joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Nuoruuteni savotat

Nuoruuteni savotat on Mikko Niskasen ohjaama elokuva vuodelta 1988. Elokuva perustuu Kalle Päätalon romaanisarjan Juuret Iijoen törmässä osiin Kunnan jauhot, Täysi tuntiraha ja Nuoruuden savotat, jotka ovat omaelämäkerrallisia kuvauksia kirjailijan nuoruudesta. Nuoruuteni savotat on jatkoa elokuvalle Elämän vonkamies. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat 1930-luvun Taivalkoskelle.

Elokuva jäi Mikko Niskasen viimeiseksi ohjaustyöksi.

Arviot
Kriitikon mukaan elokuvassa on Niskasen edelliseen Päätalo-ohjaukseen verrattuna kantava teema: Kallen varttuminen nuorukaiseksi ja kirjailijanhaaveet. Ari-Kyösti Seppo saa laajalti kiitosta roolisuorituksestaan

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
 , katsottavissa kokonaan.

Vuoden 1988 suomalaiset elokuvat
Mikko Niskasen ohjaamat elokuvat
Suomalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Suomalaiset elämäkertaelokuvat
Kalle Päätalon teosten sovitukset
Luna 24

Luna 24 (; luotain Е-8-5М, projekti Nro 413) oli kolmas Neuvostoliiton Kuusta näytteitä noutanut avaruusluotain, niin sanottu ”automaattinen näytteidennoutaja”. Se laukaistiin Baikonurin avaruuskeskuksesta 9. elokuuta 1976 Proton-kantoraketilla.

Se laskeutui Vaarojen mereen (12°45’ pohjoista leveyttä, 62°12’ läntistä pituutta; eli latitudi 12,75°, longitudi 62,2°).

Paluukapseli lähti Kuusta 19. elokuuta 1976 ja laskeutui Maahan mukanaan 170,1 grammaa kuunäytettä 22. elokuuta 1976. Laskeutumisalus osui Länsi-Siperiaan, noin 200 kilometriä Surgutista kaakkoon.  Tässä luotainmallissa oli aikaisempia Luna 16- ja Luna 20-luotaimia pidempi kahden metrin syvyyteen ulottuva pora.

Lähteet

Aiheesta muualla
Luna - Exploring the Moon  (zarya.info)

Luna-ohjelma
Vuoden 1976 avaruustoiminta
Corona (satelliitti)

Corona oli amerikkalainen vakoilusatelliittien sarja 1959–1972, joka tunnettiin vuoteen 1962 nimellä  Discoverer.  Discoverer 14 teki ensimmäisen onnistuneen lennon 18. elokuuta 1960, jolloin C-199-lentokone sieppasi ilmasta laskuvarjon varassa laskeutuvan filmikapselin. Kaikkiaan 145 tällaista satelliittia keräsi yli  800000 valokuvaa Neuvostoliitosta 12 vuoden aikana.

1960-luvun alussa Discoverer-satelliittien väitettiin julkisuudessa oleva Yhdysvaltain ilmavoimien miehitettyihin lentoihin liittyvä biotekniikka-koelentosarja. Harhautus meni läpi mediasta sikäli kuin media ei ollut mukana harhautuksen rakanetamisessa.

Tässä satelliittityypissä oli kamera ja maahan palaava filmin sisältänyt kapseli, jonka lentokone sieppasi jo laskuvarjolla laskeutumisen aikana lennosta. Satelliiteista käytettiin vuodesta 1962 alkaen nimitystä KH-1, KH-2, KH-3, KH-4, KH-4A ja KH-4B. KH on lyhennys sanasta Key Hole eli "avaimenreikä".

Kuvien tarkkuus oli 3–10 metrin suuruusluokkaa. KH-ohjelma keskeytettiin, kun huomattiin neuvostoliittolaisen sukellusveneen odottavan Coronan paluupaikan alla vedessä. Tällöin oli olemassa parempaa teknologiaa ja mahdollisuus kuvien lähettämiseen radioteitse maahan.

Corona-ohjelma julkistettiin Kylmän sodan jälkeen vuonna 1992.

Katso myös
KH-vakoilusatelliitit
Neuvostoliiton Zenit

Lähteet

Aiheesta muualla

 US Geological Survey overview and image search
 Corona page at NASA 
 Corona page at NRO 
 GlobalSecurity.org: Imagery Intelligence
 A Point in Time, an hourlong CIA film documenting the program
 

 Kaukokartoitussatelliitit

de:Keyhole
Las Vegasin Grand Prix

Las Vegasin Grand Prix ajettiin vain kaksi kertaa vuosina 1981 ja 1982. Tarkoituksena oli kasvattaa Formula 1-sarjan suosiota Yhdysvalloissa. Rata rakennettiin Caesar's Palace -hotellin pysäköintialueelle Las Vegasiin, Nevadaan. Kauden 1982 Las Vegasin GP on suomalaisille historiallinen, sillä silloin Keke Rosberg varmisti mestaruutensa.

Kun Watkins Glenin kilpailu poistettiin kilpailukalenterista, kilpailu siirrettiin Las Vegasiin. Kilpailu oli kauden viimeinen, ja sen aloitti Long Beachin kilpailu, mutta siitä ei pidetty aavikon kuumuuden takia. Caesar's Palacen radasta tuli hyvä väliaikainen rata: tarpeeksi leveä ohituksiin, leveät turva-alueet, tasainen pinta. Sen vastapäiväinen suunta aiheutti suuren rasituksen kuljettajien niskoille. Kun Nelson Piquet varmisti ensimmäisen maailmanmestaruutensa ajamalla viidenneksi vuonna 1981, häneltä meni viisitoista minuuttia palautuakseen kilpailun kuumuuden aiheuttamasta rasituksesta. Vuoden 1982 kilpailun voitti Michele Alboreto Tyrrellillä, mutta se oli viimeinen Formula 1 -sarjan kilpailu Las Vegasissa. Voitto oli samalla Alboreton F1-uran ensimmäinen.

Voittajat

Lähteet 

 
 Las Vegas
Havaijin yliopisto

Havaijin yliopistojärjestelmä () on yhdysvaltalainen yliopisto Havaijin osavaltiossa. Honolulun Mānoassa sijaitseva pääkampus on Havaijin yliopistojen suurin. Kaikkiaan kampuksia on kymmenen. Mānoan kampuksella oli vuonna 2021 yhteensä 14 215 opiskelijaa, joista 3 265 maisteri- tai jatko-opiskelijaa. Yhteensä Havaijin yliopistojärjestelmällä on 50 310 opiskelijaa ja kolmen miljardin Yhdysvaltain dollarin budjetti.

Tieteellisiä näyttöjä korostava kiinalainen ARWU-yliopistoranking arvioi yliopiston pääkampuksen maailman huippuyliopistojen listallaan 2021 sijaluokkaan 301-400.

Yliopistojärjestelmän alaisuudessa toimii kolme erillistä yliopistoa ja seitsemän community collegea:

 Havaijin yliopisto, Mānoan kampus
 Havaijin yliopisto, Hilon kampus
 Havaijin yliopisto, Länsi-O‘ahun kampus
 Maui College
 Hawai‘i Community College
 Honolulu Community College
 Kapi‘olani Community College
 Kaua‘i Community College
 Leeward Community College
 Windward Community College

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Havaijin yliopiston kotisivut
Nurmeksen rautatieasema

Nurmeksen rautatieasema () on rautatieliikennepaikka Pohjois-Karjalan Nurmeksessa rataosuudella . Rautatieasema avattiin vuonna 1911, ja asema-alueen rakennukset valmistuivat samana vuonna. Aseman miehitys loppui 2005, mutta asema on yhä sekä henkilö- että tavaraliikenteen käytössä.

