Sfinksi

Sfinksi (kreikan sanasta Σφιγξ sphinx, ’kuristaja’) on taiteessa ja mytologiassa kuvattu ihmispäinen symbolieläin, jolla oli leijonan ruumis ja joskus myös siivet. Ensimmäiset tunnetut sfinksiveistokset valmistettiin muinaisessa Egyptissä. Egyptiläinen sfinksi kuvasi yleensä faaraon tai muun tärkeän henkilön kasvoja, sekä leijonan ruumista, jolla pyrittiin korostamaan patsaan esittämän henkilön voimaa ja mahtia. Myöhemmin kreikkalaiset omaksuivat sfinksin osaksi tarustoaan. Heidän sfinksinsä oli yleensä naispuolinen. Kreikkalaisilla sfinksi sai siivet ja kehittyi haudanvartijasta kuoleman vertauskuvaksi ja mytologiseksi taruhirviöksi. Sfinksejä löytyy myös Mykenen, Assyrian, Persian ja Foinikian kuvataiteesta ja kuvanveistosta. Rooman kautta sfinksiaihe levisi myöhemmin romaanisiin pylväänpäihin, barokkipuutarhoihin ja empirehuonekaluihin.

Egyptissä 
Sfinksi keksittiin muinaisessa Egyptissä, missä sillä oli miehen tai uroseläimen pää sekä nemes, faaraon käyttämä päänkoriste. Nubiasta tunnetaan paljon ihmiskasvoisia sfinksejä, joilla on urosleijonan harja. Uuden valtakunnan aikana sfinksin pää oli joskus pässin pää, joka edusti Amon-jumalaa.

Ensimmäisen sfinksin syntyaikaa ei tiedetä. Sfinkseistä tunnetuimman, Gizan sfinksin, jotkut tutkijat ajoittavat aina faarao Khufun aikaan noin 2500 eaa.

Gizan sfinksi 

Kuuluisin sfinksi sijaitsee Gizan kolmen pyramidin vieressä. Se on noin 20 metriä korkea ja 73,5 metriä pitkä. Sfinksin arvellaan esittävän neljännen dynastian aikana hallinnutta (2558–2532 eaa.) faarao Khafrea. Kasvojen leveys on 4,15 metriä ja ne oli alkujaan maalattu punaisilla, sinisillä ja vihreillä väreillä. Sfinksi on hakattu peruskalliosta ulkonevaan kalkkikiveen.

Muita egyptiläisiä sfinksejä 
Muinaisessa Theban kaupungissa on Karnakin ja Luxorin temppeleitä yhdistävä sfinkseillä reunustettu käytävä. Kolmen kilometrin pituisen käytävän molemmin puolin on koko matkalta vierekkäin sfinksejä, joilla on Amon-jumalaa kuvaava pässin pää. Nykyisin al-Kabbashin tienä tunnetulla käytävällä oli alun perin yli tuhat sfinksiä. Käytävän kunnostushanke aloitettiin vuonna 2005. Luxorissa on myös useiden faaraoiden kunniaksi pystytettyjä sfinksejä.

Myös muinaisen Memfiksen kaupungin lähellä on alabasterista kaiverrettu sfinksi.

Minolaisessa ja mykeneläisessä kulttuurissa 
Sfinksejä esiintyi Egyptin lisäksi myös muualla Lähi-idän ja itäisen Välimeren kulttuureissa. Minolaisessa ja mykeneläisessä kulttuurissa sfinksejä alkoi esiintyä toisen vuosituhannen eaa. alusta alkaen. Varhaisimmat esimerkit löytyvät savisista kohokuvalaatoista, joita käytettiin saviastioiden koristeena, sekä kreetalaisissa kultaisissa puvunkoristeissa. Myöhemmältä ajalta tunnetaan saviastioihin liitettyjä kolmiulotteisia sfinksejä sekä sfinksiä esittävä fresko Pylokselta. 1200-luvulta eaa. tunnetaan Kyprokselta saviastioita, jotka oli ilmeisesti valmistettu Kreikan mannermaalla, ja joissa oli maalattuja sfinksin siluetteja, usein pareittain ja heraldisesti sommiteltuna. Sfinksejä käytettiin paljon myös mykeneläisissä norsunluukaiverruksissa, usein laatoissa ja pienissä kannellisissa lippaissa.

