Aleksandr Radištšev

Aleksandr Nikolajevitš Radištšev (; 31. elokuuta (J: 20. elokuuta) 1749 Moskova – 24. syyskuuta (J: 12. syyskuuta) 1802 Pietari) oli venäläinen kirjailija ja sosiaalikriitikko, joka pidätettiin ja karkotettiin Siperiaan Katariina Suuren aikana. Hän toi venäläiseen kirjallisuuteen radikalismin perinteen hänen julkaistuaan kirjansa Matka Pietarista Moskovaan vuonna 1790. Tämän sosioekonomisen kuvauksen vuoksi hänet karkotettiin Siperiaan vuoteen 1797 asti.

Nuoruus
Radištšev syntyi alhaisaateliseen perheeseen Moskovan lähellä sijaitsevassa kartanossa. Hänen isänsä Nikolai Afanasevitš Radištšev oli merkittävä maanomistaja Moskovassa ja tunnettiin maaorjien inhimillisestä kohtelusta. Nuori Radištšev vietti varhaisen lapsuutensa maaseudulla hoitajan ja kotiopettajan seurassa, kunnes hänet lähetettiin Moskovaan sukulaisten luo, jossa hän sai opiskella vasta perustetussa Moskovan yliopistossa. Vuonna 1765 hän saattoi perhesuhteidensa ansiosta palvella paašipoikana Katariina Suuren hovissa, johon hän kuitenkin suhtautui epäluuloisesti "koska se halveksi  ortodoksista uskoa ja saattoi isänmaan ulkomaalaisten (Saksan) käsiin". Opintomenestystensä vuoksi Radištšev oli yksi kahdestatoista nuoresta opiskelijasta, jotka lähetettiin ulkomaille länsimaiseen oppiin. Vuosina 1766–1771 hän opiskeli Leipzigin yliopistossa, jossa hän perehtyi erityisesti valistusaatteeseen.

Valistusaatteen vaikutus Radištševiin
Radištšev ulkomainen koulutus vaikutti hänen suhtautumiseensa venäläiseen yhteiskuntaan, ja palattuaan Venäjälle hän suunnitteli valistuksen ideoiden, esimerkiksi luonnonoikeuden ja yhteiskuntasopimuksen, sisällyttämistä venäläisiin olosuhteisiin. Hän palveli nimineuvoksena Katariina Suuren valtionhallinnossa luonnostellen oikeudellisia pöytäkirjoja, mutt samalla hän kannatti vallankumouksellisia, esimerkiksi George Washingtonia, ja kehui Ranskan vallankumouksen ensi vaiheita ja tutustui venäläiseen vapaamuurariin Nikolai Novikoviin, joka esittää teoksessa Kuhnuri ensimmäisen yleisen hallinnon kritiikin, erityisesti maaorjuudesta. Hänen terävä satiirinsa ja suuttumus inspiroivat Radištševia kirjoittamaan tunnetuimman teoksensa Matka Pietarista Moskovaan, jossa hän noudattaa Novikovin kovaa ja kiihkeää tyyliä. Hän oli myös erityisen kriittinen maaorjuutta ja aurokratian henkilökohtaisen vapauden rajoituksia kohtaan.

Seuraukset

Katariina Suuri luki teoksen ja huomasi Radištševin kannattavan jakobiinityylisiä radikaaleja uudistuksia. Hän määräsi tekstin kopiot takavarikoitavaksi ja tuhottavaksi. Teoksen sisältämä kritiikki ei sinänsä ollut raskauttavaa vaan näkemys, että valtion hallintoelimet olisivat taitamattomia ja lahjottuja. Alkuperäisestä 650:n kappaleen painoksesta säilyi vain 17 kappaletta. Viisikymmentä vuotta myöhemmin teoksesta otettiin uusintapainos Englannissa. Vuonna 1790 Radištšev pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan. Hän pyysi nöyrästi anteeksiantoa Katariinalta, kielsi julkisesti kirjansa, minkä jälkeen tuomio lievennettiin karkotukseksi Siperiaan Ilimskiin. Matkalla kirjailijaa kohdeltiin kuin tavallista tuomittua: hänelle pantiin raudat jalkoihin ja pakotettiin kestämään Venäjän kylmää säätä, ja hän sairastui.

