joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Morits Saksilainen

Morits Saksilainen tai Moritz Saksilainen (oikeastaan alun perin Hermann Moritz, Saksin kreivi) (, ) ( 28. lokakuuta 1696 Goslar – 30. marraskuuta 1750 Chambordin linna, Loir-et-Cher) oli saksalainen sotilas, Ranskan marsalkka ja vuodesta 1747 marsalkka-kenraali.

Saksilainen oli Puolan kuningas August II Väkevän avioton lapsi ja sai kreivin arvon vuonna 1711 isänsä tunnustettua hänet pojakseen.

Saksilaisen sotilasura alkoi varhain: hän palveli Itävallan armeijassa 1708–1710, Pietari Suuren armeijassa 1711, Puolan armeijassa 1712 ja vuonna 1713 hän nousi rykmentin komentajaksi.

Saksilainen astui Ranskan armeijan palvelukseen vuonna 1720, ja taisteli Puolan ja Itävallan perimyssodissa. Ranskan marsalkan arvon hän sai 1743 Itävallan perimyssodan ansioista. Ylennyksen jälkeen hän voitti liittoutuneet vielä Fontenoyn (1745) ja Rocouxin (1746) taisteluissa. 1747 hänestä tuli kolmas marsalkka-kenraali Ranskan historiassa.

Saksilainen myös kirjoitti sodasta.

Lähteet

Aiheesta muualla

Ranskan marsalkat
Saksalaiset kenraalit
Kreivit
Vuonna 1696 syntyneet
Vuonna 1750 kuolleet
50 kilometrin kävely

50 kilometrin kävely on yksi kilpakävelyn lajeista. Laji oli pitkään pelkästään miesten lajina, mutta vuodesta 2016 lähtien se on ollut naisillakin virallisena lajina.

Laji oli olympialaisten ohjelmistossa miehillä vuosina 1934–2021 ja MM-kilpailuiden ohjelmistossa alusta alkaen vuoteen 2019 asti. Vuosien 2017 ja 2019 MM-kilpailuissa myös naiset kävelivät matkan. EM-kilpailuiden ohjelmistossa se oli alusta alkaen vuoteen 2018 asti, jolloin myös naiset kävelivät matkan ensimmäistä kertaa EM-tasolla. Vuonna 2022 matkan korvasi arvokisatasolla 35 kilometrin kävely.

50 kilometrin kävelyn maailmanennätysaika miehissä on Ranskan Yohann Dinizin 15. elokuuta 2014 kävelemä 3.32.33 ja naisissa Kiinan Liu Hongin 9. maaliskuuta 2019 kävelemä 3.59.15. Suomen ennätykset ovat Valentin Konosen 3.39.34, kävelty 25. maaliskuuta 2000 Slovakian Dudincessa ja Tiia Kuikan 4.29.25, kävelty 19. toukokuuta 2019 Liettuan Alytusissa.

50 kilometrin kävely tapahtuu stadionin ulkopuolella maratonin tapaan. Sama matka stadionilla on nimeltään 50 000 metrin kävely. Sen SE:n teki Antero Lindman 10. syyskuuta 1994. Aika oli 4.03.43.

Olympiamitalistit

MM-mitalistit 
Miehet

Dopingista kärähtivät vuoden 2011 Daegun MM-kisoissa Sergei Bakulin (ex-kultaa) ja 2013 Moskovassa Mihail Ryžov (ex-hopeaa).
Naiset

EM-mitalistit

Miesten 50 kilometrin kävelyn maailmanennätyksen kehitys

Katso myös 
 Kilpakävely – kävelyn säännöt, tilastoja

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Miesten 50 km kävely – Maailman- ja maanosaennätykset IAAF:n sivuilla
 Naisten 50 km kävely – Maailman- ja maanosaennätykset IAAF:n sivuilla

Kävely
Yleisurheilun olympialajit
Kalle Jutila

Kaarle (Kalle) Teodor (K. T.) Jutila (sukunimi vuoteen 1906 Lindfors) (27. tammikuuta 1891 Pirkkala – 21. kesäkuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen professori, diplomaatti ja Maalaisliiton kansanedustaja ja ministeri.

Jutilan vanhemmat olivat maanviljelijä Adolf Malakias Lindfors ja Helena Matilda Mäkelä. Hän pääsi ylioppilaaksi 1910, suoritti agronomin ja filosofian kandidaatin tutkinnot 1919, filosofian lisensiaatin tutkinnon 1921 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1922.

Jutila oli Maataloushallituksen maanviljelystaloudellisen osaston assistenttina 1915–1916, Sörnäisten kristillisen kansanopiston maatalousaineiden opettajana 1915–1916, Helsingin maanviljelyslyseon opettajana 1916–1917 sekä tutki Peräpohjolan ja Lapin maatalous- ja asutusasioita valtion toimeksiannosta 1917–1921.

Jutila toimi metsähallituksen maankäyttöosaston agronomina 1921–1924, maataloushallituksen maanviljelystaloudellisen tutkimustoimiston johtajana 1924–1928, Helsingin yliopiston maatalouspolitiikan ylimääräisenä opettajana 1921–1926 ja yliopiston agraaripolitiikan professorina 1928–1938. Lisäksi Jutila oli Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä 1938–1958, Teknillisen korkeakoulun maanviljelystalouden opettajana 1928–1945 ja Suomenmaa-lehden päätoimittajana 1930–1931.

Sodan jälkeen Jutila nimitettiin lokakuussa 1945 Suomen lähettilääksi Washingtoniin. Hän oli Suomen lähettiläs Washingtonissa 1945–1951, Havannassa 1948–1951 ja Meksikossa 1950–1951.

Jutila valittiin 1945 Maalaisliiton kansanedustajaksi Hämeen läänin pohjoisesta vaalipiiristä ja hän oli kansanedustajana lähettilääksi nimittämiseensä saakka. Jutila oli Sunilan I hallituksessa salkuttomana ministerinä 1927–1928 ja vt. apulaismaatalousministerinä 1928. Hän oli maatalousministerinä Kivimäen hallituksessa 1932–1936, kansanhuoltoministerinä Paasikiven II hallituksessa 1944–1945 ja maatalousministerinä Paasikiven III hallituksessa 1945. Viimeksi Jutila oli maatalousministerinä Tuomiojan hallituksessa 1953–1954.

Kivimäen hallituksesta Kalle Jutila joutui eroamaan kesken sen toimikauden, koska etsivän keskuspoliisin muistio, jossa hänet ja muita arvovaltaisia kansalaisia mainittiin, pääsi julkisuuteen. Jutila erosi Kivimäen hallituksesta 25. syyskuuta 1936

Maatalousministerin tehtävää Jutilan jälkeen hoiti Kivimäen hallituksessa Edistyspuolueen Eemil Linna.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Kansanedustajat
Suomen Keskustan poliitikot
Suomen kansanhuoltoministerit
Suomen maatalousministerit
Pirkanmaan vaalipiiri
Suomalaiset päätoimittajat
Helsingin yliopiston professorit
Suomalaiset maataloustieteilijät
Suomen Pankin johtajat
Suomalaiset professorit
Vuonna 1891 syntyneet
Vuonna 1966 kuolleet
Pentti Pekkarinen

Pentti August Pekkarinen (20. syyskuuta 1917 Maaninka – 20. tammikuuta 1975 Kuopio) oli suomalainen maanviljelijä ja Maalaisliitto/Keskustapuolueen kansanedustaja ja ministeri.

