joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vaahteramäen Eemeli

Vaahteramäen Eemeli () on lastenkirjailija Astrid Lindgrenin (1907–2002) luoma satuhahmo, poika, joka tekee paljon metkuja. Niemisen perhe (ruots: Svensson) ja heidän palkollisensa elävät Kissankulman maatilalla Vaahteramäessä. Kyseinen Lönneberga-niminen kylä on oikeastikin olemassa, se sijaitsee Smålandissa Hultsfredin kunnassa.

Ensimmäinen Eemeli-kirja julkaistiin vuonna 1963. Eemeli-kirjoja on käännetty 52 kielelle ja myyty yhteensä yli 30 miljoonaa kappaletta.

Eemelillä on pikkusisko Iida (Ida), jonka Eemeli muun muassa kerran hinaa lipputankoon. Isä Anttoni Nieminen (Anton Svensson) on tuskin Eemelin miehinen esikuva; sen sijaan tilan Aatu-renki (Alfred) on Eemelin hyvä ystävä. Kissankulmassa on myös piika nimeltään Liina (Lina). Äiti Alma (Alma Svensson) puolestaan kirjaa ylös poikansa kepposet sinikantisiin vihkoihin.

Eemeli on vaaleatukkainen ja sinisilmäinen pikkupoika, ei suinkaan pahantahtoinen, hänelle vain aina "sattuu jos mitä". Eemeli on älykäs ja erityisen kekseliäs, mutta aikuiset eivät aina ymmärrä hänen kekseliäisyyttään, vaan pitävät sitä kurittomuutena ja metkuiluna. Tämäntapaiset tempaukset saavat lasten isän raivostumaan ja huutamaan "Eeeeemeliiii!" kunnes Eemeli on lukittu verstashuoneeseen miettimään kolttosiaan. Siellä Eemeli veistää jokaisen metkunsa jälkeen puu-ukon, joita kertyy verstashuoneen hyllylle yhteensä 369. Aikuisena Eemelistä tulee kuitenkin kunnon kansalainen ja peräti kunnanvaltuuston puheenjohtaja.

Eemelillä on paljon eläinystäviä: Luukas-hevonen, kissa Mosse, lehmä Ruusu, kana Nilkku-Lotta ja porsas nimeltä Possuressu. Lisäksi Eemeli pitää sinisestä lakistaan eli mössykästä ja puupyssystään eli pössykästä.

Eemeli oli Astrid Lindgrenin isän Samuel Augustin lempihahmo. Paljon siitä, mitä Eemeli-kirjoissa kerrotaan, on Astrid kuullut Samuel-isältään. Eemelistä on tehty myös elokuvaversioita, joista kolmea ruotsalaistuotantoa on esitetty Suomessa useaan kertaan 13-osaisena tv-sarjana. Niissä Eemeliä näytteli Jan Ohlsson.

Kirjat 
 Vaahteramäen Eemeli 1963 (Emil i Lönneberga)
 Eemelin uudet metkut 1966 (Nya hyss av Emil i Lönneberga)
 Eläköön Eemeli 1970 (Än lever Emil i Lönneberga)
 Se Eemeli, se Eemeli 1972 (Den där Emil)
 Eemeli ja Liinan poskihammas 1976 (När Emil skulle dra ut Linas tand)
 Eemeli ja pikku Iidan metku 1984 (När lilla Ida skulle göra hyss)
 Eemelin metku n:o 325 1985 (Emils hyss nr 325)
 Eemeli ei kitsastele 1986 (Inget knussel, sa Emil i Lönneberga)

Lisäksi Eemelin metkuja on ilmestynyt useina erilaisina kokoelmateoksina, esimerkiksi Eemelin kootut metkut (WSOY 1973), ja erillisinä kirjoina. Eemeli-kirjat on kuvittanut Björn Berg.

Elokuvat 
 Vaahteramäen Eemeli (Emil i Lönneberga 1971, ohjaus Olle Hellbom)
 Eemelin uudet metkut (Nya hyss av Emil i Lönneberga 1972, ohjaus Olle Hellbom)
 Eemeli ja possuressu (Emil och griseknoen 1973, ohjaus Olle Hellbom)
 Vaahteramäen Eemeli ja Iida (Emil & Ida i Lönneberga 2013, ohjaus Per Åhlin)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Astrid Lindgrenin sivu 

Astrid Lindgrenin luomat henkilöhahmot
Astrid Lindgrenin teokset
Kuvitteelliset lapset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Variskangas

Variskangas on kaupunginosa Kajaanin itälaidalla. Pohjoisessa Variskangas rajautuu Petäisenniskan teollisuusalueeseen, idässä Kehräämöntiehen, etelässä tulkinnan mukaan joko Honkirämeeseen tai Soidinsuohon ja lännessä Rajavartiostoon tai Rajalähiöön.

Variskangas on asuinalue, jonka rakennuskanta koostuu lähinnä omakoti- ja rivitaloista. Rajalähiö ja sen ympäristö on kerrostaloaluetta. Variskankaalla on lähikauppa, halpatavaratalo, pizzeria, katsastuskonttori, päiväkoti ja ammattikoulun kotitalousoppilaitos. Variskankaan kaduista suuri osa on nimetty lintujen mukaan.

Kajaanin kaupunginosat
Coatzacoalcos

Coatzacoalcos on Meksikossa, Veracruzin osavaltiossa, Meksikonlahden rannikolla sijaitseva satamakaupunki. Kaupungin pinta-ala on 471 neliökilometriä ja asukasluku noin 240 100 (2014). Kaupungin satama on yksi Meksikon tärkeimpiä.

Coatzacoalcos on kuuluisan näyttelijättären Salma Hayekin syntymäkaupunki.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Meksikon kaupungit
Saija

Saija on suomalainen naisen etunimi, alun perin Saara-nimen puhuttelumuoto.

Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan etunimen Saija on saanut 4139 henkilöä, joista suurin osa on syntynyt vuosien 1960 ja 2000 välisenä aikana.

Tunnettuja Saijoja
Saija "Sani" Aartela, Aikakone-yhtyeen päälaulaja
Saija Hakola-Tikanoja, maskeeraaja, juontaja ja näyttelijä
Saija Hollmén, arkkitehti
Saija-Reetta Kotirinta, näyttelijä ja ääninäyttelijä
Saija Lentonen, näyttelijä
Saija Miettunen, pituushyppääjä
Saija Palin, malli, juontaja ja näyttelijä
Saija-Maria Saari, pesäpalloilija
Saija Seppä, keskimatkojen juoksija
Saija Siekkinen, puvustaja 
Saija Tarkki (o.s. Sirviö), jääkiekkoilija
Saija Tuupanen, iskelmälaulaja, vuoden 2003 tangokuningatar
Saija Varjus, iskelmälaulaja, vuoden 1996 tangokuningatar

Lähteet

Etunimet
Pater noster

Pater noster on latinaa ja merkitsee isä meidän. Se tarkoittaa seuraavia asioita:

 Isä meidän, kristillinen rukous
 Pater Noster, raahelainen gospelyhtye
 Pater Noster, puolalainen black metal -yhtye
 Paternoster, itävaltalainen krautrock-yhtye 1970-luvulla
 Paternoster, kylä Etelä-Afrikan länsirannikolla
 Paternoster Square, aukio Lontoossa
 Paternosterhissi, hissityyppi
 Pater noster, eteläafrikkalainen myrkkykasvi.
 Paternoster, 2. Maanantain vuonna 2010 julkaistu studioalbumi.
Lateraanisopimukset

Lateraanisopimuksiksi kutsutaan kolmea sopimusta, jotka solmittiin Benito Mussolinin käytännössä hallitseman Italian kuningaskunnan ja paavin välillä 1929. Sopimukset ratkaisivat Italian ja paavin välisen kiistan, joka oli syntynyt vuonna 1870, kun Italia liitti Rooman itseensä, mikä lakkautti Kirkkovaltion ja paavin maallisen vallan. Italia takasi paaville aseman, tuloja ja Vatikaanin käyttöoikeuden 1871, mutta se ei riittänyt katoliselle kirkolle, joka esitti tarvitsevansa riippumattomuuden maallisesta vallasta. Paavit julistautuivat "Vatikaanin vangeiksi" eivätkä esiintyneet julkisuudessa lähes kuuteen vuosikymmeneen.

