joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Reinikainen (sukunimi)

Reinikainen on suomenkielinen sukunimi. Tunnettuja nimenkantajia ovat:

 Alpo Reinikainen (1919–1998), suomalainen sotakirjailija, agronomi ja professori
 Antti Reinikainen (1910–1998), suomalainen lintutieteilijä
 Erkki Reinikainen (1919–2006), everstiluutnantti, Suomen Rauhanyhdistysten Keskusliiton puheenjohtaja vuosina 1983–1992
 Helga Reinikainen (1940–2018), suomalainen taidemaalari
 Janne Reinikainen (s. 1969), suomalainen näyttelijä ja ohjaaja
 Janne Reinikainen (s. 1981), suomalainen jalkapalloilija
 Jussi Reinikainen (1889–1969), suomalainen kalterijääkäri
 Matti Reinikainen (s. 1970), suomalainen anestesiologi
 Oskari Reinikainen (1885–1969), suomalainen lääkäri, lääkintöhallituksen pääjohtaja, kansanedustaja ja ministeri
 Pekka Reinikainen (s. 1947), suomalainen lääkäri, poliitikko ja kirjailija
 Pepi Reinikainen (s. 1949), suomalainen toimittaja, kirjailija ja psykoterapeutti
 Raimo Reinikainen (s. 1939), suomalainen taidemaalari, taidegraafikko ja kriitikko.
 Tepa Reinikainen (s. 1976), suomalainen kuulantyöntäjä
 Veikko Olavi Reinikainen (1920–1998), juristi, dosentti, yritysjohtaja.

Muita merkityksiä
 Reinikainen, suomalainen vuosina 1982–1983 esitetty televisiosarja
Happiness (yhtye)

Happiness on helsinkiläinen vuonna 2005 perustettu rockyhtye. Happinessin debyyttialbumi 66 ft Melodies julkaistiin Suomessa 3. lokakuuta 2007, ja levyltä singleinä julkaistuja kappaleita ”Accelerate” ja ”Need You” soitettiin vuonna 2007 voimallisesti radiossa. Samana vuonna yhtye toimi Marilyn Mansonin ja My Chemical Romancen lämmittely-yhtyeenä Helsingin jäähallissa.

Yhtye ei ole julkaissut toista levyä debyyttinsä jälkeen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Happiness – 66ft Melodies Rumba.fi. 28.9.2007

Suomalaiset alternative rock -yhtyeet
Ihmisen jälki


Ihmisen jälki on helsinkiläisen Sotahuuto-yhtyeen toinen studioalbumi, joka julkaistiin 8. elokuuta 2007. Ihmisen jälki meni viikolla 34 Suomen virallisella albumilistalla sijalle 35. Ihmisen jälki noudattelee musiikillisesti samanlaista linjaa kuin edellinen albumi Sotahuuto. Albumilla vierailee Miika Kallio, joka laulaa kappaleissa "Riita" ja "Näky".

Kappaleet

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Imperiumi.net: 10–/10

Lähteet 

Vuoden 2007 albumit
Sotahuudon albumit
Sandal

Sandal voi tarkoittaa:

 Sandaljärvi, Suunujoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallassa Venäjällä
 Sandal (Afganistan), kaupunki Afganistanissa
 Sandalin linna, Wakefieldin kaupungissa Englannissa
 Sandal (Wakefield), kaupunginosa Wakefieldissä Englannissa
 Šandal, kunta Slovakiassa
 SS-4 Sandal, R-12 Dvina, neuvostoliittolainen ohjus
 Mustafa Sandal, turkkilainen laulaja
Adam West

William West Anderson eli Adam West (19. syyskuuta 1928 Walla Walla, Washington – 9. kesäkuuta 2017 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja ääninäyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan niin sanottuna ”vanhan ajan” Batmanina eli ”Lepakkomiehenä”.

Elämäkerta
West syntyi Walla Wallassa, Washingtonissa. Hänen vanhempansa olivat Otto West Anderson ja Audrey V. Speer. Sarjakuvakiinnostus alkoi Westillä kymmenvuotiaana, ja erityisen suuren vaikutuksen häneen teki Batman, jota hän sai myöhemmin esittää Batman-televisiosarjassa. West kävi koulua Lakeside-koulussa, jonka jälkeen hän siirtyi Whitmanin yliopistoon, josta hän sai arvosanat kirjallisuudesta ja psykologiasta. West meni viimeisenä lukuvuotenaan myös naimisiin Billie Lou Yeagerin kanssa. Kuusi vuotta myöhemmin he kuitenkin erosivat. Vuosi tämän jälkeen West meni naimisiin tahitilaisen Ngatokoruaimatauaia Frisbie Dawsonin kanssa, josta hän puolestaan erosi vuonna 1962. West oli naimisissa kolmannen vaimonsa Marcelle Learin kanssa vuodesta 1970 lähtien kuolemaansa saakka.

Ura
Ennen näyttelijäuraansa West työskenteli DJ:nä paikallisella radioasemalla. Tullessaan Hollywoodiin hän otti taiteilijanimekseen Adam West ja teki useita vierailevia rooleja koko 1950-luvun. Myös 1960-luvun alussa hän esitti pieniä rooleja sellaisissa sarjoissa kuin Bronco, Colt .45, 77 Sunset Strip, Maverick, Bonanza ja Vaimoni on noita. Muutaman vuoden jälkeen hän vuonna 1966 sai tunnetuimman ja samalla suosikkiroolinsa Batmanina Batman-televisiosarjassa. Sarja kesti aina vuoteen 1968, ja siitä lähtien West on muistettu Batmanina huolimatta siitä, että hän on esiintynyt yli 60 elokuvassa ja televisiosarjoissa.

West toimi myös ääninäyttelijänä ja teki rooleja muun muassa animaatioihin Family Guy, The Batman, Batman ja videopeleihin. Cameoroolit West teki yhdessä Batman-televisiosarjassa vastanäyttelijänä toimineen Burt Wardin kanssa animaatiosarjoissa Simpsonit ja Paavo Pesusieni.

Lähteet

Aiheesta muualla
TV.com
Adam Westin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Yhdysvaltalaiset ääninäyttelijät
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Kaarlo Aarni

Kaarlo Iivari Aarni (22. elokuuta 1888 Tampere – 25. elokuuta 1954) oli suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja.

Kaarlo Aarnin vanhemmat olivat koneenhoitaja Kaarle Aarni ja Ida Henrika Lindroos ja puoliso vuodesta 1918 näyttelijä Elsa Aarni, o.s. Vanamo. Aarni oli Tampereen työväen teatterin näyttelijä 1907–1910, kiertuenäyttelijä 1910–1916, Uuden teatterin näyttelijä 1916–1917, Tampereen teatterin näyttelijä ja apulaisohjaaja 1918–1925, Kansan näyttämön näyttelijä ja johtajan apulainen 1925–1927, omalla kiertueella 1926–1927, Kotkan näyttämön näyttelijä ja johtaja 1929–1940, Tampereen teatterin johtaja vuodesta 1940, Rauman kaupunginteatterin 1948–1949 ja Mikkelin teatteri 1949–1950. Tampereella hänen merkittävimpiä ohjaustöitään oli Ibsenin Villisorsa. Jo 1921 Aarni ohjasi Tampereen teatterissa Shakespearen näytelmän Kuten haluatte. 

Aarni palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1948.

Lähteet

Aiheesta muualla
Elämäkertatietoja 

Suomalaiset teatterinjohtajat
Suomalaiset teatteriohjaajat
 Suomalaiset näyttelijät
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1888 syntyneet
Vuonna 1954 kuolleet
Alternative 4

Alternative 4 on Peaceville Recordsilla vuonna 1998 julkaistu Anatheman albumi. Edeltäjänsä Eternityn tavoin se heijastelee vahvasti yhtyeen musiikin muutosta raskaasta metallista melodisempaan, melankoliseen rockiin. Niin sanottua murinalaulua levyllä ei ole lainkaan, vaan kaikki lauluosuudet ovat puhtaita.