Pekkarisen vanhemmat olivat torppari Kalle Pekkarinen ja Helmi Johanna Huuskonen.  Hän kävi kansakoulun ja sen jälkeen suoritti 1937 maamieskoulun ja 1940 maamiesopiston. Pekkarinen toimi maatalousneuvojana Kiuruvedellä 1939, Kuopion maanviljelysseuran alueneuvojana Vehmersalmella 1944–1945 ja maatalousneuvojana Leppävirralla 1945–1948. Hän oli maanviljelijänä Leppävirralla 1946–1975 ja toimi myös Leppävirran kunnan asutuskassanhoitajana ja asutusneuvojana 1951–1962.

Pekkarinen oli Maalaisliiton kansanedustajana 1958–1965 ja keskustan kansanedustajana 1965–1975. Hän edusti vuoteen 1961 saakka Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä sen jälkeen Kuopion läänin vaalipiiriä. Pekkarinen oli II sosiaali- ja terveysministeri Sorsan I hallituksessa 1972–1975. Hän toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1956, 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa Pekkarinen oli mukana Leppävirran kunnanvaltuuston puheenjohtajana.

Pekkarinen kuoli liikenneonnettomuudessa tammikuussa 1975 kesken ministeri- ja kansanedustajakautensa. Pekkarinen oli matkalla Rissalan lentoasemalle, kun hänen ohjaamansa Ford Granada -henkilöauto alkoi heittelehtiä liukkaalla tiellä, ajautui vastaantulevien kaistalle ja törmäsi vastaan tulleeseen autoon. Pekkarinen kuoli saamiinsa vammoihin Kuopion keskussairaalassa myöhemmin saman päivän aikana. Hänen tilalleen ministeriksi nousi Reino Karpola ja kansanedustajaksi Toivo Yläjärvi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Kansanedustajat
Suomen ministerit
Suomen Keskustan poliitikot
Leppävirran kunnanvaltuutetut
Pohjois-Savon vaalipiiri
Liikenneonnettomuudessa kuolleet
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Esko Niskanen

Esko Antti Niskanen (14. syyskuuta 1928 Nivala – 28. elokuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen Valtiontalouden tarkastusviraston pääjohtaja sekä sosialidemokraattinen kansanedustaja ja ministeri.

Niskasen vanhemmat olivat pienviljelijä Antti Niskanen ja opettaja Iida Johanna Lysti. Hän pääsi ylioppilaaksi 1947 ja suoritti farmaseutin tutkinnon 1951 ja humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon 1960. Niskanen työskenteli farmaseuttina apteekeissa 1951–1956 ja lääketeollisuudessa 1956–1959. Hän oli Turun sos.dem. kunnallisjärjestön sihteerinä 1959–1965, Turun Päivälehden toisena päätoimittajana 1965–1966 ja Valtiontalouden tarkastusviraston pääjohtajana vuodesta 1975 alkaen.

Niskanen oli SDP:n kansanedustajana 1966–1975 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän toimi II valtiovarainministerinä Sorsan I hallituksessa 1972–1975. Niskanen oli presidentin valitsijamies vuoden 1968 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän oli Luumäen kunnanvaltuuston jäsenenä ja Turun kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsenenä. Niskanen oli Julkishallinnon ylimpien tarkastajien maailmanliiton hallituksen (INTOSAIn) jäsenenä 1987–1991. Lisäksi hän toimi neljän hallituksen ajan sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän puheenjohtajana.

Lähteet

Viitteet

Kansanedustajat
Turun kaupunginvaltuutetut
Luumäen kunnanvaltuutetut
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Suomen valtiovarainministerit
Varsinais-Suomen vaalipiiri
Valtionlaitosten johtajat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Jaakko Yli-Juonikas

Jaakko Yli-Juonikas (s. 1976 Loimaa) on suomalainen kirjailija.

Yli-Juonikas valmistui filosofian maisteriksi vuonna 2001 Turun yliopistosta, minkä jälkeen hän on toiminut vapaana kirjailijana ja suomentajana. Vuonna 2003 ilmestyi Yli-Juonikkaan esikoisteos, novellikokoelma Uudet uhkakuvat. Yli-Juonikas on kääntänyt muun muassa William Blumin Yhdysvaltain voimapolitiikkaa kriittisesti ruotivan teoksen Roistovaltio. Hänen kirjallisuusarvostelujaan on julkaistu muun muassa Nuori Voima -lehdessä ja elokuva-arvostelujaan Film-o-holic.comissa.

Vuonna 2009 Yli-Juonikas julkaisi romaanin Valvoja ja vuonna 2011 sen sisarteoksen Uneksija, josta hän voitti Kalevi Jäntin palkinnon. Romaanille Neuromaani (2012) myönnettiin Jarkko Laine -palkinto, ja Suomen Kirjataiteen komitea valitsi sen Vuoden kauneimmaksi kirjaksi. Neuromaanin ulkoasun suunnitteli graafikko Markus Pyörälä.

Yli-Juonikas kuuluu vuonna 2010 perustettuun Mahdollisen Kirjallisuuden Seuraan. Hän on mukana 14 kirjoittajan yhteistyönä syntyneessä viisitoistaosaisessa Ihmiskokeita-kollektiiviromaanissa, joka ilmestyi 2016.

Tanssitaiteilija Valtteri Raekallio toteutti työryhmineen Neuromaanista monitaiteisen esityksen yhteistyössä Helsingin juhlaviikkojen ja nykytanssikeskus Zodiakin kanssa. Neuromaania esitettiin syksyllä 2016 kuuden viikon ajan. Kirjallisuudentutkija Laura Piippo väitteli vuonna 2020 filosofian tohtoriksi Jyväskylän yliopistossa Neuromaanin poetiikasta.

Neuromaanin "jatko-osa", romaani Jatkosota-extra, ilmestyi syksyllä 2017 ja valittiin Finlandia-palkintoehdokkaaksi.

Vuodesta 2018 Yli-Juonikas on kirjoittanut Neljä ratsastajaa -sarjaa. Sarjan neljä ensimmäistä osaa on julkaissut Siltala. Viidennen osan hän julkaisi 100 kappaleen omakustanteena, jota sai ostettua ainoastaan suoraan häneltä itseltään.

Teokset 
 
 
 
 
 
 
 Ihmiskokeita. Proseduraalinen kollektiiviromaani. Lahti: Mahdollisen Kirjallisuuden Seura, 2016. ISBN 978-952-93-6872-3
 Jatkosota-extra. Tallinna: Siltala, 2017. ISBN 978-952-234-348-2.
Neljä ratsastajaa: Yö on viisain. Tallinna: Siltala, 2018. ISBN 978-952-234-536-3
Neljä ratsastajaa 2: Tahdon murskatappio. Tallinna: Siltala, 2019. ISBN 978-952-234-622-3
Neljä ratsastajaa 3: Mitä uudet Galgalim-silmäni näkivätkään. Siltala, 2020. ISBN 978-952-234-712-1
Markku Eskelinen ja Jaakko Yli-Juonikas: Talvimatkoja. ntamo, 2020. ISBN 978-952-215-798-0
Neljä ratsastajaa 4: Jääasema KOOMA. Siltala, 2021. ISBN 978-952-234-782-4

Käännökset

Palkinnot ja tunnustukset 
 Kalevi Jäntin palkinto 2011 teoksesta Uneksija
 Jarkko Laine -palkinto 2013 teoksesta Neuromaani
Runeberg-palkinnon ehdokkuus 2013 teoksesta Neuromaani
 Alfred Kordelinin säätiön kannustuspalkinto 2014
 Valtion kolmivuotinen taiteilija-apuraha 2014 alkaen
 Valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha 2017 alkaen
 Finlandia-palkinnon ehdokkuus teoksesta Jatkosota-extra 2017

Lähteet 

  
Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset novellikirjailijat
Suomalaiset kirjallisuuskriitikot
Suomentajat
Kalevi Jäntin palkinnon saajat
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
Trident (sarjakuvahahmo)

Trident on nimi neljälle eri DC Comicsin kustantamalle sarjakuvaroistolle. Marv Wolfmanin luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1983 The New Teen Titans sarjakuvalehden numerossa 33.

