joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Mallan luonnonpuisto

Mallan luonnonpuisto on Suomen vanhin luonnonsuojelualue Enontekiöllä, Käsivarren Lapissa. Kilpisjärven pohjoisrannalla sijaitsevassa puistossa kohoavat Iso-Mallan (951,9 m) ja Pikku-Mallan (738,5 m) tunturit. Sen halki idästä länteen kulkee yhteispohjoismainen Kalottireitti. Puisto on ollut suojeltuna vuodesta 1916 alkaen ja Suomen ensimmäiseksi luonnonpuistoksi se tuli vuonna 1938. Luonnonpuiston pinta-ala on 30 km² ja sitä hallinnoi Metsäntutkimuslaitos.

Luonto 

Alueella on kalkkipitoisen kasvualustan ansiosta Suomen monipuolisin tunturikasvilajisto. Joitakin tunturikasveja ei tavata missään muualla koko Suomessa ja useita luonnonpuiston lisäksi vain läheisellä Saanatunturilla tai muun Käsivarren alueella. 

Alueen korkeuden ja pohjoisuuden ansiosta lumilaikkujen sulaminen jatkuu läpi kesän ja takaa kosteuden monille tunturikasveille. Lajistoon kuuluvat muun muassa lapinalppiruusu, jääleinikki, tunturikallioinen, arnikki, pahta-ailakki ja tunturikatkero. Kaikkiaan puistossa kasvaa 283 putkilokasvilajia. Kasvirikkaus johtuu Mallan kaledonisesta kallioperästä, joka on muodostunut helposti rapautuvista liuskeista ja dolomiitista. Alueelta on myös löydetty Suomen ainoa pikkulehdokki. 

Alueella elää myös harvinaisia tunturiperhosia, muun muassa tunturisiilikäs, pohjansiilikäs, arnikkikoisa, jota on tavattu Suomesta vain Mallan luonnonpuistosta vuosina 1929, 1934 ja 1936, ja tunturikeltaperhonen.

Linnuista puistossa pesivät muun muassa sepelrastas ja piekana. 

Läheinen Helsingin yliopiston Kilpisjärven biologinen asema on kartoittanut alueen kasvistoa ja suorittanut alueen luonnosta useita tutkimuksia. Luonnonpuistossa sijaitsee tunnettu Kitsiputous (Kihtsekords).

Porojen laidunnus luonnonpuiston alueella on kielletty, mutta sitä tapahtuu jonkin verran. 2000-luvun alkuvuosina laidunnuksen vaikutuksia tutkittiin, eikä sen todettu vaikuttavan haitallisesti alueen uhanalaisiin kasvilajeihin. Alueella tehtäville tieteellisille tutkimuksille koealoineen siitä voi toisaalta olla haittaa.

Puistossa saa kulkea lumettomana aikana vain merkittyjä reittejä pitkin, joita on 15 kilometriä. Retkeilypolku vie kolmen valtakunnan rajapyykille, joka sijaitsee puiston läntisessä ääripäässä.

Lähteet 
 METLA. Malla-Saana alue
 KILPISJÄRVI.ORG
 Metsähallitus: Luontoon.fi: Malla
 Härkönen, T., Laitinen, J. ja Räntilä, K.: Luontomatkailijan Suomi. Otava. 1993, s. 341–343. ISBN 951-1-11522-7.

Viitteet

Aiheesta muualla 

 

Suomen luonnonpuistot
Enontekiön luonto
Suomen luonnonnähtävyydet
Lapin maakunnan luonnonsuojelualueet
Gersonides

Levi ben Gershon (, paremmin tunnettu nimellä Gersonides tai Ralbag; 1288-1344) oli juutalainen rabbi, filosofi, matemaatikko, astrologi ja Talmud-oppinut. Hän oli kotoisin Bagnolsista, Languedocista, Ranskasta.

Teoksia 

 Sefer Milhamot Ha-Shem ("Herran sodat", 1317–1329)
 Sefer ha-hekkesh ha-yashar ("Oikeiden syllogismien kirja", 1319)
 Maaseh Hoshev ("Käytännön laskentataito") eli Sefer hectar-mispar ("Numeroiden kirja") (1321–1322)

Aiheesta muualla 

 Stanford Encyclopedia of Philosophy: Gersonides 
 Gersonides: Sefer Milhamot Ha-Shem 
 Kellner, Menachem: Bibliographia Gersonideana - An Annotated List of Writings by and about R. Levi ben Gershom 

Juutalaiset filosofit
Astrologit
Ranskalaiset filosofit
Vuonna 1288 syntyneet
Vuonna 1344 kuolleet
Alfred Parland

Alfred Aleksandrovitš Parland (, 12. joulukuuta 1842 – 1919) oli venäläinen arkkitehti, opettaja ja professori.

Parland kuului Venäjällä 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alussa suosittuun kansallismieliseen historiallisen kertaustyylin koulukuntaan, joka ammensi innoituksensa slaavilaisesta ja bysanttilaisesta perinteestä. Hän suunnitteli uransa aikana enimmäkseen kirkollisia rakennuksia, joista tunnetuin on Pietarissa sijaitseva Kristuksen ylösnousemuksen katedraali. Tästä rakennuksesta tuli Parlandille elämäntyö, sillä sitä rakennettiin neljännesvuosisata, ja Parland valvoi kirkon rakentamista vihkimiseen saakka 1907, minkä jälkeenkin hän vastasi sen ylläpidosta.

Muita Parlandin suunnittelemia rakennuksia on Pietarin ulkopuolella oleva Troitse-Sergijevskin luostarin kirkko, jonka Parland suunnitteli heti valmistuttuaan Pietarin keisarillisesta taideakatemiasta 1871. Hän vastasi myös Pietarhovin Znamenskajan kirkon perusparannustöistä, ja hänet valittiin jäseneksi Kazanin katedraalin restaurointia varten perustettuun työryhmään 1910–1911.

Parland sai professorin arvon vuonna 1892, ja 1905 hänet kutsuttiin taideakatemian kunniajäseneksi. Hän hoiti virkaa keisarillisen palatsin ministeriössä vastuualueenaan hovin kiinteistöt, ja hänet palkittiin uransa varrella useilla mitaleilla. Päätyönsä ohella hän opetti kreikkalaista ja roomalaista arkkitehtuuria Pietarin taideakatemiassa ja akvarellimaalausta paroni Štiglitsin oppilaitoksessa.

Parland kuoli naimattomana ja lapsettomana Pietarissa 1919. Hänet on haudattu Smolenskin hautausmaalle Pietarin Vasilinsaarelle.

Lähteet 
 Iisakin kirkon museon filiaalin Spas na krovi sivut 

Venäläiset arkkitehdit
Vuonna 1842 syntyneet
Vuonna 1919 kuolleet
Ilja Frank

Ilja Mihailovitš Frank (23. lokakuuta (J: 10. lokakuuta) 1908 – 22. kesäkuuta 1990) oli neuvostoliittolainen ydinfyysikko. Hän sai vuonna 1958 yhdessä Pavel Tšerenkovin ja Igor Tammin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon Tšerenkovin säteilyn luonnetta koskevista tutkimuksistaan.

Ura 
Ilja Frank syntyi Pietarissa vuonna 1908. Hän oli matemaatikko Mihail Frankin ja lääkäri Jelizaveta Gratsianovan nuorempi poika. Frank opiskeli Moskovan valtionyliopistossa matematiikkaa ja teoreettista fysiikkaa. Hän työskenteli jo opiskeluaikanaan Sergei Vavilovin laboratoriossa ja alkoi pitää tätä oppi-isänään. Frank valmistui vuonna 1930 ja pääsi Vavilovin suosituksesta Leningradin optiseen instituuttiin, missä hän oli mukana valokemian tutkimuksissa.

