Aisja Hakimsan

Aisja Hakimsan (ent. Hakimsanoff, ven. Айся Хакимджанов: Aisja Hakimdžanov - myös nimellä Aisa Hakimcan; tat. kirjakielellä Ğäysä Xäkimcan, misäärimurteella Aysä; 13. maaliskuuta 1896 – 5. marraskuuta 1972) oli Tampereella vaikuttanut volganturkkilainen (tataari) taiteilija, johtaja ja julkaisija. Hakimcan tunnettiin kansallismielisenä kulttuurihahmona, joka oli myös ulkomailla mukana yhteisön toiminnassa. Hän muun muassa ohjasi teatterinäytelmiä, toimi kuoronjohtajana, hoiti seurakuntansa Tarawih-rukouksia ja oli vuosia Tampereen Turkkilaisen Yhdistyksen johdossa. Hakimcan muutti maahan 1900-luvun alkupuolella Venäjän Nižni Novgorodin alueelta. Hänen poikansa Räshid oli Ilveksessä pelannut jääkiekkoilija.

Biografia 
Aisja Hakimsanoff (Aysä Häkimcanov) eli Aisa Hakimcan oli kotoisin Nižni Novgorodin kuvernementin Aktukin kylästä. Suomeen hän tuli vuonna 1917. Sukupolvensa tataarien tavoin hän toimi kauppiaana, mutta Tampereen tataariyhteisön keskuudessa Hakimcan tunnettiin pääsääntöisesti monipuolisena taiteilijana ja vankkana johtajana.

Hakimcan oli vuonna 1939 perustetun lyhytikäiseksi jääneen Tampereen islamilaisen yhdistyksen puheenjohtaja. Hän oli 1940-luvulla mukana perustamassa Tampereen islamilaista seurakuntaa (vuodesta 2019 Tampereen tataariseurakunta) ja toimi sen hallituksessa. Hakimcan oli Tampereen Turkkilaisen Yhdistyksen puheenjohtaja 1940-luvun lopulla ja varapuheenjohtaja monia kertoja.

Taiteilijana Hakimcan hallitsi monet instrumentit, etenkin viulun. Hän toimi kuoronjohtajana, teatteriohjaajana ja kirjoitti runoja. Hänet tunnettiin näytelmistä Aliye-Banu sekä Asıl Yar.  Hakimcan esiintyi lavalla myös itse; muun muassa 1930-luvulla, kun Ayaz Ishakin vierailun kunniaksi järjestettiin näytös Tampereen Teatterissa, jolloin Hakimcan esitti yhtä "Zöleyhan" pääosista. Hakimcanin ääntä on kuvailtu hyvin melodiseksi, sopien myös Ramadan kuukausien tarawih-rukouksiin, joita hän lausui yhteisön keskuudessa kymmeniä vuosia.

Hakimcanin runous käsitti usein hänen kotikyläänsä. Hän ilmaisi itseään muun muassa seuraavasti; "Bılmesem il dertlerın, min bulay yazmas idım. Milletımni söymesem, kulıma kalem almas idım", (suomeksi) "Ellen kansani tuskaa tietäisi, näin en kirjoittaisi. Kynää käteeni en ottaisi, ellen kansaani rakastaisi". Kyseinen teksti löytyi hänen itse julkaisemastaan kolmiosaisesta vihkosesta, "Kisäk millī ši`ïr vä ğïrlar" (1956-1966, suom. Pieniä kansallisia runoja ja lauluja), johon hän oli kerännyt yhteisönsä tuotoksia.  

Hakimcan painatti ja julkaisi ystävänsä imaami Habibur-Rahman Shakirin kanssa monia lauluja ja runoja. Vuonna 1966, he julkaisivat kansallisrunoilija Abdulla Tukaille omistetun lehtisen. Kauppias Semiulla Wafinin kanssa Hakimcan julkaisi uskonnosta kertovan teoksen "Islām dīne ḥaqq dīnder" (suom. Islamin usko on oikea usko). 