Historia
Rautatien rakentamisen aikoihin Nurmes oli nuori kauppala. Kauppalan merkitys oli noussut sen jälkeen, kun maalaiskunnan keskus Porokylä tuhoutui tulipalossa 1891. Asema päätettiin sijoittaa keskeiselle paikalle Kauppatorin laidalle. Thure Hellströmin suunnittelema asemarakennus valmistui 1911, ja liikenne pääsi alkamaan asemalle 16. lokakuuta 1911. Asema-alueelle rakennettiin myös asemapäällikön rakennus, tavaramakasiini, vesitorni, varastoja ja veturitalli, jota myöhemmin laajennettiin viisipaikkaiseksi. Rata Kontiomäelle avattiin 1929.

Rautatien tulo Nurmekseen paransi huomattavasti teollisuuden toimintaedellytyksiä ja toi alueelle uusia teollisuuslaitoksia, kuten Ritoniemeen 1921 perustetun sahan. Nurmeksen väkiluku kasvoi tasaisesti aina 1960-luvulle asti, mikä lisäsi aseman matkustajamääriä. Muuttoliike on kuitenkin vähentänyt 1980-luvulta Nurmeksen asukasmäärää jyrkästi, mikä on osaltaan vaikuttanut junayhteyksien vähenemiseen ja matkustajamäärien laskuun. Nurmeksesta tulikin uudelleen henkilöliikenteen pääteasema, kun yöjunaliikenne Ouluun loppui 1993. 

Rataosuuden kauko-ohjauksen valmistuttua Nurmeksen asema muutettiin miehittämättömäksi ja lipunmyynti lopetettiin kesäkuussa 2005. Nurmeksen kaupunki osti vuodelta 1910-luvulta peräisin olevat kiinteistöt Senaatti-kiinteistöiltä joulukuussa 2008.. Kauppaan kuului asema, asemapäällikön asuinrakennus, tavaramakasiini, rivitalo ja varastorakennuksia. Asemarakennuksessa avautui vapunaattona 2007 kahvila, käsityömyymälä ja kukkakauppa.

VR jäi joksikin aikaa veturitalleille vuokralaiseksi myös kaupan jälkeen. Niihin on sittemmin muuttanut vuonna 2013 museojunayhtiö Höyryraide.

Junaliikenne 

Joensuun ja Nurmeksen välillä liikennöi päivittäin kaksi VR:n taajamajunaa molempiin suuntiin. Henkilöliikenne Nurmeksen ja Kontiomäen välillä päättyi 1993. Asemalle on yhä myös tavaraliikennettä.

Junavuorojen lakkauttamisesta on käyty keskustelua, mutta liikennettä jatketaan ainakin vuoteen 2019 VR:n velvoiteliikenteenä.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 VR-aseman tiedot
 Vaunut.org: Kuvia Nurmeksesta

62.414 Raideliikenne
Rautatieasema
Pohjois-Karjalan henkilöliikenteen rautatieliikennepaikat
President’s Emergency Plan for AIDS Relief

President's Emergency Plan For AIDS Relief (PEPFAR) oli Yhdysvaltain presidentti George W. Bushin viisivuotinen ohjelma (2003–2008) HIV-pandemiaa vastaan. PEPFAR on suurin rahallinen panostus AIDSia vastaan Yhdysvalloissa.

US Institute of Medicinen vuonna 2007 julkaiseman raportin mukaan Yhdysvaltain kongressin asettamat rajoitukset ja vaatimukset ovat aiheuttaneet tuhlausta ohjelman sisällä. Ohjelman alkamisen aikoihin kongressi vaati, että kolmannes 3 miljardista dollarista pitäisi käyttää suosittelemaan seksistä pidättäytymistä ennen avioliittoa taudin leviämisen estämisessä. Tämä rajoitti muiden estokeinojen rahoitusta, kuten ilmaisten kondomien jakamista ja puhtaiden neulojen jakamista huumeiden käyttäjille. 

US Institute of Medicinen raportti vaati pidättäytymisopin poistoa. Lisäksi suositeltiin, että ohjelmassa alettaisiin käyttää maailman terveysjärjestö WHO:n hyväksymiä lääkkeitä, jotka ovat huomattavasti halvempia kuin Yhdysvaltain Food and Drug Administrationin hyväksymät. Tällä keinolla olisi ollut mahdollista saada samalla rahalla kolme kertaa enemmän lääkkeitä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kotisivut 
 PEPFAR Watch 
 AVERT's PEPFAR Information Site 
 AIDSPortal PEPFAR page 
 Mozambique faces HIV cash dilemma, BBC News 
CSIS Events - ABC Guidance Roundtable — Global AIDS Coordinator Mark Dybul, M.D. 
 Religious Groups Get Chunk of AIDS Money, ABC News 
 Bush's Foreign Sex Policy, CounterPunch.org 

 

AIDS
George W. Bushin presidenttikausi
Olli Ainola

Olli Antero Ainola (23. kesäkuuta 1958 Orimattila – 27. tammikuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja Yleisradion televisiouutisten taloustoimituksen päällikkö. Ennen Yleisradiota Ainola toimi Uudessa Suomessa, Suomen Kuvalehdessä, Iltalehdessä, Kauppalehti Pressossa ja Helsingin Sanomissa.

Ainola tuli tunnetuksi MOT-ohjelmasta, missä hän selvitti muun muassa Pentti Tiusasen toimimista Stasin ilmiantajana. Vuonna 1997 Ainola kyseenalaisti MOT:ssa ksylitolin tehokkuuden, paljasti Neuvostoliiton ja USA:n hävittäjien ilmataistelun Suomessa vuonna 1954 ja totesi, että Suomen raadolliseen suhtautumiseen Kiinan ihmisoikeusloukkauksiin vaikuttavat kaupalliset intressit. Seuraavana vuonna MOT:ssa paljastettiin, että työeläkerahastojen tuotot ovat alemmat kuin Ruotsissa, koska yhtiöt toimivat myös poliittisin perustein. Ainolan mukaan monet kansanedustajat asuivat edullisesti vakuutusyhtiöiden omistamissa asunnoissa.

Televisiouutisten taloustoimittajana Ainola antoi eduskuntavaalien 2007 alla etujärjestöjen laskettaviksi taloudellisen kasvun mahdollistaman valtiontalouden liikkumavaran, josta tuli yksi vaalikampanjan aikaisen keskustelun pääteemoista.

Ainolan avopuoliso ja myöhemmin aviopuoliso oli kokoomuksen entinen kansanedustaja Marja Tiura. Suhde vaikutti Ainolan asemaan Ylen uutistoimituksessa, kun Tiuran kevään 2007 eduskuntavaalikampanjaansa Kehittyvien maakuntien Suomelta saama vaalirahoitustuki nousi julkisuuteen. Syyskuussa 2009 Ainola siirtyi syrjään Ylen uutisten politiikan toimituksen päällikön tehtävistä Tiuran lentolippukohun myötä. Ainola erosi Yleisradion palveluksesta 6. huhtikuuta 2010 Tiuraan liittyvän kohun laajetessa. Nelosen uutiset kertoi lokakuussa 2010, että Ainola oli ollut keväällä 2010 aktiivisesti yhteydessä kokoomustahoon, jotta puolue tukisi hänen vaikeuksiin joutunutta puolisoaan vaaliraha- ja loikkauskohussa. Asia johti myöhemmin Ainolan omaan eroilmoitukseen Yleisradiosta.

Yle-kohun jälkeen, vuonna 2011, Ainola siirtyi Talouselämä-lehteen toimittajaksi ja myöhemmin toimituspäälliköksi. Viimeksi Ainola toimi Iltalehden erikoistoimittajana.

Palkinnot ja tunnustukset 
Lumilapio, Tutkivan journalismin yhdistyksen palkinto 
1995 Suomen Kuvalehdessä julkaistuista Suomen pankkikriisiä käsittelevistä artikkeleista 
1998 yhdessä Boris Salomonin kanssa MOT:n kaksiosaisesta ohjelmasta Lääketieteen musta historia.
2005 dokumentti Salainen sotilastie länteen käsitteli Suomen kylmän sodan aikaisen sotilastiedustelun yhteyksiä länteen.

Lähteet 
 

Ylen henkilöstö
Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1958 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Ernst Thälmann

Ernst Thälmann (16. huhtikuuta 1886 Hampuri – 18. elokuuta 1944 Buchenwald) oli saksalainen poliitikko, joka toimi Saksan kommunistisen puolueen puheenjohtajana 1925–1932.

