joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Rautjärven kirkko

Rautjärven kirkko on Rautjärvellä Rautjärven rannan lähellä sijaitseva Rautjärven seurakunnan kirkko. Se on seurakunnan toinen kirkko pääkirkon Simpeleen kirkon ohella seurakunnan perustamisesta vuodesta 1999 alkaen.

Kirkko on valmistunut 1881, ja sen on suunnitellut arkkitehti A. J. Jansson. Se on päätytornillinen, tasavartinen ristikirkko ja muistuttaa naapuripitäjän Ruokolahden kirkkoa. Kirkon vieressä on V. Jalavan veistämä kaatuneitten muistomerkki. Kirkon ympärillä on vanha hautausmaa, jota kiertää kivimuuri. Kirkon vieressä sijaitsee vuonna 1905 rakennettu Pitäjäntupa, joka toimii nykyään kokoontumispaikkana.

Kirkko on luetteloitu maakunnallisesti merkittäväksi kulttuuriympäristöksi.

Historiaa 
Kirkolla on useita edeltäjiä. Ensimmäinen oli Ruokolahden seurakunnan Rautjärven kappeli, joka valmistui vuonna 1667 samalle mäelle kuin nykyinen kirkko. Sen polttivat venäläiset pikkuvihan (1741–1743) alussa. Vuonna 1774 valmistui väliaikaiseksi toinen kirkko ja 1776 uusi kirkko, joka paloi kesällä 1872. Jälleen rakennettiin uutta odotellessa väliaikainen kirkko. Se valmistui runsaan kahden kuukauden kuluessa nykyisen kirkon kirkkopihaan.

Kirkon keskilaiva korjattiin vuonna 1939. Peruskorjaus on tehty 2000-luvun alussa. Pitäjäntuvassa oli vuosina 1978–1996 Rautjärven kotiseutumuseo..

Kirkko on ollut vuodesta 2009 lähtien maakunnallisesti merkittävä kulttuuriympäristö, kun se oli aiemmin Museoviraston luettelossa valtakunnallisesti merkittävä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Rautjärven seurakunta
Museovirasto

Kirkko
Etelä-Karjalan kirkkorakennukset
Suomen puiset sisäviisteiset ristikirkot
Suomen 1880-luvulla rakennetut kirkot
Suorat kapetingit

Kapetingien dynastia hallitsi (läntistä) frankkien kuningaskuntaa, tulevaa Ranskaa, vuodesta 987 alkaen. Tämä dynastian ensimmäinen osa, nk. suorat kapetingit, kesti vuoteen 1328 saakka. Tänä aikana kruunu siirtyi hallitsijalta toiselle ensimmäisessä polvessa. Suoraa kapetingien dynastiaa seurasi Valois-dynastia.

Dynastian ensimmäinen hallitsija, Hugo Capet valittiin frankkien kuninkaaksi vuonna 987. Kuninkaan asema oli tuohon aikaan kuitenkin heikko. Nimellisesti hän hallitsi läntistä frankkien maata, jonka rajat periytyivät Verdunin sopimuksesta vuodelta 843. Tosiasiallisesti kuninkaan hallinnassa oli alussa kuitenkin vain Pariisin ympärillä oleva alue, Île-de-France. Hugo I muutti ratkaisevasti kuninkaan aseman kehitystä kruunaamalla seuraajansa, poikansa Robert II:n, jo eläessään. Tämä oli suuri muutos aiemmasta frankkilaisesta käytännöstä, jossa vanhimmalla pojalla ei ollut etuoikeutta perinnönjaossa, ja varmisti vallan säilymisen suvussa heikkoina alkuaikoina.

Filip II Augustus (hallitsi 1180-1223) ei ollut arvonimeltään enää vain frankkien kuningas (Roi des Francs) vaan Ranskan kuningas (Roi de France). Tämä kehitys alkoi jo edellisten hallitsijoiden Ludvig VI:n ja Ludvig VII:n aikana, mutta Filip II otti tittelin virallisesti käyttöön.
Ludvig IX:n (h. 1226-1270), lisänimeltään Pyhä, hallintokausi kesti erityisen pitkään. Jälkipolville hänen maineensa pääpiirre on ollut uskonnollisuus, kuten hänen lisänimensäkin osoittaa ja hän on ainoa pyhimykseksi julistettu ranskalainen hallitsija. Hänen aikanaan hallinnossa kehittyivät eriytyneiden talous- ja oikeusosastojen esimuodot ja kruunun virkamiesten toimenkuvaa selkeytettiin. Toisaalta hänen aikanaan tiukentunut katolinen hegemonia tarkoitti muun muassa vähemmistöjen aseman heikkenemistä ja erityisesti naisten toiminta yhteiskunnassa pyrittiin asettamaan katolisen kirkon sanelemaan muottiin, minkä seurauksena esimerkiksi ylhäisönaisten poliittinen vaikutus kutistui.

Filip IV Kaunis (h. 1285-1314), Ludvig IX:n pojanpoika, puolestaan taisteli katolista kirkkoa vastaan koskien kuninkaan määräysvaltaa valtakunnassaan. Ranskan kuninkaan valta oli kasvanut sen verran vahvaksi, että Filip IV kykeni alistamaan kirkon maalliselle määräysvallalle valtakuntansa rajojen sisällä. Tästä konkreettisena todisteena paavinistuin siirrettiin Roomasta Avignoniin lähelle Ranskan rajaa vuonna 1309. Tämä paavien Avignonin vankeus kesti vuoteen 1377 saakka.

Kapetingien suora dynastia päättyi vuonna 1328, viimeisenä hallitsijanaan Kaarle IV (h. 1322-1328). Kruunu periytyi lopulta Filip VI:lle, josta tuli Valois-dynastian perustaja.

Suorat kapetingit
Suluissa kuninkuusvuodet (kanssakuninkuuden vuosia ei listattu):

Hugo Capet (987-996)
Robert II (996-1031)
Henrik I (1031-1060)
Filip I (1060-1108)
Ludvig VI (1108-1137)
Ludvig VII (1137-1180)
Filip II Augustus (1180-1223)
Ludvig VIII Leijona (1223-1226)
Ludvig IX Pyhä (1226-1270)
Filip III Rohkea (1270-1285)
Filip IV Kaunis (1285-1314)
Ludvig X (1314-1316)
Juhana I (1316-1316)
Filip V (1316-1322)
Kaarle IV (1322-1328)

Lähteet

Viitteet

Ranskan hallitsijasuvut
Olavi Hänninen (sisustusarkkitehti)

Olavi Tapio Hänninen (14. joulukuuta 1920 Lapinlahti – 16. kesäkuuta 1992 Espoo) oli suomalainen sisustusarkkitehti ja muotoilija. Hänninen oli monipuolinen suunnittelija, jonka töihin kuului muun muassa julkisten tilojen kokonaissisustuksia, huonekaluja, juna- ja raitiovaunuja sekä kirkkohopeita.

Ura
Hänninen aloitti työuransa Stockmannin piirustuskonttorissa, jonne konttorin päällikkö Werner West kutsui 1940- ja 1950-luvun vaihteessa Taideteollisesta keskuskoulusta useita lahjakkaita oppilaita huonekalujen ja sisustustuotteiden suunnittelutyöhön. 

Hännisen innovatiivinen suunnittelutyö näkyi erityisesti vuonna 1952 valmistuneessa Hotelli Palacessa, jonne hän suunnitteli pöytiä, tuoleja ja sisustuksia. Hänen metallista ja muovista muotoilemansa huonekalut olivat vahvan modernistisia. Hotellin eri tilojen sisustuksia hän suunnitteli yhdessä Antti Nurmesniemen ja Olli Borgin kanssa. Vuonna 1957 Hänninen voitti Milanon XI Triennalessa kultamitalin Suomen osaston asuntonäyttelyn suunnittelusta.

