Kristillinen kansanpuolue

Kristillinen kansanpuolue (, KrF) on kristillisdemokratiaa Norjassa edustava poliittinen puolue. Se perustettiin vuonna 1933. Puolueen puheenjohtajana on toiminut marraskuusta 2021 lähtien Olaug Bollestad. Puolueen muihin merkittävimpiin nimiin lukeutuu entinen pääministeri Kjell Magne Bondevik.

Puolueen pitkäaikaisia puheenjohtajia ovat olleet Nils Lavik (1938-1951), Einar Hareide (1955-1967), Lars Korvald 1967-1975 ja 1977-1979 sekä Kåre Kristiansen 1975-1977 ja 1979-1983.

Politiikka ja ideologia 

Aikaisemmin KrF on profiloitunut perhepuolueena kristillisten arvojen pohjalta. 2010-luvulla puolue on pyrkinyt korostamaan kristillisdemokraattista ideologiaa ja puolueen pääteemoja ovat olleet kehitysyhteistyö- ja ympäristökysymykset. Puolue on osallistunut 1980- ja 1990-luvuilla keskusta-oikeistolaisiin hallituksiin ja tukenut 2010-luvulla oppositiossa keskusta-oikeistolaisia vähemmistöhallituksia. Puolue on vastustanut samaa sukupuolta olevien avioliittoja ja adoptio-oikeutta. Aikaisemmin puolue on edellyttänyt edustajiltaan kristillisen uskon tunnustamista. Vuoden 2013 puoluekokouksessa puolueen edustajilta edellytettiin enää kristillisten arvojen mukaan toimimista.

Historia

Perustaminen ja varhaiset vuodet 
Norjan kristillinen kansanpuolue perustettiin vuonna 1933 vastavoimaksi kasvavalle maallistumiselle. Välitön syy perustamiselle oli, ettei Nils Lavikia hyväksytty Liberaalipuolueen ehdokkaaksi. Lavikista tuli uuden KrF-puolueen ensimmäinen kansanedustaja Bergenin vaalipiiristä vuonna 1933. Toisen kansanedustajan puolue sai vuonna 1936.

Yhteistyö porvarien kanssa toisen maailmansodan jälkeen 
Kun natsien miehitys Norjassa päättyi, puolue järjestäytyi koko maan laajuiseksi. Vuonna 1945 puolue sai kahdeksan kansanedustajaa. KrF profiloitui perhepuolueena kristillisten arvojen pohjalta ja sai julkista tukea mm. evankelis-luterilaisen kirkon piispoilta. 1960-luvulla puolue harkitsi kääntymistä porvarilliseen suuntaan, kun Työväenpuolue halusi rajoittaa vapaakoulujen toimintaa. Puolueessa korostettiin kuitenkin KrF:n omaa itsenäistä linjaa. Tällöin alkoi yhteistyö porvarillisten puolueiden kanssa, vaikka puolue itse ei halunnut leimautua porvarilliseksi. Puolue nousi ensimmäisen kerran hallitukseen vuonna 1963 ja uudelleen vuosina 1965-1971.

EY-kansanäänestys ja nousu pääministeripuolueeksi 
KrF vastusti Norjan jäsenyyttä Euroopan yhteisössä vuoden 1972 kansanäänestyksessä. Kielteinen kanta voitti ja uusi hallitus muodostettiin EY-jäsenyyttä vastustaneiden puolueiden pohjalta. KrF:n puheenjohtaja Lars Korvald toimi Norjan pääministerinä vuosina 1972-1973. Puolue jäi seuraavan hallituksen ulkopuolelle, kun puoluekokouspäätös esti puoluetta tekemästä hallitusyhteistyötä koalitiossa, joka sallisi vapaan abortin.

Puolueen jäsenmäärä nousi vuonna 1980 yli 69 000:een ja puolueen vahvimmat kaudet ovat olleet 1980- ja 1990-luvuilla. Puolue osallistui keskusta-oikeistolaisiin hallituksiin vuosina 1983-1986 ja 1989-1990. KrF:n aloitteesta Norjaan perustettiin kehitysyhteistyöministeriö, jonka johtoon valittiin KrF:n Reidun Brunsletten.  Vuonna 1983 puolueen puheenjohtajaksi valittiin Kjell Magne Bondevik, joka on noussut yhdeksi Norjan poliittisen historian merkkihahmoiksi.

Puolue 2000-luvulla 
Vuosina 1995–2004 puoluetta johti Valgerd Svarstad Haugland, joka toimi perheministerinä 1997-2001 ja kirkko- ja kulttuuriministerinä 2001–2005. Vuosina 2004–2011 puolueen puheenjohtaja oli Dagfinn Høybråten, joka toimi terveysministerinä 1997–2000 ja 2001–2004 ja työ- ja sosiaaliministerinä 2004–2005. 

Vuoden 1997 vaaleissa KrF sai ennätykselliset 13,7 prosenttia äänistä ja 25 kansanedustajaa. KrF nousi uudelleen pääministeripuolueeksi, kun Bondevik toimi pääministerinä vuosina 1997-2000 ja 2001-2005. Bondevikin ensimmäinen hallitus kaatui kaasuvoimaloita koskevaan epäluottamusäänestykseen. Toisen hallituksen aikana Bondevik arvosteli USA:n hyökkäystä Irakiin ja sai aikaan mm. biotekniikkaa koskevan tiukan lainsäädännön, joka kielsi ihmisalkioilla ja sikiöillä tehtävät kokeet.

Vuoden 2005 vaaliessa KrF sai enää 6,8 prosenttia äänistä ja siirtyi oppositioon. Sisäiset jännitteet Bondevikin edustaman keskustalais-kansallinen linjan ja konservatiivis-kristillisen siiven välillä pyrittiin ratkaisemaan korostamalla kristillisdemokraattista aatetta. Vuoden 2009 vaalien heikko tulos johti uusiin jännitteisiin puolueen konservatiivisen ja liberaalin siiven välillä. Vuosina 2011–2019 puoluetta johti Knut Arild Hareide, joka toimi ympäristöministerinä 2004–2005. Hareide pyrki kaudellaan puolueen uudistamiseen. Muun muassa vuoden 2013 puoluekokouksessa tehtiin lievennys vaatimuksesta kristillisen uskon tunnustamiseen, mikä johti puolueen konservatiivisimpien jäsenten irtautumiseen ja  erillisen Kristittyjen puolueen perustamiseen.

Kannatusalueet

Vaalitulokset 
KrF on joutunut 2000-luvulla ponnistelemaan pysyäkseen 4 prosentin äänikynnyksen yläpuolella.

Merkittäviä poliitikoita

Puheenjohtajat 
 1933–1938: Ingebrigt Bjørø 
 1938–1951: Nils Lavik 
 1951–1955: Erling Wikborg 
 1955–1967: Einar Hareide 
 1967–1975: Lars Korvald 
 1975–1977: Kåre Kristiansen 
 1977–1979: Lars Korvald 
 1979–1983: Kåre Kristiansen 
 1983–1995: Kjell Magne Bondevik 
 1995–2004: Valgerd Svarstad Haugland
 2004–2011: Dagfinn Høybråten 
 2011–2019: Knut Arild Hareide
 2019–2021: Kjell Ingolf Ropstad 
 2021→ Olaug Bollestad

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Kristillinen kansanpuolue 

Euroopan kansanpuolue
Kristillisdemokraattiset puolueet
Norjalaiset puolueet