joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Volkspark Friedrichshain

Volkspark Friedrichshain on puisto Berliinin Friedrichshainin kaupunginosassa. Se oli Berliinin ensimmäinen kunnallinen puisto. Puisto perustettiin vuosina 1846–1848 kansanpuistoksi kaupungin asukkaille, ja sitä laajennettiin 1874. Sen suunnitteli Gustav Meyer. Puiston pinta-ala on 49 hehtaaria.

Fridrichshainin puiston tunnetuin nähtävyys on arkkitehti Ludwig Hoffmannin suunnittelema, vuonna 1913 valmistunut Märchenbrunnen (”Satusuihkulähde”), joka käsittää useita terassimaisesia vesialtaita, holvikaaria ja satuhahmojen patsaita. Puisto kärsi toisessa maailmansodassa, minkä jälkeen sitä on uudistettu. Puistoon muodostettiin hävitettyjen bunkkereiden kivimurskasta kaksi keinotekoista kukkulaa, 78 metriä korkea Grosse Bunkerberg (”Suuri bunkkerivuori”) ja 48 metriä korkea Kleine Bunkerberg (”Pieni bunkkerivuori”). Puiston alueella on useita urheilukenttiä ja leikkipuistoja sekä joutsenlammikko.

Puiston alueella sijaitsee vuoden 1848 maaliskuun vallankumouksessa kuolleiden vallankumouksellisten hautausmaa Friedhof der Märzgefallenen. Sinne on haudattu yhteensä 183 maaliskuun vallankumouksen yhteydessä surmansa saanutta sekä 33 paikalle vuonna 1957 siirrettyä vuoden 1918 marraskuun vallankumouksen työläisvainajaa. Muualla puistossa ovat myös Espanjan sisällissotaan osallistuneiden vapaaehtoisten muistomerkki, saksalais-puolalainen muistomerkki sekä niin sanottu rauhankello.

Lähteet

Aiheesta muualla

Volkspark Friedrichshain  Denkmale in Berlin: Denkmaldatenbank

Berliinin puistot
Irma Hirsjärvi

Irma Maria ”Ipa” Hirsjärvi (o.s. Kantola, s. 12. heinäkuuta 1960 Juva) on suomalainen kulttuurintutkija, joka väitteli vuonna 2009 tohtoriksi teoksella Faniuden siirtymiä: Suomalaisen science fiction -fandomin verkostot. Hirsjärvi on toiminut pitkään suomalaisessa science fiction -fandomissa. Hän oli mukana järjestämässä Jyväskylän Finnconeja lähes kymmenen vuoden ajan ja vuonna 2012 hän oli Finnconin kotimainen kunniavieras.

Elämä ja ura 

Irma Hirsjärvi on valmistunut kirjastovirkailijaksi 1982. Hän on valmistunut kirjallisuuden maisteriksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 1994 ja väitellyt Jyväskylän yliopiston nykykulttuurin tutkimuskeskuksessa vuonna 2009. Hän on työskennellyt kouluissa, korkeakouluissa ja kansainvälisissä hankkeissa opettajana, luennoitsijana, kehittämis- ja tutkimushankkeiden vetäjänä ja tutkijana. Nykyisin hän työskentelee kulttuurialan tehtävissä. Hirsjärvi asuu Jyväskylässä miehensä kanssa. Hänellä on kaksi aikuista lasta.

Hirsjärvi on julkaissut lukuisia lehtiartikkeleita tieteiskirjallisuudesta, kauhukirjallisuudesta ja faniudesta 1980-luvulta alkaen. Hirsjärvi on ollut Jyväskylän science fiction -seuran jäsen vuodesta 1989 ja toimi seuran puheenjohtajana 1998–2005. Hän oli Finncon-yhdistyksen perustajajäsen ja puheenjohtaja 2003–2004 ja 2006–2010. Keski-Suomen kirjailijat ry:ssä hän on toiminut vuodesta 1992. Hirsjärvi on kirjoittanut novelleja ja runoja sekä käsikirjoituksia televisioon ja radioon. Hän on opettanut luovaa kirjoittamista avoimessa yliopistossa, kesäyliopistossa ja Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajien kursseilla. 