Hänninen suunnitteli monien ravintoloiden, toimistojen ja pankkien kokonaissisustuksia. Hän toimi myös huonekaluliike Mikko Nupposen pääsuunnittelijana vuosina 1957–1961. Suunnittelutöihin kuuluivat lisäksi Helsingin nivelraitiovaunut 1970-luvulla ja lähiliikenteen junia. Hännisen 1970- ja 1980-luvun töissä voidaan nähdä myös tuon ajan postmodernistista henkeä. Hänen viimeiseksi jäänyt suunnittelukohteensa oli Keravan kirkon sisätilat rakennuksen peruskorjauksen yhteydessä.

Oman suunnittelutyönsä ohella Hänninen toimi vuosina 1954–1956 ja 1959–1970 sisustus- ja huonekalusuunnittelun opettajana Taideteollisessa oppilaitoksessa. Vuonna 1977 hän sai taideteollisuuden valtionpalkinnon ja 1985 taiteilijaeläkkeen.

Olavi Hännisen puoliso oli tekstiilitaiteilija Airi Snellman (1930–2022). Heidän tyttärensä on sisustusarkkitehti ja kalustemuotoilija Tuula Falk.

Lähteet

Kirjallisuus
 Sisustusarkkitehti Olavi Hänninen: Vaatimattoman kauneuden linjan edustaja. (Muistokirjoitus.) Helsingin Sanomat 30.6.1992, s. A 4. (Artikkelin maksullinen verkkoversio.)
Muovituolista raitiovaunuun: Olavi Hänninen, sisustusarkkitehti SIO 1920–1992. ORNAMO tiedote 5/2006.
Suomalaisen muotoilun klassikoita Keravan Taidemuseossa 8.11.2006–7.1.2007.
Olavi Hänninen – Interior Architect.

Viitteet

Kirjallisuutta
Turkka, Marja (toim.) 2006. Muovituolista raitiovaunuun: Olavi Hänninen – sisustusarkkitehti 1920–1992. Helsinki: Multikustannus. ISBN 978-952-468-119-3 

Suomalaiset sisustusarkkitehdit
Suomalaiset muotoilijat
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 1992 kuolleet
Geberit (Suomi)

Geberit Oy on sveitsiläisen Geberit-konsernin omistama suomalainen yritys, joka markkinoi ja myy Geberit-konsernin valmistamia saniteettitekniikkaa ja kylpyhuonekeramiikkaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Geberit Suomen verkkosivut

Suomalaiset yritykset
Blue Mountain State

Blue Mountain State (BMS) on yhdysvaltalainen komediasarja, joka kertoo kuvitteellisen Blue Mountain Staten yliopiston amerikkalaisen jalkapallon joukkueesta, Mountain Goatsista. Sarja keskittyy joukkueen menestykseen ja pelaajien juhlintaan. Alkoholilla, huumeilla ja seksillä on suuri osa sarjan tapahtumissa.

TV-sarja

Sarjaa esitettiin televisiossa yhteensä kolmen kauden ja 39 jakson ajan. Yhdysvalloissa sarjaa esitti Spike TV ja Suomessa Music Television. Sarjan ensiesitys Yhdysvalloissa oli 11.2.2010 ja kolmannen kauden viimeinen jakso esitettiin 30.11.2011. Helmikuussa 2012 Spike TV ilmoitti sarjan päättyvän kolmanteen kauteen.

Elokuva

Maaliskuussa 2013 Ed Marinaro kertoi ensimmäisen kerran Class Act Sports-nettisivulle työskentelevänsä sarjasta tehtävän elokuvan eteen.

15. huhtikuuta 2014 Blue Mountain Staten tekijät aloittivat Kickstarter-projektin tulevan elokuvan rahoittamiseksi. Projektin tavoitteena oli kerätä 1,5 miljoonaa dollaria ja tämä tavoite saavutettiin 11.5.2014.  Kampanjaan osallistui lopulta 23 999 lahjoittajaa ja yhteensä elokuvaa varten oli kampanjan päätymiseen, 15. toukokuuta 2014, mennessä kerätty 1 911 827 dollaria. BMS: The Moviesta tuli myös Kickstarterin historian kolmanneksi eniten rahaa kerännyt elokuvaprojekti.

Toukokuun 12. päivä elokuvan ohjaajaksi julkaistiin YouTube-videolla Jay Chandrasekhar, joka on aiemmin ohjannut mm. neljä Blue Mountain Staten televisiosarjan jaksoa.

21. elokuuta projektin Facebook-sivulla elokuvan työnimeksi ilmoitettiin Blue Mountain State: The rise of Thadland.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 Blue Mountain State: The Movien kotisivu

2010-luvun televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset komediasarjat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Elvi Mela

Hilda Rintanen, kirjailijanimi Elvi Mela (17. joulukuuta 1887 Kokemäki – 12. syyskuuta 1969) oli suomalainen kirjailija.

Teoksia 
 Helga : romaani,   WSOY 1920
 Äyriälän emäntä : romaani.       WSOY 1930

Lähteet 
 
 Kirjastot.fi : Kysy kirjastonhoitajalta : Minkä nimisiä teoksia Hilda (tai Heta) Rintaselta löytyy?

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1887 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Pōmare IV

Pōmare IV (s. 28. helmikuuta 1813 – 17. syyskuuta 1877) oli Tahitin kuningatar vuosina 1827–1877.

Hänen kaudellaan mm. Bora Bora liitettiin osaksi Tahitin kuningaskuntaa. Charles Darwin vieraili Tahitilla Pōmare IV:n vieraana. Hän vastusti ranskalaisia, jotka pyrkivät ottamaan vallan Tahitilla, mutta Tahiti–Ranskan sodan jälkeen hän joutui hallitsemaan ranskalaisten siirtomaaisäntien alaisuudessa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ranskan Polynesian historia
Vuonna 1813 syntyneet
Vuonna 1877 kuolleet
Hallitsijat
Iltalehti (1919–1930)

Iltalehti (aluksi nimeltään Uuden Suomen Iltalehti) oli vuosina 1919−1930 Helsingissä ilmestynyt iltapäivälehti. Se oli Uusi Suomi -lehden rinnakkaisjulkaisu. Lehti oli kokoomuksen äänenkannattaja ja ilmestyi kuutena päivänä viikossa. Iltalehti oli vuosina 1917–1918 ilmestyneen Uusi Päivä -lehden seuraaja.

Lehti oli tappiollinen koko olemassaolonsa ajan, ja sen levikki oli parhaimmillaan 5 300 kappaletta. Lehti levisi pääasiallisesti tilattuna. Vuonna 1930 Lapuan liike muutti lehden Ajan Sana -nimiseksi lehdeksi.

Päätoimittajat 
 Yrjö Koskelainen
 Emerik Olsoni
 Iisakki Laati
 Eino Palola
 Jaakko Tuomikoski

Lähteet 
 Uusi Tietosanakirja, osa 8, s. 382. Tietosanakirja Oy. Helsinki 1962.

Viitteet

Suomalaiset iltapäivälehdet
Helsingin media
Suomalaiset poliittiset lehdet
Pyhän Mikaelin kultakupolinen luostari

Pyhän Mikaelin kultakupolinen luostari () on ortodoksinen luostari Kiovassa, Ukrainan pääkaupungissa. Luostari sijaitsee kaupungin halki virtaavan Dnepr-joen itärannalla. Alkuperäinen luostari, jonka rakennutti keskiajalla Svjatopolk II, tuhottiin Neuvostoliiton aikaan 1930-luvulla. Luostari rakennettiin uudelleen Ukrainan itsenäistymisen jälkeen ja avattiin vuonna 1999.

Ukrainan luostarit
Ortodoksiset luostarit
Kiovan rakennukset ja rakennelmat
Uudelleenrakennetut rakennukset ja rakennelmat
Pekka Ruotsi

Pekka Ruotsi (22. syyskuuta 1902 Salmi – 17. tammikuuta 1975 Oulu) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.

Ruotsin vanhemmat olivat Dimitri (Miitrei) Ivanov Ruotsi ja Anna Nikitina Nejelov. Hän oli naimisissa vuodesta 1932 Helvi Inkeri Ikosen kanssa. Pekka Ruotsi toimi opettajana 1930-luvulla Salmin pitäjän Manssilan kylässä.

Ruotsi kirjoitti useita salmilaisaiheisia pakinoita ja hän julkaisi myös kirjan Rajan kahden puolen.

