joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Marja Eskola

Marja Anneli Eskola-Pesonen (15. huhtikuuta 1936 Jokioinen  – 13. joulukuuta 2003 Espoo) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano, samoin kuin musiikin lehtori.

Henkilöhistoria ja taiteellinen ura
Eskola-Pesosen vanhemmat olivat lääninneuvos Sakari Eskola ja Anneli Stucki. Hän oli vuodesta 1960 naimisissa arkkitehti Martti Juhani Pesosen kanssa. Eskola-Pesonen opiskeli keskikoulun jälkeen Sibelius-Akatemian laulunopettajalinjalla 1953–1957. Tämän jälkeen hänen opettajinaan toimivat Lahja Linko, Adelaide Andrejeva-Skilondz ja Clemens Glettenburg. Eskola-Pesonen oli kiinnitettynä Suomen Kansallisoopperaan 1957–1961 ja 1962–1965, Wienin Kammeroperiin 1961–1962 ja Braunschweigin oopperaan vuodesta 1967-1969. Hän esitti sopraanopääosan useissa kymmenissä oopperoissa ja toimi lisäksi solistina, piti konsertteja, ohjasi oopperoita ja teki oopperakäännöksiä. 

Eskola-Pesonen toimi opettajana Helsingin Konservatoriossa vuodesta 1984, viimeksi yliopettajana vuodesta 1991. Hänellä oli opetustehtäviä myös Sibelius-Akatemiassa, Tampereen konservatoriossa, Hämeenlinnan ja Kirkkonummen musiikkiopistoissa sekä Bayreuthin oopperajuhlilla.

Filmografia
Tähtisumua, musikaali, 1961

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Marja Eskola-Pesosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
  

Suomalaiset sopraanot
 Suomalaiset musiikkipedagogit
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Pia Freund

Pia Helena Freund (o.s. Palola; s. 8. joulukuuta 1964 Turku) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano.

Freund on opiskellut laulua Sibelius-Akatemiassa ja jatkanut myöhemmin opiskelua professori Dorothy Irvingin oppilaana. Hän on vieraillut säännöllisesti Suomen Kansallisoopperassa vuodesta 1992, ja hänet tunnetaan erityisesti Kaija Saariahon tulkitsijana.

Palkinnot ja tunnustukset
 Lappeenrannan laulukilpailun voitto 1992
Timo Mustakallio -laulukilpailun voitto 1991
Kangasniemen laulukilpailun voitto 1991
Lappajärven musiikkipäivien duo-laulukilpailun voitto 1991  
Hämeenlinnan kaupungin kulttuuripalkinto 
Sibelius-seuran Sibelius-palkinto

Lähteet
  
 Fazer Artists

Viitteet

Aiheesta muualla
Suomen Kansallisooppera
 

Suomalaiset sopraanot
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Sami Osala

Sami Osala (s. 10. maaliskuuta 1980 Seinäjoki) on Sunrise Avenue -yhtyeen rumpali. Hän liittyi vuonna 2002 perustettuun yhtyeeseen vuonna 2005.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Sami Osala sunriseavenue.de -sivustolla

Suomalaiset rumpalit
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Sunrise Avenuen jäsenet
Joukkomurha

Joukkomurha on tapahtuma, jossa useita ihmisiä murhataan yleensä samaan aikaan tai hyvin lyhyen ajan sisällä. Joukkomurhan saattaa toteuttaa yksittäinen henkilö, joukko, järjestö tai yhteisö. Katso myös kansanmurha. Joukkomurhaksi saatetaan määritellä myös tuhopoltto ja murhapoltto, kuten vuonna 1990 New Yorkissa sattunut tapaus, jossa Julio González sytytti yökerhon liekkeihin surmaten 87 ihmistä. Joukkomurha saattaa olla myös terroristinen teko.

Tunnettuja joukkomurhia

Joukkomurhia Suomessa 

Suomessa joukkomurhia ovat esimerkiksi 2000-luvulla tapahtuneet koulusurmat Tuusulan Jokelassa ja Kauhajoella.

Alla olevasta taulukosta puuttuvat lukuisat perhesurmat, mm. vuosien 2008-2012 välissä tehtiin kaikkiaan 15 perhesurmaa

Joukkomurhia maailmalla 

 Columbinen verilöyly vuonna 1999, jossa kaksi opiskelijaa ampui useita henkilöitä Columbine High Schoolissa Yhdysvalloissa
Norjan iskut 2011, joissa surmattiin kymmeniä ihmisiä

Esimerkkejä terroristisista joukkomurhista 

 syyskuun 11. päivän iskut 2001
 Balin pommi-iskut 2002
 Madridin junapommit 2004
 Beslanin koulukaappaus 2004
 Lontoon pommi-iskut 2005
 Germanwingsin lennon 9525 perämiehen tahallisesti aiheuttama maahansyöksy vuonna 2015

Muita käsitteitä
Joukkomurha on eri asia kuin sarjamurha, jossa sarjamurhaaja murhaa useita ihmisiä pidemmällä aikavälillä. Lisäksi joukkomurhaajat poikkeavat sarjamurhaajista siinä, että heidän tekojensa taustalla harvemmin on seksuaalisia motiiveja.

Englanninkielisellä käsitteellä spree killer viitataan henkilöön, joka tekee joukkomurhan lyhyellä aikavälillä vähintään kahdessa eri paikassa. Myyrmannin räjähdys ei välttämättä ollut joukkomurha, koska on epäselvää oliko aikeena surmata ketään.

Katso myös 
 Armenialaisten kansanmurha
 Holokausti
 Joukkotuhonta
 Kansanmurha
 Laajennettu itsemurha
 Perhesurma
 Sarjamurha
 Stalinin vainot
 Tienanmenin aukion verilöyly
 Tukholman verilöyly
 Verilöyly

Lähteet 

Henkirikokset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Miihkali (sarjakuva)

Miihkali on Pahkasika-lehdessä julkaistu humoristinen sarjakuva, jota piirsi Heikki-Pekka Miettinen. Se kertoo seitsemänvuotiaasta Miihkalista ja hänen elämästään ala-asteen ensimmäisellä luokalla sekä hänen vanhemmistaan. Ainoana lapsena Miihkali on hyvin hemmoteltu. Miihkalin piirrostyyli on tarkoituksellisesti mahdollisimman yksinkertaistettu, ja sarjakuva jäljittelee lastensarjakuvia joskus jopa tekstin tavaamista myöten. Todellisuudessa Miihkali kuitenkin suunnattiin varttuneemmalle lukijakunnalle ja siinä kritisoidaan lapsen suulla kaikenlaisia aikuisten maailmassa vallitsevia ilmiöitä ja kummallisia sääntöjä.

Miihkalin äiti on ylihuolehtiva ja isä pikkutakkiin pukeutuva, kaikkitietävän oloinen ja tietojansa Miihkalille "jäljittelemättömään tyyliin" syöttävä mies. Miihkalin ystävät ovat Minnaryyni, Kenneth, Bosse ja kehitysvammainen Tarmo.

Miihkalissa ei käytetä puhekuplia, vaan kerronnallinen teksti on sommiteltu piirrosruutujen alle. Toisinaan Miihkalia julkaistiin nimellä Miihkali - sosiaalistava sarjakuva perheen pienimmille, ja sen kuvitteellinen kertoja oli Yrsa-Jutta Snygg-Helenius, yltiöoptimistinen steinerkoulun liikunnanopettaja.

Aiheesta muualla 

 Esimerkki Miihkali-sarjakuvasta (ruudut kulkevat palstoittain oikealta vasemmalle ja alhaalta ylös)

Suomalaiset sarjakuvat
Skillinge

Skillinge on taajama ja entinen taajaväkinen yhdyskunta Skånen maakunnassa ja Skånen läänissä Etelä-Ruotsissa. Skillinge sijaitsee Simrishamnin kunnassa Itämeren rannalla. Taajaman pinta-ala on 87 hehtaaria, ja asukasluku oli 859 henkeä vuonna 2010. Skillingessä toimii teatteri, useita kahviloita ja matkamuistomyymälöitä.