Vuonna 1926 alkanut neuvotteluprosessi johti sopimuksiin, jotka allekirjoittivat kuningas Viktor Emanuel III, pääministeri Benito Mussolini ja kardinaali Pietro Gasparri paavi Pius XI:n puolesta. Sopimusten mukaan luotiin Vatikaanivaltio, jolle taattiin itsenäisyys. Paavilta edellytettiin ulkopoliittista puolueettomuutta. Sopimukset määrittivät katolisuuden Italian valtionuskonnoksi ja antoivat katoliselle kirkolle jonkin verran suoraa poliittista valtaa Italiassa. Sopimukset uudistettiin toisen maailmansodan ja Mussolinin kaatumisen jälkeen. Vuoden 1984 korvaava sopimus poisti muun muassa katolisuuden aseman Italian valtionuskontona.

Italian historia
Katolisen kirkon historia
Ruokamarkkinat

Ruokamarkkinat Oy oli ruokakauppaliiketoimintaa harjoittanut yritys, joka perustettiin Turussa vuonna 1976. Yhtiö aloitti toimintansa Ruokamarkkinat-myymälöillä, joiden markkinaosuus Turun seudulla oli merkittävä. Muita myyläläketjuja olivat muun muassa Ruokavarasto, Sesto ja Etujätti. Wihuri osti Ruokamarkkinat vuonna 1988 ja Ruokamarkkinat-yhtiön toiminta lakkasi vuonna 2007 yhtiön sulautuessa Wihuriin.

Historia 
Yhtiön historia ulottuu vuoteen 1970, jolloin liikemiehet Jarkko Koli ja Jaakko Kurila perustivat ensimmäiset Ruokamarkkinat-myymälät. Vuonna 1980 myymälöitä oli Turun seudulla kymmenkunta. Vuonna 1982 perustettiin ensimmäiset Ruokavarasto-laatikkomyymälät. Vuonna 1995 Ruokavarasto Oy osti Marjamäki-yhtiöiltä Hämeessä ja Pirkanmaalla toimineen Valtti-Rabatti-ketjun, jonka 31 myymälää muutettiin 1996 Ruokavarasto-myymälöiksi.
Samana vuonna ketju laajeni pääkaupunkiseudulle ostamalla kuusi Ruoka-Skotti-myymälää.
Wihuri osti Ruokamarkkinat vuonna 1988, ja toiminta laajeni merkittävästi sen ostaessa Sesto-ketjun Stockmannilta, mukana myös Seston Etujätit.

Vähittäismyyntiketjut liitettiin 2005 osaksi uutta Tradeka-yhtiötä ja Wihurista tuli Tradekan kolmanneksi suurin omistaja. Ruokavarasto-myymälöitä alettiin muuttaa Siwa-kaupoiksi. Ruokamarkkinat-yhtiön toiminta lakkasi vuonna 2007 yhtiön sulautuessa Wihuriin.

Ketjut 

 Ruokavarasto oli lähikauppaketju, jota Wihuri kasvatti 1990-luvulla eri puolelle Suomea. Sen myymälämäärä 1988 oli 47, vuonna 1994 77 ja vuonna 2000 jo 120. Vuonna 1998 Ruokavaraston pohjoisin myymälä sijaitsi Rovaniemellä. Ruokavarasto-myymälät muutettiin Tradekalle myynnin jälkeen 2005 Siwa-lähikaupoiksi ja kooltaan suurimmat Valintatalo -supermarketeiksi. 
 Sesto oli Stockmannin vuonna 1962 perustama marketketju, joka siirtyi Ruokamarkkinoiden omistukseen vuonna 1999. Sestot muutettiin Valintatalo-supermarketeiksi lukuun ottamatta Forumin Sestoa, joka oli muutettu S-marketiksi (lisäksi Olarin S-market laajeni Seston liiketilaan). Helsingin Tehtaankadun Sesto puolestaan muutettiin Siwaksi. Sesto-ketjuun kuului vuonna 1998 14 myymälää.
 Etujätti (aluksi Seston Etujätti) oli hypermarkettiketju. Etujättejä oli vuonna 1998 viisi. Kolme Etujättiä (Kaarinassa, Lappeenrannassa ja Turun Kupittaalla) ja Mäntsälän Sesto muutettiin Euromarket-hypermarketeiksi. Vantaan Tammistossa sijainnut Etujätti muutettiin osittain Wihurin Metro-pikatukkuliikkeeksi, jolloin myös samassa rakennuksessa toimineet Stockmann Outlet ja Hobby Hall saivat runsaasti lisätilaa. Espoon Friisilän Etujätti myytiin muualle, minkä jälkeen sen paikalla toimi Budget Sport ja Konebox. Nykyisin kiinteistössä toimii SuperPark-sisähuvipuisto.

Sesto-myymälät ja Seston Etujätit vuonna 1999 

 Espoo
 Friisilä (Etujätti)
 Lähderanta
 Olari
 Jyväskylä (Etujätti)
 Helsinki
 Annankatu
 Eino Leinon katu
 Forum
 Lauttasaari
 Megahertsi
 Mellunmäki
 Puistola
 Reimarla
 Tehtaankatu
 Vaasankatu
 Kauniainen
 Pirkkala (Etujätti)
 Tampere (Etujätti)
 Linnainmaa
 Lielahti

 Turku
 Länsikeskus (Etujätti)
 Kupittaa (Etujätti)
 Vantaa
 Tammisto (Etujätti)
 Tikkurila
 Pori (Ruokavarasto)

Lähteet 

Wihuri
Elintarvikekaupat
Hypermarketit
Ingvar Carlsson

Gösta Ingvar Carlsson (s. 9. marraskuuta 1934 Borås, Älvsborgin lääni) on ruotsalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän toimi Ruotsin pääministerinä vuosina 1986–1991 ja myöhemmin 1994–1996. Carlsson on toiminut myös opetusministerinä 1969–1973, asuntoministerinä 1973–1976 ja ympäristöministerinä 1985–1986.  Pääministerin tehtäviensä jälkeen Carlsson jätti politiikan.

Carlsson kasvoi työläiskodissa Boråsissa ja opiskeli valtiotieteitä Lundissa, missä hän valmistui maisteriksi 1958 ja sai kunniatohtorin arvon 1989.

Valtiopäiväedustaja Carlssonista tuli ensimmäisen kerran vuonna 1965, ja hän jatkoi valtiopäivillä vuoteen 1996. Hän johti sosiaalidemokraattista nuorisojärjestöä 1961–1967 ja Ruotsin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen puheenjohtajana hän oli vuosina 1986–1996.

Carlssonin pääministerikaudella Ruotsi liittyi EU:hun.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ruotsin pääministerit
Ruotsin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen poliitikot
Opetusministerit
Ruotsin ympäristöministerit
Ruotsalaisten puolueiden puheenjohtajat
Vuonna 1934 syntyneet
Elävät henkilöt
Lasse Pirjetä

Lasse Pirjetä (s. 4. huhtikuuta 1974 Haukipudas) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkohyökkääjä.

Peliura
Pirjetän ensimmäinen seura oli Haukiputaan Veikot. Hän pelasi seuran F-junioreissa 1981–82, kunnes siirtyi Kärppiin. Pirjetä edusti lukuisia joukkueita SM-liigassa, Frölunda HC:tä Ruotsin Elitserienissä ja Columbus Blue Jacketsia sekä Pittsburgh Penguinsia NHL:ssä. Hänet valittiin yli-ikäisenä viidennellä valintakierroksella Columbus Blue Jacketsin riveihin ollen 133. valinta vuoden 2002 varaustilaisuudessa.

Aloitettuaan kauden 2005–06 NHL:ssä Pittsburgh Penguinsissa hänet lähetettiin Wilkes-Barre/Scranton Penguinsiin, Pittsburghin AHL-farmijoukkueeseen. Pirjetä palasi 20. tammikuuta Eurooppaan ja liittyi Sveitsin pääsarjassa pelanneen Kloten Flyersin riveihin. SM-liigan Pelicans pestasi Pirjetän kaudeksi 2008–2009, mutta kausi Pelicansissa päättyi seitsemään runkosarjaotteluun. Pirjetä kärsi jo ennen siirtoaan Lahteen loukkaantumisista Malmö IF:ssä kaudella 2007–08. 

