joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jane Birkin

Jane Birkin (s. 14. joulukuuta 1946 Lontoo) on englantilainen näyttelijä ja laulaja. Birkin nousi julkisuuteen 1960-luvun svengaavassa Lontoossa esiintyessään Michelangelo Antonionin kohua herättäneessä elokuvassa Blow-Up – erään suudelman jälkeen 1967. Hän on näytellyt muun muassa Jacques Rivetten, Agnès Vardan ja Jacques Doillonin ohjaamissa elokuvissa.

Tosielämässäkin parin muodostanut kaksikko, lapsenääniseksi tyyli-ikoniksi noussut Birkin ja Serge Gainsbourg, levytti vuonna 1969 Gainsbourgin säveltämän laulun ”Je t'aime... moi non plus”, joka aiheutti skandaalin seksuaalisella suorasukaisuudellaan. Kappaleen radioesittäminen kiellettiin muun muassa Italiassa, Ruotsissa ja Espanjassa, ja siitä tuli kaupallinen menestys.

Birkinin myöhempi musiikkituotanto ei ole yltänyt kaltaiseen suosioon. Birkin on kuitenkin tasaisin väliajoin levyttänyt uusia albumeita ja 2000-luvulla hän on säveltänyt albumin ja ohjannut elokuvan.

Birkin on näytellyt lukuisissa elokuvissa ja häntä pidetään ilmaisukykyisenä näyttelijänä. Hänen filmidebyyttinsä oli 19-vuotiaana tehty rooli filmissä Temppu - ja miten se tehdään (The Knack...and How to Get It, 1965). Tunnetuimpia hänen elokuviaan ovat Jacques Doillonin La fille prodigue (1981) ja La pirate (1984) sekä Bertrand Tavernierin Daddy Nostalgie (1990). Hänet on nähty myös Agatha Christien romaaneihin perustuvissa elokuvissa Rikos auringon alla (1982) ja Kuolema Niilillä (1978). Parhaan naispääosan palkinnon hän on saanut elokuvista Dust (1985, palkittu Venetsian elokuvajuhlilla 1985) ja Whoever Was Using This Bed (2016, palkittu Chicagon elokuvajuhlilla 2017). Lisäksi on useita palkintoehdokkuuksia.

Diskografia

Studioalbumit
 1969 – Je t’aime... moi non plus (Serge Gainsbourgin kanssa)
 1973 – Di doo dah
 1975 – Lolita go home
 1978 – Ex fan des sixties
 1983 – Baby alone in Babylone
 1987 – Lost song
 1990 – Amours des feintes
 1996 – Versions Jane
 1999 – À la légère
 2004 – Rendez-Vous
 2006 – Fictions
 2008 – Enfants d’Hiver
 2017 – Birkin/Gainsbourg: Symphonique

Livealbumit
 1987 – Jane Birkin au Bataclan
 1992 – Integral au Casino de Paris
 1996 – Integral a l’Olympia
 2002 – Arabesque
 2009 – Au palace (live)
 2012 – Jane Birkin sings Serge Gainsbourg via japan

Lähteet

Aiheesta muualla

 www.janebirkin.net 
 

Englantilaiset laulajat
Englantilaiset näyttelijät
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Steve Forbes

Steve Forbes (s. 18. heinäkuuta 1947) on yhdysvaltalainen talousjohtaja ja toimittaja. Hän on sukunsa omistaman  Forbes Magazinen päätoimittaja ja sitä kustantavan yhtiön pääjohtaja. Lehti on yksi Yhdysvaltojen tärkeimmistä talousjulkaisuista, ja ilmestyy kahdeksalla kielellä.

Forbes pyrkii toimimaan myös yhteiskunnallisena vaikuttajana. Hän on esiintynyt televisiossa ja kirjoittanut kiroja, pääkirjoituksia ja kolumneja. Vuosina 1996 ja 2000 hän pyrki republikaanisen puolueen presidenttiehdokkaaksi. Hän on lahjoittanut poliittiseen kampanjointiin yli seitsemän miljoonaa dollaria.

Teokset
 
 
 
Forbes, Steve; Ames, Elizabeth (2014). Money: How the Destruction of the Dollar Threatens the Global Economy – and What We Can Do About It. .

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset miljardöörit
Forbes
Yhdysvaltalaiset yritysjohtajat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Kašmirin kieli

Kašmirin kieli eli kašmiri (कॉशुर, کٲشُر; ) on indoiranilaiseen kieliperheeseen kuuluva kieli, jota puhutaan lähinnä Kashmirissa. Sillä on noin 5 580 830 puhujaa, ja se on yksi Intian 23 virallisesta kielestä.

Kašmiria kirjoitettiin aiemmin sarada-kirjaimistolla mutta nykyään joko hieman muokatuilla arabialaisilla tai devanagari-aakkosilla. Varhaisimmat tunnetut kašmirinkieliset kirjoitukset ovat säilyneet 1300-luvulla eläneeltä runoilijalta Lalleshwarilta.

Lähteet

Aiheesta muualla
Johdatus kašmirin kieleen 
Maailman ainoa kašmirinkielinen verkkolehti

Dardilaiset kielet
Intian kielet
Oz

Oz tarkoittaa seuraavia:

 Oz, L. Frank Baumin kirjoittama lastenkirjasarja
 Ihmemaa Oz, Baumin kirjasarjan ensimmäisen osan ja joidenkin sen sovitusten nimi
 Ihmemaa Oz (vuoden 1939 elokuva), yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1939
 Oz – ihmeiden maailma, yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1985
 Kylmä rinki (engl. Oz), yhdysvaltalainen televisiosarja
 Taikuri Oz, yhdysvaltalainen musikaalielokuva
 Mahtava Oz, Disneyn fantasiaelokuva vuodelta 2013
 Oz, Australian lempinimi
 Oz, kunta Isèren departementissa Ranskassa
 Oz (lehti), australialainen huumorilehti
 Oz (yhtye), suomalainen heavy metal -yhtye
 -OZ-, japanilainen visual kei -yhtye
 
 unssi, oz., painomitta
 Oz-nimisiä henkilöitä:
 Amos Oz (1939 – 2018), israelilainen kirjailija ja kirjallisuuden professori
 Frank Oz, oik. Richard Frank Oznowicz (s. 1944), yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, näyttelijä ja nukketeatterin esittäjä
 Oz Fox, oik. Richard Alfonso Martinez (s. 1961), yhdysvaltalainen kitaristi
 OZ Group – italialainen henkilöautojen ja moottoripyörien vanteiden valmistaja
Kaomoji

Kaomoji () tulee sanoista kao (kasvot) ja moji (kirjain). Kaomojit ovat suosittuja japanilaisia hymiöitä. Niitä käytetään muun muassa pikaviestintäsovelluksissa ja sosiaalisessa mediassa. Animoitu GIF-muotoinen kaomoji tunnetaan nimellä kaoani.

Esimerkkejä kaomojeista:

Aiheesta muualla 
 http://www.anikaos.com/
 http://digilander.libero.it/cinziaslittleworld/kaoani.htm

 https://www.text-emoji.com/

Pikaviestintä
Merkit
Japaninkieliset sanat ja sanonnat
Songs of Grief and Solitude


Songs of Grief and Solitude on ukrainalaisen black metal -yhtyeen Drudkhin viides studioalbumi, joka julkaistiin 19. lokakuuta 2006. Levy on yhtyeen erikoisin sen sisältäessä pelkästään akustisia folk-lauluja. Levy julkaistiin Supernal Musicin kautta kuin kaikki aikaisemmatkin levyt.