Thälmann toimi valtiopäiväedustajana 1924–1932 ja oli ehdolla Saksan presidentiksi 1925 ja 1932. Kansallissosialistien valtaannousun jälkeen 1933 Gestapo pidätti hänet. Thälmann oli vangittuna, kunnes hänet Adolf Hitlerin henkilökohtaisesta käskystä teloitettiin Buchenwaldin keskitysleirillä 1944.

Ernst Thälmannin elämästä tehtiin 1954–1955 itäsaksalainen kaksiosainen elokuva, jonka pääosaa esitti Günther Simon.

Thälmannin mukaan nimetty 

 Thälmann-pataljoona oli osa Espanjan sisällissodassa (1936–1939) toiminutta kansainvälistä prikaatia. Tasavaltalaisten puolella taistelleeseen pataljoonaan kuului noin 1 500 vapaaehtoista muun muassa Saksasta, Itävallasta, Sveitsistä ja Skandinaviasta.
 Thälmannplatz, Berliinin Wilhelmplatzin ja viereisen metroaseman nimi vuosina 1950–1986
 Ernst-Thälmann-Park, puisto Berliinissä
 Ernst Thälmann -pioneerijärjestö oli Saksan demokraattisessa tasavallassa toiminut Saksan vapaan nuorison lastenjärjestö.
 Thälmann-kolhoosi toimi Juutalaisten autonomisen alueen pääkaupungissa Birobidžanissa, Venäjän kaukoidässä, Neuvostoliitossa.
 Ernst Thälmannin saari on vuonna 1972 Thälmannin mukaan nimetty saari Sikojenlahdella, Kuuban rannikolla.

Aiheesta muualla

Saksalaiset kommunistit
Saksalaiset teloitetut
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1944 kuolleet
Gomes

Gomes on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Altair Gomes de Figueiredo (1938–2019), brasilialainen jalkapalloilija ja valmentaja
 Ana Gomes (s. 1954), portugalilainen poliitikko ja diplomaatti
 Ana Gomes Ferreira, Ana Free (s. 1987), portugalilainen laulaja
 André Gomes (s. 1993), portugalilainen jalkapalloilija,
 Antônio Carlos Gomes (1836–1896), brasilialainen säveltäjä
 António Ferreira Gomes (1906–1989), portugalilainen katolinen piispa
 Aristides Gomes (s. 1954), Guinea-Bissaun ent. pääministeri
 Carlos Alberto Gomes (s. 1984), brasilialainen jalkapalloilija
 Charles Gomes (1910–2002), intialainen katolinen piispa
 Cristiano Marques Gomes, Cris (s. 1977), brasilialainen jalkapalloilija
 Diana Gomes (s. 1998), portugalilainen jalkapalloilija
 Eliseu Maria Gomes de Oliveira (1920–2002), brasilialainen katolinen piispa
 Fernando Gomes (s. 1956), portugalilainen jalkapalloilija
 Flora Gomes (s. 1949), guineabissaulainen elokuvaohjaaja
 Francisco da Costa Gomes (1914–2001), Portugalin presidentti 1974–1976
 Helvécio Gomes de Oliveira (1876–1960), brasilialainen katolinen arkkipiispa
 Heurelho Gomes (s. 1981), brasilialainen jalkapallomaalivahti
 Jared Gomes (s. 1988), kanadalainen jääkiekkoilija
 José Gomes (s. 1999), portugalilainen jalkapalloilija
 Joseph Suren Gomes (s. 1944), intialainen katolinen piispa
 Linus Nirmal Gomes (1921–2021), intialainen katolinen piispa ja jesuiitta
 Lucas Gomes da Silva (1991–2016), brasilialainen jalkapalloilija
 Maria Gomes Valentim (1896–2011), brasilialainen, jonkin aikaa maailman vanhin elävä henkilö
 Mauro da Silva Gomes, Mauro Silva (s. 1968), brasilialainen jalkapalloilija
 Naide Gomes (s. 1979), portugalilainen seitsenottelija ja pituushyppääjä
 Nuno Gomes (s. 1976), portugalilainen jalkapalloilija
 Raymundo Ricardo Gomes (s. 1964), brasilialainen jalkapalloilija ja valmentaja
 Roberto Gomes Guimarães (s. 1936), brasilialainen katolinen piispa
 Ronaldinho Gomes (s. 1979), sãotomépríncipeläinen jalkapalloilija
 Serafim Gomes Jardim da Silva (1875–1969), brasilialainen katolinen arkkipiispa
 Silvério Gomes Pimenta (1840–1922), brasilialainen katolinen arkkipiispa
 Tamires Cássia Dias Gomes (s. 1987), brasilialainen jalkapalloilija
 Thadeu Gomes Canellas (s. 1930), brasilialainen katolinen piispa
 Theotonius Gomes (s. 1939), bangladeshilainen katolinen piispa
 Tiago Gomes (s. 1986), portugalilainen jalkapalloilija
 Vitor Gomes Pereira Junior, Juninho (s. 1989), brasilialainen jalkapalloilija
 Wilde Gomes da Silva (s. 1981), brasilialainen futsalpelaaja
 William Zephyrine Gomes (1916–2004), intialainen katolinen piispa

Muita merkityksiä 

 Estádio Coronel Emílio Gomes, stadion Iratissa, Brasiliassa

Katso myös 

 Gómez
Tervakosken tehdasrata

Tervakosken Tehdasrata oli Tervakosken tehtaiden sisäistä liikennettä hoitanut 600 mm:n raideleveydelle rakennettu kapearaiteinen tehdasrata, joka lopetti toimintansa 1970-luvun alussa. Radan pituus oli noin 5 kilometriä ja kulki tehtaan eteläpuolella sijaitsevalle Piilonsuolle josta nostettiin turvetta tehtaan polttoaineeksi.

Radasta on äärimmäisen vähän tietoa. Sen molemmat veturit ovat säilyneet: Lahnuksen Rautatiellä kakkosveturina ollut, nykyisin Kovjoen Museorautatielle siirretty ruotsalaisperäinen puukaasuttimellinen Berg-moottoriveturi (1655/1942, 0-4-0bm) ja Tervakosken Puuhamaan 600 mm huvipuistoradan pitkäaikainen varaveturi, Deutz 23509/1938, 0-4-0dm. Mikään radan kalustosta ei kelvannut venäläisille sotakorvauksina. Deutz-veturi ei ole ajokunnossa vaan se on sijoitettu huvipuiston alueelle kiskotuksen pätkälle nähtävyydeksi ja kiipeilytelineeksi. 

Radan vaihteet ja kiskotus olivat pitkään Lahnuksen Rautatiellä, nykyisin osa on RSJ:llä.

Lähteet 
 Vaunut.org : kuva Tervakosken radan turvevaunusta vuodelta 1971

Aiheesta muualla 
 Radan linjaus Tervakosken peruskartalla vuodelta 1950 (Timo Meriluodon karttasivut)

Suomen kapearaiteiset rautatiet
Janakkalan liikenne
Suomen entiset rautatiet
Oskar Kaipio

Oskar Wiljam (O. W.) Kaipio (8. toukokuuta 1874 Laukaa – 3. toukokuuta 1918 Uusikirkko) oli suomalainen kansakoulunopettaja, maanviljelijä ja kansanedustaja. Kaipio toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1908–1910. Hänet valittiin kansanedustajaksi Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä.

Kansakoulunopettajaksi Kaipio valmistui Jyväskylän seminaarista 1903 ja avioitui Emma Loviisa Tuomien kanssa. Opettajana hän työskenteli Hankasalmella ja Saarijärvellä 1903–1907 sekä Kuolemajärvellä 1907–1918.

Kuolemajärvellä Kaipio oli aktiivinen: opettajan toimen ohessa hän oli puhuja, maanviljelijä, Kuolemajärven paloapuyhdistyksen toimitusjohtaja 1911–1918 ja Kuolemajärven Inkilän osuuskassan hoitaja 1910–1918. Kunnallispolitiikkaankin hän osallistui kunnallislautakunnan jäsenenä.