Kappaleet

Uudelleenjulkaisun bonuskappaleet 

Vuoden 1998 albumit
Anatheman albumit
Marinidit

Marinidit eli Merinidit olivat nykyisessä Marokossa vuosina 1244–1465 hallinnut dynastia, joka sai nimensä berberiryhmältä.Heidän pääkaupunkinsa oli Fès. Marinidien dynastia syrjäytti Almohadit ja hallitsi suurta osaa Pohjois-Afrikasta 1300-luvun puolivälistä 1400-luvulle. Marinidit vaikuttivat myös Iberian niemimaalla 1100- ja 1200-luvuilla: Viimeinen Marinidien linna Espanjassa joutui Kastilian haltuun 1344, ja valta-asema siirtyi siellä Hafsidien dynastialle.

Katso myös 
Umaijadit
Abbasidit
Almoravidit
Almohadit

Lähteet 

Historialliset valtiot
Berberit
Charles Maturin

Charles Robert Maturin (25. syyskuuta 1782 Dublin – 30. lokakuuta 1824 Dublin) oli irlantilainen kirkonmies ja kirjailija.

Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 1820 julkaistu Melmoth the Wanderer.

Lähteet 

Irlantilaiset kauhukirjailijat
Vuonna 1782 syntyneet
Vuonna 1824 kuolleet
Divine Invitation


Divine Invitation on heavy metal -yhtye Altarian kokoelmalevy, joka julkaistiin 25. toukokuuta 2007. Se sisältää kymmenen kappaletta yhtyeen kahdelta ensimmäiseltä albumilta Divinity ja Invitation, kaksi uutta kappaletta sekä seitsemän aikaisemmin julkaisematonta demoversiota. Kokoelmalevy julkaistiin, koska yhtyeen kahden ensimmäisen albumin painokset myytiin loppuun. Lisäksi yhtye halusi esitellä yleisölle uuden laulajansa, Marco Luponeron.

Kappaleet 
 Fire & Ice
 Unchain the Rain
 Darkened Highlight
 History of Times to Come
 Try to Remember
 Unicorn
 Prophet of Pestilence
 "Ravenwing
 Innocent
 Final Warning
 Keeper of Mystique (Uusi kappale)
 Ball & Chain (Uusi kappale)
 Fire & Ice (Demo 2001)
 Innocent (Demo 2001)
 Kingdom of the Night (Demo 2001)
 Unicorn (Demo 2002)
 History of Times to Come (Demo 2002)
 Immortal Disorder (Demo 2002)
 Emerald Eye (Demo 2002)

Kokoonpano 
 Petri Aho – kitara kappaleissa 11-12
 J-P Alanen – kitara kappaleissa 11-12
 Taage Laiho – laulu kappaleissa 2-3, 5, 7 ja 10
 Jani Liimatainen – kitara ja koskettimet kappaleissa 1-10 ja 13-19
 Marco Luponero – laulu kappaleissa 11-12
 Johan Mattjus – laulu kappaleissa 13-15
 Jouni Nikula – laulu kappaleissa 1, 4, 6, 8-9 ja 16-19
 Marko Pukkila – basso
 Tony Smedjebacka – rummut
 Emppu Vuorinen – kitara kappaleissa 1, 4, 6 ja 8-9

Arvostelut 
 Imperiumi.net:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2007 kokoelma-albumit
Altarian albumit
Fès

Fès (myös Fes, Fez tai Feš, ) on Marokon toiseksi suurin kaupunki. Vuonna 2013 siellä oli 1 079 091 asukasta. Fèsissä on kaksi medinaa eli vanhankaupungin aluetta, ja niistä suurempaa, Fès al Balia, pidetään maailman suurimpana autottomana kaupunkialueena. Fès Al Bali on Unescon maailmanperintökohde.

Fès on perustettu 800-luvulla. Se kukoisti marinidien dynastian aikana, jolloin se oli Marokon pääkaupunki.

Fèsin talous on edelleen hyvin perinteistä: tekstiilejä, käsiteollisuutta, maataloustuotteiden jalostusta. Fès on antanut nimensä punaiselle tasakattoiselle pyöreälle päähineelle fetsille.

Fès al Bali
Fès al Bali eli Vanha Fès on muurien ympäröimä Fèsin vanha kaupunki. Fès al Bali perustettiin Idrisidien dynastian pääkaupungiksi vuosien 789 ja 808 välisenä aikana. Fès al Balin alue nimettiin Unescon maailmanperintökohteeksi vuonna 1981 nimellä Fèsin medina. Muurien ympäröimään maailmanperintökohteeseen kuuluu mm. Al-Karaouinen yliopisto. Se sai yliopiston aseman vuonna 1963, mutta sen tausta ulottuu 800-luvulla perustettuun moskeijaan, minkä takia sitä virheellisesti pidetään "maailman vanhimpana yliopistona" Fès al Balin autottoman alueen väkiluku on 156 000.

Lähteet 

Marokon kaupungit
Unescon maailmanperintökohteet Marokossa
The Fallen Empire


The Fallen Empire on heavy metal -yhtye Altarian kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 24. maaliskuuta 2006.

Kappaleet 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 The Dying Flame (Euroopassa julkaistu bonusraita)
 Metality (Japanissa julkaistu bonusraita)

Kokoonpano

Yhtye 
 Taage Laiho – laulu
 J-P Alanen – kitara, kosketinsoittimet
 Marko Pukkila – basso
 Tony Smedjebacka – rummut

Vierailevat muusikot 
 Petri Aho – taustalaulu
 Antti Railio – taustalaulu
 Mikael Wik – taustalaulu
 Johan Mattjus – taustalaulu
 Oskar Nyman – taustalaulu
 Patrik Dahl – kosketinsoitin
 Rowan Robertson – soolokitara (kappale 7)
 Henrik Klingenberg – kosketinsoitin (kappale 11)

Tuotanto 
 Jonas Kjellgren – tuottaja, miksaaja, masteroija
 Nino Laurenne – äänittäjä
 Mika Isotalo – äänittäjä
 Samu Oittinen – äänittäjä
 Jason Juta – kansikuva
 Manuela Häusler – layout, design
 Jörn Zimmermann – layout, design
 Jonas Brunnström – valokuvat

Arvostelut 
 Imperiumi.net:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2006 albumit
Altarian albumit
Daniel Končál

Daniel Končál (16. elokuuta 1982) on slovakialainen lentopalloilija, joka pelasi lentopallon SM-liigan Kempeleen Lentopallossa kaudella 2008–2009.

Ura 

Končál aloitti lentopallon syntymämaassaan Slovakiassa jo hyvin nuorena. Hän nousi nopeasti pelaamaan Slovakian pääsarjaan, jossa ensimmäinen joukkue oli VK Nové Mesto. Tämän jälkeen hän vaihtoi seuraa Itävallan liigassa pelaavaan Ann volleyball Clubiin, josta tie vei Itävallan liigassa Arbesbachin joukkueeseen ja sieltä kaudeksi 2006–2007 takaisin kotimaahan Slovakiaan VKP Bratislavan joukkueeseen. Bratislavassa Končál pelasi huippukauden, kun hän voitti Slovakian liigan hopeaa, ja vei joukkueensa Slovakian cupin mestaruuteen. Kauden aikana Bratislava pelasi myös Euroopan cupia, jossa Končál esiintyi ennakkoluulottomasti joukkueensa kanssa.

Kaudeksi 2007–2008 Končál hankittiin Kempeleen Lentopalloon pyörittämään passipeliä. Hankinta oli oiva sillä Kempele sijoittui runkosarjassa lopulta kuudennelle sijalle, ja eteni näin suoraan puolivälieriin. Puolivälierissä tie kuitenkin katkesi Vammalan Lentopallolle otteluvoitoin 3–0. Končál jatkaa uraansa Kempeleen Lentopallossa edelleen kaudella 2008-2009.