Vaikkei albumi black metallia (tai mitään metallia ylipäätänsä) olekaan, on vuonna 2007 julkaistava River of Tears perinteisempi Drudkh-julkaisu, joka sisältää black metallia.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Roman Sajenko
 Thurios
 Juri Sinitski

Lähteet 

Vuoden 2006 albumit 
Drudkhin albumit
Messukylän rautatieasema

Messukylä (, ratakm 191+290) on entinen liikennepaikka Tampereella Tampereen ja Oriveden välisellä radalla. Liikennepaikka perustettiin 1900-luvun alussa Kyläojan pysäkkinä. Pysäkin nimi muuttui myöhemmin Messukyläksi ja se ylennettiin asemaksi, koska entisen Messukylän kunnan hallinto- ja palvelukeskus sijaitsi kirkon seudulla. Messukylä liitettiin Tampereen kaupunkiin vuoden 1947 alussa ja vanhan kuntakeskuksen merkitys väheni uusien itäisten esikaupunkien valmistuessa. Arkkitehti Bruno Granholmin suunnittelema vanha pysäkki-/asemarakennus Ristinarkuntien sillan kupeesta purettiin, kun uusi asemarakennus valmistui Jankaan kaavoitetun, mutta 1990-luvulle asti toteutumattoman lähiön kupeeseen.

Aseman henkilöliikenne päättyi 29.5.1988. Tavaraliikenteen käytössä Messukylä palveli lakkauttamiseensa asti.

Messukylän asemalla oli pistoraiteet Rautasoinin romuttamoa ja Tampellan tehdasta varten. Messukylän uudempi, vaaleanpunainen asemarakennus oli käytössä vuodesta 1956 vuoteen 2004, jolloin se purettiin tarpeettomana. Liikennepaikka oli jo lakkautettu 2000 rataosan perusparannuksen myötä vähäisen käytön vuoksi, jolloin myös Vehmaisten, Kangasalan, Suinulan ja Siitaman liikennepaikat lakkautettiin. Pistoraide romuttamolle poistettiin käytöstä vuonna 1998.

Suunnitelmissa on että Messukylän, Amurin, Epilän ja Ylöjärven seisakkeet otettaisiin uudestaan käyttöön.

Aiheesta muualla
Kuvia Vaunut.org -sivustolla

Lähteet
 Jussi Iltanen: Radan varrella: Suomen rautatieliikennepaikat (2. painos), s. 173. Helsinki: Karttakeskus, 2010.

Tampereen rautatieliikennepaikat
Pirkanmaan lakkautetut rautatieliikennepaikat
Rautatieasema
Bruno Granholmin suunnittelemat rakennukset
Reijo Kallio (laulaja)

Reijo Raikas Kallio (27. joulukuuta 1933 Helsinki – 18. kesäkuuta 2018 Espoo) oli suomalainen iskelmälaulaja. Kallion uran suurimmat hitit olivat vuosina 1979 ja 1980 levytetyt ”Yksinäinen” ja ”Viikonloppuisä”. 

Lapsuutensa ja nuoruutensa Kallio vietti Helsingin Oulunkylässä. Hän oli 1950-luvun alkupuolella, ennen laulajauraansa Elannon konepajalla jääkoneasentajaoppilaana. Hän aloitti solistiuransa jo 1950-luvun lopulla ja julkaisi ensilevynsä Kultasydän vuonna 1955. Muun muassa Veikko Huuskosen ja Paavo Tiusasen orkestereiden laulusolistina ja basistina ollut Kallio jatkoi keikkailua aina vuoteen 1967, jolloin hän keskittyi työhönsä autokoulunopettajana. Paluu musiikkiin tapahtui 1970-luvun puolenvälin jälkeen. 

Kallion levytykset vuosina 1979–1983 saavuttivat kaikkiaan neljä platina- ja kuusi kultalevyä. Albumia Yksinäinen on myyty yli 86 000 kappaletta ja Viikonloppuisää 75 000 kappaletta. Molemmat levyt ovatkin sadan myydyimmän suomalaisen albumin joukossa. "Yksinäinen"-kappaleen ja -albumin menestyksen myötä Kallio otti aikuisten tanssimusiikin johtavan laulusolistin paikan Erkki Junkkariselta, jonka Ruusuja hopeamaljassa -albumista lähtenyt suosio  oli tuolloin hiipumassa.

1980-luvun puolenvälin jälkeen Kallio vähensi terveydellisistä syistä esiintymisiään tuntuvasti ja lopetti keikkailun kokonaan vuonna 2009. Hän vietti eläkepäiviään Espoon Matinkylässä. Hän oli naimisissa Inkeri Kallion kanssa, jonka oli tavannut tanssiravintolakeikalla vuonna 1959. Heillä on kaksi poikaa, Pekka ja Pasi, joka on myös muusikko.

Albumeja
 Yksinäinen (1979, CBS) kultalevy,timanttilevy
 Viikonloppuisä (1980, CBS) kultalevy,timanttilevy
 Kuin tuhka tuuleen (1982, CBS) kultalevy,timanttilevy
 Minä toivon (1982, CBS) kultalevy
 Kohtalotoverit (1983, CBS) kultalevy
 Sydämeni ääni (1984, CBS)
 Jos tämän laulun kuulet (1986, CBS)
 Kadun sävel (1987, Gold Disc)
Sateenkaari sydämessä (1990, Polarvox)
 Kaksi klassikkoa Reijo Kallio (1994)
 Niin tuuli kulkee (1999)
 Kyyneleet (2001) kultalevy,platinalevy

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kallio Populaarimusiikin museon tietokannassa
 Reijo Kallion muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset iskelmälaulajat
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Alppihiihdon maailmancup 2006–2007

Alppihiihdon maailmancup 2006-2007 oli historian 41. alppihiihdon maailmancup -kausi. Se käynnistyi 11. marraskuuta 2006 Suomessa Levillä ja päättyi 18. maaliskuuta 2007 Sveitsin Lenzerheidessä. Helmikuussa keskellä kautta kilpailtiin myös lajin MM-kilpailut Åressa, Ruotsissa.

Miehet

Kalenteri

Kokonaiskilpailu lopputilanne 2006-07

Pujottelu

Suurpujottelu

Super-G

Syöksy

Alppiyhdistetty

Naiset

Kalenteri

Kokonaiskilpailun lopputilanne

Pujottelu

Suurpujottelu

Super-G

Syöksylasku

Alppiyhdistetty

Lähteet
Tulokset FIS:n sivuilla
Miesten maailmancup-pisteet FIS:n sivuilla
Naisten maailmancup-pisteet FIS:n sivuilla

2006–2007
Vuoden 2006 urheilu
Vuoden 2007 urheilu
Tomb Raider (vuoden 2001 elokuva)

Lara Croft: Tomb Raider on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut Simon Westin ohjaama yhdysvaltalainen toimintaelokuva. Elokuva perustuu Tomb Raider -pelisarjaan. Pääosassa Lara Croftina on Angelina Jolie. Muissa merkittävissä rooleissa ovat Jon Voight, Daniel Craig, Noah Taylor ja Leslie Phillips. 

Elokuva oli kaikkien aikojen eniten tuottanut videopeliin perustuva elokuva (tuotettuaan 273 703 340 dollaria pelkästään elokuvateatterituloilla) vuoteen 2010 asti, jolloin Prince of Persia: The Sands of Time ohitti sen.

Elokuvan jatko-osa Lara Croft Tomb Raider: Elämän lähde sai ensi-iltansa vuonna 2003.

Rooleissa

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kokoelma elokuvan arvosteluita Metacriticissä 

Vuoden 2001 yhdysvaltalaiset elokuvat 
Yhdysvaltalaiset toimintaelokuvat
Tomb Raider -elokuvat
Simon Westin ohjaamat elokuvat
Paramount Picturesin elokuvat
Lars Näsman

Lars ”Lasse” Näsman (14. heinäkuuta 1943 Vaasa – 10. lokakuuta 1995 Kypros) oli suomalainen jalka- ja jääpalloilija, molemmissa lajeissa pelipaikaltaan maalivahti.

Jalkapalloura
Suomenruotsalaiselle Näsmanille oli luonteva valinta aloittaa jalkapallon pelaaminen synnyinkaupunkinsa ruotsinkielisessä seurassa, VIFK:ssa. Hän edusti seuraa vuosina 1960–1964. Vuodet 1965–1968 Näsman edusti lahtelaista Upon Palloa (myöhemmin FC Kuusysi). Lahdesta hän siirtyi vuonna 1969 ammattilaiseksi Alankomaihin, SC Cambuur-Leeuwardenin joukkueeseen. Hän oli Hull Cityssä pelanneen Mauno Rintasen jälkeen toinen suomalainen ammattilaismaalivahti ulkomailla. Suomeen Näsman palasi vuonna 1971, seura oli helsinkiläinen HIFK, jossa hän sai heti ensimmäisellä kaudellaan SM-hopeaa. Tuo mitali jäi hänen ainoaksi jalkapallon SM-mitalikseen. HIFK:n jälkeen hän edusti vielä tammisaarelaista EIF:ää.

