Totuus kiihottaa

Totuus kiihottaa. Filosofinen tutkimus vasemmistopopulistisen valtamedian tieto- ja totuuskriisistä on suomalaisen filosofin Jukka Hankamäen kirja vuodelta 2020. Sen julkaisi perussuomalaista puoluetta lähellä oleva ajatushautomo Suomen Perusta.

Hankamäki syyttää tiedeyhteisöä ja ”valtamediaa” vasemmistolaisesta populismista. Hankamäen mukaan ne peittelevät itselleen epämieluisia tosiasioita, mikä on luonut tilausta MV-lehden kaltaisille vastamedioille. Median jakautumisen perussyynä Hankamäki pitää suomalaisen yhteiskunnan perustoihin asti ulottuvaa halkeamaa, jonka syiksi hän mainitsee sananvapautta rajoittavan lainsäädännön, epäonnistuneen maahanmuuttopolitiikan sekä Euroopan unionin keskittämispolitiikan. Hankamäen mukaan vihapuhe sinänsä ei ole ongelma, vaan tärkeämpää olisi pohtia, miksi ihmiset ovat tulleet vihaisiksi.

Totuus kiihottaa sai hyvin kielteisen vastaanoton. Erityisesti sen naisvihamielisiksi ja seksuaalisen ahdistelun puolusteluksi tulkitut kannanotot herättivät pahennusta. Muita kritiikin aiheita olivat teoksen asiavirheet, epätieteellisyys, rasismi ja ylipituus. Myönteisemmissä arvioissa huomautettiin, että kohutuimmat näkemykset edustavat verrattain pientä osaa koko kirjasta eivätkä varsinaisesti liity sen pääaiheeseen eli tiedotusvälineiden oletettuun puolueellisuuteen.

Kohun noustua perussuomalaisten puoluejohto sanoutui kirjasta irti, ja puolueen puheenjohtaja Jussi Halla-aho kuvaili sen julkaisemista virheeksi. Opetus- ja kulttuuriministeriö ilmoitti lisäksi perivänsä Suomen Perustalta takaisin kirjaan käytetyn valtionavustuksen arvioidun määrän. Kohun vuoksi Suomen perusta keskeytti kirjan julkaisemisen eikä se enää ole saatavilla ajatuspajan verkkosivuilla.

Lajityyppi ja metodologia 

Kirjoittaja Jukka Hankamäki on koulutukseltaan filosofian ja valtiotieteiden tohtori. Hän kuvailee teostaan tieteelliseksi mediatutkimukseksi, jonka aineisto koostuu vuosien 2005–2020 välillä valtavirtamediassa ilmestyneestä juttuaineksesta. Menetelmikseen Hankamäki nimeää diskurssianalyysin, sosiaalipsykologisen väitöskirjansa vuorovaikutusteorian ja teoksessaan Dialoginen filosofia kehittelemänsä keskustelumenetelmän. Aineistona ovat esimerkiksi Turun terrori-iskua, translainsäädännön uudistamista, Suostumus2018-aloitetta, Me Too -kampanjaa ja koululaisten ilmastolakkoilua koskeva lehtikirjoittelu. Kirjassa on 420 sivua ja 821 lähdeviitettä ja se on jaettu kolmeen osaan: ”Tilanne ja teoria”, ”Todistelu ja tulkinta” sekä ”Merkitys medialle, tieteelle ja informaatioteorialle”. Hankamäen mukaan se, että hän on perussuomalaisten jäsen, ei ole vaikuttanut teoksen sisältöön.

