joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
1997–1999


1997–1999 on Ensiferumin kokoelmalevy, joka julkaistiin 9. helmikuuta 2005. Albumi sisältää yhtyeen kolme ensimmäistä demoa, ja sitä oli saatavana vain rajoitetun ajan.

Kappaleet

Demo I (’97) 
 Frost
 Old Man (Väinämöinen)
 Knighthood

Demo II (’99) 
 Dreamer's Prelude
 Little Dreamer (Väinämöinen part II)
 Warrior's Quest
 White Storm

Hero in a Dream (Demo III, ’99) 
 Intro
 Hero in a Dream
 Eternal Wait
 Battle Song
 Guardians of Fate

Kokoonpano 
 Jari Mäenpää – kitara, laulu
 Markus Toivonen – kitara
 Sauli Savolainen – basso (kappaleet 1–3)
 Kimmo Miettinen – rummut (kappaleet 1–3)
 Jukka-Pekka Miettinen – basso (kappaleet 4–12)
 Oliver Fokin – rummut, muut (kappaleet 4–12)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Vuoden 2005 kokoelma-albumit
Ensiferumin albumit
Dick Savitt

Richard ”Dick” Savitt (s. 4. maaliskuuta 1927 Bayonne, New Jersey) on entinen yhdysvaltalainen tennispelaaja.

Savitt pelasi alun alkaen koripalloa. Hän ei saanut tennisvalmennusta, vaan oli lajin suhteen täysin itseoppinut. Hän valmistui Cornellin yliopistosta. Hän voitti vuonna 1951 mestaruuden sekä Wimbledonissa että Australian avoimessa tennisturnauksessa. Molemmilla kerroilla hänen loppuotteluvastustajansa oli australialainen Ken McGregor.

Savitt keskeytti uransa kesken sen kukoistuksen vuonna 1953, mutta jatkoi sitä osa-aikaisesti saman vuosikymmenen lopulla. Hän on juutalainen ja pääsi vuonna 1976 International Tennis Hall of Fameen. 

Yhdysvaltalaiset tennispelaajat
Vuonna 1927 syntyneet
Elävät henkilöt
Eero Heliövaara

Eero Juhani Heliövaara (s. 17. huhtikuuta 1956 Helsinki) on valtioneuvoston kanslian omistajaohjausosaston osastopäällikkö. Hän on aiemmin toiminut eri tehtävissä rahoitusalalla ja tuli Pohjolan toimitusjohtajaksi sen jälkeen kun hän oli ollut järjestelemässä pankkiiriliike Conventumin myyntiä Pohjolalle. Hän oli SRV-yhtiöiden toimitusjohtaja. Heliövaaran aikana SRV-yhtiöt vietiin pörssiin. Heliövaara omistaa SRV:stä noin viisi prosenttia. Hän valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1982 ja kauppatieteiden maisteriksi Helsingin Kauppakorkeakoulusta vuonna 1984.

Heliövaara oli SRV:n toimitusjohtaja vuosina 2006–2009. Hän oli Pohjola-Yhtymä Oyj:n toimitusjohtaja vuosina 2001–2005. Aiemmin Heliövaara on työskennellyt eläkevakuutusyhtiö Ilmarisen sijoitusjohtajana ja Merita Pankin varatoimitusjohtajana.

Heliövaaran isä on arkkitehti Mikko Heliövaara. Hänen veljensä on tutkija Kari Heliövaara.

Katso myös
SRV-yhtiöt

Lähteet

Suomalaiset yritysjohtajat
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
Air France-KLM

Air France-KLM S.A. on ranskalais-hollantilainen lentoyhtiökonserni, jonka pääkonttori sijaitsee Pariisin Charles de Gaullen kansainvälisellä lentoasemalla. Konsernin toinen päätukikohta on Amsterdamin Schipholin kansainvälinen lentoasema. Air France-KLM syntyi vuonna 2004, kun ranskalainen Air France ja hollantilainen KLM yhdistyivät.

Historia 
Air Francen ja KLM:n yhdistymissuunnitelma julkistettiin 30. syyskuuta 2003. Muodollisesti yhdistyminen toteutettiin Air Francen tekemällä julkisella ostotarjouksella KLM:n osakkeista. Air Francen ostotarjous julkistettiin 5. huhtikuuta 2004 Pariisin ja Amsterdamin Euronext-pörsseissä sekä New Yorkissa.

Lopullisesti fuusio varmistui toukokuussa, kun Euroopan unionin kilpailuviranomaiset olivat antaneet kaupalle hyväksynnän ja KLM:n omistajat hyväksyneet Air Francen ostotarjouksen. Air Francen ja KLM:n fuusiossa syntyi Euroopan suurin lentoyhtiö, jolla oli noin 100 000 työntekijää. Uudesta yhtiöstä Ranskan valtio omisti 44 prosenttia, Air Francen omistajat 37 prosenttia ja KLM:n omistajat 19 prosenttia.

Italialainen Alitalia olisi halunnut mukaan liittoon, mutta Air Francen ja KLM:n omistajat katsoivat tuolloin, että Alitalia pitää ensin yksityistää ja sen taloutta vahvistaa. Air France-KLM teki ostotarjouksen Alitaliasta vuonna 2008, mutta Italian silloinen pääministeri Silvio Berlusconi hylkäsi tarjouksen. Samana vuonna Altialia ajautui konkurssiin, minkä jälkeen perustettiin uusi Alitalia-CAI -yhtiö, jonka suurimmaksi yksittäiseksi omistajaksi tuli Air France-KLM 25 prosentin osuudella.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Air France-KLM Group 

Euronext 100 -indeksi
Drake & Josh

Drake & Josh on Dan Schneiderin luoma televisiosarja, jota on esitetty Nickelodeon-televisiokanavalla vuodesta 2004. Pääosia sarjassa esittävät Drake Bell (Drake Parker) ja Josh Peck (Josh Nichols) muita näyttelijöitä ovat mm. Miranda Cosgrove (Megan Parker), Jonathan Goldstein (Walter Nichols) ja Nancy Sullivan (Audrey Parker-Nichols).

Tilannekomediat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset televisiosarjat
Nickelodeonin televisio-ohjelmat
Stonewall Jackson

Thomas Jonathan "Stonewall" Jackson (21. tammikuuta 1824 – 10. toukokuuta 1863) oli Etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa ja eniten mainetta niittänyt Etelävaltioiden armeijan komentaja Robert E. Leen jälkeen.

Hän oli syntynyt Clarksburgissa Länsi-Virginiassa vuonna 1824. Hän kävi Yhdysvaltain sotilasakatemian ja otti osaa Meksikon–Yhdysvaltain sotaan tykistössä. Sisällissodan alkaessa hän oli sotilasakatemia Virginia Military Institute VMI:n opettaja. Sisällissodan alettua hän otti osaa ensimmäiseen Bull Runin taisteluun, jossa sai kuuluisan lempinimensä ”Stonewall” eli kiviseinä. Nimitys tulee kenraali Barnard Elliot Been lausahduksesta jonka mukaan ”Jackson joukkoineen oli vihollista vastassa kuin kivimuuri”.  Hän saavutti eniten kuuluisuutta Shenandoahin laakson sotaretkensä aikana vuonna 1862 ja Pohjois-Virginian armeijan komentajana. Hän saavutti menestystä myös etelälle voittoisassa Fredericksburgin taistelussa. Hän haavoittui omien joukkojensa ampumasta harhaluodista Chancellorsvillen taistelussa ja hän kuoli käden amputoinnin komplikaatioihin ja keuhkokuumeeseen muutamia päiviä myöhemmin.

Häntä pidetään yhä Yhdysvaltain historian nerokkaimpana strategina. Kuultuaan hänen kuolemastaan kenraali Lee lausui että Jackson menetti vasemman kätensä, minä oikean.

