joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Keskustan eduskuntaryhmä

Keskustan eduskuntaryhmä (kesk), alun perin Maalaisliiton eduskuntaryhmä, on Suomen Keskustan kansanedustajien muodostama yhteistyöelin eduskunnassa.

Vaalikausi 2015–2019

Kaudella 2015–2019 ryhmään kuului kauden alussa 49 edustajaa, mutta Paavo Väyrysen palattua eduskuntaan kesken kauden ja perustettua oman eduskuntaryhmän ryhmään on kuulunut 48 kansanedustajaa. Eduskuntaryhmän puheenjohtajana toimii Juha Pylväs ja varapuheenjohtajina Eeva Kalli ja Hanna-Leena Mattila.

Vaalikausi 2019–2023

Kaudella 2019–2023 ryhmään kuuluu 31 kansanedustajaa. Kansanedustaja Antti Rantakangas kuoli tapaturmaisesti kaudella.

Puheenjohtajia 

 Nestori Kaasalainen (1968–1970)
 Eino Uusitalo (1970–1975)
 Mikko Kaarna (1975–1976)
 Reino Karpola (1977–1979)
 Matti Ruokola (1979–1983)
 Kauko Juhantalo (1983–1991)
 Seppo Kääriäinen (1991–1993)
 Kalevi Mattila (1993–1994)
 Aapo Saari (1995–1998)
 Mauri Pekkarinen (1999–2003)
 Timo Kalli (2003–2011)
 Kimmo Tiilikainen (2011–2015)
 Matti Vanhanen (2015–2016)
 Antti Kaikkonen (2016–2019)
 Antti Kurvinen (2019–2021)
 Juha Pylväs (2021–2022)
 Eeva Kalli (2022–)

Eduskuntaryhmän kokoonpano

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Eduskuntaryhmät
Suomen Keskusta
Carlos Garnett

Carlos Garnett (s. 1. joulukuuta 1938 Red Tank, Panama, Yhdysvallat) on panamalainen saksofonisti.

Garnett kiinnostui jazzmusiikista kuultuaan elokuvissa Louis Jordanin ja James Moodyn musiikkia. Teini-ikäisenä hän opetteli soittamaan saksofonia ja soitti lähistölle majoittuneiden yhdysvaltalaisten sotilaiden kanssa. Vuonna 1957 hän alkoi soittaa calypso- ja latinomusiikkiyhtyeissä.

Muutettuaan New Yorkiin vuonna 1962 hän soitti Leo Pricen johtamassa rockyhtyeessä saavuttamatta suurta menestystä. Hän oli perustajajäsenenä Brooklyn Afro Jazz Inc. -jazzyhtyeessä. Näihin aikoihin aiemmin korvakuulolta soittanut Garnett alkoi opiskella musiikin teoriaa. Vuonna 1968 jazztrumpetisti Freddie Hubbard palkkasi Garnettin yhtyeeseensä, ja Hubbardin kautta Garnett sai yhteyksiä New Yorkin muusikkopiireihin. Hän teki ensilevytyksensä vuonna 1969 Hubbardin albumilla A Soul Experiment, joka sisälsi kaksi hänen säveltämäänsä kappaletta.

Garnett soitti 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa myös useissa muissa merkittävissä jazzkokoonpanoissa, muun muassa Art Blakeyn, Charles Mingusin ja Miles Davisin yhtyeissä, ja johti myös omaa kokoonpanoaan nimeltä Universal Black Force. Hän nauhoitti omalla yhtyeellään vuosina 1974–1977 viisi albumia. Vuonna 1982 masennuksesta ja huumeongelmasta kärsinyt Garnett sai uskonnollisen hertyksen ja lopetti soittamisen pitkäksi aikaa. Hän alkoi esiintyä uudestaan vuonna 1991.

Garnettin uusi yhtye on julkaissut albumit Fuego en mi alma (1996), Under Nubian Skies (1999) ja Moon Shadow (2001). Garnett muutti vuonna 2000 takaisin Panamaan, missä hän esiintyy yhä aktiivisesti.

Lähteet 

Panamalaiset henkilöt
Jazzsaksofonistit
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Jaakko Leppo

Niilo Jaakko Johannes Leppo (ent. Ahlgren; 10. marraskuuta 1902 Vihti – 9. kesäkuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen toimittaja. Hän työskenteli jatkosodan aikaan Valtion tiedoituslaitoksen (VTL) Ulkomaanosasto II:n (Lehtimiestoimisto) päällikkönä.

Perhetausta
Lepon vanhemmat olivat toimitusjohtaja Niilo Ahlgren ja Lyydi Kajaan. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1931 Liisi Hellin Hyvärisen kanssa. Hänen veljiään olivat suurlähettiläs Heikki Leppo ja finanssiopin professori Matti Leppo.

Opinnot
Leppo valmistui ylioppilaaksi  Mikkelin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1922. Tämän jälkeen hän suoritti varusmiespalveluksen. Hänet ylennettiin reservin vänrikiksi 1923. Hän opiskeli kieliä, historiaa ja estetiikkaa eri yliopistoissa Suomessa ja ulkomailla. Hän teki opiskeluaikana 1920-luvun lopulla useita matkoja ulkomaille: Ruotsiin, Englantiin, Ranskaan, Saksaan ja Tanskaan. Opiskelujen aikana hän oli Ylioppilaslehden taide- ja kirjallisuusarvostelijana.

Toiminta ennen sotia
Ennen toista maailmansotaa Lepolla oli lukuisia luottamustoimia. Työuransa hän teki lehtitoimittajana. Hän oli Mikkelin Sanomien kesätoimittajana vuonna 1927. Vakituinen työ hänellä oli Karjala-lehden ulkomaanosaston toimittajana vuosina 1927–1930 ja saman lehden toimitussihteerinä vuosina 1930–1937. Hän pakinoi lehtiin nimimerkeillä ”Veli Punnus”, ”Mr. Matti”, ”Mr. Jolp”, ”Niilo Leppänen” ja ”J. L.” Hän osallistui puolustusvoimien ensimmäiselle tiedotushenkilöstön kertausharjoituskurssille vuonna 1937.

Toiminta talvi- ja jatkosodassa
Talvisodan Leppo toimi Pääesikunnan sanomatoimistossa. Välirauhan aikana hän toimi Finlandia Uutistoimiston toimitusjohtajana. Hän toimi jatkosodan aikaan Valtion tiedoituslaitoksen (VTL) Ulkomaanosasto II:n (Lehtimiestoimisto) päällikkönä. Toimiston tehtäviin kuului ulkomaalaisten sotakirjeenvaihtajien isännöinti ja tarkkailu. Heille järjestettiin vierailuja rintamalle, ja heidän kirjoituksiaan ja puhelujaan tarkkailtiin. Talvisodan kynnyksellä hän kirjoitti kirjan Propaganda – ratkaiseva ase. Lisäksi Leppo toimi tärkeimpien kirjeenvaihtajien, kuten Curzio Malaparten, rintamaoppaana. Leppo kävi vielä 1944 useaan otteeseen Saksassa tutustumassa natsien propagandakoneiston toimintaan. Sotilasarvoltaan hän oli talvisodan alkaessa luutnantti.

Leppo on suomentanut operetin Erämaan laulu tekstit vuonna 1947.

Kirjallista tuotantoa 
 Propaganda – ratkaiseva ase. Helsinki, Otava, 1939.
 Viipurilaisia. Lahti, Kustannusosakeyhtiö Kivi, 1946.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1902 syntyneet
Vuonna 1951 kuolleet
Pajulaahusvenhokas

Pajulaahusvenhokas, aikaisemmalta nimeltään pajulaahusyökkönen, (Nycteola degenerana) on venhokkaisiin kuuluva, pienikokoinen yöperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö 
Lähisukulaistensa tapaan pajulaahusvenhokas on ulkonäöltään hyvin vaihteleva, harmahtava pieni perhonen. Etusiivet ovat väritykseltään mustan, valkoisen ja harmaan kirjavat ja yleensä voimakkaan kontrastiset, mutta myös tasaisemmin värittyneitä yksilöitä tavataan usein. Tavallisesti etusiivissä on harmaanvalkoinen pohjaväri. Siiven poikki kulkevat, väriltään mustat poikkiviirut ovat kaksinkertaiset. Keskisarka on harmaa, ja siinä on ruskea rengastäplä, jonka kohdalla sisempi poikkiviiru tekee selvän kaarteen siiven kärkeä kohti. Takasiivet ovat vaihtelevissa määrin harmaanvalkoiset. Siipiväli on 23–28 mm.

