Katariina Suuri

Katariina II (, alun perin Sophie Auguste Friederike von Anhalt-Zerbst, 2. toukokuuta 1729 Stettin – 17. marraskuuta (J: 6. marraskuuta) 1796 Pietari) eli Katariina Suuri oli Venäjän keisarinna 1762–1796. Syntyjään hän oli Anhalt-Zerbstin ruhtinaan tytär. Hän kuului vanhaan saksalaiseen Askanian sukuun ja nai Venäjän kruununperillisen suuriruhtinas Pietarin, josta sittemmin tuli keisari Pietari III vuonna 1762, ja näin hän kuului avioliiton kautta Romanov-sukuun.

Katariina nousi keisarinnaksi keisari Pietari III:n puolisona vuoden 1762 alussa ollessaan 33-vuotias, ja myöhemmin samana vuonna kaappasi vallan mieheltään. Katariinan valtakaudella Venäjä saavutti merkittäviä sotilaallisia voittoja muun muassa Osmanien valtakuntaa vastaan ja Venäjän alue laajeni merkittävästi: Katariinan aikana Venäjä valloitti muun muassa Krimin kaanikunnan. Lännessä Venäjään liitettiin suuri osa Puola-Liettuan alueesta Puolan jakojen myötä ja lisäksi Alaskasta tuli Venäjän siirtomaa. Katariina jatkoi Venäjän uudistamista ja länsimaistamista jatkaen ihailemansa Pietari Suuren työtä. Katariinan valtakautta pidetään usein Venäjän ”kultakautena”, jolloin Venäjän imperiumista tuli todellinen suurvalta. Lisäksi hänen aikanaan Venäjälle perustettiin useita uusia kaupunkeja. Hän sai lisänimen ”Suuri” jo elinaikanaan. Toisaalta maaorjuus jatkui ja huomattavan suuri osa Venäjän kansasta kärsi, ja lisäksi Katariina aloitti Ukrainan suurilta osin epäonnistuneet venäläistämispyrkimykset, jotka jatkuivat vielä pitkälle 1900-luvulle saakka.

Saksalainen prinsessa 

Katariina II syntyi 2. toukokuuta (juliaanisen kalenterin mukaan 21. huhtikuuta) vuonna 1729 Stettinin linnassa Pommerin provinssissa Preussissa ja kastettiin nimillä Sophie Auguste Friedrike. Hänen vanhempansa olivat Anhalt-Zerbstin ruhtinas Christian August ja ruhtinatar Johanna Elisabeth (o.s. Holstein-Gottorp). Sophie ei saanut äidiltään paljonkaan huomiota, ja häntä pidettiin kapinallisena ja vähemmän kauniina lapsena. Hänen hiuksensa leikattiin useita kertoja märkäruven poistamiseksi ja hän joutui pitämään korsettia vuosien ajan selkärangan vinouman korjaamiseksi.

Kotiopettajien mukaan Sophien muisti oli poikkeuksellisen hyvä, ja hänen tiedonhalunsa oli suuri. Ikäisistään tytöistä poiketen Sophie ei leikkinyt nukeilla, vaan käyttäytyi poikamaisesti. Muut lapset tunnustivat auliisti hänen johtajuutensa.

Venäjän tsaarisukuun 

Sophien täytettyä 14 vuotta hänet vedettiin mukaan Euroopan jalosukuisten avioliittomarkkinoille. Preussin kuninkaan Fredrik II avustuksella häntä ryhdyttiin pian sovittamaan yhteen Venäjän suuriruhtinas Pietarin kanssa. Suunnitelmassa suuri merkitys oli epäilemättä myös hänen äidillään, jonka isorokkoon kuolleen veljen kanssa vastikään Venäjän valtaistuimelle noussut keisarinna, Pietari Suuren tytär Elisabet, oli nuorena ollut kihloissa. Sophie äiteineen lähtikin Venäjälle tammikuussa 1744 tapaamaan sekä Elisabetia että nuorta Pietaria. Avioliitto 16-vuotiaan Sophien ja 17-vuotiaan Pietarin kanssa solmittiin 21. elokuuta 1745.