Muissa medioissa

Teen Titans
Trident esiintyi Teen Titans animaatiosarjan jaksoissa "Deep Six", "Homecoming, osa 2" ja "Calling All Titans". Hahmon äänenä toimi Clancy Brown.

Trident on pelätyin konna Atlantiksessa, ja Vesipoika yrittää saada hänet kiinni. Tridentin tavoitteenaan oli vallata koko Atlantis ja sitä myötä koko maailman vesistöt. Tämän saavuttamiseksi Trident kaappasi merellä purjehtineen laivan, joka oli lastattu ydinjätteellä. Hän käytti laivassa olevaa ydinjätettä kloonatakseen itsensä, sillä hän pitää itseään täydellisenä ja ajatteli olevan maailman johtaja. Hänen suunnitelmansa kuitenkin epäonnistui, kun Tridentin kaikki kloonit alkoivat tappella keskenään siitä kuka on alkuperäinen Trident.

Lähteet

DC-universumin superroistot
DC-universumin kamppailulajien harrastajat
Tytti Parras

Tytti Kristiina Parras (28. tammikuuta 1943 Helsinki – 18. elokuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.

Parras vietti lapsuus- ja nuoruusvuotensa Lohjalla ja valmistui ylioppilaaksi Lohjan yhteislyseosta 1963. Hän opiskeli lehdistö- ja tiedotusoppia Tampereen yliopistossa. Parraksen 1968 ilmestynyt esikoisromaani Jojo kuvasi 1960-luvun opiskelijaelämää Tampereella, ja siinä palattiin myös Parraksen omiin lapsuudenmuistoihin.

Parraksen tuotannossa toistuva teema on kapina keskiluokkaista perhetaustaa vastaan ja irtautuminen siitä. Päähenkilöt vapautuvat varovasti, samastumiskohteiden kautta.

Parras asui Tampereella vuoteen 1991 saakka ja sen jälkeen Helsingissä. Hän kuoli 18. elokuuta 2018 sairastettuaan pitkään.

Tytti Parraksen puoliso oli vuodesta 1965 TV-toimittaja Timo Jokinen, joka kuoli vuonna 1991.


Teokset 
Jojo, romaani.  1968
Rakkaat, romaani.  1970
Turkkilainen satula, romaani.  1976
Pieni hyvinkasvatettu tyttö, romaani. 1978
Pensionaatti, romaani.  1984
Vieras, romaani. 1992
Vieras, radiokuunnelma, 1994
Rakkaudesta, radiokuunnelma, 1996

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 
 1968 – Tytti Parras: Jojo. 101 kirjaa. YLE Areena.
 Tytti Parraksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1943 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Cádiz CF

Cádiz Club de Fútbol on espanjalainen jalkapalloseura Cádizista Andalusiasta. Seura perustettiin vuonna 1910, ja sen edustusjoukkue pelaa Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa.

Cádiz pelasi Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa edellisen kerran kaudella 2005–2006, ja yhteensä se on pelannut sarjassa 12 kautta. Suurin menestys ajoittui vuosille 1985–1993, jolloin Cádiz pelasi korkeimmalla sarjatasolla kahdeksan kautta peräkkäin. Paras sijoitus on 12. kaudelta 1987–1988.

Cádizin lempinimi on El Submarino Amarillo (), johtuen kotipelipaidan keltaisesta väristä. Seuran kotistadionina toimii 20 724 -paikkainen, vuonna 1955 käyttöönotettu Estadio Ramón de Carranza. Stadion, kuten myös seuran vuosittain järjestämä kutsuturnaus Trofeo Ramón de Carranza, on nimetty Cádizin kunnan entisen pormestarin mukaan. Seuran tunnuksessa esiintyy kunnan vaakunan tavoin Herakles kahden leijonan kanssa.

Cádizin kannattajat () ovat maankuuluja ystävällisyydestään ja joviaalisuudestaan.

Edustusjoukkueen pelaajat 

Päivitetty 3. syyskuuta 2022.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Cádiz Club de Fútbolin sivusto 

Cadiz
Cádizin maakunta
Frank Roque

Frank Silva Roque (s. 8. heinäkuuta 1959) on yhdysvaltalainen rikollinen.

Roque ampui 15. syyskuuta 2001 huoltoasemanpitäjä Balbir Singh Sodhin kuoliaaksi Arizonassa kostona syyskuun 11. päivän iskuista. Hän oli luullut intialaissyntyistä sikhimiestä muslimiksi tämän turbaanin vuoksi. 

Surman jälkeen Roque ajoi noin 10 mailia ja yritti ampua autostaan amerikanlibanonilaista virkailijaa, mutta epäonnistui. Hän ammuskeli myös afganistanilaisten asuttaman talon pihalla saamatta uusia kuolonuhreja.

Roquen oikeudenkäynti alkoi 18. elokuuta 2003. Hänet tuomittiin alun perin kuolemaan, mutta vuonna 2006 tuomio muuttui Arizonan korkeimmassa oikeudessa elinkautiseksi vankeudeksi ilman armahduksen mahdollisuutta.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset murhaajat
Yhdysvaltalaiset elinkautisvangit
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Palais Schaumburg

Palais Schaumburg on linnamainen rakennus Bonnin kaupungissa, Saksan Nordrhein-Westfalenissa. Vuosina 1949–1976 rakennus toimi Saksan liittokanslerin ensisijaisena residenssinä. Vuodesta 1999 lähtien se on ollut liittokanslerin toinen residenssi, pääresidenssinä on nykyään Berliinin Bundeskanzleramt. Alun perin rakennuksen rakennutti teollisuusmies Wilhelm Loeschigk vuosina 1858–1860.

Aiheesta muualla 

Bonn
Saksan linnat
Nordrhein-Westfalenin rakennukset ja rakennelmat
Saksan virka-asunnot
Upi Sorvali

Urpo Tapani ”Upi” Sorvali (31. heinäkuuta 1952 Helsinki – 24. maaliskuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen muusikko, rumpali, säveltäjä, sovittaja, tuottaja ja musiikinopettaja. Hän toimi Oulunkylän Pop/Jazz opistossa sekä konservatoriossa opettajana 1970-luvulta kuolemaansa asti. Sorvalin oppilaita ovat muun muassa Jari "Kepa" Kettunen, Janne Haavisto, Sami Kuoppamäki, Rami Eskelinen ja Leevi Leppänen. Hän itse oli opiskellut musiikkia nuoresta pojasta lähtien kuolemaansa saakka. Sorvali keräili erilaisia lyömäsoittimia, joita kertyi vuosien saatossa satoja. 

Studiomuusikkona hän soitti lukuisilla levytyksillä ja useissa kokoonpanoissa, kuten Anssi Tikanmäen orkesterissa ja Tuomari Nurmion albumin Punainen planeetta yhtyeessä. Taiteilijanimellä Urpo hän kiersi ahkerasti Suomea 1970-luvulla. "Teryleeniä"-hitti soi ahkerasti radiossa. Urpon levyillä rummut soitti Urpon salaperäinen serkku Upi, ja keikoilla rumpalina oli Leevi Leppänen. Oulunkylän opiskelijoista ja ystävistä kasattu Big Bad Family saavutti positiivista huomiota jazz-piireissä 1980-luvulla. Tämä kokoonpano jäi Sorvalin viimeiseksi hänen sairastuttua syöpään. Hän kuitenkin jatkoi työskentelyään loppuun asti, ja Big Bad Family julkaisi LP-levyn vain kuukausia ennen hänen kuolemaansa.