Väestönkehitys

Lähteet

Aiheesta muualla

 Skillingen kotisivut 
 Skillingen teatteri 

Ruotsin taajamat
Simrishamnin kunta
Kaiser Chiefs

Kaiser Chiefs on indie rockia soittava yhtye Leedsistä Englannista. 
Yhtye on perustettu vuonna 1997 nimellä Runston Parva, muttei saanut levytyssopimusta.
Yhtye muutti nimensä Parvaksi ja he onnistuivatkin saamaan levytyssopimuksen, mutta levy-yhtiö lopetti toimintansa pian sopimuksen jälkeen.
Yhtye muutti nimensä Kaiser Chiefsiksi ja julkaisi 2005 ensimmäisen levynsä, Employmentin.
Vuonna 2007 Kaiser Chiefs julkaisi toisen albuminsa, Yours truly, angry mobin. Kolmas levy, nimeltään Off With Their Heads, julkaistiin 20.10.2008 (Suomessa 22.10.). Yhtyeen suurin hitti tähän mennessä on vuonna 2007 ilmestynyt "Ruby", jota on myös käytetty Guitar Hero 3:sessa ja Project Gotham Racing 4:sessa.

Diskografia

Studioalbumit 
 Employment (2005)
 Yours Truly, Angry Mob (2007)
 Off with Their Heads (2008)
 The Future Is Medieval (2011)
 Education, Education, Education & War (2014)
 Stay Together (2016)
 Duck (2019)

EP:t 
 Lap of honour (Japan) (2005)

Singlet 
 Oh My God (2004)
 I Predict a Riot (2005)
 Everyday I Love You Less and Less (2005)
 Modern Way (2005)
 Ruby (2007)
 Everything Is Average Nowadays (2007)
 The Angry Mob  (2007)
 Love is not a competition (but I'm winning)  (2007)
 Never Miss A Beat (2008)
 Good Days Bad Days  (2008)

Aiheesta muualla 

 Kaiser Chiefsin viralliset sivut 

Brittiläiset rockyhtyeet
Laidun

Laidun on tavallisesti ulkoilmassa oleva aidattu alue, jolla karja laiduntaa.

Suomessa tavallisimpia laiduntavia kotieläimiä ovat lammas, nauta, hevonen ja vuohi. Jonkin verran laidunnetaan myös poroja ja muita pieniä hirvieläimiä sekä biisoneita ja strutseja.

Laitumella on oltava riittävästi ruokaa, eli ruohoa ja puuvartisia kasveja, ja raikasta juomavettä. Suolaa tai nuolukivi on myös oltava. Laitumen eläinmäärä riippuu monista seikoista, kuten laitumen koosta, maaperän rakenteesta, kesän sateisuudesta ja niin edelleen. Tavallinen sääntö on, että lehmä vasikoineen tai viisi uuhta karitsoineen vaatii vähintään kahden hehtaarin laitumen. Kuiva keto kuivana kesänä ei kuitenkaan pysty elättämään tällaista eläinmäärää, jolloin laidunta on joko suurennettava, eläimiä vähennettävä, siirryttävä keinoruokintaan tai ne on siirrettävä uudelle laitumelle, kunnes ravintoa on jälleen riittävästi tarjolla.

Saaristossa eläimet vietiin kesäksi saareen, missä ne saivat olla koko kesän, jos saari oli riittävän suuri. Pienillä saarilla eläimiä jouduttiin siirtämään useasti kesän kuluessa. Siirtämisiin käytettiin leveäpohjaista venettä, jota liikutettiin soutamalla tai hinattiin soutuveneellä ennen moottorien käyttööntuloa. Lampaat pysyivät saaressa, mutta lehmät ja hevoset uivat naapurisaareen, jos ravinto loppui. Eläimet joivat sadevettä lätäköistä ja merivettä.

Metsälaiduntaminen oli Suomessa yleistä vielä 1900-luvun puolivälin aikoihin. Tavallisesti metsälaidun ympäröitiin puihin kiinnitetyllä piikkilangalla tai puunrungoista rakennetulla riukuaidalla. Entisinä aikoina ei tehty lainkaan aitaa, vaan karjalaumoja paimensivat paimenet. Paimenet olivat tavallisesti poikia tai tyttöjä, tai hieman yksinkertaisia aikuisia.

Nykyisin monet laitumet ovat maisemalaitumia, joilla eläimet pitävät avoimina perinnebiotooppeja ja -maisemia. Perinnebiotoopeilla laidunnettaessa niiden säilyminen luonnontilassa edellyttää, että karja ei saa lisäruokintaa, koska tämä johtaa perinnebiotoopin rehevöitymiseen ja lajiston muuttumiseen. Parsinavetoissa pidettävien lypsykarjan ja hiehojen osalta eläinsuojelulainsäädäntö edellyttää, että niiden tulee kesällä päästä laitumelle tai vastaavaan paikkaan vähintään 60 päivää vuodessa. Niinpä varsinkin lypsylehmiä näkee vielä myös peltolaitumilla.

Katso myös
Sähköaita

Lähteet 

 Lindgren, Leif: Saariston laitumet. Metsähallitus ja Edita Oy, 2000. ISBN 951-37-2968-0.
 Laidunnusopas

Aiheesta muualla 

Kotieläintalous
Pellot
Perinnebiotoopit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kölner Haie

Kölner Haie () on Saksan DEL-liigassa pelaava kölniläinen jääkiekkoseura, joka perustettiin vuonna 1972. Kotiottelunsa seura pelaa Lanxess Arenalla. Se on voittanut Saksan mestaruuden kahdeksan kertaa (1977, 1979, 1984, 1986, 1987, 1988, 1995 ja 2002). Joukkueen päävalmentajana on helmikuusta 2020 asti toiminut Uwe Krupp.

Joukkue kaudella 2022–2023

Joukkueenjohto
 Päävalmentaja: Uwe Krupp 
 Apuvalmentaja: Thomas Brandl 
 Apuvalmentaja: Clément Jodoin 
 Apuvalmentaja: Ron Pasco 
 Maalivahtivalmentaja: Ilari Näckel 
 Fysiikkavalmentaja: Arne Greskowiak 
 Toimitusjohtaja: Matthias Baldys 

Lähde: EliteProspects

Lähteet 

Kölnin urheilu
Saksalaiset jääkiekkoseurat
Nemrut (vuori)

Nemrut on 2 150 metrin korkuinen vuori Kaakkois-Turkissa Adıyamanin maakunnassa. Se on osa Taurusvuoria ja lisättiin Unescon maailmanperintölistalle vuonna 1987. Vuori on kuuluisa ennen kaikkea sen huipulla sijaitsevista patsaista.

Patsaat 

Nemrutin huipulla sijaitsevat patsaat pystytti Kommagenen valtakunnan hallitsija Antiokos Theos vuonna 62 eaa. suuren tumuluksen eli kumpuhaudan itä- ja länsipuolelle. Ne esittävät kuningasta itseään sekä useita kreikkalaisia ja persialaisia jumalia, kuten Heraklesta ja Apollonia. Mukana on myös eläimiä esittäviä patsaita. Kommagenen hallitsija halusi patsailla korostaa omaa näennäistä sukulaisuuttaan jumaliin. Antiokoksen esi-isät haudattiin vuorelle.

Patsaat olivat aikoinaan 8–10 metrin korkuisia, mutta vuosisatojen kuluessa niiden päät ovat irronneet. Ne ovat kuitenkaan edelleen nähtävillä vuoren huipulla. Itse tumulus on 50 metriä korkea ja sen halkaisija on 150 metriä.

Paikan löysi saksalainen insinööri Karl Sester vuonna 1881.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Adıyamanin maakunta
Turkin vuoret
Unescon maailmanperintökohteet Turkissa
Heikki Oja

Heikki Oja (s. 20. toukokuuta 1945 Helsinki) on suomalainen tähtitieteen dosentti, filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston almanakkatoimiston entinen johtaja.