Näsman pelasi 34 ottelua Suomen A-maajoukkueessa vuosina 1965–1971 ja lisäksi kolme olympiajoukkueen maaottelua, kolme nuorten maaottelua, yhden B-maaottelun ja yhden poikien maaottelun. Hän sai Vuoden jalkapalloilija -palkinnon vuonna 1965 ja vuonna 1967 Urheilutoimittajain liiton vastaavan tunnustuksen. Vuonna 1964 Näsman palkittiin Suomen nuorten maajoukkueen parhaana pelaajana.

Jääpalloura 
Jääpallossa Näsman saavutti SM-hopeaa vuonna 1964 VIFK:n joukkueessa. Hän pelasi VIFK:ssa kauteen 1966 asti ja sen jälkeen Lahden Reippaassa. Hän pelasi maajoukkueessa 20 ottelua, ja voitti MM-tasolla hopeaa 1967 ja pronssia 1969. Suomen vuoden jääpalloilijaksi hänet valittiin kahdesti, vuosina 1966 ja 1967.

Muuta 
Tammisaaressa on vuodesta 1998 lähtien järjestetty Näsmanin muistoksi Lasse Näsman Cup, joka poikkeuksellisesti koostuu rangaistuspotkukilpailuista. Lars Näsman on jalkapalloilija Tanya Näsmanin isoisä.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 
Lasse Näsman Cupin kotisivut 
Lars Näsmanin tilastot National Football Teams -sivustolla

Suomalaiset jalkapallomaalivahdit
Suomalaiset jääpalloilijat
Vuonna 1943 syntyneet
Vuonna 1995 kuolleet
XrossMediaBar

XrossMediaBar (lausutaan Cross Media Bar) tai lyhyemmin XMB on Sony Computer Entertainmentin PlayStation Portablessa, PlayStation 3:ssa, Blu-ray-soittimissa ja televisioissa käytettävä käyttöliittymä.

Se koostuu vaakasuuntaisesta rivistä kuvakkeita, joita liikutellaan ruudulla perinteisen kursorin asemasta. Suuntanäppäimillä valitsemalla valitaan aihealuetta (esimerkiksi asetukset, verkkotoiminnot) vastaava kuvake, paljastuu edelleen pystysuuntainen alavalikko, jossa on kuvakkeita seliteteksteineen joita rullataan pystysuunnassa käyttäen ohjaimen suuntanäppäimiä.

Aiheesta muualla 
 Sonyn japaninkielisillä PlayStation 3 -sivuilla pääsee tutustumaan käyttöliittymään
 Gametrailers.comin video PS3:n XMB:stä

Käyttöliittymät
Suomen ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimus

Suomen ja Neuvostoliiton välinen hyökkäämättömyyssopimus vuodelta 1932 solmittiin Helsingissä 21. tammikuuta 1932 ja ratifioitiin Suomen puolella saman vuoden heinäkuussa. Voimaan se astui 9. elokuuta 1932. Sopimus oli solmittu määräajaksi kolmeksi vuodeksi. Sitä jatkettiin 7. huhtikuuta 1934 pöytäkirjalla, jolla sopimuksen voimassaoloa jatkettiin 31. joulukuuta 1945 asti. Pöytäkirjan allekirjoitti Neuvostoliiton puolesta ulkoasiain kansankomissaari Maksim Litvinov. 

Ensimmäisen kerran Neuvostoliiton puolesta Suomi oli neuvotellut hyökkäämättömyyssopimuksesta jo 1926. Suomen puolelta neuvotteluja johti Antti Hackzell, mutta koska hän esitti, että sopimusta valvottaisiin välitystuomioistuimen avulla, ei Neuvostoliiton kanssa päästy sopimukseen sisällöstä.

Sopimuksen synty
Sopimuksen syntyyn vaikuttivat Neuvostoliiton kiinnostus tehdä hyökkäämättömyyssopimukset naapurimaidensa kanssa (Puola, Viro ja Latvia neuvottelivat myös tuolloin sopimuksista) sekä 1931 alkanut Mantšurian sota, Kiinassa, joka lisäsi konfliktin mahdollisuutta Itä-Aasiassa ja sai Neuvostoliiton pyrkimään selustansa turvaamiseen mahdollisesti syttyvän sodan vuoksi. Suomi aloitti neuvottelut Neuvostoliiton kanssa viimeisenä edellä mainituista valtioista eli vuoden 1932 tammikuun alussa, mutta sai sopimuksensa ensimmäisenä valmiiksi. Tämä aiheutti hieman paheksuntaa Virossa, mutta Suomen ei ollut tarkoitus ratifioida sopimusta ennen muita valtioita.

Sopimus
Sopimuksessa osapuolet takasivat rajojensa loukkaamattomuuden, puolueettomana pysymisen, jos toinen osapuoli joutuisi sotaan ja lupasivat pysyä erossa sopimuksista ja liittoumista, jotka olisivat ”avoimesti vihamielisiä” toista osapuolta kohtaan. Riidat luvattiin ratkaista rauhanomaisesti ja puolueettomasti.

Sopimuksen jatkaminen ja päättyminen
Sopimus uudistettiin Moskovassa 7. huhtikuuta 1934, jolloin sitä pidennettiin 31. joulukuuta 1945 asti. Neuvostoliitto irtisanoi hyökkäämättömyyssopimuksen vedoten Mainilan laukauksiin ennen hyökkäystään Suomeen 30. marraskuuta 1939. Hyökkäys rikkoi myös Tarton rauhansopimusta ja Kansainliiton peruskirjaa.

Lähteet

Verkkolähteet 
ProKarelia: 1932 
ProKarelia: 1934 jatko 

Suomen sotahistoria
Neuvostoliiton historia
Suomen politiikka 1930-luvulla
Turvallisuuspolitiikka
Suomen ja Neuvostoliiton väliset suhteet
Hyökkäämättömyyssopimukset
1930-luku
Kaivopuiston kaunis Regina

Kaivopuiston kaunis Regina on Toivo Särkän ohjaama suomalainen draamaelokuva, joka valmistui vuonna 1941. Alkuteoksen kirjailijasalanimen "Tuulikki Kallio" taakse kätkeytyy myös elokuvaohjaajana toimineen taidemaalari Kalle Kaarnan puoliso Kaarina Kaarna (o.s. Viitainoja). Kaarina Kaarna kävi kirjeenvaihtoa Särkän kanssa Tornion postin kautta salanimellä "Tuulikki Kallio". Filmin pääosissa ovat kaksi suomalaisen elokuvan kulta-ajan tähteä, Tauno Palo ja Regina Linnanheimo. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat vuoden 1853 Helsinkiin.

Kriitikko kiittää teknistä osaamista, joka pitää elokuvan koossa niinäkin hetkinä kun siirappinen kertomus ei pysy kohtuuden rajoissa.

Juoni
Vanhempansa menettänyt Regina Berg asuu isoäitinsä kanssa Kaivopuistossa pienessä mökissä, jonka lähellä on huvila. Kesän lähestyessä huvilaan odotetaan saapuvan ruhtinatar Kristine Popoff seurueineen. Seurueeseen kuuluu ruhtinattaren serkku, naistenmies luutnantti Engelbert von Leijoncrona, johon raatimies von Heidemanin tytär on rakastunut. 

Kristine Popoff järjestää suuret tanssiaiset, joihin Regina haluaa päästä mukaan. Hän lainaa salaa yhtä ruhtinattaren pukua ja onnistuu pääsemään juhliin. Engelbert iskee silmänsä Reginaan, joka pakenee paikalta, mutta Tuhkimon tavoin pudottaa toisen kenkänsä. Engelbert ei pysty unohtamaan Reginaa eikä tyttökään voi olla ajattelematta nuorta aatelismiestä. Heidän rakkautensa joutuu kuitenkin koetukselle, sillä Krimin sota on syttymäisillään.