Hirsjärvi on toiminut Jyväskylän kesä ry:n ja Jyväskylän festivaalit ry:n tehtävissä 1992–2007. Kääntöpiiri-lehden toimituskunnassa hän oli vuosina 1992–1995. Kulttuurialan kansainvälisissä luottamustehtävissä hän on toiminut vuodesta 2000. Hirsjärvi on toiminut Vasemmistoliiton paikallisjärjestöjen luottamustehtävissä Keski-Suomessa vuodesta 2012, muun muassa Keski-Suomen vasemmistonaisten puhenaisena. Hän oli Vasemmistoliiton ehdokkaana vuoden 2012 kuntavaaleissa. Hirsjärvi sai 153 ääntä ja ensimmäisen varavaltuutetun sijan.

Lisäksi Irma Hirsjärvi on työskennellyt käsikirjoittajana Salatut elämät -televisiosarjassa.

Teoksia

Lähteet 

Suomalaiset yhteiskuntatieteilijät
Suomalaiset science fiction -toimittajat
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Stridsvagn 122

Stridsvagn 122 on ruotsalainen paranneltu versio saksalaisesta Leopard 2A5 -taistelupanssarivaunusta. Stridsvagn 122:ssa on uutta teknologiaa, kuten tulenohjausjärjestelmä. Stridsvagn 122:ssa on myös paranneltu panssarointi ja pidempi taistelukelpoisuus. Ulkoapäin Stridsvagn 122 eroaa Leopard 2A5:stä siinä olevien ranskalaisten GALIX-savunheittimien sekä erilaisten säilytystilojen ja paksumpien luukkujen takia. Strv 122B -versiossa on modulaarinen AMAP komposiittipanssari, joka valmistajan mukaan tarjoaa paremman suojauksen RPG- ja tienvarsipommi-iskuja vastaan. Leopard 2A5:n leveys on säilytetty ja painoa kertyi lisää 350 kg .

Vuonna 2013 120 Stridsvagn 122 -panssarivaunua oli Ruotsin puolustusvoimien käytössä. Suurin osa Saksalta aikaisemmin vuokratuista Leopard 2A4 -panssarivaunuista (Ruotsissa nimellä Strv 121) palautetaan Saksaan.

Ominaisuudet 
Stridsvagn 122 suunniteltiin erityisesti Ruotsin maastoon, kuten metsiin, sopivaksi. Myös urbaani sodankäynti on otettu huomioon. Stridsvagn 122:ssa pyrittiin myös parantamaan alkuperäisessä Leopard 2A5 -taistelupanssarivaunussa olevia ongelmia. Ruotsin puolustusvoimien mukaan panssarivaunulla on seuraavia ominaisuuksia:
Vahvistettu panssarointi suojaamaan kannettavilta pst-aseilta.
NBC-suojaus
Kykenee kulkemaan 1,4 m syvässä vedessä.
laseretäisyysmittarin avulla kykenee helposti tunnistamaan ja lukkiutumaan maaliin.
Kyky lukita useaan maaliin samanaikaisesti.
Parempi kommunikointijärjestelmä

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ruotsalaiset taistelupanssarivaunut
DŠK

DŠK () on neuvostoliittolainen raskas konekivääri, joka ampuu 12,7x108 mm patruunaa. Asetta käytettiin myös jalkaväen tulitukiaseena. Aseen nimi Degtjarjovin–Špaginin suurikaliiperinen 12,7 mm konekivääri mallia 1938 tulee sen keksijältä Vasili Degtjarjovlta ja aseen syöttömekanismia parantaneelta Georgi Špaginilta.