Pajulaahusvenhokas voi olla ulkonäkönsä perusteella varsin vaikeaa erottaa muista laahusvenhokkaista, joskin se on Suomessa sukunsa ylivoimaisesti yleisin ja laajimmalle levinnyt.

Levinneisyys ja lentoaika 
Pajulaahusvenhokasta tavataan Länsi-Euroopasta Japaniin saakka ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa sitä tavataan ainakin Etelä-Lappiin asti. Pajulaahusyökkönen on aikuistalvehtija, joten perhosia voi tavata elokuun alusta syksyyn ja uudelleen touko-kesäkuussa.

Elinympäristö ja elintavat 
Pajulaahusvenhokas on pajukoissa elävä laji. Aikuiset perhoset lentävät hämärän laskeuduttua, ja yksilöitä voi satunnaisesti tavata myös kukista. Levätessään perhonen pitää siipiään tasossa tai riittävän ohuella oksalla kiertää ne putkimaisesti oksan ympärille, mikä vaikeuttaa perhosen hahmottamista.

Naaras munii noin 100 munaa ravintokasvin oksille. Toukat piileskelevät aluksi lehtien alapinnoilla mutta kutovat myöhemmin muutamia lehtiä yhteen suojaavaksi piilopaikaksi. Yhdessä pensaassa voi olla useita toukkia, ja toukat viihtyvät parhaiten pensaan lämpimämmällä puolella, muutamia metrejä maanpinnan yläpuolella. Täysikasvuisena toukka tekee kellanvalkean, heimolle tyypilliseen tapaan venemäisen kotelokopan lehden alapinnalle tai oksalle.

Ravintokasvi 
Toukka elää pajuilla (Salix), erityisesti raidalla (Salix caprea).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 kuva toukasta
 lepiforum.de 

Venhokkaat
Postal III

Postal III on Running with Scissorsin ja Akellan kehittämä kolmannen persoonan ammuntapeli. Se julkaistiin Windowsille 23. marraskuuta 2011.

Kehitys 
Postal III:sta kehitettiin työnimellä Postal 3: Catharsis 18. lokakuuta 2006 asti, jolloin sen nimi vaihdettiin nykymuotoonsa. Alun perin pelistä suunniteltiin Windows-version lisäksi myös PlayStation 3- ja Xbox 360 -versioita, mutta ne ovat viivästyneet budjettisyistä.

Vastaanotto 
Postal III sai hyvin negatiivisen vastaanoton. Metacritic antaa pelin pistekeskiarvoksi 24/100 pistettä perustuen 19 arvosteluun, joista 18 on negatiivisia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivusto 

Kolmannen persoonan ammuntapelit
Vuoden 2011 videopelit
Windows-pelit
Source-pelit
Hipsteri

Hipsteri (< ) on nuori aikuinen, joka noudattaa uusia, vielä valtavirtaan kuulumattomia trendejä käyttäytymisessään ja pukeutumisessaan. Arkikielistä sanaa on 2000-luvulla käytetty väljästi kuvaamaan kaupunkilaista alakulttuuria, johon kuuluu indie-musiikin harrastaminen ja grungen tavoin työväenluokkainen pukeutuminen. Hipsterit lainaavat ja yhdistävät aiempien nuoriso- ja vaihtoehtokulttuurien vaikutteita, usein ironisesti.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Robert Lanham: Look at This Fucking Hipster Basher. The Morning News 29.6.2009. 

Alakulttuurit
Slangi
2000-luvun muoti
Stereotyypit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Anti-intellektualismi

Anti-intellektualismi on vihamielisyyttä älymystöä ja intellektualismia kohtaan. Julkisessa keskustelussa anti-intellektualistit esittävät itsensä tavallisen kansan edustajana ja poliittisen ja akateemisen elitismin vastustajina. Älymystön esitetään vieraantuneen tavallisen kansan asioista ja ongelmista.

Katso myös

Populismi

Filosofiset opit
Terry Pratchett’s Going Postal

Terry Pratchett's Going Postal on vuonna 2010 ilmestynyt kaksiosainen brittiläinen televisiosarja, joka perustuu Terry Pratchettin romaaniin Posti kulkee.

Osissa

Aiheesta muualla 
 
 Kotisivut. 

Brittikomediat
Brittiläiset fantasiasarjat
2010-luvun televisiosarjat
Kiekkomaailma
Baltian maiden miehitys

Baltian maiden miehitys oli Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukainen kolmen Baltian maan – Viron, Latvian ja Liettuan – miehitys toisen maailmansodan aikana ja niiden muuttaminen neuvostotasavalloiksi. Valloitus tapahtui 14. kesäkuuta 1940, yhdeksän kuukautta kestäneen niin sanotun tukikohtavaiheen jälkeen. Tukikohtavaiheen aikana maat solmivat syys- ja lokakuussa 1939 maiden välisen avunantosopimuksen, mikä hyväksyi muun muassa neuvostojoukkojen sijoittamisen kaikkiin Baltian maihin. Neuvostoliitto ilmoitti yllättäen kesäkuussa jokaisen Baltian maan syyllistyneen neuvostoviranomaisten kiduttamiseen, minkä takia Baltian maiden hallitukset eivät enää nauttineet Neuvostoliiton luottamusta. Uhkavaatimuksena oli nykyisen hallituksen ero, uudet vaalit sekä neuvostojoukkojen marssiminen maahan. Jokainen Baltian maa hyväksyi vuorollaan Neuvostoliiton uhkavaatimuksen, mikä käytännössä johti maiden miehitykseen.

Noin vuoden mittaisen miehitysjakson jälkeen Saksa valloitti maat 22. kesäkuuta 1941 osana laajamittaista operaatio Barbarossaa. Neuvostoliitto valtasi ja miehitti maat uudelleen Baltian offensiivissa 1944. Maat itsenäistyivät uudelleen vuonna 1991 Neuvostoliiton hajoamisen tuloksena.

Katso myös 
Viron sosialistinen neuvostotasavalta
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta
Liettuan sosialistinen neuvostotasavalta

Lähteet 

Latvian historia
Liettuan historia
Neuvostoliitto toisessa maailmansodassa
Saksan sotahistoria 1939–1945
Viron sotahistoria
Sotilasmiehitys
Orzełin tapaus

Orzełin tapaus oli toisen maailmansodan alkuvaiheissa Itämerellä sattunut selkkaus. Tapauksen aikana puolalainen sukellusvene ORP Orzeł joutui Puolan miehityksen takia menemään satamaan Tallinnassa. Neuvostoliitto käytti tätä tekosyynä Viron valloittamiseen.

Tapahtumat 
Orzeł oli Itämerellä, kun Natsi-Saksa hyökkäsi Puolaan ja toinen maailmansota alkoi. Tämän takia alus ei päässyt kotisatamaansa. Aluksen kapteeni Henryk Kłoczkowski oli sairastunut ja tarvitsi välitöntä hoitoa, joten alus joutui menemään läheiseen satamaan Tallinnaan, minkä se saavutti 14. syyskuuta 1939. Alus otettiin vastaan Haagin sopimuksen mukaisesti ja kapteeni pääsi hoitoon. Aluksen uudeksi kapteeniksi valittiin Jan Grudzinski.

Syyskuun 17. ja 18. päivän välisenä yönä Orzełin moottorit käynnistettiin ja alusta vartioineet kaksi virolaista merisotilasta vangittiin. Alus suuntasi kulkunsa merelle. Aegnan merilinnoituksesta sitä vastaan avattiin tuli, minkä seurauksena alus pysähtyi ja painui pinnan alle.