Kaipio vangittiin vuonna 1918 Suomen sisällissodan yhteydessä poliittisista syistä ja hänet teloitettiin toukokuussa 1918. Sotasurmat-tietokannassa teloituksen syyksi on merkitty kapinallisuus ja kuolinpaikaksi Terijoki.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Vuosina 1914-22 sotaoloissa surmansa saaneiden nimitiedosto 

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Vaasan läänin itäinen vaalipiiri
Suomalaiset opettajat
Suomen sisällissodan punaiset
Suomen sisällissodan terrorin uhrit
Vuonna 1874 syntyneet
Vuonna 1918 kuolleet
Antipatros (täsmennyssivu)

Antipatros (, ”kuin isä”; ) on ollut usean antiikin aikaisen henkilön nimi.

Hellenistiset johtajat 

 Antipatros (n. 397–319 eaa.), makedonialainen kenraali
 Antipatros II (k. 279 eaa.), Makedonian kuningas
 Antipatros Etesias, Makedonian kuningas vuonna 279 eaa.
 Antipatros Derbeläinen

Herodeksen sukua 

 Antipatros Idumealainen (ensimmäinen vuosisata eaa.), Herodes Suuren isä
 Antipatros (k. 4 eaa.), Herodes Suuren poika

Filosofeja 

 Antipatros Kyreneläinen, kyreneläinen filosofi
 Antipatros Tarsoslainen, stoalainen filosofi
 Antipatros Tyroslainen (ensimmäinen vuosisata eaa.), stoalainen filosofi
 Antipatros Tyroslainen (k. 45 eaa.), stoalainen filosofi

Kirjailijoita 

 Antipatros Sidonlainen (100-luku eaa.), kirjailija ja runoilija
 Antipatros Thessalonikelainen (ensimmäinen vuosisata eaa./jaa.), runoilija
 Antipatros (ensimmäinen vuosisata eaa.), lääkäri
 Ailios Antipatros eli Antipatros Hierapolislainen eli Aelius Antipater (100/200-luku), kirjailija ja kuvernööri
 Lucius Coelius Antipater (100-luku eaa.), annalisti
 Antipatros (100-luku), lääkäri

Muita 

 Antipatros (n. 460), Bostran piispa
 Antipatros, Artemidoroksen mainitsema kirjailija
 Antipatros Akanthoslainen, grammaatikko (Ptolem. Heph. ap. Phot. Cod. 190; Eustath. ad Hom. Od. xi. p. 453; Aristofanes Av. 1403.)
 Antipatros, astrologi tai matemaatikko (Vitruvius ix. 7.)
Antti Launonen

Antti Launonen (s. 29. lokakuuta 1980 Oulu) on suomalainen näyttelijä. Hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa näyttelijäntyön koulutusohjelmassa 2002–2006 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2006. Hän on ollut kiinnitettynä näyttelijänä Mikkelin teatterissa 2006–2007, Oulun kaupunginteatterissa 2007–2010, Kuopion kaupunginteatterissa 2011–2017 ja uudelleen Oulussa vuodesta 2017. Hän on näytellyt myös Q-teatterissa, Oulun Työväen Näyttämöllä ja Oulun Nuorisoteatterissa.

Launonen on ansioitunut näyttelijänä sekä puhe- että musiikkiteatterin puolella. Oulun Teatterinaiset ry. palkitsi Launosen keväällä 2009 merkittävistä ansioista näyttelijänä. Lavatöiden lisäksi hän on esiintynyt useissa televisio- ja elokuvatuotannoissa. Launonen esitti miespääosan Olli Ylisen ohjaamassa elokuvassa Korkein oikeus, joka julkaistiin vuonna 2008. Suurelle yleisölle Launonen on tullut tutuksi televisiosarjasta Salatut elämät, jossa hän näytteli Tuukka Aaltosta vuosina 2009–2010. Lisäksi hän on esittänyt lukuisia pieniä rooleja monissa muissa televisiosarjoissa, kuten esimerkiksi poliisisarjassa Roba vuonna 2012.

Hänen ajatuksiaan näyttelijäntyöstä voi lukea Ajatus Kirjojen julkaisemasta ja Pamela Tolan koostamasta valokuvakirjasta Miksi näyttelen? (2007). 

Näyttelijänuran lisäksi Launonen on muun muassa toiminut juontajana vuonna 2013 aloittaneessa Radio Kuopiossa.

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Antti Launosen Facebook-sivu
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Kelhon kartano

Kelhon kartano sijaitsee Lempäälässä Mäyhäjärven eteläpäässä Valkeakoskentien varrella.  Kartano on muodostettu 1600-luvulla.

Historiaa

Kartanon ensimmäinen ja pitkäaikaisin omistajasuku oli Speitz. Kartanon päärakennuksessa asui vuokralla 1914–1915 runoilija Bertel Gripenberg. Kelho oli silloin naapurinsa Sotavallan kartanon omistuksessa. 

1917-18 Kelhossa oli tilanhoitajana Niilo Tarvajärven isä ja pikku-Niilokin joutui pakenemaan sieltä vesikelkan kyydissä sisällissodan taistelujen lähestyessä. Kartanon navetan ja Kelhon kansakoulun välisellä pellolla käytiin ankara taistelu punaisten ja valkoisten joukkojen välillä 7. huhtikuuta 1918. Tässä taistelussa kaatui noin 40 valkoista ja mm. silloinen jääkäriluutnantti Ragnar Nordström menetti toisen kätensä. Taistelu alkoi aamuneljältä ja vasta seuraavana yönä pimeyden turvin valkoiset pääsivät pakenemaan saarroksesta  Mäyhäjärven jään yli Sotavaltaan. 

Kartanon kaikki rakennukset paloivat taisteluissa ja nykyiset pihapiirin rakennukset ovat suurimmaksi osaksi peräisin 1920-luvun alusta. Päärakennuksen on rakentanut 1920 rakennusmestari Heikki Tiitola klassiseen tyyliin, ja siinä on hollantilaistyyliset ylöspäin kaartuvat räystäät. 

Kelho on nykyisin Perttulan suvun omistuksessa.

Lähteitä
 Ritva Mäkelä: Lempäälän vuosi 1918. ISBN 951-98912-2-6 

Lempäälän kartanot
Keijo Paunio

Keijo Uolevi Paunio (28. toukokuuta 1935 Tukholma – 29. syyskuuta 2022 Helsinki) oli parodontologian professori, joka toimi Turun yliopiston vararehtorina, rehtorina ja kanslerina.

Henkilöhistoria
Paunio syntyi päätoimittaja Tauno Erhard Paunion ja kirjaaja Saara Elovaaran perheeseen. Myös hänen veljistään Ilkka Pauniosta ja Jouko Pauniosta tuli professoreita. Paunion puoliso vuodesta 1961 oli hammaslääketieteen tohtori Päivi Ilona Riittinen. Paunio tuli ylioppilaaksi Helsingin yhteislyseosta 1955. Hän suoritti valtiotieteellisiä opintoja Helsingin yliopistossa, mutta valmistui kuitenkin hammaslääketieteen lisensiaatiksi Turun yliopistosta 1963 ja väitteli siellä hammaslääketieteen tohtoriksi 1969.

Ammattiura ja luottamustehtävät
Toimittuaan Turun yliopistossa assistenttina 1964–1969 ja apulaisopettajana 1969–1973 Paunio työskenteli parodontologian professorina 1973–1997. Tutkimusmatkan Yhdysvaltoihin hän teki 1972–1973. Paunio toimi National Institutes of Health -stipendin avulla tutkijana Michiganin yliopistossa. Hänen pääasiallisena tutkimuskohteenaan olivat kiinnityskudossairaudet. Paunio oli Turun yliopiston toinen vararehtori 1978–1981, rehtori 1993–1997 ja kansleri 1997–2000. Hänellä on yli 150 julkaisua alaltaan. 