Neuvostoliitolle tuli tarve hankkia raskas konekivääri pääasiassa ilmatorjuntakäyttöön. Ensimmäinen suunnitelma oli Degtjarjov, Krupnokalibernyi, joka kehitettiin vuonna 1930. Aseessa oli pieni 30 panoksen rumpulipas sekä pieni tulinopeus, joten kehitettiin parempi versio, jossa on patruunavyö. Uudesta aseesta, DŠK:sta, tuli neuvostoliittolaisten sotilaiden pääasiallinen konekivääri toisessa maailmansodassa. Vuonna 1946 otettiin käyttöön modernisoitu versio DŠKM.

Kuten yhdysvaltalaista vastinettansa M2 Browningia myös DŠK:ta käytettiin monenlaisiin tehtäviin. Sitä käytettiin ilmatorjuntaan ja jalkaväen tukemiseen. Sitä käytettiin myös ajoneuvojen konekiväärinä. Ase on tai on ollut historiansa aikana lähes 90 valtion käytössä, mukaan lukien Suomen puolustusvoimat.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Konekiväärit
Kilpijoki (joki Sastamalassa)

Kilpijoki on Sastamalassa virtaava noin 5,5 kilometrin pituinen Kokemäenjoen sivujoki. Se saa alkunsa Jokiniitun peltoalueelta, jossa läheisiltä Pieskansuon ja Teerinevan soilta lähtevät ojat yhtyvät. Kilpijoki laskee Kokemäenjokeen entisen Äetsän kunnan alueella Kilpijoen kylässä. Jokisivun halki kulkevalla kylätiellä aivan Valtatie 12:a vieressä sijaitsee Kilpijoen ylittävä vanha Kallon kivisilta. Paikalla on ollut silta jo ainakin 1600-luvun puolivälissä, jolloin Kilpijoen (eli silloisen Kallon) kylätontti sijaitsi joen rantatörmällä.

Lähteet 

Suomen joet
Kokemäenjoen yläosan alue
Sastamalan luonto
Äetsä
Hope Lange

Hope Lange (28. marraskuuta 1933 Redding, Connecticut, Yhdysvallat – 19. joulukuuta 2003 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka näytteli niin teatterissa, elokuvassa kuin televisiossakin.

Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Don Murray (1956–1961), toinen Alan J. Pakula (1963–1971) ja kolmas Charles Hollerith, Jr. (1986–2003).

Filmografia
 Bussipysäkki 1956 – Elma Duckworth 
 Peyton Place – vihan tyyssija 1957 – Selena Cross 
 Jesse James 1957 – Zee James 
 Rakkautta ja sotaa 1958 – Andrea Lenaine Kantaylis 
 Nuoret leijonat 1958 - Hope Plowman
 Kaikki unelmani 1959 – Caroline Bender 
 Taskullinen ihmeitä 1961 – Queenie Martin 
 Kapinallisen laulu 1961 – Irene Sperry 
 Rakkaus on riemua 1963 – Millicent 'Millie' Mehaffey 
 Jigsaw 1968 – Helen Atterbury 
 Väkivallan vihollinen 1974 – Joanna Kersey 
 I Love You... Good–bye 1974 – Karen Chandler 
 I Am the Cheese 1983 – Betty Farmer 
 Välirikko 1983 – Anne Stuart 
 Painajainen Elm Streetillä 2 – Freddyn kosto 1985 – Cheryl Walsh
 Blue Velvet – ja sinisempi oli yö 1986 – Mrs. Williams 
 Julia ja käsikirjoittaja 1990 – Margaret Quince 
 Isku Kolumbiaan 1994 – Senator Mayo 
 Oikeuden puolustaja 1995 – Libby Prentiss

Televisiosarjoja
Lange esiintyi 1960-1980-luvulla runsaasti televisiosarjoissa ja -elokuvissa. Pisimpään hän oli mukana näissä kahdessa sarjassa.
 The New Dick Van Dyke Show  (televisiosarja) Jenny Preston (72 jaksoa1971–1974) 
 Kummitus ja rouva Muir (televisiosarja) Carolyn Muir (50 jaksoa 1968–1970)

Lähteet

Aiheesta muualla

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Elmo Lakka

Elmo Johannes Hannunpoika Lakka (s. 10. huhtikuuta 1993 Elimäki) on suomalainen yleisurheilija, joka kilpailee pika-aitajuoksussa ja pikajuoksussa. Hän edustaa Jyväskylän Kenttäurheilijoita ja häntä valmentaa Otto Kilpi. Vuoteen 2016 asti häntä valmensi Jari Eronen ja vuosina 2016–2021 Antti Haapakoski. Vuoteen 2013 asti Lakka edusti Kouvolan Urheilijoita.