Pravda julkaisi 19.9. TASS:n tiedonannon, jossa arveltiin Viron johdon päästäneen 18.9. puolalaisen sukellusveneen pakenemaan ja ilmoitettiin Baltian laivaston ryhtyvän tarvittaviin toimenpiteisiin Itämerellä olevien sukellusveneiden mahdollista toimintaa vastaan. Neuvostoliitto katsoi sukellusveneen saapumisen "kyseenalaistavan Viron neutraaliuden", ja oli yksi Viron valloituksen tekosyistä.

Orzeł nousi pintaan syyskuun 21. päivän vastaisena yönä Gotlannin edustalla ja virolaiset merisotilaat lähetettiin veneellä maihin. Orzeł jatkoi matkaansa Britanniaan, missä se liitettiin Kuninkaalliseen laivastoon. Tapauksen johdosta Viron merivoimien päällikkö V. Meri ja esikuntapäällikkö R. Linnuste vapautettiin tehtävistään. Suoritetuissa tutkimuksissa ei voitu osoittaa Orzełia suorastaan autetun pakenemaan.

Lähteet 

Neuvostoliiton sotahistoria
Puolan sotahistoria
Viron sotahistoria
Toinen maailmansota
1939
Kansainväliset kriisit
Cléo viidestä seitsemään

Cléo viidestä seitsemään on ranskalainen elokuva vuodelta 1962. Se kertoo ranskalaisesta laulajataresta, joka harhailee epätoivoisena kahden tunnin ajan odottaessaan testituloksia lääkäriltään. Elokuva kuuluu ranskalaisen elokuvan uuden aallon klassikoihin.

Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti Cléon kaikkien aikojen 50 parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.

Lehdistöarviot

Lähteet 

Vuoden 1962 ranskalaiset elokuvat
Sambarhirvi

Sambarhirvi eli aristoteleenhirvi (Rusa unicolor) on aasialainen hirvieläin. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on sambar.

Ulkonäkö ja koko 
Sambarhirven karva on karkeaa, selässä tummempaa kuin kyljissä. Hännän alapinta on valkea, ja nostamalla häntänsä sambarhirvet voivat kommunikoida keskenään. Uros voi painaa jopa 180–260 kg, naaras tyypillisesti noin 160 kg. Uroksella on sarvet, jotka putoavat ajoittain.

Levinneisyys 
Sambarhirviä tavataan Kaakkois-Aasiassa Intiasta Indonesiaan. Niitä on istutettu myös Australiaan, Uuteen-Seelantiin, Etelä-Afrikkaan, Saint Vincentille ja Grenadiineille ja Yhdysvaltoihin.

Lähteet 

Hirvieläimet
Uhanalaiset nisäkkäät
Alex Brundle

Alex Brundle (s. 7. elokuuta 1990 King's Lynn) on brittiläinen moottoriurheilija. Hänen isänsä on entinen F1-kuljettaja ja kommentaattori Martin Brundle.

Ura
Brundle aloitti uransa kahdeksanvuotiaana kart-sarjassa. Vuonna 2006 hän kilpaili T-Cars-sarjassa sijoittuen kahdeksanneksi. Samana vuonna Brundle kilpaili Formula Palmer Audi -sarjassa sijoittuen 21:nneksi. Seuraavana vuonna hän sijoittui 11:nneksi pääsarjassa ja kahdeksanneksi Autumn Trophylla. Brundle jatkoi sarjassa vuonna 2008 sijoittuen kuudenneksi. Vuonna 2009 Brundle kilpaili F2-sarjassa saavuttaen viisi pistettä. Vuonna 2010 hän kilpaili Britannian F3-sarjassa sijoittuen 17:nneksi. Brundle teki paluun F2-sarjaan vuonna 2011, jossa hän sijoittui sarjan seitsemänneksi. Vuonna 2012 Brundle ajoi GP3-sarjassa Carlin-tallissa. Hän saavutti kauden aikana 19 pistettä sijoittuen sarjan 16:nneksi. Hän oli samana vuonna mukana Le Mansin 24 tunnin ajossa.

GP3-tulokset

Lähteet 

GP3-kuljettajat
Brittiläiset autourheilijat
Elävät henkilöt
Vuonna 1990 syntyneet
Pentti Leino

Pentti Leino (s. 1942) on suomalainen suomen kielen emeritusprofessori, joka teki pääosan työurastaan Helsingin yliopistossa. Hän väitteli vuonna 1971 folkloristiikkaa käsittelevällä teoksella Strukturaalinen alkusointu suomessa ja tutki uransa alkuvuosina myös runojen metriikkaa, josta hän kirjoitti teoksen Kieli, runo ja mitta. Suomen kielen metriikka vuonna 1982. Hänet valittiin 1973 Helsingin yliopiston suomalaisen filologian apulaisprofessoriksi, josta hän siirtyi suomen kielen professoriksi vuonna 1983. Hän jäi professuurista eläkkeelle vuonna 2010. Valtaosa hänen myöhemmästä tutkimuksestaan käsittelee suomen kieliopillisia ja semanttisia piirteitä, ja hän erikoistui kognitiiviseen kielitieteeseen.

Lähteet

Helsingin yliopiston professorit
Suomalaiset kielitieteilijät
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Saksan hallinto ja politiikka

Saksan liittotasavalta on edustuksellinen demokratia, jonka valtionpäämies on liittopresidentti. Liittopresidentti valitaan viiden vuoden välein, ja hänen asemansa on seremoniallinen.
Lainsäädäntövalta on käytössä joka neljäs vuosi valittavilla liittopäivillä sekä liittoneuvostolla. Toimeenpanovaltaa käyttää liittokanslerin johtama hallitus. Saksa koostuu
kuudestatoista osavaltiosta joilla on laaja päätösvalta. Osavaltiota johtaa ministeripresidentti.

Puolueet
Saksan johtavat puolueet ovat keskustaoikeistolainen Saksan kristillisdemokraattinen unioni CDU ja keskustavasemmistolainen Saksan sosiaalidemokraattinen puolue SPD. Ne kilpailevat keskenään johtavan puolueen asemasta, mutta ovat myös olleet yhteishallituksessa 1960-luvun loppupuolella ja 2010-luvulla. CDU:n sisarpuolue Baijerissa on Baijerin kristillissosiaalinen unioni (Christlich-Soziale Union in Bayern, CSU). Useissa hallituksissa on CDU:n hallituskumppanina ollut liberaali Vapaa demokraattinen puolue FDP. Muita poliittisia puolueita ovat vasemmistopuolue Die Linke ja Saksan vihreät. FDP:n kannatus on 2000-luvulla merkittävästi vähentynyt porvarillisten äänestäjien siirryttyä CDU/CSU:n kannattajiksi.

Vuoden 2017 liittopäivävaaleissa liittopäiville palasi edellisissä vaaleissa vuonna 2013 liittopäiviltä tippunut FDP ja uutena puolueena liittopäiville nousi oikeistopopulistinen ja osin äärioikeistolainen AfD, vaihtoehto Saksalle.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Saksan politiikka
Nuoria ihmisiä

Nuoria ihmisiä on Ossi Elstelän ja Toivo Särkän ohjaama suomalainen komediaelokuva vuodelta 1943. 

Elokuvan käsikirjoittaja, kirjailija Mika Waltari laati käsikirjoituksen mielessään näyttelijä Hannes Häyrinen, jolle hän kirjoitti roolin tohelosta keksijästä, joka yhtäkkiä huomaa naisten olemassaolon.

Elokuvan ulkokuvaukset ohjasi Särkkä, studiossa kuvatut jaksot Elstelä. Elokuvan loppupuolen ravintolakohtauksen kehittelystä leikattiin pois pitkähkö jakso, jossa tanssityttö ja vakooja seuraavat Jannea laboratorioon. Siksi tarinassa on selvä aukko. Elokuvan yleisömenestys jäi keskitasoa heikommaksi.