Frank palasi vuonna 1934 Pietarista Moskovaan, kun hän sai paikan Neuvostoliiton tiedeakatemian fysiikan ja matematiikan instituutista. Siellä hän alkoi tutkia ydinfysiikkaa, joka oli uusi ala hänelle. Hän kiinnostui Pavel Tšerenkovin tutkimuksista, joissa tämä tarkasteli gammasäteilyn vaikutusta nesteiden luminesenssiin. Frank ja Igor Tamm esittivät vuonna 1937 teorian Tšerenkovin säteilyn takana. Sen mukaan luminenssi-ilmiö liittyy säteilyyn, joka syntyy, kun elektroni liikkuu väliaineessa nopeampaa kuin valo kyseisessä aineessa.

Frankin työ keskittyi myöhemmässä vaiheessa teoreettiseen ja kokeelliseen ydinfysiikkaan sekä ydinreaktoreiden suunnitteluun. Frank ylennettiin 1941 atomiydinlaboratorion johtoon, ja vuonna 1957 hän sai sen lisäksi paikan ydinfysiikan tutkimusistituutin JINR:n neutronilaboratorion johtajaksi.

Lähteet

Viitteet

Venäläiset fyysikot
Ydinfyysikot
Nobelin fysiikanpalkinnon saajat
Vuonna 1908 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Håkansbölen kartano

Håkansbölen kartano eli Hakunilan kartano sijaitsee Vantaalla Hakunilan suuralueen Ojangon kaupunginosassa, nykyisen Hakunilan itäpuolella. Aiemmin Håkansbölen tilan maat ulottuivat myös nykyisen Hakunilan puolelle. 

Kartanon päärakennus on arkkitehti Armas Lindgrenin suunnittelema ja vuodelta 1908. Päärakennusta ympäröivät lukuisat ulkorakennukset ja kartanonpuisto, joka on kunnostettu vuonna 2011. Vantaan kaupunki osti kartanon Sanmarkin perikunnalta vuonna 2005. Kartanon päärakennuksen kunnostus on kesken, mutta kokonaisuuteen kuuluvaa pehtoorin taloa remontoidaan kahvila-ravintolaksi, joka avautuu kesäksi 2018. 

Kartanon puistoalueen halki virtaa Kormuniitynoja, jossa mainitaan olleen 
myös mylly.

Lindgrenin suunnittelema kartanon päärakennus on hirsirunkoinen. Nykyinen päärakennus on rakennettu vanhan, vuosina 1842–1844 valmistuneen uusklassista arkkitehtuuria edustaneen päärakennuksen paikalle. Kartanon tilan historia viljelysmaana yltää 1500-luvulle saakka. Kartano on ollut vuodesta 2005 lähtien Vantaan kaupungin omistuksessa.

Kartanon entisöinti valmistui 2011. Puiston entistämisessä oli mallina 1900-luvun alun tyyli. Kartanon pihalla on "mutteritalo", kaksikerroksinen huvimaja. Kartanon 1700-luvulla omistanut kauppias Johan Sederholm rakennutti sen kuningas Kustaa III:n vierailun kunniaksi.

Museovirasto on luokitellut kartanomiljöön valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen joukkoon osana kohdetta Sotungin kylä ja Håkansböle. Kartanomiljöön rakennukset on myös suojeltu asemakaavassa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Hakunilan kartano, Helsinki.fi
Håkansbölen kartanoon liittyvää aineistoa Vantaan kaupunginmuseon kokoelmissa

Armas Lindgrenin suunnittelemat rakennukset
Vantaan kartanot
Ojanko
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Vantaan nähtävyydet
Vantaan suojellut rakennukset
Villa Billnäs

Villa Billnäs eli Billnäsin ruukinkartano on Pinjaisten kylässä Pohjassa Raaseporissa sijaitseva  kivirakenteinen kartanon päärakennus. Sen on suunnitellut suomalainen arkkitehti Lars Sonck, ja se rakennettiin vuosina 1916–1917 ja on aikansa hienoimpia kartanoarkkitehtuurin edustajia. Rakennuttaja oli Fridolf Leopold Hisinger. Siihen liittyy työväen asuinrakennus ja puutarhaan liittyviä pieniä talousrakennuksia..Villa Billnäs on yksityisessä omistuksessa. Rakennus sijaitsee Mustionjoen ja Billnäsin puistotien välissä.

Tyylillisesti rakennuksen alakerta ja yläkerran pyörökaari-ikkunat viittaavat italialaiseen renessanssipalatsiin. Samaa tyyliä edustivat monet aikakauden pankkien ja vakuutuslaitosten rakennukset. Sonckin tuotannossa se edustaa siirtymistä pois jugendkaudesta. 2000-luvulla on päärakennuksen sivuille rakennettu Bernhard Wernerin suunnittelemat samantyyliset lisärakennukset.

Rakennuksen valmistuessa ruukki oli muodostettu 1898 osakeyhtiöksi, ja kartano muodosti erillisen maatilan.

Aiemmin paikalla ollut Sebastian Gripenbergin suunnittelema puinen ruukinkartanon päärakennus Villa Billnäs tuhoutui tulipalossa vuonna 1915. Kaksikerroksinen, ajan uusrenessanssista huvilatyyliä edustava rakennus valmistui 1884, jolloin aiemmin muualla asunut ruukin omistaja Fridolf Leopold Hisinger muutti paikkakunnalle..

Lähteet

Lars Sonckin suunnittelemat rakennukset
Pohja
Suomen kartanot
Raaseporin rakennukset ja rakennelmat
Stansvikin kartano

Stansvikin kartano on kartano Laajasalon kaupunginosassa Helsingissä. Se on ollut Helsingin kaupungin omistuksessa vuodesta 1938 lähtien. Kartano sijaitsee Kruunuvuorenrannan osa-alueella, jonka nimi oli vuoteen 2013 asti Tahvonlahti ().

Kartanon päärakennus on nykyisin museokäytössä, ja se on rakennettu vuosina 1803–1804, jolloin se oli kapteeni Fabian Casimir Roswallin omistuksessa. Roswall todennäköisesti myös suunnitteli rakennuksen itse. Kartanoon vievää tietä koristavat 1860-luvulta peräisin olevat tammipuut. 

Stansvik alkoi toimia itsenäisenä tilana vuonna 1798, mitä ennen se oli Degerön kartanoon tilaan kuulunut torppa. Roswallin jälkeen kartanon omisti vuosina 1805–1817 taidemaalari Emanuel Thelning. Sen jälkeen se oli ensin Edelheimin ja vuodesta 1856 Willebrandin suvun omistuksessa. Knut Felix von Willebrand toteutti 1800-luvun puolivälin jälkeen muutoksia päärakennukseen. Helsingin kaupunki osti tuolloin 100 hehtaaria käsittäneen kartanon Willebrandin suvulta vuonna 1938. Kartanon vuokralaisena on ollut vuodesta 1945 kaupungin virkamiesyhdistys (nykyisin Jyty Metropoli ry). Kartanon entisille maille rakennettiin 1950-luvulla kesäasuntoja.

Lähteet 
Kartanopuistot, rakennusvirasto 
Stansvikin kartanon päärakennus Laajasalon rakennusinventointi

Helsingin kartanot
Laajasalo
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Helsingin suojellut rakennukset
Jääleinikki

Jääleinikki (Ranunculus glacialis, syn. Beckwithia glacialis) on pohjoisten arktisten alueiden ja vuoristojen isokukkainen leinikkikasvi. Suomessa se on harvinainen ja rauhoitettu laji.

Ulkonäkö ja koko 

Monivuotinen jääleinikki on matala, noin 10–15 senttimetriä korkea kasvi. Sen varsi on tavallisesti pysty, tanakka ja kalju. Kasvin aluslehdet ovat pitkäruotisia ja möyheitä. Aluslehtien lehtilapa on kolmisorminen ja tavallisesti ruodilliset lehdykät ovat syvään moniliuskaisia. Varsilehtien lapa on runsasliuskainen. Jääleinikin kukka on iso ja valkoinen, ja sen väri punertuu kukinnan edistyessä. Pitkään säilyviä kukkia on tavallisesti yksi tai kaksi ja ne ovat leveydeltään yleensä 2–2,5 cm. Kukissa on kaksi kehäkiehkuraa sekä viisi verho- ja terälehteä. Verholehdet ovat alapinnaltaan ruskeakarvaisia. Terälehdet ovat mesikuopallisia. Suomessa jääleinikki kukkii tavallisesti heinä-elokuussa, joskus myös kesäkuun puolella. Hedelmä koostuu 2,5 mm pitkistä kaljuista pähkylöistä, joissa noin 2 mm pitkä, käyrä ota. Pitkään kukkiva jääleinikki tuottaa runsaasti siemeniä.