Teosta kommentoineiden media- ja politiikkatutkijoiden mukaan kyseessä ei ole tieteellinen tutkimus vaan poliittinen kiistakirjoitus. Hankamäki ei esimerkiksi käytä vakiintuneita tieteellisiä metodeja eikä pyri kyseenalaistamaan omia ennakko-oletuksiaan. Myöskään lennokas kirjallinen tyyli ei vastaa tieteellistä käytäntöä. Hankamäki esimerkiksi kiroilee, nimittelee kritiikkinsä kohteita kehitysvammaisiksi ja käyttää humoristisia seksuaalissävytteisiä kielikuvia. Hankamäki itse sanoo tyylinsä edustavansa ”perinteistä akateemista proosaa”.

Teoksen sisältö

Median kritiikki 

Hankamäki väittää ruotsalaiselta viestinnän professorilta Jesper Strömbäckiltä peräisin olevaan medioitumisteoriaan tukeutuen, että poliitikkojen riippuvuus viestimien suosiosta on siirtänyt poliittista valtaa toimittajille. Sama ilmiö toistuu tiedepolitiikassa: toimittajat ”orkestroivat” mediajulkisuutta puhuttamalla tieteilijöitä valikoidusti, mistä syntyy puolueellista agendajournalismia. Samalla tieteilijät ovat alkaneet myötäillä valtavirtamedian näkemyksiä, mikä synnyttää tarkoitushakuista tutkimusta.

Teoksen mukaan journalismi on jakaantunut ”vihervasemmistolais-feministiseen ja oikeistoliberaaliin” perinnemediaan sekä ”kansallista etua tavoittelevaan” uusmediaan. Näistä ensin mainittu on tunteellinen ja idealistinen, jälkimmäinen realistinen ja rationaalinen. Taustalla vaikuttaa yhteiskunnan jakaantuminen liberaaliin ja konservatiiviseen väestönosaan, jotka ovat erimielisiä ”hyvän yhteiskunnan saavuttamisen sekä ylläpitämisen menetelmistä”. Poliittista valtavirtaa kannattava media ei Hankamäen mukaan edes voisi olla totuudellinen, koska ”valhe, suodattaminen ja sensuuri” kuuluvat valtaan määritelmällisesti.

Hankamäen mediakritiikki kohdistuu varsinkin Helsingin Sanomiin ja Yleisradioon. Hankamäki katsoo toimittajien roolin muuttuneen tiedon välittäjistä valmiiden tulkintojen esittäjiksi. Objektiivisten tosiasioiden sijaan media kertoo tunteisiin vetoavia tarinoita yksittäisistä henkilöistä ja heidän subjektiivisista kokemuksistaan. Tosiasiat säästetään ”kainalojuttuihin” tai ”faktanurkkiin”. Hankamäen mukaan totuuden jälkeistä aikaa ovat äänekkäimmin kritisoineet sosiaalista konstruktionismia kannattavat jälkimodernistit, jotka ristiriitaisesti itse samalla kiistävät objektiivisen totuuden olemassaolon.

Koska toimittajat ovat Hankamäen mielestä etääntyneet arkitodellisuudesta, ovat kansalaisten mielipiteet päässeet paremmin esiin sosiaalisessa mediassa, jota koskeva sensuroiminen tosin antaa vääristyneen kuvan siitä, mitä todellisuudessa ajatellaan. Valtamedian tilaajakato ja talousahdinko eivät Hankamäen mukaan johdu digitalisoitumisesta, vaan ongelmana on viestinnän sisältö, mikä on luonut tilauksen MV-lehden kaltaisille vaihtoehtomedioille. Valtavirtamedian ja vaihtoehtoisen kansalaisjournalismin välinen kilpailu on Hankamäen mukaan merkki yhteiskunnan legitimiteetin kriisistä, jonka aiheuttajaksi hän osoittaa maahanmuuton tuottaman eripuran ja EU-jäsenyydestä johtuvan keskittämispolitiikan.