Näyttelijät

Arviot 

Aikalaisarvioijat helsinkiläislehdissä olivat tylyjä: elokuva oli lapsilta kielletty, mutta se olisi pitänyt kieltää myös nuorisolta, niin nuorisoelokuva kuin onkin. Nuoriso kuvataan jonninjoutavaksi, vaikka sota-ajan nuoret ahersivat työleireillä. (Toini Aaltonen, Suomen Sosialidemokraatti). Komiikka on alkeellista, henkilötyypit naiiveja (Olavi Vesterdahl, Aamulehti). Helsingin ulkopuolella sen sijaan suhtauduttiin myönteisemmin. Elokuvan nuoria näyttelijöitä pidetiin tutustumisen arvoisina, ja vanha tuttavuus Häyrinen sa1 kehut (J-n, Savo).

Vuoden 1981 televisioesityksen yhteydessä Pertti Lumirae (Suomen Sosialidemokraatti) löysi elokuvasta ”jonkinlaista sodanaikaista viehätystä" ja Sakari Toiviainen (Ilta-Sanomat) ”tiettyä raikkautta – – ennen kaikkea Hannes Häyrisen notkean ja paikoin aidosti hykerryttävän tulkinnan ansiosta”.

Vaikka Waltarin käsikirjoittamaa hupailua on yleensä pidetty vähämerkityksesänä, Tv-maailman arviossa 37/2014 kriitikko oli eri mieltä. Hän löysi siitä Waltarin omasta kokemuspiiristä kumpuavaa ironiaa. Esimerkkinä hän mainitsee Kelon ajautumisen Tulenkantajien tyyppiselle runoklubille.

Lähteet 

Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Suomalaiset komediaelokuvat
Vuoden 1943 suomalaiset elokuvat
Ossi Elstelän ohjaamat elokuvat
Toivo Särkän ohjaamat elokuvat
Suomalaiset nuortenelokuvat
Salomon Waara

Salomon Adamsson Waara (18. heinäkuuta 1855 Övertorneån pitäjä, Ruotsi - 11. tammikuuta 1926 Janakkala) oli suomalainen nahkatehtailija. Waara oli kotoisin Aapuan kylästä, Ruotsin puoleisesta Torniojokilaaksosta. Hän perusti Napialan Nahkatehtaan vuonna 1880 Janakkalaan Napialan kylään. Salomon Waara vuokrasi Knuutilan tilalta ruotusotamiehen torpan ja perusti siihen nahkuriverstaan. Työ oli luonteeltaan käsityötä, joka tuotti aluksi mäntti- ja parkkinahkaa. Yritystä laajennettiin vuonna 1882. Nahkuriverstaan tuotteita myytiin markkinoilla mutta sillä oli jo 1800-luvun lopulla oma myymälä Helsingissä. 1900-luvun puolella nahan valmistus sai teollisuuden mitat. Tehdas jatkoi toimintaansa suvun omistuksessa yli sata vuotta, kunnes lopetti vuonna 1991.

Lähteet
Tutustu hautausmaahan. Janakkalan seurakunta
 Janakkalan historia, 1976, ISBN 951-99089-1-9
 Janakkala ennen ja nyt -lehti, 1962

Aiheesta muualla
Salomon Waara Waaran ja Göranssonin sukua (Waaran suvusta kertova blogi). Viitattu 23.4.2011.
Napialan Nahkatehdas Oy Waaran ja Göranssonin sukua (Waaran suvusta kertova blogi). Viitattu 23.4.2011.

Suomalaiset liikemiehet
Vuonna 1855 syntyneet
Vuonna 1926 kuolleet
Timo Kontio

Timo Antero Kontio (s. 28. maaliskuuta 1983 Helsinki) on suomalainen poliitikko ja Nuorisoasuntoliiton 2. varapuheenjohtaja. Koulutukseltaan hän on valtiotieteen ylioppilas ja sosionomi (AMK).

Kontio on toiminut suomalaisessa opiskelija- ja nuorisopolitiikassa monella saralla. Poliittinen ura alkoi vuonna 2001 Sibelius-lukion oppilaskunnan puheenjohtajana. Vuosina 2005–2007 Kontio toimi Diakonia-ammattikorkeakoulun opiskelijakunta O'Diakon hallituksen jäsenenä ja puheenjohtajana. Nyttemmin hän on O'Diakon kunniajäsen. Vuonna 2008 Kontio toimi Suomen ammattikorkeakouluopiskelijakuntien liitto SAMOKin varapuheenjohtajana. SAMOKista hän siirtyi Suomen Ammattiin Opiskelevien Liitto – SAKKI ry:n edunvalvontasihteeriksi ja helmikuussa 2010 SAKKIn vt. pääsihteeriksi.

Kesäkuussa 2010 Kontio valittiin Sosialidemokraattisten nuorten puheenjohtajaksi. Puheenjohtajakautensa aikana hän oli useita kertoja mediassa muun muassa ottaessaan kantaa Mitro Repoon kohdistuneisiin väitteisiin seksuualisesta häirinnästä. Norjan Utöyassa tapahtuneen joukkomurhan jälkeen Kontio järjesti laajan kynttilämielenosoituksen Norjan suurlähetystön edustalla ja oli muutenkin kommentoimassa tapausta suomalaisten nuorten näkökulmasta. Hänen kaudellaan Sosialidemokraattiset nuoret onnistuivat nostamaan Euroopan kattojärjestönsä ECOSYn johtoon suomalaisen Kaisa Pennyn. Kontio uudisti Sosialidemokraattisten nuorten poliittisen ohjelman, joka hyväksyttiin järjestön liittokokouksessa toukokuussa 2012. Samaan aikaan Kontio rakensi Eero Vainion kampanjaa, joka nosti tämän SDP:n varapuheenjohtajaksi. Kontion toimiessa puheenjohtajana Sosialidemokraattiset nuoret onnistuivat nostamaan puolueen johtoon nuorimmat henkilöt vuosikymmeniin.

Kontio työskentelee asunto- ja viestintäministeri Pia Viitasen erityisavustaja Antton Rönnholmin sihteerinä.

Kontio on ollut myös ehdolla eduskuntaan Helsingin vaalipiiristä. Vuoden 2011 vaaleissa Kontio sai 510 ääntä. Vuoden 2012 kuntavaaleissa Kontio sai 170 ääntä Helsingin vaalipiirissä jääden ilman valtuustopaikkaa. Hän toimii 2013–2014 Helsingin nuorisolautakunnan puheenjohtajana.

Kontio on toiminut myös SDP:n Helsingin piirin varapuheenjohtaja ja Iloiset veronmaksajat ry:n hallituksen jäsenenä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Timo Kontion kotisivut 

Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Demarinuorten puheenjohtajat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Erkki Hara

Erkki Jalmari Hara (vuoteen 1938 Hartzell. 27. huhtikuuta 1914 Helsinki – 1. tammikuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen kansanedustaja. Hän oli arvoltaan varatuomari ja työskenteli edustajakautensa jälkeen kaupunginvoutina. 

Hara pääsi ylioppilaaksi 1932, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1937 ja sai varatuomarin arvon 1940. Hän suoritti kaupallisen tutkinnon 1932 Clark's Collegessa Lontoossa. Sotien jälkeen hän toimi Suomen tukkukauppiaiden liiton johtajana 1945–1957, Suomen olympiakomitean pääsihteerinä 1947–1950, Helsingin kaupungin johtavana kaupunginvoutina 1972–1981. Vuosien mittaan hän oli toiminnanjohtajana ja asiamiehenä useissa talouselämän järjestöissä 1942–1962.

Hara oli Helsingistä valittuna kansanedustajana 1958–1972 Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmässä. Presidentin valitsijamies hän oli kaksissa vaaleissa, 1962 ja 1968. Hän oli mukana myös kunnallispolitiikassa Helsingin kaupunginvaltuustossa ja kaupunginhallituksessa.

Urheilussa Erkki Hara toimi olympiakomitean pääsihteeriyden lisäksi Lontoon kisoissa 1948 Suomen olympiajoukkueen yleisjohtoon.