Jääleinikistä tunnetaan kaksi alalajia, subsp. glacialis ja subsp. chamissonis.

Levinneisyys 
Jääleinikki on arktis-alpiininen laji, jota tavataan toisaalta Euroopassa ja Grönlannissa (subsp. glacialis) ja toisaalta Aasiassa Koillis-Venäjällä ja Pohjois-Amerikassa Alaskassa (subsp. chamissonis). Euroopassa lajin levinneisyysalue on varsin hajanainen. Sitä tavataan Skandinaviassa Kölivuoristossa, Alpeilla, Pyreneillä, Karpaateilla, Espanjan Sierra Nevadassa, Islannissa, Färsaarilla, Jan Mayenilla sekä Huippuvuorilla. Grönlannissa lajia esiintyy saaren itärannikolla. Suomessa jääleinikki on harvinainen laji, jota tavataan ainoastaan Enontekiöllä Kilpisjärven alueen suurtuntureilla.

Elinympäristö 
Jääleinikki on tunturikasvi, joka vaatii kasvupaikaltaan runsasvetisyyttä. Tällaisia paikkoja tuntureilla ovat lumenviipymäpaikat ja tunturipurojen varret. Jääleinikki selviää lumisista kesistäkin hengissä sillä, että 70 prosenttia sen biomassasta on juurissa. Avoimen maan kasvina se ei kuitenkaan siedä kilpailua. Suomessa on enimmillään havaittu kasvavan 10 jääleinikkiä neliömetrillä. Hidaskasvuinen laji elää jopa 27-vuotiaaksi.

Jääleinikki on Euroopan korkeimmalla kasvava putkilokasvi, Alpeilla laji kasvaa jopa 4 350 metrin korkeudessa ja Skandeilla 700–2 370 metrissä. Ruijassa jääleinikki kasvaa vielä 1 630 m korkeudessa ja Itä-Grönlannissa peräti 88. leveyspiirin korkeudella. Suomessa jääleinikkiä kasvaa eniten 850 m korkeudessa, usein yhdessä hapron (Oxyria digyna) kanssa.

Poroille jääleinikki on mieluisaa ravintoa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 Luontoportti: Jääleinikki (Ranunculus glacialis)
 Suomen Lajitietokeskus: Jääleinikki (Ranunculus glacialis)

Leinikit
Myrkylliset kasvit
Suomen erittäin uhanalaiset kasvit
Gumbölen kartano

Gumbölen kartano () on Espoon kaupungin omistama kartano Espoossa, Gumbölen kaupunginosassa. Sen yläkerta on nykyisin Espoon kaupunginjohtajan virka-asuntona ja alakerta edustustiloina. Kartanon nykyinen päärakennus on peräisin 1840-luvulta, mutta itse kartanoalueen historia ulottuu 1500-luvulle. Kartano käsittää myös muotopuutarhan, jonka nykyinen ulkoasu on J. W. Skogströmin käsialaa, ja peräisin vuodelta 1914.

Gumbölen kartano syntyi siten, että Storgårdin ratsutilaan yhdistettiin kaksi muuta tilaa 1600-luvulla. Kartanon 26 nimeä käsittävä omistajien luettelo juontaa sekin alkunsa 1540-luvulta. Pitkäaikaisin omistajasuku oli Brennerit, joiden hallinnassa kartano kasvoi ja kehittyi lähes vuosisadan, vuosina 1625–1713. Espoon kaupungin omistukseen Gumbölen kartano siirtyi vuonna 1969. Kartanon yläkerrassa on virka-asunto, jossa ovat asuneet Espoon kaupunginjohtajat Teppo Tiihonen, Pekka Löyttyniemi, Marketta Kokkonen ja helmikuusta 2012 lähtien Jukka Mäkelä.

Gumbölen tilan omistajat vuodesta 1540 lähtien 
 Jakob Jönsson 1540–54
 Lars Hindersson (Jakobsson) 1556–67
 Jakob Larsson 1569–89
 Sigfrid Jänsson 1604–1614
 (autiona 1614–24)
 Petrus Martini Brenner, kappalainen 1625–47
 Anna Bentsdotter Brenner (Hammarstierna) –1662
 Henrik Brenner, kruununvouti 1663–94
 Nils Brenner 1695–97
 Henrik Gabrielsson Pernovius, kirjanpitäjä (Henrik Brennerin sisarenpoika) 1698–1713
 Henrik Pernstedt, kruununvouti 1724–46
 Elias Cajander, rovasti 1747–73
 Karl Ullner, laamanni 1771–91
 Peter Kristian Silfversköld, sotaneuvos 1792–1811
 Johan Helenius, sotilaskirjuri 1812–40 ja tämän perilliset –1841
 Karl Alexander Napoleon Adlercreutz, hovioikeuden auskultantti 1842–50 ja tämän perilliset –1863
 Elis Henrik Adlercreutz, majuri 1869–69
 Victor Vilhelm Öhman 1869–89
 Gustav Leonard Kräki 1889–95
 Osvald Wasastjerna, kihlakunnan tuomari 1895–1916
 Bror Gunnar Ehrnrooth, agronomi ja Margareta (o.s. Brusiin) 1916–1962 ja perikunta 1952–54
 Johan Hugo Ehrnrooth, agrologi ja Birgitta (o.s. Ramstén) 1954–62
 Asunto Oy Gumböle 1962–69
 Espoon kauppala/kaupunki 1969–

Aiheesta muualla 
 

Espoon asuinrakennukset
Espoon kartanot
Suomen virka-asunnot
Gumböle
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Ronon Dex

Ronon Dex on kuvitteellinen hahmo scifi-sarjassa Stargate Atlantis. Häntä esittää Jason Momoa.

John Sheppardin joukkue törmäsi Rononiin planeetalla, jonne he olivat saapuneet etsimään entsyymiriippuvaista luutnantti Aiden Fordia. Ronon vangitsi Sheppardin ja Teylan, ja hän kertoi näille olevansa ”juoksija”: wraithit eivät olleet pystyneet syömään häntä, ja häntä oli tämän takia käytetty vapaana harjoitteluriistana seitsemän vuoden ajan. Hän oli joutunut olemaan jatkuvasti liikkeessä ja wraithit ajoivat häntä takaa apunaan paikannuslaite, joka oli asennettu Rononin selkään. Tohtori Beckett saapui planeetalle ja leikkasi paikannuslaitteen pois, jolloin Ronon päästi vankinsa vapaaksi. Hän myös lupasi auttaa joukkuetta löytämään Fordin. Fordin kiinniottaminen epäonnistui, mutta Ronon saapui muiden mukana Atlantikseen ja liittyi myöhemmin osaksi joukkuetta.

Ronon luuli koko kotiplaneettansa väestön kuolleen wraithien hyökkäyksessä, mutta myöhemmin paljastui, että 300 satedanilaista oli onnistunut pakenemaan harvennuksia eikä Ronon näin ollen ollutkaan heimonsa viimeinen. Ennen juoksijaksi joutumistaan hän oli ollut omalla planeetallaan sotilas, ja hän onkin taitava niin aseiden kuin muidenkin taistelutekniikoiden suhteen. Hän on myös hyvin vahva ja nopea, minkä takia Sheppard puolusti voimakkaasti Rononin liittymistä joukkueeseen Elizabeth Weirin ollessa vielä epävarma asiasta.

Koska Ronon vietti seitsemän vuotta elämästään erakoitunutta, väkivaltaista ja epävarmaa elämää, hänen on toisinaan vaikea hallita hermonsa ja toimia väkivallattomasti. Toisaalta hän onkin usein loppujen lopuksi oikeassa vaistotessaan ympärillään vaaran. Yksi hänen vahvuuksistaan on hänen laajat tietonsa wraitheista ja muista galaksin ilmiöistä, ja koska hän oppii luottamaan muihin ihmisiin hyvin hitaasti ja suhtautuu ympäristöönsä skeptisesti, hänelle on vaikea valehdella. Jason Momoa on muiden Stargate Atlantiksen näyttelijöiden ohella kutsunut Rononia sarjan omaksi versioksi Chewbaccasta.