Paunio oli Suomen Hammaslääkäriseura Apollonian puheenjohtaja 1991–1992 ja toimi useassa kansainvälisessä organisaatiossa kollegoidensa edustajana. Korkeakouluneuvoston jäsenenä ja varapuheenjohtajana 1980–1986 hän oli mukana vaikuttamassa yliopistojen koulutuspolitiikkaan. Tiedepolitiikkaan Paunio osallistui Suomen Akatemian Lääketieteellisen toimikunnan jäsenenä 1973–1976 ja 1977–1979, Tieteen keskustoimikunnassa 1989–1991 ja Suomen Akatemian hallituksessa 1996–1997. Tutkimuseettinen neuvottelukunta aloitti toimintansa 1992 ja Paunio toimi alusta asti sen puheenjohtajana, yhteensä kymmenen vuoden ajan.

Turun kaupungin musiikkijuhlasäätiössä Paunio vaikutti hallituksessa. Turun Yliopistosäätiön hallituksessa hän toimi 1993–1997 ja Matti Koivurinta -säätiön (Aboa Vetus & Ars Nova -museot) hallituksessa vuodesta 1995 vuoteen 2016.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Keijo Paunio, rehtorina 1993–1997 (Turun yliopisto)  (Viitattu 24.4.2017]
 Keijo Paunio nimitetty Turun yliopiston kansleriksi (HS, 26.4.1997) (Viitattu 24.4.2017)
 70 vuotta huomenna: Yliopistojen itsenäinen päätöksenteko on turvattava (Turun Sanomat, 27.5.2005) (Viitattu 24.4.2017)

Suomalaiset hammaslääkärit
Turun yliopiston professorit
Suomalaiset professorit
Turun yliopiston rehtorit
Turun yliopiston kanslerit
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Kuljun kartano

Kuljun kartano (alkujaan Wilhelmsbergin rälssisäteri) sijaitsee Lempäälän Kuljussa.  Kartano on perustettu 1600-luvulla ja siihen kuului aikanaan laajat maa-alueet.  Kartanon pitkäaikaisimmat omistajasuvut ovat olleet Spoof, Granfelt ja Palander. Nykyisin kartanossa ei harjoiteta maanviljelyä.  Kartanoajalta on säilynyt 1920-luvulta peräisin oleva päärakennus, vanha aitta sekä kartanoon johtava puukuja.

Kartanoajan viimeinen omistaja oli Pyynikin olutpanimon omistaja konsuli Rosa Salmelin. Jatkosodan jälkeen kartanon maat palstoitettiin siirtoväelle. Pellot on 1900-luvun lopulla rakennettu asuinalueiksi. Siellä on Kuljun kartano -niminen kauppakeskus. Vanhassa tiilinavetassa on Löytötavaratalon sekatavaramyymälä, ja viereisessä rakennuksessa toimii K-Supermarket.

Lähteet 

Lempäälän kartanot
Eino Koskinen

Eino Koskinen -nimisiä henkilöitä ovat:

 Eino Artturi Koskinen (1904–1981), SDP:n kansanedustaja ja kunnallisneuvos
 Eino Eero Koskinen (1907–1945), pikajuoksija
Eino Koskinen (2005-), nuorisovaltuutettu
Vilho Leivonen

Vilho Matias Leivonen (16. huhtikuuta 1904 Viitasaari – 24. toukokuuta 1985 Viitasaari) oli suomalainen keskustalainen poliitikko, ammatiltaan maanviljelijä. 

Leivonen oli kansanedustajana 21.7.1951–28.3.1954 ja 20.2.1962–4.4.1966. Hän oli kansanedustajana Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä ja Keski-Suomen läänin vaalipiiristä. Hän toimi Viitasaarella myös kunnallispolitiikassa. Leivonen oli presidentin valitsijamiehenä vaaleissa 1956 ja 1962

Leivonen oli valtion sotilasvirkatalon vuokraaja 1926–1931. Hän toimi maanviljelijänä Viitasaarella 1931–1974 ja oli Viitasaaren Ilmorannan osuuskassan johtaja 1927–1936. Lisäksi hän oli Viitasaaren palovakuutusyhdistyksen toimitusjohtaja 1929–1951. Hänelle myönnettiin talousneuvoksen arvonimi 1957.

Leivosen aviovaimo oli Aino Johanna Paananen. He menivät naimisiin 1931.

Lähteet
 

Kansanedustajat
Suomen Keskustan poliitikot
Viitasaaren kaupunginvaltuutetut
Keski-Suomen vaalipiiri
Vaasan läänin itäinen vaalipiiri
Vuonna 1904 syntyneet
Vuonna 1985 kuolleet
Lunar Prospector

Lunar Prospector oli yhdysvaltalainen Kuuta kiertänyt miehittämätön avaruusluotain, joka laukaistiin 7. tammikuuta 1998 Cape Canaveral Air Force Stationin laukaisukompleksi 46:sta, Floridasta. Luotain saavutti Kuun kiertoradan neljä päivää myöhemmin. Lunar Prospector kiersi Kuun pintaa muun muassa kuvantaen Kuuta tutkimalla sen magneetti- ja painovoimakenttää. Siinä ei ollut kameraa, mikä vähensi lennon huomiota julkisuudessa.

Tehtävä 
Luotaimen napojen kautta kiertävä rata oli matala, ja se kiersi Kuuta alimmillaan vain 10 kilometrin korkeudessa. 31. heinäkuuta luotain ohjattiin iskeytymään Kuun etelänavalle. Tarkoitus oli yrittää paljastaa mahdollinen vesi Kuussa, joka höyrystyisi törmäyksessä. Törmäyspilveä ei kuitenkaan onnistuttu havaitsemaan. Luotaimen 570 päivää kestänyt lento maksoi 62,8 miljoonaa dollaria.

Eugene Shoemaker 
Eugene Shoemaker, tunnettu planeetta- ja komeettatutkija, joka myös löysi komeetta Shoemaker-Levy 9:n, halusi aikanaan päästä astronautiksi Apollo-ohjelmaan, mutta terveyssyistä tämä ei onnistunut. Shoemakerin kuoltua hänen ruumiinsa tuhkattiin ja laitettiin pieneen koteloon Lunar Prospectorin sisään. Kun luotain iskytyi Kuuhun, Shoemakerin tuhka levisi Kuun etelänavalle.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Kuuluotaimet
Klaus Waris

Klaus Henrik Waris (vuoteen 1935 Warén, 17. maaliskuuta 1914 Helsinki – 18. joulukuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen taloustieteilijä, professori ja Suomen Pankin pääjohtaja  (1957–1967).

Waris valmistui ylioppilaaksi vuonna 1932 ja filosofina kandidaatiksi (nyk. maisteri) vuonna 1935 Turun yliopistosta. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1945 Helsingin yliopistossa väitöskirjalla Kuluttajain tulot, kulutus ja säästäminen. Waris työskenteli valtiovarainministeriön kansantalousosaston päällikkönä 1946–1949, jolloin muun muassa alettiin julkaista neljännesvuosittaisia suhdannekatsauksia. Vuosina 1949–1952 Waris toimi Teknillisen korkeakoulun kansantaloustieteen professorina, minkä ohessa hän oli Pohjoismaiden Yhdyspankin johtokunnan jäsen vuosina 1950–1951.

Vuosina 1952–1957 Waris oli Suomen Pankin johtokunnan jäsen ja vuosina 1957–1967 pääjohtaja. Wariksen aloittaessa pääjohtajakautensa hänen tehtäväkseen muodostui juuri devalvoidun markan arvon puolustaminen vuoden 1956 yleislakon jälkeisessä tilanteessa. Vuonna 1961 markka oli kuitenkin devalvoitava uudelleen. Waris erosi keskuspankista vuonna 1967, mutta hänen kauttaan pidettiin onnistuneena. Devalvaatiot helpottivat vientiä ja ulkomaisten lainojen avulla kehitettiin Suomen metsäteollisuutta ja parannettiin Suomen tieverkostoa. Työttömyys oli Wariksen kaudella vähäistä, elintaso parani ja Suomi kaupungistui.