Hara oli naimisissa kaksi kertaa. Hänen tyttärensä Marjatta Hara-Pietilä on vuoden 1968 olympiauimari ja arkkitehti.

Lähteet 
 
 

Kansanedustajat
Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Helsingin vaalipiiri
Suomalaiset urheiluvaikuttajat
Suomalaiset juristit
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1997 kuolleet
Memphis Mansion

Memphis Mansion (aikaisemmin Graceland Randers) on vuonna 2011 Tanskaan valmistunut kopio Elviksen Tennesseen Memphisissä sijaitsevasta Graceland-kartanosta. Randersin Gracelandissa on kauppa, ravintola ja museo. Hankkeen puuhamies on tanskalainen Henrik Knudsen. Kartanon hinnaksi tuli noin 2,5 miljoonaa euroa, ja sinne odotetaan vuosittain 125 000 vierasta. Graceland Randersin avasi Suzi Quatro.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Memphis Mansion 

Elvis Presley
Randers
Tanskan rakennukset ja rakennelmat
Jacko Gill

Jackson ”Jacko” Gill (s. 20. joulukuuta 1994 Takapuna) on uusiseelantilainen kuulantyöntäjä.

Ura
Vuonna 2010 Gill voitti 15-vuotiaana alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden työnnettyään kuuden kilogramman kuulaa 20,76 m. Hän on nuorin miespuolinen voittaja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa. Ennen häntä nuorin miesvoittaja oli Usain Bolt. Myöhemmin samana kesänä nuorten kesäolympialaisissa hän sijoittui toiseksi työnnettyään viiden kilogramman kuulalla 22,60 m. 

23. huhtikuuta 2011 Gill työnsi 7,26 kilogramman painoista miesten kuulaa 20,01 metriä. Hän rikkoi 44 vuotta vanhan Les Millsin nimissä olleen Uuden-Seelannin ennätyksen. Gill on ainoa alle 17-vuotias, joka on työntänyt miesten kuulaa yli 20 metriä. Joulukuussa 2011 hän paransi Uuden-Seelannin ennätystään tulokseen 20,38 m. Ennätyksen rikkoi maaliskuussa 2014 Tomas Walsh.

Vuoden 2011 alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa Gill voitti maailmanmestaruuden tuloksella 24,35 m. Hän työnsi viiden kilogramman painoista kuulaa neljä metriä pidemmälle kuin toiseksi tullut ja olisi voittanut kilpailun jokaisella työnnöllään. Vuoden 2012 alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa Barcelonassa Gill voitti maailmanmestaruuden kilpailuennätyksellä 22,20 m. Hän työnsi jo karsinnassa kilpailuennätyksen 21,50 m. Loppukilpailussa ensimmäisellä kierroksella hän työnsi 21,74 m, mutta puolalainen Krzysztof Brzozowski ohitti hänet samalla kierroksella neljällä senttimetrillä. Toisella kierroksella hän työnsi 22,19 m ja voittotuloksensa hän työnsi viidennellä kierroksella. Hän ylitti 22 metriä neljästi. 

Gill voitti Oseanian-mestaruuden 2014. Glasgow’n kansainyhteisön kisoissa 2014 hän sijoittui 11:nneksi. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui kahdeksanneksi. Rion olympialaisissa 2016 hän oli yhdeksäs tuloksella 20,50. Hän oli yhdeksäs myös Lontoon MM-kilpailuissa 2017 tuloksella 20,82. Hän voitti 2019 Oseanian-mestaruuden ja sijoittui Dohan MM-kilpailuissa seitsemänneksi. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän oli yhdeksäs. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän sijoittui seitsemänneksi. Saman vuoden Birminghamin Kansainyhteisön kisoissa hän saavutti hopeaa ennätyksellään 21,90.

Gillin managerina toimii Les Mills ja häntä valmentaa Kirsten Hellier. Aikaisemmin häntä ovat valmentaneet isänsä Walter Gill, Didier Poppe ja Courtney Ireland. Gillin ennätys viiden kilogramman kuulalla (24,45 m) on kaikkien aikojen paras alle 18-vuotiaan tekemä tulos. Hänen kuuden kilogramman kuulaennätyksensä 23,00 m on alle 20-vuotiaiden maailmanennätys. Hän työnsi tuloksen 18. elokuuta 2013 ja paransi David Storlin nimissä ollutta ennätystä 27 senttimetrillä.

Henkilökohtaiset ennätykset 
Lähde: WA
 Kuulantyöntö (5 kg): 24,45 (2011) WYB
 Kuulantyöntö (6 kg): 23,00 (2013) WJR
 Kuulantyöntö (7,26 kg): 21,90 (2022)

Lähteet 

Uusiseelantilaiset kuulantyöntäjät
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Joki (täsmennyssivu)

Joki voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

 joki, luonnon muovaama maanuoma, jossa virtaa vettä
 Joki (), Kreikassa 2014–2019 toiminut puolue
 Joki, Jean Renoirin ohjaama elokuva vuodelta 1951
 Joki, suomalainen elokuva vuodelta 2001
 Joki, John McGregorin albumi vuodelta 2005
 Joki, sukunimenä:
 Alfred Joki (s. 1952), ruotsalainen ampumahiihtäjä
 Aulis J. Joki (1913–1989), suomalainen professori ja kielitieteilijä
 Heikki Joki (1882–1968), leipuri ja ammattiyhdistysjohtaja
 Leena Joki, oik. Elli Perkko (1928–1990), suomalainen lastenkirjailija
 Mika Joki (s. 1967), suomalainen kunnanjohtaja
 Neea-Maria Joki (s. 2004), suomalainen lentopalloilija
 Olli Joki (s. 1943), suomalainen taidemaalari
 Oskari Joki (s. 1977), pesäpalloilija
 Otto Joki (1899–1983), suomalainen jääkärimajuri
 Teuvo Joki, suomalainen aikakauslehtitoimittaja
 Kaisu Puuska-Joki (1907–1996), suomalainen radiokuuluttaja ja näyttelijä.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Norio Ōga

Norio Ōga (), (29. tammikuuta 1930 Numazu, Shizuokan prefektuuri, Japani – 23. huhtikuuta 2011 Tokio, Japani) oli Sonyn entinen toimitusjohtaja, joka tunnetaan 1982 myyntiin tulleen CD-levyn kehittämisestä kaupallisesti menestyväksi tuotteeksi. Ōga aloitti Sonyn palveluksessa vuonna 1953.

Ōga oli Sonyn toimitusjohtaja vuosina 1982–1995. Hän kehitti Sonysta viihteen monialayrityksen. Vuonna 1989 hän liitti siihen Columbia Pictures -elokuvatuotantoyhtiön. CD-levyn lisäksi Ōgan ansiolistaan kuuluvat myös PlayStation-pelikonsolit. Sonyn logo on Ōgan suunnittelema.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Press release on his retirement, with career timeline 
 Sony chairman credited with developing CDs dies  

Japanilaiset yritysjohtajat
Sonyn henkilöstö
Vuonna 1930 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Volkswagen K70

Volkswagen K70 on Volkswagenin ensimmäinen etuvetoinen ja vesijäähdytteinen malli.

Yleistä 

Auto on alun perin NSU:n kehittämä, mutta vuoden 1969 yrityskauppojen jälkeen Volkswagen lykkäsi mallin julkistusta ja teki enimmäkseen näkymättömiä muutoksia mm. taka-akselistoon ennen julkaisua vuonna 1970 VW:n nimellä. Malleja oli neljä: K70, K70S, K70L ja K70LS. Autoja valmistettiin reilut 211 000 kappaletta.