Tieteellinen ura

Oja toimi Helsingin Yliopiston Almanakkatoimiston johtajana vuosina 1994–2012 oltuaan sitä ennen yliopiston almanakkatoiminnan vastuuhenkilönä 1970-luvun lopulta alkaen. Hän oli yksi Tiedekeskus Heureka -hankkeen käynnistäneistä henkilöistä. Oja on kirjoittanut kymmeniä yleistajuisia tietokirjoja ja esiintynyt usein radiossa kertomassa tähtitieteestä ja avaruustutkimuksesta. Hänelle on myönnetty professorin arvonimi.

Järjestötoiminta
Heikki Oja on vaikuttanut suuresti Tähtitieteellinen yhdistys Ursan kehitykseen 1970-luvulta alkaen. Hän on yksin tai yhdessä muiden kanssa kirjoittanut tai toimittanut kymmeniä Ursan kirjoja. Hän oli Ursan julkaiseman Tähdet ja avaruus -lehden toimitussihteerinä viitisentoista vuotta.

Henkilötietoja
Heikki Oja asuu Tammelassa. Hänen isänsä oli historiantutkija, professori Aulis Oja.

Palkinnot ja tunnustukset 
J. V. Snellman -palkinto 1985
Suomen tietokirjailijat ry:n Warelius-palkinto 2003
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2000, 2014

Teoksia 
Alla olevassa luettelossa on toistaiseksi vain pieni osa niistä kymmenistä teoksista, joiden kirjoittajana tai toimittajana Heikki Oja on.

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 	
 
  Verkkoversio:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Jarno Forssell: Herra Almanakka odottaa isoja uutisia. Tiede 6.2.2009.

Suomalaiset tähtitieteilijät
Suomalaiset tietokirjailijat
Suomalaiset tieteiskirjailijat
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Vib-Ribbon

Vib-Ribbon on rytmipeli, jossa on tarkoituksena ohjata pelin päähahmo, Vibri, kentän alusta kentän loppuun painamalla oikeita painikkeita oikeissa kohdissa. Erikoisinta pelissä on se, että pelaaja voi asettaa minkä tahansa musiikkilevyn Playstationin sisälle pelin käynnistyttyä, jolloin peli generoi kappaleista pelattavia kenttiä. Pelistä löytyy myös omia pelattavia kappaleita, joten CD-levyjä ei välttämättä tarvita. Pelin omat kappaleet ovat japanilaisen Laugh & Peace-yhtyeen tekemiä.

Julkaisutiedot 

Alusta: Playstation
Julkaisija: Sony Computer Entertainment Europe
Kehittäjä: Nana On-Sha
Tyyppi: Rytmipelit

Vibri 

Vibri on suurisilmäinen, pomppiva jänis, jonka tarkoituksena on päästä tasojen alusta loppuun.

Vibrillä on neljä erilaista muotoa. Mikäli pelaaja soittaa kappaleita huonosti (painaa vääriä nappeja/ajoittaa painallukset huonosti), muuttuu Vibri ensimmäisenä sammakoksi. Mikäli huono meno jatkuu, muuttuu Vibri sammakosta jonkinlaiseksi madoksi. Ja jos tämänkin jälkeen meno jatkuu huonosti, peli päättyy.

Mikäli pelaaja soittaa kappaletta hyvin ilman virheitä, Vibri muuttaa muotoaan enkeliksi.

Ohjaus 

Vibrin ohjaaminen on yksinkertaista. Kentissä tulee vastaan erilaisia kuvioita ja pelaajan on joko painettava alas, x, L1 tai R1-nappia oikeaan aikaan päästäkseen esteen yli. Välillä saattaa tulla vastaan kuvioita, joissa kaksi erilaista kuviota yhdistyy yhdeksi. Tällöin pitää painaa kahta eri nappia yhtä aikaa, jotta Vibri pääsee esteen yli. Pelin alussa olevassa tutoriaalissa opetetaan pelaajalle, minkä kuvion kohdalla pitää painaa mitäkin nappia.

Grafiikka 

Peli on ulkoisesti hyvin karunnäköinen. Hahmot ja taustat on piirretty vektorigrafiikalla ja kaikki objektit koostuvat lähinnä muutamasta suorasta viivasta. Tämä siksi, jotta peliä voisi pyörittää konsolissa ilman CD:tä, joka taas mahdollistaa CD-levyjen soittamisen ja niistä kenttien generoimisen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Vib-Ribbonin viralliset kotisivut Flash:      HTML: 

PlayStation-pelit
Vuoden 1999 videopelit
Rytmipelit
Pichincha

Pichincha on aktiivinen tulivuori Ecuadorissa. Maan pääkaupunki Quito sijaitsee aivan Pichinchan itäisillä rinteillä. Pichinchan provinssi, jossa Quito sijaitsee, on nimetty tulivuoren mukaan.

Pichinchalla on kaksi huippua, joiden nimet ovat Rucu Pichincha (vanha Pichincha, 4 690 m) ja Guagua Pichincha (nuori Pichincha, 4 794 m). Lisänimet ovat ketšuan kieltä. Korkeampi Guagua Pichincha purkautui lokakuussa 1999. Quiton pohjoisosiin satoi 1-3 mm tuhkakerros.  Purkaustapahtuma kesti kaikkiaan elokuusta 1998 toukokuuhun 2001. Edellinen tätä voimakkaampi purkaus oli sattunut vuonna 1660. Silloin tuhkaa levisi tuhannen kilometrin säteelle, ja Quitoon sitä kertyi 30 cm paksu kerros.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Andien vuoret
Ecuadorin vuoret
Ecuadorin tulivuoret
Kerrostulivuoret
Metyylibromidi

Metyylibromidi on orgaaninen yhdiste (orgaaninen halogeeni), joka on normaaliolosuhteissa (0 °C) olomuodoltaan väritön ja hajuton neste mutta huoneenlämmössä (20 °C) kaasu. Sen kemiallinen kaava on CH3Br. Metyylibromidista käytetään myös nimitystä bromometaani tai monobromimetaani.

Metyylibromidin moolimassa on 94,95 g/mol, sulamispiste −94 °C, kiehumispiste 4 °C, suhteellinen tiheys (neste 0 °C) 1,73 g/cm3  (vesi = 1,0 g/cm3) sekä tiheys (kaasuna 20 °C) 3,974 g/l, liukoisuus veteen (20 °C) 1,5 ml/100 ml, itsesyttymislämpötila 537  °C ja CAS-numero 74-83-9. 

Metyylibromidin käyttö ja sitä sisältävien tuotteiden markkinoille luovuttaminen on ollut kiellettyä Suomessa 1 päivästä tammikuuta 1999 lähtien (Valtioneuvoston päätös 2.4.1998 pykälä 6). Metyylibromidia on käytetty kaasuna ainakin USA:ssa tuholaistorjuntaan. Puupohjaisten pakkausmateriaalien käsittelyssä on käytetty metyylibromidia muun muassa mäntyankeroisen ja sen vektorikuoriaisen (Monochamus) ja niiden toukkien leviämisen estämiseen. Muita käyttökohteita ovat orgaaninen synteesi ja osana tulensammutusaineita.

Ympäristö- ja terveysvaikutukset 

Pitkäaikaisesta tai toistuvasta altistumisesta metyylibromidille voi seurata vaikutuksia hermostoon, munuaisiin, sydämeen, maksaan ja keuhkoihin.

Otsonikerroksen suojeluun liittyvässä Montrealin pöytäkirjassa on määritetty vähennysaikataulu, jonka puitteissa metyylibromidin käyttöä tulisi vähentää erilaisissa maissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Valtioneuvosto päätös 2.4.1998 otsonikerrosta heikentävistä aineista
Tullin ja Kasvinsuojelun tarkastuskeskuksen ohje "Puisen pakkausmateriaalin tuontitarkastus"
PubChem: Methyl bromide 
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Bromomethane 
Inchem: Methyl bromide CAS N°: 74-83-9 pdf 

Orgaaniset yhdisteet
Bromidit
Mustasaaren kirkko

Mustasaaren kirkko () on kirkkorakennus Vanhassa Vaasassa. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Carl Fredrik Adelcrantz ja se rakennettiin alun perin Vaasan hovioikeuden taloksi. Vuonna 1852 tapahtuneen Vaasan palon jälkeen rakennus muutettiin Mustasaaren seurakunnan kirkoksi.

