ovat uhanneet sen alkuperäistä ekosysteemiä. Saarella käynnistetyt ennallistamistoimet ovat tuottaneet tulosta, ja alkuperäinen lajisto on palautunut nopeaan tahtiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Redondan mikrovaltion kotisivut

Antiguan ja Barbudan saaret
Klooga-Rannan rautatieseisake

Klooga-Rannan rautatieseisake (viroksi Klooga-Ranna raudteepeatus, asemalla Klooga-Rand, rataverkkokartassa Klooga Rand, aikatauluissa Kloogaranna) on rautatieseisake Kloogarannan kylässä Lääne-Harjun kunnassa Pohjois-Virossa. Se on Tallinna–Paldiski-radalta erkanevan Kloogarannan radan pääteasema. Seisake ja 3,4 kilometriä pitkä haararata valmistuivat vuonna 1960. Seisake sijaitsee aivan meren rannalla, ja se rakennettiin palvelemaan erityisesti matkailijoita, jotka saapuivat hiekkarannalle viettämään kesäpäivää. Ranta oli vuosikausia erityisen suosittu, ja kauniina päivinä junat olivat tupaten täynnä matkustajia. Alkuaikoina edestakaisia junavuoroja oli jopa kymmenen päivässä, mutta myöhemmin vuorojen määrä on vähentynyt. Nykyään matkustajat ovat lähinnä paikallisia asukkaita, sillä rannan suosio on laskenut kesänviettopaikkana.

Klooga-Rannan seisakkeen ja Tallinnan Baltian rautatieaseman välistä liikennettä hoitaa sähköjunilla Eesti Liinirongid eli Elron. Edestakaisia vuoroja on 3–4 päivässä (aikataulu 31.5.2015 alkaen). Kloogalta on vaihtoyhteys Paldiskiin. Tallinnaan on matkaa 39,3 kilometriä ja Kloogaan 3,4 kilometriä.

Lähteet 

Viron rautatieliikennepaikat
Lääne-Harju