Myynti Suomessa
Volkswagen K70 esiteltiin Suomessa tarmokkaan mainoskampanjan avulla loppukesällä 1970. Maahantuoja, Wihuri-yhtymän Volkswagen-osasto suositteli autoa etenkin "miehille, jotka osaavat ajaa". Mainostekstien mukaan K70 oli kaikkea sitä, mitä perinteinen Kupla ei ollut. Teknisesti K70:lla ei ollutkaan mitään yhteistä siihenastisten Volkswagenin mallien kanssa. Autolehtien koeajajat kehuivat K70:n ajo-ominaisuuksia, suorituskykyä, muotoilua ja sisätiloja ja ennustivat auton herättävän suurta mielenkiintoa jo pelkästään sen ansiosta, että se poikkesi täysin totutuista Volkswageneista.  

Volkswagen K70 oli Suomessa kallis auto. Vuonna 1971 se maksoi 27 390 markkaa (vuoden 2005 rahassa 30 978 euroa), kun Volkswagen Kuplan 1200 cm³:n moottorilla varustetun perusmallin hinta oli 11 260 markkaa (12 735 €). Esimerkiksi K70:ta suurempaan kokoluokkaan kuulunut Toyota Crown maksoi 16 150 markkaa (18 265 €). K70:n lähimpiä saksalaisia perheautoluokan kilpailijoita olivat Ford Taunus ja Opel Rekord, joista edellisen hinta oli 15 270 markkaa (17 270 €) ja jälkimmäisen 17 990 markkaa (20 346 €). Volkswagen K70-autoja myytiin Suomessa vuosina 1970–1975 vain vajaat 900 kappaletta, kun Kupla-mallin eri versioita rekisteröitiin samoina vuosina liki 33 000 autoa.

Tekniikka 

Moottori vaihdelaatikkoineen on keulassa pitkittäin 32 astetta oikealla kallistettuna. Etujarrujen kiinnitys vetopyörästön kylkeen oli aikanaan ja on edelleen epätavanomainen, vaikkakin vastaavia jousittamatonta massaa säästäviä ratkaisuja on nähty myös muilta valmistajilta - takajarrut ovat perinteiset rumpujarrut. Jarrut ovat alipainetehostetut nestejarrut (NAP). Kuiva yksilevykytkin voidaan vaihtaa irrottamatta moottoria taikka vaihdelaatikkoa, joka on käsivalintainen ja nelivaihteinen - muita vaihtoehtoja ei ollut tarjolla. Alusta on sekä edessä että takana MacPherson-jousijalkatyyppinen.

Moottori 

K70:n OHC-moottori on erilainen muihin Volkswagenin vesijäähdytteisiin nelisylinterisiin rivimoottoreihin verrattuna ja sitä oli saatavana aluksi 1,6-litraiset (75 tai 90 hv) versiot ja myöhemmin vuoden 1974 toukokuusta lähtien myös 1,8-litrainen (100 hv) versio.

Suorituskyky

Mitat 

 Pituus: 4 470 mm
 Leveys: 1 685 mm
 Korkeus: 1 465 mm
 Akseliväli: 2 690 mm
 Raideleveys (e/t): 1 390/1 425 mm
 Kääntöympyrä: 10,8 m
 Omamassa: 1 050−1 120 kg
 Tavaratila: 600 l
 Polttoainesäiliö: 52 l

Lähteet

Aiheesta muualla 

K70
D-segmentin autot
1970-luvun autot
Koiranpäivä

Koiranpäivä on Suomen Kennelliiton järjestämä valtakunnallinen teemapäivä, jota vietetään 24. huhtikuuta. Ensimmäisen kerran päivää juhlittiin vuonna 2007. Koiranpäivän viettämistä ehdotti Suomen Kennelliiton kunniajäsen Pertti Kuopila ja minkä johdosta päivää alettiin viettämään Pertin päivänä 24. huhtikuuta. Koiranpäivänä eri kennelpiirit järjestävät koiriin liittyviä tapahtumia.

Koiranpäivän teemoja 
 2007 ”Koira liikuttaa”
 2008 ”Koiraharrastus”
 2009 ”Miten lapsi lähestyy koiraa”
 2010 ”Terve koira yhteiskunnan jäsenenä”
 2011 ”Vapaaehtoistoiminta”
 2012 ”Vastuu koiran omistajana”
 2013 ”Vastuu koiran omistajana - vastuu ympäristöstä”
 2014 ”Hyvää elämää koiran kanssa”"
 2015 ”Hyvää elämää koiran kanssa - Vastuullista koirankasvatusta”
 2016 ”Lapsi ja koira”
 2017 ”Kotimaiset rodut”
 2018 ”Koiraharrastus yhdistää”
 2019 ”Koiran tarina”
 2020 ”Kaikki erilaisia, kaikki yhtä rakkaita.”
 2021 ”Tassua toisen eteen.” (Koiran aktivointi ja koiran kanssa harrastaminen.) 
 2022 ”Kohtaamisia” 
Lähde:

Lähteet 

Suomen tapahtumat
Heaven Knows (Whirlwind)

Heaven Knows on brittiläisen rockabilly-yhtye Whirlwindin singlejulkaisu vuodelta 1980. Levy-yhtiö on Chiswick Records ja sen taustalla EMI Records. Tuottajina ovat toimineet Billy Holiday ja Tommy Doherty. Nämä ovat myös tehneet singlen nimikappaleen. Kääntöpuolen kappaleen tekijät ovat yhtyeen kitaristi Michael Lewis ja laulaja Nigel Dixon. Kappaleiden julkaisuyhtiö on Acton Green Music Ltd (Leosong). Single on valmistettu Iso-Britanniassa.

Kappaleet 
 Heaven Knows (Holiday / Doherty)
 Cruisin' Around (Lewis / Dixon)

Katso myös 
 Whirlwind-yhtyeen esikoisalbumi Blowing Up a Storm (Chiswick Records, 1978).

Lähteet 
 Whirlwind s. Heaven Knows (Chiswick Records CHIS 122, 1980)

Vuoden 1980 kappaleet
Brittiläiset rockkappaleet
Rockabilly
Dysaethesia Aethiopica

Dysaethesia Aethiopica oli yhdysvaltalaisen psykiatrin Samuel A. Cartwrightin vuonna 1851 määrittelemä mielisairaus. Cartwrightin mukaan dysathesia aethiopica aiheutti orjien laiskuutta. Nykyään dysaethesia aethiopicaa pidetään näennäistieteenä ja sen katsotaan edustavan tieteellistä rasismia.

Cartwright määritteli orjien taipumuksen karata toiseksi sairaudeksi, jota hän kutsui drapetomaniaksi.

Historia 

Dysaethesia aethiopicaa esiintyi ainoastaan afroamerikkalaisten joukossa ja sen oireina olivat ihon tunnottomuus ja älyllisten toimintojen lamaantuminen niin, että henkilö vaikutti olevan kuin puoleksi unessa. Muita oireita saattoivat olla leesiot. Cartwright totesi dysaethesia aethiopican olemassaolon, mutta muut lääkärit olivat epäonnistuneet taudin tunnistamisessa, koska eivät olleet kiinnittäneet riittävästi huomiota afroamerikkalaisen rodun sairauksiin.

Cartwrightin mukaan dysaethesia aethiopica oli huomattavasti yleisempää omissa yhteisöissään elävien afroamerikkalaisten joukossa kuin Cartwrightin tutkimilla plantaaseilla työskentelevien orjien joukossa. Tauti tarttui ainoastaan niihin orjiin, jotka elivät vapaan ihmisen tavoin. Hän arvioi jopa lähes kaikkien vapaana elävien afroamerikkalaisten sairastuneen tautiin.

Cartwright piti dysaethesia aethiopicaa helposti parannettavana. Ihon tunnottomuus oli yksi oireista, joten ihoa täytyi stimuloida. Tähän Cartwright suositteli potilaan pesemistä lämpimällä vedellä ja saippualla. Tämän jälkeen iho tuli käsitellä öljyllä ja öljyn imeytymisen edistämiseksi ihoa tuli hakata leveällä nahkahihnalla. Lopuksi potilaan tulisi tehdä jonkinlaista raskasta työtä auringonpaisteessa.

Kirjailija Vanessa Jackson on todennut, että leesiot olivat oire dysaethesia aethiopicasta ja tohtori Cartwright huomasi, että ruoskimalla voisi parantaa sairauden. Jackson kuitenkin ihmetteli, että ruoskiminen ei aiheuttanut taudinmäärityksen varmistavia olevia leesioita.