Aiheesta muualla
Hahmokuvaus GateWorld-sivustolla 
Ronon Dex StargateWikissa 

Tähtiportin hahmot

sv:Lista över rollfigurer i Stargate#Ronon Dex
Tuomas Heikkilä

Tuomas Mikael Heikkilä (s. 26. tammikuuta 1972 Helsinki) on suomalainen historiantutkija, Helsingin yliopiston yleisen historian dosentti ja kirkkohistorian professori.

Heikkilä valmistui filosofian maisteriksi 1996 ja filosofian lisensiaatiksi 1997. Hänen jatko-opintoihinsa kuului myös lukuvuosi Vatikaanissa Biblioteca Apostolica Vaticanassa 1996–1997. Filosofian tohtorin arvon hän saavutti 2002. Vuonna 2003 Heikkilä oli filosofisen tiedekunnan promootion doctor primus. Hän on hoitanut erilaisia virkoja Helsingin yliopiston historian laitoksella vuodesta 1998 lähtien (Euroopan historian assistentti 1998–1999, 2002, yleisen historian yliassistentti 1999–2003, yleisen historian yliopistonlehtori 2003, 2005, yleisen historian professori 2004). Heikkilä on myös toiminut Suomen Rooman-instituutin säätiön asiamiehenä. Vuosina 2013–2017 hän toimi instituutin johtajana. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston kirkkohistorian professoriksi vuonna 2019. Vuodesta 2021 Heikkilä on toiminut Eteläsuomalaisen osakunnan inspehtorina.

Heikkilän tutkimustyössä on korostunut keskiajan historia, tärkeimpinä teemoina pyhimykset (viimeksi Suomen pyhä Henrik), pyhimyskultit ja kanonisaatio, keskiaikaiset käsikirjoitukset, kodikologia ja paleografia, Saksan ja Italian sydänkeskiaika sekä paaviuden historia. 

Historian laitoksen lisäksi Heikkilä on opettanut Helsingin yliopiston avoimessa yliopistossa. Hän on ollut myös mukana useissa keskiaikaisten lähteiden editioprojekteissa (esimerkiksi Kansallisarkiston Diplomatarium Fennicum -tietokanta).

Tuomas Heikkilän puoliso on historiantutkija Liisa Suvikumpu.


Julkaisuja 
 Das Kloster Fulda und der Goslarer Rangstreit. Annales Academiae Scientiarum Fennicae. Humaniora 298. Helsinki 1998.
 Vita s. Symeonis Treverensis: Ein hochmittelalterlicher Heiligenkult im Kontext. Annales Academiae Scientiarum Fennicae. Humaniora 326. Helsinki 2002.
 Keskiajan kirkko. (Maiju Lehmijoki-Gardnerin kanssa.) Tietolipas 185. SKS, Helsinki 2002. (2. painos 2004.)
 Euroopan synty: Keskiajan historia. (Samu Niskasen kanssa.) Edita, Helsinki 2004.
 Pyhän Henrikin legenda. Suomalaisen Kirjallisuuden seura 2005.
 Euroopan kehdossa: 12 avainta myyttien ja pyhien Roomaan. (Liisa Suvikummun kanssa.) Kirjapaja, Helsinki 2006.
 Piirtoja ja kirjaimia: Kirjoittamisen kulttuurihistoriaa keskiajalla. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2009.
 Pyhimyksiä ja paanukattoja: Retkiä Suomen kirkkoihin. (Liisa Suvikummun kanssa.) Kirjapaja, Helsinki 2009.

Palkintoja 
 Vuoden tiedekirja -palkintolautakunnan kunniamaininta 2005 teoksesta Pyhän Henrikin legenda
 Vuoden historiateos -palkinto 2005 teoksesta Pyhän Henrikin legenda
 Vuoden kristillinen kirja -palkinto 2009 teoksesta Pyhimyksiä ja paanukattoja (tekijöinä Tuomas Heikkilä ja Liisa Suvikumpu)

Katso myös 

 Simon Trieriläinen

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tuomas Heikkilä. 375 humanistia 4.12.2015. Helsingin yliopisto.

Elävät henkilöt
Suomalaiset historioitsijat
Vuonna 1972 syntyneet
Helsingin yliopiston professorit
Suomalaiset professorit
3e

3e on irlantilainen kaapeli- ja satelliittitelevisioyhtiö. Kanavan lähetykset on aloitettu 30. maaliskuuta 2006, jolloin irlantilainen Michael Murphy perusti sen alkuperäisellä nimellä Channel 6, ja se esittää pääasiassa englanninkielisiä ohjelmia. Kanava ajautui taloudellisiin tappioihin ja vuonna 2008 kilpailevan TV3-kanavan johtaja David McRedmond ilmoitti ostavansa Channel 6:n 10 miljoonalla eurolla sekä lisäävänsä kanavan aikaisempaan amerikkalaispainotteiseen ohjelmavalikoimaan myös irlantilaisia uutissähkeitä ja urheilua. Tammikuussa 2009 kanavan nimi muuttui Channel 6:sta 3e:ksi. Vuosina 2016–17 kanava ylläpiti lapsille tarkoitettua 3Kids-osiota, joka lähetti muun muassa Barney ja ystäviä sekä teletappeja ja joka myöhemmin siirrettiin be3-kanavalle.

Kesäkuussa 2018 Virgin Media Ireland ilmoitti uudelleen nimeävänsä hankkimansa TV3:n ja sen sisarkanavat 3e sekä be3 muotoon Virgin Media One, Virgin Media Two ja Virgin Media Three.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Channel 6:n nettisivut 

Irlantilaiset televisiokanavat
Vuonna 2006 perustetut televisiokanavat
Viro Eurovision laulukilpailussa

Viro osallistui ensimmäisen kerran Eurovision laulukilpailuun vuonna 1994 kappaleella "Nagu merelaine". Vuonna 2001 järjestetyssä kilpailussa Viro voitti kilpailun ensimmäisenä Baltian maana laululla Everybody, jonka esittivät Tanel Padar ja Dave Benton. Viron huonoiten menestynyt Euroviisu tähän mennessä on Play, jonka lauloi Jüri Pootsmann. Se sijoittui ensimmäisen semifinaalin 18. sijalle vuoden 2016 kilpailussa. Parhaimman pistemäärän maalle toi vuoden 2018 edustaja Elina Netšajeva kappaleellaan La forza, joka keräsi loppukilpailussa 245 pistettä. Kaksiosaisen loppukilpailun aikana vuodesta 2004 lähtien Viro on päässyt finaaliin kahdeksan kertaa, vuosina 2009, 2011, 2012, 2013, 2015, 2018, 2019 ja 2022.

Viro on esittänyt neljä ensimmäistä kappalettaan viron kielellä. Kielisäännön vapautumisen jälkeen viroksi on laulettu vain vuosina ,  ja . Vuonna  Viro käytti vähemmistökieltään võroa.  kuultiin serbiaa, saksaa ja suomea. Vuonna 2018 Viron kappale esitettiin italiaksi.

Viron sijoitukset

Nykyinen pistejärjestelmä

Jokaisesta osallistujavaltiosta annetaan ääniä 10 parhaimmalle esitykselle. Parhaalle esitykselle annetaan 12 pistettä, toiselle 10 pistettä ja seuraaville pisteet 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2 ja 1.

Kaksivaiheinen loppukilpailu

Kilpailu muutettiin vuonna 2004 kaksiosaiseksi. Semifinaali ja finaali käytiin kahtena eri päivänä ja laulukilpailuun voi osallistua korkeintaan 40 valtiota. Kansainvälisessä finaalissa suora finaalipaikka on viime vuonna kymmenen parhaiten menestyneellä valtiolla sekä suurimmilla laulukilpailun rahoittajamailla Saksalla, Ranskalla, Espanjalla ja Isolla-Britannialla. Muut maat kilpailevat finaalipaikasta semifinaalissa ja kymmenen parhaiten menestynyttä valtiota semifinaalissa pääsevät finaaliin.