Näyttelijät

Lähteet
Ylen elokuvat
Kaivopuiston kaunis Regina DVD:n sivuilla

Viitteet

Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Vuoden 1941 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset romanttiset draamaelokuvat
Toivo Särkän ohjaamat elokuvat
Toivo Särkän käsikirjoittamat elokuvat
Suomalaiset historialliset draamaelokuvat
Manu (nimi)

Manu on etunimi.

Manun suomenkielinen nimipäivä on 26. maaliskuuta, jolloin on myös Immon, Mannen ja Immanuelin nimipäivä. Suomessa nimi Manu on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 2 254 miehelle ja muutamalle naiselle. Monissa maissa Manu esiintyy Manuel- tai Emanuel-nimen lyhentymänä, mutta Suomessa se on käsitetty myös Mauno-nimen muunnelmaksi. Suomessa Manu on erityisesti miesten nimi, mutta kansainvälisesti se on myös yleinen naisen nimi.

Sanskritin kielessä Manu tarkoittaa viisasta ja ajattelevaa. Hindujen jumalaistarustossa Manu on ensimmäinen ihminen Maan päällä, ja josta muut ihmiset ovat syntyneet. Lainaus suomennetusta Bhagavad Gitasta:

Tunnettuja Manuja 
 Manu Bennett, australialais-uusiseelantilainen näyttelijä
 Manu Chao, ranskalainen muusikko
 Manu Needhi Cholan, Chola-dynastian hallitsija
 Manu Dibango, kamerunilainen muusikko
 Manu Forsblom, suomalainen taiteilija
 Manu Ginóbili, argentiinalainen koripalloilija
 Manu Haukkala, pesäpalloilija
 Manu Honkanen, suomalainen jääkiekkoilija
 Manu Kontula, suomalainen kansanedustaja
 Manu Kuisma, suomalainen futsalpelaaja
 Manu Kärki, suomalainen tietokirjailija ja kotiseuduntutkija
 Manu Larcenet, ranskalainen sarjakuvapiirtäjä
 Manu Leudic, oik. Emmanuel Leudic, ranskalainen laulaja ja kitaristi, Eva & Manu -duon jäsen
 Manu del Moral, espanjalainen jalkapalloilija
 Manu Muukkonen, suomalainen insinööri, yritysjohtaja ja energianeuvos
 Manu Paajanen, suomalainen toimittaja ja kirjailija
 Manu Renko, kasvatustieteen tohtori ja koululaitoksen kehittäjä
 Manu Rytisalmi, liikkeenharjoittaja, toimittaja ja kirjailija
 Manu Sánchez, Manuel Sánchez de la Peña, espanjalainen jalkapalloilija
 Manu Sareen, tanskalainen poliitikko, ministeri ja kirjailija
 Manu Teittinen, suomalainen jazzmuusikko ja kirjailija
 Manu Torres, espanjalainen jalkapalloilija
 Manu Trigueros, espanjalainen jalkapalloilija
 Manu Tuominen, suomalainen kenraali
 Manu Tupou, fidžiläis-yhdysvaltalainen näyttelijä
 Manu Vesalo, suomalainen jalkapallovaikuttaja

Lempinimenä
 Mauno ”Manu” Koivisto, suomalainen poliitikko

Kuvitteellisia Manuja 
 Manu, toinen Miina ja Manu -lastenkirjojen päähahmoista
 Manu, toinen päähahmoista Manu ja Matti -kirjoissa, sarjakuvissa ja tietokonepeleissä
 Mainio Manu, lastenohjelman Mainio Manu päähenkilö

Lähteet 

Etunimet
Roy Bean

"Tuomari" Phantly Roy Bean (1825 – 16. maaliskuuta 1903) oli eksentrinen yhdysvaltalainen saluunanpitäjä-tuomari, kuuluisa villin lännen hahmo, joka kutsui itseään nimellä "The Law West of the Pecos" (Laki Pecosista länteen). Roy Bean piti oikeusistuntoja saluunassaan, joka sijaitsi Rio Grande -joen varrella Chihuahuan aavikolla.

Perhe
Roy Beanin vanhemmat olivat Phantly Roy Bean (vanhempi) ja Anna Gore. Roy Bean syntyi Mason Countyssa, Kentuckyssa. Roy lähti 15-vuotiaana veljiensä Samin ja Joshuan matkaan. Lopulta hän päätyi New Mexicon puolelle.

Roy Bean meni naimisiin meksikolaisen Maria Anastacia Virginia Chavezin (1845–1922) kanssa 26. lokakuuta vuonna 1866. Heillä oli viisi lasta; Roy Jr. Bean (synt. 1869/1870), Laura Bean (synt. 1871), Zulema Bean (synt. 1873), Sam Bean (synt. 1875) ja John Bean (mahdollisesti adoptiolapsi).

Elämä

1870-luvun Roy elätti perheensä myymällä vedellä laimennettua maitoa ja välittämällä varastettua polttopuuta. Vuonna 1882 Roy pakeni avioliitostaan ja laittomuuksista San Antonioon.

Roy oli kuullut Lillie Langtrystä ja rakensi saluunan, jonka nimesi tämän mukaan "Jersey Lilly"ksi. Roy piti perustamaansa saluunaa myös kotinaan. Saluunan seinällä oli kuva Lilliestä. Oven ulkopuolella oli kyltit, joissa luki "ICE COLD BEER" (jääkylmää olutta) ja "LAW WEST OF THE PECOS." (Laki Pecosista länteen.). Saluunassaan Roy Bean jakoi olutta, oikeutta ja tarinoita. Beanin oikeuskäytäntö oli eriskummallinen; siihen olennaisesti kuului muun muassa lakikirja, revolveri ja elävä karhu.

Legendoissa Roy Beanin tyypillisesti väitetään antavan ahkerasti hirttotuomioita, vaikka Jack Skilesin Judge Roy Bean Country -kirjan mukaan ei ole ainuttakaan historiallisesti pätevää todistetta siitä, että Roy Bean olisi oikeasti hirttänyt jonkun.

Roy Bean kuoli vuonna 1903 rauhallisesti vuoteeseensa, runsaan alkoholin juomisen jälkeen Langtryssä, Texasissa.

Roy Bean populaarikulttuurissa 
Roy Beania on näytellyt Walter Brennan Oscar-palkinnon arvoisesti vuoden 1940 elokuvassa Lännen mies.

John Huston ohjasi vuonna 1972 elokuvan Roy Bean – piru mieheksi, jossa omapäistä lainvalvojaa esitti Paul Newman.

Roy Bean on esiintynyt myös Tex Willer -sarjakuvissa, esimerkiksi numeroissa 1 ja 2 vuodelta 2014.

Roy Bean esiintyy Lucky Luke -sarjakuvalbumissa Tuomari.

Roy Bean esiintyy Don Rosan piirtämässä Ankka-tarinassa White Agony Creekin vanki, jossa hänet oli lähetetty yhdessä sheriffien Bartholomew "Bat" Mastersonin ja Wyatt Earpin kanssa pelastamaan Kultu Kimallusta, jonka Roope Ankka oli vienyt louhokselleen.

Aiheesta muualla
The Life and Times of Judge Roy Bean at the IMDB
The Westerner at the IMDB

Lähteet
 

Villin lännen henkilöt
Yhdysvaltalaiset tuomarit
Vuonna 1825 syntyneet
Vuonna 1903 kuolleet
Formula 1 -kausi 1954

Formula 1 -kausi 1954 oli kautta aikojen viides Formula 1 -kausi. Kaudella ajettiin yhdeksän MM-osakilpailua. Mestaruuden voitti Argentiinan Juan Manuel Fangio, joka ajoi Maseratilla ja sittemmin loppukaudesta Mercedeksellä. Fangio johti koko kauden kuljettajien MM-sarjaa.