Kalevan kisoissa Lakka on voittanut SM-kultaa 110 metrin aidoissa Porissa 2015 ajalla 13,99, Oulussa 2016 tuloksella 13,81, Seinäjoella 2017 ajalla 13,82, Jyväskylässä 2018 tuloksella 13,67, Lappeenrannassa 2019 ajalla 13,70, Turussa 2020 ajalla 13,70, Tampereella 2021 ajalla 13,77 ja Joensuussa 2022 ajalla 13,77. Kuopiossa 2014 hän sai samalla matkalla hopeaa tuloksella 13,98. Sisäratojen SM-kilpailuissa Lakka voitti kultaa 60 metrin aidoissa vuosina 2014, 2015, 2016, 2017, 2019, 2020 ja 2021. Viestijuoksun SM-kisoista Lakalla on 4 × 100 metriltä kultaa vuosilta 2014 ja 2018, hopeaa vuosilta 2016, 2017 ja 2021 sekä pronssia vuosilta 2019 ja 2020. 4 × 400 metriltä hän sai SM-hopeaa 2018. SM-halleista hänellä on kultaa 4 × 200 metriltä 2017 ja 2021 sekä pronssia 4 × 300 metriltä vuosilta 2015 ja 2016.

Lakka karsiutui 110 metrin aitajuoksun välierissä alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa Tallinnassa 2011 ja MM-kilpailuissa Barcelonassa 2012. Hän sijoittui samassa lajissa kuudenneksi alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Tallinnassa 2015. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän karsiutui 110 metrin aitajuoksun välierissä. Belgradin EM-hallikilpailuissa 2017 hän karsiutui 60 metrin aitajuoksun alkuerissä. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän karsiutui 110 metrin aitajuoksun välierissä ennätyksellään 13,60. Glasgow'n sisäratojen EM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui kahdeksanneksi ajalla 7,74. Alkuerissä hän juoksi ennätyksensä 7,65. Saman vuoden Dohan MM-kilpailuissa hän karsiutui 110 metrin aitajuoksun alkuerissä. Hän karsiutui välierissä Toruńin EM-hallikilpailuissa 2021. Tokion olympialaisissa hän karsiutui 110 metrin aitajuoksun välierissä. Vuoden 2022 Eugenen MM-kilpailuissa ja Münchenin EM-kilpailuissa hän karsiutui alkuerissä.

Suomi–Ruotsi-maaotteluissa Lakka on voittanut 110 metrin aitajuoksukilpailun 2015, 2016, 2018, 2019, 2020, 2021 ja 2022. Hän kilpaili maaottelussa myös vuosina 2013 ja 2014. Vuonna 2014 hän voitti 22-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuden 110 metrin aitajuoksussa.

Lakan ennätys 110 metrin aidoissa on 13,31 (2.6.2021), joka on myös Suomen ennätys.) 100 metrillä hänen ennätyksensä on 10,57 (17.8.2014) ja 200 metrillä 21,58 (28.7.2016). Hän juoksi 150 metrin sisäratojen Suomen ennätyksen 16,32 tammikuussa 2018. Lakan hallussa on myös hänen vuonna 2012 juoksemansa 19-vuotiaiden Suomen ennätys 60 metrin aidoissa sisäradalla (7,76). 

Lakka ilmoitti tammikuussa 2020 sairastavansa haavaista paksusuolentulehdusta, eli colitis ulcerosaa, joka on parantumaton sairaus.