Yliopistolaitoksen kritiikki 

Hankamäen mukaan feminismi on politisoinut yliopistolaitosta ja lietsoo ihmisten välisiä ristiriitoja intersektionaalisuuden ja identiteettipolitiikan varjolla. Hankamäki arvioi, että poliittinen korrektius ja ”turvallisten tilojen” politiikka ovat hävittämässä sananvapauden yliopistokampuksilta. Tiedon ja totuuden sijasta yliopistoväki on nykyään kiinnostuneempi poliittisista päämääristä, kuten tasa-arvosta ja oikeudenmukaisuudesta, ja alalle hakeudutaan maailman parantamiseksi. Tämä luo sosiaaliseen paineen liittyä hyvyyden edustajiin ja kieltää omassa toiminnassa mahdollisesti vallitseva pahuus. Hankamäen mielestä oman poliittisuuden avoin tunnustaminen ei vapauta tutkijoita ja toimittajia sitoumuksistaan.

Esimerkkitapauksina Hankamäki käsittelee Turun yliopiston sukupuolen tutkimuksen oppiaineessa koettuja kiistoja ja filosofi Peter Boghossianin (ym.) kokeilua, jolla hän sai julkaistuksi tieteellisissä lehdissä suuren määrän parodisessa tarkoituksessa kirjoitettuja artikkeleita, jotka myötäilivät lehtien toimituskunnilla olevia näkemyksiä. Myös medialla on Hankamäen mukaan feministinen ideologia, jonka kyseenalaistamisesta jaellaan sosiaalisia rangaistuksia.

Poliittiset kannanotot 

Hankamäen määritelmässä populismin tunnusmerkkejä ovat asiasisällön korvautuminen karismaattisilla auktoriteettihahmoilla sekä valmius sanoa mitä tahansa, mikä tuo kannatusta. Hänen mukaansa perussuomalaiset ei ole populistinen puolue, vaan sillä on selkeä poliittinen linja, josta se ei tingi pelkän suosion tavoittelun vuoksi. Populistiseksi leimattua elitisminvastaisuutta ja suorapuheisuutta Hankamäki pitää demokratian tunnusmerkkeinä. Aidosti populistinen on sen sijaan vasemmalle kallistuva valtavirtamedia.

Hankamäen mukaan vihapuhe sinänsä ei ole ongelma, vaan tärkeämpää olisi pohtia, miksi ihmiset ovat tulleet vihaisiksi. Hän pitää epätodennäköisenä, että tukahdutetut näkemykset olisivat vähemmän vaarallisia kuin julki lausuttuina, ja katsoo, ettei yhteiskunnallista totuutta voida tavoitella tilanteissa, joita varjostaa rangaistusten uhka. Hankamäki puolustaa sananvapautta julkisen vallan rajoitustoimilta ja median itsesensuurilta. Uskonrauhan rikkomisen ja kansanryhmää vastaan kiihottamisen kaltaiset lait Hankamäki näkee vastaanottajien yrityksinä päättää viestien merkityksistä tai haluna heijastaa oma suuttumus viestin lähettäjän ominaisuudeksi.

Naiset ja seksuaalisuus 

Hankamäki arvostelee feminismiä, jonka hän katsoo tuomitsevan ihmisen luontaisen seksuaalivietin. ”Seksuaaliseksi ahdisteluksi” kutsuttu toiminta on Hankamäen mukaan tosiasiassa luonnollista sovinnaisuusrajojen koettelua, joka ei aiheuta konflikteja vaan laukaisee niitä. Hankamäen mukaan naiset eivät vastaa seksuaalisiin aloitteisiin myöntävästi, koska se siirtäisi vastuun pois mieheltä, jolloin nainen ei voisi jälkeenpäin lavastaa yhteisymmärryksessä tapahtuvaa yhdyntää raiskaukseksi. Avioliiton sisäisen raiskauksen säätäminen laissa virallisen syytteen alaiseksi asianomistajarikoksen sijaan on Hankamäen mielestä ”vastoin avioliiton ideaa”, eikä ”täysivaltaisten ihmisten seksuaalisesta kanssakäymisestä pitäisi olla valitusoikeutta.”