Yhdysvaltojen sisällissodan etelävaltioiden kenraalit
Amputoidut henkilöt
Vuonna 1824 syntyneet
Vuonna 1863 kuolleet
Meriputki

Meriputki (Angelica archangelica ssp. litoralis) on sarjakukkaisiin kuuluva kaksi- tai kolmevuotinen onttovartinen putkilokasvi. Se on merenrannoilla kasvava väinönputken alalaji.

Lajikuvaus 
Meriputken ulkonäköerot väinönputkeen ovat pieniä. Sen sarjakukintojen pikkusarjojen perät ovat karvattomia ja sarjojen suojuslehdet lyhyemmät. Meriputken hedelmä on 5–6 mm pitkä, soikeampi ja matalauurteisempi kuin väinönputkella. Hedelmät ovat pistävänhajuisia.

Meriputki Suomessa 
Suomessa meriputkea tavataan kaikilla rannikoilla paitsi Keski-Pohjanmaalla. Suomenlahden ja Ahvenanmaan rannikolla se on runsas. Meriputki kasvaa merenrannoilla, jotka ovat avoimia ja kivikkoisia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Meriväinönputken ((Angelica archangelica subsp. littoralis) levinneisyys Suomessa

Karhunputket
Fist for Fight

Fist for Fight on Sabaton-nimisen power metal -yhtyeen debyyttialbumi, joku koostuu yhtyeen kahdesta varhaisesta demonauhasta.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet kirjoittanut Joakim Brodén, ellei toisin mainita

Kokoonpano 
 Joakim Brodén – laulu
 Rickard Sundén – kitara
 Oskar Montelius – kitara 
 Pär Sundström – basso
 Daniel Mullback – rummut

Arvostelut 
 The Metal Observer: 9/10

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2000 kokoelma-albumit
Sabatonin albumit
Primo Victoria


Primo Victoria on Sabatonin esikoisalbumi, joka julkaistiin 4. maaliskuuta 2005. Nimi 'Primo Victoria' viittaa suureen voittoon Normandian maihinnousussa, jota kappale käsittelee.

Albumi nousi Ruotsissa ensimmäisellä listaviikollaan Sverigetopplistanin sijalle 43.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Joakim Brodén – laulu, kosketinsoittimet
 Rickard Sundén – kitara, taustalaulu
 Oskar Montelius – kitara, taustalaulu
 Pär Sundström – basso
 Daniel Mullback – rummut

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2005 esikoisalbumit
Sabatonin albumit
Attero Dominatus


Attero Dominatus (lat. Voita/tuhoa tyrannia) on Sabatonin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 28. heinäkuuta 2006. Se debytoi Ruotsissa Sverigetopplistanin sijalla 16.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Joakim Brodén – laulu
 Rickard Sundén – kitara
 Oskar Montelius – kitara
 Pär Sundström – basso
 Daniel Mullback – rummut
 Daniel Mÿhr – kosketinsoittimet

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 
 Metal Storm: 8.8/10

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2006 albumit
Sabatonin albumit
Pohnpeinkottarainen

Pohnpeinkottarainen tai aikaisemmalta nimeltään ponapénkottarainen (Aplonis pelzelni) on äärimmäisen uhanalainen varpuslintu. Se on endeeminen laji Pohnpein saarella Mikronesiassa. Lajista on viimeisten 50 vuoden ajalta ainoa varma havainto vuodelta 1995. Ennen 1930-lukua laji oli yleinen, mutta elinympäristön hävitys on saattanut koitua sen tuhoksi. Lajia ei ole julistettu sukupuuttoon, koska vahvistamattomia havaintoja on useita.

Pohnpeinkottarainen syö hedelmiä ja hyönteisiä. Se kasvaa 18 senttimetriä pitkäksi, ja on väriltään tasavärisen tumma.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Naturalis (sisältää kolmiulotteisen valokuvan täytetystä yksilöstä 

Kiiltokottaraiset
Uhanalaiset linnut
Äärimmäisen uhanalaiset lajit
Arnaldur Indriðason

Arnaldur Indriðason (s. 28. tammikuuta 1961) on islantilainen kirjailija, historiantutkija, elokuvakriitikko ja toimittaja. Arnaldurin ensimmäinen kirjansa Synir duftsins (Huumelapset) ilmestyi vuonna 1997, jonka jälkeen hän on kirjoittanut dekkarin joka vuosi. Huumemaailmaan liittyy myös toinen, vuonna 1998 ilmestynyt romaani Dauðarósir (Kuoleman ruusut).

Vuonna 1999 Arnaldur kirjoitti jännitystarinan Napóleonsskjöl (Napoleonin asiakirjat), jota hän itse kutsuu kansainväliseksi trilleriksi. Vuonna 2000 ilmestynyt Mýrin (Räme) on ensimmäinen suomeksi käännetty islantilainen dekkari. Kirjasta on tehty myös elokuva Rikospaikka Jar City (2006).

Arnaldurin kirjoja on käännetty ainakin saksaksi, ranskaksi, englanniksi, italiaksi, espanjaksi, ruotsiksi, norjaksi, tanskaksi ja suomeksi. Kirjailija sai kahtena vuonna peräkkäin parhaan pohjoismaisen rikosromaanin Lasiavain-palkinnon – vuosina 2002 ja 2003. Teoksestaan Grafarþögn (2001, suom. Haudanhiljaisuus, 2004) hänelle myönnettiin Britannian rikoskirjailijoiden yhdistyksen Kultainen tikari (CWA Gold Dagger) -palkinto vuonna 2005. Samana vuonna hän sai myös Ruotsin dekkariakatemian Martin Beck -palkinnon teoksestaan Röddin (2003, suom. Ääni kuin enkelin, 2006).

Arnaldur Indriðasonin isä on kirjailija Indriði G. Þorsteinsson. Arnaldur Indriðason asuu Reykjavíkissa vaimonsa ja kolmen lapsensa kanssa.

Tuotanto

Komisario Erlendur -sarja

Islanniksi
 Synir duftsins, 1997
 Dauðarósir, 1998
 Mýrin, 2000
 Grafarþögn, 2001
 Röddin, 2003
 Kleifarvatn, 2004
 Vetrarborgin, 2005
 Harðskafi, 2007
 Mýrka, 2008
 Svörtuloft, 2009
 Furðustrandir, 2010
 Einvígið, 2011
 Reykjavíkurnætur, 2012
 Skuggasund, 2013
 Kamp Knox, 2014
 Þýska húsið 2015
 Petsamo (kirja)|Petsamo 2016
 Myrkrið veit 2017 
 Stúlkan hjá brúnni 2018
 Tregasteinn 2019
 Þagnarmúr 2020

Suomennetut osat
 Räme (Mýrin), 2003
 Haudanhiljaista (GrafarÞögn), suom. Seija Holopainen. Blue Moon, 2004 – Blue Moon, 2020 ISBN 978-952-7252-21-5
 Ääni kuin enkelin (Röddin), 2006
 Mies järvessä (Kleifarvatn), 2007
 Talvikaupunki (Vetrarborgin), 2008
 Hyytävä kylmyys (Harðskafi), 2009
 Sameissa vesissä (Myrká), suom. Seija Holopainen, 2010 – Blue Moon, 2020 ISBN 978-952-7252-22-2
 Jyrkänteen reunalla (Svörtuloft), 2011
 Menneet ja kadonneet (Furðustrandir), 2012
 Mestaruusottelu (Einvígið), 2013
 Reykjavikin yöt (Reykjavíkurnætur), 2014
 Varjojen kujat (Skuggasund), 2015
 Muistin piinaamat (Kamp Knox), suom. Seija Holopainen. Blue Moon, 2016 ISBN 978-952-5410-89-1
 Petsamo (Petsamo), suom. Tapio Koivukari. Blue Moon, 2018 ISBN 978-952-7252-06-2
 Saksalainen talo (Þýska húsið), suom. Seija Holopainen. Blue Moon, 2018 ISBN 978-952-7252-03-1
 Jäämies (Myrkrið veit), suom. Tapio Koivukari. Blue Moon, 2020 ISBN 978-952-7252-57-4

Muut rikosromaanit
Napóleonsskjöl, 1999
Betty, 2003
Konungsbók, 2006

Lähteet

Aiheesta muualla 
Dekkarinetti
Haudanhiljaista  (kustantamon mainossivu)
Mies järvessä  (kustantamon mainossivu)
The CWA Gold Dagger Winners

Islantilaiset rikoskirjailijat
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Karperö

Karperö on kylä Mustasaaren kunnassa Pohjanmaalla. Kylä sijaitsee Karperönjärven rannalla, noin 10 kilometriä Vaasasta. Karperö ei muodosta omaa taajamaansa, vaan se on osa Vaasan keskustaajamaa. Karperön naapurikyliä ovat Jungsund pohjoisessa, Koskö koillisessa, Singsby lännessä ja Böle etelässä.