Saavutukset 

 Slovakian liigan 2. sija 2007
 Slovakian cupin mestaruus 2007
 Top Teams Cupissa 2007

Joukkueet 

 2006–2007 VKP Bratislava 
 2007–2008 Kempeleen Lentopallo
 2008–2009 Kempeleen Lentopallo

Slovakialaiset lentopalloilijat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Lehtotakiainen

Lehtotakiainen (Arctium nemorosum, syn. A. vulgare) on Euroopassa tavattava suurikokoinen takiaislaji. Suomessa lehtotakiainen on harvinainen lehtojen kasvi. Laji on määritelty Suomessa uhanalaiseksi.

Ulkonäkö ja koko 
Kaksivuotinen lehtotakiainen kasvaa 100–250 cm korkeaksi. Vankka varsi ja lehtiruodit ovat lyhytkarvaisia. Isokokoinen lehtilapa on ohut, leveänpuikea, herttatyvinen, usein isohampainen, päältä tummanvihreä, alta harmahtava. Kukinto on terttumainen, kaarevarankainen mykeröstö. Mykeröiden kehto on lopulta kooltaan 2–2,5 × 3–3,5 cm, kalju ja piikkinen. Pähkylä on vaaleanharmaanruskea, litteä ja selvästi käyrä. Kukat ovat väriltään purppuranpunaisia. Kukkien teriö on suurin piirtein kehdon pituinen. Lehtotakiainen kukkii Suomessa heinä-syyskuussa.

Lehtotakiainen muistuttaa erittäin paljon Suomessa yleisempää pikkutakiaista (A. minus) ja lajeja on toisinaan erittäin vaikea erottaa toisistaan. Lajit myös risteytyvät keskenään, ja niitä on välillä pidetty saman lajin alalajeina. Lehtotakiainen on pikkutakiaista yleensä suurempi, mykerön kehto on isompi ja mykerö on kaarevarankainen.

Levinneisyys 
Lehtotakiainen on eurooppalainen laji, jota tavataan Britteinsaarilta ja Pyreneiltä itään läntiseen Siperiaan ja Lähi-itään. Esiintymisalue on kuitenkin hyvin laikuittainen ja painottuu vahvasti Keski-Eurooppaan. Skandinaviassa lajia tavataan Keski-Norjan ja -Ruotsin korkeudelle saakka. Suomessa lehtotakiainen on yleisin Ahvenanmaalla sekä lounaissaaristossa. Manner-Suomessa lajia on tavattu muutamalta paikkakunnalta Uudeltamaalta. Kaikissa Suomen esiintymispaikoissaan laji on kuitenkin harvalukuinen.

Elinympäristö 
Lehtotakiainen on Suomen ainoa alkuperäinen takiaislaji. Sitä kasvaa laidunnetuissa lehdoissa, rantalepikoissa, lehtoniityillä, joskus myös kulttuuriympäristössä, kuten teiden varsilla. Lehtotakiainen on harvinaistunut metsälaidunnuksen loppumista seuranneen kasvupaikkojen umpeenkasvun takia.

Käyttö  
Muiden takiaislajien tapaan myös lehtotakiaisen juurakko, lehdet ja nuoret versot ovat syötäviä. Takiaisia on käytetty perinteisesti myös erilaisten ihovaivojen hoitoon.

Lähteet 
 Lampinen, Raino: Lehtotakiainen. Teoksessa Uhanalaiset kasvimme. Toim. Terhi Ryttäri ja Taina Kettunen. Suomen ympäristökeskus, Helsinki 1997, s. 68.
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Lehtotakiainen (Arctium nemorosum)
 Kasviatlas 2021: Lehtotakiaisen (Arctium nemorosum) levinneisyys Suomessa.
 Le collège des Roches  (kuva)

Takiaiset
Suomen erittäin uhanalaiset kasvit
Bergens Tidende

Bergens Tidende on Norjan neljänneksi suurin sanomalehti ja suurin alueellinen sanomalehti. Vuonna 2006 sen levikki oli noin 87 000. Bergenissä päivittäin ilmestyvä norjankielinen lehti perustettiin 1868. Se saavuttaa joka päivä arviolta 260 000 lukijaa (2005) pääasiassa Hordalandin sekä Sognin ja Fjordanen lääneissä. Lisälehti BT-magasinet ilmestyy lauantaisin, ja sunnuntaisin sanomalehti sisältää tavallista enemmän erikoissisältöä.

BTV 
Sanomalehden julkaisemisen lisäksi Bergens Tidende AS pyörittää tv-kanavaa BTV, joka toimii Hordalandissa sekä Sognissa ja Fjordanessa samalla taajuudella kuin TVNorge.

Lähteet

Aiheesta muualla 
bt.no 
BTV  

Norjalaiset sanomalehdet
Bergen
Nylands Nation

Nylands Nation (NN) on Helsingin yliopiston vanhin osakunta. Ruotsinkielinen osakunta perustettiin vuonna 1643 Turun akatemiassa, josta osakunta on sittemmin muuttanut yliopiston mukana Helsinkiin.

Osakunnan tilat ovat osakunnan omassa talossa Kasarmikadulla. Karl Hård af Segerstadin suunnittelema talo valmistui vuonna 1901. Vuoteen 1905 asti Nylands Nation oli kaksikielinen osakunta, kunnes Eteläsuomalainen osakunta perustettiin Uudenmaan suomenkielisille opiskelijoille.

Lähteet

Helsingin yliopisto
Osakunnat
Suomen ruotsinkieliset osakunnat
2. Bundesliiga

Jalkapallon 2. Bundesliiga () on Saksan jalkapallon toiseksi korkein sarjataso. Sarjan järjestää Saksan jalkapalloliiga DFL (Deutsche Fußball Liga), joka järjestää myös 1. Bundesliigan.

2. Bundesliigan 18 joukkuetta pelaavat keskenään kaksinkertaisen sarjan. Kaksi parasta joukkuetta nousevat kauden päätteeksi suoraan pääsarjaan, ja kolmanneksi sijoittunut joukkue pelaa ykkösbundesliigan kolmanneksi viimeisen joukkueen kanssa kaksiosaisen karsinnan.

Historia 
2. Bundesliiga perustettiin vuonna 1974. Tuolloin siihen kuului 40 joukkuetta jaettuna pohjoiseen ja eteläiseen aluesarjaan. Vuonna 1981 joukkuemäärä puolitettiin ja perustettiin yksi koko liittotasavallan laajuinen sarja. Kaudesta 1991–1992 lähtien entisen DDR:n eli Itä-Saksan joukkueet tulivat mukaan ja liiga jaettiin jälleen kahtia kahteen 12 joukkueen sarjaan. Seuraavaksi kaudeksi kaikki 24 joukkuetta muodostivat kuitenkin koko liittotasavallan laajuisen sarjan. 1994–1995 joukkuemäärä supistettiin nykyiseen kahdeksaantoista. Kausien 1992–1993 ja 2007–2008 välillä kaikki kolme parasta joukkuetta nousivat suoraan ykkösbundesliigaan.

Joukkueet kaudella 2022–2023

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivu
 2. Bundesliiga Kicker-lehden sivuilla 
 http://www.fussballdaten.de/zweiteliga/
 Tilastoja kausittain (Saksan jalkapalloliitto)

Saksan jalkapallosarjat
Fokker Dr.I

Fokker Dr.I Dreidecker () oli Saksan keisarillisten ilmavoimien Luftstreitkräften ensimmäisessä maailmansodassa käyttämä hävittäjälentokone.

Reinhold Platzin suunnittelema ja Fokker-Flugzeugwerken valmistama kone tunnetaan erityisesti siitä, että useiden muiden saksalaisten hävittäjä-ässien ohella myös Punaisena paronina tunnettu Manfred von Richthofen lensi tällä konetyypillä.

Koneen tuotannon päättyessä toukokuussa 1918 niitä oli ehditty valmistaa ainoastaan 320 kappaletta. Nykypäiviin saakka alkuperäisiä koneita on säilynyt vain muutamia, mutta lentokuntoisia jäljitelmiä on yli 200 kpl.