Sorvali osallistui säveltäjänä Suomen euroviisukarsintaan vuonna 1982 kappaleella "Omenakuu", jonka esitti Opus 5. Kappale sijoittui karsinnassa neljänneksi.

Progressiivinen Open Eye Band julkaisi elokuussa 2008 debyyttialbuminsa "Screaming Baby", jossa Upi Sorvalin elämäntyötä kunnioitetaan versiolla Sorvalin kappaleesta "Aku-Aku"-. Kosketinsoittimissa vierailee Upi Sorvalin poika Henri Sorvali.

Diskografia 

 Urpo: Se oli mannaa
 Urpo: Taikaspittarit
 Upi Sorvali - Mattijuhani Koponen: Aurinko ja tuuli

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 
 

Suomalaiset iskelmälaulajat
Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
Suomalaiset sovittajat
Suomalaiset rumpalit
Vuonna 1952 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Ann Brashares

Ann Brashares (1967 Aleksandria, Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka kirjoittaa lähinnä nuorille aikuisille. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on sarja Neljä tyttöä ja maagiset farkut.

Opiskeltuaan filosofiaa Brashares työskenteli kustannustoimittajana, vaikka hänen oli alun perin tarkoitus jatkaa opintojaan pidemmälle. Muutaman vuoden kustannustoimittajana työskenneltyään hän ryhtyi kirjoittamaan itse. Neljä tyttöä ja maagiset farkut (alkup. The Sisterhood of the Traveling Pants) ilmestyi 2001 vuonna ja on menestynyt eri puolilla maailmaa. Sarjassa on sen jälkeen ilmestynyt neljä teosta. Neljä tyttöä ja maagiset farkut muokattiin samannimiseksi elokuvaksi vuonna 2005. Sittemmin Brashares on kirjoittanut romaanin myös aikuisille, The Last Summer (of You and Me), joka ilmestyi vuonna 2007. 

Brashares asuu New Yorkissa miehensä, taiteilija Jacob Collinsin kanssa, ja heillä on kolme lasta: Nathaniel, Samuel ja Susannah.

Teokset

Suomennetut teokset
Neljä tyttöä ja maagiset farkut (Sisterhood of the Traveling Pants, 2001)
Neljän tytön farkkukesä (The Second Summer of the Sisterhood, 2003)
Neljä tyttöä ja viimeinen farkkukesä (Girls in Pants: The Third Summer of the Sisterhood, 2005)
Neljä tyttöä - ikuisesti ystäviä (Forever in Blue: The Fourth Summer of the Sisterhood, 2007)
 Pajunkissat ja kasvun kesä (3 Willows: Sisterhood Grows 2009, suom. 2010)

Muut teokset
Linus Torvalds, Software Rebel (2001)
Steve Jobs Thinks Different (2001)
Keep in Touch: Letters, Notes, and More from the Sisterhood of the Traveling Pants (2005)
The Last Summer (of You and Me) (2007)

Aiheesta muualla
Tietoa kirjailijasta Teenreads-sivusto.
 Art Above and Below, With Life in the Middle New York Timesin artikkeli Brasharesista ja hänen miehestään. Julkaistu 4.1.2007.

Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Liberaalidemokraattinen puolue

Liberaalidemokraattisen puolueen nimellä toimii useita poliittisia puolueita:

 Euroopan liberaalidemokraattinen puolue (ELDR)
 Liberaalidemokraattinen puolue, Japani
 Liberaalidemokraattinen puolue, Saksa
 Liberaalidemokraattinen puolue, Venäjä
 Liberaalidemokraattinen puolue, Yhdistynyt kuningaskunta

Katso myös 
Liberaali demokratia
 Liberaalinen Kansanpuolue
 Liberaalipuolue
 Liberaalit
Jyri Vaahtera

Jyri Vaahtera (s. 27. syyskuuta 1959) on suomalainen antiikintutkija (filologi). Rooman tasavallan ajan valtiollisiin instituutioihin ja uskontoon sekä antiikin historiankirjoitukseen erikoistunut Vaahtera on toiminut Turun yliopiston antiikin kielten ja kulttuurin professorina vuodesta 2003 lähtien (ordinariuksena alkaen 2006).

Vaahtera kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1978. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1991 ja väitteli filosofian tohtoriksi Turun yliopistosta vuonna 2000.

Teoksia 

 Senatus populusque Romanus. Studies in Roman Republican Legislation, Helsinki 1993 (muut tekijät: Kai Heikkilä, Unto Paananen, Kaj Sandberg ja Liisa Savunen).
 (Toimittanut yhdessä Raija Vainion kanssa) Utriusque linguae peritus: Studia in honorem Toivo Viljamaa, Turku 1997.
 Artikkeli teoksessa Christer Bruun (toim.), The Roman Middle Republic. Politics, Religion and Historiography, c. 400–133 BC. Papers from a Conference at the Institutum Romanum Finlandiae, September 11–12, 1998, Rome 2000.
 Roman Augural Lore in Greek Historiography: A Study of the Theory and Terminology, Stuttgart 2001.

Lähteet
C V R R I C V L V M V I T A E. Jyri Vaahtera, Turun yliopisto 
Olli Salomies: Puheenjohtajan tervehdys. FOLIUM CLASSICUM, Nro 82, 18.9.2012

Suomalaiset antiikintutkijat
Turun yliopiston professorit
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Oberlin

Oberlin voi tarkoittaa seuraavia:

Maantiede
 Oberlin, Kansas, Yhdysvallat
 Oberlin, Louisiana, Yhdysvallat
 Oberlin, Ohio, Yhdysvallat

Oppilaitokset
 Oberlin College, Oberlin, Ohio, Yhdysvallat
 Oberlinin konservatorio, Oberlin, Ohio, Yhdysvallat

Henkilönimenä
 Jérémie Jacques Oberlin (1735–1806), elsassilainen arkeologi ja filologi
 Johann Friedrich Oberlin (1740–1826), elsassilainen pappi ja filantrooppi
 Urs Oberlin (1919–2008), sveitsiläinen kirjailija ja runoilija
Wadie Haddad

Tohtori Wadie Haddad (1927–1978), tunnettiin myös nimellä Abu Hani, oli palestiinalainen terroristi 1960- ja 1970-luvuilla.

Varhaiselämä 
Haddad syntyi ortodoksiseen perheeseen Safedissa nykyisessä Pohjois-Israelissa vuonna 1927. Vuoden 1948 sodan jälkeen  Haddadin perhe pakeni Libanoniin. Haddad opiskeli lääketiedettä Beirutin amerikkalaisessa yliopistossa. Siellä hän tapasi palestiinalaisen George Habashin. Yhdessä he perustivat Arabialaisen nationalistiliikkeen, joka oli sekoitus panarabismia ja arabisosialismia. Liikkeen tarkoitus oli saada Israel haltuun ja liittää se muuhun arabimaailmaan. Valmistuttuaan Wadie muutti Hadashin kanssa Ammaniin, Jordaniaan. He työskentelivät sairaalassa. 

Vuonna 1956 Wadie Haddad meni töihin YK:n alaiseen palestiinalaispakolaisten UNRWA-järjestöön. Wadie oli mukana eräässä äärinationalistisessa palestiinalaisliikkeessä, ja Jordanian viranomaiset pidättivät hänet vuonna 1957. Vuonna 1961 hän pakeni Syyriaan.

PFLP 
Kuuden päivän sodan jälkeen vuonna 1967 Arabialainen nationalistiliike muuttui marxilaiseksi PFLP-liikkeeksi. Habash johti liikettä, ja Haddadista tuli aseellisen siiven johtaja.