Pirjetä pelasi kolmet jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut: 2002, 2003 ja 2004, muttei voittanut yhtään mitalia. Jääkiekon SM-liigassa hänellä on tilillään Suomen mestaruus vuodelta 1995 ja SM-hopea vuodelta 1994.

Muuta
Lasse Pirjetä tunnetaan myös nimillä Lepo-Lasse, Iso-Lasse ja Reissu-Lasse. 

Lasse Pirjetän serkku on entinen jääkiekkoilija ja Oulun Kärppien entinen päävalmentaja Mikko Haapakoski.

Lasse Pirjetä oli Mestis-joukkue Heinolan Peliittojen valmennustiimissä kaudella 2012–2013 sekä Espoon Bluesin B-akatemiassa kaudella 2013–2014.

Kaudella Lasse Pirjetä 2014–2015 valmensi Jokerien B-junioreita.

Tilastoja

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 Jatkoaika -sivuston profiili Pirjetästä 
 Lasse Pirjetä nhlfinns.com:ssa

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Columbus Blue Jacketsin varaamat pelaajat
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Majatalo

Majatalo on yritys, joka tarjoaa matkaajille ruokaa, juomaa sekä majoitusta.

Historiaa
Ennen nykyaikaisten liikennevälineiden kehittymistä majatalot olivat ensiarvoisen tärkeitä pysähdyspaikkoja kaikille vähänkin pitempää matkaa tekeville, ja majataloja oli kaikkialla Euroopassa. Eurooppalainen majatalolaitos syntyi Rooman valtakunnan rakennettua laajan valtatieverkoston. Majataloja tai tavernoita perustettiin teiden varsien asutuskeskuksiin ja muuallekin sopivien välimatkojen päähän. Tyypillinen paikka menestyvälle majatalolle on ollut noin yhden päivämatkan päässä riittävän suuresta asutuskeskuksesta, mikä matka tien laadusta riippuen on joitakin kymmeniä kilometrejä. Keskiajan Euroopan tieverkosto oli roomalaista heikkotasoisempi, mikä lyhensi päivässä taittuvaa matkaa. Väestönkasvu ja kaupankäynti lisäsivät samaan aikaan matkalaisten määrää, mikä tiesi hyvää aikaa majoittajille. Jotkut edelleen toimivista majataloista ovat vuosisatoja vanhoja. Kaupungeissa sijainneet majatalot ovat esikuvia nykyisille hotelleille ja pensionaateille.

Majatalot Suomessa
Majataloja on Suomessa ollut jo 1500-luvulta alkaen. Kruunun perustama hollikyyditysjärjestelmä vuonna 1734 yhdisti valtakunnan "kuninkaan teillä", ja näin majataloista tuli kestikievareita, joiden tehtäväksi oli määrätty majoituksen ja ylläpidon lisäksi postin ja asiakkaiden kyydittäminen seuraavaan majataloon. Kun hevoset eivät riittäneet, maatilat velvoitettiin toimittamaan miehiä ja hevosia kievareihin. Sen ajan lain mukaan kaikki ne vieraat, jotka pystyivät maksamaan yöpymisestään, oli pakko ottaa vastaan. Kun valtio lopetti majataloilta kestitysvaatimukset 1930-luvun alussa, luovuttiin Suomessa yleisesti majatalo-nimikkeestä ja tilalle tulivat matkustajakodit.

Nykyajan majatalot
Nykyaikaisten, nopeiden liikennevälineiden käyttöönotto ja etenkin rautatien leviäminen kaikkialle Eurooppaan 1800-luvun puolivälissä muutti matkustustottumuksia. Yksityisautoilu sekä toisaalta aiempaa nopeammat joukkoliikennevälineet, kuten junat ja lentokoneet, vähensivät perinteisten majatalojen merkitystä. Erityisesti majoittajina majatalojen merkitys väheni, ja ne alkoivat keskittyä ruoan ja juoman sekä erilaisten oheispalvelujen tarjoamiseen.

Nykyään majatalojen aikaisemmin hoitamat toiminnot ovat jakautuneet erilaisten muiden yritysten hoitamiksi: majoitusta tarjoavat hotellit, motellit ja täysihoitolat, kun taas ruokaa ja juotavaa ravintolat, pubit ja kapakat. Vaikka majataloilla ei nykyajan yhteiskunnassa olekaan entistä merkitystään, on majataloinstituutio silti säilynyt käytössä monissa Euroopan maissa. Suomessa majatalon perinnettä on jatkanut matkustajakoti.

Etelä-Euroopassa majataloista käytetään monesti nimeä taverna, joka nykyään myös viittaa enemmän ravintolaan kuin majoituslaitokseen. Saksalainen majatalo voi olla Gasthaus tai Wirtshaus. Suomessa majataloa vastasi myös kievari eli kestikievari.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kievarimuseo, Kouvola
Museomajatalo, Kouvola

Hotellitalous
Matkailualan yritykset
Stephen Chow

Stephen Chiau Sing-chi (; s. 22. kesäkuuta 1962 Brittiläinen Hongkong) eli Stephen Chow on hongkongilainen näyttelijä-ohjaaja, jonka taitavuus komedian parissa on antanut hänelle arvonimen komedian kuningas.

Filmografia
Faithfully Yours (1988)
Final Justice (1988)
Dragon Fight (1988)
Tragic Heroes (1989)
Thunder Cops II (1989)
The Unmatchable Match (1989)
Curry and Pepper (1990)
Sleazy Dizzy (1990)
All for the Winner (1990)
My Hero (1990)
When Fortune Smiles (1990)
Love Is Love (1990)
Look Out, Officer! (1990)
Lung Fung Restaurant (1990)
Legend of the Dragon (1990)
Triad Story (1990)
Fist of Fury II (1991)
Tricky Brains (1991)
Fight Back to School (1991)
Magnificent Scoundrels (1991)
The Gods Must Be Crazy III (1991)
God of Gamblers Part II Back to Shanghai (1991)
The Top Bet (1991)
God of Gamblers II (1991)
Fist of Fury 1991 II (1992)
King of Beggars (1992)
Fight Back to School II (1992)
Justice, My Foot (1992)
Royal Tramp (1992)
Royal Tramp II (1992)
All's Well, Ends Well (1992)
My Hero 2 (1993)
Fight Back to School III (1993)
Flirting Scholar (1993)
Mad Monk (1993)
A Chinese Odyssey (1994)
A Chinese Odyssey Part Two - Cinderella (1994)
Love on Delivery (1994)
Hail the Judge (1994)
From Beijing with Love (1994)
Out of the Dark (1995)
Sixty Million Dollar Man (1995)
Forbidden City Cop (1996)
God of Cookery (1996)
All's Well, Ends Well 1997 (1997)
Lawyer Lawyer (1997)
The Lucky Guy (1998)
Gorgeous (1999)
King of Comedy (1999)
The Tricky Master (2000)
Shaolin Soccer (2001)
Kung Fu Hustle (2004)
A Hope (2007)
Kung Fu Hustle 2 (tekeillä)

Aiheesta muualla
  
Stephen Chow Hong Kong Movie Databasessa  
Stephen Chow: More than just nonsense  

Hongkongilaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Jaakko Tuominen

Aimo Jaakko Uolevi Tuominen (4. toukokuuta 1944 Orimattila – 27. lokakuuta 2001 Astoria, Oregon) oli suomalainen aita- ja pikajuoksija. Hän opiskeli Brigham Youngin yliopistossa, josta  valmistui liikuntatieteen maisteriksi vuonna 1972. Hän työskenteli Suomessa vuoteen 1991, jolloin muutti Beavertoniin, Yhdysvaltoihin ja myöhemmin Astoriaan, jossa asui kuolemaansa saakka. 

Tuominen voitti 400 metrin aitojen Suomen mestaruuden vuosina 1964 (aika 51,1 s), 1966 (51,7 s), 1968 (50,7 s) ja 1969 (51,7 s). Hän oli myös 400 metrin mestari vuonna 1968 (aika 46,9 s).  