Rakennushistoria 
Hovioikeuden uuden talon rakennustyöt aloitettiin vuonna 1776 ja saatiin päätökseen kymmenen vuotta myöhemmin 1786, jolloin se vihittiin käyttöönsä. Tyyliltään rakennus edustaa varhaiskustavilaisuutta, jonka merkittävin edustaja se on Suomessa.

Vuonna 1852 Vaasa paloi lähes kokonaan, minkä vuoksi Vaasan kaupungin keskusta päätettiin siirtää lähemmäs rannikkoa, noin seitsemän kilometriä luoteeseen. Hovioikeuden talona toiminut rakennus oli yksi harvoista tulipalossa säilyneistä. Palossa tuhoutui muun muassa keskiaikainen Pyhän Marian kirkko, joka oli toiminut vaasalaisten pyhäkkönä siihen asti.

Uuteen Vaasaan rakennettiin Pyhän kolminaisuuden kirkko ja myös Vaasan hovioikeus sai uuden talon. Rakennus seisoi nyt käyttämättömänä ja koska Vaasan maalaiskunta oli edelleen ilman kirkkoa, keisari päätti lahjoittaa sen seurakunnalle, kirkoksi muutettavaksi. Muutostyön suunnitteli Vaasan lääninarkkitehti C. A. Setterberg. Rakennuksen julkisivu jätettiin ennalleen, mutta sisältä se rakennettiin täysin uudelleen purkamalla seiniä ja tekemällä sisäkatto holvimaiseksi. Setterberg suunnitteli myös erillisen kellotapulin, jossa käytettiin tiiliä Pyhän Marian kirkon romahtaneesta holvista. Myös yksi kellotapulin kolmesta kellosta on valettu Pyhän Marian kirkon vanhoista kelloista. Muutostyöt tehtiin vuosina 1862–1863, minkä jälkeen rakennus vihittiin Mustasaaren kirkoksi.

Sisustus 
Mustasaaren kirkon alttaritauluista toinen, joka esittää Jeesusta Getsemanessa, on pelastettu vanhasta kirkosta. Myös 1700-luvun kattokruunut, ehtoollishopeat ja keskiaikainen messukaapu saatiin pelastettua uuteen kirkkoon.

Kirkon ensimmäiset urut olivat valkjärveläisen Th. Buchertin rakentamat 21-äänikertaiset urut, jotka valmistuivat kirkon vihkimistilaisuuteen. Urut uudistettiin 25-äänikertaisiksi vuonna 1914. Nykyisin käytössä olevat 34-äänikertaiset urut vihittiin käyttöön vuonna 1972. Urut rakensi ruotsalainen Grönlundin urkurakentamo, urkufasadi on Buchertin alkuperäinen vuodelta 1863. Kirkossa on tilaa lähes 900 hengelle. Vuonna 1987 Mustasaaren kirkolle tehtiin laaja, entisöivä peruskorjaus.

Lähteet 
 Vaasan matkailuportaali – Mustasaaren kirkko

Viitteet

Kuvia

Aiheesta muualla 

 
 Mustasaaren kirkon urut Sibelius-Akatemian sivustolla

Suomen kivikirkot
Vaasan kirkkorakennukset
Vanha Vaasa
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Suomen 1700-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Milja Aarnio

Milja Mirjami Aarnio, alun perin Lehikoinen (3. tammikuuta 1923 Polvijärvi – 3. tammikuuta 2011 Turku)   oli turkulainen kuvanveistäjä, keramiikkataiteilija ja kuvaamataidonopettaja, jonka tunnetuin teos on pronssiveistos Merenneito (1965) Tampellan teollisuusalueella Tampereella.

Aarnio opiskeli Helsingissä Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1946–1949 ja 1961–1963  Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Aarnion teoksia esiteltiin ensi kertaa julkisesti Turussa vuonna 1958. Hänen varhaisimmat julkisesti esitellyt teokset olivat vesivärimaalauksia.

Aarnio tunnetaan saviveistoksistaan, joihin kohdistunut mielenkiinto on hänen oman arvauksensa mukaan syttynyt jo lapsena.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset kuvanveistäjät
Suomalaiset keramiikkataiteilijat
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Christian Sandström

Christian Sandström (s. 29. lokakuuta 1972 Vaasa) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterijohtaja. 

Sandström on opiskellut Teatterikorkeakoulussa vuosina 1993–1996 valmistuen teatteritaiteen maisteriksi 2008. Teatterikorkeakoulun lisäksi Sandström suoritti myös televisiotuottajan opinnot Metropolia Ammattikorkeakoulussa ja valmistui medianomiksi keväällä 2010. 

Sandström on näytellyt elokuvissa ja televisiosarjoissa niin Suomessa kuin Ruotsissakin. Hänen esikoisroolinsa oli Ted Espingin osa suositussa ruotsalaisessa televisiosarjassa  Hotelli Seger. Tämän lisäksi hänet muistetaan muun muassa elokuvista Sibelius, Etulinjan edessä, Kahlekuningas, Saippuaprinssi ja Tali-Ihantala 1944. Vuonna 2005 Sandström esitti pääosaa ruotsalaisessa independent-elokuvassa Hemligheten. Elokuvaa on Suomen ja Ruotsin lisäksi esitetty myös Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Christian on myös näytellyt kansainvälisissä tuotannoissa. Ranskalaisessa elokuvassa L'affaire Farewell (2009) hän näyttelee samassa kohtauksessa Hollywood-näyttelijä Diane Krugerin kanssa. Sandströmin viimeisin päärooli oli vuoden 2010 kotimaisessa elokuvassa Sanansaattaja ja samana vuonna Sandström esitti Herra Sopimatonta Teräspallit-viihdeohjelmassa.

Filmografia
 Småstadsberättelser (TV-sarja) (1993)
 En klass för sig (TV-sarja) (2000)
 Joulupukin seikkailut (piirretty) (2001)
 Balto 2 – Pako yli suuren veden (piirretty) (2001)
 Kuulustelu (lyhytelokuva) (2001)
 Hotelli Seger (TV-sarja) (2001)
 Tie Eedeniin (TV-sarja) (2002)
 Kahlekuningas (2002)
 Vaarallista kokea (TV-sarja) (2003)
 Sibelius (2003)
 Etulinjan edessä (2004)
 5.14 (lyhytelokuva) (2005)
 Salaisuus (2005)
 Saippuaprinssi (2006)
 Die Frau vom Checkpoint Charlie (TV-sarja) (2007)
 Pelkkää lihaa (TV-sarja) Nelonen (2007)
 Tali-Ihantala 1944 (2007)
 Sanansaattaja (päärooli) (2008)
 Joku Kaltaiseni (TV-sarja) MTV3 (2008)
 Pirunpelto (TV-sarja) Yle (2008)
 Koodinimi: Farewell (L'affaire Farewell) (2009)
 Teräspallit (TV-sarja) Sub (2010)
 Risto (2011)
 Rage: Midsummer's Eve (2012)
Saattokeikka (2017)

Teatteri
 Sofian Aika Mustion Kesäteatteri (2009)
 High School musical Helsingin Kaupunginteatteri (2008)
 Spede ja Kumppanit Komediateatteri Arena (2008)
 Kahden maailman hotelli Kotkan Kaupunginteatteri (2008)
 Juurakon Hulda Kotkan Kaupunginteatteri (2008)

Aiheesta muualla 
 
 
 Christian Sandström Official Webpage
 Christian Sandströmin juontajakortti juontajat.fi-sivustolla 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset teatterinjohtajat
Ilkka Auer

Ilkka Auer (s. 1966 Pori) on suomalainen fantasiakirjailija, joka tunnetaan romaanisarjasta Lumen ja jään maa.

Kirjailijanura 
Auer kiinnostui 1980-luvulla roolipeleistä, joita alkoi myös itse suunnitella, sekä fantasia- ja kauhukirjallisuudesta. Hän oli myös alkuvaiheessa mukana Suomen ensimmäisen roolipelilehden Seikkailijan tuotannossa muun muassa kirjoittaen artikkeleja puhtaaksi ja vastaillen lukijoiden kysymyksiin. 