Henkilökohtaiset ennätykset

Ulkoradat

Sisäradat 

Lähde

Lähteet 

Suomalaiset pika-aitajuoksijat
Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Jessica Rautelin

Jessica Maria Rautelin (s. 16. tammikuuta 1997 Helsinki) on suomalainen yleisurheilun moniottelija. Hän edustaa Esbo IF:ää ja häntä valmentaa Ragne Kytölä.

Kuopion Kalevan kisoissa 2014 Rautelin saavutti pronssia seitsenottelussa 5146 pisteellä. Tulos oli hänen uusi ennätyksensä ja hän paransi kisoissa myös 100 metrin aitojen, kuulan, 200 metrin ja 800 metrin ennätyksiään. Seinäjoen Kalevan kisoissa 2017 Rautelin sijoittui pronssille tuloksella 5445 pistettä. Tampereella 2021 hänen pronssituloksensa oli 5575 pistettä ja 2022 Joensuussa 5292 pistettä. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän saavutti pronssia 4 × 400 metrin viestissä 2022.

Vuoden 2014 17-vuotiaiden Suomi–Ruotsi-maaottelussa Rautelin voitti 400 metrin aidat ja 400 metrin juoksun. Alle 20-vuotiaiden EM-kisoissa Eskilstunassa heinäkuussa 2015 Rautelin teki seitsenottelussa uuden ennätyksensä 5269 ja oli 12:s. 400 metrin aitajuoksussa hän karsiutui alkuerissä. Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2016 hän oli seitsenottelussa 22:s. 800 metrillä hänet hylättiin alkueräjuoksussa.

Sisäratojen SM-kisoissa 2015 Rautelin juoksi pronssia saavuttaneessa Esbo IF:n 4 × 300 metrin viestijoukkueessa. Hän voitti viisiottelun Suomen-mestaruuden 2020 pistein 3905. Vuosina 2021 ja 2022 hän sai samassa lajissa pronssia.

Henkilökohtaiset ennätykset 
 100 m: 12,63 (2017)
 200 m: 25,29 (2016)
 400 m: 55,97 (2014)
 800 m: 2.13,22 (2021)
 100 m aidat: 14,15 (2016)
 400 m aidat: 59,62 (2014)
 Korkeushyppy: 166 (2015)
 Pituushyppy: 591 (2016)
 Kuulantyöntö: 12,91 (2022)
 Keihäänheitto: 42,21 (2017)
 Seitsenottelu: 5580 (2016)
 Viisiottelu: 4086 (2021)
Lähde

Lähteet 

Suomalaiset yleisurheilun moniottelijat
Vuonna 1997 syntyneet
Elävät henkilöt
Amerikansuomalaisia sarjakuvataiteilijoita

Amerikansuomalaisia sarjakuvataiteilijoita on Ilpo Lagerstedtin vuonna 2008 ilmestynyt teos, joka käsittelee amerikansuomalaisia sarjakuvantekijöitä.

Kirjassa esitellyt tekijät 
 Armida Anderson
 Paul Gustafson
 John Hakola
 Art Huhta
 Gabriel Hukkala
 Stuart Immonen
 Kirk Jarvinen
 John Lehti
 Ronald Lindquist
 Tim Mietty
 Seppo Mäkinen
 Klaus Nordling
 Otto Pirkola
 Vive Risto
 Kosti Ruohomaa
 Kaarlo Aleksanteri Suvanto
 Jim Wheelock
 Wallace Wood

Aiheesta muualla 
 Teos kustantajan sivuilla . (PDF)
 Timo Ronkainen: Ruututarhan lännen-jukat. Kvaak.fi 29.1.2008.
 Juha Mäkinen: Amerikansuomalaisia sarjakuvataiteilijoita. Keskisuomalainen 1.5.2008.

Kirjat sarjakuvista
Suomalaiset tietokirjat
Vuoden 2008 kirjat
S/S Orion

S/S Orion oli suomalainen rahtihöyrylaiva jossa oli myös matkustajahyttejä.