Radištševin ystävällä kreivi Aleksandr Vorontsovilla oli hyvät suhteet Katariinaan, ja hän onnistui turvaamaan Radištševille sopivamman majoituksen. Hän järjesti Radištševille luvan palata Moskovaan toipumaan ja tekemään karkotusmatkan arvokkaasti ja mukavasti. Lokakuusta 1790 alkaen Radištševin kaksivuotinen matka Siperian halki vei hänet Jekaterinburgiin, Tobolskiin ja Irkutskiin ennen tuloa Ilimskin pikkukaupunkiin vuonna 1792. Matkalla hän alkoi kirjoittaa Siperian kasakkavalloittajan Jermakin elämäkertaa, ja hän kiinnostui geologiasta ja luonnosta. Asetuttuaan Ilimskiin viideksi vuodeksi toisen vaimonsa Jelizaveta Vasiljevna Rubanovskajan ja kahden lapsensa kanssa Radištšev, joka oli alueen ainoa koulutettu henkilö, ryhtyi paikalliseksi lääkäriksi ja pelasti useita ihmishenkiä. Hän kirjoitti pitkän tutkielman Ihmisestä, hänen kuolevaisuudestaan, hänen kuolemattomuudestaan, jota arvostetaan filosofisena teoksena. Siinä hän pyrkii osoittamaan ihmisen uskon tuonpuoleiseen elämään, sielun ruumiillisuuteen ja materialismin virheet.

Katariina Suuren seuraaja Paavali vapautti Radištševin, joka yritti jälleen saada Venäjän hallinnossa aikaan uudistuksia. Aleksanteri I:n valtakaudella Radištšev palkattiin vähäksi aikaa auttamaan hänen elinikäisessä unelmassaan, Venäjän lainsäädännön tarkistamisessa. Hänen virkakautensa hallinnossa oli kuitenkin lyhyt ja epäonnistunut. Vuonna 1802 epätoivoinen Radištšev, jota luultavasti uhkasi toinen Siperiaan karkotus, teki itsemurhan juomalla myrkkyä.

Perintö
Kirjailijan viimeisinä vuosina hänen Moskovan asunnostaan tuli eräiden kirjallisuuspiirien keskus. Piireissä oli vallalla samanlaisia näkemyksiä kuin hänellä, niissä surtiin hänen kuolemaansa kaikkein suorasanaisimmin. Venäjän itsevaltius kuitenkin onnistui estämään kirjan Matka Pietarista Moskovaan julkaisemisen aina vuoteen 1905 asti, ja ennen julkaisua kiersi ääriryhmien käsissä kopiona ja se käännettiin useille kielille. Aleksandr Puškin kannatti Radištševin näkemyksiä ja otti tehtäväkseen kirjoittaa jatkoa tähän tulenarkaan kirjaan, jota ei kuitenkaan koskaan julkaistu ja joka kohtasi jo alussa painostusta sensuurin taholta.

Vuosien 1905 ja 1917 vallankumousten jälkeen Radištšev otettiin mukaan radikaalin venäläisen kirjallisuuden kaanoniin ja häntä luettiin laajalti Venäjällä ja Euroopassa. Huolimatta Radištševin ideaalien ja neuvostotodellisuuden välisestä kuilusta Neuvostoliiton valtaapitävät onnistuivat esittämään hänet “materialistina ja henkilönä, joka taisteli aktiivisesti autokraattista tyranniaa vastaan, henkilönä, joka oli todellinen bolsevismin edelläkävijä.

Näkemykset
Todellisena valistuksen lapsena Radištševilla oli näkemyksiä yksilönvapaudesta, humanismista ja isänmaallisuudesta. Radištševin uskonnolliset ja filosofiset näkemykset olivat aikaansa nähden varsin liberaaleja.

Suomennettu 
Matka Pietarista Moskovaan (''Putešestvie iz Peterburga v Moskvu, 1790). Suom. Johannes Remy, 2007. 287 s. Gaudeamus Kirja. ISBN 978-952-495-008-4.

Lähteet

Venäläiset kirjailijat
Kriitikot
Vuonna 1749 syntyneet
Vuonna 1802 kuolleet