Hankamäki viittaa muun muassa Henry Laasasen keskustelua herättäneeseen kirjaan Naisten seksuaalinen valta vuodelta 2008. Hankamäen mukaan ”seksiä säännöstelemällä naiset pyrkivät luomaan itselleen valtaa, kun taas miesten kiinnostus heitä kohtaan ei kerro vallasta vaan vallan puutteesta, jota säätelemällä naiset pidättävät vallan itselleen naisten ja miesten välisissä epätasapainoisissa vaihtosuhteissa.”

Hankamäki esittää, että osa naisista on pariutunut ulkomaalaisten kanssa kostaakseen suomalaiselle yhteiskunnalle. ”Rajat ylittävillä pariutumisellaan he ovat muokanneet kansamme geeniperintöä tavalla, joka on rikkonut biologisen rodun, etnisesti määriteltävissä olevan kansan, valtio-opillisesti jäsenneltävissä olevan kansakunnan, juridisen kansalaisuuden ja valtiofilosofisesti voimassa olevan kansallisvaltion välisen ekvivalenssin sekä korrelatiivisen ja luottamuksellisen suhteen.”

Hankamäki selittää kahtiajakojen takana olevaa ongelmaa sosiaalisen vaihdon teorioilla ja pitää ristiriitojen esiinnousua seurauksena huonosta maahanmuuttopolitiikasta, joka on johtanut sukupuoliedustuksen epätasapainoon pariutumismarkkinoilla. Tämän seurauksena Suomeen on tullut suuri joukko turhautuneita, aggressiivisia ja huonosti yhteiskuntaan integroituneita nuoria miehiä, jotka ovat ajautuneet konfliktiin työttömyydestä ja toimeentulo-ongelmista kärsivien kantasuomalaisten miesten kanssa.

Kirjoitusprosessi ja julkaisu 

Perussuomalaista puoluetta lähellä oleva ajatuspaja Suomen Perusta palkkasi Hankamäen mediahankkeeseen vuodeksi syyskuusta 2018 alkaen. Hänelle maksettiin 1 800 euroa palkkatukea syys–joulukuulta eli yhteensä 7 200 euroa. Syksyllä 2019 Hankamäki sai ajatuspajan vakituisilta työntekijöiltä palautetta ja häntä neuvottiin poistamaan alatyyliset kohdat, mitä Hankamäki ei kuitenkaan tehnyt. Suomen Perustan uudeksi toiminnanjohtajaksi tuli vuoden 2020 alusta Marko Hamilo, joka luki kirjan ennen sen julkaisua.

Totuus kiihottaa julkistettiin perussuomalaisten järjestämässä tiedotustilaisuudessa 8. kesäkuuta 2020. Tilaisuudessa puhuivat Hankamäki, Hamilo sekä puolueen puheenjohtaja Jussi Halla-aho. Teos oli ilmaiseksi ladattavissa ajatuspajan verkkosivuilta. Otteita kirjasta alkoi levitä sosiaalisessa mediassa pian sen julkaisun jälkeen, minkä jälkeen aiheesta tiedotti myös lehdistö. Erityisesti teoksen naisvihamielisiksi tulkitut ja seksuaalisen ahdistelun puolusteluksi tulkitut kohdat herättivät kohua, jolloin Perussuomalaisten puoluejohto irtisanoutui teoksesta. 

Suomen Perusta keskeytti kirjan julkaisun 10. kesäkuuta ja otti sen pois verkkosivuiltaan. Kesäkuussa 2020 arkistoitu PDF-tiedosto on kuitenkin saatavilla Internet Archive -verkkosivulla. Julkistamistilaisuudessa Hankamäki esitteli pehmeäkantista painettua kopiota kirjasta. Myynnissä painettu versio ei kuitenkaan ole ollut.