Historia

Brittien Royal Naval Air Service (RNAS) otti huhtikuussa 1917 palveluskäyttöön Sopwith Triplanen, joka nopeasti osoittautui ylivoimaiseksi saksalaisten Albatros- ja Halberstadt-koneisiin nähden. Saksan sotaministeriön ilmavoimista vastaava Idflieg (lyh. Inspektion der Fliegertruppen) tilasi lentokonevalmistajilta suunnitelman uudesta kolmitasosta. Yksitoista saksalaista konevalmistajaa vastasi tilaukseen, muun muassa Albatros, Pfalz, AEG, DFW, Schütte-Lanz, ja Euler. Näistä ainoastaan Pfalz Dr. I pääsi sarjavalmistukseen asti.

Fokkerin vastaus tilaukseen oli V.3, pieni pyörivällä tähtimoottorilla varustettu kolmitaso, jossa oli teräsputkirunko. Lentokokeiden osoittamien puutteiden vuoksi Fokker valmisti parannellun V.4 -prototyypin, jonka suurimmat uudistukset olivat suuremmat ohjaussiivekkeet ja siipien kärkiväli, myös siipien tuentaa parannettiin.

Fokker V.4 osoittautui ylivoimaiseksi muiden valmistajien esityksiin nähden ja määrättiin välittömästi sarjavalmistukseen.

Kaksi esituotantosarjan konetta (102/17 ja 103/17) nimikkeellä F.I toimitettiin Markebeekeen Belgiaan Jasta (lyh. Jagdstaffel) 10:n ja 11:n taistelukoekäyttöön 28. elokuuta 1917.

Richthofen lensi 102/17-sarjanumeroisella koneella 1. syyskuuta ja seuraavien kahden päivän aikana ampui alas kaksi viholliskonetta. Kogenluftille (lyh. Kommandierender General der Luftstreitkräfte) antamassaan raportissa hän kuvaili konetta erittäin tyydyttäväksi. Esituotantosarjan koneet olivat kuitenkin lyhytikäisiä; Kurt Wolff, Jasta 11:n Staffelführer ammuttiin alas 102/17-koneessa 15. syyskuuta ja Werner Voss, Jasta 10:n Staffelführer kuoli 103/17-koneen ohjaimiin 23. syyskuuta 1917.

Sarjatuotantokoneiden toimitukset alkoivat saman vuoden lokakuussa, kaikki koneet menivät Jasta 1:n käyttöön.

Tekniset tiedot

Lähteet

Aiheesta muualla 

Dr1
Saksalaiset hävittäjälentokoneet
1910-luvun hävittäjälentokoneet
Margitta Gummel

Margitta Gummel (o.s. Helmbold, 29. kesäkuuta 1941 – 26. tammikuuta 2021) oli DDR:ää edustanut kuulantyöntäjä ja olympiavoittaja.

Margitta Helmbold sijoittui kuulantyönnössä viidenneksi Tokion 1964 olympialaisissa. Vuonna 1966 hän voitti sisäratojen Euroopan mestaruuden ja sai ulkoratojen EM-kisoissa Budapestissa hopeaa hävittyään vain Neuvostoliiton Nadešda Tšišovalle. Syyskuussa 1968 rouva Gummel työnsi maailmanennätyksen 18,87. Méxicon 1968 olympialaisissa hän työnsi loppukilpailun kolmannella kierroksella maailmanennätyksen 19,07 ja paransi viidennellä työnnöllään tulokseksi 19,61, mikä riitti olympiavoittoon. Syyskuussa 1969 hän työnsi maailmanennätyksen 20,10 ylittäen toisena naiskuulantyöntäjänä 20 metrin rajan. Viisi päivää myöhemmin Ateenan EM-kisoissa hän sai hopeaa ja menetti maailmanennätyksensä Nadešda Tšišovalle. Helsingin EM-kisoissa 1971 Gummel sai pronssia. Münchenin 1972 olympialaisissa hän työnsi uransa parhaan tuloksen 20,22, mutta Tšišova oli jälleen parempi uudella ME-tuloksella.

Ammatiltaan Margitta Gummel oli liikennepoliisi. Hän toimi sekä DDR:n että yhdistyneen Saksan olympiakomiteassa.

Saavutukset 

 Olympiakultaa Méxicossa 1968 (tulos 19,61)
 Olympiahopeaa Münchenissä 1972 (tulos 20,22)
 Olympiakisoissa viides Tokiossa 1964 (tulos 16,91)
 EM-hopeaa Budapestissa 1966 (tulos 17,05) ja Ateenassa 1969 (tulos 19,58)
 EM-pronssia Helsingissä 1971 (tulos 19,22)
 EM-hallikultaa 1966

Maailmanennätykset 

 18,87 Frankfurt an der Oderissa 22. syyskuuta 1968
 19,07 Méxicossa 20. lokakuuta 1968
 19,61 Méxicossa 20. lokakuuta 1968
 20,10 Berliinissä 11. syyskuuta 1969

Lähteet

Viitteet

Itäsaksalaiset kuulantyöntäjät
Itäsaksalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1941 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Hyppönen

Hyppönen on seuraavien tunnettujen suomalaisten sukunimi:

Eetu Hyppönen (s. 1985), liikemies
Eila Hyppönen (s. 1974), Suomen Journalistiliiton lainopillinen sihteeri ja entinen pääsihteeri
Heikki Hyppönen (1885–1956), kirjailija
Henkka Hyppönen (s. 1972), juontaja, toinen Hyppönen-Enbuske Experience-ohjelman isännistä
Irja Hyppönen (s. 1922), kirjailija
Janne Hyppönen (s. 1970), jalkapallovalmentaja
Juha Hyppönen (s. 1947), näyttelijä
Laura Hyppönen, elokuvaohjaaja
Mikko Hyppönen (s. 1969), tutkija
Ossi Hyppönen (s. 1937), jääkiekkoilija
Risto Hyppönen (s. 1950), elokuvakäsikirjoittaja ja tuottaja.
Väinö Hyppönen (1878–1958), kenkätehtailija
Adam Rodríguez

Adam Rodríguez (s. 2. huhtikuuta 1975 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen televisiouraansa kuuluu muun muassa Roswell, Felicity, Brooklyn South, NYPD Blue, Kova laki (Law & Order), Ruma Betty, CSI: Miami, Criminal Minds sekä UPN:n lyhytkestoinen All Souls, jossa esitti pyörätuolissa liikkuvaa tietokone-eksperttiä Patrick Fortadoa riivatussa sairaalassa. 

Hän on myös esiintynyt Jennifer Lopezin videossa "If You Had My Love". Elokuvissa hän on esiintynyt kahdessa independent-tuotannossa: "Sacred Is the Flesh" rappari Nasin ja Elise Nealin kanssa, sekä "Rikki, the Pig" Jon Sedan ja Mario Lopezin kanssa.

Lukiossa hän suunnitteli olevansa ammattimainen baseballin pelaaja, mutta loukkaantuminen murskasi unelmat. Vasta collegen näyttelemiskurssin jälkeen hän päätti ruveta näyttelemään. Hän lopetti koulun ja työskenteli hanttihommissa – jopa välitysfirmassa sekä kiinteistövälitysfirmassa – jotta ei olisi klassinen nälkiintyvä näyttelijä. Lopulta asiat lähtivät käyntiin. Hän sai yksirivisen roolin NYPD Bluessa jälkeen roolin Brooklyn Southista konstaapeli Hector Villanuevana.

Rodríguez on ollut myös Lionel Richien musiikkivideossa "I Call it Love" 

Rodríguez esittää CSI: Miamissa rikostutkija Eric Delkoa.

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Piiloraita

Piiloraita on tavallisimmin albumin lopussa oleva musiikkiraita, jota ei ole merkitty albumin kansilehteen tai kappalelistaan.