Perillä Pietarissa Sophielle selvisi totuus hänen tulevasta puolisostaan, ankaran kasvatuksen turmelemasta pelokkaasta, teeskentelevästä ja hennosta nuorukaisesta, joka piti koiralaumaa huoneessaan ja leikki tinasotilailla. Kruununperillinen ei ollut kovinkaan kiinnostunut morsiamestaan. Lisäksi nuorten luonteet poikkesivat toisistaan monissa suhteissa: siinä missä ortodoksiseen uskoon kääntymisen myötä nimen Katariina Aleksejevna (ven. Екатерина Алексеевна) saanut nuori nainen pyrki intohimoisesti samaistumaan uuteen kotimaahansa, suuriruhtinas oli haluton opettelemaan venäjää tai tunnustamaan ortodoksista uskoa ja kaipasi nuoruudenkotiinsa Kieliin. Avioliitosta muodostuikin etäinen hyötyavioliitto.

Hovissa Katariina sekaantui tsaarin hovin politiikkaan vastoin Elisabetin toiveita ja laajensi asemaansa tsaarittaren sairastumisen kustannuksella. Hänellä oli monia suosikkeja, esimerkiksi Sergei Saltykov ja Grigori Orlov.

Keisarinnana

Vallankaappaus 
Pietari nousi keisarin valtaistuimelle hallitsijanimellä Pietari III vuonna 1762 tätinsä Elisabetin kuoleman jälkeen. Lyhyen hallituskautensa aikana hän irrotti Venäjän seitsenvuotisesta sodasta ja aloitti toimet kirkon vallan kaventamiseksi. Samalla hän menetti ortodoksisen papiston tuen pitäessään salaa kiinni luterilaisuudesta. Siviilihenkilöt ja sotilaat katsoivat Pietarin sopimattomaksi tehtäviinsä ja halusivat julistaa tämän hallituskyvyttömäksi. Siviilit kannattivat Katariinan väliaikaista hallitusta, kunnes tämän 8-vuotias poika Paavali tulisi täysi-ikäiseksi. 

Sotilaspiirit puolestaan vaativat tsaarin istuinta Katariinalle. Katariina suoritti vallankaappauksen kuultuaan huhun miehensä aikeista mennä naimisiin rakastajattarensa kanssa ja sulkea Katariina luostariin. Kaappaus oli veretön, ja Pietari suljettiin Ropsunhovin palatsiin lähelle Pietarhovia.

Pietari III kuoli epäselvissä oloissa heti vangitsemisensa jälkeen. Myöhemmin Orlov tunnusti kirjeessään Katariinalle osallistuneensa murhaan, jossa Pietari kuristettiin tai tukahdutettiin hengiltä. Katariina säilytti kirjeen läpi elämänsä merkkinä omasta syyttömyydestään. Pietarin kuoleman jälkeen Katariina antoi julkilausuman, josta on tehty ja tehdään edelleen paljon pilkkaa. Julkilausuman mukaan Pietari III oli kuollut ”peräpukamakoliikkiin”. Tästä erikoisesta kuolinsyystä tuli 1700-luvun Euroopassa kiertoilmaus poliittiselle murhalle.

Miehensä kuoleman jälkeen Katariinasta tuli Venäjän keisarinna Katariina II. Hänen hallituskautensa kesti vuodesta 1762 vuoteen 1796. Vallananastus tapahtui niin nopeasti, että ulkomaiset diplomaatit eivät uskoneet sen vakiintumiseen. Katariinaa pidettiin ”nuorena seikkailijattarena”, jonka hallituskaudesta muodostuisi pikavierailu maailman historiaan.