Vastaanotto

Julkinen keskustelu 

Teoksen vastaanotto tiedostusvälineissä oli erittäin kielteinen. Kirjasta käyty julkinen keskustelu kohdistui lähinnä naisten seksuaalista käyttäytymistä koskeviin väittämiin sekä ”biologisten rotujen” sekoittumista paheksuvaan katkelmaan. Suurin osa kohua herättäneistä väittämistä esitetään luvussa 11 (”Sukupuolierolla politikoiminen ja median jakautuminen”), jossa Hankamäki arvostelee feminismiä.

Helsingin Sanomissa tuoreeltaan julkaistun artikkelin mukaan Totuus kiihottaa ”sisältää suurimmaksi osaksi perussuomalaisten ja muiden oikeistopopulistien jo tutuksi tullutta ’mediakritiikkiä’.” Uutta ja yllättävää on sen sijaan kirjan naisviha. Tämä näkyy esimerkiksi kohdassa, jossa Hankamäki syyttää seksuaalisen ahdistelun kohteeksi joutuneita alaikäisiä lukiolaistyttöjä ”kataliksi” ja ”kaunaisiksi” draamakuningattariksi, ”joiden ilkeydeltä ja omahyväisyydeltä toivoisi suojeltavan ensisijaisesti aikuisia”. Myös muissa kommenteissa katsottiin Hankamäen puolustelevan seksuaalista ahdistelua ja avioliiton sisäisiä raiskauksia ja syyllistävän naisia siitä, että nämä eivät ole suostuvaisia seksiin.

Hankamäen huolta ihmisrotujen sekoittumisesta kritisoitiin rasistiseksi. Kansan Uutiset piti ristiriitaisena tapaa, jolla perussuomalaiset politikoivat maahanmuuttajien Oulussa 2018 tekemillä seksirikoksilla, mutta samalla puoluetta lähellä oleva ajatuspaja julkaisee kirjan, jossa hyväksikäytön uhreiksi joutuneita naisia ja tyttöjä syyllistetään tapahtuneesta. MTV3:n Eeva Lehtimäki arvioi kirjan olevan arvokas läpivalaisu siitä, ”millaista ajattelua puolueen lähipiirissä liikkuu”.

Myös pääministeri Sanna Marin otti kohuun kantaa, joskaan ei maininnut Hankamäkeä tai kirjaa nimeltä: ”Rasismi, naisviha ja syrjintä eivät kuulu sivistyneeseen yhteiskuntaan. Ihmisyyttä on puolustettava sinnikkäästi. Jokaisen äänellä on merkitystä.”

Kirja-arvioita 

Ilta-Sanomissa ja Julkisen sanan neuvostossa työskennellyt sekä journalistiikasta väitellyt yhteiskuntatieteiden tohtori Pasi Kivioja katsoi, että teos antaa tarkoittamattaan kuvan siitä, miten ”yhteiskuntaa ja mediaa parhaillaan polarisoidaan tietoisesti kärjistämällä ja demonisoimalla viholliseksi tarkoituksenmukaisia tahoja.” Kivioja kritisoi kirjassa käytettyjä tutkimusmenetelmiä ja kirjaan sisältyviä asiavirheitä. Hänen mukaansa Hankamäellä ei ole minkäänlaista tieteellistä metodia eikä hän myöskään harjoita omaan kokemukseensa perustuvan havainnoinnin kriittistä itsearviointia:

”Todellisesta mediatutkimuksesta ei ole millään muotoa kysymys vaan mielipiteellisestä ja kantaa ottavasta pamfletista, joka on noloimmissa kohdissa ennemminkin pefletti. Teksti vilisee asiantuntemattomuutta, laiskaa tiedonhankintaa ja suoranaisia virheitä. – – Mediatutkimuksesta puhuminen on siinäkin mielessä virheellistä, ettei kirjoittaja ole korkeista oppiarvoistaan huolimatta mediatutkija eikä näytä lähdeviitteistä päätellen tuntevan alan tutkimusta lainkaan.”