Kun vuonna 1938 Varsovassa järjestettiin Idel Uralin 20-vuotismuistojuhlat, osallistui siihen Suomesta seitsemän tataariyhteisön jäsentä, joista yksi oli Hakimcan. (Idel-Ural oli ollut lyhytaikainen yritys luoda valtio Volgan ja Uralvuoriston tienoille vuonna 1918). Siellä he kunnioittivat edesmenneitä muslimisotilaita ja loivat yhteishenkeä puolalaisten hengenheimolaisten kanssa. He muun muassa marssivat kaupungin pääkatua pitkin kulkueena ja pitivät rukoustilaisuuden Piłsudskin aukiolla sijaitsevalla "tuntemattoman sotilaan" haudalla. (Grób Nieznanego Żołnierza).

Hakimcanin on sanottu kokeneen ainaista kaipuuta synnyinseuduillensa. Kesäkuussa vuonna 1970 hänet kutsuttiin Venäjälle Kazaniin kulttuurivaikuttaja Ymär Daherin yhdistyksen järjestämänä. Siellä heidät otettiin virallisissa merkeissä vastaan Tatarstanin tiedeakatemian G. Ibrahimovin kielen, kirjallisuuden ja taiteen instituutissa. Vieraana oli myös muun muassa Tampereella luennoinut tiedemies-folkloristi İlbaris Nadirov. Matkan aikana Hakimcan kävi samalla osoittamassa kunnioituksensa runoilija Tukain haudalla.  

Venäläinen tutkija Z.G. Garipova vuonna 2015 tekstissään "tataarit maanpaossa" mainitsi Hakimcanin viitatessaan ulkomailla vaikuttaneisiin tataarilaisiin tekijöihin.

Yksityiselämä 

Aisjan vaimo oli nokialainen Sylvia ”Särvi” Hakimsan (1904-1965), joka kääntyi islamin uskoon ja oli aktiivisesti mukana tataariyhteisön toiminnassa miehensä kanssa. Heillä oli kaksi lasta; teatterinäyttelijätär/laulaja Aliye (1922-2013), sekä poika, jääkiekkoilija/erotuomari Räshid Hakimsan. Aisja Hakimsanin kaksi vanhempaa veljeä, Ibrahim ja Siddik, sekä hänen äitinsä Merjam Alautdinoff (Maryam Alyautdinova, 1863-1947) asuivat myös Suomessa.

Aisjan isä oli kauppias Hakimdshan Abdulvalejeff (Hakimdzhan Abdulvaliyev).

Nimi 
Venäläisittäin Айся Хакимджанов; Aisja Hakimdžanov = Hakimsanoff → Hakimsan.

Volgan turkin kirjakielellä Ğäysä Xäkimcan (Xäkimcanov, Гайсә Хәкимҗанов). Misäärimurteella Aysä (Айсә). 

Pelkistetty ’turkkilainen’ versio Aisa/Aysa Hakimcan. (Lausunta: ).

Arabialaisittain:  عيسى حكيمجان  

Etunimi Ğäysä/Aysä tulee arabian kielen sanasta ʿĪsā, joka tarkoittaa Jeesusta. Sukunimi on kaksiosainen; se koostuu arabialaisesta nimestä Ḥakīm (’viisas’) ja turkkilaisesta nimestä Can (’sielu’). Venäläinen sukunimipääte -ov merkitsee samalla isännimeä.(Aysä Häkimcanov = Aysä Häkimcaninpoika).

Lähteet 

 Baibulat, Muazzez: Tampereen Islamilainen Seurakunta: juuret ja historia. Gummerus Kirjapaino Oy, 2004. ISBN 952-91-6753-9.
 Bedretdin, Kadriye: Kirjoituksia Suomen Tataareista. Suomen Itämainen Seura, 2011. ISBN 978-951-9380-78-0.
 Leitzinger, Antero: Mishäärit - Suomen vanha islamilainen yhteisö. Kirja-Leitzinger, 1996. ISBN 952-9752-08-3.

Viitteet

Aiheesta muualla
 Aisa Hakimcan - kuvia, Wikipedia Commons
 Hakimcanin äiti Meryam

Suomen tataarit
Tataarinkieliset kirjailijat
Suomalaiset kauppiaat
Vuonna 1896 syntyneet
Vuonna 1972 kuolleet
Teatteriohjaajat