Vuonna 1970 PFLP kaappasi Leila Khaledin johtamana kolme matkustajakonetta Jordaniaan. Heitä tuki toinen ääriliike, Musta syyskuu. Tapauksessa herätti huomiota se, että PFLP luokitteli matkustajat kolmeen ryhmään. 1. ryhmässä olivat tärkeimmät panttivangit, lähinnä juutalaiset ja Israelin kansalaiset, 2. ryhmän muodostivat eurooppalaiset ja 3. ryhmän amerikkalaiset. Vain toinen ja kolmas ryhmä vapautettiin. 

Tapauksen jälkeen PLO sanoutui irti PFLP:n kanssa tehdystä sopimuksesta. 

Haddad värväsi vuonna 1970 kuuluisan venezuelalaissyntyisen terroristin Ilich Ramirez Sanchezin eli Carloksen. Vuonna 1975 hän antoi kuitenkin Carloksen lähteä, koska tämä oli halunnut tappaa kaksi panttivankia ja paeta lunnasrahojen kera. Tämä tapahtui vuonna 1975, kun Haddad ja Carlos olivat ottaneet panttivangiksi OPEC:n delegaation Wienissä.

Vuonna 1976 Haddad järjesti Entebben kaappauksen, jonka hän suoritti yhdessä länsisaksalaisen Punaisen armeijakunnan kanssa. Kun israelilaiset vapauttivat panttivangit, Haddad erotettiin järjestöstä. 

Wadie Haddad kuoli 28. maaliskuuta vuonna 1978 Saksan demokraattisessa tasavallassa. Ruumiinavauksen yhteydessä todettiin, että hänet oli myrkytetty. Myöhemmin kävi ilmi, että Mossad oli lähettänyt Haddadille belgialaisia biologista infektiosuklaata, joka aiheutti hänen kuolemansa kahdessa kuukaudessa.

Israelilaisen toimittajan Ronen Bergmanin tutkimusten mukaan vuonna 2018  Mossad surmasi Haddadin myrkyttämällä tämän hammastahna tuubin.

Provokaattori?

Entisen KGB:n agentin Vasili Mitrotšinin, joka loikkasi Englantiin vuonna 1992, mukaan Haddad olisi palkattu 1970-luvun alussa KGB:n vakoilijaksi. Hänen mukaansa Neuvostoliitto rahoitti PFLP:tä. Juri Andropovin kirjeen mukaan Haddad oli itsenäisesti halunnut olla KGB:n agentti ja toimi itsenäisesti ilman Moskovan neuvoa.

Lähteet

Palestiinalaiset terroristit
Palestiinalaiset lääkärit
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 1978 kuolleet
Palestiinalaiset henkirikosten uhrit
Nouvelle Vague (yhtye)

Nouvelle Vague on ranskalainen yhtye, joka esittää vanhempaa uuden aallon ja punk-musiikkia bossa nova -tyylisinä tulkintoina. Yhtye on toiminut vuodesta 2003 ja se on julkaissut neljä albumia.

Nouvelle Vaguen pysyviä jäseniä ovat olleet ranskalaiset Marc Collin ja Olivier Libaux. Yhtyeen kappaleita ovat esittäneet vaihtuvat, yleensä naispuoliset laulajat.

Yhtyeen ensimmäisellä Nouvelle Vague -albumilla on esitetty cover-versiot muun muassa Joy Division-, The Clash- ja Dead Kennedys -yhtyeiden kappaleista. Toisella albumilla, Bande à Part taas on esitetty tulkinnat muun muassa Billy Idolin, Blondien ja New Orderin kappaleista.

Albumit
 Nouvelle Vague (Peacefrog Records, 2004)
 Bande à Part (Peacefrog Records, 2006)
 3 (Peacefrog Records, 2009)
 Couleur sur Paris (2010)
 I Could Be Happy (2016)
 Curiosities (2019)
 Rarities (2019)

EP:t
 Athol Brose (2016)
 Algo Familiar (2017)

Livealbumit
 Acoustic (2009)

Kokoelmat
 Late Night Tales: Nouvelle Vague (2007)
 Best of (2010)
 The Singers (2010)

Aiheesta muualla

 Nouvelle Vaguen kotisivut  
 

Bossa nova -muusikot
Ranskalaiset punkyhtyeet
Ranskalaiset uuden aallon yhtyeet
Kauhajoen lentokenttä

Kauhajoen lentokenttä  on Kauhajoen Lamminmaan kylässä, lähellä Kurikan rajaa sijaitseva lentokenttä. Lentokenttää käyttävät Etelä-Pohjanmaan Liitäjät ry, kevytilmailuun erikoistunut Air Pilot ry sekä purjelentoa harrastava Suupohjan Lentokerho. Kiitotie on hyvässä kunnossa eikä siinä ole reunaesteitä. Seisonta-alue ja rullaustie ovat asfaltoitu uudelleen elokuussa 2009. Kentällä ei ole julkista polttoainepistettä.

Lentokenttä siirtyi Air Pilot ry:n omistukseen vuonna 2012.

Historia 

Lentokentän rakentamisen aloitteen teki Kauhajoen Ilmailuyhdistys ry 16. helmikuuta 1971, anoessaan puolustusministeriöltä lupaa kunnostaa sodanaikainen varalaskukenttä lentokelpoiseen kuntoon. Selvisi kuitenkin, että Metsähallitus olisikin mahdollisen luvan myöntäjä. 4. tammikuuta 1972 Metsähallitus teki vuokrasopimuksen monivaiheisten selvitysten jälkeen. Kentän lupahakemuksia vauhdittivat tuolloin suunnitteilla olleet reittiyhteydet ulkomaille sekä ulkomaankaupan ja teollisuuden tarpeet. Rakennuslupa tuli, ja yleiseen käyttöön kenttä hyväksyttiin 16. lokakuuta 1973.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Lentopaikat.fi – Kauhajoen lentopaikka
Air Pilot ry 
Etelä-Pohjanmaan Liitäjät ry 
Gyrokoulutus Oy
Suupohjan Lentokerho ry 

Lentokenttä
Suomen lentopaikat
Kutteri

Kutteri tarkoittaa seuraavia:

 kutteri, elintarviketeollisuudessa käytettävä laite
 kutteri, purjealustyyppi
 kutteri, konehöylän lastuava terä tai siitä syntyvä hienojakoinen puuaines eli kutterinpuru.
Georgy Girl – keinoista paras

Georgy Girl – keinoista paras on elokuva vuodelta 1966. Sen pääosan esittäjä Lynn Redgrave oli tästä roolista Oscar-ehdokkaana. Elokuva pohtii parisuhteita ja vanhemmuutta, kiitollisuutta ja aikuisuutta. Roolijako on varsin perinteinen: vanha mies, nuori mies, kiltti tyttö, huikentelevainen tyttö ja vauva. Elokuva perustuu elokuvan toisen käsikirjoittajan Margaret Forsterin samannimiseen romaaniin.

The New York Timesin kriitikot valitsivat Georgy Girlin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Juoni 
Leamington (James Mason) on vanha rikas mies, Georgy (Lynn Redgrave) hänen alaisensa tytär, johon Leamington on kovin kiintynyt. Kaunis Meredith (Charlotte Rampling) on Georgyn kämppäkaveri, joka tulee raskaaksi. Lapsen isä Jos Jones (Alan Bates) rakastuu Georgyyn. Näistä tulee vähäksi aikaa pari ja he pitävät vauvan. Heillekin tulee ero, lapsi jää Georgylle, joka lopuksi menee naimisiin leskeksi jääneen Leamingtonin kanssa.