Sääntöjä
Vain viiden parhaan kilpailun tulokset laskettiin mukaan loppupisteisiin.
Pisteitä saivat kilpailujen viisi parasta (8, 6, 4, 3, 2) ja kilpailun nopeimman kierroksen ajanut, joka sai yhden pisteen.
Useat kuljettajat saattoivat ajaa samaa autoa, mutta tällöin pisteet jaettiin ottamatta huomioon kuinka monta kierrosta kukin kuljettaja oli ajanut.

Teknisiä sääntöjä
Vapaasti hengittävien moottorien tilavuus oli maksimissaan 2 500 cm3.
Turbomoottoreiden tilavuudeksi sallittiin maksimissaan 700 cm3.

Kustannussyistä kaksi edellistä kautta oli ajettu Formula 2 -luokan autoilla, ja Ferrarin 500-auto oli ollut täysin ylivoimainen. Nyt kuitenkin sylinteritilavuuden sallittiin nousevan 2 500 cm3.

Keskeiset osallistujat
Aina alkuvaiheistaan lähtien Formula 1 –kisat olivat olleet tavallaan Italian sisäisiä kilpailija, sillä aluksi olivat kilpailuissa Alfa Romeot ja Ferrarit ja sitten Ferrarit ja Maseratit. ”Ulkomainen” kilpailu otti tuulta alleen vuonna 1954 kun odotettu ja osittain pelättykin Mercedes-Benzin osanotto kilpailuihin tuli todeksi Ranskan GP:ssä. Italialaiset Lanciat ilmoittautuivat myös mukaan kauden kisoihin, mutta näiden Lancia D50-mallin valmistuminen viivästyi Mercedeksen autoa enemmän.

Nämä uudet tulokkaat saivat sekaisin kuljettajamarkkinat. Kaikkien yllätykseksi hallitseva maailmanmestari Alberto Ascari ja hänen erottamaton kaverinsa Luigi Villoresi päättivät jättää Ferrari-tallin ja siirtyä Lancian ohjaimiin, mikä koitui Ascarille kauden kuluttamiseen uutta D50-mallia odotellessa. Ferrari korvasi heidät José Froilán Gonzálezilla, joka palasi talliin kahden vuoden Maserati-kauden jälkeen, ja ranskalaisella Maurice Trintignant’illa. Heihin liittyivät myös Giuseppe Farina ja Mike Hawthorn.

Maserati vaikutti suurimmalta häviäjältä tässä kettinkien sinfoniassa kun se menetti Gonzálezin ja erittäin suuri menetys Maseratin tallille oli kesken kauden tapahtunut Juan Manuel Fangion menetys Mercedesille. Tämä siirto tapahtui Ranskan GP:n yhteydessä. Näin Maserati-tallin maine kahden merkittävimmän kuljettajan lähdön jälkeen jäi Onofre Marimón varaan, joka kuitenkin menehtyi Saksan GP:n harjoituksissa ollen täten ensimmäinen F1-osakilpailussa kuollut kuljettaja.

Juan Manuel Fangion lisäksi Mercedes-tiimiin liittyivät insinööri-pilotti Karl Kling, veteraani Hermann Lang, sekä tulevaisuuden toivo Hans Hermann.

Kilpailut

MM-loppusijoitukset

HUOM! Aikakautena, jolloin ajanotto ei toiminut kuin sekunnin kymmenysosien tarkkuudella, ei ollut mahdollisuutta äärimmäisen tarkkaan ajanottoon. Tästä on esimerkkinä Britannian GP, missä parhaan kierrosajan saavutti seitsemän kuljettajaa. He jakoivat pisteet, jolloin jokainen heistä sai 0,14 pistettä.

Lähteet
Bentsonitriili

Bentsonitriili on orgaaninen yhdiste (nitriili), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on C7H5N ja rakennekaava on C6H5(CN). Bentsonitriilista käytetään myös nimityksiä syanobentseeni, bentsoehapponitriili ja fenyylisyanidi.

Bentsonitriilin moolimassa on 103,1 g/mol, sulamispiste –12,8 °C, kiehumispiste 190,7 °C, suhteellinen tiheys 1,0 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 22 °C lämpötilassa 0,1–0,5 g/100 ml, leimahduspiste 75 °C c.c., itsesyttymislämpötila 550 °C ja CAS-numero 100-47-0.

Ympäristö- ja terveysvaikutukset 
Lyhytaikainen altistus ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.

Aiheesta muualla 

Bentsonitriilin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 26.12.2014.

Aromaattiset yhdisteet
Nitriilit
Seitsemän surman siunausliitto


Seitsemän surman siunausliitto on hardcore punk -yhtye Rytmihäiriön kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 18. lokakuuta 2006. Se on yhtyeen ensimmäinen levy-yhtiö Sakara Recordsin julkaisema albumi sekä yhtyeen ensimmäinen selkeitä thrash metal -elementtejä sisältävä albumi. Albumin on äänittänyt ja tuottanut Jukka Varmo, ja sen kansikuvan on toteuttanut laulaja Unto Helo.

Albumi on yhtyeen ensimmäinen Suomen virallisen albumilistan 50:n myydyimmän albumin joukkoon noussut albumi, jolloin se debytoi listan sijalla 36.

Vastaanotto 

Albumi sai hyvän vastaanoton. Soundin Antti Luukkanen antoi albumille neljä tähteä viidestä. Hän sanoi olleensa skeptinen yhtyeen sanoituksien saman kaavan toistamisesta, mutta piti albumia edeltäjänsä tapaan onnistuneena kokonaisuutena. Niin ikään Desibelin Mikko Heimola antoi albumille neljä tähteä, ja kehui sitä ”hirtehisen hauskaksi" ja kuuntelua kestäväksi teokseksi. Myös Imperiumin Tero Lassila piti albumia niin soitannollisesti kuin laulunkin osalta tiiviinä pakettina johon ei ehdi kyllästyä, vaikka antoikin kritiikkiä kaavamaisuudesta ja itsensä toistamisesta.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Rytmihäiriö.

Kokoonpano 
 Unto Helo – laulu
 Janne Perttilä – kitarat
 Antti Kiiski – basso
 Otto Luotonen – rummut

Vierailevat muusikot 
 Ville Sorvali – introhuuto ("Pyörillä kulkeva kuoleman enkeli"
 Alexi Laiho – soolokitarat ja laulu ("Pyörillä kulkeva kuoleman enkeli"
 Jukka Varmo – bassotuplaus (Kun hätävarjelu lakkaa"
 Mitja Harvilahti – soolokitarat ("Kun hätävarjelu lakkaa"), julistus ("Kun hätävarjelu lakkaa" ja "Kohta joku kuolee"
 Henri Sorvali – pajupilli ("Tehty mikä tehty"
 Ven Girmuth – taustalaulu ("Kohta joku kuolee"
 Greaser, ven Girmuth, Une, Mitja, Ville – ”Sahaajankadun mieskuoro”

Tuotanto 
 Jukka Varmo – tuottaja, äänittäjä
 Miitri Aaltonen – miksaaja (Music-Bros, elokuu 2006)
 Mika Jussila – masteroija (Finnvox, syyskuu 2006)
 Mitja Harvilahti – yhtyekuvat
 Une – kansikuva

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Rytmihäiriön viralliset sivut
 Sakara Recordsin viralliset sivut

Vuoden 2006 albumit
Rytmihäiriön albumit
Sakara Recordsin albumit
Myssypingviini

Myssypingviini (Pygoscelis antarcticus) on pingviinilaji, joka on helppo tunnistaa päässä olevasta ohuesta mustasta raidasta.

Koko ja ulkonäkö
Myssypingviinin nimi tulee ohuesta mustasta raidasta pään alaosassa, jonka takia tulee vaikutelma kuin niillä olisi musta myssy tai kypärä päässä. Tämä tuntomerkki tekee lajista yhden helpommin tunnistettavista pingviinilajeista. Yksilöiden koko on noin 75 cm.

Levinneisyys
Lajin esiintymisaluetta ovat Etelämanner sekä Etelä-Georgia ja Eteläiset Sandwichsaaret, Eteläiset Shetlandsaaret, Eteläiset Orkneysaaret, Bouvet’nsaari, Ballenysaaret ja Pietari I:n saari.