Kaksi semifinaalia

Vuonna 2008 otettiin käyttöön kahden semifinaalin järjestelmä. Suurimmat rahoittajamaat ja edellisen vuoden voittaja ovat automaattisesti finaalissa. Kaikki muut valtiot kilpailevat finaalipaikasta kahdessa semifinaalissa, joista jatkoon pääsee yhteensä 20 maata.

Viron äänestyshistoria

Viron antamat pisteet
Ainoastaan finaalissa annetut pisteet näkyvät taulukossa. Maa ei osallistunut kilpailuun 1995. Vuosina 2004–2008, 2010, 2014, 2016 ja 2017 Viro ei selviytynyt finaaliin, mutta sai äänestää niissä.

Viron saamat pisteet
Ainoastaan finaalissa annetut pisteet näkyvät taulukossa. Viro ei osallistunut kilpailuun 1995 eikä selviytynyt finaaliin vuosina 2004–2008, 2010, 2014, 2016 ja 2017. Vuodesta 2004 lähtien myös semifinaaleissa karsiutuneet maat ovat voineet äänestää finaalissa.

Kapellimestarit 
Vuosina 1956–1998 Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä. Viro osallistui myös vuoden 1993 Eurovision laulukilpailun esikarsintaan Kvalifikacija za Millstreet, jossa Viron kappaletta johti Peeter Lilje.

Lähteet

Eurovision laulukilpailut maittain
Viron musiikki
Moldova Eurovision laulukilpailussa

Moldova osallistui ensimmäisen kerran Eurovision laulukilpailuun vuonna 2005, ja sai 148 pistettä laulullaan Boonika Bate Doba, jonka esitti Zdob și Zdub. Vuoden 2010 Eurovision laulukilpailu esiintyjäryhmän saksofonistista, Sergey Stepanovista, on tullut internet-ilmiö hänen 30 sekunnin saksofonisoolollaan. Saksofonistista käytetään kutsumanimeä "The Epic Sax Guy".

Moldova on käyttänyt kappaleissaan omaa kieltään romaniaa vuosina ,  ja . Lisäksi vuoden  kappaleen nimi oli romaniaa, mutta se oli laulettu englanniksi.

Sijoitukset

Eurovision laulukilpailut maittain
Leea Virtanen

Lea (Leea) Marketta Virtanen (o.s. Tarvainen; 10. huhtikuuta 1935 Lappee – 18. heinäkuuta 2002 Joensuu) oli suomalainen folkloristiikan tutkija. Virtanen toimi suomalaisen ja vertailevan kansanrunoudentutkimuksen professorina Helsingin yliopistossa vuosina 1979–1994 eläkkeelle siirtymiseensä saakka. Leea Virtaselle myönnettiin Kalevala-seuran tunnustuspalkinto vuonna 1994.

Virtanen suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1959 ja filosofian lisensiaatin tutkinnon 1962 Helsingin yliopistossa. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1967 väitöskirjalla Suomalais-virolainen arvoitussarja.

Virtasen tärkeimpiin tutkimusalueisiin kuuluivat esimerkiksi suomalais-virolainen kansanperinne, lastenperinne, paranormaalit ilmiöt ja nykytarinat. Hänen teoksiinsa kuuluu muun muassa Antti pantti pakana, joka kertoo koululaisten nykyperinteestä ja Varastettu isoäiti, joka esittelee aikansa tunnetuimpia suomalaisia ja kansainvälisiä kaupunkitarinoita.

Yksityiselämä 
Virtanen syntyi Lappeessa Edit Hilma Charlotta Eklundin ja teologian tohtori Olavi Kaarlo Tarvaisen tyttäreksi. Lapsuutensa ja nuoruutensa hän vietti Lappeen lisäksi Karunassa ja Iisalmessa. Hän meni naimisiin vuonna 1960 ja sai kolme lasta: Merja (s. 1963), Terhi (s. 1968) ja Martti (s. 1970). Leea Virtanen erosi aviopuolisostaan Mauri Ensio Virtasesta 1985.

Teoksia 
 
 
 
 
 
Ujo piimä. Helsinki: WSOY, 1976. ISBN 951-0-07432-2
 
 Children’s Lore (1978).

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset folkloristit
Suomalaiset tietokirjailijat
Helsingin yliopiston professorit
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 2002 kuolleet
Suomalaiset professorit
Till Death Unites Us

Till Death Unites Us on Norther -yhtyeen neljäs täyspitkä studioalbumi. Levy ilmestyi tammikuussa 2006 ja se nousi parhaimmillaan Suomen albumilistan sijalle 6.

Kappaleet 
  (Koskinen)
  (Ranta/Lindroos)
  (Lindroos)
  (Lindroos)
  (Ranta)
  (Ranta/Koskinen)
  (Ranta)
  (Lindroos)
  (Ranta)
  (Ranta/Planman)
  (Ranta)
  (Ranta/Koskinen)

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 
 The Metal Forge: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2006 albumit
Northerin albumit
As the Palaces Burn

As the Palaces Burn on yhdysvaltalaisen metalliyhtyeen Lamb of Godin toinen studioalbumi. Vuonna 2003 Prosthetic Recordsin alla julkaistua albumia voidaan pitää yhtyeen läpimurtona. Yhtyeen debyyttialbumiin New American Gospeliin verrattuna yhtyeen äänimaailman ja soittotekniikan kehitys vaikuttivat osalta menestykseen. Albumia on jopa verrattu teknisemmäksi kuin sen seuraaja-albumeita Ashes of the Wakea sekä kaupallista läpimurtoalbumia Sacramentia.

Albumin ensimmäisestä kappaleesta (”Ruin”) on tehty yhtyeen ensimmäinen musiikkivideo. ”Ruinin” lisäksi albumilta julkaistiin singleinä kappaleet ”11th Hour” ja ”As the Palaces Burn”. Albumin tuottajana toimi mm. metalliyhtye Strapping Young Ladin keulakuvana tunnettu Devin Townsend.

Kappaleet

Singlet
 ”Ruin”
 ”11th Hour”
 ”As the Palaces Burn”

Kokoonpano

 Randy Blythe – laulu
 Willie Adler – kitara
 Mark Morton– kitara
 John Campbell – basso
 Chris Adler– rummut

Muut

 Devin Townsend – tuottaja, kitara kappaleessa "A Devil in God's Country"

Aiheesta muualla

As the Palaces Burnin sanoitukset

Vuoden 2003 albumit
Lamb of Godin albumit
Muistatko Monrepos’n

”Muistatko Monrepos’n” [monrepoon] on laulaja Annikki Tähden tunnetuksi tekemä musiikkikappale. Sen on säveltänyt Erik Lindström, ja sanoittanut Aili Runne. Annikki Tähti oli ensimmäinen kappaleen levyttänyt laulaja, ja hän levytti sen vuonna 1955. Tähti sai siitä Suomen ensimmäisen kultalevyn, ja vielä vuonna 2018 levytys oli Suomen kaikkien aikojen neljänneksi eniten myyty kotimainen single noin 38 000 kappaleen myyntimäärällään. Myöhemmin sen ovat levyttäneet muun muassa Olavi Virta ja Tapani Kansa ja harmonikalla Aaro Kurkela sekä trumpetilla Jörgen Petersen.

Kappaleen sanoituksessa muistellaan nostalgisesti Monrepos-puistoaluetta Suomen Neuvostoliitolle menettämässä Viipurissa.