Katariinan nousu maan johtoon

Valtaannousunsa jälkeen Katariina pyrki nopeasti parantamaan horjuvaa asemaansa ulkomaalaisena hallitsijana. Hän piti valtion asioiden johdossa samat ministerit, jotka olivat toimineet edellisten hallitsijoiden aikana. Nikita Panin jatkoi ulkoministerinä ja Mihail Vorontsov pääministerinä. Katariina ryhtyi korjaamaan valtion katastrofaalista budjettivajetta peruuttamalla mahtisukujen etuoikeuksia ja luomalla uusia veroja ja maksuja. Lisäksi hän otti lainaa, luopui hallitsijoiden henkilökohtaisesta budjetista ja perusti pankin, jolla oli setelinanto-oikeus. Katariina halusi myös lisätä kansanopetusta ja selkeyttää julmaa ja sekavaa lainsäädäntöä kirjoittamalla vuonna 1767 oman lakikokoelman, joka kuitenkin sisälsi laajoja lainauksia Montesquieun Lakien hengestä sekä Beccarian Rikoksesta ja rangaistuksesta. Katariina pyrki jopa luomaan eräänlaisen edustuksellisen parlamentin perustamalla Suuren valiokunnan, jonka toiminta kuitenkin päättyi jo pian alkamisensa jälkeen. Katariina suosi valtansa vakiinnuttamiseksi uutta nousevaa aatelia ja institutionalisoi lainsäädäntöön maaorjuuden, joka oli Länsi-Euroopassa valistuksen voimasta ja seuraavalla vuosisadalla teollistumisen johdosta heikkenemässä.

Katariinan menetettyä puolisonsa nuorena hänellä oli monia rakastajia. Näihin kuuluivat muun muassa Grigori Orlov, Grigori Potjomkin ja nuorena kuollut Aleksandr Lansko. Nämä pääsivät merkittäviin yhteiskunnallisiin asemiin.

Hallitustoimet ajoivat Katariinan eroon pojastaan Paavalista, joka kasvoi lastenhoitajien huomassa, oppi vihaamaan äitiään ja ihannoi isäänsä, jota ei juurikaan ollut ehtinyt tuntea. Vanhemmiten Katariina alkoi suunnitella poikansa syrjäyttämistä vallanperimyksessä korvaamalla tämän pojanpojallaan Aleksanterilla (myöhempi Aleksanteri I), joka oli kasvanut isoäitinsä huomassa ja ihaili tätä suuresti. Vastenmielisyys oli molemminpuolista ja aika ajoin Katariina ilmaisi sen julkisesti. Hänen mielestään Paavali oli kuin ”sinappia jälkiruoassa”.

Taide ja kulttuuri
Katariina II oli kulttuuria suosiva valistushallitsija, joka kävi kirjeenvaihtoa valistusfilosofien kanssa. Hän teki Pietarista Pariisin kilpailijan Euroopan kulttuurielämän keskuksena. Vuonna 1764 Katariina rakennutti Pietariin Eremitaašin, joka toimi hänen hovimuseonaan. Hän tuki italialaista oopperaa, maalaustaidetta, kuvanveistoa ja arkkitehtuuria. Italialaiset arkkitehdit suunnittelivat Pietarin lähelle Tsarskoje Seloon Katariinan palatsin, jonka loistokkuus lumosi hänet. Katariina palkitsi pääarkkitehtina toimineen Bartolomeo Rastrellin kreivin arvonimellä.

Katariinan taiteen keräily ei perustunut rakkauteen taidetta kohtaan vaan enemmänkin poliittisiin vaikuttimiin kasvattaa Venäjää Euroopan valistuneiden maiden joukossa. Hän tiesi, että merkittävän aseman saavuttaminen kansainvälisessä politiikassa vaati tuekseen suuren taidekokoelman. Katariina myönsi itse, ettei tuntenut rakkautta taiteeseen, vaan oli ”saaliinhimoinen ahmatti”. Eurooppalaiset intellektuellit kuten Voltaire ja Étienne Maurice Falconet toimivat hänen taideasiantuntijoinaan ja hankkivat hänen kokoelmiin Rembrandtin, Rubensin ja muiden mestareiden maalauksia eri pääkaupunkien taidehuutokaupoissa. Valtavan budjettinsa avulla Katariina rahoitti taidehankinnat ja saavutti rauhanomaiset voitot kilpailijoistaan.