Karperössä on tanssipaviljonki Carpella, joka on yksi Pohjanmaan suurimmista. Carpellan vieressä oleva nuorisoseurantalo paloi tulipalossa maantasalle, sillä sisällä oli ilmeisesti jäänyt hella päälle. Tanssipaviljonki on edelleen aktiivisessa käytössä ja nuorisoseura suunnittelee uutta NS-taloa rakennettavaksi uimarannan viereiselle kukkulalle.
Tunnettuja karperölaisia ovat muiden muassa Harry Järv ja Robert Häggblom.

Karperön nimestä 
Asutusnimen alkuosa on yhdistetty Pohjoismaissa keskiajalla esiintyvään  sanaan garp(er), joka tarkoitti saksalaista kauppiasta, karppia, ja jota käytettiin usein pilkkanimenä. Suomen kielessä muoto on Karppi ja se esiintyy mm. Vähässäkyrössä talonnimenä ja lisänimenä. On ilmeistä, että Vähänkyrön Karpit ja kylännimi Karperö sekä Karperössä esiintyvä kantatalonnimi Karp  kuuluvat yhteen ja ovat lähtöisin kielirajan suomenkieliseltä puolelta. Karperön varhaisin alkuperä viitannee kuitenkin Saksaan, mitä tukee se, että kylässä on ollut myös Beijar-niminen kantatalo ja sen isäntänä (1606) Matz Beijar (baijerilainen).

Lähteet 

Mustasaaren kylät
Ugetsu – kalpean kuun tarinoita

Ugetsu – kalpean kuun tarinoita () on vuonna 1953 valmistunut japanilainen elokuva, jonka on ohjannut Kenji Mizoguchi. Elokuva on kummitustarina keskiajan Japanissa, ja sen pääosassa ovat Masayuki Mori ja Machiko Kyō. 

Elokuva voitti Hopeisen leijonan parhaasta ohjauksesta Venetsian elokuvajuhlilla 1953. 

Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänestivät kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Ugetsu oli mukana  heistä kuudentoista listalla. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.

Rooleissa
 Masayuki Mori – Genjurô
 Machiko Kyô – Wakasa
 Kinuyo Tanaka – Miyagi
 Eitarô Ozawa – Tobei
 Ikio Sawamura – Genichi
 Mitsuko Mito – Ohama
 Kikue Môri – Ukon

Lähteet

Aiheesta muualla
FilmGoer

Fantasiaelokuvat
Vuoden 1953 japanilaiset elokuvat
Maija Ahtee

Maija Ahtee on eläkkeellä oleva suomalainen fyysikko ja professori. 

Ahtee on aloittanut uransa matemaattisten aineiden opettajana, mutta siirtynyt tutkimuksen pariin. Tutkimusuransa Ahtee on aloittanut Helsingin yliopistossa, jossa hän suoritti tohtorin tutkintonsa. Myöhemmin Ahtee on siirtynyt fysiikan didaktiikan tutkimukseen, ja työskennellyt ensin Helsingin yliopiston opettajankoulutuslaitoksen fysiikan ja kemian didaktiikan lehtorina ja sitten vuodesta 1997 Jyväskylän yliopiston matematiikan ja luonnontieteiden didaktiikan professorina. Ylioppilastutkintolautakunnan apujäsenenä eli sensorina hän on työskennellyt yli 30 vuotta. 

Matemaattisten aineiden opettajien liiton toimintaan Ahtee on osallistunut kansainvälisten fysiikkaolympialaisten Suomen joukkueen ja lukion fysiikkakilpailun vetäjänä vuoteen 2000 saakka. Tämän jälkeen Ahtee siirtyi syrjään varsinaisesta joukkueenjohdosta kansainvälisten fysiikkakilpailujen toimeenpanevan komitean sihteeriksi. Vuonna 2007 puolalaisen professori Waldemar Gorzkowskin kuoltua kesken fysiikkaolympialaisten Ahtee nimitettiin kansainvälisten fysiikkakilpailujen toimeenpanevan komitean puheenjohtajaksi vuosiksi 2007–2008. Vuonna 2008 Ahtee siirtyi takaisin sihteerin tehtäviin.

Ahtee on saanut ansioistaan useita palkintoja, joista merkittävimpiä lienevät Suomen leijonan ritarikunnan 1. luokan ritarimerkki sekä Matemaattisten aineiden opettajien liiton kultainen ansiomitali.

Lähteet
Maija Ahtee. Dimensio 5/2007, 15. ISSN 0782–6648.
Lemmetty, M. (2007) Fysiikkaolympialaiset 2007. Dimensio 5/2007, 20–21. ISSN 0782–6648.

Suomalaiset fyysikot
Suomalaiset kasvatustieteilijät
Jyväskylän yliopiston professorit
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Veljet

Veljet on vuonna 2007 valmistunut, suomalainen neliosainen minisarja, jonka on ohjannut Dome Karukoski ja käsikirjoittanut Pekko Pesonen. Se esitettiin MTV3:lla tammikuussa 2008.

Sarja kertoo Vihdissä asuvasta 16-vuotiaasta Pyrystä ja hänen ADHD:tä sairastavasta veljestään Otosta.

Rooleissa 
 Mikko Neuvonen - Pyry
 Ville Jokinen – Otto
 Kirsti Väänänen – Anna-äiti
 Timo Tuominen – Niko-isä
 Ada Kukkonen – Sanni

Sivurooleissa nähdään muun muassa:
 Zagros Manuchar – Jani
 Eemi Lamberg – Maken pikkuveli

Lähteet

Suomalaiset draamasarjat
Minisarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
International Designator

International Designator (myös COSPAR ID, Yhdysvalloissa NSSDC ID) on kansainvälinen satelliittien nimeämistapa. Se muodostuu laukaisuvuodesta neljällä numerolla. Kolminumeroisesta luvusta joka kertoo sitä monesko laukaisu vuoden aikana on kyseessä, sekä kirjaimesta joka kertoo mikä osa laukaistavasta kokonaisuudesta on kyseessä.

Esimerkiksi 1957-001A on Sputnik 1:n kantoraketin tunnus ja 1957-001B on varsinaisen Sputnik 1 -satelliitin tunnus. Epäonnistuneille laukaisuille ei anneta NSSDC ID -tunnusta. Tunnustoa ylläpitää Nasan National Space Science Data Center -osasto.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 NSSDC search
 

 
 
 

Nasa
Hawker Siddeley Trident

Hawker Siddeley Trident (HS121 Trident) oli brittiläinen kolmimoottorinen, kapearunkoinen lyhyen ja keskipitkän toimintamatkan matkustajalentokone. Konetyypin suunnitteli de Havilland 1950-luvulla, mutta kokoonpanon hoiti Hawker Siddeley Aviation. Kone lensi ensilentonsa vuonna 1962. Koneen kolme suihkumoottoria oli sijoitettu rungon takaosaan, yksi rungon molemmille puolille sekä yksi rungon päälle.