Teoksia 
 Rajan kahden puolen.     Pohjoinen, Oulu 1974
 Utšiit’el Peša Ruotšin paginoi ; robotaittši Puavil Mišanpoigu / työsti Pauli Vinni.   Manssilan nuorisoseura Rajakivi, Pielavesi 1992

Lähteet 
 
 Leo Mirala:  Salmin historiaa - Sukututkimusta : Sukukaaviot :Ruotsi - Räimälä,  Manssila
 Leo Mirala:  Salmin historiaa - Sukututkimusta : Pekka Ruotsin karjalankieleinne pakina Mikulan kuolendu

Aiheesta muualla 
 Otteita Pekka Ruotsin kirjasta Rajan kahden puolen

Suomalaiset kirjailijat
Pakinoitsijat
Vuonna 1902 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Aino Kurki-Suonio

Aino Katri Kurki-Suonio (Krohn) (o.s. Vartia) (29. lokakuuta 1900 Hämeenlinna – 26. tammikuuta 1975 Hämeenlinna) oli suomalainen pianisti ja kirjailija. Hän opiskeli pianonsoittoa Helsingin musiikkiopistossa (nyk. Sibelius-Akatemia) vuodesta 1919 (diplomi 1922) sekä Elli Rängman-Björlinin johdolla 1923–1939. Hän toimi yksityisopettajana sekä 1954–1972 Hämeenlinnan musiikkiopiston pianonsoiton lehtorina. Hän esiintyi kamarimuusikkona ja solistina. Hänen puolisonsa oli lääketieteen ja kirurgian tohtori, lääkintöneuvos Ensio Kurki-Suonio (Krohn) (1896–1993). Heidän lapsiaan ovat fyysikko, Helsingin yliopiston emeritusprofessori Kaarle Kurki-Suonio ja Tampereen teknillisen yliopiston tietojenkäsittelytieteen emeritusprofessori Reino Kurki-Suonio.

Teoksia 
 Pappi teki syntiä : romaani.   Karisto 1942

Lähteet 
 
   Otavan iso musiikkitietosanakirja
   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) Who´s who in Finland/1954
   Ensio Kurki-Suonio Suomen Lääkäriliiton lääkärimatrikkelissa Suomen lääkärit 1987

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Rohtoverbena

Rohtoverbena eli rohtorautayrtti (Verbena officinalis) on monivuotinen ruohovartinen kukkiva kasvi. Se on lääkekasvi, jolla on ajateltu olevan yliluonnollisia voimia. Rohtoverbenaa löytää kaupasta kuivattuna. Sitä myydään myös puutarhoilla monivuotiseksi kasviksi, mutta puutarhakukaksi jalostettu kasvi ei välttämättä ole yhtä hyvin ravinteikas ja turvallinen kuin rohtokasviksi kasvatettu ja kuivatettu.

Ulkonäkö ja koko 
Rohtoverbena kasvaa noin 60 senttimetriä korkeaksi. Sillä on talvehtiva maavarsi, josta nousee monia ohuita varsia. Syvään uurteiset lehdet asettuvat varsin pareittain. Lehdet ovat hienon karvan peitossa. Pienet vaaleanvioletit kukat puhkeavat elo-syyskuussa.

Levinneisyys 
Rohtoverbena kasvaa luonnonvaraisena Keski- ja Etelä-Euroopassa. Suomessa sitä viljellään vyöhykkeillä III-IV.

Historia 
Rautayrtti on uskottu olevan varsin voimakas taikakasvi. Sen nimi liittyy monessa kielessä rautaan tai pyhyyteen. Yrtti oli kelttien druidipapiston, roomalaisten, egyptiläisten ja monien muiden kansojen pyhä kasvi. Egyptissä kasvi tunnetaan Isiksen kyyneleenä. Egyptin tarustossa jumalatar Isis itki niin hartaasti Osiriksen menetystä, että hänen kyyneleistään syntyi rautayrtin taimia. Persiassa taikurit tervehtivät nousevaa aurinkoa pidellen alastomana käsissään rautayrttikimppuja. Kasvin on sanottu lisäävän luovuutta. Kasvin ajatellaan taikakäytössä lisäävän rituaaliesineiden voimaa, joten sitä voi sekoittaa öljysekoitukseen, jolla pyhittää ja puhdistaa rituaaliesineistöä.

Terveysvaikutukset 
Rautalisää ravintoonsa kaipaava voi haudutella teetä rautayrtistä ja nauttia rautalisän näin luonnonmukaisesti. Kasvia ei saa käyttää raskaana tai imettäessä, sillä se voi lisätä keskenmenon riskiä. Toisaalta kätilöt ovat käyttäneet kasvia synnytyksen aikana voimistamaan kohdun supistuksia. Yrttiä kannattaa haudutella iltateeksi, sillä se on vaikutuksiltaan rauhoittava ja unettava. Joidenkin mielestä se kiihottaa seksuaalisesti ja toimii lemmenrohtona. Se auttaa myös suussa oleviin tulehduksiin ja ienongelmiin. Rentouttava vaikutus tulee ilmeisesti hermoston kautta, sillä kasvi elävöittää koko hermoston yleiskuntoa. Kirjallisuudessa löytyy myös mainintoja käytöstä kuumelääkkeenä, migreenin hoidossa, munuaiskivissä ja hengitystievaivoissa. Ulkoisesti kasvin voi laittaa hoivaamaan palovammoja, ihovaurioita ja ruhjeita sekä kolottavia hermoja.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas: Rohtoverbena (Verbena officinalis) Suomessa.
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Rohtoverbena (rohtorautayrtti) (Verbena officinalis)
 ITIS: Verbena officinalis 
 United States Department of Agriculture (USDA): Verbena officinalis 
 Flora of China: Verbena officinalis 
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Verbena officinalis 

Rautaverbenat
Arvi Ahvenainen

Vilho Arvid Ahvenainen, nimimerkki Ahven (19. heinäkuuta 1908 Mäntyharju – 14. kesäkuuta 1982 Lappeenranta) oli suomalainen pakinoitsija.

Maanviljelijäperheeseen syntynyt Ahvenainen kävi keskikoulun Mikkelin yhteiskoulussa aikoen hakeutua sen jälkeen metsäkouluun. Sotavuodet estivät kuitenkin tämän suunnitelman ja sotien jälkeen Ahvenainen toimi metsätyönjohtajana sekä oli puolustusvoimain palveluksessa. 

Ahvenainen pakinoi vuosina 1960–1982 nimimerkillä Ahven Mikkelissä ilmestyneessä Länsi-Savo-lehdessä. Hänen pakinoistaan julkaistiin kaksi kokoelmaa ja lisäksi Ahvenainen kirjoitti kolumneja ja muutamia paikallishistoriallisia näytelmiä.

Teoksia 
 Vapaata asiaa; kirj Ahven; taitto ja kuvitus Martti Poikolainen. Länsi-Savo, Mikkeli 1970
 Pieni maailma. Länsi-Savo, Mikkeli 1979

Lähteet 
 
 Arvi Ahvenainen, Kirjailija, Mikkelin kaupunginkirjasto

Pakinoitsijat
Vuonna 1908 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Live in Finland

Live in Finland on Sonata Arctican syksyllä 2011 julkaistu tupla DVD-paketti, joka sisältää Oulun Teatriassa huhtikuussa 2011 kuvatun keikan ja lisäksi lisämateriaalia muun muassa yhtyeen omalta Sonata Arctica Open Air (2009) festivaalilta. DVD:llä on myös kiertuedokumentteja, musiikkivideoita sekä kuvagallerioita. DVD:iden lisäksi mukana on kaksi livelevyä.
Heti julkaisuviikollaan DVD nousi Suomen virallisen listan ykkössijalle ja Saksassa sijalle 7.