Lisääntyminen
Myssypingviinien pesät ovat yleensä kivirenkaita, mutta ne voivat pesiä myös jäävuorilla. Naaras munii kaksi munaa. Sekä koiras että naaras osallistuvat haudontaan vaihtaen vuoroa 5–10 päivän välein. Poikaset kuoriutuvat noin 35 päivän haudonnan jälkeen. Pesässä poikaset ovat 20–30 päivää, jonka jälkeen muodostavat poikasryhmiä. Saatuaan aikuismaisen höyhenpeitteen 50–60 päivän ikäisenä poikaset ovat valmiit lähtemään merelle.

Ravinto
Laji syö pääasiassa krillejä sekä jonkun verran kaloja.

Lähteet 

Pingviinilinnut
RT-23 Molodets

RT-23 Molodets eli SS-24 Scalpel on Venäjän viidennen sukupolven mannertenvälinen ohjus. Nämä 10-kärkiset ohjukset on nyttemmin vedetty pois käytöstä. Ohjuksesta ehdittiin kehittää monta versiota. Ohjuksen kantomatka 10000 km, tarkkuus 150-250 m. Ohjuksen kärki on 350-550 kilotonnia.

Aiheesta muualla 
 http://www.globalsecurity.org/wmd/world/russia/rt-23.htm (englisch)
 Global Security information
http://www.fas.org/nuke/guide/russia/icbm/rt-23.htm
http://www.missilethreat.com/missiles/ss-24_russia.html
http://www.kapyar.ru/index.php?pg=256
http://www.military.cz/russia/icbm/rakety/rt23/rt23.htm
http://www.astronautix.com/lvs/rt23.htm

 YouTube video
 Russian nuclear forces 2005
Combat Railway Complex (russian)

Venäläiset mannertenväliset ballistiset ohjukset
Kylpylähotelli Eden (Oulu)

Break Sokos Hotel Eden oli kylpylähotelli Oulussa.

Se sijaitsi merenrannassa, Nallikarin matkailualueella, noin 4,5 kilometriä kaupungin keskustasta länteen. Vuonna 1989 valmistuneen Suomen ensimmäisen subtrooppisen merikylpylän pääarkkitehtina toimi Paavo Karjalainen ja rakennusprojektin johtajana toimi Matti Huuskonen.

Alkuvuosina kylpylähotelli kantoi nimeä Eden Nallikarin merikylpylä. 1990-luvulla nimi oli Kylpylähotelli Eden ja Oulun Eden kylpylähotelli. 2000-luvun alussa Edenin osti Holiday Club, jonka myötä nimi muuttui Holiday Club Oulun Edeniksi. Vuonna 2011 Eden siirtyi Sokos Hotels -perheeseen ja sai uuden nimikkeen Sokos Hotel Eden. Vuonna 2013 nimi muuntautui Break Sokos Hotel Edeniksi Sokos Hotelsin konseptiuudistuksen myötä. Kiinteistön omistaa CapMan. 

Edenin toiminta päättyi lopullisesti 17. joulukuuta 2021.

Historia
1980-luku: Vuonna 1986 alettiin uutisoida suunnitelmasta, joka toisi kylpylän Oulun Nallikariin. Suunnitelman takana oli Teknimaja Oy, joka uskoi kylpylän tuovan matkaajia Ouluun niin kotimaasta kuin ulkomailtakin.
Seuraavana vuonna kerrottiin kylpylähankeen toteutumisesta, kun Oulun kaupunki oli päättänyt vuokrata tontin Hietasaaresta kylpylää varten. Kylpylän kerrottiin valmistuvan vuoden 1989 kesään mennessä. 

Huhtikuussa vuonna 1988 kylpylähotellin rakennustyöt saatiin alkamaan.
Peruskivensä kylpylä sai saman vuoden kesäkuussa. 
Marraskuussa palkattiin kylpylän ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi Markku Raivio.

Vuoden 1989 kesäkuun alkuun suunniteltu alkuperäinen avauspäivä ei kuitenkaan toteutunut keskeneräisten viimeistelyjen vuoksi.
Viralliset avajaiset pidettiin 18.8.1989.

1990-luku: Vuonna 1990 Edenin allasosasto nousi Pohjois-Suomen toiseksi suosituimmaksi matkailukohteeksi.

Vuonna 1993 Markku Raivion tilalle Edenin toimitusjohtajaksi nousi Raija Palomäki.
Saman vuoden kesäkuussa Edeniin muutti yli kolmenkymmenen papukaijan parvi asustelemaan kylpylän trooppiseen lintutarhaan. Mahdollisimman luonnonmukaisessa tarhassa asusteli papukaijojen lisäksi trooppisia nauha- ja muskottipeippoja. Yksi harvinaisimmista asukeista oli Rosella-papukaija, joita Suomessa ei silloin ollut kuin muutama yksilö.
14.10.1993 Eden vastaanotti miljoonannen kylpijänsä.

Vuonna 1998 Edenissä tapahtui ravintolapalo, jossa ei henkilövahinkoja sattunut, mutta aineelliset vahingot olivat suuret.

2000-luku: Vuonna 2002 kesäkuussa hotelliin valmistui uusi siipi, jossa on 69 normaalia tilavampaa huonetta. Vuonna 2006 SOK:n tytäryhtiö Sokotel osti Edenin liiketoiminnot ja viisi muuta kylpylähotellia Holiday Clubilta.

Lähteet

Aiheesta muualla
Sokos Hotel Oulun Edenin kotisivu

Hietasaari
Suomalaiset kylpylät
Oulun hotellit
Sokos Hotels
Jules Hardouin-Mansart

Jules Hardouin-Mansart (16. huhtikuuta 1646 Pariisi, Ranska – 11. toukokuuta 1708 Marly-le-Roi, Ranska) oli ranskalainen arkkitehti ja kaupunkisuunnittelija, jota pidetään ranskalaisen barokkiarkkitehtuurin johtavana edustajana. Hardouin-Mansart oli Ludvig XIV:n hoviarkkitehti, ja Mansartin tunnetuimpia töitä on Versaillesin palatsin viimeistely. 

Nuorena hän käytti vielä sukunimeä Hardouin ja opiskeli isosetänsä François Mansartin alaisuudessa. Mansartilta Hardouin-Mansart peri kokoelman suunnitelmia ja piirroksia sekä otti vuonna 1668 käyttöönsä tämän tunnetun sukunimen. Hardouin-Mansart alkoi menestyä arkkitehtina, ja vuonna 1674 kuningas Ludvig XIV:n rakastajatar Madame de Montespan pyysi Mansartia suunnittelemaan Clagnyn linnan korjaus- ja laajennustyöt. Mansart suunnitteli uransa alkuvaiheessa useita yksityistaloja, mukaan lukien oman talonsa Hôtel de Lorgesin (sittemmin Hôtel de Conti).

Vuonna 1675 Hardouin-Mansartista tuli Ludvig XIV:nnen hoviarkkitehti. Vuodesta 1678 Hardouin-Mansartin päätyöksi tuli Versaillesin palatsin laajennus ja uudelleensuunnittelu. Hardouin-Mansart rakennutti Louis Le Vaun alkuperäisten suunnitelmien pohjalta uuden Peilisalin, kasvihuoneen ja Grand Trianonin sekä palatsin pohjois- ja eteläsiivet. Ennen kuolemaansa Hardouin-Mansart ehti myös aloittaa palatsin kuninkaallisen kappelin suunnittelun. Hardouin-Mansartin virkanimike oli Surintendant des Bâtiments du Roi (Kuninkaallisten töiden ylivalvoja). Mittavassa hankkeessa Hardouin-Mansartilla oli apunaan suuri joukko yhteistyökumppaneita, joista tuli sittemmin merkittäviä arkkitehteja. Heitä olivat muun muassa Robert de Cotte, joka suunnitteli Mansartin kanssa kuninkaallisen kappelin, ja Charles Le Brun, joka osallistui Peilisalin suunnitteluun ja koristeluun. Versailles’n palatsin puutarhan suunnitteli André Le Nôtre, ja puutarhasta tuli esikuva Euroopan muiden kuninkaanlinnojen puistoille.