Kone oli suunniteltu erityisesti British European Airwaysin (BEA) tarpeisiin, eikä se juurikaan kiinnostanut muita lentoyhtiöitä. Konetta valmistettiinkin vain 117 kappaletta. BEA:n seuraaja British Airways päätti luopua Trident-koneista 1980-luvulla. Kiinan kansanarmeija kuitenkin käytti konetta 1990-luvun puoliväliin saakka. Trident oli ensimmäinen (vuodesta 1965) tietokoneen ohjaamaa automaattista laskeutumisjärjestelmää käyttävä matkustajakone.

Versiot 
Trident 1C British European Airwaysia varten tehty tuotantoversio, valmistettu 24 kappaletta
Trident 1E Suuremman matkustajakapasiteetin versio, valmistettu 15 kappaletta
Trident 2E Tuotantoversio, jossa kolminkertainen automaattilaskujärjestelmä, valmistettu 50 kappaletta
Trident 3B Suuren kapasiteetin versio lyhyille matkoille, viisi metriä pitempi kuin 1E, valmistettu 26 kappaletta
Super Trident 3B 692 kilometriä pitempi toimintamatka, valmistettu kaksi kappaletta

Käyttäjät 

 Iraqi Airways

 CAAC
 China United Airlines
 Kansan vapautusarmeijan ilmavoimat

 Kuwait Airways

 Cyprus Airways

 Pakistan International Airlines
 Pakistanin ilmavoimat

 Air Ceylon

 BKS Air Transport/Northeast Airlines
 British Airways
 British European Airways (BEA)
 Channel Airways

 Air Charter Service of Zaire

Onnettomuudet 
Alla olevaan taulukkoon on listattu kaikki Tridentille sattuneet onnettomuudet, jotka ovat johtaneet koneen tuhoutumiseen tai hylkäämiseen.

Tekniset tiedot

Trident 2E

Trident 3B

Katso myös 
 Boeing 727
 Tupolev Tu-154

Lähteet

Aiheesta muualla 

 The Trident Preservation Society 
 British Aircraft Directory: De Havilland Trident 

Brittiläiset matkustajalentokoneet
Trident
1960-luvun matkustajalentokoneet
Eldar Rønning

Eldar Rønning (s. 11. kesäkuuta 1982 Levanger) on norjalainen uransa lopettanut hiihtäjä.

Rønning teki kansainvälisen läpimurtonsa vuonna 2005, kun hän saavutti kolme palkintokorokesijoitusta maailmancupin sprinttikilpailuista ja sijoittui sprintin kokonaiscupissa toiseksi Tor Arne Hetlandin takana. Kaudella 2005–2006 hän hiihti myös pitempiä matkoja sijoittuen niillä kolmesti seitsemän parhaan joukkoon. Hän saavutti myös yhden parisprinttiosakilpailuvoiton. 

Kaudella 2006–2007 Rønning löi itsensä lopulta läpi myös pitkillä matkoilla saavuttaen kolme osakilpailuvoittoa, joista kaksi pitkiltä matkoilta. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kolmas. 2007 Sapporon MM-kisoissa Rønning hiihti avausosuuden Norjan kultaa voittaneessa viestijoukkueessa ja saavutti lisäksi sprinttikilpailusta henkilökohtaisen pronssimitalin.

Kaudella 2007–2008 Rønning voitti perinteisen sprinttikilpailun Otepäässä ja sijoittui maailmancupin kilpailuissa kärkikolmikkoon yhteensä kolme kertaa. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän hiihti avausosuuden kultaa voittaneessa Norjan viestijoukkueessa ja oli 15 kilometrin perinteisen kilpailussa seitsemäs.

Kaudella 2010–2011 Rønning voitti Otepäässä perinteisen hiihtotavan 15 kilometrin kilpailun. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän otti hopeaa samassa kilpailumuodossa ja hiihti toisen osuuden kultaa voittaneessa Norjan viestijoukkueessa. Kaudella 2011–2012 hän voitti Holmenkollenin 50 kilometrin yhteislähtökilpailun.

Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Rønning oli mukana Norjan kultaa voittaneessa viestijoukkueessa ja oli 50 kilometrillä viides.

Seuratasolla Rønning edusti Skogn IL -seuraa. Hän harrastaa juoksua ja jalkapalloa.

Rønning lopetti uransa maastohiihtäjänä vuonna 2016.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivu

Norjalaiset maastohiihtäjät
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Hanna Marsh

Hanna Marsh (oik. Hanna Suonpää; s. 21. joulukuuta 1978 Jyväskylä) on helsinkiläinen säveltäjä, sanoittaja, sovittaja, laulaja, pianisti ja esiintyvä taiteilija.

Ura
Hanna Marsh aloitti balettiopinnot kolmevuotiaana, pianonsoiton opinnot viiden vuoden ikäisenä ja kuorossa laulamisen ollessaan kahdeksanvuotias. Marsh opiskeli laulua Jyväskylän Suomalaisessa konservatoriossa pop-jazz-linjalla vuosina 2000–2003. Lauluopintojensa jälkeen Marsh on opiskellut muun muassa mimiikkaa ja musiikkiteatteria. 

Marshin esikoisalbumi Chameleon Girl: Sleeping Under the Rising Sun ilmestyi syksyllä 2006 ja toinen albumi Play helmikuun lopussa 2008. Vuonna 2008 Marsh osallistui Eurovision laulukilpailun Suomen-karsintaan kappaleella ”Broken Flower”. 

Marsh on näytellyt ääniroolissa elokuvissa Helinä-keiju (2008), Helinä-keiju ja kadonnut aarre (2009) ja Helinä-keiju ja suuri keijupelastus (2010). Hän laulaa Helinä-keiju ja kadonnut aarre -elokuvassa kappaleen ”Ystävyyteen”. Hän on toiminut myös laulun ja intialaisen musiikkiterapian laulujoogan opettajana.

Marsh on säveltänyt musiikin Ramandan tanssi-musiikkinäytelmään (2011).

Diskografia

Albumit
 Chameleon Girl: Sleeping Under the Rising Sun (2006)
 Play (2008)

Dubbaukset

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Hanna Marshin kotisivut
 
 Hanna Marsh MusicBrainz-sivustolla
 Hanna Marsh lauluntekijänä - Fono.fi

Suomalaiset laulaja-lauluntekijät
Suomalaiset pianistit
Suomalaiset kosketinsoittajat
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Kolmen keisarin vuosi

Kolmen keisarin vuodeksi kutsutaan vuotta 1888. Saksan keisari Vilhelm I (22. maaliskuuta 1797 Berliini – 9. maaliskuuta 1888 Berliini) kuoli 90-vuotiaana 9. maaliskuuta 1888. Hänen poikansa Fredrik III (18. lokakuuta 1831 Potsdam, Saksa – 15. kesäkuuta 1888 Potsdam, Saksa)  sairasti siinä vaiheessa pitkälle edennyttä kurkunpään syöpää ja oli menettänyt puhekykynsä. Hän joutui hengittämään keuhkoputkeen yhdistetyn hopeaputken kautta. Kansa oli toivonut hänestä paljon hänen vapaamielisyytensä perusteella, mutta hän kuoli jo kesällä. Seuraajaksi nousi hänen poikansa Vilhelm II (27. tammikuuta 1859 Berliini – 4. kesäkuuta 1941 Doorn).

Katso myös 

 Neljän keisarin vuosi, oli Rooman valtakunnassa vuonna 69, jolloin valtakuntaa hallitsi Galba, Otho, Vitellius ja Vespasianus.

Saksan keisarikunta
1888
Osram

Osram GmbH on vuonna 1919 perustettu saksalainen lamppujen ja valaisimien valmistaja. Se on OSRAM Licht AG:n kokonaan omistama tytäryhtiö. Nimi Osram tulee alkuaineista osmium ja volframi, joita 1900-luvun alussa käytettiin yleisesti hehkulangan raaka-aineina hehkulampuissa.