Kappaletta oli alun perin tarjottu levytettäväksi Musiikki Fazerille, mutta yhtiön kotimaisen tuotannon päällikkönä juuri aloittanut Toivo Kärki torjui sen. Myöhemmin Kärki tunnusti tehneensä tässä yhden levytuottajauransa pahimmista virheistä, mutta korosti nähneensä vain Aili Runnen tekstin. Toisaalta Kärjellä ei ollut henkilökohtaista tunnesidettä Viipuriin, eikä hän siten uskonut aiheen olevan kovinkaan kiinnostava. Lisäksi musiikkimaailmassa olivat 1950-luvun puolivälissä viriämässä uudet tuulet, ja niihin verrattuna Muistatko Monrepos'n oli tyyliltään vanhanaikainen. Kärki oli itse kokeillut Karjala-aihetta vuonna 1953 Ami Lovénin levyttämällä kappaleella Karjalaa muistellessa, joka oli jäänyt täysin vaille huomiota.

Kappale kuuluu helsinkiläisen Viipurin Lauluveikot -mieskuoron ohjelmistoon neliäänisenä Sakari Hildénin sovituksena muun muassa joissakin kevätkonserteissa ja tilausohjelmistossa.

Lähteet

Aiheesta muualla
Annikki Tähti: Muistatko Monrepos’n. Ylen Elävä arkisto.

Suomalaiset iskelmät
Ү

Ү on kyrillinen kirjain. Se sisältyy baškiirin, burjaatin, dungaanin, kazakin, kirgiisin ja mongolin aakkosiin. Se kuului myös vuonna 1939 käyttöön otettuun tataarin kyrillisiin aakkosiin, kunnes kirjaimisto vaihdettiin takaisin latinalaiseen vuonna 2001.

Ääntäminen
Ү ääntyy baškiirissa, burjaatissa, dungaanissa, kazakissa ja kirgiisissä pyöreänä suppeana etuvokaalina // ja mongolissa pyöreänä suppeana keskivokaalina //. Tataarissa ү edustaa kahta eri äännettä, joko pyöreää suppeaa etuvokaalia // tai soinnillista labiovelaarista approksimanttia //. Tataarin latinalaisessa aakkostossa kummallakin äänteellä on oma merkki. Näistä ensimmäistä merkitään kirjaimella ü ja jälkimmäistä kirjaimella w.
Ұ

Ұ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy kazakin aakkosiin.

Ääntäminen
Ұ ääntyy kazakissa pyöreänä suppeana takavokaalina //.
Ӹ

Ӹ on kyrillinen kirjain. Se on muodostettu kirjaimesta ы lisäämällä siihen treema. Kirjain sisältyy ainoastaan vuorimarin aakkosiin. Se translitteroidaan ÿ.

Ääntäminen
Ӹ ääntyy vuorimarissa laveana suppeana takavokaalina //.

Ligatuurit
Ӯ

Ӯ on kyrillinen kirjain. Se on muodostettu kirjaimesta у lisäämällä siihen pituusmerkki. Kirjain sisältyy nykyään ainoastaan tadžikin aakkosiin. Aikaisemmin se kuului myös kazakin aakkosiin, mutta se korvattiin vuonna 1957 kirjaimella ұ

Ääntäminen
Ӯ ääntyy tadžikissa pyöreänä puolisuppeana etuvokaalina //.
Ӳ

Ӳ on kyrillinen kirjain. Se on muodostettu kirjaimesta у lisäämällä siihen kaksoisakuutti. Kirjain sisältyy ainoastaan tšuvassin aakkosiin.

Ääntäminen
Ӳ ääntyy tšuvassissa pyöreänä suppeana etuvokaalina //.
Kohtalonpyörä

Kohtalonpyörä (myös nimellä Onnenpyörä) on tarot-pakan ison arkanan kortti.

Kortin kulttuurihistoriaa

Waite-Smith-pakassa kohtalonpyörään on sijoitettu kirjaimet TARO. Tämä idea on peräisin Eliphas Lévin kirjoituksista. Lévi tulkitsi sanan vastaavan, kirjainten ROTA muodostaman pyörän mystiseksi pyöräksi, jonka hän liitti tetragrammatoniin, alkemian symboleihin ja sanan ROTA nelikirjaimisiin angrammeihin TARO, TORA,  ORAT ja ATOR.

Paul Foster Case ilmaisee kirjainten muodostamat käsitteet näin: "Kortissa on neljä kirjainta, jotka vasemmalta oikealle muodostavat sanan ROTA, joka latinaksi merkitsee "pyörä". Kun aloitetaan T-kirjaimesta, saadaan sana TARO. Luettaessa oikealta vasemmalle sanasta tulee ORAT, joka latinaksi merkitsee "puhuu". Lukien samaan suuntaan mutta aloittaen T-kirjaimesta, sanasta tulee TORA, joka merkitsee juutalaisten Tooraa eli "lakia". Lukien A-kirjaimesta oikealta vasemmalle sanasta muodostuu ATOR eli Hathor, egyptiläinen jumalatar joka vastaa tarot-pakan keisarinnaa. Näistä sanoista voidaan muodostaa lause, joka kuuluu: "Rota Taro, orat Tora Ator", eli "Pyörä Taro, puhuu Hathorin lain."

Lähteet

Tarot
Dunlop Tyres

Dunlop Tyres oli brittiläinen renkaita valmistava yritys, jonka John Boyd Dunlop perusti 1888 keksittyään ilmatäytteisen renkaan.

Vuosina 1985–86 yritys myytiin yhdysvaltalaisille sijoittajille ja japanilainen Sumitomo-yritys hankki oikeudet Dunlop merkkisiin katuautorenkaisiin. 

Goodyear osti Dunlop Tyresin vuonna 1999, mutta ei lentokoneiden renkaita valmistavaa itsenäistä yritystä Dunlop Aircraft Tyresiä. Nykyisin se tunnetaan nimellä Dunlop Rubber Company. Lisäksi samana vuonna Sumitomo ja Goodyear solmivat sopimuksen, jonka mukaan Sumitomo valmistaisi japanilaisvalmisteiset renkaat Dunlopin nimellä, ja Goodyear ostaisi Sumitomon Euroopan ja Pohjois-Amerikan osastoista 75 % (yhteistyö päättyi 2015).

Dunlop valmistaa renkaiden lisäksi myös muun muassa elektroniikkaa, sekä tennis- ja golfvälineitä. Dunlop-jalkineita valmistaa Dunlop Protective Footwear.

Fort Dunlop

Dunlopilla oli moottoriurheilurenkaisiin keskittynyt tehdas Fort Dunlop Erdingtonissa Birminghamissa, jonka toiminta päättyi vuonna 2014.

Moottoriurheilu

Dunlop Tyres on toimittanut renkaita erilaisiin kilpasarjoihin, kuten BTCC, DTM, European Le Mans Series sekä Formula 1.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 

Rengasvalmistajat
Brittiläiset teollisuusyritykset
Entiset brittiläiset yritykset
Taisteluhelikopteri

Taisteluhelikopteri on sotilaskäyttöön tarkoitettu helikopteri, joka on suunniteltu ja varustettu hyökkäämään maakohteiden, kuten jalkaväen, panssarivaunujen ja rakennelmien, kimppuun. Taisteluhelikopterien pääasiallisena tehtävänä on tukea maajoukkoja ja tuhota viholliskeskittymät näiden puolustuslinjojen takana.

Historia
Ensimmäisenä maailmassa taisteluhelikoptereita käyttivät ranskalaiset, jotka Algerian itsenäisyyssodan aikana varustivat muutamia Bell 47 -helikoptereita konekivääreillä. Taisteluhelikoptereita kuitenkin käytettiin ensimmäistä kertaa laajamittaisesti Vietnamin sodassa, jossa yhdysvaltalaiset asensivat Bell UH-1 -koptereihinsa ohjuksia ja konetykkejä. Yksi ensimmäisistä varsinaisista taisteluhelikoptereista oli kuitenkin Lockheed Corporationin rakentama ja suunnittelema AH-56 Cheyenne, joskin projekti keskeytettiin budjettivajeen ja roottoriongelmien takia.