Assyriassa ja Persiassa 

Assyrian ja Persian taiteessa sfinksille kuvattiin yleensä siivet ja miehen pää. Palatsien ulkopuolella seisoi usein pari suuria kivestä veistettyjä siivekkäiden härkien muotoisia sfinksejä, jotka suojasivat pahoilta voimilta. Persiassa sfinksejä nähtiin usein matalissa kohokuvissa seinissä ja porteissa, esimerkkeinä Susassa 500-luvulta eaa. ja Persepolisissa 300-luvulta eaa. peräisin olevat miehenpäiset sfinksit, joilla on jumalalliset sarvekkaat pääkoristeet.

Kreikassa 

Ensimmäiset sfinksit ilmestyivät Kreikan veistoksiin 600-luvulla eaa. Ne tehtiin savesta ja liittyvät erityisesti Kreetaan. 500-luvulta eaa. alkaen kreikkalaiset sfinksit veistettiin kivestä. Näitä veistoksia käytettiin votiivilahjoina ja ne nostettiin usein korkeiden joonilaisten tai doorilaisten pylväiden nokkaan ja sijoitettiin pyhäkköalueille kuten Delfoihin ja Olympiaan. Sfinksejä kuvattiin myös usein hautasteelojen päällä, jolloin ne maalattiin kirkkain värein. Votiivilahjojen sfinksit katsoivat aina eteenpäin ja hautasteelojen sfinksit aina sivulle. Kolmas tapa käyttää sfinksejä oli pyhäkköjen vesialtaiden koristelluissa kivijaloissa.

Kreikkalaiset  kuvasivat sfinksin yleensä naishahmoisena ja siivekkäänä. Heidän uskomuksensa mukaan sfinksi ryösti nuoria poikia ja oli läsnä verisissä taisteluissa. Joissakin taruissa sfinksi kyseli kreikkalaisilta sankareilta arvoituksia: jos ei tiennyt vastausta, sfinksi muutti onnettoman uhrinsa kiveksi. Kun joku tiesi vastauksen, kaikki vapautuivat loitsusta. Klassisella kreikkalaisella kaudella sfinksi inhimillistyi. Sen kasvot kuvattiin tyyninä ja kauniina ja sille veistettiin usein myös rinnat.

Kreikkalainen sfinksi oli huonon onnen ja tuhon demoni. Tunnetuimmassa sfinksimyytissä sfinksi kysyi ihmisiltä vastausta arvoitukseen ("Mikä olento liikkuu aamulla neljällä jalalla, päivällä kahdella, ja illalla kolmella jalalla?") ja kuristi kaikki jotka vastasivat väärin. Viimein kuitenkin Oidipus osasi vastata arvoitukseen oikein ("Ihminen."), jolloin sfinksi tappoi itsensä hyppäämällä rotkoon. Oidipusmyytin antiikinaikaisissa kuvituksissa sfinksi esiintyykin usein.

Muita tunnettuja kreikkalaisia sfinksejä olivat Parthenonilla sijainneen kuvanveistäjä Feidiaan Athene Parthenoksen kypärän kolme sfinksiä sekä Olympian Zeus-patsaan jalkoja koristaneet kolme sfinksiä.

Lähteet
 Kämäräinen, Aki et al. (toim.): Suomen ja maailman taide – Hakemisto, Sanasto. WSOY, 1986. ISBN 951-0-10729-8
 Tieteen kuvalehti 13/1998
 Robert M. Schoch: Voices of the rocks (Thorsons, 2000)

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Sphinx Theoi

Taruolennot
Muinaisen Egyptin mytologia
Muinaisen Egyptin taide
Taiteen aiheet
Seulonnan keskeiset artikkelit