Lisäksi Hardouin-Mansart laajensi linnaa Saint-Germain-en-Layessa. Hardouin-Mansartin tunnetuimpia töitä Pariisissa ovat muun muassa Pont Royal -silta, Saint-Rochin kirkko, Hôtel des Invalidesin kappeli Église du Dome, Victoires-aukio ja Vendôme-aukio. Useimmat näistä antavat oman leimansa Pariisin luonteella ja ovat turistien nähtävissä.

Lähteet 

Ranskalaiset arkkitehdit
Vuonna 1646 syntyneet
Vuonna 1708 kuolleet
Karhunpalvonta

Karhunpalvonta on ihmisen suhtautumista karhuun yliluonnollisena olentona. Karhu on suurin petoeläin subarktisella ja kylmällä ilmastovyöhykkeellä ja lukuisat näiden alueiden kansat ovat vanhastaan pitäneet karhua pyhänä eläimenä.

Karhut ovat eri tavoin mukana myös monien kansojen satu- ja tarinaperinteessä, usein tavalla, joka viittaa uskomuksiin niiden erityisasemasta kaikkien eläinten joukossa. Karhu on keskeinen eläin eräiden Pohjois-Amerikan intiaaniheimojen perinteessä. Se tavataan usein sankarien opastajana tai auttajana. Pohjois-Amerikan intiaanit tuntevat myös yleisesti sadun karhunaisesta, joka ottaa aviomiehekseen heimon miehen, tai kansainvälisesti laajalti tunnetun sadun karhun ja heimon naisen liitosta, josta syntyy epätavallisin kyvyin varustettu sankarihahmo. Karhuun liittyy eri kansoilla myös paitsi edellä kerrotun tapaisia myyttisiä käsityksiä myös pienimuotoisempaa perinnettä. Karhunrasvaa käytetään paikoin edelleen särkyjen ja kipujen poistoon, ja karhuntaljalla makaamisen uskotaan parantavan selkäsäryn.

Karhulla on useita kiertoilmauksia, kuten mesikämmen, kontio, metsän omena, metsän kuningas ja nalle. Myös 'karhu' on alun perin kiertoilmaus, joka tarkoittaa karheaa turkkia, mutta sittemmin se on vakiintunut karhun nimeksi. Kiertoilmauksia käyttämällä muinaissuomalaiset ovat halunneet välttää kutsumasta petoa luokseen. Karhun ehkä vanhin ja alkuperäisin nimitys on oksi (taipuu kuten "kaksi"). Sanalle 'oksi' on vastineita kaukaisemmissa suomalais-ugrilaisissa kielissä, joten se on ikivanha omaperäinen sana. Sanan oksi vastine on nykysuomessa otso. Otso-sana on länsisuomalainen ja kirjakielinen muunnos oksi-sanan karjalaisesta ja itäsuomalaisesta deminutiivista ohto.

Kristillisyyden syventyessä ja vanhojen käsitysten hävitessä karhua alettiin entistä enemmän vihata ja pelätä, vaikkei siihen liittyvä myyttinen kunnioitus täysin hävinnytkään.

Jo ennen vanhaan tiedettiin, että karhut eivät viihdy ihmisasutuksen lähellä. Erään kivijärveläisen kansantarinan mukaan ensimmäinen karhu tuli ihmisten asumusten luokse tekemään pahaa, mutta sitten jättikokoinen mies iski karhua korvalliselle, ja karhu joutui anomaan armoa. Tehtiin sopimus: karhu lupasi siitä lähtien pysyä metsässä, syödä marjoja ja kuopia kusiaisia; lupasipa karhu myös nukkua koko talven mahtavana pesässään. Jos se kuitenkin tulisi takaisin, saisivat ihmiset sen sitten ampua ja keihästää. Lupauksensa se pitikin muutoin, mitä nyt joskus söi karjaa metsästä, omalta alueeltaan. Kertomus sivuaa myös uskomusta siitä, miksi kotieläimet tulivat ihmisten ilmoille: karhua pakoon.

Entisaikoina karhut pysyivätkin yleensä kaukana ihmisten asumuksista, koska rakentaminen, metsäteollisuus, tieverkosto ja muu ihmistoiminta ei ollut vielä samassa määrin pirstonut niiden ensisijaista elinympäristöä.

Katso myös 

 Peijaiset
 Karhunpäivä
 Karhun synty

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Karhuseura.
 Ohtonen Otavanpoika. Aikakone 16.5.1998.
 Pihtiputaan karhukultti. Taivaankannen takojat 13.1.2010.

Mytologia
William Crookes

Sir William Crookes (17. kesäkuuta 1832 – 4. huhtikuuta 1919) oli englantilainen fyysikko ja kemisti. Crookes löysi alkuaine talliumin vuonna 1861. Kemiallisten tutkimustensa ohessa hän keksi Crookesin radiometrin eli niin sanotun valomyllyn vuonna 1873. Kehittämiensä tyhjiöputkien avulla hän myös havaitsi katodisäteet tutkiessaan sähkön johtumista harvassa kaasussa. Crookes oli tyhjiöputkitutkimuksen pioneereja ja vuonna 1879 hän havaitsi ensimmäisenä, että aine voi esiintyä plasmana.

Crookes tuli tunnetuksi myös Daniel Dunglas Homen ja muiden meedioiden väitettyjen paranormaalien kykyjen testaajana ja hänellä oli hyvin myönteinen suhtautuminen spiritualismiin.

Elämä 
Crookes oli lähtöisin alkujaan köyhästä perheestä. Hänen isänsä Joseph oli uransa alussa räätälin apulainen, mutta vaurastui myöhemmin. Nuori Crookes pääsi Royal College of Chemistry -yliopistoon ennen 16. syntymäpäiväänsä vuonna 1948. Hän opiskeli August Wilhelm von Hoffmannin johdolla, mutta hänen muodollinen koulutuksensa ei ollut kovin laaja. Crookes julkaisi ensimmäisen tutkimuksensa, joka käsitteli eräitä seleenin yhdisteitä, 19-vuotiaana. Hän käytti paljolti spektroskopiaa kemiallisissa tutkimuksissaan. Crookes pääsi arvostetun Royal Societyn jäseneksi 31-vuotiaana talliumin löytämisen ansiosta.

Crookesin erittäin pitkä tiedemiehen ura kesti peräti 68 vuotta, vuodesta 1851 aina kuolemaan 1919 saakka, ja käsitti  monia fysiikan ja kemian aiheita. Kuningatar Viktoria aateloi hänet 1897. Crookesin vaimo kuoli ennen miestään vuonna 1916.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
  

Brittiläiset fyysikot
Brittiläiset kemistit
Copley-mitalin saajat
Royal Societyn jäsenet
Vuonna 1832 syntyneet
Vuonna 1919 kuolleet
Dave Finlay

David (Dave) Finlay (s. 20. lokakuuta 1958 Belfast, Pohjois-Irlanti) on pohjoisirlantilainen entinen showpainija, joka tunnetaan parhaiten painiajoistaan World Wrestling Entertainment promootiossa. Hänet tunnetaan paremmin paininimellään Finlay. Finlay on kolmannen polven painija, joka on 178-senttinen ja 106-kiloinen. Ensimmäisen kerran Finlay esiintyi painijana lokakuussa 1978. Hänet tunnetaan King Bookerin, maailmanmestarin "hovin" toisena jäsenenä. Booker onkin lyönyt hänet ritariksi, joten Finlay on saanut paininimen Sir Finlay. Hän on ollut piikkinä Bobby Lashleyn lihassa, voittanut hänet lähes joka kerta, tosin useimmiten shillelagh-nimisen ryhmysauvan avulla. Finlay on myös voittanut kahdesti The Undertakerin pahamaineisen veljen Kanen toisella kerralla ilman shillelagh-asetta. Hän on myös käynyt kovia kamppailuja Bookerin "hovin" toisen jäsenen William Regalin kanssa, joiden otteluissa Finlayn nenä murtui ja Regal lensi lasin läpi. He ovat kuitenkin useimmiten ystäviä, jotka ovat otelleet tag team -otteluissakin useita kertoja esimerkiksi Batistaa ja Bobby Lashleyä vastaan. Finlay on myös otellut King Bookeria vastaan, jonka häb voitti shillelagh-aseella. 