Kappaleet

CD

CD 1: Live in Oulu

CD 2: Live at Sonata Arctica Open Air

DVD

DVD 1 
Intro (Everything Fades to Gray)
Flag in the Ground
Last Amazing Grays
Juliet
Replica
Blank File
As if ihe World Wasn’t Ending
Paid in Full
Victoria´s Secret
Instrumental Exhibition
The Misery
Fullmoon
In Black & White
Mary-Lou
Shy
Letter to Dana
Caleb
Don’t Say a Word
Outro (Vodka/Everything Fades To Gray)

DVD 2 
 Sonata Arctica Open Air II
White Pearl, Black Oceans
Draw Me
In Black & White
Don’t Say a Word

 Making of “Live in Finland”
 Making of “Flag in the Ground”
 Latin-American Tour Documentary
 Made in Finland – Tour Documentary
 Music Videos
Don’t Say a Word
Paid in Full
Flag in the Ground
Acoustic live at Alcatraz, Milano
 The Flag in the ground- cover contest
 Valokuvagalleria

Kokoonpano 
 Tony Kakko – laulu
 Henrik Klingenberg – kosketinsoittimet
 Elias Viljanen – kitara
 Marko Paasikoski – basso
 Tommy Portimo – rummut

Arviot 
 Imperiumi.net: 8–/10

Lähteet 

Sonata Arctican albumit
Vuoden 2011 konserttitallenteet
Musiikki-DVD:t
Pro Opera -palkinto

Pro Opera -palkinto on vuodesta 2011 myönnetty palkinto, jonka Pro Opera ry on perustanut Kansallisoopperan satavuotisjuhlavuoden kunniaksi. Palkintosumma on 6 000 euroa.

Palkinnon saajat
 2011: Tero Halvorsen, tunnustuksena suomalaisten lauluaarteiden pelastajana. Hän on julkaissut vuodesta 2003 alkaen 12 cd- ja dvd-levyä.

Lähteet 

Suomalaiset taide- ja kulttuuripalkinnot
Psykedeelinen musiikki

Psykedeelinen musiikki on psykedeelisten kokemusten inspiroimaa musiikkia. Sitä edustavia tyylilajeja ovat muun muassa:
 Psykedeelinen rock
 Psykedeelinen folk
 Psytrance eli psykedeelinen trance

Katso myös 
 Psykedeelinen kuvataide
Lipovanit

Lipovanit tai lippovanit ovat Romanian Dobrudžassa ja Ukrainan Budžakissa asuvia vanhauskoisia ortodokseja, joiden juuret juontuvat Venäjältä. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Romaniassa asuu 35 791 lipovania, joista 21 623 Pohjois-Dobrudžassa.

Nimen alkuperä 

Nimen uskotaan saaneen alkunsa venäjän kielen sanasta Липа (lipa) ’lehmukset’ tai nimestä Filippovka, joka viittaa Filippuksen päivään. Viimeisimmät tutkimukset kuitenkin osoittavat sen olevan johdos nimestä Filipp Pustosviat (1672–1742) (ilippovcy tai (fi)lippovane.)

Historia 

Uskonlahko erkaantui yli 200 vuotta sitten Venäjän ortodoksisesta kirkosta. He asettuivat Prut-joen rannoille Moldovaan ja Tonavan suistoalueelle. Vuonna 1876 lipovanien seurakuntaan liittyi skoptseja, jotka pakenivat vainoja.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Second-Hand Souls: Selected Writing by Nichita Danilov (translated from Romanian by Sean Cotter)
 Lipovan's icons: The Bleschunov Municipal Museum of Personal Collections 
 Romania. Religious Freedom Report 1999
 Zorile newspaper published in Romanian and Russian

Romanian etniset ryhmät
Bulgarian etniset ryhmät
Ukrainan etniset ryhmät
Simsala Grimm

Simsala Grimm on saksalainen lastensarja, jota tehtiin kolme tuotantokautta vuosien 1999, 2000 ja 2010. Sarjan tarinat perustuvat tunnettujen satukirjailijoiden, kuten  Grimmin veljeksien ja kolmannella kaudella mm. H.C. Andersenin teoksiin. Siitä esitettiin kaksi ensimmäistä tuotantokautta Suomessa MTV3-kanavalla vuonna 2001.

Sarjassa esiintyvät Jojo ja Kroko, jotka jokaisen jakson alussa heräävät eloon taikakirjan, Simsala Grimmin, avulla. He seikkailevat mm. Lumikin, Tuhkimon, Ruususen, Tähkäpään sekä Hannun ja Kertun kanssa.

Äänirooleissa
Petri Hanttu - Jojo, sivuäänet
Veikko Honkanen - Kroko, Iso paha susi, sivuäänet
Markus Bäckman - Kertoja, Kirja, sivuäänet
Timo Tuominen - Prinssi, Yksi seitsemästä hanhesta, sivuäänet
Maija-Liisa Peuhu - Äiti puoli, Iso äiti, sivuäänet
Anna-Liisa Vihko - 
Jan Lindroos - Hannu
Henni-Liisa Stam - Kerttu
Max Wiberg - Peukaloinen

Aiheesta muualla 
 

Animaatiosarjat
Saksalaiset televisiosarjat
Gattaca

Gattaca on Andrew Niccolin ohjaama yhdysvaltalainen tieteiselokuva vuodelta  1997. Elokuvan pääosissa ovat Ethan Hawke, Uma Thurman, Jude Law, Gore Vidal ja Loren Dean.

Rooleissa 

Yhdysvaltalaiset tieteiselokuvat
Dystopiaelokuvat
Vuoden 1997 yhdysvaltalaiset elokuvat
Andrew Niccolin ohjaamat elokuvat
Paini kesäolympialaisissa 1920 – kreikkalais-roomalaisen painin 82,5 kg

Kreikkalais-roomalaisen painin yli 82,5 kg sarjaan Antwerpenin olympiakisoissa osallistui 19 painijaa kahdestatoista maasta. Kukin maa sai asettaa enintään kaksi painijaa samaan sarjaan. Kreikkalais-roomalainen painittiin ns. Bergvallin karsintajärjestelmää käyttäen, jossa ensiksi käytiin yksinkertainen cup-kilpailu kultamitalista. Voittajalle hävinneet koottiin sitten otteluihin hopeamitalista, ja lopuksi hopeapainijalle hävinneet pääsivät tavoittelemaan pronssimitalia. 

Itse otteluissa painittiin ensiksi 10 minuutin jakso, jonka aikana hyväksyttiin vain selkävoitto. Tarvittaessa jatkettiin pistepainilla 15 minuutin jaksoissa.

Loppuottelussa kohtasivat 125-kiloinen ruotsalainen Ahlgren ja 93 kg painava porvoolainen leipuri Adolf Lindfors. Suomalainen voitti olympiakultaa reilun 47 minuutin painiskelun jälkeen. Ruotsalainen ei jaksanut enää lähteä ottelemaan hopeamitalista, jonka vei Tanskan Poul Hansen. Pronssille paini Suomen toinen edustaja, Martti Nieminen.

Ottelut

Ottelut hopeamitalista

Ottelut pronssimitalista

Lopullinen järjestys

Lähteet

 sports-reference 
 Antwerpenin kisojen tuloksia puolan kielellä
 Martti Jukola: Suuri Olympiakirja, WSOY 1952

Paini kesäolympialaisissa 1920
Rintamaveteraaniliitto

Rintamaveteraaniliitto (1964–1999 Rintamamiesveteraanien Liitto) on vuonna 1964 perustettu vuosien 1939–1945 sotiin osallistuneiden rintamaveteraanien ja heidän perheenjäsentensä etujärjestö. Sillä on 14 piiriyhdistystä, jotka kattavat koko maan ja 139 paikallisosastoa. Varsinaisia jäseniä on noin 4000 ja kannattajajäseniä 5000. Liiton puheenjohtaja on ministeri Matti Louekoski. Liitto on poliittisesti sitoutumaton, eikä osallistu sotilaalliseen toimintaan. 

Liiton tarkoituksena on veteraanien edunvalvonta, veteraanien kuntoutuksen, eläketurvan sekä erilaisten palveluiden, joilla tuetaan veteraanien itsenäistä selviytymistä omassa kodissa, edistäminen. 