Vuoden 2015 syyskuussa yritys työllisti maailmanlaajuisesti noin 33 000 työntekijää.

Historia
Tuotemerkki Osram syntyi jo vuonna 1906, kun Deutsche Gasglühlicht-Anstalt rekisteröi sen. OSRAM Werke GmbH Kommanditgesellschaft muodostui 1919, kun Deutsche Gasglühlicht-Anstalt, AEG ja Siemens & Halske AG yhdistivät lampunvalmistusyksikkönsä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Osram Suomi
Osram International 

Saksalaiset yritykset
Siemens
Freedricksz

Freedericksz () on venäläinen aatelissuku, joka Suomessa on tullut tunnetuksi lahjoitus­maiden omistajana ja talonpoikien riistäjänä.

Suvun varhaisin tunnettu edustaja on tiettävästi vuonna 1731 Arkangelissa mainittu kauppias Jürgen Freederiksz, jota on oletettu hollantilaiseksi. Vaihtoehtoisen teorian mukaan suku polveutuisi Arkangeliin venäläisten sotavankina tuodun ruotsalaisen sotilaan Jöran Fredrikinpojan pojasta Johanista. Katariina Suuri löi merkittäväksi liikemieheksi ja pankkiiriksi kohonneen Johan (Ivan) Freederikcszin paroniksi vuonna 1773, minkä jälkeen hän alkoi käyttää nimeä von Freederikscz. Suomen ritarihuoneeseen suvun suomalainen haara naturalisoitiin vuonna 1853 ja kirjattiin vapaaherrallisena sukuna numero 36 nimellä Freedricksz. Suvun kreivillinen haara on mainittu Venäjän aatelisnimikirjan osan XIX  (12.06.1914) sivulla 2.

Suku hallitsi Vanhassa Suomessa useita kartanoita lahjoitus­maana. Touvilan (Taubila) kartano Pyhäjärvellä siirtyi vuonna 1774 Freederickszeille. Vapaaherra Andrei Freederickszsin kiristettyä talonpoikien verotusta alkoi vuosikymmeniä kestänyt kiista. Lopullisesti kiista ratkesi 1870-luvulla Suomen valtion ostettua Freederickszeiltä Metsäpirtin pitäjän Saaroisten hovin maat 380 000 markan hintaan.

Suku sammui Suomessa mieslinjalta vuonna 1927 ja lopullisesti 1950.

Suvun jäseniä 
 Andreas Johann Freedericksz (1759–1843), prikaatikenraali, lahjoitusmaanomistaja, Johan (Ivan) von Freederikszin poika
 Vapaaherra Petr Andrejevitš Freedericksz, tykistön everstiluutnantti, Viipurin aateliskokouksen (ritarihuone) aatelismarsalkka 1805–1808
 Vapaaherra Bernhard Freedericksz (1797–1874), jalkaväenkenraali Venäjän armeijassa, Andreas Johann Freederickszin poika. Freederickszin venäläinen vapaaherrallinen arvo naturalisoitiin vuonna 1853 Suomen ritarihuoneessa.
 Kreivi Voldemar Freedericksz (1838–1927), ratsuväenkenraali Venäjän armeijassa, keisarin kenraaliadjutantti, hoviministeri, keisarillisen pääesikunnan päällikkö, ritarikuntien kansleri, valtakunnakonseljin jäsen, joka vahvisti allekirjoituksellaan Nikolai II:n ilmoituksen kruunusta luopumisesta. Bernhard Freederickszin poika

Lähteet 

Suomalaiset aatelissuvut
Venäjän aateli
Pöytätennis kesäolympialaisissa 2000

Sydneyn 2000 olympialaisten pöytätenniksessä kilpailtiin tutusti neljässä kilpailutapahtumassa. Kaksi miehille ja naisille. Kiina voitti mitalitaulukon peräti kahdeksalla mitalillaan, joista neljä oli kultaisia, kolme hopeisia ja yksi pronssinen. Pelipaikkana toimi State Sports Centre, jonka kapasiteetti oli 5 006 katsojaa. Turnauksessa oli myös viimeistä kertaa olympialaisissa käytössä 21 pisteen erävoitot.

Mitalistit

Miesten kaksinpeli

Miesten nelinpeli

Naisten kaksinpeli

Naisten nelinpeli

Lähteet 

 ITTF: Sydney 2000 Table Tennis 
  Sports-Reference.com - Table Tennis at the 2000 Sydney Summer Games
Werner Holmberg

Gustaf Werner Holmberg (1. marraskuuta 1830 Helsinki – 24. syyskuuta 1860 Düsseldorf, Saksa) oli suomalainen taidemaalari. Holmberg tunnetaan romanttisista maisemamaalauksistaan.

Holmberg kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulua vuosina 1848–1852. Jo seuraavana vuonna hän muutti Saksaan Düsseldorfiin. Holmberg asui ja työskenteli Düsseldorfissa varhaiseen kuolemaansa saakka.

Tuotantoa 
Werner Holmbergiä arvostettiin jo omana aikanaan, mutta hänen teoksiaan ehti olla vain vähän esillä harvojen näyttelyiden vuoksi. Hänet kutsuttiin 28-vuotiaana Weimarin taideakatemian professoriksi, mutta hän kieltäytyi tehtävästä. Jo ennen kuin keuhkotauti mursi hänen terveytensä, hän aavisti kuolevansa nuorena. 

Holmberg noudatti uransa alussa koulutuksensa pohjalta romantiikan ja sen tunteilevan ihanteellisuuden mukaista estetiikkaa. Hänen viimeisten elinvuosiensa tuotanto poikkeaa kuitenkin selvästi Düsseldorfin koulukunnan ihanteista: hän alkoi maalata raikkaita luonnonkuvia, joissa näkyy kansallinen ja omaleimainen realismi. Hänen taiteilijankehityksensä kannalta merkittäviä olivat hänen matkansa 1857 Hämeeseen ja Satakuntaan, 1858 häämatka Norjaan ja 1859 Pohjois-Hämeeseen. Tämänkin ajan talvet hän työskenteli Düsseldorfissa maalaten öljyvärein kesällä tekemiensä vesivärilaveerattujen luonnosten pohjalta. Nämä työt poikkeavat düsseldorfilaisista opeista aidon tunnepohjansa, koreilemattoman aihevalintansa ja hillityn värinkäyttönsä osalta.

Holmbergin tuotantoa on ollut harvoin myynnissä. Hänen varhainen työnsä Lähestyvä rajunilma vuodelta 1856 oli myynnissä Bukowski-Hörhammerin kansainvälisessä syyshuutokaupassa vuonna 2001, ja sen pohjahintana oli 1,6 miljoonaa markkaa.

Galleria

Vaikutus suomalaiseen taiteeseen
Hän oli ensimmäinen kansainvälistä arvostusta saanut suomalainen taiteilija. Hän jätti jälkensä etenkin suomalaiseen maisemamaalaukseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Werner Holmberg Valtion taidemuseon kokoelmissa
 

Suomalaiset taidemaalarit
Düsseldorfin koulukunta
Vuonna 1830 syntyneet
Vuonna 1860 kuolleet
Romantiikan taiteilijat
Enrico Barone

Enrico Barone (22. joulukuuta 1859 Napoli, Italia – 14. toukokuuta 1924 Rooma, Italia) oli italialainen sotilas, sotahistorioitsija ja taloustieteilijä. Barone oli kehittämässä varhaisinta markkinasosialismin mallia vuonna 1908.