Vuonna 1967 Yhdysvaltain ilmavoimat otti käyttöönsä AH-1 Cobran, joka osoittautui hyvin tehokkaaksi ja menestyksekkääksi. Samoihin aikoihin neuvostoliittolaiset halusivat yhdistää taisteluhelikopterien ja kuljetushelikopterien ominaisuudet ja suunnittelivat Mil Mi-24:n, jolla oli merkittävä rooli Afganistanin sisällissodassa. 1970-luvulle mennessä taisteluhelikopterit olivat saavuttaneet vakituisen aseman sekä Yhdysvaltain että Neuvostoliiton ilmavoimissa. Vuonna 1972 Yhdysvaltain hallitus halusi korvata AH-1 Cobran ja järjesti viiden suurimman yhdysvaltalaisen ilmailualan yrityksen kanssa suunnittelukilpailun, jonka voitti silloisen Hughes Helicoptersin AH-64 Apache. Vuonna 1991 Yhdysvallat käytti Apache-koptereita Persianlahden sodassa, jossa ne ampuivat Yhdysvaltain ensimmäiset laukaukset. 

Nykyisin taisteluhelikoptereiden määrä on lisääntynyt ja ne ovat levinneet useimpien valtioiden ilmavoimiin. Yhdysvaltain ja Venäjän ohella omia taisteluhelikoptereita ovat valmistaneet esimerkiksi Etelä-Afrikka ja Italia. 

Suomessa taisteluhelikopterien ostamista Puolustusvoimien käyttöön on harkittu useaan otteeseen, mutta tähän asti suunniteltuja ostoja ei ole toteutettu taloudellisista syistä.

Nykyisiä taisteluhelikoptereita
Anastasia Mannerheim

Anastasia Nikolajevna Mannerheim () o.s. Arapova (Арапова); ) oli Carl Gustaf Emil Mannerheimin aviopuoliso ja vapaaherratar vuosina 1892–1919. Anastasija Nikolajevna oli venäläistä aatelissukua. Hänen vanhempansa olivat Moskovan ylipoliisimestari, sivusadjutantti kenraalimajuri Nikolai Ustinovitš Arapov ja tämän toinen vaimo Vera Aleksandrovna Kazakova. 

Anastasija Arapova avioitui viisi vuotta vanhemman, Pietarissa Venäjän armeijan chevalierkaartissa palvelleen Mannerheimin kanssa 20-vuotiaana 2. toukokuuta 1892. Arapova oli ortodoksi ja Mannerheim luterilainen, joina he pysyivätkin. Anastasian molemmat vanhemmat olivat kuolleet, isä 1873 ja äiti 1890. Tutustuminen oli tapahtunut Mannerheimin palvelustoverin, Anastasijan serkun kautta. Avioliitto rikkaan kenraalin tyttären kanssa päätti rahavaikeuksista aiemmin kärsineen Mannerheimin taloudelliset ongelmat. Mannerheimien kotikieli oli ranska.  

Pietarissa asuneeseen perheeseen syntyi kaksi tytärtä, Anastasie 1893 ja Sophie 1895. Kesällä 1894 syntyi lisäksi kuolleena poika. 

Pojan kuolema oli avioliittoa vaurioittava tekijä. Äiti sulkeutui suruunsa, ja isä pakeni työhön. Liitto ei muutenkaan muodostunut onnelliseksi, sillä Mannerheim ei ollut uskollinen aviomies. Puolisoiden välit alkoivat heiketä jo vuoden 1896 tienoilla. Avioliitto päättyi käytännössä jo vuonna 1902 epäviralliseen asumuseroon. Anastasia Mannerheim oli 1900-luvun alussa puolitoista vuotta sotasairaanhoitajana Punaisen Ristin palveluksessa Venäjän kaukoidässä, jonka jälkeen hän jätti miehensä ja muutti tyttäriensä kanssa Ranskaan ja vuonna 1903 Kiinan kautta Yhdysvaltoihin vieden molemmat lapset mukanaan. Virallisesti kenraali Mannerheim erosi vaimostaan kuitenkin vasta vuonna 1919 Hangon raastuvanoikeuden päätöksellä. Muistelmateoksessaan marsalkka Mannerheim omisti avioliitolleen ja vaimolleen ainoastaan yhden lauseen.

Mannerheimien tyttäret Anastasie ja Sophie elivät vanhempiensa avioeron jälkeen Britanniassa ja Ranskassa, jonne myös äiti Anastasia oli muuttanut. He pysyivät koko ikänsä naimattomina. Anastasia Mannerheim kuoli 1936 Pariisissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Mannerheimin perhe 
 

Carl Gustaf Emil Mannerheim
Suomen presidenttien puolisot
Venäläiset aateliset
Vuonna 1872 syntyneet
Vuonna 1936 kuolleet

en:Anastasia Mannerheim
Tanna (yhtye)

Tanna oli Pudasjärveltä kotoisin ollut yhtye, joka oli toiminnassa 1980-luvulla. Tanna perustettiin Dingon kilpailijaksi, mutta suosioltaan se ei loppujen lopuksi yltänyt lähellekään Dingoa. Yhtyeen musiikki on hard rockia kotimaisin sanoituksin. Se oli lyhyen aikaa varsin suosittu Pohjois-Suomessa, ja yhtye saikin lavayleisöä kohtuullisen runsaasti. Eräänä yhtyeen musiikillisena vaikuttimena on pidetty niin ikään pohjoissuomalaista Zero Nine -yhtyettä.

Kokoonpano
 Tapani Tikkanen, kitara
 Kari Kerosalo, basso
 Petri Sankala, rummut
 Ilkka Alapirtti, koskettimet
 Daniel Segerlöv, kitara, tosin ei alkuperäisessä kokoonpanossa

Diskografia
 LP Unelmien viidakossa (Euros records sin 1027 / 1986)
 LP/C-kas Live (Bang trax Bangl 101 / 1986)
 LP/C-kas Onnensoturi (Kräk krälp 41 / 1988)
 CD/C-kas Eedenistä itään (Rainbow records cdsmx 651 / 1992)

Lähteet

 Artikkeli Tapani Tikkasesta

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset yhtyeet
Pohjoisranta (Helsinki)

Pohjoisranta () on Helsingin Kruununhaan kaupunginosan itäinen ranta ja sitä pitkin kulkeva katu. Se tunnetaan muun muassa Halkolaiturista (Vedkajen), joka toimii nykyisin historiallisten puualusten kotipaikkana. Lisäksi Pohjoisrannalta on pengeryhteys Tervasaaren saarelle ja ulkoilualueelle. Pohjoisrantaa reunustavat muun muassa Onni Tarjanteen ja Lars Sonckin sekä Theodor Höijerin suunnittelemat arvorakennukset.

Yhdessä Esplanadin ja Sörnäisten rantatien kanssa se on osa keskustasta Lahdenväylälle ja Itäväylälle johtavaa pääväylää, joka samalla on osa valtateitä 4 ja 7 sekä Eurooppatietä E75. Katu on myös pääyhteys Eteläsatamaan ja Olympiaterminaaliin. Pohjoisrantaa pitkin kulkee noin 29 000 ajoneuvoa vuorokaudessa.

Historia

Sen jälkeen, kun Pohjoisrannasta Sörnäisten rantatielle johtava Hakaniemen silta vuonna 1961 valmistui, Pohjoisrannasta tuli myös tärkeä liikenneväylä. Nimensä se on saanut niiltä ajoilta, kun Pohjoisrannan laituri oli vielä puutavaran tuontisatama. Koko Helsingin satama sijaitsi Pohjoisrannassa 1600–1700-luvuilla.

Katua levennettiin pengertämällä merelle päin 1990-luvun alussa, jolloin aivan rantaan saatiin myös leveä jalankulku- ja pyörätie. Kadun keskelle on rakennettu varsinainen liikenneväylä ja länsireunassa rakennusten edessä on puurivillä erotettu erillinen ajorata, jossa vain kadun varren rakennuksiin johtava liikenne ja niihin liittyvä pysäköinti on sallittu.