Arvokisoissa Tuomisen paras sijoitus oli Budapestin EM-kisojen viides tila vuodelta 1966. Tuominen oli mukana myös vuosien 1964 ja 1968 olympialaisissa.

400 metrin aidoissa Tuominen juoksi ennätyksensä 50,4 sekuntia Oslossa 11. elokuuta 1964. Se oli aikoinaan Suomen ennätys ja ajallaan hän on edelleen kaikkien aikojen tilastossa kymmenenneksi nopein suomalainen. 400 metrillä Tuominen juoksi parhaimmillaan 46,9 s.

Seuratasolla Tuominen edusti Helsingin Kisa-Veikkoja.

Lähteet 

Suomalaiset 400 metrin aitajuoksijat
Suomalaiset pikajuoksijat
Amerikansuomalaiset henkilöt
Vuonna 1944 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Juan Ponce de León

Juan Ponce de León (noin 1460 San Servas, León, Espanja – heinäkuussa 1521 Kuuba) oli espanjalainen konkistadori. Hän oli ensimmäinen eurooppalainen, joka saapui nykyisten Yhdysvaltojen alueelle, ja – ilmeisesti viikinkien jälkeen – ensimmäinen eurooppalainen Pohjois-Amerikan mantereella astuessaan maihin Floridassa 1513.

Ponce de León oli ollut mukana espanjalaisten Granadan valloitussodassa. Hän seurasi Kristoffer Kolumbusta tämän toisella matkalla Amerikkaan ja asettui asumaan Espanjan tuohon aikaan tärkeimpään siirtokuntaan, Hispaniolan saarelle. Hän kiinnostui läheisestä Puerto Ricon saaresta ja saikin kruunulta luvan sen kolonisointiin. Vuonna 1508 Ponce de León perusti Puerto Ricon ensimmäisen siirtokunnan, Caparran, jota siirrettiin myöhemmin, ja siitä tuli nykyinen San Juan. Tyytyväinen kruunu nimitti hänet saaren kuvernööriksi 1509. Kolme vuotta myöhemmin hän kuitenkin kiinnostui Kuuban pohjoispuolisista alueista.

Juan Ponce de León näki ensi kerran Pohjois-Amerikan 27. maaliskuuta 1513. Hän piti sitä ensin taas uutena saarena. Ponce de Leónin kolme laivaa kulkivat Kuuban pohjoispuolelta Floridansalmesta aina nykyisen Floridan koillisosaan saakka nopeasti Golfvirran myötä, ja hän teki merkintöjä tästä voimakkaasta virrasta. Joitakin päiviä myöhemmin, 2. huhtikuuta, laivat laskivat maihin. Ponce de León antoi maalle nimen La Florida – ”kukkiva”.

Suositun tarinan mukaan Ponce de León tutki Floridaa, koska hän oli etsimässä nuoruuden lähdettä, mutta tämä tarina on keksitty vasta vuosikymmeniä jälkeenpäin. Todellisuudessa hän lienee ollut matkassa samasta syystä kuin muutkin konkistadorit, kullan ja maineen perässä. Lisäksi häntä innostivat puertoricolaisten alkuasukkaiden kertomukset Bahamasaarilta ja etenkin Biminiltä tiettävästi löytyvistä rikkauksista, joten hänen Floridan-matkojensa voidaan sanoa olleen tämän sivutuotetta. 

Juan Ponce de León palasi Espanjaan vuonna 1514 ilmoittaen löydöstään. Kruunu antoi hänelle tehtäviksi lyödä Guadeloupen karibit sekä tehdä ”Floridan saaresta” Espanjan siirtokunta. Retki Guadeloupelle epäonnistui, ja hän oleskeli Puerto Ricolla seuraavat kuusi vuotta. Vuonna 1521 Ponce de León varusti retkikunnan, lähti matkaan ja laski maihin Floridan lounaisrannikolla. Vihamieliset alkuasukkaat hyökkäsivät viidakossa espanjalaisten kimppuun, ja retkikunnan johtaja haavoittui myrkytetystä nuolesta. Ponce de León palasi joukkoineen Kuuban Havannaan, missä hän kuoli vammoihinsa. Hänet haudattiin San Juaniin Puerto Ricoon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Juan Ponce de León (Iberosäätiö, Internet Archive) 
 

Espanjalaiset tutkimusmatkailijat ja konkistadorit
1460-luvulla syntyneet
Vuonna 1521 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Bottrop

Bottrop on kaupunki Ruhrin alueella, Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, Saksassa. Sen naapurikaupunkeja ovat Essen, Oberhausen, Gladbeck sekä Dorsten. Kaupungin asukasluku on noin 117 000, ja pinta-ala 100,7 neliökilometriä. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1921.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin verkkosivusto

Nordrhein-Westfalenin kunnat
Saksan kaupungit
Vaudeville

Vaudeville on Yhdysvalloissa 1800-luvun lopulta 1930-luvulle saakka kukoistanut viihteellinen teatterin lajityyppi.

Vaudeville-show koostui monenlaisista lyhyistä musiikki- ja komediaesityksistä. Vaudevilleteatterin lavalla saatettiin nähdä esimerkiksi laulajia, tanssijoita, koomikkoja, taikureita, ajatustenlukijoita, nuorallakävelijöitä, ratsastajia, jonglööreja, vatsastapuhujia, akrobaatteja, naiseksi pukeutuneita miehiä, koulutettuja eläimiä, yksipyöräisellä ajajia ja tulennielijöitä. Vaudevillessa esiintyi toisinaan myös muiden taiteen ja viihteen lajien edustajia, kuten oopperalaulajia, balettitanssijoita, ammattimaisia muusikoita, sirkustaiteilijoita, mestariurheilijoita, minstrel-esiintyjiä, kääpiöesiintyjiä, villin lännen esiintyjiä ja vakavan teatterin näyttelijöitä.

Historia
Ranskassa syntynyt mutta Yhdysvalloissa omaksi tyylilajikseen kehittynyt vaudeville perustui Yhdysvaltain sisällissodan aattovuosina 1800-luvun puolivälissä yleistyneisiin kapakkanäytäntöihin, joiden rivoja esityksiä miehet ja prostituoidut kävivät katsomassa. 1870- ja 1880-luvun tunnetuin vaudevilleimpressaari oli Tony Pastor, jonka vaudevilleteatteria New Yorkissa pidettiin alan parhaana. Jotta katsomoihin saataisiin parempaa väkeäkin, Pastor kielsi teatterissaan rivot ja loukkaavat esitykset sekä päihdyttävien juomien myynnin yleisölle. Samoihin aikoihin nimitys vaudeville alkoi korvata aiemmin yleisemmän nimityksen varietee.

Yhdysvaltain vaudevillen kulta-aikaa oli 1900-luvun ensimmäinen neljännes. B. F. Keith ja E. F. Albee perustivat laajat kansalliset vaudevillekiertueet, ja muita merkittäviä vaudevillemanagereita olivat Alexander Pantages, S. Z. Poli, F. F. Proctor ja Martin Beck. Yhdysvalloissa toimi tuolloin jopa kymmenestä kahteenkymmeneen tuhatta vaudevilleartistia tai -ryhmää. Vaikka esitykset eivät olleetkaan enää törkeitä, uskonnollinen ja rodullinen stereotypiointi oli yleistä, sillä sitä ei pidetty loukkaavana.

Suosiostaan huolimatta vaudeville ei koskaan saavuttanut vakavasti otettavan teatterin asemaa. Moni nouseva artisti käyttikin vaudevillea vain astinlautana uralle oikeassa teatterissa.

Suuret vaudevilleteatterit alkoivat vähentyä 1920-luvun alussa, kun radio ja mykkäelokuva nousivat vaudevillen kilpailijoiksi ja vetivät siltä sekä yleisöä että tähtiesiintyjiä. Vuosikymmenen lopulla vaudevillen kilpailijaksi nousi myös äänielokuva. Jotkut ovat kutsuneet vuotta 1932 vuodeksi, jolloin vaudeville kuoli. Suurkaupungeissa vaudevillea esitettiin 1930-luvun aikana vielä elokuvien yhteydessä. Vaudevillea yritettiin vielä elvyttää 1950-luvulla New Yorkissa mutta turhaan.