Piiloraita-tyyppejä 
Piiloraita on, kuten mainittu, kappale tai ääniraita, jota ei ole merkitty millään tavalla. Tavallisin tapa piilottaa ääniraita on lisätä se CD-levylle, yleensä albumin viimeisen kappaleen jälkeen. Albumin viimeisen kappaleen jälkeen on jonkin aikaa hiljaista, jonka jälkeen alkaa piiloraita.

CD-levylle voidaan myös tehdä niin sanottu 'nollaraita' (HTOA, eli Hidden Track One Audio), täten piilotettu ääniraita on sijoitettu ennen levyn ensimmäistä kappaletta, ja käyttäjä joutuu näin hakemaan raidan käsin; CD-soittimet eivät pysty hakemaan raitaa ennen CD-levylle asetettua aloituspistettä.

Myös vinyylilevyillä on julkaistu piiloraitoja. The Beatles -yhtyeen kappale ”Her Majesty” on teknisesti piiloraita, koska sitä ei mainita levyn kannessa eikä kappalelistassa.

Tunnettuja piiloraitoja 
Nirvana-yhtyeen levyllä Nevermind kappale ”Endless, Nameless” on piilotettu viimeisen kappaleen jälkeen, kymmenen minuutin hiljaisuuden kohdalla.

Syitä 
Raitoja piilotetaan eri syistä, joskus laillisista syistä. Ramones-yhtyeen kappale ”Carbona, not Glue” joutui tavaramerkkikiistaan, ja kappale julkaistiin täten piiloraitana. Clash-yhtyeen kappale ”Train in Vain” löytyy levyltä, mutta sitä ei mainita levyn kannessa. Syy tähän on se, että London Calling -levyn kannet olivat jo painettuja kun päätös lisätä kappale levylle tehtiin.

Useimmiten syy piiloraidan lisäykseen on vain humoristinen; levyn tekijä haluaan yllättää kuulijan.

Esimerkkejä 
Suomalaisen Kyyria-yhtyeen jokaisella levyllä on piiloraita; ensimmäisen levyn piiloraita on ”In the Night”, toisen levyn piiloraita on lyhyt, puhuttu osuus levyn sanoituksesta, ja yhtyeen kolmannen ja viimeisen levyn piiloraita on kappale ”Agartha”.

Albumit
Musiikkikappaleet
Halikonjoki

Halikonjoki () on Halikonjoen vesistön laskujoki Varsinais-Suomessa Salon kaupungin ja entisen Halikon kunnan alueella. Joki saa alkunsa Pohjois-Halikossa Kuusjoen ja Vaskionjoen yhdistyessä ja virtaa Halikon läpi etelään, kunnes laskee Viurilanlahteen, joka kuuluu Saaristomereen. Matala joki ei sovellu hyvin kulkuväyläksi, sillä sen varrella on useita koskia, vanhoja patoja ja myllyjä ja matalia siltoja, jotka estävät kulkemisen.

Halikonjokilaakso kuuluu valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin.

Halikonjoki virtaa syvässä uomassa, jonka reunat ovat pääosin savisia. Joessa onkin tapahtunut useita pengervyörymiä. Joen alajuoksu on muodostunut lohkovajoamaan.  Halikonjoen vesimäärä on hyvin vähäinen, ja sen virtaama on Lounais-Suomen mitättömimpiä, noin kuutiometri sekunnissa. Keväisin tosin virtaama saattaa kasvaa jopa kolmeenkymmeneen kuutiometriin sekunnissa.

Joki halkoo peltomaisemaa, jotka kattavat 40% valuma-alueesta. Pelloista ja ojista valuvat vedet ovat värjäneen joen ruskeaksi, eikä edes matalimmissa kohdissa näe pohjaa. Saven lisäksi joesta huuhtoutuu mereen vuosittain noin 250 tonnia typpeä ja 23,4 tonnia fosforia.

Rantapenkereiden niityillä kukkivat etenkin rentukat, kelta- ja valkovuokot. Halikon- ja Uskelanjokien yhteisellä suistoalueella esiintyy monia lintulajeja, ja sinne onkin pystytetty kaksi lintutornia.

Halikonjoen vesimäärä on laskenut rajusti historian kuluessa. Vielä 1500-luvulla joki on ollut purjehduskelpoinen sen yläjuoksulle saakka. Halikonjoessa on kaksi vanhaa myllypatoa. Ahtialan mylly Häntälän koskessa, sekä Klinkan mylly Ammakon kylässä, joista on edelleen patojen lisäksi myllyjen rauniot jäljellä.

Halikonjoen ylittävät Halikon Märynummen eteläpuolella valtatie 1 ja seututie 224 sekä Halikon kirkonkylässä rantarata ja seututie 110.

Lähteet

Aiheesta muualla

 
 

Suomen joet
Salon luonto
Halikko
Le Soir

Le Soir () on belgialainen, ranskankielinen sanomalehti. Lehden perusti Emile Rossel 1887. Se on Belgian ranskankielisen alueen suosituin lehti.

Google-kiista 
Lehti saavutti jonkin verran huomiota Internetissä haastettuaan onnistuneesti Googlen tekijänoikeusrikkomuksen takia. Tapaus perustui siihen, että Google saattoi osia lehden verkkosivustosta saataville hakupalvelunsa sekä Google Newsin kautta ja teki näin senkin jälkeen, kun artikkelit oli poistettu lehden sivuilta. Belgialaisen tuomarin päätöksen mukaan käytäntö ei ollut sopusoinnussa Belgian asetusten kanssa ja  Google määrättiin syyskuussa 2006 poistamaan sivuiltaan kaikki tekijänoikeusrikkomukset päivittäisten miljoonan euron sakkojen uhalla. Google toimi päätöksen mukaisesti ja poisti hakemistostaan kaikki linkit belgialaiseen sanomalehteen.

Toukokuussa 2007 Le Soiria edustava Copiepresse antoi Googlelle luvan sisällyttää pääpalveluunsa hakutuloksia lehden sivuille sillä ehdolla, että niiden joukossa ei ole linkkejä Googlen välimuistiin arkistoituun sisältöön.

Lähteet 

Belgialaiset sanomalehdet
Helvi Erjakka

Helvi Marjatta Erjakka-Rania (vuoteen 1934 Eriksson; 30. marraskuuta 1909 Tampere – 13. helmikuuta 1975 Kangasala) oli suomalainen kirjailija.

Henkilöhistoria
Erjakan vanhemmat olivat Julius Wilhelm Eriksson ja Lyyli Eriksson, jotka olivat molemmat näyttelijöitä. Erjakka kävi seitsemän luokkaa oppikoulua ja näytteli Tampereen työväen teatterissa ja Tampereen teatterissa. Teatterityön lisäksi hänellä oli rooli yhdessä pitkässä elokuvassa, Nyrki Tapiovaaran Miehen tiessä (1940). Erjakka oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Olli Nuorto (1936–1938) ja toinen Urmas Kaarlo Rania (1939–1941).

Kirjallinen tuotanto
Erjakan kirjallinen tuotanto käsittää ihmissuhderomaaneja, kuunnelmia, näytelmiä ja pakinoita. Hän oli tuotteliaimpia suomalaisia kuunnelmakirjailijoita. Erjakka kirjoitti myös yhden salapoliisiromaanin. Se oli Harriet Vanen salanimellä julkaistu teatterimaailmaan sijoittuva teos Pahempi kuin murhaaja (1945).