Roolit 

Lähde:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Vuoden 1966 brittiläiset elokuvat
Brittiläiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Brittiläiset mustavalkoelokuvat
Kansanvihollinen

Kansanvihollinen (, vrag naroda, suomeksi kirjoitettu myös erikseen kansan vihollinen) oli Neuvostoliitossa erityisesti Josif Stalinin valtakaudella käytetty termi, jolla haluttiin osoittaa henkilön tai ryhmän yleinen vihamielisyys Neuvostoliiton sisällä valtiota ja sen politiikkaa vastaan. Kansanvihollisuutta käytettiin kuolemantuomioiden, karkotusten sekä pakkotyötuomioiden aatteellisena ja juridisena perusteluna Neuvostoliitossa. Termi poistettiin Neuvostoliiton rikoslaista vuonna 1958.

Termi esiintyi myös Terijoen hallituksen julistuksessa talvisodan sytyttyä 1. joulukuuta 1939, jolloin Suomen kansanarmeijan kärkijoukon tehtävänä ilmoitettiin olevan Suomen kansantasavallan lipun kohottaminen Presidentinlinnan salkoon ”työtätekevien riemuksi ja kansanvihollisten kauhuksi”.

Käsitteen muu käyttö 
Yhdysvaltain presidentti Donald Trump nimitti Valkoisessa talossa marraskuussa 2018 järjestetyssä lehdistötilaisuudessa häntä ärsyttänyttä CNN-uutiskanavan toimittajaa Jim Acostaa ”kansan viholliseksi”.
Alkuvuodesta 2019 Trump nimitti Twitterissä "kansan viholliseksi" Yhdysvaltojen tiedotusvälineitä viitaten median kirjoituksiin Venäjän sekaantumisesta Yhdisvaltain presidentivaaleihin järjestetystä tutkinnasta.

Syksyllä 2019 Irakin presidentti Barham Saleh haukkui "kansan vihollisiksi" ulkomaisia tahoja jotka sekaantuisivat Irakissa käytyihin väkivaltaisiin mielenosoituksiin.

Katso myös
Kulakki

Lähteet

Aiheesta muualla 

Neuvostoliiton politiikka
Kommunistiset käsitteet
Peter Gethin

Peter Kenneth Gethin (21. helmikuuta 1940 Ewell, Englanti, Iso-Britannia – 5. joulukuuta 2011) oli Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui yhteensä 30 osakilpailuun ja voitti Italian GP:n 1971, samalla kun teki Formula 1 -autojen nopeusennätyksen, jonka vasta Michael Schumacher rikkoi 2003 Italian GP:ssä. Vuonna 1971 ero Gethinin ja toiseksi tulleen Ronnie Petersonin välillä oli 0,01 sekuntia, joka on Formula 1 -historian pienin voittomarginaali. Gethin on johtanut kilpailua Formula ykkösissä vain kahden kierroksen ajan.

Gethin ajoi myös McLarenin CanAm-autoa. Hän voitti 1970 yhden kilpailun ja sijoittui sarjassa kolmanneksi.

Peter Gethin kuoli 5. joulukuuta 2011. Hän oli sairastellut pidemmän aikaa. Kuollessaan Gethin oli 71-vuotias.

Lähteet 

Brittiläiset Formula 1 -kuljettajat
Vuonna 1940 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Tanzwut

Tanzwut on saksalainen industrial- ja keskiajan metalli-yhtye. Se sai alkunsa Corvus Corax -yhtyeen sivuprojektina.

Jäsenet 
 Teufel
 Wim
 Castus
 Ardor
 Norri
 Hatz
 Patrick

Diskografia

Studioalbumit 
 Tanzwut (1999)
 Labyrinth der Sinne (2000)
 Ihr Wolltet Spass (2003)
 Schattenreiter (2006).
 Weiße Nächte (2011)
 Morus et Diabolus (2011)
 Höllenfahrt (2013)
 Eselsmesse (2014)
 Freitag der 13. (2015)
 Schreib es mit Blut (2016)
 Seemannsgarn (2019)

Singlet 
 "Exkremento" (1998) 
 "Augen Zu" (1999)
 "Weinst Du?" (feat. Umbra et Imago) (1999)
 "Verrückt" (1999)
 "Tanzwut" ("Dance Rage") (2000)
 "Bitte, Bitte" (2000) (Die Ärzte cover)
 "Eiserne Hochzeit" (2001)
 "Götterfunken" (2001)
 "Feuer und Licht" (feat. Umbra et Imago) (2001)
 "Nein Nein" (2003)
 "Meer" (2003)
 "Hymnus Cantica" (2003)
 "Immer Noch Wach" (feat. Schandmaul) (2005)
 "Weiße Nächte" (2011)
 "Das Gerücht" (2013)
 "Der Himmel Brennt" (2013)
 "Unsere Nacht" (2014) 
 "Der Eselskönig" (feat. Entr'Act) (2014)
 "Freitag der 13" (2015) 
 "Stille Wasser" (feat. Liv Kristine) (2016)
 "Gib mir noch ein Glas" (feat. Kärbholz) (2019)
 "Galgenvögel" (2019)

DVD:t 
 Tanzwut - Live (2004)

Aiheesta muualla 

 Virallinen kotisivu

Lähteet

Saksalaiset industrial-yhtyeet
Saksalaiset metalliyhtyeet
Cabaret (elokuva)

Cabaret on vuonna 1972 ensi-iltansa saanut elokuvamusikaali. Se perustuu Broadway-musikaaliin Cabaret, joka taas perustuu Christopher Isherwoodin kirjoittamaan kirjaan. Elokuvan on ohjannut Bob Fosse ja sen pääosissa ovat Liza Minnelli, Michael York ja Joel Grey. Elokuva sai kahdeksan Oscar-palkintoa.

Juoni

Sally Bowles (Liza Minnelli) on amerikkalainen kabareelaulaja, joka on tullut 1930-luvun alun Berliiniin etsimään paikkaansa auringossa ja laulaa Kit Kat -nimisellä klubilla. Sally majoittaa luokseen englantilaisen opettajan Brian Robertsin (Michael York), jonka kanssa hänelle kehkeytyy lopulta suhde. Myöhemmin Sally tapaa saksalaisen paronin nimeltään Maximilian von Heune (Helmut Griem), jonka kanssa sekä Sallylle että Brianille kehkeytyy suhde. Max kuitenkin hylkää kummankin ja lähtee pois Berliinistä. Sally huomaa olevansa raskaana, muttei tiedä kumpi hänen lapsensa isä on. Brian tarjoutuu menemään Sallyn kanssa naimisiin, kasvattamaan lapsen yhdessä ja muuttamaan yhdessä Englantiin. Sally suostuu, mutta myöhemmin hän tajuaa ettei heillä ole tulevaisuutta ja tekee abortin. Lopulta Brian lähtee pois Berliinistä ja Sally jää laulamaan klubille natsien tehdessä samalla nousuaan valtaan.