Hollantilaisen kauppa-alus Vrouw Marian uppoaminen Suomenlahteen kesällä 1771 merkitsi Katariinalle melkoista menetystä. Aluksen mukana vajosi mereen useita Amsterdamin suuresta taidehuutokaupasta hankittuja maalauksia, jotka olivat matkalla hänen kokoelmiinsa. Musiikki ei kuulunut keisarinnan suosikkiajanvietteisiin, sillä hänen omien sanojensa mukaan se oli hänelle harvoin muuta kuin meteliä. Esikuvansa Pietari Suuren kunniaksi hän teetti Pietariin patsaan, kuuluisan Vaskiratsastajan, jonka jalustaan hän antoi kirjoittaa latinaksi ja venäjäksi ”Pietari ensimmäiselle Katariina toiselta 1782”.

Maiden laajentamista ja sodankäyntiä

Hallituskautensa aikana Katariina laajensi Venäjän keisarikuntaa itään ja länteen. Laajentaminen ei kuitenkaan onnistunut ilman sotia. Krimin niemimaan omistus ja Balkanin ja Mustanmeren hallinta aiheuttivat kiistoja ja johtivat vuonna 1768 alkaneeseen sotaan, jossa Osmanien valtakunta kärsi raskaita tappioita. Kreivi Aleksei Grigorjevitš Orlovin johtama Venäjän keisarikunnan laivasto tuhosi koko Osmanien laivaston vuoden 1770 aikana Chíosin lähellä Egeanmerellä. Seuraavan vuoden aikana Venäjä valtasi Krimin niemimaan, koska tataarien muodostama Krimin kaanikunta harjoitti Venäjän mielestä kristittyjen sortoa.

Saavutetuista voitoista huolimatta Katariina halusi rauhaa osmanien hallituksen Korkean portin kanssa. Armeijan ylläpito oli kallista ja Katariina näki menetykset voittoja suurempina. Sota toi talousongelmia Venäjälle ja säädetyt verot saivat aikaan sosiaalista levottomuutta. Myöskään Preussi ja Itävalta eivät halunneet Venäjän vahvistuvan liikaa. Itävalta teki salaisen liiton osmanien kanssa ja lupasi palauttaa näille Venäjän aluevaltauksen alle jääneet maat. Katariinan saatua tietää salaisesta sopimuksesta, hän taivutteli Itävallan Arkkiherttuatar Maria Teresian muuttamaan mieltään lupaamalla tälle osan Puolaa. Venäjän, Itävallan ja Preussin neuvottelut johtivat ensimmäiseen Puolan jakoon 1772.

Jo Pietari Suuren hallituskautena aloitetut uudistukset johtivat Pugatševin kapinaan (1773–1774), joka oli kasakoiden viimeinen suuri kansannousu hallituksen päätöksiä vastaan. Kapina levisi nopeasti koska Venäjän sotavoimat olivat toisaalla. Kapinan johtaja Jemeljan Pugatšov uskotteli kansalle olevansa Pietari III, tsaarin valtaistuimen oikeutettu hallitsija. Hän lupasi talonpojille maata ja määräsi maaorjuuden lakkauttamisen. Turkin kanssa kesällä 1774 solmitun rauhan jälkeen Venäjän armeija puuttui kapinaan ja mestautti Pugatševin. Talonpoikien ahdinko syveni kapinan jälkeen ja Katariina menetti yhteyden maaseudun väestöön.

Syksyllä 1786 Venäjän ja Turkin välit kärjistyivät turkkilaisten huolestuttua Venäjän leviämisestä Kaukasukseen. Kesällä 1787 osmanit vaativat Katariinaa hyväksymään turkkilaisen konsulin nimityksen Krimillä ja vetämään venäläiset joukot pois Georgian alueelta. Samana vuonna Turkki aloitti uuden sodan Venäjää vastaan. Talousongelmista kärsivä Katariina joutui sotaan myös serkkunsa, Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n kanssa. Kustaan joukot hyödynsivät Venäjä-Turkki sotatilaa saadakseen hyvitystä Ruotsin ja Suomen aiemmille aluemenetyksille. Suomalaisten upseerien muodostama Anjalan liitto lähetti Katariinalle kirjeen, jossa toivottiin pikaista rauhaa ja todettiin Ruotsin kuninkaan käynnistämän sodan aiheettomaksi. Rauha solmittiin Värälässä vuonna 1790 ilman rajamuutoksia. Viimeisinä vuosinaan Katariina osallistui Puolan myöhempiin jakoihin 1793 ja 1795.