Katso myös 
 Burleski
 Kabaree
 Revyy

Lähteet

Viitteet 

Teatteri
Heksaani

Heksaani eli n-heksaani (C6H14) on 6-hiilinen suoraketjuinen alkaani. Se on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön neste. Heksaanin rakennekaava on CH3(CH2)4CH3, moolimassa 86,2 g/mol, sulamispiste −95 °C, kiehumispiste 69 °C, tiheys 0,7 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste −22 °C, itsesyttymislämpötila 225 °C ja CAS-numero 110-54-3. 

Heksaani on terveydelle haitallista, tulenarkaa sekä ympäristölle haitallista. Yhdistettä esiintyy semiokemikaalina eliöiden viestinnässä sekä kasvien tuoksuissa.

Kaupallisessa heksaanissa on n-heksaania 40–50 % ja siinä esiintyy myös muitakin C6-hiilivetyjä – kuten bentseeniä. Puhdasta n-heksaania saa lähinnä vain laboratoriokemikaalina.

Heksaanilla (C6H14) on 5 isomeerista muotoa:

 Heksaani (n-heksaani)
 2-metyylipentaani (isoheksaani) CAS-numero 107-83-5
 3-metyylipentaani CAS-numero 96-14-0
 2,2-dimetyylibutaani (neoheksaani) CAS-numero 75-83-2
 2,3-dimetyylibutaani CAS-numero 79-29-8

Heksaania käytetään muun muassa soijan jatkojalostuksessa eroteltaessa siitä kuitu, öljy ja proteiinit.

Katso myös 

 Sykloheksaani (C6H12)

Lähteet

Aiheesta muualla 

OVA-ohje
PubChem: n-hexane 
Toxin, Toxin-Target Database (T3DB): n-Hexane 
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): n-Hexane 
ChemBlink: Hexane 
Inchem: n-Hexane 
Pherobase: Semiochemical - hexane 
Pherobase: Floral Compound - hexane 

Alkaanit
Liuottimet
Imppaus
Helsingin yliopiston eläinlääketieteellinen tiedekunta

Helsingin yliopiston eläinlääketieteellinen tiedekunta on yksi Helsingin yliopiston yhdestätoista tiedekunnasta. Se on Suomen ainoa eläinlääkärikoulutusta antava yksikkö. Eläinlääkäreitä koulutettiin 1945-1995 'Eläinlääketieteellisessä korkeakoulussa', joka liitettiin Helsingin yliopistoon vuonna 1995, jolloin se sai nykyisen nimensä eläinlääketieteellinen tiedekunta. Eläinlääketieteellinen tiedekunta muutti vuonna 2004 Hämeentieltä Helsingin yliopiston Viikin kampukselle.

Tiedekunnan osastot ja yksiköt 

Eläinlääketieteellisessä tiedekunnassa on neljä osastoa vuodesta 2009 alkaen: elintarvikehygienian ja ympäristöterveyden osasto, kliinisen hevos- ja pieneläinlääketieteen osasto, kliinisen tuotantoeläinlääketieteen osasto ja eläinlääketieteellisten biotieteiden osasto.

Oleellinen osa tiedekunnan toimintaa on tutkimus- ja opetussairaalana toimiva Yliopistollinen eläinsairaala. Eläinsairaalaan kuuluu Viikissä toimivat Pieneläinsairaala ja Hevossairaala sekä Mäntsälässä Saarella toimiva Tuotantoeläinsairaala. 

Tiedekunnan yksiköihin kuuluu lisäksi Eläinten hyvinvoinnin tutkimuskeskus

Katso myös 
 Eläinten hyvinvointi

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Helsingin yliopiston eläinlääketieteellinen tiedekunta

Eläinlääketieteellinen tiedekunta
Eläinlääketiede
2-metyylipentaani

2-metyylipentaani eli isoheksaani on eräs heksaanin (C6H14) viidestä isomeeristä. Se on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön veteen liukenematon neste. 2-metyylipentaanin rakennekaava on CH3CH(CH3)(CH2)2CH3, moolimassa 86,2 g/mol, sulamispiste −153 °C, kiehumispiste 60 °C, tiheys 0,65 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste −32 °C, itsesyttymislämpötila 264 °C ja CAS-numero 107-83-5. 

Muut heksaanin (C6H14) isomeeriset muodot ovat:

 Heksaani (n-heksaani)
 3-metyylipentaani
 2,2-dimetyylibutaani (neoheksaani)
 2,3-dimetyylibutaani

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 PubChem: 2-Methylpentane 
 ChemBlink: 2-Methylpentane 

Alkaanit
Naum Gabo

Naum Gabo (1890–1977) oli syntyjään venäjänjuutalainen, Englannissa ja Yhdysvalloissa työskennellyt kuvanveistäjä, joka oli kineettisen taiteen pioneereja ja tärkeä konstruktivismin edustaja.

Gabo opiskeli Saksassa tekniikkaa ja lähti Pariisiin 1913 taiteilijaveljensä luokse. Insinööriopinnot auttoivat häntä myöhemmin mekaanisia osia sisältävien veistosten luomisessa. Jo Saksan-aikoinaan Gabo tutustui Wassily Kandinskyyn ja abstraktiin taiteeseen. Vallankumouksen jälkeen Gabo palasi Venäjälle. 1920-luvulla hän joutui poliittiseen epäsuosioon ja muutti Saksaan, jossa opetti muun muassa Bauhausissa. Natsien vallan lujittuessa Gabo siirtyi ensin Ranskaan jossa työskenteli Piet Mondrianin kanssa, ja sieltä Englantiin. Hän tutustutti kokonaisen sukupolven brittiläisiä kuvanveistäjiä konstruktivismiin. Hänen oppilaistaan tuli toisen maailmansodan jälkeen brittiläisen modernin taiteen johtohahmoja.

1946 hän muutti Yhdysvaltoihin, josta sai kansalaisuuden 1952.

Lähteet 

Bauhaus
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Yhdysvaltalaiset kuvanveistäjät
Vuonna 1890 syntyneet
Vuonna 1977 kuolleet
3-metyylipentaani

3-metyylipentaani on eräs heksaanin (C6H14) viidestä isomeeristä. Se on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön veteen liukenematon neste. 3-metyylipentaanin rakennekaava on CH3CH2CH(CH3)CH2CH3, moolimassa 86,2 g/mol, sulamispiste −118 °C, kiehumispiste 63,3 °C, tiheys 0,66 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste <−20 °C, itsesyttymislämpötila 278 °C ja CAS-numero 96-14-0. 

Muut heksaanin (C6H14) isomeeriset muodot ovat:

 Heksaani (n-heksaani)
 2-metyylipentaani (isoheksaani)
 2,2-dimetyylibutaani (neoheksaani)
 2,3-dimetyylibutaani

Lähteet

Viitteet

Alkaanit
Lentopallon maailmanmestaruuskilpailut

Lentopallon maailman­mestaruus­kilpailut on vanhin kansainvälisen lentopalloliiton FIVB:n järjestämä lentopallon maajoukkuekilpailu. MM-kisat järjestetään neljän vuoden välein sekä naisille että miehille.

Historia 
MM-kisat järjestettiin ensi kertaa vuonna 1949, Prahassa, Tšekkoslovakiassa, kaksi vuotta FIVB:n perustamisen jälkeen. Tuolloin kilpailu järjestettiin vain miehille ja kaikki joukkueet tulivat Euroopasta. Kolme vuotta myöhemmin järjestettiin myös naisten kilpailu, mukana oli joukkueita myös Aasiasta ja Amerikasta. Samalla alkoi nykyinen järjestämistahti, jossa kilpailut pidetään neljän vuoden välein. 