Auer alkoi kirjoitella fantasianovelleja ja vuonna 2000 hän keskittyi yhden suuremman tarinan kirjoittamiseen. Syntyi novelli Fenris ja jäänoita, joka oli Sysilouhien sukua -teoksen esiaste. Auer kirjoitti sen ystävänsä tyttärelle, ja saatuaan hyvää palautetta hän päätti lähettää muokatun käsikirjoituksen myös kustantamoille. Otava julkaisi Lumen ja jään maa -sarjan ensimmäisen osan Sysilouhien sukua syksyllä 2004. 

Suomen Tolkien-seuran myöntämä Kuvastaja-palkinto nosti kirjailijan omien sanojen mukaan hänet takaisin jaloilleen kielteisen arvostelun aiheuttamasta synkkyydestä ja rohkaisi Auerta jatkamaan kirjoittamista. Kirjasarjan toinen osa Varjoissa vaeltaja ilmestyi helmikuussa 2006, kolmas, Hyinen hauta lokakuussa 2007 ja neljäs Ikitalvi huhtikuussa 2008. 

Auerin seuraava kirja on yhteistyössä elokuvaohjaaja Antti J. Jokisen kanssa tehty Kalmattaren kirous, joka ilmestyy syksyllä 2012. Se pohjautuu Jokisen tulevaan fantasiaelokuvaan. Kirjalle on suunnitteilla kaksi jatko-osaa.

Kymnaasi-sarjan aloittanut Agnes af Forsellesin Kymnaasi orvoille ja hyljeksityille tytöille oli vuonna 2020 sekä Topelius-palkinto-  että Kuvastaja-ehdokkaana. 

Auer kirjoittaa kauhua ja perinteistä fantasiaa, joka kumpuaa skandinaavisesta mytologiasta. Omien sanojensa mukaan hän pyrkii välttämään mustavalkoisuutta, puhdasta pahuutta ja hyvyyttä sekä muita fantasiakirjallisuuden kliseitä.

Yksityiselämä 
Ilkka Auer kirjoitti ylioppilaaksi 1984 Oulunkylän yhteiskoulusta ja opiskeli kauppaopiston markkinointilinjalla. Hän avioitui vuonna 1991 ja perheeseen kuuluu vuonna 2004 syntynyt tytär.

Tuotanto 

Lumen ja jään maa -sarja:
 
 
 
 

Nicholas North -sarja (Antti J. Jokisen kanssa):
 
 

Itsenäiset teokset:

- 

Domowik-sarja:

 Domowik. Haamu, 2018. ISBN 978-952-7100-60-8.
 Noidankiro. Haamu, 2020. ISBN 978-952-7100-86-8.

Kymnaasi-sarja:

 Kymnaasi. Agnes af Forsellesin Kymnaasi orvoille ja hyljeksityille tytöille. Haamu, 2019. ISBN 978-952-7100-75-2.
 Hornantuli. Haamu, 2021. ISBN 978-952-7413-16-6.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Kotisivut.
 Helsingin kaupunginkirjasto – Sanojen aika – Ilkka Auer . 
 Risingshadow-sivusto.
 Päivi Vinni & Sini Neuvonen: Fantasiakirjailija – ja ylpeä siitä!  Legolas 2/2006.

Suomalaiset fantasiakirjailijat
Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Kap–Kairo-rautatiesuunnitelma

Kap–Kairo-suunnitelma oli Cecil Rhodesin 1800-luvun lopulla esittämä suunnitelma, jonka mukaan Ison-Britannian olisi pitänyt muodostaa katkeamaton siirtomaiden ketju Etelä-Afrikan Kapkaupungista Pohjois-Afrikan Kairoon saakka. Tavoitteena oli rakentaa rautatie Afrikan läpi. Suunnitelman toteutus ei onnistunut, koska Saksa valloitti Tanganjikan eli nykyisen Tansanian mannerosat, jotka yhdessä Ruandan ja Burundin kanssa muodostivat Saksan Itä-Afrikan.

Vuonna 1918 ensimmäisen maailmansodan loputtua sai Iso-Britannia itselleen nykyisen Tansanian alueen Kansainliiton mandaattialueena. Täten Kap–Kairo-suunnitelmaa voitiin muutaman vuoden ajan pitää toteutuneena. Egypti kuitenkin itsenäistyi jo vuonna 1922, ja myös Etelä-Afrikka sai Westminsterin säädöksellä 1931 lopullisesti itsenäisen valtion aseman. Näiden molempien maiden asioihin Isolla-Britannialla kuitenkin oli vielä kauan niiden itsenäistymisen jälkeenkin suuri vaikutusvalta, ja Egyptissä oli Suezin kanavan varsilla myös brittiläisiä sotilastukikohtia.

Kap–Kairo-rautatie on lähes valmiiksi rakennettu: vuonna 2012 rautatiestä puuttuu noin 1 000 kilometrin osuus Sudanissa. Maan tilanne on poliittisesti varsin epävakaa, mutta suunnitelmissa on olojen vakiinnuttua rakentaa rata valmiiksi. Valmistuttuaan siitä tulee maailman pisin rautatielinja.

Katso myös
 Imperialismi
 Siirtomaa
Siperian rata

Lähteet 

Afrikan historia
Kairon historia
Pichincha (maakunta)

Pichincha on yksi Ecuadorin maakunnista. Se on nimetty Pichinchan tulivuoren mukaan ja sen pääkaupunki Quito on samalla koko maan pääkaupunki. Maakunnan pinta-ala on 9 465 neliökilometriä ja siellä on arviolta 3 060 000 asukasta (vuonna 2017). 

Maakunta on jaettu kahdeksaan kantoniin (suluissa niiden pääkaupungit):
 Cayambe (Cayambe)
 Mejía (Machachi)
 Pedro Moncayo (Tabacundo)
 Pedro Vicente Maldonado (Pedro Vicente Maldonado)
 Puerto Quito (Puerto Quito)
 Quito (Quito)
 Rumiñahui (Sangolquí)
 San Miguel de los Bancos (San Miguel de los Bancos)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ecuadorin maakunnat
Freddie Frith

Freddie Frith (30. toukokuuta 1909 – 1988) oli brittiläinen ratamoottoripyöräilijä ja liikemies. Hänen uransa ratamoottoripyöräilijänä sijoittui 1930- ja 1940-lukujen väliselle ajalle, jonka kruununa oli 350-kuutioisten maailmanmestaruus 1949.

Frithin ensimmäinen kansallinen kilpailu oli Mansaaren TT-ajojen "juniorikilpailun" Manx Grand Prix vuonna 1930 ja sijoittui siinä heti kolmanneksi. Tapaus nosti hänet sanomalehtien otsikoihin. Tuohon aikaan Mansaaren TT-ajot olivat pääasiassa brittiläisten tehdastallien hallitsema. Voitettuaan Nortonillaan 500-kuutioisten kilpailun vuonna 1935, Frith liittyi seuraavana vuonna Birminghamin tehdastalliin seuraavaksi kaudeksi. 

Frith voitti seuraavana vuonna Manx Grand Prix'n ja sitä seuraavana vuonna varsinaisen Mansaaren TT-ajot. Jälkeenmainitussa hän ajoi ensimmäisenä yhden kierroksen keskinopeutena yli 90 mailin (n. 144 kilometrin) tuntinopeudella. Frith kilpaili Mansaaren TT-ajoissa kahdeksan kertaa ja vain kerran hän jäi kolmen lopputuloksissa parhaan kuljettajan ulkopuolelle. Tuo tapahtui vuonna 1939, jolloin hän joutui keskeyttämään moottoririkkoon.

Toisen maailmansodan aikana Frith oli töissä tehtaassa, joka valmisti moottoripyöriä maansa armeijalle. 