S/S Orion rakennettiin 1884 Bremer Schiffsbau Ges.:n telakalla Bremenissä Saksassa. Laivan pituus oli 64,28 metriä, leveys 9 metriä ja syväys 4,88 metriä. Laivan vetoisuus oli 1 066 bruttorekisteritonnia ja suurin nopeus oli 8 solmua. Höyrykoneen teho oli 500 hevosvoimaa. Laivalla oli joitain matkustajahyttejä joissa oli 9 vuodepaikkaa.

Suomen Höyrylaiva Oy:n tilaama laiva liikennöi Hull-Kööpenhamina-Turku-Hanko-Helsinki-Viipuri-linjalla yhdessä S/S Siriuksen kanssa. Ensimmäisen maailmansodan aikana laiva oli vuokrattuna venäläisille sukellusveneverkkojen laskulaivaksi ja se myytiin helmikuussa 1917 Venäjän laivastolle. Laivan nimeksi vaihtui Ob mutta kun venäläiset lähtivät 13. huhtikuuta 1918 Helsingistä laiva jäi sinne ja syksyllä 1918 se palasi takaisin Suomen Höyrylaiva Oy:n omistukseen.

S/S Orion haaksirikkoutui lumimyrskyssä 28. joulukuuta 1931 Helsingin edustalla ollessaan tulossa Rouenista Turun kautta Helsinkiin.

Suomen Höyrylaiva Oy hankki 1935 uuden samannimisen 2 810 dwt:n rahtialuksen. Tämä laiva luovutettiin sotakorvauksena Neuvostoliittoon 1945 ja se sai nimekseen Valday. Laiva romutettiin Osakassa Japanissa 1969.

Lähteet 
 Turun matkustajahöyrylaivat : S/S Orion
 Äänimeri : Kuvia laivoista ja merenkulkijoista : Effoa : S/S Orion
 Äänimeri : Kuvia laivoista ja merenkulkijoista : Effoa : S/S Orion (1935)

Höyrylaivat
Focke-Achgelis Fa 325

Focke-Achgelis Fa 325 Krabbe (taskurapu) oli saksalainen suunniteltu neliroottorinen kuljetusmultikopteri. Heinrich Focke aloitti konetyypin suunnittelun Kriegsmarinelle, joka oli kiinnostunut torpedoja mukanaan kuljettavasta helikopterista. Kopterin kehityksen edetessä sen pääpiirteiksi muodostuivat neljä roottoria, ja kopteri suunniteltiin rakennettavaksi liittämällä kaksi Fa 223 Drachea toisiinsa. Moottoreina Krabbessa suunniteltiin käytettäväksi kahta BMW 301 R-3 tähtimoottoria, jotka olivat uudelleennimettyjä Bramo 323 Fafnir -moottoreita. Kriegsmarinen johto vetäytyi Fa 325 -hankkeesta 1943, ja Focke lopetti sen jatkokehittelyn.

Tekniset tiedot

Lähteet
 

Multikopterit
Saksalaiset lentokoneprojektit, 1939–1945
Purppurakultasiipi

Purppurakultasiipi (Lycaena alciphron) on sinisiipisten (Lycaenidae) heimoon kuuluva eurooppalainen päiväperhonen. Suomesta sitä ei ole koskaan tavattu.

Koko ja ulkonäkö
Purppurakultasiiven koiraan siipien yläpinnat ovat kuparinpunaiset, ulkoreunasta kapealti mustanruskeat ja kauttaaltaan voimakkaasti violettikehnäiset. Etusiipien keskiosassa on kaksi mustaa täplää ja ulkoreunassa pienten mustien täplien rivi ja takasiiven etureunassa sekä ulkoreunan takanurkassa erottuu punaoranssia väriä. Naaraan siivet ovat tummanruskeat ja oranssin pohjavärin erottuminen vaihtelee yksilöittäin. Etusiivissä on samanlainen täpläkuvio kuin koiraalla, mutta täplärivin täplät ovat suurempia ja rivi mutkittelee voimakkaasti. Takasiivissä on selkeä, oranssi reunajuova ja sen yhteydessä usein sinisiä täpliä. Siipien alapinnat ovat molemmilla sukupuolilla harmaanruskeat ja mustien, valkoreunaisten täplien kirjomat. Takasiiven ulkoreunan oranssi juova on kapea ja hajonnut erillisiksi täpliksi. Siipiväli 30–35 mm.