Kun lentopallo oli ensi kertaa kesäolympialaisten ohjelmassa 1964 Tokion kisoissa, muutettiin järjestämisvuosia siten, että olympia- ja MM-kisat järjestetään vuoron perään kahden vuoden välein. Vuonna 1970 kisoihin osallistuivat ensimmäiset joukkueet Afrikasta. Vuoteen 1974 saakka isäntämaa järjesti sekä miesten että naisten kilpailut lukuun ottamatta vuosien 1966 ja 1967 kisoja. Sittemmin miesten ja naisten turnaus on 1998 ja 2006 Japanin kisoja lukuun ottamatta pidetty eri maissa. Vuoden 2022 kisat oli myönnetty Venäjälle, mutta Ukrainan sodan vuoksi niiden järjestäminen evättiin heiltä maaliskuussa 2022. Venäjä suljettiin kokonaan myös pois vuoden 2022 kisoista ja tilalle nostettiin Ukraina maailmanrankingin perusteella. Kisat pelattiin Puolassa ja Sloveniassa elo-syyskuussa.

Kisat ja mitalistit

Naiset

Miehet

Mitalitaulukko

Mitalit maittain – naiset

Mitalit maittain – miehet
Vuoteen 2022 mennessä.

Lähteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Pikku vampyyri

Pikku vampyyri (alkuper. Der Kleine Vampir) on saksalaisen lastenkirjailija Angela Sommer-Bodenburgin kirjasarja. Ensimmäinen alkuperäiskielinen teos ilmestyi vuonna 1979.

Tarina
Juoni perustuu ihmislapsi Antonin ja vampyyrilapsi Rydigerin (alkuper. Rüdiger) ystävyyteen. Anton rakastaa kauhutarinoita, etenkin vampyyreistä kertovia, joten Rydiger ja Anton ystävystyvät nopeasti. Antonin vanhemmat eivät tiedä lapsensa ystävän olevan vampyyri, vaikka ovatkin kovasti yrittäneet tutustua häneen. He ihmettelevät myös Rydigerin vierailuaikoja -  vampyyrithan voivat liikkua vain auringonlaskun jälkeen.

Pikkuhiljaa Anton oppii tuntemaan Rydigerin vampyyriperheen, von Schlottersteinit, heidän joukossaan mm. Rydigerin soman pikkusiskon Annan ja isoveljen Lumpin, jolle on jäänyt ikuinen äänenmurros ja murrosikä, joka johtuu siitä, että hänestä tuli vampyyri teini-ikäisenä.

Muita von Schlottersteinin perheen jäseniä ovat:
 Dorothee-täti
 Theodor-setä (kuollut)
 Hildegard Janoinen, Rydigerin äiti
 Ludwig Pelottava, Rydigerin isä
 Sabine Hirmuinen, isoäiti
 Wilhelm Hurja, isoisä

Suomennokset
Kustannusosakeyhtiö Otava on julkaissut kaikki suomenkieliset Pikku vampyyri -kirjat aina vuodesta 1987. 

Sarjan suomalaiset kirjojen nimet ja ilmestymisvuodet:
Pikku vampyyri, 1987.
Pikku vampyyri muuttaa, 1987.
Pikku vampyyri matkustaa, 1988. 
Pikku vampyyri maalla, 1989. 
Pikku vampyyri rakastuu, 1990. 
Pikku vampyyri vaarassa, 1991. 
Pikku vampyyri Itkulaaksossa, 1991. 
Pikku vampyyri ja kielletty kirja, 1992.
Pikku vampyyri ja vaarallinen potilas, 1993.
Pikku vampyyri leijonan luolassa, 1994.
Pikku vampyyri auringon armoilla, 1995.
Pikku vampyyri ja tyhjän arkun arvoitus, 1996.
Pikku vampyyri ja suuri huiputus, 1997.
Pikku vampyyri luokkaretkellä, 1998.
Iloista joulua, Pikku vampyyri, 1999.
Pikku vampyyri ja kreivi Dracula, 2000.
Pikku vampyyri tanssitunnilla, 2002.
Pikku vampyyrin syntymäpäivät, 2003.

Tv-sarjat ja elokuva
Kanadalais-saksalainen yhtiö teki kirjoista vuonna 1985 13-osaisen tv-sarjan. Kaikkia rooleja esittivät kanadalaiset näyttelijät. Vuonna 1993 ilmestyi tv-sarja saksalaiselta tuottajalta. Vuonna 2000 yhdysvaltalainen tuottaja teki kirjoista elokuvan.

Aiheesta muualla
 Kirjailijan omat kotisivut  ja 
 Kustannusosakeyhtiö Otavan kotisivut
 Juho Sandberg: Pikku vampyyri matkustaa. Aikakone 3/1989.

Lastenkirjat
Fantasiakirjasarjat
Vampyyrit kirjallisuudessa

it:Il mio amico vampiro
Otso

Otso on suomalainen miehen etunimi. Sana tarkoittaa karhua, ja on ilmeisesti alkuperäinen karhun nimitys siinä, missä karhu on yksi monista kiertoilmauksista.

Digi- ja väestötietoviraston Nimipalvelun mukaan nimi Otso on Suomessa 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 4181 miespuoliselle henkilölle.

Eläinaiheisuus tekee Otsosta suomalaiseksi etunimeksi poikkeuksellisen.

Tunnettuja Otsoja
Otso Appelqvist, teatteriohjaaja ja konsultti
Otso Höglund, kuvataiteilija
Otso Kantokorpi, taidekriitikko
Otso Karpakka, kuvataiteilija
Otso Kautto, teatterinjohtaja, ohjaaja, kirjailija
Otso Kivekäs, poliitikko ja kansalaisaktivisti
Otso Kukkonen, päätoimittaja ja professori
Otso Lähdeoja, säveltäjä, kitaristi ja digitaalisen taiteen tutkija
Otso Mäkelä, pesäpalloilija
Otso Ovaskainen, matemaatikko ja matemaattisen ekologian professori
Otso Pera, oik. Björn Perander, tarjoilija ja elokuvanäyttelijä
Otso Pietinen, teollisuus- ja mainosvalokuvaaja
Otso Rantakari, jääkiekkoilija
Otso Räisänen, freestylehiihtäjä
Otso Virtanen, jalkapallomaalivahti
Otso Wartiovaara, diplomaatti

Kuvitteellisia Otsoja 
Otso, animaatiosarjassa Otso ja sopulit
Otso-herra, hahmo samannimisessä kirjasarjassa
Otso Karhu, tv-sarjassa Uusi päivä

Muita Otsoja 
Jäänmurtaja Otso, jäänmurtaja

Lähteet 

Etunimet
Varjot ja lakanat

Varjot ja lakanat on Hectorin vuonna 1988 julkaistu albumi. Se nousi Suomessa listan neljännelle sijalle ja myi platinaa.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Hector.

Muusikot 
 Hector – laulut ja kitarat
 Jukka Hakoköngäs – kosketinsoittimet ym.
 Peter Lerche – kitarat, mandoliini
 Juha Tikka – bassot
 Mongo Aaltonen – lyömäsoittimet
 Maria Hänninen – laulut
 Heikki Hämäläinen – 1. viulu
 Yrjö Lasonpalo – 2. viulu
 Mauri Pietikäinen – alttoviulu
 Kari Lindstedt – sello

Tuotanto 
 Jukka Hakoköngäs – tuottaja
 Hector – tuottaja
 Hannu Leidén – äänittäjä (Soundvision)
 Kari Chydenius – äänittäjä (Soundvision)
 Risto Hemmi – äänittäjä (jouset, Finnvox)

Singlet 
 ”Mulla ei oo rahaa” / ”Olen nielaissut kuun”
 ”Jos sä tahdot niin” / ”Uushiljaisuus”
 ”Ota yhteyttä apinaan” / ”Pianomies”

Lähteet 

Hectorin albumit
Vuoden 1988 albumit
Raili

Raili on suomalainen naisen etunimi. Nimeä on arveltu mukaelmaksi heprealaisperäisestä nimestä Raakel.

Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Raili-nimen on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä saanut 23 046 henkilöä, jotka kaikki ovat naisia. Suurin osa heistä on syntynyt vuosien 1920 ja 1960 välisenä aikana.