Elokuvan laulut

"Willkommen" - Joel Grey ja kabareetytöt
"Mein Herr" - Liza Minnelli
"Tiller Girls" - Joel Grey ja kabareetytöt
"Maybe This Time" - Liza Minnelli
"Money, Money" - Joel Grey ja Liza Minnelli
"Two Ladies" - Joel Grey ja kaksi kabareetyttöä
"Heiraten (Married)" - Greta Keller
"Tomorrow Belongs To Me" - Oliver Collignon (Hitler-Jugend-nuori) ja kuoro
"If You Could See Her - Joel Grey
"(Life is a) Cabaret" - Liza Minnelli
"Finale" - Joel Grey

Oscar-palkinnot

 Paras naispääosa: Liza Minnelli
 Paras ohjaus: Bob Fosse
 Paras miessivuosa: Joel Grey
 Paras kuvaus: Geoffrey Unsworth 
 Paras leikkaus: David Bretherton 
 Paras lavastus: Rolf Zehetbauer, Hans Jürgen Kiebach ja Herbert Strabel
 Paras musiikki: Ralph Burns
 Paras äänitys: Robert Knudson ja David Hildyard

Muut tunnustukset ja jälkimaine
Cabaret valittiin vuonna 1995 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat Cabaret’n vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Homevideos.com 
 Leffatykki.com

Yhdysvaltalaiset elokuvamusikaalit
Vuoden 1972 yhdysvaltalaiset elokuvat
Musikaaleihin perustuvat elokuvat
Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Yhdysvaltalaiset näytelmiin perustuvat elokuvat
Bob Fossen ohjaamat elokuvat
Parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan kuvauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan leikkauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan musiikin Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan lavastuksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan äänityksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
BAFTA Film Award -palkitut elokuvat
Camp (täsmennyssivu)

Camp voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

 camp, kulttuuri-ilmiö
 camping eli leirintä
 camping eli kämppäys, videopelitermi
 cAMP, syklinen AMP
 Camp, Todd Graffin ohjaama musikaalielokuva vuodelta 2003
 Camp, Childish Gambinon eli Donald Gloverin albumi vuodelta 2011

Sukunimenä 

 Anna Camp (s. 1982), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Bill Camp (s. 1961), yhdysvaltalainen näyttelijä 
 Colleen Camp (s. 1953), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Hamilton Camp (1934–2005), brittiläinen laulaja, lauluntekijä, näyttelijä ja ääninäyttelijä
 Jeremy Camp (s. 1978), yhdysvaltalainen CCM-muusikko
 L. Sprague de Camp (1907–2000), yhdysvaltalainen kirjailija
 Lee Camp (s. 1984), brittiläinen jalkapalloilija
 Lindsay Camp (s. 1957), brittiläinen lasten- ja nuortenkirjailija
 Maxime Du Camp (1822–1894), ranskalainen kirjailija, valokuvaaja ja Ranskan akatemian jäsen
 Walter Camp (1859–1925), yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon valmentaja
 Walter de Camp, oik. Kari Lempinen (1946–2017), suomalainen toimittaja ja kolumnisti

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Svante Pääbo

Svante Pääbo (s. 20. huhtikuuta 1955 Tukholma) on ruotsalainen evoluutiogenetiikkaan erikoistunut biologi. Pääbo sai tohtorinarvon Uppsalan yliopistosta 1986. Hän on toiminut vuodesta 1997 Max Planck -instituutin genetiikan osaston johtajana Leipzigissä Saksassa. Hänelle myönnettiin 1992 Gottfried Wilhelm Leibniz -palkinto, joka on Saksassa arvostetuimpia  tutkimustyöstä myönnettyjä palkintoja. Pääbo tunnetaan myös paleogenetiikan alan perustajana. Paleontologian ja genetiikan yhdistävä ala tutkii muun muassa varhaisia ihmisiä ja muinaisia ihmispopulaatioita. Pääbolle myönnettiin Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinto vuonna 2022.

Time-lehti valitsi Pääbon 2007 sadan vaikutusvaltaisimman ihmisen listalle.

Perhetausta 
Pääbon äiti oli ruotsinvirolainen kemisti Karin Pääbo. Vuonna 1944 neuvostomiehitystä Ruotsiin paennut Karin Pääbo halusi poikansa integroituvan ruotsalaiseen yhteiskuntaan, joten hän ei puhunut Svantelle viroa. "Kasvoin tietäen mikä Viro on, mutta en puhu viroa. En ole koskaan käynyt virolaista koulua. Identifioidun ruotsalaisiin, mutta minulla on erityissuhde Viroon", on Pääbo kuvaillut. Pääbon isä oli biokemisti Sune Bergström, joka sai vuonna 1982 Nobelin lääketieteen palkinnon.

Pääbon tunnetuimpia löytöjä
Pääbo nousi ensimmäistä kertaa 1985 julkisuuteen, kun hän onnistui eristämään 2 400 vuotta vanhasta muumiosta DNA:ta, jota voidaan käyttää molekyyliarkeologisiin tutkimuksiin. Pääbon johtama osasto julkisti elokuussa 2002 löytäneensä puhekykyyn vaikuttavan FOXP2-kieligeenin, jonka puute tai vahingoittuneisuus aiheuttaa ihmisillä kielellisiä ongelmia.

Max Planck -instituutin tutkijat Pääbon johdolla julkistivat 2006 aikeensa sekvensoida neandertalinihmisen koko genomin. He onnistuivat eristämään muinais-DNA:ta yli 30 000 vuotta vanhoista neandertalinihmisen jäänteistä.

Charles Darwinin 200-vuotispäivänä 12. helmikuuta 2009 julkistettiin Pääbon ryhmän uusia tutkimustuloksia neandertalinihmisen perimästä. Perimä oli silloin suurin piirtein kokonaan avattu, vain tarkistusluenta oli jäljellä, ja sen sanottiin olevan todennäköisesti valmis viimeistään 2010.

Julkaisuja

Lähteet

Aiheesta muualla
Pääbon kotisivu 
Time-lehden artikkeli  Pääbosta 

Ruotsalaiset biologit
Geneetikot
Ranskan tiedeakatemian jäsenet
Royal Societyn ulkomaiset jäsenet
Ruotsin virolaiset
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon saajat
Berry Oakley

Raymond Berry Oakley III (4. huhtikuuta 1948 – 11. marraskuuta 1972) oli yhdysvaltalainen basisti ja taustalaulaja. Hän kuului The Allman Brothers Bandin perustajajäseniin. 

Oakley joutui 24-vuotiaana liikenneonnettomuuteen Maconissa, Georgiassa. Hän menehtyi muutaman tunnin päästä siitä aiheutuneisiin komplikaatioihin.

Yhdysvaltalaiset basistit
Liikenneonnettomuudessa kuolleet
Vuonna 1948 syntyneet
Vuonna 1972 kuolleet
Japanin Grand Prix 2002

Japanin Grand Prix 2002 oli Formula 1 -kauden viimeinen osakilpailu, joka ajettiin Japanin Suzukassa 13. lokakuuta 2002.

Kilpailun voitti Michael Schumacher, joka oli ylivoimainen koko kisaviikonloppuna. Kilpailu oli Mika Salon, Eddie Irvinen, Alex Yoongin ja Allan McNishin viimeiset F1-sarjassa.
McNish ei edes päässyt osallistumaan kilpailun starttiin, koska ajoi niin rajusti ulos lauantain aika-ajoissa, että syöksyi turvavallin sisään. McNish loukkasi polvensa ulosajossa, mutta sai ajoluvan lääkäreiltä vielä ajaa sunnuntaiaamun lämmittelyajoissa, mutta lääkärit ei antanut hänen enää ajaa kilpailussa. Ferrari-talli otti jo viidennen perättäisen kaksoisvoiton.

Japanin GP 2002 oli viimeinen kilpailu, jossa käytettiin vanhaa pistesysteemiä jossa kuusi parasta kuljettajaa sai pisteitä (10-6-4-3-2-1). Kauden 2003 alussa käyttöön otettiin uusi pistesysteemi, jossa pisteitä jaettiin kahdeksalle parhaalle.

Aika-ajot

Tulokset

Muuta 
 Felipe Massa teki paluun Sauberille oltuaan sivussa Yhdysvaltain osakilpailusta.

 Ralf Schumacherin 100. kilpailu.

 Nick Heidfeldin 50. kilpailu. 

 Rengastoimittaja Bridgestonen 100. kilpailu ja 70. voitto.