Hänet tunnetaan menninkäisestä, kehän alla olevasta pieneksi jääneestä ihmisestä nimeltä Hornswoggle, joka usein sekaantuu otteluihin tuomarin keskittyessä toiseen asiaan ja aiheuttaa Finlaylle voittoja. Menninkäinen on esimerkiksi antanut Finlaylle tämän shillelaghin. Finlay on myös heittänyt Hornswogglen painivastustajaa päin.

Finlay käyttää yleensä otteluiden voittamiseen shillelagh-asettaan, mutta hän käyttää lopetusliikkeinään Celtic Crossia ja Finlay Rollia. Hänen managerinsa on ollut Princess Paula, The Dog ja Brian Knobbs.

Hän on voittanut pitkällä urallaan jo paljon, kuten kertaalleen WWE:n Yhdysvaltain mestaruuden, Irlannin mestaruuden, WCW:n mestaruuden, kaksi kertaa Britannian raskaansarjan mestaruuden ja viisi kertaa Britannian keskisarjan mestaruuden.

28. lokakuuta 2011 ilmoitettiin että Finlay tekee debyyttinsä Yoshihiro Tajirin perustamassa Smash -promootiossa. Hänet paljastettiin mysteerisellä nimellä "King of Terror", jonka Michael Kovac lupasi tuoda promootioon. Samalla Finlay nimitettiin ensimmäiseksi haastajaksi ensimmäiselle Smash mestarille kanadansuomalaiselle StarBuckille. 24. marraskuuta Smash.23 tapahtumassa Finlay voitti Starbuckin mestaruudesta ja hänestä tuli uusi Smash mestari.

Feudit
The Great Khali (Dalip Singh)
Ric Flair
JBL
Evan Bourne
hornswoggle
John Cena
Jack Swagger

Paininimet
Belfast Bruiser buisaki
Dave Finlay
Fit Finlay
Finlay
sr.buisaki

Nimikkoliikkeet
 The Celtic Cross
 Air Raid Siren

Showpainijat
Pohjoisirlantilaiset henkilöt
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomen Filmikamari

Suomen Filmikamari ry on vuonna 1923 perustettu elokuva-alan yhdistysten keskusjärjestö. Aloitteen järjestön perustamiselle teki Abel Adams. Sääntöjensä mukaan liiton ”tarkoituksena on toimia koko elokuva-alan terveen kehityksen hyväksi”. Nykyisin siihen kuuluu kaksi jäsenjärjestöä: Suomen elokuvateatteriliitto (SEOL) sekä Suomen elokuvatoimistojen liitto (SEL). Filmikamarin hallituksen puheenjohtajana toimii Katarina Nyman<ref>Filmikamarin puheenjohtaja vaihtuu - ja muita syyskokousuutisia – Filmikamarin uutisia, 29.11.2019</ref>, varapuheenjohtajana Aku Jaakkola ja  toimitusjohtajana Tero Koistinen.

Käytännön toiminnassa Filmikamari pyrkii vaikuttamaan elokuvapoliittisiin ratkaisuihin ja elokuva-alaa koskevaan lainsäädäntöön. Se tekee esityksiä ja antaa lausuntoja viranomaisille elokuva-alan kysymyksistä. Lisäksi se pyrkii edistämään elokuva-alan yhdistysten yhteisiä tavoitteita ja tasoittamaan keskinäisten eturistiriitoja.

Julkisuudessa näkyvin Filmikamarin toimintamuoto on viikon Top 20- ja viikonlopun Top 20 -elokuvatilastojen julkaiseminen. Filmikamari huolehtii Yhdysvaltain elokuva-akatemian pyynnöstä Suomen Oscar-toimikunnan asettamisesta Suomen ehdokkaan valitsemiseksi parhaan ulkomaisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi.

Filmikamari on jakanut elokuva-alan kultaista ansiomerkkiä vuodesta 1951 ja hopeista ansiomerkkiä vuodesta 1953. Ansiomerkeistä päättää Filmikamarin hallitus.

SFK oli vuoteen 1940 saakka Suomen Biografiliitto ry''.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Suomen Filmikamarin kotisivut 
 Suomen Filmikamari ry:n hallitukset, asiamiehet ja toimitusjohtajat kautta aikain

Suomalaiset elokuva-alan järjestöt
Burzum (albumi)

Burzum on Varg Vikerneksen yhden miehen yhtyeen Burzumin debyyttialbumi.
Sen julkaisi alun perin Mayhem-yhtyeen kitaristin Euronymousin levy-yhtiö Deathlike Silence Productions, mutta vuonna 1995 Misantrophy Records julkaisi sen uudestaan. Uusintajulkaisussa ovat mukana myös Aske-EP:n
kappaleet. Tässä versiossa Asken versio kappaleesta "A Lost Forgotten Sad Spirit" korvaa Burzumin version.

Kappaleet
Side: Hate

Side: Winter

Aiheesta muualla
 Albumin sanoitukset 

Vuoden 1992 albumit
Vuoden 1992 esikoisalbumit
Burzumin albumit
Saint-Émilion

Saint-Émilion on Ranskan kunta Gironden departementissä, lähellä Bordeaux'n kaupunkia. Kunta on pinta-alaltaan 27,02 neliökilometriä, ja asukkaita on 2 005 (2009). Saint-Émilionin ympäristö tunnetaan viinialueena. Kunta valittiin vuonna 1999 UNESCOn maailmanperintöluetteloon.

Saint-Émilion kuuluu Bordeaux'n alueen neljän merkittävimmän viinialueen joukkoon.

Historia 
Viiniä on viljelty Saint-Émilionissa jo Rooman valtakunnan ajoista lähtien. Jopa runoilija Ausonius työskenteli siellä viininkasvattajana. Nykyisen kylän alkuperä on 700-luvulta, jolloin kiertelevä tunnustaja Emilian asettui alueelle kallioon kaiverrettuun erakkomajaan.

Saint-Émilion oli merkittävä etappi Pyhän Jaakobin pyhiinvaellusreitillä Santiago de Compostelaan.

Aiheesta muualla 

Saint-Émilionin turismi   
Saint-Émilion UNESCOn sivuilla  

Gironden kunnat
Unescon maailmanperintökohteet Ranskassa
Ranskan viinialueet
Aske

Aske (suom. tuhka) on norjalaisen black metal -yhtyeen Burzumin vuonna 1993 julkaisema EP-levy.
Osa julkaisun painoksesta myytiin yhdessä Zippo-sytyttimen kanssa, jossa oli sama kuva kuin EP:n kansikuvassa. Levyn kansikuva esittää Fantoftin sauvakirkon raunioita sen tuhopolton jälkeen. Yhtyeen ainoa jäsen Varg Vikernes väittää ottaneensa valokuvan itse, mutta tietoa ei ole vahvistettu.

Emperor-yhtyeen Samoth soittaa bassokitaraa EP:n kaikilla kappaleilla.

EP julkaistiin vuonna 1995 yhdessä Burzumin nimikkodebyytin kanssa.

Kappaleet
Side: Hate

Side: Winter

Lähteet

Aiheesta muualla
 Aske-EP:n sanoitukset 

Burzumin albumit
Vuoden 1993 albumit
Dauði Baldrs


Dauði Baldrs (suomeksi Balderin kuolema) on norjalaisen black metal -yhtye Burzumin albumi, joka julkaistiin 14. lokakuuta 1997 levymerkillä MIsanthropy Records. Vaikka Burzumin aiemmat levyt olivat olleet black metal -henkisiä, Dauði Baldrs edustaa tyylisuunnaltaan ambientia. Albumin musiikki on sävelletty ja esitetty syntetisaattorilla, koska Varg Vikernes ei saanut vankilassa lupaa käyttää muita instrumentteja.

Kappaleet

Arvostelut 
 Sputnikmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Albumi Burzumin virallisella sivulla 

Vuoden 1997 albumit
Burzumin albumit
Ambient-albumit