Rintamamiesveteraanien Liitto ja Suomen sotaveteraaniliitto olivat pitkään riidoissa keskenään. Rintamamiesveteraanien Liiton näkemyksen mukaan sotaveteraaniliittoon sai liittyä sellainenkin henkilö, joka ei ollut ollut sodassa mukana, kun taas heidän liittoonsa kelpasivat vain rintamamiehet.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Rintamaveteraaniliiton kotisivut

Suomalaiset veteraanijärjestöt
Teatr imeni Auezovan metroasema

Teatr imeni Auezova (, ) on yksi Almatyn metron asemista. Se avattiin 1. joulukuuta 2011.

Aiheesta muualla 
   
   

Almatyn metroasemat
Gracias

Gracias (oik. Deogracias Masomi (s. 6. toukokuuta 1987 Kinshasa, Zaire) on helsinkiläinen rap-artisti ja näyttelijä.

Elämä ja ura

Tausta
Gracias pakeni perheineen Kongon sisällissotaa Suomeen vuonna 1992 ollessaan 4-vuotias. Gracias varttui Helsingin Malmilla ja Pukinmäessä ja on aikuistuttuaan asunut Vallilassa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ranskalais-suomalaisesta lukiosta ollessaan 21-vuotias. Hänellä on vuonna 2001 syntynyt pikkuveli, joka tekee musiikkia nimellä Davi. 

Gracias kirjoitti ensimmäiset runonsa 12-vuotiaana ja esiintyi ensimmäisen kerran yläasteellaan 14-vuotiaana. Ensimmäisen kunnon keikan hän esitti 19-vuotiaana Café Punavuoressa, Helsingissä.

Räppärinä
Gracias julkaisi ensimmäisen julkaisunsa Listenin Comprehension Mixtapen vuonna 2007 käyttäen nimeä Luminate. Hän tuli suuremman yleisön tietoisuuteen Gracias-nimellä loppuvuodesta 2010, kun hänen ”HKI”-musiikkivideonsa julkaistiin. Toukokuussa 2011 julkaistiin musiikkivideo kappaleesta ”Feel Me” ja kesällä 2011 kappaleesta ”Mon€y”. Jälkimmäisellä kappaleella vierailee The Megaphone State -duon toinen osapuoli Ekow. Graciaksen ensimmäinen uudella nimellä julkaistu julkaisu Gracias EP julkaistiin 23. heinäkuuta 2011. Livin Proofin tuottama kappale ”Feel Me” ei kuitenkaan päätynyt kyseiselle EP:lle. 

Tammikuun lopulla 2012 julkaistiin musiikkivideo kappaleesta ”40k Volts”. Kappaleella vierailee ruotsalainen rap-artisti Eboi. Kappaletta seurasi Graciaksen ja tuottaja JTT:n huhtikuussa 2012 julkaistu yhteisalbumi Globe. Albumi nousi Suomen virallisen albumilistan 28. sijalle, ja sen kappaleista ”Night Shift” ja ”Bars” on myös julkaistu musiikkivideot. Gracias esiintyy myös JVG:n ”Karjala takaisin” -kappaleen musiikkivideolla. Elokuussa 2012 Globe-albumin kappaleesta ”Night Shift” julkaistiin DJ Kridlokkin tekemä remixversio. Remixversiosta on kuvattu myös musiikkivideo. Marraskuussa 2012 julkaistiin musiikkivideo kappaleesta ”Let Myself Go” ja maaliskuussa 2014 kappaleesta ”Levels (Stream Fast, Die Young)”. Graciaksen Elengi-albumi julkaistiin 30 toukokuuta 2014.

Gracias solmi levytyssopimuksen PME Recordsin kanssa joulukuussa 2014. Hän julkaisi ensimmäisen suomenkielisen albuminsa Graciasi LP:n toukokuussa 2020.

Näyttelijänä
Gracias debytoi näyttelijänä Maken roolissa elokuvassa Vuosaari (2012) ja on esiintynyt sittemmin elokuvissa Leijonasydän (2013), Aikuisten poika (2014), Hymyilevä mies (2016) ja 70 on vain numero (2021). Gracias on nähty myös draamasarjoissa Roba (2019), Karkurit (2021) ja Aikuiset (2021).

Diskografia

Albumit
 Globe (Gracias & JTT, 2012)
 Elengi (2014)
Graciasi LP (2020)

EP:t
 Gracias EP (2011)

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Gracias Facebook -sivustolla
 
 Gracias Räppilapsuus -sarjassa

Suomalaiset hip hop -artistit
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
Hagman

Hagman on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Almus Hagman (1877–1941), suomalainen lääninagronomi ja Venäjän Karjalan maatalouden ja karjanhoidon kehittäjä
 Anna Hagman (1895–2006), yksi vanhimmiksi eläneistä suomalaisista
 August Hagman (1841–1885), suomalainen toimittaja
 Caroline Hagman (s. 1987), suomalainen pikajuoksija
 E. Gunnar Hagman (1889–1958), suomalainen opettaja ja rehtori, maanviljelysneuvos
 Einar Hagman (1887–1963), suomalainen toimittaja ja pakinoitsija
 Gerd Hagman (1919–2011), ruotsalainen näyttelijä
 Herman Hagman (1855–1934), suomalainen valtioneuvos, rautatiehallituksen liikennejohtaja ja muistelmakirjailija, Karl Henrik Hagmanin poika
 Kaj Hagman (1916–2003), suomenruotsalainen toimittaja ja kirjailija
 Karl Henrik Hagman (1825–1898), suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies
 Larry Hagman (1931–2012), yhdysvaltalainen näyttelijä
 Lisa Hagman (1882–1950), suomalainen opettaja ja koulunjohtaja
 Lucina Hagman (1853–1946), suomalainen kirjailija, Marttaliiton perustaja ja kansanedustaja
 Matti Hagman (1955–2016), suomalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja
 Martti Hagman (s. 1941), järjestö- ja yritysjohtaja, matkailuneuvos
 Max Hagman (1923–2008), suomalainen metsätieteilijä
 Mia Hagman (s. 1979), uimari
 Nelli Hagman, suomalainen taitoluisteluvalmentaja ja koreografi
 Niklas Hagman (s. 1979), suomalainen jääkiekkoilija
 Nils Hagman (1924–2014), suomalainen palloilija ja yleisurheilija sekä urheilujärjestömies. Matti ja Riitta Hagmanin isä.
 Nils Hagman (1880–1953), suomalainen kirjailija
 Piritta Hagman (s. 1979), Miss Skandinavia 2004
 Rauni Hagman (s. 1953), suomalainen varatuomari, Patentti- ja Rekisterihallituksen pääjohtaja
 Riitta Salin, o.s. Hagman (s. 1950), suomalainen pikajuoksija
 Sandra Hagman (s. 1982), suomalainen historioitsija, yhteiskuntatieteilijä, sosiaalityöntekijä, opettaja ja kunnallispoliitikko
 Sofia Hagman (1842–1900), suomalainen kansakoulunopettaja, Suomen ensimmäisen kansanopiston perustaja ja johtaja
 Toivo Hagman (1904–1965), suomenruotsalainen kirjailija
 Tyko Hagman (1849–1914), suomalainen toimittaja ja kirjailija
Siiri Enoranta

Siiri Enoranta (s. 3. helmikuuta 1987 Mänttä) on suomalainen kirjailija. Enoranta on koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti ranskalaisesta filologiasta. Hän on opiskellut ranskaa ja espanjaa Tampereen yliopistossa sekä kirjoittamista Oriveden Opistossa. Enoranta asuu Tampereella. Hän on Suomen Kirjailijaliiton, Suomen Nuorisokirjailijoiden ja Pirkkalaiskirjailijoiden jäsen.

Esikoisromaani Omenmean vallanhaltija (2009) oli ilmestymisvuonnaan ehdolla Finlandia Junior -palkinnon ja Kuvastaja-palkinnon saajaksi. 

Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon Enoranta on saanut kolmesti, teoksista Nukkuu lapsi viallinen (2010), Nokkosvallankumous (2013) ja Surunhauras, lasinterävä (2015).