Tunnettuja Raileja

Raili Ala-Haavisto, Di-anoigostisen järjestelmän luoja
Raili Autiala, nuortenkirjailija
Raili Elovaara, professori ja kirjallisuuden tutkija
Raili Eronen, laulaja
Raili Hildén (ent. Rotko), kunnallisneuvos, Heinolan kaupunginhallituksen ent. puheenjohtaja
Raili Hortay (o.s. Meltamo), arkkitehti 
Raili Hoviniemi, telinevoimistelija, uimahyppääjä
Raili Hulkkonen, maskeeraaja ja meikkitaiteilija
Raili Hämäläinen (o.s. Tuominen), telinevoimistelija 
Raili Kahilainen, sanoittaja, laulaja ja laulunopettaja
Raili Kauppi, filosofi
Raili Kiviranta, tietokirjailija
Raili Kostia, oopperalaulaja
Raili Malmberg, päätoimittaja ja opetusneuvos  
Raili Manninen, kirjailija, toimittaja ja tiedottaja
Raili Mikkanen, lastenkirjailija
Raili Mikkonen, kuvanveistäjä ja opettaja
Raili Mäki, näyttelijä
Raili Perkola (o.s. Tahvanainen), aitajuoksija
Raili Pietilä, arkkitehti
Raili Puhakka, poliitikko (Keskusta)
Raili Raitala (o.s Ruutu), näyttelijä
Raili Renkonen (o.s. Halttu), pikajuoksija ja pituushyppääjä
Raili Riuttala, uimari
Raili Rusto, televisio-ohjaaja
Raili Rytkönen, historian tutkija ja kirjailija
Raili Sallinen, hiihto- ja viestisuunnistaja
Raili Tang, taidemaalari
Raili Tiensuu, näyttelijä
Raili Tuttujew, iskelmälaulaja (Tutta Jew)
Raili Veivo, näyttelijä
Raili Viljakainen, oopperalaulaja
Raili Väre, runoilija

Kuvitteellisia Raileja
 Raili Hiltunen, tv-sarjassa Paavo ja Raili, Eija Vilpaksen roolihahmo
 Raili, Juice Leskisen kappaleessa Oo! Raili

Lähteet

Etunimet
Paholaisrausku

Paholaisrausku (Mobula birostris, ent. Manta birostris) on suurin rauskulaji. Sen suun molemmilla puolilla on rintaevistä kehittyneet sarveismuodostumat, joista nimi johtuu. Sen ajateltiin aiemmin kuuluneen omaan Manta-sukuunsa, mutta DNA-tutkimukset ovat osoittaneet sen ja toisen Manta-sukuun kuuluneen lajin Manta alfredin olevan osa Mobula-sukua.

Koko ja ulkonäkö 
Paholaisrausku voi kasvaa 9,1 metriä pitkäksi ja painaa jopa 3 000 kilogrammaa. Normaalipituus on 3,8-4,6 metriä.
Suuresta koostaan huolimatta paholaisrausku on rauhallinen jätti, eikä ihmisten tarvitse pelätä sitä. Paholaisrausku on selkäpuoleltaan musta ja vatsapuoleltaan yleensä vaalea. Vatsapuolella on tumma pilkku- ja läiskäkuvionti, jota käytetään rauskun tunnistamiseen, sillä kuvio on hyvin yksilöllinen. Tavataan myös paholaisrauskuja, joiden vatsan pääväritys on tumma ja kuviointi vaalea.

Ravinto 
Paholaisrauskujen pääravintoa on plankton.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Paholaisrauskuja tavataan trooppisissa vesissä, yleensä koralliriuttojen läheisyydessä. Paholaisrauskut hyödyntävät koralliriuttojen puhdistusasemia, joissa puhdistajakalat puhdistavat rauskun loisista, saaden näistä oman ravintonsa.

Lähteet 

Rauskut
Uhanalaiset kalat
Hiilitetrakloridi

Hiilitetrakloridi (CCl4) eli tetrakloorimetaani on synteettinen kemiallinen yhdiste, jota on käytetty vaahtosammuttimissa ja jääkaapeissa. Aineesta on kuitenkin luovuttu sen myrkyllisyyden takia. Huoneenlämmössä ja normaalipaineessa se on läpinäkyvää, väritöntä nestettä, jolla on helposti tunnistettava makea tuoksu.

Valmistus 
Useimmiten hiilitetrakloridia muodostetaan hiilidisulfidista ja kloorista. 105–130 °C:n lämpötilassa aineet reagoivat keskenään muodostaen hiilitetrakloridia:

CS2 + 3Cl2 → CCl4 + S2Cl2

Pieni määrä hiilitetrakloridia muodostuu myös metyleenikloridin ja kloroformin synteesiprosessin sivureaktiossa, jota kuvaa alla oleva reaktiyhtälö:
CH4 + 4Cl2 → CCl4 + 4HCl

Ominaisuudet 

Hiilitetrakloridimolekyylissä hiiliatomiin yksinkertaisilla kovalenttisilla sidoksilla kiinnittyneet neljä klooriatomia sijoittuvat symmetrisesti muodostaen tetraedrin. Symmetrisyyden ansiosta molekyylillä ei ole dipolimomenttia. Tämän ansiosta hiilitetrakloridi on ei-polaarinen, joten sitä voidaan käyttää liuottamaan muita ei-polaarisia yhdisteitä. 
Puhtaalla hiilitetrakloridilla on alhaisissa lämpötiloissa erittäin huono syttyvyys.

Käyttö 
1900-luvun alussa hiilitetrakloridia käytettiin vaahtosammuttimissa, liuottimena kuivapesussa, tuholaistorjunnassa sekä jäähdytysaineena. Kun aineen myrkyllisyys tuli selville, alettiin sitä korvata turvallisemmilla vaihtoehdoilla. Ainetta on käytetty myös neutriinojen etsinnässä.

Vaikutukset ihmiseen 
Altistuminen suurille määrille hiilitetrakloridia voi vaikuttaa keskushermoston, mukaan lukien aivojen, toimintaan. Altistuneet voivat tuntea itsensä huumatuiksi. Muita oireita ovat päänsärky, huimaus, väsymys ja pahoinvointi. Pidempiaikainen altistus voi aiheuttaa kooman tai jopa kuoleman. Lyhytaikainenkin altistus voi aiheuttaa maksa- ja munuaisvaurioita.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Hiilitetrakloridi: Onnettomuuden vaaraa aiheuttavat aineet -turvallisuusohjeet
Kemian työsuojeluneuvottelukunta (KETSU): Hiilitetrakloridi
PubChem: Carbon tetrachloride 
Human Metabolome Database (HMDB): Carbon tetrachloride 
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Carbon tetrachloride 
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Carbon tetrachloride 
ChemBlink: Carbon tetrachloride 

Kloridit
Liuottimet
Hiiliyhdisteet
Hamari (laite)

Hamari on vesivoimalla toimiva konevasara, joka takoo edestakaisella liikkeellä punahehkuista metallia alasinta vasten. Konevasaralla tehtiin useimmiten karkeat taontatyöt. Niitä käytettiin muun muassa Suomen ruukeissa, joissa rautaa valmistettiin suo- ja järvimalmista harkoiksi. 

Hamaria käyttivät Ilmajoella Könnin mestarit ja Nopankylässä toiminut seppä Salomon Koskela.

Lähteet

Tekniikan historia
Kiš

Kiš oli muinainen kaupunki nykyisen Irakin eteläosassa muinaisessa pohjoisessa Sumerissa.

Kišin paikalla nykyään sijaitseva Tell al-Uhaymir  on suhteellisen lähellä muinaista Babylonia, 80 km nykyisestä Bagdadin kaupungista etelään nykyisessä Babilin kuvernöörikunnassa Irakissa. Kiš oli Eufratin lähellä ja kattaa nykyään 40 rauniokumpua soikealla suunnilleen 8 × 3 km alalla. Kish asutettiin Jemdet Nasr-aikakauden alussa. Sumerilaiset kutsuivat Kišin aluetta nimellä Uri. Sinne saapuneiden itäseemiläisten on väitetty kukistaneen Urukun valta-aseman noin 3100 eaa. Itäseemiläisten vaikutus olisi alkanut alueella  4. vuosituhannen alkupuoliskossa. Kišin lisäksi Abu Salabikh oli protoakkadilainen keskus, muita itäseemiläisiä alueita olivat Ebla, Mari ja Nagar.