Pankkiuran jälkeen Waris työskenteli Helsingin kauppakorkeakoulun kanslerina 1967–1980 ja Sitran ensimmäisenä yliasiamiehenä 1968–1972. Hän toimi myös muun muassa Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen (VTT) valtuuskunnan puheenjohtajana vuosina 1973–1982. Vuonna 1978 hän sai elämäntyöstään Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon.

Teokset
 Säästäminen ja sijoittaminen suhdanneteoriassa.  1941
 Kuluttajain tulot, kulutus ja säästäminen suhdannekehityksen valossa Suomessa vuosina 1926–1938, väitöskirja. 1945
 Palkat ja hinnat sekä markan kohtalo.  Otava 1945
 Vakauttamispyrkimykset ulkomaankaupan kannalta. Suomen Ulkomaankauppaliitto 1947
 Maailman taloudellisen kehityksen näköaloja.  1948
 Kunnat ja kansantalous. Suomen kunnallinen keskustoimisto 1948 (yhdessä Allan Kankkusen kanssa)
 Kesämietteitä rahan arvosta.  1959
 Entwicklungsprobleme der finnischen Wirtschaft. Institut fur Weltwirtschaft, Kiel 1962
 Lausuntoja, puheita ja esitelmiä, julkaistu Klaus Wariksen 50-vuotissyntymäpäivän johdosta. Suomen Pankki 1964
 Valinnan yhteiskunta. Weilin+Göös 1970 (yhdessä Erik Allardtin ja Osmo A. Wiion kanssa)
 Teollisuus ahtaalla. Helsingin Osakepankki 1974
 Markkakin on valuutta. Kirjayhtymä 1977

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 
 

Teknillisen korkeakoulun professorit
Suomalaiset professorit
Suomalaiset taloustieteilijät
Suomen pankin pääjohtajat
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1994 kuolleet
Anshelm Kannisto

Anders Anshelm (A. A.) Kannisto aik. Käck (6. maaliskuuta 1876 Joroinen – 14. maaliskuuta 1930 Mikkeli) oli suomalainen puutarhuri, asioitsija ja yksi Suomen ensimmäisistä kansanedustajista. Kannisto toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1907–1911. Hänet valittiin kansanedustajaksi Mikkelin läänin vaalipiiristä.

Torppareiden Gustaf Johan Käckin ja Gustava Vilhelmina Braskin poika Anshelm työskenteli puutarhurina Joroisissa ja Säämingissä vuoteen 1908. Tuona vuonna hän aloitti Mikkelin työväentalon vahtimestarina. 

Vuonna 1918 Kannisto vangittiin poliittisista syistä. Vankeuden jälkeen hän työskenteli SDP:n Mikkelin piirin piirisihteerinä ja asioitsijana kuolemaansa saakka.

Kannisto oli naimisissa Maria Silvennoisen kanssa.

Aiheesta muualla 
 

Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Kansanedustajat
Mikkelin kaupunginvaltuutetut
Etelä-Savon vaalipiiri
Suomen sisällissodan punaiset
Suomalaiset puutarhurit
Vuonna 1876 syntyneet
Vuonna 1930 kuolleet
Samuel Hahnemann

Christian Friedrich Samuel Hahnemann (10. huhtikuuta 1755 – 2. heinäkuuta 1843) oli saksalainen lääkäri, jota pidetään homeopatian isänä. 

Hahnemann syntyi Meissenissa, Saksan osavaltiossa. Hän oli nuoruudestaan lähtien kielellisesti lahjakas ja toimikin myös kääntäjänä ja kielten opettajana elämänsä aikana. Hän opiskeli lääketiedettä Leipzigissä ja Wienissä ja sai lääketieteen tohtorin arvon Erlangenin yliopistosta 10. elokuuta 1779. Hän aloitti varsinaisen lääkärintyönsä vuonna 1781.

Hahnemann meni naimisiin Johanna Henriette Kuchlerin kanssa. Parille syntyi yksitoista lasta. 

Hahnemann lopetti lääkärin ammatin harjoittamisen, kun hän huomasi, etteivät sairaat potilaat parane. Lopetettuaan työnsä lääkärinä hän sai elantonsa pääasiassa kielenkääntäjänä. Myöhemmin hän perusti oman vastaanottonsa homeopaattisena lääkärinä. Hän julkisti homeopatian periaatteet vuonna 1796, ja hänen julkaisujaan Organon der rationellen Heilkunst (1810) ja Materia Medica Pura (1811) pidetään alan keskeisinä teoksina. 

Samuel Hahnemann kuoli Pariisissa 88-vuotiaana.

Saksalaiset lääkärit
Vuonna 1755 syntyneet
Vuonna 1843 kuolleet
Uskomuslääkintään liittyvät henkilöt
Feliks Kellosalmi

Felix (Feliks) Emil Kellosalmi (vuoteen 1908 Pettersson, 3. kesäkuuta 1877 Messukylä – 28. maaliskuuta 1939 Petroskoi) oli suomalainen faktori ja kansanedustaja. Kellosalmi toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1909–1911 ja 1917−1918. Hänet valittiin kansanedustajaksi Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä.

Kellosalmen vanhemmat olivat pellavatehtaan työmies Pietari Kustaa Pettersson ja Aleksandra Heikintytär. Kansa- ja käsityöläiskoulut käynyt Kellosalmi oli ammatiltaan kirjaltaja. Hän eteni työnjohtajaksi, faktoriksi. Hän työskenteli muun muassa Eteenpäin-lehden taloudenhoitajana ja kirjapainonhoitajana Kotkassa. Kellosalmi toimi alkuaikojen Suomen työväenpuolueessa, joka vuodesta 1903 tunnettiin SDP:nä. Hän oli mukana perustamassa punakaartia Kotkassa 1904 ja myöhemmin Viipurissa 1917 ollessaan siellä SDP:n kaupunkijärjestön puheenjohtajana. Kunnallispolitiikassa hän oli mukana Helsingin ja Kotkan kaupunginvaltuuston jäsenenä ja Kotkan rahatoimikamarin jäsenenä.

Vuonna 1918 Kellosalmi työskenteli Suomen kansanvaltuuskunnan maksukonttorin johtajana. Keväällä hän pakeni Neuvosto-Venäjälle. Kellosalmi perusti Petroskoihin Karjalan kansallisen kirjapainon 1920 ja toimi myös sikäläisen Vapaus-lehden toimittajana. Vuosina 1924–1926 Kellosalmi toimi Kirja-osuuskunnan sihteerinä, 1926–1932 solujen perustajana MOPR:n Karjalan aluekomiteassa ja 1932–1934 suomen kielen opettajana finanssi-talousteknikumissa (keskiasteen sivistävä oppilaitos) sekä kielenkääntäjänä Anohinille nimetyssä kirjapainossa.

Kellosalmi erotettiin NKP:stä 16. lokakuuta 1935 ja hänet pidätettiin 21. lokakuuta samassa kuussa. Kellosalmi vapautettiin kuitenkin helmikuussa 1936 heikentyneen kunnon takia ja hän kuoli maaliskuussa 1939 Petroskoissa.

Kellosalmi oli naimisissa vuodesta 1899 Vilhelmina (Mimmi) Santalan kanssa ja heillä oli yksi ottopoika.

Aiheesta muualla 
 
 

Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Kansanedustajat
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Kotkan kaupunginvaltuutetut
Viipurin läänin läntinen vaalipiiri
Suomen sisällissodan punaiset
Vuonna 1877 syntyneet
Vuonna 1939 kuolleet
Hannu Tapiola

Hannu Yrjö Sakari Tapiola (s. 24. huhtikuuta 1939 Porvoo) on suomalainen kansanedustaja. Hän toimi kansanedustajana Keski-Suomen läänin vaalipiiristä vuosina 1979–1983. Tapiola on koulutukseltaan filosofian kandidaatti ja sotilasarvoltaan yliluutnantti.