 Michael Schumacherin 50. paalupaikka.

 Jenson Buttonin viimeinen kilpailu Renaultilla.

 Olivier Panisin viimeinen kilpailu BAR:lla.

 Mark Webberin viimeinen kilpailu Minardilla.

 Mika Salon viimeinen kilpailu Toyotalla ja uran viimeinen kilpailu.

 Eddie Irvinen viimeinen kilpailu Jaguarilla ja uran viimeinen kilpailu.

 Allan McNishin viimeinen kilpailu Toyotalla ja uran viimeinen kilpailu.

 Alex Yoongin viimeinen kilpailu Minardilla ja uran viimeinen kilpailu.

 Asiatechin viimeinen kilpailu F1-sarjan moottoritoimittajana.

 Takuma Satōn uran ensimmäiset pisteet.

Lähteet 
Japanin GP 2012 - F1-ruutu

Viitteet

Japanin Grand Prix
Ted Stevens

Theodore Fulton ”Ted” Stevens (18. marraskuuta 1923 Indianapolis, Indiana, Yhdysvallat – 9. elokuuta 2010 Alaska, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen lakimies ja republikaanisen puolueen poliitikko.

Stevensistä tuli Yhdysvaltain senaattori Alaskasta vuonna 1968, ja hän istui senaatissa vuoteen 2009. Hän asui Girdwoodissa aviopuolisonaan Catherine. Stevensin ensimmäinen vaimo Ann Mary o.s. Cherrington kuoli lento-onnettomuudessa Anchoragessa vuonna 1978.

Stevens nimettiin ”Vuosisadan alaskalaiseksi” 2000. Samana vuonna Alaskan parlamentti nimesi Anchoragen lentokentän Ted Stevens Anchorage International Airportiksi.

Senaattorina Stevens puolusti osavaltionsa etuja muun muassa erilaisissa infrastruktuurihankkeissa, kuten satojen miljoonien dollarien Gravina Island Bridge ja Knik Arm Bridge, joita kriitikot pitivät kotiinpäinvetämisenä. Vuonna 2007 Stevens lisäsi budjettiin 3,5 miljoonaa varoja lentokentän rakentamiseksi sadan vakituisen asukkaan Akutanin saarelle Aleuteilla.

Stevens saavutti nettimainetta lausunnoillaan, kun hän puolusti network neutralitya ja kuvasi Internetiä sanoilla: ”Se ei ole iso rekka. Se on sarja putkia” (). Lausunnolle ilveiltiin eräissä komedia-talk-show'issa.

Hän toimi Yhdysvaltain senaatin puheenjohtajana pro tempore vuosina 2003–2007. Stevens tuomittiin lokakuussa 2008, vain viikkoa ennen marraskuun 2008 vaaleja seitsemästä lahjuksenotosta, mutta tuomio peruttiin myöhemmin. Hän menetti paikkansa demokraatti Mark Begichille.

Stevens kuoli lento-onnettomuudessa elokuussa 2010.

Myös Ted Stevensin poika Ben Stevens on republikaanipoliitikko.

Lähteet 

Yhdysvaltain senaatin jäsenet
Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Daniel Inouye

Daniel Ken Inouye (7. syyskuuta 1924 Honolulu, Havaiji – 17. joulukuuta 2012 Bethesda, Maryland) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko, joka istui senaatissa 1963–2012.

Inouye syntyi Honolulussa. Hän liittyi 17-vuotiaana Yhdysvaltain asevoimiin ja palveli toisessa maailmansodassa 442. jalkaväkirykmentissä. Hän menetti osan oikeasta kädestään San Terenzossa käydyissä taisteluissa. Sodan jälkeen Inouyelle ehdotettiin Medal of Honoria, mutta hänelle ei kuitenkaan vielä myönnetty sitä. Myöhemmin Bill Clinton palkitsi hänet ja 21 muuta yhdysvaltainjapanilaista. Inoyue opiskeli sodan jälkeen Havaijin ja Georgetownin yliopistoissa, jossa suoritti oikeustieteellisen tutkinnon.

Havaijista tuli osavaltio 1959, jolloin Inouye valittiin edustajainhuoneeseen ensimmäisenä yhdysvaltainjapanilaisena. Neljä vuotta myöhemmin hänet valittiin Havaijin edustajaksi senaattiin. Inouye istui senaatissa kuolemaansa 2012 saakka, yhteensä 49 vuotta. Häntä pidempään senaattorina on toiminut vain Robert Byrd. Inouye kuoli joulukuussa 2012.

Vain tunteja ennen kuolemaansa Inouyen henkilökunta lähetti kirjeen Havaijin kuvernöörille Neil Abercrombielle, jossa Inouye pyysi kuvernööriä nimeämään varakuvernöörikseen Colleen Hanabusan, mihin Abercrombie ei suostunut. Pari kuukautta tämän jälkeen Abercrombie sanoi Los Angeles Timesin haastattelussa, että epäilee Inouyen kirjeen autentisuutta, mikä aiheutti ärtymystä.

Kunnianosoituksia 

  Medal of Honor (Yhdysvallat, 2000)
  Presidential Medal of Freedom (Yhdysvallat, 2013)
  Purppurasydän (Yhdysvallat)
  Bronze Star (Yhdysvallat)
  Filippiinien kunnialegiona (Filippiinit, 1993)
  Nousevan auringon ritarikunta (Japani, 2000)
  Kunnialegioona (Ranska, 2007)
  Keisaripuun ritarikunta (Japani, 2011)

Navajot antoivat Inouyelle kunnianimen "The Leader Who Has Returned With a Plan" hänen toimittuaan vuosien ajan senaatin intiaaniasioiden valiokunnassa.

Honolulun kansainvälinen lentokenttä on nimetty Inouyen mukaan.

Lähteet

Aiheesta muualla

Amerikanjapanilaiset
Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenet
Yhdysvaltain senaatin jäsenet
Yhdysvaltalaiset demokraattipoliitikot
Vammaiset poliitikot
Amputoidut henkilöt
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Havaijilaiset poliitikot
Peter Maxwell Davies

Sir Peter Maxwell Davies (8. syyskuuta 1934 Salford – 14. maaliskuuta 2016 Orkney) oli englantilainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän syntyi Salfordissa, Manchesterin liepeillä. Davies kävi pianotunneilla ja kirjoitti omia sävellyksiään varhaislapsuudesta alkaen. Hän opiskeli Manchesterin yliopistossa ja musiikkikoulussa, ja perusti opiskelukaveriensa kanssa yhdistyksen New Music Manchester, joka edisti nykymusiikin tuntemusta. Davies vietti kaksi vuotta Australiassa ja sieltä palattuaan asettui asumaan Orkneysaarille. Hän perusti saarille musiikkijuhlat ja kantaesitti niillä usein uusia teoksiaan.

Davies johti monia tunnettuja orkestereita, kuten Bostonin sinfoniaorkesteria. Yhtenä ensimmäisistä klassisen musiikin säveltäjistä hän avasi verkkosivut, joista voi ladata musiikkia ja säveltäjien haastatteluja.

Daviesia pidettiin 1960-luvulla musiikin kauhukakarana. Vuonna 1969 hän muunteli G. F. Händelin Messias-oratorion teemoja teoksessa Eight Songs for a Mad King; tämä koettiin lähestulkoon pyhäinhäväistykseksi.

Daviesin varhaisia töitä sävytti sarjallisuus. Davies sävelsi myös lasten oopperoita ja elokuvamusiikkia.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Daviesin sivusto. 
 Peter Maxwell Daviesin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Brittiläiset säveltäjät
Vuonna 1934 syntyneet
Vuonna 2016 kuolleet