Sumerilaisen jälkikäteen laaditun kuningasluettelon mukaan suuren tulvan jälkeinen kuningas Gushur oli Kišistä, joka luultavasti pohjoisen sijaintinsa takia kärsi tulvasta vähiten. Kišiä hallitsi tulvan jälkeen Jushur. Monissa varhaisissa Kišin kuninkaiden nimissä on seemiläistä akkadia ei sumerilaista kieltä. Etanaa edeltävät Kišin varhaiset kuninkaat on nimetty akkadilaisesti eläinten mukaan esim Zuqaqip "Skorpioni". Kuningasluettelon mukaan Kišin 12. kuningas Etana "nousi taivaaseen ja vakautti maat". Rouxin mukaan Etana olisi hallinnut niinkin aikaisin kuin 3000 eaa. Ensimmäinen aikalaiskaudelta peräisin olevilla arkeologisilla löydöillä historialliseksi varmistettu kuningas Enmebaragesi kaappasi perimätiedon mukaan itäisen elamin aseet. Tämä tapahtui noin 2700–2500 eaa.

Enmabaragesin poika Aga (Agga) oli Urukin kuninkaiden "kalastaja Dumuzin" ja Gilgamešin poliittinen vastustaja ja soti Gilgamešia vastaan. Kuningasluettelo ei mainitse esimerkiksi hamazin lyöneeksi väitettyä Utuqia/Uhubia ja Mesilimiä. Kišiä hallitsi yhdessä vaiheessa nainen, alkujaan kapakanpitäjä Kubau.

Kišin kuningas rakensi jossakin vaiheessa suurvallan ja monet kuninkaat sanoivat tämän jälkeen itseään "Kišin kuninkaiksi" eli kutsuivat itseään nimellä Lugal. Akkadin, Urin ja jopa jotkut Babylonin kuninkaat tunnettiin Kišin kuninkaina. Monet Kišin kuninkaat olivat seemiläisiä. Kišin jumaluus oli Zababa. Alkujaan suurvallan rakentaja Akkadin Sargon Suuri oli Kišin kuninkaan Ur-Zababan juomanlaskija.

Kišistä on löydetty eräitä vanhimpia tunnettuja kuvakirjoituksia, ajalta noin 3200 eaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kish (Ukhaimir) at The History of the Ancient Near East

 

Arkeologiset kohteet Irakissa
Sumerin kaupungit
Lagaš

Lagaš oli merkittävä sumerilainen kaupunki Mesopotamiassa. Kaupunki sijaitsee eteläisessä Irakissa Tigris- ja Eufrat-jokien puolivälissä. Kaupunki perustettiin Ubaid-kulttuurin aikana vuosien 5200–3500 eaa. välillä, ja siellä asuttiin vielä Parthian valtakaudella (247 eaa.–224 jaa.) Erään arvion mukaan Lagaš olisi ollut maailman suurin kaupunki noin vuosina 2075–2030 eaa.

Sijainti, koko 
Lagašin rauniokummun ala on noin 400–600 hehtaaria. Entemanan aikoinan Lagashissa asui 10 000–30 000 asukasta. Urukaginan aikana Lagašin alueella asui arviolta 24 000–36 000 ihmistä. Gudean aikaan Lagashin kuningaskunta ulottui 1600 neliökilometrin alueelle.

Historia 
Lagaš soti pitkään naapurinsa Umman kanssa rajasta.  

Noin vuonna 2410 vallan kaappasi Urukagina eli Uru-inim-gina, joka julistautui kuninkaaksi, ei enää "kaupunkiruhtinaaksi". Urukagina kaappasi luultavasti vallan papiston tuella. Urukagina alkoi toteuttaa uudistuksia vähentäen epäoikeudenmukaista rikkaiden ja hovin alamaisiin nähden harjoittamaa mielivaltaa ja riistoa. Urukagina toimi vastoin aiempaa perinnettä muutenkin suosien köyhää kansaa rikkaiden sijasta. Urukagina suosi muun muassa paimenia, kalastajia ja käsityöläisiä. Mutta toisaalta savitaulujen valossa näyttää siltä että vanhat ylimystön harjoittamat kansaa riistävät menettelytavat palasivat varsin pian takaisin. Urukaginan voitti nouseva Umman kuningas Lugalzaggesi, jonka jälkeen Akkad valtasi koko Sumerin.

Maailman vanhimmat lakitekstit attribuoidaan Urukaginalle vuodelle 2400 eaa., mutta itse lakitekstiä ei ole koskaan löydetty.

Akkadin vallan jälkeen Lagašin pappisruhtinas Gudea nousi valtaan ja loi kukoistavan valtion, ennen kuin Urin imperiumi liitti sen itseensä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Arkeologiset kohteet Irakissa
Sumerin kaupungit
Suomen taiteen kultakausi

Suomen taiteen kultakaudeksi tai kulta-ajaksi kutsutaan vuosia 1880–1910, jolloin suomalaiselle taiteelle luotiin kansallinen ilme ja se nousi kansainväliselle tasolle. Kultakausi sijoittui samaan aikaan sortokausien ja kansallisen heräämisen kanssa. Aikakausi ilmeni kuvataiteessa, kirjallisuudessa, musiikissa ja arkkitehtuurissa. Aikakauden keskeisin hahmo oli Akseli Gallen-Kallela sekä muita huipputaiteilijoita muiden muassa Pekka Halonen, Albert Edelfelt, Jean Sibelius, Eino Leino, Helene Schjerfbeck, Eero Järnefelt, Emil Wikström ja Eliel Saarinen. 

Taiteilijat alkoivat kuvata teoksissaan kotimaataan, sen ihmisiä, luontoa ja historiaa; he opettivat suomalaiset huomaamaan oman maansa kauneuden ja erikoislaatuisuuden.

Akseli Gallen-Kallela, (1865–1931).1894: 

Suomalainen taide tuli tunnetuksi muualla Euroopassa Pariisin vuoden 1900 maailmannäyttelyssä.

Teoksia

Kirjallisuutta

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Suomen taiteen kultakausi

Suomen taide
Taidesuuntaukset
Kalininin ydinvoimalaitos

Kalininin ydinvoimalaitos () on Keski-Venäjällä Tverin alueella lähellä Udomljan kaupunkia sijaitseva ydinvoimalaitos. Sen omistaa Rosenergoatom. Moskovasta 260 km luoteeseen ja Pietarista 320 km kaakkoon sijaitseva ydinvoimalaan kuuluu neljä 1000 megawatin VVER-1000 -painevesireaktoria. 

Voimalan uusin yksikkö kytkettiin verkkoon marraskuussa 2011. Ydinvoimalan neljä 85 m:n korkuista jäähdytystornia ovat alueen näyttäviä maamerkkejä.

Historia
Tekninen suunnitelma valmistui 1972, aluetta alettiin raivata 1974, ja seuraavana vuonna ensimmäisen reaktorin (KAL-1) varsinaiset rakennustyöt alkoivat. Työt saatiin päätökseen 1983. Operatiivinen kytkentä sähkeverkkoon tehtiin 9. toukokuuta 1984  ja täyden 1000 MW:n tuotantotehonsa ensimmäinen reaktori saavutti 12. kesäkuuta 1984.

Toisen reaktorin (KAL-2) rakentaminen aloitettiin marraskuussa 1981, yksikkö kytkettiin sähköverkkoon joulukuussa 1986 ja täysi tuotantoteho saatiin käyttöön huhtikuussa 1987.

Kolmannen reaktorin (KAL-3) rakennus alkoi lokakuussa 1985, ja se otettiin käyttöön joulukuussa 2004.

Neljännen reaktorin (KAL-4) rakentaminen alkoi 1986, mutta keskeytyi, ja käynnistyi uudestaan vasta 2006. Se valmistui ja kytkettiin verkkoon 24. marraskuuta 2011.

Kuvia
Vie hiiri tai osoitin kuvan päälle selityksen saamiseksi.

Lähteet

Aiheesta muualla

Kalininin ydinvoimala  
Kalininin ydinvoimala  

Venäjän ydinvoimalat
Tverin alue