Romaani Gisellen kuolema oli vuoden 2012 Runeberg-palkintoehdokas. Painajaisten lintukoto (2012) oli Kuvastaja-palkintoehdokas vuonna 2013 ja dystopiaromaani Nokkosvallankumous vuonna 2014. Nokkosvallankumous oli myös Topelius-palkintoehdokas.

Fantasiaromaani Surunhauras, lasinterävä valittiin vuonna 2015 Finlandia Junior -ehdokkaaksi. Palkintoraadin mukaan teos ”piirtää esiin kokonaisen maailman erilaisine maailmakatsomuksineen ja kulttuureineen”. Teos palkittiin Topelius-palkinnolla tammikuussa 2016. Se oli myös vuoden 2016 Kuvastaja-palkintoehdokas.

Fantasiaromaani Tuhatkuolevan kirous voitti vuonna 2018 lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkinnon.

Teokset
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 Maailmantyttäret. WSOY, 2022. ISBN 9789510479957.

Palkinnot ja ehdokkuudet
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 2010, 2013 ja 2015 
 Blogistanian kuopus -palkinto 2015
 Topelius-palkinto 2016
 WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnuspalkinto 2018
 Finlandia Junior -palkinto 2018
Ehdokkuudet
 Finlandia Junior -palkintoehdokkuus 2009, 2015 ja 2020
 Kuvastaja-palkintoehdokkuus 2009, 2013, 2014, 2016 ja 2018
 Runeberg-palkintoehdokkuus 2012
 Topelius-palkintoehdokkuus 2013
 Tulenkantaja-palkintoehdokkuus 2016
 WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2018
 Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkintoehdokas vuonna 2021 romaanista Kesämyrsky

Dokumenttielokuva 

 Lauri Danska: Siirin eriskummallinen elämä (2019)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Siiri Enorannan kotisivu
 Dokumenttielokuva Siirin eriskummallinen elämä (2019) Yle Areenassa

Suomalaiset fantasiakirjailijat
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
Joe Esposito (muusikko)

Joe ”Bean” Esposito (s. 5. toukokuuta 1948) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä.

Hän on levyttänyt tyylillisesti monipuolista musiikkia, ja tehnyt yhteistyötä monien artistien ja tuottajien kanssa. Näihin lukeutuvat muun muassa Giorgio Moroder, Donna Summer, Brenda Russell ja Laura Branigan. Hän on myös säveltänyt paljon elokuvamusiikkia, joista jotkut ovat hänen uransa tunnetuimpia. Menestyneimpiä ovat ehkäpä ”Lady Lady Lady” vuoden 1983 elokuvasta Flashdance sekä ”You’re the Best” elokuvasta Karate Kid vuodelta 1984.

Ura
Esposito perusti 1977 Brooklyn Dreams -nimisen, jossa hän toimi päävokalistina sekä kitaristina. Siihen kuului hänen lisäkseen kosketinsoittaja Bruce Sudano ja rumpali Eddie Hokenson, joka Espositon ohella lauloi välillä. Yhtye kirjoitti yhdessä Donna Summerin kanssa kappaleen ”Bad Girls”, ja he myös soittavat tällä singlellä, kuten myös vuoden 1978 kappaleella ”Heaven Knows”. Yhtye levytti neljä studioalbumia, kolme soundtrack-albumia ja hajosi vuonna 1980.

Vuonna 1982 Giorgio Moroder pyysi Espositoa osallistumaan Solitary Men -nimiseen projektiinsa. Moroder toimi tuottajana, ja siitä tuli Espositon ensimmäinen sooloalbumi. Hän vietti 1980-luvun säveltämällä kappaleita lukuisiin eri elokuviin sekä muille esiintyjille, joiden kanssa teki myös duettoja tai oli taustalaulajana. Hän sai Grammy-ehdokkuudet vuonna 1984 Flashdance ja Staying Alive -elokuvien soundtrackeistä, ja vuonna 1988 duetosta ”Piano in the Dark”, jonka hän lauloi Brenda Russellin kanssa.

1990-luvun alussa Esposito lähti kiertueelle The Planotones -nimisen lauluyhtyeen kanssa, joka kuului hänen lisäkseen päävokalisti Kenny Vance sekä entinen yhtyetoveri Eddy Hokenson Brooklyn Dreamsin ajoilta. Ryhmä esiintyi vuoden 1978 musikaalissa American Hot Wax. Kiertueelta pois jäänyt kosketinsoittaja Bruce Sudano kuului myös The Planotonesin alkuperäiseen kokoonpanoon. Vuonna 1996 Esposito julkaisi bluesvaikutteisen albuminsa Treated and Released. Nykyään hän asuu Las Vegasissa ja jatkaa kappaleiden kirjoittamista elokuviin, esiintyen paikallisissa kasinoissa sekä tehden samalla omaa musiikkiaan.

Diskografia

Brooklyn Dreams
 Blooklyn Dreams (1977)
 Sleepless Nights (1978)
 Joy Ride (1979)
 Won’t Let Go (1980)

Studioalbumit
 Solitary Men (1983)
 Joe, Bruce and Second Ave (1987)
 Treated and Released (1996)

Soundtrackit
 American Hot Wax (1978) (Brooklyn Dreams ja The Platones)
 Foxes (1980) (kappale Shake It Brooklyn Dreamsin kanssa)
 Zapped! (1982) (kappale Updikes Theme)
 Flashdance (1983) (kappale Lady, Lady, Lady)
 Staying Alive (1983) (kappaleet Hope We Never Change, Moody Girl, I'm Never Gonna Give You Up, The Winning End)
 Karate Kid (1984) (kappale You're the Best)
 Lovelines (1984) (kappale A Time Like This Again)
 Thief of Hearts (1984) (kappale Just Imagine (Way Beyond Fear))
 3:15 - The Moment of Truth (1986)
 Coming to America (1988) (kappale Come Into My Life duetto Laura Braniganin kanssa)

Yhdysvaltalaiset laulajat
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Aarno Palmunen

Aarno Juhani Palmunen (8. kesäkuuta 1936 Lahti – 20. lokakuuta 1978 Lieso, Lammi) oli suomalainen runoilija.

Teoksia 
 Runoja : Aurinkoa aurinkoa - kesällä kuumana maaten ; kirj. Hellevi Asplund ; toim. Aarno Palmunen.    Lieson nuorisoseura, Lammi 1969
 Vuosi mun elämästä : runoja.      E. Palmunen, Lammi/Hämeenlinna 1978

Lähteet 
 

Suomalaiset runoilijat
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 1978 kuolleet
John Laurinaitis

John Joseph Laurinaitis (s. 31. heinäkuuta 1962) on WWE Raw’n väliaikainen toimitusjohtaja ja entinen showpainija. Kehässä hänet tunnettiin nimellä Johnny Ace. WWE:ssä hän on toiminut vuodesta 2001, lähinnä kykyjenetsijänä.

Yhdysvaltalaiset showpainijat
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Lavastettu hyökkäys

Lavastettu hyökkäys tarkoittaa operaatiota, jonka tekijäksi lavastetaan jokin vihollinen. Kyseessä voi olla aseellinen hyökkäys, terrori-isku, sabotaasi tai salamurha, mutta myös sanallinen hyökkäys. Tarkoituksena voi olla esimerkiksi saada aikaan vihollisuuksia, hankkia oikeutus tai kansan suosio omalle toiminnalle tai mustamaalata poliittista vastustajaa.

Ilmiö tunnetaan myös englanninkielisellä nimellä false flag, joka tarkoittaa kirjaimellisesti ”väärää lippua”. Nimitys tulee merisodassa käytetystä taktiikasta, jossa hyökkääjä pääsee kohteensa lähelle liputtamalla ystävällismielisen maan lippua. Tunnettu esimerkki väärän lipun käyttämisestä on saksalaisten vuonna 1941 suorittama hyökkäys australialaisen kevytristeilijä HMAS Sydneyn kimppuun.

Esimerkki historiallisesta valehyökkäyksestä on Mainilan laukaukset, jonka varjolla Neuvostoliitto aloitti talvisodan Suomea vastaan vuonna 1939.

Mahdolliset false flag -operaatiot ovat suosittu aihe salaliittoteorioissa.