Populismin tutkimukseen erikoistunut valtio-opin dosentti Emilia Palonen kommentoi Helsingin Sanomille, että Totuus kiihottaa jakaa ”laitapopulistien” tapaan ihmiset ”meihin” ja ”muihin”. Tämän kirja saavuttaa ”vääristelyn, syyttelyn, katkeruuden ja vihapuheen keinoin”. Teoksessa vahva naisviha yhdistyy median ja tieteen kritiikkiin. Palosen mukaan kirjaa on vaikea arvioida tieteellisin kriteerein, koska se on ”blogiteksteistä koottu lähdeviitteinen pamfletti, joka sisältää perättömiä ja tarkoitushakuisia väitteitä”.

Sisällön ohella teosta kritisoitiin liiallisesta pituudesta. Sinikivi-sivustolla julkaistun arvion mukaan ”kirjaa ei ole editoitu ensinkään” ja ”siitä olisi huoletta voinut leikata – – vaikka sataviisikymmentä sivua pois” kokonaisuuden kärsimättä. Timo Hännikäinen arvioi Sarastus-verkkolehdessä, että puolet lyhyempänä ja kunnollisen kustannustoimittamisen jälkeen ”kirjasta olisi todennäköisesti saanut varsin hyvän”. Nykymuodossaan se on kuitenkin ”sekava henkilökohtainen purkaus”:

”Hankamäen teoreettinen osuus on niin hyvin jäsennelty ja sisällöltään painava, että jäin odottamaan kirjasta kansallismielisen media- ja julkisuuskritiikin perusteosta. Kokonaisuus kuitenkin hajoaa nopeasti käsiin kirjan seuraaviin osioihin siirryttäessä. Kontrasti on jyrkkä: filosofiseksi tutkimukseksi nimetty kirja muuttuu rähjääväksi pamfletiksi. – – Olen itse pääpiirteittäin samanmielinen Hankamäen kanssa, mutta punavihreä kupla ja toimittajien mädännäisyys ovat minulle ennestään tuttuja ilmiöitä, eikä meuhkaava julistaminen paljasta niistä mitään uutta, varsinkaan kun se jatkuu sivusta ja luvusta toiseen. Erimielisiä valittu lähestymistapa vakuuttaa vielä vähemmän.”

Entinen Venäjän tutkimuksen professori Timo Vihavainen suhtautui teokseen myönteisemmin. Hän huomautti, että kaksi tohtorintutkintoa suorittanutta Hankamäkeä ”on pakko pitää” filosofian ammattilaisena eikä hänen näkemyksiään siksi pitäisi ohittaa pelkällä retoriikalla.

”Hankamäen järkäle on herättänyt kohua vain ja ainoastaan luvun 11 johdosta, jossa kirjoittaja käsittelee feminismin nykyistä roolia ja asemaa lehdistössä. – – Hankamäki vyöryttää sellaisen määrän faktoja ja teräviä huomioita, että niiden kiistäminen olisi toivotonta. Niinpä ’kritiikki’ onkin kohdistettu pariin varsin yhdentekevään poleemiseen heittoon. – – Uskon, että [kirjalla] on suuri tulevaisuus. Se on vaikuttava analyysi nykyisestä mediajulkisuudesta ja perustuu suurelle määrälle faktoja.”

Perussuomalaisten reaktiot 

Kohun noustua perussuomalaisten johto irtisanoutui teoksesta ja tuomitsi Hankamäen näkemykset naisista. Puolue ei ennakkotarkasta Suomen Perustan julkaisuja.

Jussi Halla-aho piti kirjan julkaisua virheenä ja arvioi sen vahingoittavan perussuomalaisten julkisuuskuvaa erityisesti naispuolisten kansalaisten keskuudessa. Halla-ahon mukaan puolueen kannattajilta tuli ”hyvin paljon erittäin huonoa palautetta”. Hankamäen media- ja sensuurikritiikkiä hän piti kuitenkin onnistuneena. Perussuomalaisten varapuheenjohtaja Riikka Purra luonnehti Hankamäen naisnäkemysten olevan ”silkkaa kuraa”.