Toisen maailmansodan jälkeen Frith palasi takaisin ratamoottoripyöräkilpailuihin vuonna 1949 ja voitti samana vuonna historian ensimmäisen 350-kuutioisten maailmanmestaruuden voitettuaan kaikki kauden viisi osakilpailua. Hän osallistui myös kerran 500-kuutioisten MM-starttiin missä hän oli viides. Frithin ylivoimainen mestaruus oli ilmiömäinen, sillä hän ei ollut kilpaillut moottoripyörillä lähes kymmeneen vuoteen.

Frith lopetti uransa maailmanmestaruuden jälkeen ja siirtyi mukaan moottoripyöräbisnekseen Grimsbyyn, missä hän kuoli vuonna 1988.

Lähteet
Woollet, Mick & Clifford, Peter, The Grand Prix Riders (1990)

Brittiläiset ratamoottoripyöräilijät
Ratamoottoripyöräilyn maailmanmestarit
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1988 kuolleet
Margit Borg-Sundman

Margit Rode Sofia Borg-Sundman (16. lokakuuta 1902 Turku – 10. kesäkuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri ja kansakoulunopettaja, joka toimi vuosina 1948–1954 ja 1958–1970 Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajana.

Turussa syntyneen Borg-Sundmanin vanhemmat olivat kirkkoherra Nathanael Borg ja Elin Fanny o.s. Calonius. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1921 ja opiskeli myös Yhdysvalloissa, jossa hän suoritti B.A.-tutkinnon 1926. Hän suoritti Columbia Universityssa sosiaalityöntekijän tutkinnon ja valmistui Suomessa filosofian maisteriksi 1932.

Borg-Sundman valittiin eduskuntaan ensin Uudenmaan läänin vaalipiiristä ja sitten Helsingin kaupungin vaalipiiristä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä neljään otteeseen 1950–1960-luvuilla. Hän oli Kuusankosken kunnanvaltuuston ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen. Lisäksi hän toimi Kansainvälisen naisten liiton varapresidenttinä ja oli aktiivinen toimija Moraalisen varustautumisen piirissä.

Borg-Sundman oli mukana myös Kokoomuksen eduskuntaryhmän tekemässä kantelussa Hannu Salaman romaanista Juhannustanssit ja mainitsi asiasta syntyneessä eduskuntakeskustelussa myös Ylioppilaslehdessä esiintyneen vastaavanlaisen kirjoittelun ”sairaana ilmiönä”. Borg-Sundmanin mukaan eduskuntakyselyn kärki ei suuntautunut yksinomaan Salaman kirjaa vastaan, vaan ”aikamme moraalista nihilismiä” vastaan ja ”koko siihen seksuaalisuuden ja aineellisuuden, raakuuden ja mauttomuuden ylikyllästämään, käsitteitä hämmentävään ja makua tylsyttävään ilmapiiriin, jonka olemme antaneet kasvaa nuorisomme ympärille alkaen eräistä televisioesityksistä, filmeistä, mainoksista, roskalehdistä, jopa kirjallisuudesta ja oman elämämme laadusta”. Yleisradion Kotikatsomo-sarjan kaksiosaisessa, Salamasodaksi kutsutusta kulttuurikiistasta kertovassa TV-elokuvassa Katso ihmistä Heidi Krohn näyttelee eduskuntakyselyyn aloitteen tehneen kansanedustaja Margit Borg-Sundströmin roolin.

Margit Borg-Sundman julkaisi muistelmateokset Setä Samulin ylioppilaana (1930), Jännittävä on elämä (1966), Uusia uria aukomassa (1969), Rajoja ja rajanylityksiä (1971) sekä Yhden naisen sota (1977).

Borg-Sundmanin puoliso oli vuodesta 1945 alkaen Johannes Valdemar Sundman. Borg-Sundmanin sisaria olivat arkkitehti Elsi Borg ja taidegraafikko Ester Borg. Hänen veljensä oli arkkitehti Kaarlo Borg sekä veljenpoikia oopperalaulaja Kim Borg, arkkitehti Olli Borg ja säveltäjä ja musiikkituottaja Jaakko Borg.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kansanedustajat
Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Kuusankosken kaupunginvaltuutetut
Uudenmaan vaalipiiri
Helsingin vaalipiiri
Suomalaiset opettajat
Vuonna 1902 syntyneet
Vuonna 1992 kuolleet
Osmo Kaipainen

Osmo Ensio Kaipainen (12. elokuuta 1933 Pieksämäki – 15. toukokuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja lääkäri. Hän oli SDP:n kansanedustaja vuosina 1970–1975 ja toimi Suomen sosiaali- ja terveysministerinä Paasion II hallituksessa 1972. Hän siirtyi 1970-luvun lopulla Pohjoismaiden ministerineuvoston sihteeristön osastopäälliköksi mutta palasi KELA:an asiantuntijalääkäriksi, josta virasta jäi eläkkeelle ja kuoli pian sydänkohtaukseen.

Kaipainen syntyi Pieksämäellä Viktor Kaipaisen ja Anna-Liisa Miettisen pojaksi. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1951. Lääketieteen kandidaatti Kaipaisesta tuli 1954 ja lisensiaatti 1958. Hän oli vuodesta 1955 naimisissa kirjailija Anu Kaipaisen kanssa. Säveltäjä Jouni Kaipainen oli heidän poikansa.

Kaipainen jäi 1973 kiinni rattijuopumuksesta, josta hänet tuomittiin kolmen kuukauden vankeuteen.

Kaipainen oli sotilasarvoltaan korpraali. Hänet valittiin eduskuntaan Uudenmaan läänin vaalipiiristä. Kaipainen kuului puolueensa radikaaliin vasemmistosiipeen, ja osallistui muun muassa Pälkäneen liikkeeseen.

Kirjallisuus

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 Anu Kaipaisen haastattelu

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Suomen sosiaali- ja terveysministerit
Uudenmaan vaalipiiri
Suomalaiset lääkärit
Suomalaiset urheiluvaikuttajat
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 1985 kuolleet
Toopelivisio

Toopelivisio on tietokirja kotimaisesta televisioviihteestä. Jukka Annalan teokseen on koottu tv-komedioiden historiaa 1950-luvun lopulta 2000-luvulle saakka. 

Kirjassa esitellään tärkeimmät suomalaiset sketsisarjat ja tilannekomediat Spede Show’sta Hanskiin, Velipuolikuusta Kummeliin ja Hyvistä herroista Studio Julmahuviin.

Kirjaa varten on haastateltu kymmeniä suomalaisia tv-ammattilaisia - näyttelijöitä, käsikirjoittajia ja ohjaajia. Äänessä ovat muiden muassa Pirkka-Pekka Petelius, Kari Heiskanen, Vesa-Matti Loiri, Neil Hardwick, Jukka Virtanen, Ritva Valkama, Pentti Siimes, Jani Volanen ja Eija Vilpas.

Haastatellut kertovat kirjassa klassikkosarjojen, -sketsien ja -hahmojen syntytarinoita. Esimerkiksi Petelius luonnehtii omia hahmojaan Velipuolikuun Balle Ramstedtista aina Pulttiboisin James Potkukelkkaan.

Kirjan nimi Toopelivisio juontuu MTV:n sketsisarjasta Parempi myöhään... (1979), jossa oli samanniminen sketsiosuus.

Toopelivision julkaisi lokakuussa 2006 helsinkiläiskustantamo Teos. Jukka Annala on aiemmin kirjoittanut tietokirjan Salmiakki (2001), joka oli Tieto-Finlandia-ehdokkaana ja valittiin Vuoden kauneimmaksi kirjaksi.

Yli 200-sivuisen Toopelivision ulkoasun ovat suunnitelleet Salmiakki-kirjan graafikot Petri Salmela ja Ilona Ilottu.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Helsingin Sanomien kirja-arvio: HS-kulttuuri 10.11.2006 

Suomalaiset tietokirjat
Vuoden 2006 kirjat
Leijonalippu

Leijonalippu on Suomen lipun malli, jota käytettiin itsenäisyyden alkuaikoina. Suomen senaatti asetti 4. joulukuuta 1917 lippukomitean, jonka ehdotus valmistui neljässä päivässä. Senaatti hyväksyi ehdotuksen, jossa esitettiin punakeltaista vaakunalippua eli leijonalippua Suomen valtiolipuksi. Se on punapohjainen ja keskellä on kultainen Suomen vaakunaleijona, jonka panssaroitu käsivarsi ja miekkojen terät ovat hopeanvärisiä, miekkojen kahvat ja panssarikäsivarren kyynär- ja rannesuojat ovat kultaisia; leijona on sijoitettu yhdeksän hopeisen heraldisen ruusun päälle. 

Lippu oli ensimmäinen käyttöön otettu; koska huomattava osa ensimmäisestä itsenäisyysajan hallinnosta oli ruotsinkielisiä, kansallisväreiksi pyrittiin saamaan punakeltainen; suomenkielisten kannattama väriyhdistelmä oli sinivalkoinen.

Punapohjainen leijonalippu aiheutti toisinaan sekaannusta, koska varsinkin laivojen perässä tai mastossa tuolloin miltei yksinomaan hiilipolttoisten höyrylaivojen savu mustasi sen niin ettei kuviota nähnyt ja punainen pohja aiheutti sen, että lippu sekaantui kokopunaisen bolsevikkilipun kanssa. Neuvostoliiton lippu, jossa on tangonpuoleisessa yläkulmassa keltainen sirppi ja vasara -yhdistelmä sekä keltainen tähti, tuli käyttöön vasta vuonna 1922, kun Venäjän sisällissota oli päättynyt ja varsinaista valtionhallintoa väliaikaisen tilalle päästiin kokoamaan. Valkopohjainen Neuvostoliiton sotalippu tuli käyttöön vielä myöhemmin.

Suomen lipuksi päätettiin toukokuussa 1918 ottaa siniristilippu. Leijonaliput poistettiin lopullisesti käytöstä vuonna 1920.

Kuitenkin RKP käytti vuoteen 1966 asti eduskuntavaalijulisteissaan kuvaa, jossa siniristilipun sijasta esiintyi leijonalippu.

V. A. Koskenniemi kirjoitti 1917 lipulle omistetun runon Leijonalippu. Lippu-uudistuksen jälkeen hän kuitenkin laati käyttöön otetulle lipulle uuden runon Siniristilippumme. Leijonalippu mainitaan myös Jääkärimarssin kolmannen säkeistön sanoissa.

Lähteet

Kirjallisuus
 
 Laurell, Seppo: Höyrymurtajien aika.

Viitteet

Suomen lippu
Leskelä

Leskelä voi tarkoittaa seuraavia:

paikkoja
 Leskelä, kylä Siikalatvan Piippolassa
 Leskelä, kylä Juvalla
 Leskelä, kylä Rääkkylässä
 Leskelänkylä, kylä Konnevedellä.

henkilöitä
 Ella Leskelä (s. 2001), suomalainen jalkapalloilija
 Markku Leskelä (s. 1950), suomalainen kemian professori
 Matti Leskelä (s. 1929), suomalainen koulutoimenjohtaja ja näytelmäkirjailija
 Mikko Leskelä (s. 1968), suomalainen näyttelijä.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Salon Seudun Sanomat

Salon Seudun Sanomat (lyh. SSS) on Salossa ilmestyvä poliittisesti sitoutumaton seitsenpäiväinen sanomalehti. Se ilmestyy myös digitaalisena. Lehteä kustantaa TS-Yhtymään kuuluva Salon Seudun Sanomat Oy. 

Salon Seudun Sanomat Oy kustantaa paikallislehtiä, joihin kuuluu  Paikallislehti Somero. Peimarin Kustannus Oy:n kautta se julkaisee Kunnallislehteä ja omistamansa Kaarinan Lehti Oy:n kautta Kaarina-lehteä. Kaarinan Lehti on jo aiemmin kuulunut julkaisijansa Priimus Groupin kautta osittain TS-Yhtymään.

Lehti omistaa myös lehdet painavan kirjapainon, joka on nimeltään Salon Lehtitehdas. Lehtikonserniin kuuluvat lisäksi tytäryhtiöt Salon Alueradio Oy, jolla on radiokanavat Radio Melodia 88,2 (ent. Radio 88,2) ja Auran Aallot Salo (ent. Rogmo FM ) sekä Uudenkaupungin Sanomat Oy. 

Salon Seudun Sanomien painohallin katto paloi 17.6.2007 pahasti 500 m²:n alalta laitehuoneesta lähteneestä palosta. Lehden painamiseen ei tullut katkoksia, sillä lehti painettiin varapainoissa.

Historia
Lehti ilmestyi vuosina nimellä Salon Seudun Kunnallislehti 1919–1943 ja 1. toukokuuta 1945 alkaen nykyisellä nimellä Salon Seudun Sanomat.

Lähteet

Aiheesta muualla
Salon Seudun Sanomat

Suomalaiset sanomalehdet 
TS-Yhtymä
Salon media
Link Wray

Frederick Lincoln ”Link” Wray Jr.  (2. toukokuuta 1929 Dunn, Pohjois-Carolina Yhdysvallat– 5. marraskuuta 2005 Kööpenhamina Tanska) oli rock-kitaroinnin uranuurtajia. Link Wray on usein mainittu eräänä särökitarasoundin ja voimasointujen ensimmäisistä käyttäjistä. Link Wrayn kerrotaan muun muassa tehneen tahallaan reikiä kitaravahvistimensa kaiutinkartioon särösoundin aikaansaamiseksi ennen varsinaisten säröpedaalien keksimistä. Link Wrayn soundin kerrotaan vaikuttaneen syvästi muun muassa Jeff Beckin, Jimi Hendrixin, Marc Bolanin, Neil Youngin ja Bob Dylanin musiikkiin.

Hän teki yhteistyötä muun muassa kitaristi Peter Kaukosen kanssa. 

1970-luvun loppupuolella hän oli mukana Robert Gordonin esikoisalbumilla ja kakkosalbumilla Fresh Fish Special.

Link Wray esiintyi Suomessa useasti vuosina 1979–1997.

Link Wrayn kappale ”Rumble” 
Link Wrayn tunnetuin kappale on vuonna 1958 julkaistu instrumentaali ”Rumble” Link Wray & His Ray Menin kanssa, jota myös suomalainen yhtye 22-Pistepirkko on ahkerasti soittanut keikoillaan ja jopa levyttänyt The Others -nimellä. Kappale on myös inspiroinut useita kuuluisia rock-muusikkoja, kuten Iggy Popia ja Led Zeppelinin Jimmy Pagea.

”Rumblea” on myös käytetty monesti eri yhteyksissä viihteessä, esimerkiksi elokuvissa Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta, Independence day – Maailmojen sota ja Blow.

Yksityiselämä 
Wray muutti Kööpenhaminaan 1980-luvulla mentyään naimisiin tanskalaisen Olive-vaimonsa kanssa. Viimeiset vuotensa hän vietti Tanskassa. Hän kuoli vuonna 2005 kotonaan Kööpenhaminassa, ja hänet haudattiin Kööpenhaminan Christianshavnin kaupunginosaan.

Levytyksiä

Albumit

Albumit Robert Gordonin kanssa

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset kitaristit
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Kalervo (nimi)

Kalervo on suomalainen miehen nimi. Nimi on peräisin Kalevalasta, jossa se mainitaan Kullervon isän nimenä, ja sen on arveltu syntyneen Kaleva- ja Kullervo-nimien yhdistelmänä. Nimi on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 65 991 suomalaiselle. Kalervon nimi­päivä on 11. maaliskuuta.

Tunnettuja Kalervoja 

 Kalervo Eriksson, luonnontieteilijä, alkoholitutkija, luontokuvaaja ja kirjailija
 Kalervo Friman, liikemies, kunnallispoliitikko ja urheiluvaikuttaja
 Kalervo Haapasalo, sosialidemokraattinen poliitikko
 Kalervo "Kassu" Halonen, muusikko
 Kalervo Hietala, pikaluistelija
 Kalervo Hortamo, runoilija
 Kalervo Hovi, historian professori
 Kalervo Huuri, orientalisti
 Kalervo Hämäläinen, säveltäjä, laulusanoittaja
 Kalervo Järvelin, tiedonhaun professori ja akatemiaprofessori
 Kalervo Kallio, kuvanveistäjä, isänsä, presidentti Kyösti Kallion, patsaan veistäjä
 Kalervo Kijanen, kommodori ja sotakirjailija
 Kalervo Koivumaa, hammaslääkäri ja professori
 Kalervo Korlin, Randy Korlin, harmonikan- ja kosketinsoittaja
 Kalervo Kujala, ruotsinsuomalainen kirjailija
 Kalervo Kulmala, käyrätorvitaiteilija ja kapellimestari.
 Kalervo Kummola, poliitikko, urheilujohtaja
 Kalervo Kumpulainen, pappi ja näyttelijä
 Kalervo Kurkiala, jääkärieverstiluutnantti
 Kalervo Laurikainen, K. V. Laurikainen, ydinfysiikan professori
 Kalervo Lindström, toimittaja ja kirjailija
 Kalervo Loimu, everstiluutnantti, Mannerheim-ristin ritari
 Kalervo Mielty, valokuvaaja, kirjailija
 Kalervo Mörä, oikeusneuvos
 Kalervo Nissilä, näyttelijä, teatterinjohtaja
 Kalervo Noponen, talousoikeuden professori
 Kalervo Oberg, kanadansuomalainen antropologi
 Kalervo Ojutkangas, valokuvaaja
 Kalervo Paananen, jalkapalloilija
 Kalervo Palsa, kuvataiteilija
 Kalervo Peitsalo, juristi ja toimitusjohtaja
 Kalervo Pellinen, Turun ent. kaupunginjohtaja
 Kalervo Peltonen, toimittaja ja kustantaja
 Kalervo Pitkänen, pikajuoksija
 Kalervo Puskala, valokuvaaja
 Kalervo Rankama, mineraalikemisti, geologi ja professori
 Kalervo Rauhala, painija
 Kalervo Reponen, kirjailija
 Kalervo Saarela, suomalainen juristi ja hallintoneuvos
 Kalervo Saura, Kokoomuksen kansanedustaja, kunnallisneuvos
 Kalervo Siikala, keskustapoliitikko, pääkonsuli ja politiikan tutkija
 Kalervo Siikava, radiokuunnelmakirjailija
 Kalervo Sipi, kenraalimajuri
 Kalervo Toivonen, keihäänheittäjä
 Kalervo Tuukkanen, säveltäjä
 Kalervo Töyrylä, päätoimittaja ja näytelmäkirjailija
 Kalervo Ukkola, kaupunginjohtaja
 Kalervo af Ursin, korkeushyppääjä ja urheiluvalmentaja
 Kalervo Väänänen, solubiologi, luukadon tutkija

Kuvitteellisia Kalervoja 

 Kalervo Laitela, televisiosarjassa Salatut elämät
 Kalervo Lieslahti, tv-sarja Naapurilähiön hahmo, Keijo Kompan roolihahmo

Kalervoja mytologiassa 
 Kalervo, Kalevalan hahmo, Äijö, Kullervon isä, Untamon veli

Lähteet 

Etunimet
Frölunda HC

Frölunda HC on Ruotsin SHL:ssä pelaava jääkiekkoseura. Se perustettiin 1938 Göteborgissa pyörittämään Västra Frölunda IF:n jääkiekkojaostoa. Joukkueen päävalmentajana on toiminut vuodesta 2013 Roger Rönnberg. Frölunda HC on voittanut Ruotsin mestaruuden viisi kertaa (1965, 2003, 2005, 2016 ja 2019), sekä CHL:n kolmesti (2016, 2017 ja 2019).

Frölunda HC tunnettiin aiemmin nimillä Västra Frölunda IF (1944–1984) ja Västra Frölunda HC (1984–2004). Joukkue pelaa kotiottelunsa Scandinaviumissa.

Jäädytetyt numerot 
 13 Lars Erik Lundvall
 14 Ronald Pettersson
 19 Jörgen Pettersson
 29 Stefan Larsson

Joukkue kaudella 2022–2023

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja: Roger Rönnberg 
 Apuvalmentaja: Anders Burström 
 Apuvalmentaja: Kristofer Näslund 
 Maalivahtivalmentaja: Kristoffer Martin 
 Fysiikkavalmentaja: Pär Edlund 
 Videovalmentaja: Erik Lingnell 
 Huoltopäällikkö: Andy Fagerström 
 Huoltopäällikkö: Håkan Olofsson 
 Presidentti: Christian Lechtaler 
 Toimitusjohtaja: Fredrik Sjöström 
 Apulaistoimitusjohtaja: Andreas West 

Lähde: EliteProspects

Joukkueen johtajisto

Päävalmentajat 
  Karl-Erik Eriksson, 1956–1960
  Lars Erik Lundvall, 1960–1963
  Curly Leachman, 1963–1964
  Lars Erik Lundvall, 1964–1969
  Arne Eriksson, 1969–1971
  Jack Bownass, 1971–1973
  Lars Erik Lundvall, 1973–1975
  Arne Strömberg, 1975–1978
  Leif Henriksson, 1978–1980
  Berny Karlsson, 1980–1981  Len Lunde, 1981–1982
  Leif Henriksson, 1982–1983
  Kjell Jönsson, 1983–1984
  Roland Mattsson, 1984–1985
  Thommie Bergman, 1985–1987
  Conny Evensson, 1987–1989
  Lennart Åhlberg, 1989–1990
  Lars-Erik Esbjörs, 1990–1991
  Leif Boork, 1991–1994
  Ulf Labraaten, 1994–1995  Lasse Falk, 1995–1997
  Tommy Boustedt, 1997–2001
  Conny Evensson, 2001–2004
  Janne Karlsson, 2004 (väliaikainen)
  Stephan Lundh, 2004–2006
  Per Bäckman, 2006–2007
  Roger Melin, 2007–2008
  Ulf Dahlén, 2008–2010
  Kent Johansson, 2010–2013
  Roger Rönnberg, 2013–

Kapteenit 
  Rune Johansson, 1945–1960
  Lars Erik Lundvall, 1960–1968
  Arne Carlsson, 1968–1969
  Lars-Erik Sjöberg, 1969–1974
  Henric Hedlund, 1974–1976
  Leif Henriksson, 1976–1977
  Lars-Erik Esbjörs, 1976–1979
  Anders Broström, 1979–1980
  Göran Nilsson, 1980–1983
  Thomas Kärrbrandt, 1983–1984  Göran Nilsson, 1984–1985
  Hasse Sjöö, 1985–1987
  Jan Karlsson, 1987–1990
  Mikael Andersson, 1990–1992
  Terho Koskela, 1992–1995
  Christian Ruuttu, 1995–1996
  Henrik Nilsson, 1996–2000
  Mikael Andersson, 2000–2003
  Jonas Johnson, 2003–2008
  Niklas Andersson, 2008–2009  Joel Lundqvist, 2009–

Lähteet 
 http://www.frolundaindians.com/

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Seuran historia 
 Wild West Support Fanisivusto 
 Meltzer, Bill. NHL.comin artikkeli Frölundan pelaajista NHL:n varaustilaisuudessa. Ilmestynyt 13.6.2007.

Göteborgin urheilu
SHL-joukkueet
Kärkimedia

Kärkimedia Oy on 34 suomalaisen sanomalehden omistama markkinointikanava, jonka tavoitteena on edistää jäsentensä ilmoitusmyyntiä sekä toimia yhteistyöorganisaationa. Se on perustettu 1995. Kärkimedia edustaa kansainvälistä Cannes Lions -mainosfestivaalia Suomessa.

Kärkimedia tuottaa myyntipalveluita, tutkimus ja konsultointipalveluita, kampanjasuunnittelua sekä mainosmittausta.

Yhtiön liikevaihto on kasvanut vuoden 1996 27 800 000:sta vuoden 2005 117 000 000 euroon.

Lähteet

Aiheesta muualla
Salon Seudun Sanomat: Kärkimedioiden levikki 2005 (PDF)

Suomalaiset sanomalehdet
Ilmoitusmarkkinointi
Suomalaiset yritykset