Esimerkkejä lavastetuista hyökkäyksistä

 Puumalan kahakka (Ruotsi, 1788)
 Mainilan laukaukset (Neuvostoliitto, 1939)
 Mukdenin välikohtaus (Japani, 1931)
 Operaatio Northwoods (Yhdysvallat, 1962; ei toteutettu)
 Operaatio Himmler (Saksa, 1939; Saksa lavasti Puolan sotatoimien aloittajaksi)

Lavastetuiksi hyökkäyksiksi väitettyjä epäselviä tapauksia
Saksan valtiopäivätalon tuhopoltto (Saksa, 1933)
Sergei Kirovin salamurha (Neuvostoliitto, 1934)
Tonkininlahden välikohtaus (Vietnam, 1964)

Katso myös 
 Agent provocateur

Lähteet

Taistelutaktiikat
Huijaukset
Elisabeth Hasselbeck

Elisabeth Hasselbeck (o.s. Filarski, s. 28. toukokuuta 1977 Providence, Rhode Island) on yhdysvaltalainen televisiojuontaja.

Hasselbeck toimi marraskuusta 2003 alkaen yhtenä ABC:n The View -keskusteluohjelman juontajista. Tätä ennen hän oli juontanut vuosina 2002–2003 Style Networkin ohjelmaa The Look for Less. Vuonna 2009 hän ja muut The View'n juontajat saivat yhdessä Daytime Emmy -palkinnon parhaan talk show -juontajan sarjassa (Daytime Emmy Award for Outstanding Talk Show Host). Syyskuussa 2013 hän siirtyi Fox News Channelin aamuohjelman Fox & Friends juontajaksi.

Hasselbeck tuli alun perin tunnetuksi tositelevisio-ohjelman Selviytyjät (Survivor) kilpailijana. Hän osallistui ohjelman vuonna 2001 esitetylle, Australiassa vuonna 2000 kuvatulle toiselle tuotantokaudelle, jolla hän sijoittui neljänneksi. Hän työskenteli tuohon aikaan Puman kenkäsuunnittelijana.   

Hasselbeck sairastaa keliakiaa ja on kirjoittanut gluteenitonta ruokavaliota käsittelevät kirjat The G-Free Diet: A Gluten Survival Guide (2009) ja Deliciously G-Free (2012).

Hasselbeck on ollut vuodesta 2002 naimisissa amerikkalaisen jalkapallon pelaaja Tim Hasselbeckin kanssa. Heillä on kolme lasta, tytär Grace (s. 2005) sekä pojat Taylor (s. 2007) ja Isaiah (s. 2009).

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Elisabeth Hasselbeckin verkkosivut 

Yhdysvaltalaiset juontajat
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Tony Robinson

Sir Tony Robinson (s. 15. elokuuta 1946) on englantilainen näyttelijä, koomikko ja poliittinen aktivisti. Hän kuuluu Britannian Työväenpuolueeseen. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Mustan Kyyn Baldrickina. Hän on myös kirjoittanut 16 lastenkirjaa.

Vuonna 2013 Robinson sai ritarin arvon kuningatar Elisabethin syntymäpäivänä.

Rooleja 
 Brannigan (1975) – viestinviejä
 Musta Kyy (1983–1989, 1999) – Baldrick
 Blood and Honey (1991) – Kertoja
 My Wonderful Life (1997–1999) – Alan
 Faeries (1999) – Broom (ääni)
 Codex (2006–)
 Terry Pratchett's Hogfather (2006) – Vernon Crumley
 Lentokentällä UK - Kertoja
 Hotel Babylon – Arthur – Kausi 4, Jakso 3(2009)
 Jam TV (2009) – oma itsensä, jakso 5
 Codex (gameshow) (2011–) - Juontaja''

Lähteet

Englantilaiset näyttelijät
Englantilaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Brittiläiset koomikot
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Oi, kallis Suomenmaa

Oi, kallis Suomenmaa  on suomalainen elokuva vuodelta 1940. Sen on ohjannut Wilho Ilmari ja käsikirjoittanut Mika Waltari.

Elokuva valmistui välirauhan aikana. Korostetun tunteelliseksi ja isänmaalliseksi, jopa paatokselliseksi luonnehdittu elokuva kertoo karjalaisevakoista uuden elämän alussa sekä rintamalta palanneen miehen ja nuoren opettajattaren rakkaustarinan. Keskeisiä henkilöitä ovat rintamamiehet Eino (Eino Kaipainen) ja Janne (Vilho Auvinen) ja kanteleensoittaja Karjalan-Aku (Toppo Elonperä). Eino rakentaa uutta elämää äitiään muistaen, Annikki (Ansa Ikonen) auttaa hädänalaisia.

Näyttelijät

Lähteet

Wilho Ilmarin ohjaamat elokuvat
Mika Waltarin käsikirjoittamat elokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Lauluun perustuvat elokuvat
Vuoden 1940 suomalaiset elokuvat
Oi kallis Suomenmaa

Oi kallis Suomenmaa on kuoronjohtaja Heikki Klemetin sanoittama ja kansanlaulun sävelmään sovittama isänmaallinen kuorolaulu, alun perin sotilasmarssi. Sävyltään harras kappale tuli erityisen tunnetuksi sotavuosina sankarivainajien hautajaisissa.

Sävelmä on alkujaan 1700-luvulta oleva kansanlaulu. Klemetin versiosta muutamalla tahdilla poikennutta alkuperäistä sävelmää käytettiin häämarssina. Kansakoulunopettaja K. W. Hanell toimitti sen nuotit 1870-luvulla Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralle (SKS). Ne julkaistiin vuonna 1893 Ilmari Krohnin toimittamassa ja SKS:n julkaisemassa Suomen kansan sävelmiä -teossarjan kolmannessa osassa (julkaistu myöhemmin uudelleen nimellä Vanhoja pelimannisävelmiä) numerolla 648.

Suomen sisällissodan jälkeen Heikki Klemetti sävelsi ja sovitti puolustusvoimien ylikapellimestarin Aleksei Apostolin pyynnöstä valkoiselle armeijalle 13 isänmaallista marssilaulua. Varsinaisena tilaajana oli sotaministeriön perustama Sotilassoittokuntien Järjestelytoimikunta, johon Apostol kuului. Toimikunta halusi joukko-osastojen kunniamarsseiksi vanhoja suomalaisia kansanmarsseja, joten Klemetti etsi SKS:n teossarjasta sopivia melodioita ja tarvittaessa paranteli niitä. Nimettömästä häämarssista syntyi pienin muutoksin ”Oi kallis Suomenmaa”, joka oli vuosina 1919–1936 Kenttätykistörykmentti 3:n ja 1936–1939 Huoltopataljoonan kunniamarssina. Klemetti muokkasi laulusta myös hymninä esitettävän kuorosovituksen. Sen sanat julkaistiin ensi kerran vuonna 1920 ilmestyneessä Klemetin runokokoelmassa Mietteitä, mielialoja. Kuoroversio ensiesitettiin 10. heinäkuuta 1920 Isossakyrössä Napuen taistelun muistomerkin paljastustilaisuudessa.

Laulua tekivät alun perin tunnetuksi erityisesti suojeluskuntien mieskuorot, mutta toisen maailmansodan aikana se tuli sotilashautajaisista tutuksi kaikille suomalaisille. Se on laulettu useiden Suomen presidenttien hautajaisissa, ainakin Kyösti Kallion, Lauri Kr. Relanderin, Urho Kekkosen ja Mauno Koiviston. Se on myös tapana esittää puhallinorkesterilla ulkomaisten valtiovieraiden käydessä Helsingin Hietaniemen hautausmaan sankarihaudoilla. Kolme laulun säettä on kaiverrettu Hietaniemen hautausmaalle haudatun Klemetin hautakiveen.