Suomen Perustan aiempi toiminnanjohtaja Simo Grönroos huomautti havainneensa jo käsikirjoitusvaiheessa, että Totuus kiihottaa ”vaatisi tosi isoa kursimista”, sillä ”se oli liian kärjekäs” eikä vastannut hänen tutkimukselle asettamiaan odotuksia. Ajatuspajan varapuheenjohtaja Matias Turkkila kertoi ottavansa vastuun laadunvarmistuksen pettämisestä. Hän oli kuitenkin pettynyt siihen, ettei Hankamäki ollut oikolukijoiden suosituksista huolimatta poistanut alatyylisiä ja asiattomia kohtia. Suomen Perustan toiminnanjohtajana julkaisun aikaan toiminut Marko Hamilo sen sijaan puolusti teosta: ”Asiasisältö oli hyvin suuressa osassa kirjaa aivan täyttä timanttia”.

Hankamäki on kiistänyt, että kyse olisi naisvihasta ja on todennut kritisoineensa feminismiä, joka hänen mukaansa on käänteistä sovinismia. Hän on myös todennut argumenttiensa kohdistuneen translainsäädännön uudistuksen, Me too -kampanjan ja Suostumus2018-hankkeen mediakäsittelyihin, joita hän pitää yksipuolisina. Hankamäen mukaan perussuomalaisten kielteiset kannanotot ovat pragmaattista kannatuksen tavoittelua, ja todellisuudessa suuri osa puolueen jäsenistä yhtyy hänen näkemyksiinsä.

Suomen Perustan valtionavustuksen takaisinperintä 

Kirjan sisällön vuoksi opetus- ja kulttuuriministeriö päätti selvittää, onko julkaisu ristiriidassa ajatuspajaa koskevan valtionavustuspäätöksen kanssa. Avustuksen saajan on edistettävä tasa-arvoa ja yhdenvertaisuutta, eikä ministeri Hanna Kososen mukaan julkaisu täytä tätä velvollisuutta. Suomen Perusta keskeytti Hankamäen kirjan julkaisun. Syyskuussa ministeriö peri Suomen Perustalta takaisin kirjaan käytetyn valtionavustuksen arvioidun määrän eli noin 10 000 euroa.

Jussi Halla-aho kritisoi selvitystä, jota hän piti poliittiseen oppositioon kohdistuvana taloudellisena painostuksena:

”Kirja ei ole yhtä huono kuin sen huonoin luku. Kustantaja ei ole yhtä huono kuin sen huonoin kirja. – – Suomen Perusta tuottaa pelottavaa tietoa vastapainoksi punavihreälle utopialle ja valheelle. Valta-aseman käyttäminen opposition rahoitusaseman ja toimintamahdollisuuksien rajoittamiselle on kuitenkin vaarallinen, epäeurooppalainen ratkaisu, ja sen löytää helposti edestään, kun suhdanteet muuttuvat. Siksi toivon hallituksen ja hallituspuolueiden taistelevan kiusausta vastaan.”

Blogissaan Hankamäki totesi tutkimuksensa erään tuloksen olleen, etteivät tasa-arvon ja yhdenvertaisuuden käsitesisällöt ole yksimielisesti määriteltävissä eikä niiden käyttö poliittiseen painostukseen ole oikeutettua. Hän kertoi pitävänsä ministeriön toimintaa kiristyksenä, jolla yritetään alistaa arvovapaa ja kriittinen tieteellinen tutkimus poliittiseen ohjaukseen.

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet 

32.0 Valtio-oppi, politiikka
Pamfletit
Suomalaiset politiikan tietokirjat
Vuoden 2020 kirjat