Barone opiskeli klassisia tieteitä ja matematiikkaa ennen ryhtymistään armeijan upseeriksi. Hän opetti upseeriopistossa sotahistoriaa kahdeksan vuotta vuodesta 1894 lähtien. Siellä hän kirjoitti merkittävän määrän sotahistoriallisia teoksia ja kiinnostui taloustieteistä. Baronesta tuli pääesikunnan sotahistorian toimiston päällikkö 1902, joskin hän erosi tästä toimesta 1906. Vuodesta 1894 Barone oli toimittamassa Matteo Pantaleonin ja Vilfredo Pareton kanssa Giomale degli Economisti -lehteä.

Barone oli taloustieteilijöistä ensimmäinen, joka totesi, että markkinat voisivat toimia Pareto-tehokkuutta vastaavalla tavalla.

Lähteet 

Italialaiset taloustieteilijät
Sotahistorioitsijat
Italialaiset sotilaat
Vuonna 1859 syntyneet
Vuonna 1924 kuolleet
WAAS

WAAS eli Wide Area Augmentation System on Yhdysvaltain GPS-paikannussatelliitteja tukeva mittaus- ja tiedonvälitysjärjestelmä, joka lisää paikannustarkkuutta ja valvoo GPS:n paikannussignaalin eheyttä ilmailun tarpeisiin. WAAS:n merkittävin sovellus on, että sillä saadaan toteutettua toiminnallisesti periaatteessa ILS-lähestymistä vastaava, pystyopastuksellinen ns. LPV-lähestyminen ilman maalaitteita. Lähestymisminimit vastaavat lähes täysin kategorian 1 ILS-lähestymisminimeitä, mutta toistaiseksi LPV:tä ei kuitenkaan luokitella tarkkuuslähestymiseksi, koska tarkkuuslähestyminen edellyttää, että koneen korkeus määritellään ulkopuolisten signaalien avulla, eikä pelkästään koneessa itsessään olevan GPS-vastaanottimen avulla, eikä opastuksen tarkkuutta voida myöskään taata kuten ILS:ssä. Koska LPV ja ILS ovat lentäjän näkökulmasta lähes identtisiä menetelmiä, useat ilmailuviranomaiset sallivat ILS:n korvaamisen LPV:llä tarkastuslennoilla, jos koesuorituksena on kategorian 1 ILS-lähestyminen ja ratkaisukorkeus ei ylitä 200 jalkaa. Suomen toistaiseksi ainoat LPV-lähestymismenetelmät ovat käytössä valikoiduilla maakuntalentoasemilla. Eurooppa on ollut LPV:n käyttöönotossa huomattavasti Amerikkaa jäljessä, sillä ensimmäiset LPV-lähestymismenetelmät julkaistiin Yhdysvalloissa jo vuonna 2009. Nykyään niitä on siellä käytössä jo enemmän kuin kategorian 1 ILS-menetelmiä, eikä uusia kategorian 1 ILS-asennuksia lähtökohtaisesti enää tehdä. Nykymuotoinen LPV ei mahdollista matalan näkyvyyden lähestymisiä, joten LPV-laitteita asennetaan harvoin liikennekoneisiin. Tästä syystä ILS-laitteet eivät toistaiseksi ole poistumassa kaupallisen liikenteen lentoasemilta. 

WAAS:n eurooppalainen vastine on EGNOS ja sen SBAS-toiminnallisuus. Kumpikin järjestelmä mittaa alueellisilla maa-asemilla (WAASin kohdalla ne sijaitsevat Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Meksikossa ja EGNOSin kohdalla EU-alueella) GPS:n antaman paikannustarkkuuden, maa-asemien tieto paikannuksen epätarkkuudesta maa-asemilla välitetään lentokoneille lähettämällä korjaustieto WAAS-keskusasemalta muutamille geostationaarisille tietoliikennesatelliiteille, jotka lähettävät tiedon lentokoneille. Täten WAASin käyttö vaatii paikantimen, joka pystyy vastaanottamaan tietoliikennesatelliitin lähetyksen. Suomen suuremmista lentoasemista täysimittaiset LPV-menetelmät otetaan ensimmäisenä käyttöön Tampere-Pirkkalassa elokuussa 2022 (aiemmat ovat olleet teoreettiselta vähimmäistarkkuudeltaan huonompia SBAS APV-menetelmiä). WAAS-vastaanottimia on käytössä myös veneilyssä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 FAA:n WAAS-ohjelman sivusto
 Garmin-yrityksen What is WAAS? -sivu 
 Yhdysvaltain liittovaltion radionavigaatiosuunnitelma vuodelta 2005
 WAAS Kanadassa

Satelliittipaikannusjärjestelmät
Hotel Babylon

Hotel Babylon on brittiläinen Tony Basgallopin luoma televisiosarja joka perustuu Imogen Edwards-Jonesin ja tuntemattoman hotellin johtajan yhdessä kirjoittamaan kirjaan Hotelli Babylon (alkup. Hotel Babylon). Sarjaa alettiin esittää Britanniassa BBC One -kanavalla 19. tammikuuta 2006 ja sarjan viimeinen jakso esitettiin 14. elokuuta 2009. Sarjaa tehtiin kaikkiaan neljä tuotantokautta. Sarjaa on esitetty kahdessakymmenessä maassa, mukaan lukien Suomessa Subilla.

Hotel Babylon sijoittuu fiktiiviseen viiden tähden hotelliin aivan Lontoon sydämessä. Sarjan ensimmäisen kauden tapahtumat perustuvat käyttäen Imogen Edwards-Jonesin teokseen. Sarjan päähenkilöitä näyttelevät muun muassa Tamzin Outhwaite (Rebecca Mitchell), Max Beesley (Charlie Edwards) ja Dexter Fletcher (Tony Casemore). Sarjassa hotellin vieraina esiintyivät muun muassa John Barrowman, Anthony Head, Danny Dyer, Paula Abdul, Joan Collins ja Honor Blackman.

Sarja muistuttaa NBC:n tuottamaa televisiosarjaa Las Vegas, joka sijoittuu myös huippuhotelliin ja kertoo sen henkilökunnasta.

Näyttelijät

Jaksot

Vastaanotto
Hotel Babylon on saanut hyviä arvioita, ja sen ensimmäisen kauden keskiarvo Metacriticissä on 7 arvostelun perusteella 74/100.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Sarja BBC:n verkkosivuilla 
 
 
Hotel Babylon  TV.comissa 

Brittiläiset draamasarjat
Romaaneihin perustuvat televisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
BBC:n televisio-ohjelmat
Some Several Moons

Some Several Moons on suomalaisen Wigwam-yhtyeen kymmenes ja viimeisin studioalbumi, joka julkaistiin toukokuussa 2005. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 28.

Kappaleet

Kokoonpano

Yhtye 
 Jim Pembroke – laulu, piano, taustalaulu
 Pekka Rechardt – kitarat
 Esa Kotilainen – koskettimet
 Jari Kettunen – rummut ja perkussiot
 Mats Huldén – basso, taustalaulu

Vierailevat muusikot 
 Michael Monroe – huuliharppu, tenorisaksofoni
 Olli Kari – marimba
 Ari Pitkänen – tuuba

Tuotanto 
 Hannu Leidén – äänittäjä, miksaaja, masteroija, vastaava tuottaja
 Virpi Immonen – äänittäjä, tuotantokoordinaattori
 Mikko Poikolainen – äänittäjä
 Matti Kervinen – vastaava tuottaja
 Jim Pembroke – kansitaide, konsepti
 Jim ja Cady – piirrokset
 Cady Pembroke – piirrosten editointi
 Tomi Laaksonen – layout

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Soundi:

Lähteet 

Wigwamin albumit
Vuoden 2005 albumit
Miesten 10 metrin ilmapistooli ammunnan Euroopan-mestaruuskilpaissa 2007

10 m ilmapistoolilla miehet ampuvat 60 laukausta peruskilpailussa ja kahdeksan parasta ampujaa peruskilpailun tuloksen perusteella pääsee 10 laukauksen finaaliin.
Joukkuekilpailussa joukkueen muodostavat kolme saman maan kilpailijaa.