Romaanit
Perhetyttö, 1931
Minä olen sinun vaimosi!, 1932
Juhlayö, 1939
Parvekkeella kukkivat pelargonit, 1944
Pieniä ihmisiä, 1944
Pahempi kuin murhaaja, 1945
Mitä meistä on tullut, 1946
Nämä kaksi maailmaa, 1946
Don Juan tekee tilin, 1947
Varhain kypsynyt, 1947
Sain lahjaksi päiviä, 1948
Parvekkeella kukkivat pelargonit, 1950
Menneisyyden kaivo, 1953
Miestenhän maailma on, 1955
Niin he toisiaan rakastavat, 1956
Menneet kukinnat, 1957
Puutarhakatu 50, 1958
Aikuisten tanssit, 1959
Kokemukset, 1960
Minä itse sen tein, 1961
Ensimmäinen näytös, 1963
Lähekkäin, 1966
Hän meni pois, 1968
Minä onnellinen, 1971

Näytelmät
 Tyttöni laitakaupungilta, 1933
 Tuossa saat sormuksesi, 1936
 Naisen synti, 1947
 Komedia onnesta, 1962
 Leskiäidillä kaksi tytärtä, 1962–63
 Olen vain näyttelijä, 1946–47

Palkinnot ja tunnustukset
 Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1958 ja 1968 
 Valtion kirjallisuuspalkinto 1969 
 Pro Finlandia -palkinto elämäntyöstä 1974

Lähteet

Kirjallisuus

SKS:n Suomen kirjailijat -tietokanta.
Helvi Erjakan kokoelma. Tampereen yliopisto.
Suomalainen salapoliisirjallisuus 1910-luvulta 1960-luvulle.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Olli Nuorto : "Vaikka minä olenkin Tampereelta". Kirjailijatar Helvi Eriksson-Erjakan esittelyä, Seura, 14.08.1935, nro 33, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset näytelmäkirjailijat
Suomalaiset käsikirjoittajat
Pakinoitsijat
Suomalaiset näyttelijät
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Bingolotto

Bingolotto oli Veikkauksen onnenpeli, jota pelattiin kahtena erilaisena versiona.

Vuodet 1986–1988 

Ensimmäinen versio oli offline-kuponkipeli, joka aloitettiin kierroksella 5/1986. Kupongilla oli 5x5-ruudukko, ja kussakin ruudussa 4 numeroa – käytössä oli siis numerot 1:stä 100:aan. Kuhunkin ruutuun arvottiin oikea numero ja pelaaja voitti, jos onnistui arvaamaan kaikki numerot joko pysty-, vaaka- tai vinorivistä. Myös kulmaruudut muodostivat yhden bingorivin, jos ne eivät olleet mukana yhdessäkään rivibingossa. Yhdellä bingolla sai 50 mk, tuplabingolla 1000 mk, ja useammalla eli superbingolla voitto-osuus laskettiin aluksi pelivaihdon ja voittajien määrän perusteella, mutta myöhemmin superbingon voittosumma muutettiin kiinteäksi. Rivihinta oli 3 mk. Kuponkipelin pelaaminen päättyi vuoden 1988 lopussa.

Vuodet 1995–2002 

Toinen Bingoloton versio kuului Veikkauksen onnenpelien valikoimaan vuodesta 1995 kesäkuuhun 2002 asti. Peliä pelattiin kaiken kaikkiaan yhteensä 34 miljoonalla eurolla, ja voittoja siitä jaettiin yli 16 miljoonaa euroa.

Pelin tarkoitus oli kuin tavallisessakin bingossa, eli arvottiin numeroita, joiden piti muodostaa suoria tai vinoja rivejä, joista muodostui voittoja.

Bingolotosta esitettiin kerran viikoittain televisio-ohjelma Yle TV1 -kanavalla, jossa pelistudiossa oli suomalaisia kilpailijoita kilpailemassa suurista rahasummista. Televisio-ohjelman kehitti Spede Pasanen. Ohjelman juontajana toimi Piia Koriseva. Studiossa oli automaattinen arvontatietokone, joka arpoi bingonumerot. Kilpailun voitti se, jolla ensimmäisenä oli muodostunut tietty määrä voittorivejä. Peliä pystyi pelaamaan myös kotisohvalta pelikupongin kanssa. 

Viimeinen Bingoloton televisio-ohjelma esitettiin toukokuussa 2001. Uudistuksen myötä peli ja säännöt säilyivät kuitenkin ennallaan kesäkuuhun 2002 asti.

Lähteet

Veikkaus
Spede Pasanen
Junttan

Junttan Oy on Sinituote-konserniin kuuluva yhtiö, joka erikoistuu hydraulisten paalutuskoneiden ja -laitteiden sekä ExcaDrill-kaivukoneporausyksiköiden suunnitteluun, valmistukseen, markkinointiin ja huoltoon. Yhtiön toimipaikka on Kuopiossa, jossa se työllistää yli 130 työntekijää. Junttanilla on vientiä yli 40 maahan ja sen liikevaihdosta yli 95 prosenttia tulee viennistä. Kolmannes myynnistä tulee Pohjois-Amerikasta, kolmannes Venäjältä ja kolmannes muualta.

Historia

Junttan Oy on kehittänyt ja valmistanut paalutuskoneita jo yli 35 vuoden ajan. Yrityksen juuret yltävät 1960-luvulle, suomalaiseen Savon Varvi -nimiseen perustusalan yritykseen.

1970-luku 
 Pentti Heinonen perusti Junttanin 1976 
 Ensimmäinen hydraulinen paalutuskone valmistui 1979

1980-luku 
 Junttan PM 20 -mallisto lanseerattiin 1983
 Ensimmäiset paalutuskonetoimitukset Suomen ulkopuolelle 1984
 Vienti Ruotsiin ja Tanskaan alkoi 1984
 Ensimmäinen stabilointikone valmistui 1988

1990-luku 
 Uusi hydraulisten järkäleiden HHK A -sarja lanseerattiin 1993 (iskevää painoa kiihdytetään hydraulisen paineen avulla, jolloin isku saadaan vapaata putoamista voimakkaammaksi).
 Ensimmäisten isojen paalupituuksien kone PM 26-40 lanseerattiin 1996

2000-luku 
 Junttanin uusi tehdas käynnistyi 2000
 Uusi hydraulisten järkäleiden HHK S -sarja lanseerattiin 2001
 Junttanista tuli Pilomac Groupin jäsen 2006
 Junttanin suurin hydraulinen järkäle HHK 25S lanseerattiin 2007
 Tuhannes hydraulinen järkäle valmistui 2007
 500. paalutuskone valmistui 2008
 Muutto uusiin tuotanto- ja toimitiloihin 2008

2010-luku 
 Brotheruksen perhe hankki Junttan Oy:n osake-enemmistön 2010
 Uusi PMx-paalutuskonesarja ja SHARK-järkälekonsepti lanseerattiin 2010
 Kallioporaamisen liiketoimintayksikkö ExcaDrill hankittiin Pilomac Oy:ltä 2010
 Komponenttivalmistuksen hankinta Komas Oy:n Kuopion liiketoiminnan osalta 2012

Tuotteet 
 Lyöntipaalutuskoneet
 Hydraulijärkäleet
 Monikäyttökoneet
 Stabilointikoneet
 ExcaDrill-kallioporalaitteet
 Voimayksiköt
 Järkäleen lisävarusteet
 Kairat

Lähteet

Aiheesta muualla
Yrityksen nettisivut
Brotherusten perhe Junttanin pääomistajaksi. Savon Sanomat, 25.3.2010.

Suomalaiset yritykset
Michael Gough

Michael Gough (23. marraskuuta 1916 – 17. maaliskuuta 2011) oli brittiläinen näyttelijä. Hän esitti Alfred Pennyworthia neljässä Batman-elokuvassa alkaen vuodesta 1989. Näyttelijänuraansa Gough jatkoi vielä yli 90-vuotiaanakin.

Gough syntyi Kaakkois-Aasiassa brittiläisille vanhemmille Frances Atkins Bailielle ja Francis Berkeley Goughille. Hän teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1947 ja esiintyi useasti televisiossa, muun muassa vierailevana tähtenä Doctor Whossa. Monet muistavat hänet myös 1960-luvun brittiläisistä kauhuelokuvista. Yhteensä hän näytteli yli 150 elokuvassa ja televisiosarjassa

Goughille myönnettiin vuonna 1979 Tony-palkinto roolista näytelmässä Bedroom Farce. Hän oli uudelleen ehdolla saman palkinnon saajaksi vuonna 1988. Hän oli vuonna 1972 lisäksi Bafta-ehdokkaana. Hän esitti vuonna 1985 Lordi Delameren roolin menestyselokuvassa Minun Afrikkani.