Kuolema 

Ajauduttuaan välirikkoon poikansa Paavalin kanssa Katariina päätti tietoisena heikentyneestä terveydestään toteuttaa suunnitelmansa pojanpoikansa määräämisestä seuraajakseen. Hän suunnitteli julistavansa aikomuksensa Pyhän Katariinan päivänä 24.11. Keisarinnan voimat kuitenkin pettivät vain muutamia viikkoja ennen aiottua ilmoitusta. Hän sai halvauskohtauksen marraskuun alussa 1796 ja kuoli pari päivää sen jälkeen 5./16. marraskuuta 1796. Myöhemmin Katariina ja hänen miehensä haudattiin Pietarin ja Paavalin katedraaliin Pietarissa. Paavali I nousi Venäjän valtaistuimelle ja Aleksanteri peri kruunun vasta isänsä jälkeen vuonna 1801.

Rakastajat 

Katariina tunnettiin lukuisista miessuhteistaan ja elämänsä aikana hänellä kerrotaan olleen vähintään 12 rakastajaa. Suhteet hoidettiin kaikessa julkisuudessa. Niin kauan kuin miehet nauttivat Katariinan suosiosta he saivat asua omassa pikku hovissaan. Poistuessaan he saivat runsaat läksiäislahjat.

 Sergei Saltykov: Korkeasukuinen hovimies ja Katariinan ensimmäinen rakastaja 1750-luvun alkupuolella. Neitseellisessä avioliitossa elänyt Katariina rakastui hetkellisesti Saltykoviin, joka Keisarinnan oman väittämän mukaan oli hänen poikansa Paavali I:n isä. Tämä ei välttämättä pidä paikkaansa, sillä Pietari III:lle tehty kirurginen toimenpide paransi hänen sukupuolisen kyvyttömyytensä, eikä hänen isyytensä ole täysin poissuljettu. Tsaaritar Elisabet lähetti Saltykovin uuteen asemapaikkaansa Hampuriin vuonna 1755.

 Stanislaw Poniatowski: Hienostunut 23-vuotias Pariisin puolalainen, joka oli vieraillut Euroopan kaikissa hoveissa. Hänestä tuli Katariinan rakastaja 1750-luvun lopulla ja mahdollisesti hänen lapsena kuolleen tyttärensä Anna Petrovnan (1757–1759) isä. Poniatowskista tuli myöhemmin Puolan kuningas.

 Grigori Orlov: Kaartinupseeri ja Katariinan valtaan nostaneen kaappauksen keskeinen osanottaja. Heistä tuli rakastavaiset 1761, ja suhde jatkui yksitoista vuotta. Orlov lahjoitti Katariinalle yhden maailman suurimmista timanteista voittaakseen tämän suosion takaisin. Pariskunnalla oli poika nimeltä Aleksei Bobrinski (1762–1813), jolle Katariina lahjoitti tiluksiaan.

 Aleksander Vasiltšikov: Nuori kaartinluutnantti, jonka kanssa Katariinalla oli suhde 1772–1773. Vasiltšikov edusti kuuluisaa venäläistä sukua, ja viehätti aluksi Katariinaa nuoruudellaan ja komeudellaan. Myöhemmin Katariina ikävystyi Vasiltšikovin seurassa ja kaipasi vierelleen miestä, jonka kanssa voisi myös puhua.