Miesten ilmapistooli EM-kilpailut 2007 järjestettiin 16. maaliskuuta, Deauvillessä.

Henkilökohtainen kilpailu

Finaali

FEE= Finaalieuroopanennätys

Peruskilpailu

ME= Maailmanennätys
EM= Euroopanennätys

Joukkuekilpailu

JME= Joukkuemaailmanennätys
JEE= Joukkueeuroopanennätys

Lähteet
 Ranskan ampumaurheiluliiton tietokanta

Ammunnan Euroopan-mestaruuskilpailut 2007
Robert Brown (näyttelijä)

Robert James Brown (23. heinäkuuta 1921 – 11. marraskuuta 2003) oli englantilainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan James Bond -elokuvien M:nä. Hän seurasi Bondin esimiehenä näytellyttä Bernard Leetä, joka ehti näytellä kaikkiaan 11 Bond-elokuvassa, kunnes vetäytyi roolista ja menehtyi kaksi vuotta myöhemmin 1981.

Robert Brown otti Bernard Leen aseman M-debyytissään 1983 elokuvassa Octopussy – mustekala. Koska Lee oli kuitenkin vetäytynyt roolistaan jo 1979, ei elokuvassa Erittäin salainen näytellyt lainkaan M:ää. Brown näytteli kaikkiaan neljässä Bond-elokuvassa. Hänen oli tarkoitus esiintyä vielä viidennen kerran Timothy Daltonin rinnalla tämän kolmannessa Bond-elokuvassa, mutta projekti ei koskaan toteutunut. Sopimuskiistojen vuoksi elokuvaa ei tehty, joten Robert Brown ja Timothy Dalton jättivät Bond-maailman ja antoivat sittemmin tilaa uudelle M:lle (Judi Dench) ja uudelle James Bondille (Pierce Brosnan).

Robert Brown oli M:nä edeltäjäänsä hitusen vitsikkäämpi ja tunteellisempi ja tuli mainiosti toimeen erityisesti Timothy Daltonin kanssa. Bondien lisäksi Brown on esiintynyt muun muassa elokuvassa Ben-Hur.

Filmografiaa 
 007 rakastettuni (1977)
 Octopussy – mustekala (1983)
 007 ja kuoleman katse (1985)
 007 vaaran vyöhykkeellä (1987)
 007 ja lupa tappaa (1989)

Lähteet 
 

Englantilaiset näyttelijät
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Minna Kuukka

Minna Kristiina Kuukka (s. 26. heinäkuuta 1970 Lahti) on suomalainen radiotoimittaja ja juontaja. 

Vuodesta 2016 alkaen Kuukka on juontanut Radio Novan aamulähetyksiä yhdessä Aki Linnanahteen kanssa. Linnanahteen korvaa joulukuussa 2022 Kimmo Vehviläinen. Ohjelman tuottajana toimii Markus ”Parta-Markus” Rinne. 

Kuukka aloitti MTV3:ssa kuuluttajana ja ruutukasvona 1. tammikuuta 1993 ja työskenteli MTV:n Pöllölaaksossa vuoteen 2016. Nykyään hän toimii muun muassa Radio Novan vakituisena aamujuontajana. Elokuusta 2012 alkaen hän on juontanut yksin ohjelmaa Kuukan aikainen, yhdessä Tuomas Enbusken ja Aki Linnanahteen kanssa ohjelmaa Enbuske & Linnanahde Crew  sekä yhdessä Ari Hurstin, Ile Jokisen ja Maria Leppäsen kanssa ohjelmaa PERJANTAI PERJANTAI!. 

Kuukka on naimisissa Tatu Vehmaksen kanssa ja heillä on vuonna 2006 syntyneet kaksoset, tyttö ja poika.

Ennen kuuluttajan ja juontajan uraansa Kuukka osallistui kansainvälisiin kauneuskilpailuihin. Hän voitti vuoden 1991 Miss Globe International -kilpailun ja sijoittui toiseksi vuoden 1992 Miss Model of the World -kilpailussa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset radiotoimittajat
Suomalaiset televisiokasvot
Suomalaiset juontajat
Suomalaiset missit
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Erkki Laitakari

Erkki Assar Laitakari (vuoteen 1906 Nybergh; 21. marraskuuta 1892 Helsinki – 24. lokakuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen tutkija, opettaja ja Helsingin yliopiston metsänhoitotieteen professori.

Henkilöhistoria
Laitakarin vanhemmat olivat Vihtori Nybergh (1857–1938) ja Elin Kalm (1857–1930). Laitakarin veli, professori Aarne Laitakari oli tunnettu suomalainen geologi. Laitakari oli naimisissa Lyyli Mannosen kanssa vuodesta 1916. Pariskunnalle syntyi poika Matti 1924. Jäätyään leskeksi vuonna 1966 Laitakari meni naimisiin Hellin Laitakarin (o.s. Blomberg) kanssa 1967. Laitakari asui suuren osan elämästään Helsingin Oulunkylässä.

Laitakari tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta reaalilyseosta 1911 ja suoritti metsänhoitotutkinnon 1914 ja filosofian kandidaatin tutkinnon 1921. Maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi hän väitteli 1927. Laitakari toimi  opetus- ja hallintotehtävissä Helsingin yliopistossa lähes 40 vuotta. Hän ansioitui erityisesti metsäkulttuurin tuntijana ja kehittäjänä, jolla oli usein humanistin ja erityisesti historioitsijan näkökulma alaansa. Metsätieteellisten julkaisujen lisäksi Laitakari kirjoitti useita metsäalaan liittyviä historiateoksia. Helsingin yliopistossa hän aloitti metsäarvioimisen ylimääräisenä opettajana 1922–1927. Dosenttina hän toimi 1932–1936 ja metsänhoidon professorina 1928–1961. Maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan dekaani hän oli 1954–1957. Laitakarin väitöskirja käsitteli männyn juuristoa, mutta hän tutki laajasti myös muun muassa koivun juuristoa ja Suomen metsien myrskytuhoja. Vuonna 1954 Laitakari kutsuttiin Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi. Helsingin yliopiston opiskelijajärjestö Metsäylioppilaat ry jakaa ansioituneille jäsenilleen Erkki Laitakari -palkintoa.

Laitakari toimi aktiivisesti myös kunnallisissa ja kirkollisissa luottamustehtävissä. Hän oli muun muassa Oulunkylän kunnanvaltuutettu 1923–1928 ja kirkkovaltuutettu 1939–1958 sekä kirkolliskokousedustaja 1963 ja 1965. Laitakari oli Kansan raamattuseuran puheenjohtaja 1953–1965 ja kunniapuheenjohtaja vuodesta 1965. Vuonna 1954 hän toimi seuran julkaiseman Sana-lehden päätoimittajana. Hän oli myös Suomen luonnonsuojeluyhdistyksen perustajajäseniä.

Julkaisuja
 Tutkimuksia sääsuhteiden vaikutuksesta männyn pituus- ja paksuuskasvuun, 1920
 Katsaus eri maiden metsälainsäädäntöönn, 1923
 Neljännesvuosisata Suomen Metsätieteellisen Seuran toimintaa, 1934
 Männyn kääpiöversojen ja kasvainten välisestä suhteesta, 1934
 Hakkuutähteet metsänhoidolliselta kannalta, 1935
 Piirteitä yliopiston metsäopetuksen kehittämisestä, 1935
 Piirteitä A. K. Cajanderin 21.1.43 päättyneestä elämäntyöstä, 1943
 Riistanhoidon ja metsästyksen opetus metsänhoitajiemme koulutuksessa, 1945

Lähteet
Kirjallisuus
 Kuka kukin on 1966.''

Viitteet

Helsingin yliopiston professorit
Suomalaiset professorit
Suomalaiset metsätieteilijät
 Suomalaiset metsänhoitajat
 Suomalaiset päätoimittajat
 Suomalaiset uskonnolliset vaikuttajat
Vuonna 1892 syntyneet
Vuonna 1978 kuolleet
Kollaanjoki

Kollaanjoki (myös: Kollasjoki, ) on joki Karjalan tasavallassa Venäjällä osittain Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Se on yksi Laatokan pohjoispuolelta järven koillisosaan laskevan Tulemajoen latvahaaroista. 

Joki on 76 km pitkä. Se saa alkunsa Kollasjärvestä, joka on pieni järvi entisen Suistamon kunnan alueella, virtaa jonkin matkaa entisen Suojärven kunnan alueella ja laskee Tulemajärveen lähellä Tulemajärven kylää, Suomen entisen itärajan itäpuolella nykyisessä Prääsän piirissä. Venäjän vesistörekisterin mukaan joki on nykyään 57 kilometriä pitkä ja sen valuma-alue kattaa 245 km2.

Talvisodan taistelupaikka
Kollasjoki on tunnettu siellä käydyn Kollaan taistelun ansiosta, joka oli yksi talvisodan ratkaisevista torjuntataisteluista. Taistelusta on peräisin yleisesti käytetty lausahdus "Kollaa kestää". Taistelupaikat sijoittuivat joen latvoille, missä joki vielä muistuttaa vähäistä puroa.

Lähteet

Lähteet joihin ei ole viitattu

Karjalan tasavallan joet
Luovutettujen alueiden joet
Tulemajoen vesistö
Suojärven piiri
Prääsän kansallinen piiri
Andranik Teymourian

Andranik Teymourian (, syntymänimeltään Andranik Timoutian Samarani, s. 6. maaliskuuta 1983 Teheran, Iran) on iranilainen jalkapalloilija. Hän pelasi Englannin Valioliigaa Boltonissa ja yhden ottelun Fulhamissa sekä mestaruussarjaa Barnsleyssa. Iranin ja Englannin lisäksi hän on pelannut myös Qatarissa. Iranin maajoukkueessa hän on pelannut 101 ottelua. Yleensä Teymourian pelasi keskikentän pohjalla, mutta hän pystyi pelaamaan myös laidoilla. Hänellä on armenialaiset sukujuuret.

Teymourian oli ainoa kristitty pelaaja Iranin maajoukkueessa. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon vuosien 2006 ja 2014 MM-kilpailuissa. Hän on pelannut kaikkiaan 101 maaottelua ja tehnyt niissä yhdeksän maalia vuosina 2005–2016.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Andranik Teymourian Bolton Wanderersin sivustolla 
Andranik Teymourian Fulhamin sivustolla 

Iranilaiset jalkapalloilijat
Armenialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Chehalis (joki)

Chehalis Yhdysvaltojen Washingtonin osavaltiossa sijaitseva joki. Sen haaroittunut valuma-alue alkaa osavaltion lounaisosista, josta joki virtaa ensin itään, sitten pohjoiseen, ja viimein länteen muodostaen silmukan. Lopulta joki laskee Grays Harborin estuaarilahteen Tyynessä valtameressä.

Joen kulku
Chehalisjoki alkaa West Fork Chehalis- ja East Fork Chehalis -jokien yhtymäkohdasta, Lewisin piirikunnan lounaisosassa. Sieltä joki virtaa pohjoiseen ja itään, keräten sivujokien virtoja, joiden pääasiallinen valuma-alue on Willapa Hillsin kukkulat ja muut läheiset matalahkot vuoret.

South Fork Chehalis -joki yhtyy Chehalisjokeen hieman Chehalisin kaupungista länteen. Kaupungin kohdalla jokeen yhtyy Newaukumjoki. Kaupungista joki virtaa pohjoiseen, ja Centralian kaupungin kohdalla Chehalikseen yhtyy Skookumchuckjoki. 

Centralian jälkeen Chehalis virtaa pohjoiseen ja länteen, jossa siihen yhtyvät muun muassa Black Hillsin kukkuloilta tuleva Blackjoki sekä Satsop- ja Wynoocheejoet, joiden valuma-alueena on Olympicin vuoriston eteläosat. Wynocheejoki yhtyy Chehalisjokeen Montesanon kaupungin lähellä. Tästä eteenpäin vuorovesi vaikuttaa enenevissä määrin Chehalisjokeen, ja se laajenee Grays Harborin estuaariksi.

Aberdeenin kaupunki sijaitsee aivan Chehalisjoen suulla. Hieman kaupungista itään, Wishkahjoki yhtyy Chehalisjokeen. Hieman kaupungista länteen Hoquiamjoki yhtyy pääjokeen. Juuri ennen estuaarin laskua Tyyneen valtamereen, siihen yhtyy vielä Humptulipsjoki.

Lähteet

Aiheesta muualla
Chehalis River Council 
USGS: Chehalisjoen ja sen sivujokien kartta 

Washingtonin joet
Vartsala

Vartsala on kylä ja taajama Halikonlahden rannalla Salon Halikossa; Vartsalan taajaman, joka käsittää myös osia Kaninkolan ja Immalan kylistä, asukasluku oli vuoden 2015 lopussa 284. Kylässä on aikaisemmin ollut merkittävä vientisaha, joka lähes koko toiminta-aikansa oli työntekijöiden määrällä mitattuna Halikon kunnan selvästi suurin teollisuuslaitos. Nykyinen kylän ydinalue sijaitsee mantereella niemen kärjessä ja se on kasvava uudisasutusalue.

Vartsalan entinen kanta-alue on ollut Vartsalansalmen toisella puolella oleva Vartsalansaari, jonka pohjoisosa on pysyvästi asuttu ja viljelykäytössä. Saarella on myös paljon kesämökkejä. Nykyinen ydinalue on ollut ennen Hevosluoto-niminen saari, ja vuoden 2007 kevättulvissa noussut vesi eristikin Vartsalan vähäksi aikaa jälleen mantereesta.

Vartsala on syntynyt myöhäiskeskiajalla. Ensimmäinen kirjallinen maininta kylästä on vuodelta 1426. Vartsalan tilasta ja sen omistajista löytyy tietoja 1500-luvun puolivälistä alkaen. Reduktiossa 1680-luvulla Vartsala siirtyi kruunun omistukseen ja toimi sen jälkeen sotilasvirkatalona; Vartsala oli valtion omistuksessa vielä Suomen itsenäisyyden aikanakin. Kylässä on 1800-luvulle tultaessa ollut useita torppia ja mäkitupia, ja kylän asutus kasvoi nopeasti vuosisadan loppupuolella, kun Vartsalan saha perustettiin vuonna 1882. Kylän mantereenpuoleinen asutus on pääosin rakentunut entisen sahan ympäristöön 1900-luvun aikana. Saha lopetti toimintansa vuonna 1964, ja kylä alkoi hiljentyä. Sahan tuotantorakennuksista on säilynyt ainoastaan 1940-luvulla rakennettu talotehdas, joka on sittemmin kunnostettu asunnoiksi.

Vartsalan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906 ja kylään rakennettiin työväentalo vuonna 1916. Kylän oma urheiluseura Vartsalan Sauva perustettiin 1920 ja se toimi aluksi työväenyhdistyksen alaisena, sittemmin itsenäisenä.

Monen muun kylän tapaan Vartsala menetti postikonttorin, koulun ja kyläkaupan asukkaiden vähentyessä. 1990-luvulla kylä alkoi elpyä, kun kunta kaavoitti alueelle paljon omakotitalotontteja.

Leena Landerin vuonna 2010 julkaistun romaanin Liekin lapset tapahtumat sijoittuvat Vartsalan sahan ympäristöön, 1900-luvun alkupuolelle.

Katso myös 
Vartsalan työväentalo

Lähteet

Aiheesta muualla
Wartsalan kyläyhdistys

Halikon kylät
Varsinais-Suomen maakunnan taajamat