Lähteet

Aiheesta muualla
Alkuperäisen kansansävelmän nuotit Suomen Kansan eSävelmät

Suomalaiset isänmaalliset laulut
Suomalaiset sotilasmarssit
Jäätikön ääri

Jäätikön ääri on Olli Heikkosen vuonna 2007 ilmestynyt kolmas runokokoelma.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Eija Komu: Pihkaniska, kaarnaposki. Karjalainen 22.8.2007.
 Esa Mäkinen: Paluu nostalgia-Suomeen. Helsingin Sanomat 19.9.2007.
 Anna Saari: Vieraana maailmassa. Keskipohjanmaa 21.10.2007.
 Ville-Juhani Sutinen: Luontomme rajoilla. Turun Sanomat 5.11.2007.
 Silene Lehto: Viikon kirja: Jäätikön ääri. Helsingin kaupunginkirjasto.

Suomalaiset runokokoelmat
Vuoden 2007 kirjat
Paini kesäolympialaisissa 1920 – vapaapainin 67,5 kg

Vapaapainin 67,5 kg sarjaan Antwerpenin olympiakisoissa osallistui 9 painijaa kuudesta eri maasta. Kukin maa sai asettaa enintään kaksi painijaa samaan sarjaan. Vapaapaini oteltiin normaalina cup-kilpailuna, jossa välierien hävinneet ottelivat pronssista.

Kevyen sarjan finaaliin selvisivät Ruotsin Svensson ja Suomen Anttila. Puhtaasti kreikkalais-roomalaisissa loppuotteluissa Anttila otti kultamitalin voitoin 2-1. Anttila ei ollut koskaan paininut kansainvälisissä otteluissa eikä ollut alkuunkaan perillä vapaapainista.

Ottelut

Lopullinen järjestys

Lähteet

 sports-reference 
 Antwerpenin kisojen tuloksia puolan kielellä
 Martti Jukola: Suuri Olympiakirja, WSOY 1952

Paini kesäolympialaisissa 1920
Vladimir Durdin

Vladimir ”Papa” Durdin  (21. huhtikuuta 1956 – 27. toukokuuta 1990) oli neuvostoliittolainen jääkiekkoilija. Kansallisuudeltaan hän oli latvialainen.

Peliura
Durdin pelasi yhtä kautta lukuun ottamatta koko uransa Neuvostoliiton mestaruussarjassa Riian Dynamon joukkueessa. Parhaaksi saavutukseksi jäi hopeasija kaudella 1987–1988. Durdin pelasi seurassa yhteensä 11 kautta ja 496 ottelua, tehden niissä tehopisteet 53+66=119.

Neuvostoliiton A-maajoukkueeseen Durdinia ei milloinkaan valittu, mutta hän oli kaudella 1978–1979 mukana Pohjois-Amerikassa vierailleessa Soviet All-Stars -kokoonpanossa. Se pelasi NHL:n kanssa kilpailleen, sittemmin lakkautetun WHA-liigan seuroja vastaan. Joukkuetta edusti myös useampi Neuvostoliiton A-maajoukkueessa esiintynyt huippukiekkoilija, kuten Sergei Kapustin, Viktor Tjumenev, Vladimir Myškin ja Irek Gimajev. Lisäksi hän pelasi näytösotteluita Dynamon kanssa useita eri NHL-joukkueita vastaan.

Kaudeksi 1989–1990 Durdin teki sopimuksen I divisioonaan pudonneen Porin Ässien kanssa. Ässät nousi välittömästi takaisin SM-liigaan, häviämällä kauden aikana ainoastaan neljä ottelua. Durdin muodosti Ässien pelätyn ykköskentällisen yhdessä Arto Javanaisen, Arto Heiskasen, Aleksejs Froļikovsin ja Tapio Levon kanssa. Heidät valittiin kaikki myös I divisioonan tähdistökentälliseen. Durdin teki 43:ssa ottelussa pisteet 14+35=49. Plus/miinus-tilastoon hän sai lukemat +83.

Auto-onnettomuus
Huhtikuussa 1990 Durdin jatkoi sopimustaan Ässien kanssa vuodella. Toukokuun lopussa hän lähti viettämään kesälomaa kotikaupunkiinsa Riikaan. Muutama kymmenen kilometriä ennen perille saapumista Durdinin sukulaismiehen ohjaama henkilöauto suistui tieltä kohtalokkain seurauksin. Durdin kuoli onnettomuudessa välittömästi. Elokuussa Ässät kohtasi Durdinin muisto-ottelussa hänen entisen seuransa Riian Dynamon.

Durdinin poika Sergei Durdin (s. 1.1.1980) on pelannut Pohjois-Amerikassa muun muassa IHL- ja AHL-liigoissa, sekä Italian ja Valko-Venäjän liigoissa.

Lähteet
Satakunnan Kansan lehtileikearkisto

Viitteet

Aiheesta muualla
Sergei Durdin muistelee isäänsä (englanniksi) 

Neuvostoliittolaiset jääkiekkoilijat
Liikenneonnettomuudessa kuolleet
Vuonna 1956 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Boeing VC-25

Boeing VC-25 on yhdysvaltalaisen Boeingin Yhdysvaltain ilmavoimille valmistama henkilönkuljetuskone, joka on versio kaupallisesta Boeing 747:stä. Lentokone on tunnettu roolistaan Air Force Onena, mitä nimitystä kuitenkin käytetään kaikista Yhdysvaltain presidentin kuljetukseen käytetyistä ilmavoimien lentokoneista vain, kun virkaatekevä presidentti itse on koneessa. 

Konetta on käytetty myös kuolleiden presidenttien ruumiiden kuljetukseen. Siinä on kuljetettu sekä Ronald Reaganin että Gerald Fordin maalliset jäänteet. Ruumisarkut kuljetetaan paikalla, josta voi poistaa tuolit ja pöydän.

Kehitys 

Lentokoneelta vaadittiin vähintään kolme moottoria, ja lentokantamaksi vähintään 9 700 kilometriä. Boeingin ohella vaihtoehtona oli myös McDonnell Douglas DC-10. Lopulta valittiin Boeingin 747. Lentokoneen sisustat on suunnitellut Nancy Reagan.

Suunnittelu ja valmistus 

Lentokoneessa on kolme kerrosta, ja sen pinta-ala on 370 m². Alin kerros on lähinnä matkatavaroille ja ruualle. Lentokone on suunniteltu erityisesti presidentin työskentelyä silmällä pitäen. Matkustajille tarkoitettu alue, joka vastaa tavallisen lentokoneen ensimmäistä luokkaa, sijaitsee toisessa kerroksessa. Tämä tila on journalisteille ja muille matkustajille.

Valkoinen talo 

Koneen etuosaa kutsutaan "Valkoiseksi taloksi". Siellä sijaitsevat presidentin yksityiset tilat, joihin kuuluu nukkumatilat, toimisto, suihku ja vessa. Käytävällä on myös paikka kahdelle salaisen palvelun agentille. Presidentillä on mahdollisuus johtaa valtiota koneesta käsin. Tämä ominaisuus lisättiin Syyskuun yhdennentoista päivän iskujen jälkeen.

Ohjaamon alapuolella sijaitsee nykyaikainen lääkintäosasto, jossa on lääkkeitä, lääkintäpöytä ja ensiaputarvikkeita. Jokaisella lennolla on lääkäri ja sairaanhoitaja.

Lentokoneen ruuat valmistetaan kahdessa keittiössä, jossa on mahdollisuus valmistaa ruokaa sadalle henkilölle kerrallaan. Presidentille on oma menu, ja muut matkustajat ruokailevat "valkoisen talon" ulkopuolella.

Lentokoneessa on suojatut ja ei-suojatut ääni-, faksi- ja datayhteydet. Lentokoneen ruumaan mahtuu matkustajien tavarat, mutta presidentin autot ja vastaavat kuljetetaan erillisillä rahtikoneilla. Yhdysvaltain ulkopuolisilla lennoilla on mukana myös täysin identtinen varakone. Lentokoneessa on myös mahdollisuus lennon aikana tankkaamiseen. Koneessa on myös tasokas baarikaappi, asekaappi ja ruumishuone neljälle vainajalle. Päätös nykyisen konesarjan hankinnasta tehtiin presidentti Reaganin aikakaudella.

Tekniset tiedot

Lähteet

Aiheesta muualla 

VC-25
Yhdysvaltain presidenttiys