 Grigori Potjomkin: Sivistynyt ja lahjakas ylempi upseeri, joka oli Katariinan hallituksen jäsen vuoteen 1791 saakka. Heidän rakkaussuhteensa kesti noin vuoteen 1776, ja Katariinan otaksutaan jopa menneen salaa naimisiin Potjomkinin kanssa. Rakkaussuhteen viilennyttyä Potjomkin säilytti vaikutusvaltansa valitsemalla Katariinan kaikki seuraavat rakastajat. Historioitsija Simon Sebag Montefiore kumoaa tämän väitteen tutkittuaan vuosien ajan Katariina II:n ja Grigori Potemkinin kirjeenvaihtoa. Moni nuori upseeri hakeutui keisarinnan lähipiiriin ja myös monet äidit esittelivät hänelle poikiaan. Pariskunnan suhde säilyi läheisenä heidän samankaltaisten älyllisten ominaisuuksiensa vuoksi.

 Pyotr Zavadovsky: Ukrainalainen upseeri ja virkamies, jonka oli ensimmäinen Potjomkinin valitsema rakastaja keisarinnalle. Zavadovsky avusti Katariinaa myös paikallishallinnon uudistamisessa. Heidän romanssinsa loppui kesällä 1777 kestettyään muutaman kuukauden. Zavadovsky sai Katariinalta jäähyväislahjaksi 50 000 ruplaa ja 4 000 maaorjaa Ukrainassa.

 Simeon Zoric; Serbialainen husaarien majuri, jonka Potjomkin ylensi everstiluutnantiksi. Katariinan ja Zoricin suhde päättyi 1778 ja Zoric jätti hovin saatuaan lupauksen tiluksista ja tuhansista maaorjista.

 Ivan Rimski-Korsakov: Nuori upseeri, jonka Katariina jätti 1779 yllätettyään hänet harrastamasta seksiä hovinaisensa kanssa. Upseeri kuului samaan sukuhaaraan kuin 1800-luvulla elänyt säveltäjä Nikolai Rimski-Korsakov (1844–1908).

 Aleksander Lanskoi: Nuori kaartinupseeri, jonka kanssa Katariina aloitti suhteen 1780. Suhde merkitsi Katariinalle paljon ja hän tunsi myös äidillisiä tunteita miestä kohtaan. Katariina järkyttyi syvästi Lanskoin kuollessa vuonna 1784 kurkkumätään.

 Aleksander Jermolov: 31-vuotias vaalea ja kookas upseeri, jonka Potemkin esitteli Katariinalle. Suhde kesti joitakin kuukausia vuosina 1785–1786, mutta keisarinna ei osoittanut erityistä kiinnostusta uutta valittuaan kohtaan. Jermolovin juonittelut Potemkinia vastaan lisäsivät hänen epäsuosiotaan ja Katariina kieltäytyi lopulta tapaamasta häntä.

 Alexander Dmitriev-Mamonov: Komean ulkonäkönsä ja erinomaisten seuramiehen taitojensa turvin Mamonovin oli helppo päästä keisarinnan suosioon. Katariina jätti miehen 1789 saatuaan selville, että tällä oli romanssi erään hovinaisen kanssa. Parin avioituessa Katariina henkilökohtaisesti huolehti heidän puvuistaan ja lahjoitti Mamonoville runsaan läksiäislahjan.

 Platon Zubov: Katariinaa kolmekymmentä vuotta nuorempi vartioupseeri Zubov oli keisarinnan viimeinen lemmitty. Suhde säilyi Katariinan kuolemaan asti. Zavadovskyin jälkeen Zubov oli Katariinan rakastajista ensimmäinen, jolla oli lisäksi merkittävä poliittinen asema, mutta Katariinan hänelle antamat ylennykset, kuten Uuden Venäjän ja Krimin kenraalikuvernöörin virka, olivat enemmän kuin mihin hän pystyi ja oli ansainnut. Vuonna 1801 Zubovilla ja hänen veljillään oli tärkeä osa tsaari Paavali I:n syrjäyttämiseen tähdänneessä salaliitossa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

Venäjän hallitsevat keisarinnat
Venäjän keisarinnat
Romanov-suku
Vuonna 1729 syntyneet
Vuonna 1796 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit