Kristinusko Yhdysvalloissa

Kristinusko on Yhdysvaltojen suurin uskonto jota tunnustaa yli 74 prosenttia väestöstä. Vuoden 2017 tutkimuksen mukaan suurimman kristillisen ryhmän muodostivat protestantit, joihin kuuluu yhteensä 49 prosenttia yhdysvaltalaisista aikuisista. Toiseksi suurin ryhmä on katoliset joihin kuuluu 23 prosenttia väestöstä. Mormonien osuus väestöstä on noin 2 prosenttia. Näin ollen noin kolme neljästä amerikkalaisesta tunnustautuu kristityksi. Suurin protestanttinen kirkkokunta on Eteläinen baptistikonventio, johon kuuluu 14,8 miljoonaa jäsentä eli 4,5 % koko väestöstä.

Tunnustuskunnat 

Yhdysvallat on suurelta osin kristitty kansakunta. Vuonna 2016 74 prosenttia amerikkalaisista tunnustaa kristillistä uskoa. Amerikkalaisista protestanttiisiin ja muihin kristillisiin kirkkokuntiin kuului 48,9 prosenttia kansasta, katoliseen kirkkoon 23,0 prosenttia, mormoneihin 1,8 prosenttia. 1940-luvun ja 1950-luvun vaihteessa yli 90 prosenttia kansasta tunnustautui joko protestanttiseksi tai katoliseksi.

Vuonna 2012 viisi suurinta tunnustuskuntaa National Council of Churches-järjestön mukaan olivat:
 Katolinen kirkko, 68 202 492 jäsentä.
 Eteläinen baptistikonventio, 16 136 044 jäsentä.
 Yhdistynyt metodistikirkko, 7 679 850 jäsentä.
 Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko, 6 157 238 jäsentä.
 Church of God in Christ, 5 499 875 jäsentä.

Historia 
Kristinuskolla on ratkaiseva osuus Yhdysvaltojen historiassa. Yhdysvaltain perustana on englantilainen, protestanttinen kulttuuri, josta omaksuttiin yleisiä periaatteita ja ennen kaikkea luja eettinen perusta. Yhdysvalloissa vältettiin eurooppalaiselle klerikalismille ja antiklerikalismille tyypilliset ennakkoluulot ja ristiriidat.

Uudisasuttajat 
Roomalaiskatolisen uskon toivat Uudelle mantereelle espanjalaiset Uuteen Espanjaan, ranskalaiset Uuteen Ranskaan ja brittiläiset Marylandiin. Pohjois-Eurooppalaisiin protestanttisiin uudisasukkaisiin kuului anglikaaneja, baptisteja, kongregationalisteja, presbyteerejä, luterilaisia, kveekareita ja herrnhutilaisia. Ranskalaiset hugenotit saapuivat nykyisen Floridan alueelle ja perustivat Fort Carolinen.

Mainion vallankumouksen jälkeen vuonna 1689 Englannissa katolisilta kiellettiin äänestäminen, pääsy julkisiin virkoihin, lastensa opettaminen ja jumalanpalvelukset.

Espanjalaiset siirtokunnat 
Ensimmäinen katolinen hiippakunta perustettiin vuonna 1511 nykyisen Yhdysvaltain alueella Puerto Ricoon ja siitä lähtien kristinusko levisi yhä voimakkaammin Floridasta Kaliforniaan ulottuvalla alueella. Isä Juan de Padilla yritti Kansasissa käännyttää Wichita-heimon, mutta intiaanit surmasivat hänet 1542. Näin hänestä tuli ensimmäinen amerikkalainen marttyyri. 1700-luvulla isä Junipero Serra perusti muutamien fransiskaaniveljien kanssa Kalifornian rannikolle useita lähetysasemia, kuten San Diegon, San Carlosin, San Gabrielin sekä San Antonion. Näiden jälkeen perustettiin vielä kuusitoista asemaa, jotka olivat päivämatkan päässä toisistaan. Lähetystyöntekijät asuttivat maata, mutta Yhdysvaltojen itsenäistyttyä ei tästä katolisesta menneisyydestä jäänyt juuri jälkiä.

Ranskalaiset siirtokunnat 
Ranskalaiset nousivat maihin vuonna 1604 Mainen alueella ja munkit aloittivat lähetystyön samana vuonna alkuperäisväestön parissa seuduilla, jonne ranskalaiset tutkimusmatkailijat olivat jo siirtyneet. Vuonna 1608 Samuel de Champlain perusti Québecin kaupungin. Erityisesti jesuiitat tekivät lähetystyötä huroniheimojen keskuudessa, joista monet tosin kärsivät marttyyrikuoleman. Louisiana oli ensin Ranskan hallussaa (1699–1766) ja myöhemmin Espanjan hallussa. Tänä aikana katoliset papit vaikuttivat siellä. Ranskalaisten vaikutus näkyi pääosin Kanadassa ja vähemmän Amerikan mantereen eteläosissa.

Englantilaiset siirtokunnat 
Vuonna 1620 Amerikkaan siirtyneet pyhiinvaeltajaisät olivat puritaanisia kalvinisteja, jotka vastustivat jyrkästi katolista kirkkoa. Niin tekivät myös heitä seuranneet siirtolaiset. Vihamielisyys Englannin siirtomaiden sekä pohjoisessa olevien katolisen Ranskan siirtokuntien sekä samoin katolisen Espanjan etäläisten siirtokuntien välillä kärjisti tilannetta. Vuonna 1647 Massachusettsissa säädetyssä laissa uhattiin katolisia pappeja kuolemalla. Paavin vastaisesta asenteesta huolimatta tilanne pysyi melko rauhallisena, koska Marylandissa, Pennsylvaniassa, Virginiassa, New Yorkissa ja New Jerseyssä eli vain pieni joukko katolisia. 

Protestanteilla oli vakaa aikomus perustaa "Uuteen maailmaan" kristillinen seurakunta, jonka piti olla kuin kaupunki vuorella ja säteillä sieltä valoa maailmaan. Massachusettsin ja Connecticutin asukkaat olivat yleensä perehtyneet kirkkojensa oppiin ja pitivät tiiviisti yhteyttä alkuperäisen kotimaansa kirkkoihin.

1700-luku 
1700-luvun alussa jyrkät kalvinistit olivat menettäneet asemansa. Ryhmä vapaamielisiä kristittyjä sai johtoonsa Harvardin yliopiston 1707 ja yhdeksän vuotta myöhemmin perustettiin Yalen yliopisto.

Suuri herätys 

1720-luvulta 1750-luvulle vaikuttanut Ensimmäinen suuri herätys vastusti yhteiskunnan alkavaa maallistumista, Amerikan kirkkojen pysähtyneisyyttä sekä liiallista keskusjohtoisuutta. Liikkeen leivttäjiä olivat mm. Yalen yliopiston kasvatti Jonathan Edwards ja John Wesleyn oppilas George Whitefield. Liikkeellä oli merkittävä vaikutus kongregationalisteihin.

Kirkon ja valtion ero 
Varsin pian yksityiset ihmiset ja ryhmät eri puolilla Pohjois-Amerikkaa alkoivat ajaa uskonnonvaputta. Rhode Islandin ja Long Islandin päätöksissä säädettiin, ettei ketään saanut häiritä tai vahingoittaa uskonnollisen vakaumuksen takia tai asettaa sitä kyseenalaisiksi. Tämä kehitys johti laajaan uskonnonvapauteen sekä kirkon ja valtion pysyvään eroon, mikä korostui vielä taloudellisten syiden takia.

Amerikan vallankumous 

Itsenäisyyden kannattajat tiesivät, että uskonnonvapaus ja kirkon ero valtiosta olivat Yhdysvalloille historiallinen välttämättömyys. Uskonnonvapautta ei saanut mitenkään rajoittaa ja yleisesti ajateltiin, että uskonto "on välttämätön republikaanisten laitosten säilymiselle", kuten Alexis de Tocqueville totesi. Kaikkien ihmisten olisi saatava nauttia vapaudesta ja riippumattomuudesta, jtoka kumpikin olivat protestanttien ja katolisten amerikkalaisten yhdessä saavuttamia arvoja.

Jokainen uskonyhteisö sai avata omia kouluja, kouluttaa ja palkata itse valitsemansa henkilökunnan, johtaa kirkkoja ja hoitaa lähetystyötä. Yhdysvaltain hallitusmuoto oli ensimmäinen, jossa sallittiin kaikille uskontokunnille samat oikeudet ja vahvistettiin johdonmukaisesti valtion ja kirkon ero.

1800-luku 
1800-luvun alussa Pohjois-Amerikan tärkeimpiä kirkkokuntia olivat kongregationalistit, presbyteeriläiset, anglikaanit, baptistit, luterilaiset, katoliset ja metodistit. Muutamia vuosia myöhemmin tilanne muuttui uusien emigranttien saapuessa eri maista ja uusien järjestöjen ja veljeskuntien syntyessä. Sisällisosta ja kysymys orjuuudesta jakoivat rauhallista tunnelmaa. Pohjoisen ja etelän kirkot jakautuivat, uskovaiset, papit ja piispat huomasivat siirtyneensä sodan aikana kahteen vihamieliseen leiriin. Sisällissodan haavat arpeutuivat hitaasti.

Orjuuden lakattua vapautetut orjat perustivat omia, yleensä baptistisia ja metodistisia kirkkokuntiaan.

Toinen suuri herätys 

1800-luvun alussa metodistit ja baptistit järjestivät suuria ulkoilmakokouksia, joissa keskusteltiin hengellisistä kysymyksistä. Matkasaarnaajat julistivat evankeliumia Amerikan syrjäseuduilla, minkä johdosta presbyteerinen ja kongregationalistinen kirkko menettivät runsaasti kannattajia, jotka kääntyivät metodisteiksi ja baptisteiksi.

Afroamerikkalaiset kirkot 
1700-luvulla afroamerikkalaiset alkoivat kääntyä kristinuskoon, joka julisti yksinkertaista ja luontevaa liturgiaa sekä vapautta ja tasa-arvoa. Ensimmäinen afroamerikkalinen baptiskrikko perustettitin vuonna 1774 Etelä-Carolinaan ja 1800-luvulla avattiin pohjoisvaltioissa itsenäisiä afroamerikkalaisia baptisti- ja metodistikirkkoja. Orjuuden poistamisesta huolimatta valkoisten kirkoissa oli edelleen voimassa rotuerottelu. Uudet kirkot olivat tiennäyttäjiä afroamerikkalaisille moraali- ja elämäntapakysymyksissä. Afroamerikkalaiset kirkot osoittivat elämäntyylin soveltuvan hyvin amerikkalaisen yhteiskunnan arvoihin.

Ensimmäinen afroamerikkalainen katolinen kirkko perustettiin Baltimoreen vuonna 1863. Siihen kuului ennen toista maailmansotaa vain vähän jäseniä. Kveekarit vastustivat voimakkaimmin orjuutta ja ajoivat erityisesti orjien vapauttamista uskonnollisista syistä. Kveekarit perustivat myös ensimmäiset afroamerikkalaiset koulut.

1900-luku 
1900-luvun alkuun mennessä yksi kuudesosa Yhdysvaltain väestöstä oli roomalaiskatolisia. Tänä aikana katolisten siirtolaisten enemmistö tuli Filippiineiltä, Puolasta ja Latinalaisesta Amerikasta. Helluntaiherätys sai alkunsa Los Angelesissa vuonna 1906 afrikanamerikkalaisen pastori William J. Seymourin aloittamasta Azusa-kadun herätyksestä.

Kristillinen fundamentalismi syntyi liikkeenä 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa vastineeksi sekulaarille humanismille. Ajan myötä fundamentalisti-sanaa käyttivät enää pienemmät kovan linjan ryhmät. Valtavirta käyttää termiä evankelikalismi.

Ekumeeninen järjestö National Council of Churches perustettiin vuonna 1950 ja sillä on nykyään 35 jäsenkirkkoa, joihin kuuluu noin 45 miljoonaa jäsentä. Carl McIntire perusti fundamentalistisemman American Council of Christian Churchesin vuonna 1941.

Vuonna 1965 afroamerikkalaisia katolisia oli jo yli 700 000.

Toisen maailmansodan jälkeen 
Toista maailmansotaa seurannut kylmä sota korosti uskonnon merkitystä ja Yhdysvallat katsoi puolustavansa uskontoa ja uskonnonvapautta ateististista ja uskovia vainoavaa kommunismia vastaan. Kirkkokuntiin kuuluminen oli osa amerikkalaista elämänmuotoa ja sodan jälkeiset uudet ihanteet kanavoituivat osittain kirkkojen kautta. Selvimmin tämä näkyi 1950-luvulla alkaneessa kansalaisoikeusliikkeessä, joka baptistipastori Martin Luther Kingin äänellä vaati mustalle väestölle tasa-arvoista asemaa.

1960-luvulla helluntailaisuuden rinnalle syntyi Kaliforniassa karismaattinen liike, joka pystyi ylittämään kirkkokuntien rajat. Karismaattisuuden kautta helluntaiherätys on jossain määrin kyennyt vaikuttamaan olemassa oleviin kirkkokuntiin.

2000-luvun lopulle tultaessa konservatiiviset ja fundamentalistiset kirkot ovat jossain määrin voimistuneet. Poliittisesti tämä on näkynyt kristillisen oikeiston vaikutusvallan kasvuna. Johtavat evankelistat olivat 1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä amerikkalaisen kristillisyyden näkyvimpiä edustajia. Esimerkiksi Billy Graham vaikutti laajasti Yhdysvaltain ulkopuolella. Evankelioimisliikkeet ja organisaatiot ovat nousseet median ja television välityksellä merkittäviksi vaikuttajiksi ja ertyisesti ei-kristillisten kulttuurien tavoittaminen on noussut evankelioinnin kohteeksi.

Demografia 
Vuoden 2020 tutkimuksen mukaan yli 44 % prosenttia väestöstä tunnustautuu valkoiseksi kristityksi. Suurimmat ryhmät väestöryhmän keskuudessa ovat evankelinen prostentantismi (14 %) ja päälinjan protestantismi (16 %) sekä katolisuus (16 %). 25 prosenttia väestöstä tunnustautuu värilliseksi kristityksi. Suurimpia ryhmiä ovat latinalaisamerikkalaiset katoliset (8 %), mustat protestantit (7 %) sekä latinalaisamerikkalaiset ja muut värilliset protestantit (8 %).

Afroamerikkalaiset kirkot 
Afroamerikkalaiset kirkot ovat kirkkoja, joiden jäsenet ovat pääsääntöisesti afroamerikkalaisia. Orjuuden lakkauttamisen jälkeen afroamerikkalaiset perustivat omia kirkkokuntiaan, mihin vaikuttivat ajan segregationistiset asenteet, jotka estivät afroamerikkalaisia käyttämästä valkoisten kirkkoja. Perinne jatkuu edelleen, vaikka asenteet ovat vapautuneet.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Antti Haverinen: Uskonto  on oleellinen osa Valkoisen talon politiikkaa. Vantaan Lauri 20.1.2005.
 Jenni Järventaus: Jeesuksella päähän . Voima 16.11.2009.