Salemin noitaoikeudenkäynnit

Salemin noitaoikeudenkäynnit tapahtuivat Massachusettsin Salemissa nykyisten Yhdysvaltojen alueella vuonna 1692. Oikeudenkäynneissä tuomittiin yhteensä ainakin 25 ihmistä kuolemaan ja monia muita vankeuteen. Noitavainojen syynä oli joidenkin kyläläisten outo käytös ja puritaanien noitahysteria, joka johti yhteensä 19 ihmisen kuolemaan (14 naista ja viisi miestä). Kyseessä on yksi tunnetuimmista noitavainoista ja Pohjois-Amerikan englantilaisten siirtokuntien historiaan liittyvistä tapahtumista.

Oikeudenkäyntien lähtökohta 

Vuonna 1692 Salemin kylässä pastori Samuel Parrisin yhdeksänvuotias tytär Betty Parris ja tämän 11-vuotias serkku Abigail Williams kokivat jotain, jonka tehon väitettiin ylittävän epilepsiakohtauksen tai minkään luonnollisen taudin. John Hale kuvaa 1702 ilmestyneessä kirjassaan A Modest Enquiry into the Nature of Witchcraft, että tytöt huusivat, heittelivät tavaroita, päästivät kummallisia ääniä ja kiemurtelivat huonekalujen alla. He sanoivat, että oli kuin heitä olisi pistelty neuloilla ja leikattu veitsillä. Lääkäri, oletettavasti William Griggs, ei osannut selittää mitä tapahtui, joten hän oletti, että tytöt oli noiduttu. On todennäköistä, että lääkäri on saanut diagnoosinsa Cotton Matherin vuonna 1689 ilmestyneestä kirjasta Memorable Providences Relating to Witchcrafts and Possessions, jossa kuvataan bostonilaisten lasten kummallista käytöstä ja jossa osoitettiin oireiden syyksi irlantilaisen pesijättären Mary Gloverin noituus. Myös muut Salemin kyläläiset alkoivat saada samoja oireita. Koska paikallisyhteisö oli tuolloin intiaanien uhan alaisena ja ilman muodollista siirtomaahallintoa, noitasyytökset levisivät muutamassa kuukaudessa lähisiirtokuntiin.

Syytetyt 
Ensimmäiset ihmiset, joita syytettiin ja pidätettiin Ann Putnamin noitumisesta, olivat kerjäläinen nimeltä Sarah Good, vanha ja sairas nainen Sarah Osborne sekä Parrisien orja, Tituba. Koska Tituba oli orja ja erilaista etnistä alkuperää kuin puritaanit, hän oli ensimmäisiä epäiltyjä ja huhupuheiden mukaan alkuperäinen noita. Sarah Good taas oli tunnettu helposti suuttuvana naisena, jolla oli tapana mutista itsekseen. Sarah Osborne oli epäilyttävä, koska oli nainut entisen palvelijansa. Kaikki naiset sopivat erinomaisesti tuon ajan käsitykseen "geneerisestä noidasta", eikä kukaan mielellään ollut heidän puolellaan. Osborne ja Good eivät myöskään käyneet kirkossa, mikä oli erityisen raskauttavaa.

Muita syytettyjä olivat Martha Corey, joka oli skeptinen tyttöjen luotettavuudesta vetäen tällä huomion itseensä, Rebecca Nurse, Dorothy Good (jonka pidätysmääräyksessä luki virheellisesti Dorcas Good), Rachel Clinton, Sarah Cloyce, Elizabeth (Bassett) Proctor ja hänen miehensä John Proctor, Martha Coreyn aviomies Giles Corey, Abigail Hobbs, Bridget Bishop, Proctorien taloudenhoitaja Mary Warren, joka oli oikeudenkäynneissä myös todistajana, Abignail Hobbsin äitipuoli Deliverance Hobbs, Sarah Wilds, Abigailin isä William Hobbs, Nehemiah Abbott Jr., Cloycen sisar Mary Esty, Edward Bishop Jr. ja hänen vaimonsa Sarah Bishop, Mary English, George Burroughs, Lydia Dustin, Susannah Martin, Dorcas Hoar, Sarah Morey ja Maryn aviomies Philip English.

Nehemiah Abbott Jr. vapautettiin syytteistä, koska haastaja luopui kanteesta.
Mary Esty vapautettiin haastajan luopuessa kanteesta, mutta uudelleenvangittiin kun haastaja perui katumisensa.

Myöhemmin haasteen saivat myös Lydia Dustinin tytär Sarah Dustin, Bethiah Carter Sr. ja hänen tyttärensä Bethiah Carter Jr., George Jacobs Sr. sekä hänen lapsenlapsensa Margaret Jacobs, John Willard, Alice Parker, Ann Pudeator, Abigail Soames, Daniel Andrew, George Jacobs Juniorin vaimo sekä Daniel Andrew'n sisar Rebecca Jacobs, Sarah Buckley ja hänen tyttärensä Mary Witheridge, Elizabeth Colson, Elizabeth Hart, Thomas Farrar Sr., Roger Toothaker, John ja Elizabeth Proctorin tytär Sarah Proctor, Sarah Bassett, Susannah Roots, Mary DeRich, Sarah Pease, Elizabeth Cary, Martha Carrier, Elizabeth Fosdick, Wilmot Redd, Sarah Rice, Elizabeth How, John Alden, Pricilla Mullins, John ja Elizabeth Proctorin poika William Proctor, John Flood, Roger Toothakerin vaimo ja Martha Carrierin sisar Mary Toothaker ja hänen tyttärensä Margaret Toothaker sekä Arthur Abbott.

John Willard ja Elizabeth Colson onnistuivat pakenemaan pidätystä jonkin aikaa, mutta saatiin lopulta kiinni.
Daniel Andrew ja George Jacobs Jr. onnistuivat pakenemaan pysyvästi.

Kun oikeudenkäynnit vihdoin alkoivat, epäiltyinä oli vangittuna lukuisia ihmisiä, Marilynne K. Roachen 2002 julkistetun kirjan The Salem Witch Trials: A Day-To-Day Chronicle of a Community Under Siege mukaan yhteensä 62.

Tuomitsemisen vaiheet 

Päätodiste, jolla syytettiin syytettyjä nimenomaan noituudesta oli ns. "spectral evidence," jolla tarkoitettiin todistetta siitä, että noidutut näkivät hahmon henkilöstä, joka noitui heidät. Teologinen perustelu asialle oli, että noita noituessaan antoi Saatanalle luvan käyttää noidan hahmoa. Puolustus vetosi siihen, että Saatana kykeni ottamaan minkä hahmon tahansa. Lopullinen tulkinta oli, että Saatana tarvitsi hahmon ottamiseen luvan, jolloin noidutun syytös on ratkaiseva.

Tämän vuoksi oikeudenkäynnissä toimittiin siten, että jos joku väitti, että menetys, sairaus tai kuolema oli noituuden syytä, tuli syyttää sitä, jonka katsoi olevan syyllinen tähän. Jos syyte katsottiin luotettavaksi, katsottiin se syyksi vangita epäilty ja tuoda tämä julkisen tutkimuksen alle kuulusteluihin, joiden tarkoitus oli saada tunnustus. Jos tultiin siihen tulokseen, että syyte oli perusteltu, syytetty otettiin mukaan korkeimpaan oikeudenkäyntiin. Seuraavaksi korkeimpaan oikeuteen kutsuttiin todistajia juryn eteen.

Tuomiot 

21. maaliskuuta 1692 oli ensimmäinen oikeudenkäynti, jossa noituudesta syytettyinä olivat Martha Corey, Bridget Bishop ja kaksi muuta paikallista naista. Syynä oikeudenkäynneille oli 25 kyläläisen kuolema. Bridget Bishop tuomittiin oikeudenkäynneissä ja hänet hirtettiin noitana.

Yhteensä teloituspäiviä oli neljä.
Kesäkuun 10. 1692, Bridget Bishop
Heinäkuun 19. 1692, Sarah Good, Rebecca Nurse, Susannah Martin, Elizabeth How ja Sarah Wilds
Elokuun 19. 1692, Martha Carrier, John Willard, George Burroughs, George Jacobs Sr. ja John Proctor
Syyskuun 22. 1692 Mary Esty, Martha Cory, Ann Pudeator, Samuel Wardwell, Mary Parker, Alice Parker, Wilmot Redd ja Margaret Scott
Lukuisia muita tuomittiin, mutta heidät väliaikaisesti vapautettiin, koska he olivat raskaina. Heitä olivat Elizabeth (Bassett) Proctor ja Abigail Faulkner.
Viisi muuta tuomittiin kuolemaan, mutta rangaistusta ei koskaan pantu täytäntöön. Näitä olivat Ann Foster, joka kuoli vankilassa, edellisen tytär Mary Lacy Sr. sekä Abigail Hobbs, Dorcas Hoar ja Mary Bradbury.
Giles Corey, 80-vuotias maanviljelijä, murskattiin kasaamalla kiviä tämän päälle asetetun levyn päälle 19.9.1692. Syy toimintaan oli se, että Giles Corey kieltäytyi astumasta oikeuden eteen.

Oikeudenkäynnit loppuivat tammikuussa 1693. Kuitenkaan jo noituuden perusteella vangittuja ei vapautettu ennen kevättä. Tapahtumat johtivat puritaanisen uskon vahvistumiseen Uudessa Englannissa ja vaikuttivat välillisesti tulevan Amerikan Yhdysvaltojen oikeuskäytäntöihin.

Selitykset noituudelle 

1976 Linda Caporael julkisti artikkelin, jossa esitettiin, että hallusinaatiot ja muut oireet johtuisivat ergotismista eli torajyvien aikaansaamasta myrkytyksestä. Kirjassaan A Fever in Salem Laurie Winn Carlson tarjosi toista vaihtoehtoteoriaa, lintujen ja eläinten mukana levinnyttä von Economon tautia eli unitautia encephalitis lethargica (eri tauti kuin tsetse-kärpästen levittämä afrikkalainen trypanosomiaasi). On myös esitetty, että oireet voisivat johtua Huntingtonin taudista, joka on alueen ihmisillä melko yleinen.

Toiset historioitsijat kuten Mary Beth Norton, Bernard Rosenthal ja Marilynne K. Roach eivät anna näille selityksille vakavaa painoarvoa.

Kirjallinen kommentointi ja dramatisoinnit 
Tapauksesta on kirjoitettu paljon; vuonna 1954 kirjailija Arthur Miller julkaisi Salemin noitaoikeudenkäynneistä niitä oikeilla nimillä ja tapahtumapaikoilla käsittelevän näytelmän The Crucible, josta sittemmin vuonna 1959 tehtiin Suomessa radiodramatisointi nimellä Tulikoe. Näytelmä filmattiin yllättäen vasta vuonna 1996; ilmeisesti sitä pidettiin siihen asti liian arkaluontoisena kuvattavaksi.

Robin Cook käytti Salemin tapausta romaaninsa "Pahuuden paluu" (1994) taustatarinassa.

BlankMediaGames teki Salemiin tapauksesta pelin "Town of Salem" vuonna 2014

Lähteet

Aiheesta muualla 

Salem Witchcraft Trials of 1692 
A documentary archive
"Diseases Can Bewitch Durum Millers"  artikkeli ergotismista.
PBS Secrets of the Dead: "The Witches Curse" 

Kolmentoista siirtokunnan historia
1692
Noituus
Noitavainot
Massachusettsin historia
Oikeustapaukset
Joukkohysteria