Työura 
Ennen poliittista uraansa Tapiola on työskennellyt kansakoulunopettajana Rautavaaralla ja opettajana Kerimäen keskikoulussa 1958–1959 ja 1963–1966. Myöhemmin hän toimi historian ja yhteiskuntaopin lehtorina Jyväskylän normaalikoulussa vuosina 1967–1985, josta hän siirtyi koulun rehtoriksi 1985–1986. Tapiola oli kauppa- ja teollisuusministeri Seppo Lindblomin poliittinen sihteeri 1983–1984, Urho Kekkosen valitsijamies vuoden 1978 presidentinvaaleissa ja Mauno Koiviston valitsijamies vuoden 1982 vaaleissa. Jyväskylässä työskennellessään Tapiola toimi Muuramen kunnan keskeisissä luottamustehtävissä ja SDP:n Keski-Suomen piirin puheenjohtajana.

Tapiola toimi Kotkan apulaiskaupunginjohtajana 1986–1990, sitten kaupunginjohtajana 1991–2002 kunnes jäi eläkkeelle. Hän on ollut Kymen Sanomien kolumnisti vuodesta 2002.

Perhe 
Tapiolan vanhemmat olivat kustannusvirkailijana toiminut Yrjö Tapiola ja postittajana työskennellyt Jenny Tahvanainen. Tapiola meni naimisiin Eliisa Heikkilän kanssa vuonna 1962. Liiton aikana heille syntyi neljä lasta, Jukka (s. 1963), Päivi (s. 1965), Pekka (s. 1967) ja Paula (s. 1971). Avioliitto Heikkilän kanssa päättyi vuonna 1989. Tapiola meni naimisiin vuonna 1990 Mirja Joensuun kanssa. Puoliso vuodesta 2006 on Annikki Nirvi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Kotkan kaupunginjohtajat
Muuramen kunnanvaltuutetut
Keski-Suomen vaalipiiri
Suomalaiset opettajat
Suomen koulujen rehtorit
Vuonna 1939 syntyneet
Elävät henkilöt
Jalmari Kirjarinta

Hjalmar (Jalmari) Kirjarinta (aik. Virtanen, 4. huhtikuuta 1881 Kärkölä – 8. tammikuuta 1938 Leningrad) oli suomalainen kansakoulunopettaja, toimittaja ja kansanedustaja. Kirjarinta oli kansanedustaja SDP:n ryhmässä vuosina 1908–1910 ja Suomen sosialidemokraattisen nuorisoliiton (SSN) ensimmäinen puheenjohtaja 1906–1907. Hänet valittiin kansanedustajaksi Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä.

Nuoruudessa Kirjarinta teki läkki-, vaski- ja levysepän töitä. Hän opiskeli Werkon ja Jyväskylän seminaareissa ja opetti kansakoululaisia Kuolemajärvellä ja Helsingissä.

Sanomalehti- ja puoluetyö vei kuitenkin mennessään. SDP:n puhujana ja puoluesihteerin apulaisena Kirjarinta työskenteli 1906–1907. Hän oli Sorretun Voiman päätoimittaja Jyväskylässä 1907–1910, kunnes joutui puoleksi vuodeksi vankilaan majesteettirikoksesta (eli keisarin tai hänen perheensä loukkaamisesta). Vapauduttuaan hän jatkoi SSN:n ja Suomen Työläisliiton sihteerinä ja Työ-lehden toimittajana Viipurissa.

Vuonna 1918 Kirjarinta siirtyi Neuvosto-Venäjälle. 1930-luvulla hän työskenteli Leningradissa fysiikan opettajana Leningradin suomalaisessa koulussa ja Leningradin rautatieinstituutin sotilasaineiden opettajana.

Elämänsä loppuvaiheessa Kirjarinta asui eläkeläisenä Levassovan asemalla. Hänet pidätettiin Stalinin vainoissa lokakuussa 1937, tuomittiin kuolemaan syytettynä vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja ammuttiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Kansanedustajat
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Vaasan läänin itäinen vaalipiiri
Demarinuorten puheenjohtajat
Suomalaiset päätoimittajat
Suomalaiset opettajat
Suomen sisällissodan punaiset
Neuvostoliitonsuomalaiset henkilöt
Stalinin vainoissa kuolleet
Suomalaiset teloitetut
Vuonna 1881 syntyneet
Vuonna 1938 kuolleet
Aarno Yrjö-Koskinen

Aarno Armas Sakari Yrjö-Koskinen (9. joulukuuta 1885 Helsinki – 8. kesäkuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra, koulutukseltaan lakimies, lähettiläs ja toimi ulkoasiainministerinä.

Vapaaherra Yrjö-Koskinen sai varatuomarin arvon 1915. Tällöin hän toimi senaatin talousosaston palveluksessa. Hän siirtyi itsenäistyneen Suomen ulkoasiainministeriön palvelukseen toimien muun muassa Suomen Pariisin lähetystössä, Ranskassa ja vuodesta 1924 poliittisen osaston päällikkönä ja 1929 kansliapäällikkönä. Hän toimi lähettiläänä Moskovassa, Neuvostoliitossa 1. tammikuuta 1931 – 8. huhtikuuta 1940 aikana.

Kesken Neuvostoliiton kauden hän toimi Sunilan II hallituksessa ulkoasiainministerinä. Moskovan lähettiläänäolojaksoon sattuu muun muassa vuoden 1932 alussa solmittu Suomen ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimus, jonka allekirjoittajana hän toimi. Hän oli lähettiläänä myös talvisodan sytyttyä ja toi lähetystönsä henkilökunnan vaikeuksien kautta Suomeen. Sen jälkeen hän siirtyi Turkkiin Suomen Ankaran lähetystön päälliköksi 20. elokuuta 1940 alkaen, jossa tehtävässä hän oli vuoteen 1950. Sen jälkeen hän toimi vielä Haagissa Alankomaissa.

Ansioistaan hän sai lähetystöneuvoksen arvon vuonna 1923 sekä erikoislähettilään ja täysivaltaisen ministerin arvon 2. tammikuuta 1928.

Hänen isänsä oli senaattori Yrjö Koskinen Yrjö-Koskinen ja isoisä suomalaisuusmies, senaattori Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Holmberg, Håkon: (Keisarillisen) Suomen senaatin talousosaston puheenjohtajat, jäsenet ja virkamiehet 1909–1918 – elämäkerrallinen luettelo, Helsinki, 1964.

Aiheesta muualla 

Suomen ulkoasiainministerit
Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Suomalaiset diplomaatit
Suomalaiset kansliapäälliköt
Suomalaiset juristit
Suomalaiset aateliset
Vuonna 1885 syntyneet
Vuonna 1951 kuolleet
Primal

Primal on skotlantilaisen NWOBHM/thrash metal -yhtye Holocaustin kymmenes studioalbumi. Se julkaistiin Edgy Recordsilla vuonna 2003.

Kappaleet

Kokoonpano 
 John Mortimer – kitara, laulu
 John McCullim – kitara
 Bryan Bartley – bassokitara
 Ron Levine – rummut

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2003 albumit
Holocaustin albumit
Rengaskromosomi

Rengaskromosomi on kromosomi, jonka päät ovat liimautuneet toisiinsa, jolloin kromosomipari on muodoltaan rengasmainen. Virhe saattaa ilmetä missä kromosomiparissa tahansa. 

Rengaskromosomit aiheuttavat ihmisellä erilaisia oireita, koska sekä pitkän että lyhyen varren päässä on häviämä ja tärkeää perimäainesta saattaa puuttua. Tämä saattaa johtaa mm. epileptisyyteen, erilaisiin epämuodostumiin ja kehitysvammaan. 

Erään vuonna 1975 julkaistun tutkimuksen mukaan yhdellä noin 50 000 sikiöstä on rengaskromosomi.

Lähteet 
 

Synnynnäiset epämuodostumat
1,2-butaanidioli

1,2-butaanidioli on dialkoholeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sen runko muodostuu butaanista, jonka 1. ja 2. hiiliatomiin liittyvät hydroksyyliryhmät (OH). 1,2-butaanidioli on huoneenlämmössä (20 °C) väritöntä, jähmeää nestettä. Sen kemiallinen kaava on C4H10O2 ja rakennekaava on CH3CH2CH(OH)CH2OH. 1,2-butaanidiolista käytetään myös nimityksiä 1,2-butyleeniglykoli ja 1,2-dihydroksibutaani. 1,2-butaanidioli on eräs butaanidiolien isomeerisistä muodoista, joita ovat muun muassa 1,3-butaanidioli, 1,4-butaanidioli ja 2,3-butaanidioli.

1,2-butaanidiolin moolimassa on 90,12 g/mol, sulamispiste −114 °C, kiehumispiste 194 °C, tiheys 1,01 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 90 °C sekä CAS-numero 584-03-2. 1,2-butaanidioli liukenee veteen erittäin hyvin.

Ympäristö- ja terveysvaikutukset 

Lyhytaikainen altistus ärsyttää silmiä. Altistuminen suurille pitoisuuksille voi aiheuttaa tajunnantason laskua. Pitkäaikainen tai toistuva altistuminen 1,2-butaanidiolille (nieltynä) voi aiheuttaa vaikutuksia munuaisissa, johtaen kudosvaurioihin ja munuaisten toimintavajeeseen.

Valmistus, reaktiot ja käyttö
1,2-butaanidiolia valmistetaan 1,2-epoksibutaanin hydrolyysillä. Polyeetteröitymisen estämiseksi vettä käytetään huomattava tyypillisesti kymmen- tai kaksikymmenkertainen ylimäärä. Katalyyttinä reaktiossa käytetään rikkihappoa tai vahvasti happamia ioninvaihtohartseja. 1,2-butaanidioli reagoi diolien tapaan muodostaen muun muassa asetaaleja ja ketaaleja aldehydien tai ketonien kanssa ja polyestereitä. Yhdistettä käytetään pääasiassa liuottimena.

Lähteet

Aiheesta muualla 
PubChem: 1,2-Butanedio 

Alkoholit
Martinniemen saha

Martinniemen saha oli Oulussa, entisen Haukiputaan kunnan Martinniemen kylässä Kiiminkijoen pohjoisrannalla sijainnut sahalaitos. Rauma-Repola lakkautti sahan 1980-luvulla keskittäessään sahaustoimintojaan.

Sahalaitoksen käytössä oli oma satama Laitakarin saaressa Kiiminkijoen pohjoisrannalla. Sahaan liittyy kiinteästi myös Martinniemen puuhiomo, jossa valmistettiin paperimassaa. 

Sahan puuhiomon voimalaitos sekä maamerkkinä toiminut 72-metrinen piippu purettiin joulukuussa 2017.

Historia
Martinniemen höyrysahan perusti vuonna 1905 asemapäällikkö Emil Granfelt. Alusta alkaen sahan toiminta oli vaatimatonta tukkipuun hankinnassa esiintyneiden vaikeuksien vuoksi. Raakapuun hankintavaikeudet aiheuttivat yhtiölle mittavia talousvaikeuksia. Jo vuonna 1908 Granfelt myi sahalaitoksen K. E. Blobergille, joka teki vararikon vuonna 1911. 

Blombergin vararikon jälkeen muodostettiin Osakeyhtiö Martinniemi Ltd, jonka ensimmäisiä toimia oli sahalaitoksen uudistaminen. Saneeraus- ja uudistustoimet olivat niin mittavat, että yleisen käsityksen mukaan saha perustettiin uudelleen. Oy Martinniemi Ltd ajautui kuitenkin talousvaikeuksiin, ja yhtiön osakekanta siirtyi vähitellen uusille omistajille. Vuonna 1920 osakeyhtiö fuusioitiin Raahe Osakeyhtiöön, joka kuitenkin ajautui mittaviin talousvaikeuksiin 1920-luvun laskusuhdanteen vuoksi. 1920-luvun puolivälissä Martinniemen saha joutui omistusjärjestelyjen piiriin, ja yhdeksi sen omistajista nousi yrityksen luotottaja Kansallis-Osake-Pankki.

Vuonna 1952 Martinniemen saha siirtyi Rauma-Raahe Osakeyhtiöstä ja Repola-Viipuri Osakeyhtiöstä muodostetun Rauma-Repola Osakeyhtiön omistukseen. Rauma-Repola osti myöhemmin Pohjois-Suomesta Röyttän sahan Torniosta vuonna 1960 ja Aavasaksan sahan Ylitorniolta vuonna 1962. Martinniemen saha oli Rauma-Repolan Pohjois-Suomen sahoista tuotannoltaan suurin. Aavasaksan saha lopetettiin 1970-luvun puoliväliin mennessä, ja toimintaa jatkettiin Martinniemessä ja Röyttässä. Röyttä lopetettiin keväällä 1986 ja Martinniemen sahan 6. maaliskuuta 1987 Suomen hallitus päätti liittää tappiollisen Martinniemen sahan valtio-omisteiseen Vapoon, joka oli sahaajana ennen kuin saha lopullisesti lopetettiin marraskuussa 1988. Nykyisin vanhalla saha-alueella toimii Martinniemi Timber Oy.

Metalliyhtye Poisonblack on kuvannut Bear The Cross videonsa sahalla.

Rautatie

Vuonna 1938 avattiin liikenteelle myös sivurata Haukiputaan asemalta Martinniemeen. Sahalla ja puuhiomolla oli tehdasalueen sisäisessä käytössä myös oma veturi, Deutz 22909/1938 ja myöhemmin Saalasti Otso1 70/1970.

Lähteet
 Könönen, Terho A. (1981) Martinniemen saha 75 vuotta. Pohjois-Karjalan kirjapaino. Joensuu.

Viitteet

Aiheesta muualla
 Oulun yliopisto: Pohjois-Suomessa puunjalostusteollisuutta harjoittaneet yhtiöt
 Kuva Martinniemen saha-alueesta
 Kuva Laitakarista ja Martinniemestä

Haukiputaan rakennukset ja rakennelmat
Suomen sahateollisuus
Martinniemi
Hellraiser III: Hell on Earth

Hellraiser III: Hell On Earth on Anthony Hickoxin ohjaama kauhuelokuva vuodelta 1992. Se on Hellraiser -elokuvasarjan kolmas osa.

Juoni 
J.P. Monroe on yökerhon sadistinen omistaja, joka saa käsiinsä ruman ja irvokkaan veistoksen. Hän ei tiedä että sen sisään on kahlittu itse Pinhead. Sattumalta Monroelta putoaa veren pisara suoraan veistoksen päälle ja tämä vapauttaa Pinheadin sielun vankilastaan. Pinhead tekee Monroelle tarjouksen josta hän ei voi kieltäytä. Monroen täytyy hankkia ihmisurheja Pinheadille ja tämä antaa hänelle siitä hyvästä mahtavan vallan jota ei ole ennen maan päällä koettu. Outoja kuolemantapauksia alkaa tutkia nuori toimittaja, Joanne, joka johtaa hänet mukaan suoraan helvettiin.

Näyttelijät 

Vuoden 1992 yhdysvaltalaiset elokuvat
Hellraiser-elokuvat
Yhdysvaltalaiset kauhuelokuvat
Kuroda Nagamasa

Kuroda Nagamasa (,1568–1623) oli japanilainen daimio ja Kuroda Kanbein poika.

Nagamasan ollessa lapsi Oda Nobunaga tuomitsi hänen isänsä Kuroda Kanbein vakoilusta, ja nuori Nagasama otettiin panttivangiksi. Vankeudessa hän miltei menehtyi, ennen kuin hänet vapautettiin lunnaita vastaan Takenaka Hanbein avulla. Nagasama palveli Tokugawa Ieyasua Sekigaharan taistelussa, vaikka olikin kristitty ja kastettu Simeoniksi vuonna 1583. Suurin osa Japanin kristityistä samuraista taisteli tuolloin Tokugawaa vastaan. Taitavana stategina Nagamasa varmisti osaltaan itäisen armeijan voiton. Palkkioksi hänet nimitettiin daimioksi, ja hän sai läänityksekseen Chikuzenin provinssin, jossa asettui asumaan Fukuokan linnaan. 

Daimiot