Goughilla oli neljä avioliittoa, ja hän oli neljän lapsen isä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Englantilaiset näyttelijät
Tony-palkinnon saajat
Vuonna 1916 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Lempäälän jäähalli

Lempäälän jäähalli, markkinointinimeltään Kiekkobussi-areena, on Lempäälässä sijaitseva jäähalli, joka toimii Mestis-joukkue Lempäälän Kisan ja rullakiekkojoukkue Pahalammen kotihallina. Se on rakennettu vuonna 1995.

Areena on osa Hakkarin liikuntakeskusta, johon kuuluvat myös tennis- ja urheilukentät, liikuntahalli sekä pururata. Areenan nimi oli vuosina 1998–2007 Xerox-areena ja vuosina 2007–2018 Masku-areena.

Halli on nykyään Mestiksen katsomokapasiteetiltaan pienin jäähalli, siihen mahtuu vain 900 katsojaa, mutta kaudella 2015–2016 halli peruskorjataan ja laajennetaan ja tuolloin halliin pitäisi mahtua vähintään 1500 katsojaa.

Lempäälän jäähallin yleisöennätys on 810 katsojaa, joka syntyi Ilves-Ässät pelissä vuonna 2011.

Vuoden 2019 jääkiekon MM-kisojen jälkeen hallin nimeksi muutettiin väliaikaisesti Mörkö-areena.

Lähteet 

Suomen jäähallit
Lempäälän rakennukset ja rakennelmat
Wet Wet Wet

Wet Wet Wet on vuonna 1982 perustettu skotlantilainen popmusiikkia esittävä yhtye. Wet Wet Wetin perustivat Clydebankin lukiossa opiskelleet laulaja Marti Pellow, rumpali Tommy Cunningham, basisti Graeme Clark ja pianisti Neil Mitchell, ja alun perin yhtyeen nimi oli Vortex Motion. Vuonna 1983 yhtye vaihtoi nimensä, ja myös kitaristi Graeme Duffin liittyi yhtyeeseen.

Yhtye julkaisi esikoisalbuminsa Popped In Souled Out vuoden 1987 syyskuussa, ja se nousi Britannian albumilistan kärkipaikalle vuoden 1988 tammikuussa. Myös yhtyeen kolme seuraavaa studioalbumia, The Memphis Sessions (1988), Holding Back the River (1989) ja 
High on the Happy Side (1992) nousivat Britanniassa albumilistan viiden parhaan joukkoon, mutta yhtyeen kansainvälinen läpimurto tapahtui vasta vuonna 1994 elokuvaan Neljät häät ja yhdet hautajaiset levytetyllä kappaleella ”Love is All Around”, joka oli monien maiden listakärki pitkään sekä vuoden soitetuimpia kappaleita.

Yhtyeen jäsenet 
 Marti Pellow (laulu)
 Tommy Cunnigham (rummut, laulu)
 Greame Clark (basso, laulu)
 Neil Mitchell (kosketinsoitin, laulu)
 Graeme Duffin (kitara, laulu)

Diskografia

Albumit
 Popped In Souled Out (1987) 
 The Memphis Sessions (1988)
 Holding Back the River (1989)
 High on the Happy Side (1992) 
 Cloak & Dagger (1992)
 Picture This (1995) 
 10 (1997)
 Timeless (2007)

Livealbumit
 Wet Wet Wet Live (1990)
 Wet Wet Wet: Live at the Royal Albert Hall (1993)

Kokoelmat
 End of Part One: Their Greatest Hits (1993)
 Wet Wet Wet: The Greatest Hits (2004)

Aiheesta muualla 
 Wet Wet Wetin verkkosivut

Skotlantilaiset yhtyeet
Rönsytiarella

Rönsytiarella (Tiarella cordifolia) on helposti leviävä kasvi, jota käytetään varjoisien paikkojen maanpeitekasvina.

Ulkonäkö 
Rönsytiarellan vaahteranlehtiä muistuttavat lehdet nousevat lehtiruotien varassa liki vaakasuoraan. Se kukkii touko-kesäkuussa. Kukkavanat nousevat ylös lehtimassasta kuin oravanmarjan kukinnot. Kasvilla on kaunis syysväri. Osa lehdistä talvehtii.

Levinneisyys 
Rönsytiarella on kotoisin Pohjois-Amerikasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Puutarha.net: Rönsytiarella (Tiarella cordifolia)
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Rönsytiarella (Tiarella cordifolia)
ITIS: Tiarella cordifolia 
UniProt, Taxonomy: Tiarella cordifolia 
United States Department of Agriculture (USDA): Tiarella cordifolia 

Rikkokasvit
Täältä ikuisuuteen (elokuva)

Täältä ikuisuuteen () on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1953. Elokuva perustuu James Jonesin vuonna 1951 ilmestyneeseen samannimiseen romaaniin. Elokuvan ohjasi Fred Zinnemann ja sen pääosissa olivat Burt Lancaster, Montgomery Clift, Deborah Kerr, Donna Reed ja Frank Sinatra. Elokuva kertoo Havaijilla olevista sotilaista toisen maailmansodan aikaan. Elokuva on erityisen kuuluisa rantasuudelmakohtauksestaan, josta on tullut osa länsimaista ikonografiaa. 

Elokuva oli ehdolla kolmeentoista Oscar-palkintoon ja voitti niistä kahdeksan.

Oscar-palkinnot

Voitetut 
 Paras elokuva – Buddy Adler, tuottaja
 Paras miessivuosa – Frank Sinatra
 Paras naissivuosa – Donna Reed
 Paras kuvaus, mustavalkoelokuva – Burnett Guffey
 Paras ohjaus – Fred Zinnemann
 Paras  leikkaus – William A. Lyon
 Paras äänitys – John P. Livadary
 Paras sovitettu käsikirjoitus – Daniel Taradash

Muut ehdokkuudet 
 Paras miespääosa – Montgomery Clift
 Paras miespääosa – Burt Lancaster
 Paras naispääosa – Deborah Kerr
 Paras puvustus, mustavalkoelokuva – Jean Louis
 Paras musiikki – George Duning ja Morris Stoloff

Muut tunnustukset 
The New York Timesin kriitikot valitsivat Täältä ikuisuuteen -elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Täältä ikuisuuteen Filmsiten sivuilla

Vuoden 1953 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset sotadraamat
Yhdysvaltalaiset romanttiset draamaelokuvat
Yhdysvaltalaiset mustavalkoelokuvat
Fred Zinnemannin ohjaamat elokuvat
Parhaan elokuvan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan kuvauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan leikkauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan äänityksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Golden Globe -palkitut elokuvat
Atlantin julistus

Atlantin julistus on Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Rooseveltin ja Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Winston Churchillin Newfoundlandin edustalla englantilaisella sotalaivalla 14. elokuuta 1941 allekirjoittama julistus, jossa he hahmottelivat liittoutuneiden päämääriä toisessa maailmansodassa sekä sodanjälkeistä maailmaa ja uutta järjestelmää turvallisuuden takaamiseksi. Yhdysvallat ei julistusta annettaessa ollut vielä sodassa. 

Viisi kuukautta myöhemmin 1. tammikuuta 1942 Neuvostoliitto ja muut liittoutuneet, yhteensä 26 valtiota, yhtyi Atlantin julistuksen periaatteisiin. Atlantin julistus oli esikuvana Yhdistyneiden kansakuntien julistukselle.

Sisältö
Atlantin julistus sisälsi vision sodanjälkeisestä maailmasta, vaikka Yhdysvallat ei ollut edes vielä tullut mukaan sotaan. Julistuksen osallistujat toivoivat, että Neuvostoliitto noudattaisi julistusta myös natsi-Saksan uhmattua Molotov–Ribbentrop-sopimusta hyökkäämällä Neuvostoliittoon kesällä 1941.

 Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta eivät tavoittele aluelaajennuksia.
 Alueellisten muutosten pitää olla paikallisten ihmisten tahdon mukaisia.
 Kaikilla kansoilla on itsemääräämisoikeus.
 Tullimuureja alennetaan.
 Globaalia taloudellinen yhteistyö ja sosiaalisen hyvinvoinnin paraneminen
 Vapaus pelosta ja puutteesta
 Merien vapaus
 Aggressiivisten maiden aseistariisunta
 Saksan ja muiden akselivaltojen tappio

Lähteet

Aiheesta muualla 

Julistukset
Toisen maailmansodan politiikka
1941
Pasanen

Pasanen on seuraavien tunnettujen suomalaisten henkilöiden sukunimi:

 Amanda Pasanen (s. 1994), vihreiden poliitikko
 Anneli Pasanen (s. 1949), iskelmälaulaja
 Armas Pasanen (1894–1937), selvänäkijä ("Tyrnävän Peilipoika")
 Aukusti Pasanen (1902–1986), kansanedustaja (Suomen kansanpuolue), varatuomari
 Eero Pasanen (1947–2013), tekniikan tohtori ja rikoskirjailija
 Emil Pasanen (1910–1981), Mannerheim-ristin ritari
 Esa Pasanen (s. 1989), elokuva- ja televisiokuvaaja
 Jaakko Pasanen (s. 1978), jalkapalloilija
 Jami Pasanen (s. 2003), jääkiekkomaalivahti
 Jari Pasanen (s. 1964), jääkiekkoilija ja valmentaja
 Jesse Pasanen (s. 1986), graafinen suunnittelija ja katutaiteilija
 Jorma Pasanen (1911–1993), kauppatieteen tohtori, rehtori ja tietokirjailija
 Jukka Pasanen (1937–2014), lakimies, apulaisoikeuskansleri ja kihlakunnantuomari
 Kanerva Pasanen (s. 1982), laulaja ja lauluntekijä
 Kimmo Pasanen (s. 1943), taidemaalari, kirjailija ja filosofi
 ‎Leena Pasanen (s. 1949), lastentautien erikoislääkäri
 Martti Pasanen (1896–1977), yrittäjä ja yritysjohtaja, talous- ja teollisuusneuvos
 Matias Pasanen, Matthias Pazelius (1699–1771), kirkkoherra, valtiopäivämies ja suomentaja
 Milka-Emilia Pasanen (s. 1997), tennispelaaja
 Osmo Pasanen (s. 1936), graafinen suunnittelija
 Panu Pasanen (s. 1987), aitajuoksija
 Pasi Pasanen, rumpali
 Petri Pasanen (s. 1980), jalkapalloilija
 Piia Pasanen, uutisankkuri
 Pirre Alanen (o.s. Pasanen, s. 1965), Spede Pasasen tytär
 Raimo Pasanen (s. 1946), pesäpalloilija
 ‎Reija Pasanen, teollinen muotoilija ja valaistussuunnittelija
 Sanna Pasanen (s. 1994), keilaaja
 Simo Pasanen (1933–2009), radio- ja televisiotoimittaja
 Spede Pasanen (1930–2001), viihteentekijä
 Sulo Pasanen (1912–1991), kirjailija
 Tauno Pasanen (s. 1934), rikollinen
 Tuomo Pasanen (s. 1964), jalkapalloilija
 Veijo Pasanen (1930–1988), näyttelijä
 Väinö Pasanen (1885–1931), jääkärikapteeni.
Aarno Walli

Aarno Rafael Waldemar Walli (26. lokakuuta 1920 Helsinki – 16. elokuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen kapellimestari ja pianisti. Hän valmistui ekonomiksi vuonna 1947 ja toimi muun muassa Musiikki-Fazerin palveluksessa vuoteen 1958, jolloin tuli Yleisradion tuottaja-ohjaajaksi ja musiikkiohjelmien toimittajaksi.

Walli oli mukana vuonna 1942 uudelleen kootussa Rytmi-pojat-orkesterissa Eugen Malmsténin kanssa Helsingin-konserteissa, joilla kerättiin rahaa sotainvalidien hyväksi, ja Erik Lindströmin yhtyeessä, joka voitti jazz-kilpailut vuonna 1945.

Yleisradion viihdetoimituksessa toimiessaan Walli oli taustahahmona Suomen osallistuessa Eurovision laulukilpailuihin.

Aarno Wallin lapsia ovat kitaristi Hasse Walli sekä tämän vuonna 1995 kuollut pikkuvelipuoli, Kingston Wall -yhtyeen keulahahmo Petri Walli.


Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Aarno Wallin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
 Aarno Wallin haastattelu Ylen elävässä arkistossa.
 

Suomalaiset pianistit
Suomalaiset kapellimestarit (viihdemusiikki)
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Sveitsin liittoneuvosto

Sveitsin liittoneuvosto (, , , ) on seitsenjäseninen toimeenpaneva neuvosto, joka toimii sekä Sveitsin hallituksena että valtionpäämiehenä. Kukin jäsen johtaa ministeriötä Sveitsin liittohallituksessa.

Liittoneuvosto vakinaistettiin vuoden 1848 perustuslaissa valaliiton korkeimmaksi valtaelimeksi. Siihen aikaan kun perustuslaki kirjoitettiin, ei esimerkkejä juuri ollut. Vaikka perustuslakiin otettiin vaikutteita Yhdysvaltain perustuslaista, siihen otettiin kollektiivinen johto perinteisen mallin mukaan presidenttijohtoisen sijaan.

Liittoneuvoston jäsenet valitaan parlamentin molempien kamarien yhteisistunnossa nelivuotiskaudelle salaisessa äänestyksessä. Jokainen Sveitsin kansalainen voidaan valita neuvostoon, mutta käytännössä sen jäsenet ovat parlamentaarikkoja, tai harvemmin puolueiden nimittämiä kantonien hallituksien jäseniä. Jäsenet on kuitenkin sovittu puolueiden kesken edeltä, eikä äänestyksessä ole jännitystä. Paikat jaettiin vuosikymmeniä konsensusperiaatteella, vuodesta 1959 eteenpäin on ollut käytössä ns. Zauberformel, jonka perusteella puolueet saavat jäseniä neuvostossa paikkamääriensä suhteessa, käytännössä siten että suuremmat kolme saavat kaksi jäsentä ja pienempi yhden. Tämä käytäntö kuitenkin rikkoutui joulukuussa 2007, kun oikeistopopulistisen Sveitsin kansanpuolueen johtaja Christoph Blocher jätettiin hallituksen ulkopuolelle ja hän vei puolueensa oppositioon.

Joka vuosi parlamentti valitsee yhden liittoneuvoston jäsenistä vuoden ajaksi liittopresidentiksi. Hänellä ei ole muista eroavia valtaoikeuksia ja hän jatkaa oman ministeriönsä johtamista. Yleensä puheenjohtajuus kulkee vanhimmasta lähtien, ja edellisen vuoden varapresidentistä tulee presidentti. Presidentti ei ole valtionpäämies, vaan liittoneuvosto kokonaisuudessaan. Ulkomailla vierailee yleensä ulkoministeriötä johtava jäsen, mutta traditio on muuttumassa. Ulkomaiset vieraat neuvosto tapaa kokonaisuudessaan.

Liittoneuvosto tapaa viikoittain joka keskiviikko Bundeshausissa Bernissä. Tapaamisissa on mukana myös liittokansleri eli hallituksen kansliapäällikkö sekä varakanslerit.

Liittoneuvoston jäsenet 

Vuonna 2020 liittoneuvoston jäsenet ovat samat kuin vuonna 2019:

Katso myös 
Luettelo Sveitsin liittopresidenteistä

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sveitsin liittoneuvoston viralliset Internet-sivut

Hallitukset
Sveitsin politiikka