Cartwrightin mukaan orjat olivat yllä kuvatun käsittelyn jälkeen kiitollisia valkoiselle miehelle, jonka voima oli palauttanut hänen järkensä.

Psykiatria
Rasismi
Orjuus
Kalsiumkanavan salpaajat

Kalsiumkanavan salpaajat ovat solujen kalsiumkanaviin vaikuttavia lääkkeitä, joita käytetään hoidettaessa kohonnutta verenpainetta ja angina pectorista sekä ehkäisemään aivohalvausta. Anatomis-terapeuttis-kemiallisessa lääkeluokituksessa (ATC) kalsiumkanavan salpaajat luokitellaan ryhmään C08.

Vaikuttavana aineena kalsiumkanavan salpaajissa on jokin seuraavista:

 Amlodipiini
 Diltiatseemi
 Felodipiini
 Isradipiini
 Lerkanidipiini
 Nifedipiini
 Nilvadipiini
 Nisoldipiini
 Verapamiili

Kalsiumkanavan salpaajien avulla kalsiumin (Ca) virtaus solun sisään estyy sydämen ja verisuonten sileissä lihaksissa. Tämä heikentää kalsiumista riippuvaisten lihasten supistumista. Verisuonet laajenevat tällöin ja sydämen supistustilavuus pienenee ja verenpaine laskee. Kalsiumkanavan salpaajat rentouttavat myös vähän keuhkoputken sileää lihasta.

Haittavaikutuksena voi esiintyä huimausta kalsiumkanavan salpaajahoidon alkuvaiheessa. Hoidon alkuvaiheessa saattaa esiintyä myös kasvojen punastumista ja turvotuksia alaraajoissa. Eri vaikuttavat aineet kalsiumkanavan salpaajissa saattavat poiketa sydämen ja verenkierron vaikutuksen osalta.

Lähteet 
 http://www.hoitonetti.fi/hoitokategoriat/kalsiumsalpaajat/ 
 http://www.tohtori.fi/?page=6229732&id=6863395
 http://www.medicina.fi/fato/34.pdf

Aiheesta muualla 

 Lääkealan turvallisuus- ja kehittämiskeskus Fimea: ATC-luokitus 

Kalsiumkanavan salpaajat
Jéssica Augusto

Jéssica de Barros Augusto (s. 8. marraskuuta 1981 Pariisi, Ranska) on portugalilainen yleisurheilija, joka kilpailee keski- ja pitkien matkojen juoksussa sekä maastojuoksussa.

Augusto voitti kultaa maastojuoksun EM-kisoissa vuonna 2000 nuorten sarjassa. Maastojuoksun EM-kisoissa Brysselissä 2008 Augusto sijoittui hopealle aikuisten sarjassa, ja vuonna 2010 hän voitti Albufeirassa kultaa. EM-joukkuekilpailussa hän saavutti kultaa 2006, 2008, 2009 ja 2010 sekä pronssia 2007. Maastojuoksun MM-kilpailuissa hän oli kahdestoista 2007.

Augusto sijoittui 2007 Osakan MM-kilpailuissa 5 000 metrillä 15:nneksi ja voitti samalla matkalla kultaa Bangkokin universiadeissa. Valencian MM-hallikilpailuissa 2008 hän oli 3 000 metrillä kahdeksas. Pekingin olympialaisissa 2008 hän kilpaili 3 000 metrin estejuoksussa sekä 5 000 metrin juoksussa, mutta karsiutui molemmissa alkuerissä. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui estejuoksussa kymmenenneksi ja seuraavan vuoden Dohan MM-hallikilpailuissa 3 000 metrillä seitsemänneksi.

Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 Augusto sijoittui alun perin 10 000 metrin juoksussa kolmanneksi ja 5 000 metrillä neljänneksi. Molemmilla matkoilla hän nousi myöhemmin sijan ylemmäs kun 5 000 metrin voittaja Alemitu Bekele ja 10 000 metrillä toiseksi sijoittunut Inga Abitova hylättiin dopingrikkomusten takia. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän oli 10 000 metrillä kymmenes. Lontoon olympialaisissa 2012 Augusto sijoittui maratonilla seitsemänneksi.

Augusto saavutti Zürichin EM-kilpailuissa 2014 pronssia maratonilla ajalla 2.25.41. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän sai puolimaratonilla pronssia ajalla 1.10.55. Joukkuekilpailussa Portugali voitti Euroopan-mestaruuden.

Henkilökohtaiset ennätykset 

Lähteet: IAAF, Tilastopaja

 1 500 m: 4.08,32 (2010)
 3 000 m: 8.41,53 (2007)
 5 000 m: 14.37,07 (2010)
 10 000 m: 31.19,15 (2010)
 3 000 m esteet: 9.18,54 (2010)
 Puolimaraton: 1.09.08 (2009)
 Maraton: 2:24.25 (2014)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Jéssica Auguston kotisivut

Portugalilaiset keskimatkojen juoksijat
Portugalilaiset kestävyysjuoksijat
Portugalilaiset maastojuoksijat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Malevolent Rapture


Malevolent Rapture on Legion of the Damnedin albumi, joka julkaistiin vuonna 2006. Albumin tuotti Andy Classen.

Kappaleesta ”Bleed for Me” kuvattiin musiikkivideo.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Maurice Swinkels – laulu
 Richard Ebisch – kitara
 Twan Fleuren – basso
 Erik Fleuren – rummut

+

 Tony "Skullcrusher" Manero – muu laulu (kappale "Death's Head March")

Tuotanto 
 Andy Classen – tuottaja, äänittäjä, masteroija
 Adriana Dvorska – kansikuva, design
 Shelley Jambresic – valokuvat

Arvostelut 
 Imperiumi.net:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2006 esikoisalbumit
Legion of the Damnedin albumit
Sons of the Jackal


Sons of the Jackal on vuoden 2007 albumi thrash metal/death metal -yhtyeeltä Legion of the Damned.

Albumi nousi Saksan albumilistan sijalle 54.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Maurice Swinkels – laulu
 Richard Ebisch – kitara
 Harold Gielen – basso
 Erik Fleuren – rummut

Arvostelut 
 Imperiumi.net:

Lähteet 

Vuoden 2007 albumit
Legion of the Damnedin albumit
Feel the Blade


Feel the Blade on vuoden 2008 albumi thrash metal/death metal -yhtyeeltä Legion of the Damned.

Albumi nousi Saksan albumilistan sijalle 70.

Kappaleet 

Bonuskappaleet
Last Command
Mask of Terror
Chronic Infection

Kokoonpano 
 Maurice Swinkels – laulu
 Richard Ebisch – kitara
 Harold Gielen – basso
 Erik Fleuren – rummut

Arvostelut 
 Imperiumi.net:

Lähteet 

Vuoden 2008 albumit
Legion of the Damnedin albumit
Cult of the Dead


Cult of the Dead on Legion of the Damnedin studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2008. 

Albumi nousi Saksan albumilistan sijalle 60.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Maurice Swinkels – laulu
 Richard Ebisch – kitara
 Harold Gielen – basso
 Erik Fleuren – rummut

Arvostelut 
 Blabbermouth: suopea

Lähteet 

Vuoden 2008 albumit
Legion of the Damnedin albumit
Descent into Chaos


Descent Into Chaos on Legion of the Damnedin viides studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2011.

Albumi nousi Saksan albumilistan sijalle 27.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Maurice Swinkels – laulu
 Richard Ebisch – kitara 
 Harold Gielen – basso
 Erik Fleuren – rummut

Arvostelut 
 Angry Metal Guy: 
 Heavyblogisheavy: 
 Metal Temple:

Lähteet 

Vuoden 2011 albumit
Legion of the Damnedin albumit
Sähkörauskukalat

Sähkörauskukalat (Torpediniformes) on rustokaloihin kuuluva lahko. Lahkon lajit ovat tunnettuja niiden sähköelimistä, joita ne käyttävät saaliin tainnuttamiseen ja puolustautumiseen.