Rakennuksia 
 Pohjoisranta 4 (Standertskjöldin talo): Valmistunut vuonna 1885, suunnitellut arkkitehti Theodor Höijer. Edustaa uusrenessanssin tyylisuuntaa.
 Pohjoisranta 6 (Bäckin talo): Valmistunut vuonna 1882, suunnitellut arkkitehti Theodor Höijer. Julkisivu tiiliverhoiltu.
 Pohjoisranta 8: Valmistunut vuonna 1926, suunnitellut arkkitehti David Frölander-Ulf. Edustaa 1920-luvun klassismia.
 Pohjoisranta 10: Valmistunut vuonna 1910, julkisivun suunnitellut Lars Sonck ja pohjaratkaisun laatinut Onni Tarjanne. Edustaa jugendia.
 Pohjoisranta 12 (Donnerin talo): Valmistunut vuonna 1899, suunnitellut Magnus Schjerfbeck Sebastian Gripenbergin luonnosten pohjalta. Edustaa uusrenessanssia. Donner-suvun kotitalo.
 Pohjoisranta 14-16: Valmistunut vuonna 1927, suunnitellut rakennusmestari Toivo Pajunen. Edustaa 1920-luvun klassismia.
 Pohjoisranta 18: Valmistunut vuonna 1885, suunnitellut arkkitehti Albert Mellin. Edustaa uusrenessanssia.
Pohjoisranta 20 (Kiholinna): Valmistunut vuonna 1929, suunnitellut arkkitehti Kalle Lehtovuori. Rakennettu alun perin upseerien asuintaloksi.

Lähteet 
 Helsingin Sanomat: Kertomuksia keskustan kortteleista - Osa 15
 Korttelit.fi

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Katoavaa Helsinkiä (Pohjoisranta 14), Suomen Kuvalehti, 01.07.1925, nro 26-27, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Helsingin kadut
Ranta-alueet
Kruununhaka
Johannes-passio

Johannes-passio on Raamatun Johanneksen evankeliumin kertomukseen (Joh. 18:1−19:42) Jeesuksen kärsimyksistä pohjautuva sävellys, passio. Tunnetuin Johannes-passioista on J. S. Bachin Johannes-passio.

Johannes-passioita
Johannes-passio (1580) säv. Orlando di Lasso
Johannes-passio (1605) säv. William Byrd
Johannes-passio (1666) säv. Heinrich Schütz
Johannes-passio (1724) säv. Johann Sebastian Bach
Johannes-passio "Der Fromme stirbt"  (1774) säv. Gottfried August Homilius
Passio Domini Nostri Jesu Christi secundum Joannem (1982) säv. Arvo Pärt
Johannes-passio (2000) säv. Sofia Gubaidulina
Johannes-passio (2008) säv. James MacMillan

Taiteen aiheet
Taidemusiikin muodot
Passio-sävellykset
Kirkkomusiikki
Matteus-passio

Matteus-passio on sävellys, joka kuvaa pääsiäisen tapahtumia. Tunnetuin niistä on Johann Sebastian Bachin Matteus-passio. Myös Melchior Vulpius säveltänyt Matteus-passion, joka oli aikoinaan Suomessa hyvin suosittu.

Lähteet

Kirkkomusiikki
Passio-sävellykset
Arseni Jatsenjuk

Arseni Petrovytš Jatsenjuk (, s. 22. toukokuuta 1974 Tšernivtsi) on ukrainalainen poliitikko ja ekonomisti. Hän toimi Ukrainan pääministerinä maassa vuonna 2014 tapahtuneen vallankumouksen jälkeen.

Jatsenjuk on Ukrainan keskuspankin entinen johtaja, entinen talousministeri (27. syyskuuta 2005 – 4. elokuuta 2006) ja ulkoministeri (21. maaliskuuta 2007 – 4. joulukuuta 2007). Hänet valittiin Ukrainan parlamenttiin syyskuun 2007 vaaleissa Meidän Ukrainamme-Kansan itsepuolustuksen listalta ja radan puhemieheksi 4. joulukuuta 2007 Tymošenkon blokin tuella.

Verh’ovna Rada erotti Jatsenjukin 12. marraskuuta 2008 opposition Alueiden puolueen alulle panemassa äänestyksessä.

27. helmikuuta 2014 Jatsenjuk nousi Ukrainan viidenneksitoista pääministeriksi. Jotkin tahot pitivät Ukrainan presidentin viransijaiseksi parlamentin puhemiehen paikalta nousseen Turtsinovin valtaanpääsyä Ukrainan perustuslain vastaisena, vaikka puhemies toimiikin lain mukaan tässä tehtävässä presidentin ollessa estyneenä.
Tällöin Jatsenjukin helmikuista nimitystä pääministeriksi myös kyseenalaistettiin. Erityisesti Venäjä ei tuolloin tunnustanut Turtsinovin ja Jatsenjukin hallitusta, vaan yritti lietsoa epäluottamusta maan valtiojohtoa ja päätöksentekoa kohtaan, eikä se myöskään halunnut myöntää Venäjälle paenneen presidentti Janukovitsin erottamista virastaan. Länsivallat ja monet muutkin maat tunnustivat Turtsinovin Ukrainan presidentin virkaa tekevänä hallituksen edustajana sekä Jatsenjukin pääministerinä.

Jatsenjukin hallituksen tukena olivat hänen oman Batkivštšyna-puolueensa (Tymošenkon puolue) lisäksi UDAR (Vitali Klytškon puolue), Svoboda ja osa Alueiden puolueen entisiä parlamentaarikkoja Talouskehitys-ryhmässä ja Itsenäinen eurooppalainen Ukraina -parlamenttiryhmät.

Heinäkuussa 2014 Jatsenjuk jätti eronpyynnön pääministerin tehtävästä, kun kaksi puoluetta jättäytyi ulos enemmistön liittoutumasta Ukrainan parlamentissa. Parlamentti kuitenkin hylkäsi hänen eronpyyntönsä selvällä enemmistöllä.

26. lokakuuta 2014 järjestetyissä ylimääräissä parlamenttivaaleissa Jatsenjukin johtama Kansanrintama voitti yhteensä 82 parlamenttipaikkaa Ukrainan parlamenttiin. Puolueesta tuli tällöin 423-paikkaisen parlamentin toiseksi suurin. Donbassin sodan takia 27 parlamenttipaikkaa jätettiin tässä vaiheessa täyttämättä alueilta, joissa äänestystä ei päästy järjestämään.

Huhtikuussa 2016 Jatsenjuk ilmoitti eroavasa pääministerin tehtävästä.

Katso myös 
 Jehanurovin hallitus
 Janukovitšin II hallitus

Lähteet 

Ukrainan pääministerit
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Jerusalemin heprealainen yliopisto

Jerusalemin heprealainen yliopisto (, ) on Israelin vanhin ja suurin yliopisto, joka perustettiin vuonna 1918. Ensimmäiseen johtokuntaan kuuluivat mm. Albert Einstein, Sigmund Freud, Martin Buber ja Chaim Weizmann.

Jerusalemin heprealainen yliopisto on yksi maailman kuuluisimmista   yliopistoista. Neljä Israelin pääministeriä ja nykyinen Israelin presidentti sekä lukuisat nobelistit ovat valmistuneet sieltä. 

Vuonna 1892 perustettu Israelin kansalliskirjasto on yliopiston suurin kirjasto, joka sisältää maailman suurimmat heprean kieltä ja juutalaisuutta käsittelevät kokoelmat. Kirjastossa on noin 5 miljoonaa nidettä, joista monet ovat ainutlaatuisia. Niihin sisältyvät mm. Albert Einsteinin arkistot ja Maimonideksen kirjoituksia.

Yliopistokampukset 
Yliopistolla on neljä kampusta, joista yksi on Rehovotissa. Scopusvuoren kampuksella itäisessä Jerusalemissa sijaitsevat humanistinen tiedekunta, oikeustieteellinen tiedekunta, Frank Sinatran kansainvälinen opiskelijakeskus ja Harry S. Trumanin rauhantutkimusinstituutti. 

Giv'at Ramissa on luonnontieteellinen tiedekunta, Ein Keremin kampuksella lääketieteellinen ja hammaslääketieteellinen tiedekunta sekä molekyylibiologian tutkimuskeskus ja Rehovotissa eläinlääketieteellinen ja maatalous-metsätieteellinen tiedekunta.

Galleria

Aiheesta muualla 

 Yliopiston viralliset sivut

Israelin yliopistot
Jerusalem