Taksonomia
Varhaisimmat sähkörauskukaloihin kuuluvat fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Nykyään lahkon kuuluvien lajien määrä vaihtelee lähteittäin 59–69 välillä. Lahko voidaan jakaa kahteen yläheimoon Narcinoidea ja Torpedininoidea. Sähkörauskukalojen heimojako on muuttunut 1900-luvun aikana. Aikaisemmin kaikki lajit luettiin kuuluvaksi sähkörauskujen heimoon (Torpedinidae). Nykyään heimoja katsotaan olevan useimmiten kaksi sähkörauskut ja pyörösähkörauskut (Narcinidae). toisinaan omiksi heimoikseen katsotaan myös töppörauskut (Hypnidae) ja torkkurauskut (Narkidae).

Tyypillisiä piirteitä
Sähkörauskukalojen ruumis on muodoltaan pyöreä ja paksuhko. Leveissä rintaevissä niillä on sähköelimiä, jotka voivat aiheuttaa 8–220 voltin sähköiskun. Näitä elimiä lajit käyttävät saaliinsa tainnuttamiseen ja puolustautumiseen. Silmät ovat lahkon lajeilla pienet ja eräät niistä ovat sokeita. Lajista riippuen selkäeviä ei ole tai niitä on kaksi, pyrstöevä on hyvin kehittynyt. Kaikki lahkoon kuuluvat lajit lisääntyvät ovovivipaarisesti eli poikaset kehittyvät emonsa kohdussa ja naaras synnyttää eläviä poikasia.

Levinneisyys
Sähkörauskukalat ovat trooppisissa ja lauhkeissa merissä eläviä kaloja. Niitä tavataan Atlantista Välimeri mukaan lukien, Tyynestämerestä ja Intian valtamerestä.

Lähteet

Rauskut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Silver Banshee

Silver Bansheen on DC Comicsin luoma superroistotar. Silver Bansheen ensitapaaminen tapahtui lehdessä Action Comics #595 vuonna 1987. Hahmon on luonnut John Byrne. Silver Bansheen kyvyt ovat luoda korkeaa ääntä, super nopeus, kestävyys ja kyky teleportata.  

Silver Banshee on myös esiintynyt Smallville -televisiosarjassa. 

DC-universumin kamppailulajien harrastajat
DC-universumin superroistot
Puoli seitsemän


Puoli seitsemän on Yle TV1:n asiaohjelma. Se lähetetään maanantaista perjantaihin kello 18.30. Ohjelma määrittelee itsensä ”alkuillan hyväntuuliseksi suoraksi asiamakasiiniksi, jonka seurassa saa myös viihtyä”. Ohjelma pyrkii olemaan yleisasiaohjelma: aihepiirejä ovat muun muassa luonto, kuluttaminen, kulttuuri, myös populaarikulttuuri, kädentaidot, tiede yleistajuisesti, terveys ja elämäntyyli. Toimittajan persoona saa näkyä jutussa enemmän kuin normaalissa ajankohtaisjournalismissa. Ohjelman studio-osuudet ovat suoria.

Joka lähetyksessä studiossa on haastateltavana tunnettu vieras. Puoli seitsemän lähetetään Pasilan Mediatalosta. Ohjelma on osa Ylen Urheilu ja tapahtumat -toimitusta.

Jaksot ja vieraat

Historiaa
Ensimmäinen Puoli seitsemän -ohjelma lähetettiin 28. lokakuuta 2009, ja sen vieraana oli tanssija ja koreografi Jorma Uotinen. Ajankohtaisviihdeohjelma juontajina aloittivat tuolloin radiosta tuttu Marja Hintikka ja toimittaja Peter Nyman.
Ohjelman perjantailähetystä Nymanin tilalla juonsi Mikko Kekäläinen. Ohjelmaa esitettiin aluksi kolmesti viikossa: keskiviikkoisin, torstaisin ja perjantaisin. Syksystä 2010 alkaen Nymanin siirryttyä MTV3-kanavalle uutisankkuriksi Kekäläinen aloitti ohjelman jokapäiväisenä juontajana. Hän oli aiemmin työskennellyt Yle Radio Suomessa. Samalla ohjelman lähetyspäiviä lisättiin ja sitä alettiin esittää neljänä iltana viikossa.

Alkuperäinen naisjuontaja Marja Hintikka jäi äitiyslomalle 26. helmikuuta 2013 esitetyn jakson jälkeen. Marjan jälkeen ohjelman toisena juontajana toimi syyskuun loppuun 2014  Ella Kanninen. Tästä lähtien ohjelmaa juonsi Susanna Laine, aina lokakuun loppuun 2020. Kanninen palasi Laineen tilalle juontajaksi marraskuun 2020 alusta alkaen. Tammikuun 2022 alusta lähtien perjantaisin ohjelmaa juontavat Olli-Pekka Kursi ja Anniina Valtonen.

Puoli seitsemän juhli tuhannetta lähetystään 9. toukokuuta 2017 suorana Allas Sea Poolilla Helsingin Katajanokalla.

Ohjelman katsojaennätys 691 000 syntyi tammikuussa 2018. Viikkotavoittavuus on talvisin parhaimmillaan 1,5 miljoonaa.

Tuotantotiimi
Ohjelman vastaava tuottajana toimii Miika Ranne, tuottajina Velipekka Pekkola, Niina Honka ja Linda Pukka.

Juontajat 
 Mikko Kekäläinen (väliaikaisena 2009–2010, vakituisena 2010–)
 Ella Kanninen (vakituisena 2013–2014 ja 2020–)
 Olli-Pekka Kursi (perjantain lähetykset; vakituisena 2020–)
Anniina Valtonen (perjantain lähetykset 2022–)

Entiset juontajat 
 Marja Hintikka (vakituisena 2009–2013)
 Peter Nyman (vakituisena 2009–2010)
 Susanna Laine (vakituisena 2014–2020)
 Susani Mahadura (perjantai 2020–2022)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Puoli seitsemän Yleisradion sivuilla
 Puoli seitsemän Facebookissa

Ajankohtaisohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
2020-luvun televisiosarjat
Yle TV1:n ajankohtaisohjelmat
Itä-Afrikan yhteisö

Itä-Afrikan yhteisö on vapaakauppa-alue, johon kuuluvat Kenia, Tansania, Uganda, Ruanda, Burundi ja Etelä-Sudan. Yhteisö on perustettu alun perin vuonna 1967 ja se kaatui 1977. Se elvytettiin uudelleen vuonna 2000, ja seuraavana vuonna siihen liittyivät alkuperäiset jäsenet Kenia, Uganda ja Tansania. Ruanda ja Burundi ovat tulleet mukaan 2008. Etelä-Sudan puolestaan liittyi yhteisöön vuonna 2016. Yhteisön tavoitteena on käyttää yhteistä rahayksikköä vuoteen 2021 mennessä ja lopulta muodostaa täysi poliittinen liittovaltio. Syyskuussa 2018 yhteisö aloitti tämän prosessin valmistelun. Mukaan on kaavailtu valtioita myös Kongon ja Sudanin suunnilta. Vaikeuksia liiton onnistumiselle on maiden osittain sekava poliittinen tilanne ja erilaiset hallintokulttuurit sekä kielellisten ja kansallisten identiteettien ongelmat.

Puheenjohtajat 
 2012–2013  Yoweri Museveni
 2013–2015  Uhuru Kenyatta
 2015–virassa  John Magufuli

Pääsihteerit 
 2000–2001   Francis Muthaura
 2001–2006   Amanya Mushega
 2006–2011   Juma Mwapachu
 2011–2016   Richard Sezibera
 2016–virassa   Libérat Mfumukeko

Lähteet 
Yle Uutiset, luettu 25.4.2011

Viitteet 

Kansainväliset järjestöt
Afrikan valtiot
Kansainväliset talousjärjestöt
Kauppaliitot
Tulliliitot
Itä-Afrikka