Purppurakultasiipien, etenkin naaraiden, erottaminen ketokultasiivistä (Lycaena hippothoe) vaatii tarkkuutta.

Levinneisyys ja lentoaika
Purppurakultasiiven levinneisyys ulottuu Portugalista Etelä- ja Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja idässä Siperiaan ja Mongoliaan ja Baikalille saakka. Pohjoismaista tunnetaan vain kaksi havaintoa Tanskan Falsterin saarelta vuodelta 1939. Baltiassa perhosta tavataan aivan Viron pohjoisrannikolle saakka. On arveltu, että perhosen löytyminen Suomesta on lähinnä ajan kysymys. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena kesäkuun lopulta elokuun alkuun.

Elinympäristö ja elintavat
Purppurakultasiipi elää avoimilla niityillä, joiden kasvillisuus on matalaa. Naaras munii munat yksitellen ja ne kuoriutuvat parin viikon kuluessa. Toukat ovat hidaskasvuisia, talvehtivat keskenkasvuisina ja niillä on suhde muurahaisiin. Toukka saattaa kommunikoida muurahaisten kanssa ääntelemällä. Koteloituminen tapahtuu kesäkuussa ja kotelovaihe kestää kahdesta kolmeen viikkoa.

Ravintokasvi 
Toukan ravintokasveja ovat niittysuolaheinä (Rumex acetosa) ja ahosuolaheinä (Rumex acetosella).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Bestimmungshilfe des Lepiforums 
 Moths and Butterflies of Europe and North Africa 

Sinisiivet
Herttoniemen kaatopaikka

Herttoniemen kaatopaikka oli Helsingin Herttoniemen pohjoisimmassa osassa vuosina 1948–1953 toiminut pienehkö Helsingin kaupungin kaatopaikka. Se sijaitsi vanhassa sorakuopassa Siilitien ja Viikintien risteyksessä.

Entisen kaatopaikan alue on kooltaan 5 700 m2, sen luonnonmaa oli hiekkaa, eikä alueella sijainnut luokiteltuja pohjavesialueita. Tälle kaatopaikalle tuotiin ainakin yhdyskunta- ja teurastamojätteitä. Sen historia jäi lyhyeksi, sillä alueen omakotitalojen, etenkin Kitusentien asukkaat, alkoivat valittaa kaatopaikan aiheuttamista hajuhaitoista. Herttoniemeläisten sitkeyden ansiosta heidän lähellään sijainnut kaatopaikka suljettiin, ja uusi avattiin Botbyhöjdenin sorakuoppaan. Se tuli tunnetuksi Vartiokylän kaatopaikkana.

Tämän kaatopaikan täyttö sai maatua rauhassa vuodet 1953–2002. Tämän jälkeen alueelle tehtiin kaavamuutos, jossa sille kaavoitettiin kerrostaloja. Kaatopaikan koko aines poistettiin peruskalliota myöten ja tilalle tuotiin puhdasta maata. Kunnostus suoritettiin vuoden 2002 aikana.

Täyttöaines kuljetettiin nykyaikaiselle kaatopaikalle. Aines oli jo tätä ennen täysin maatunutta. Vain lasin, posliinin, filmin ja metalliesineiden kaltaisia jätteitä oli tunnistettavissa. Maa-aines ei ollut merkittävässä määrin saastunutta. Joitakin vaarallisia aineita kuitenkin oli tavattu. Niitä olivat PAH-yhdisteet ja raskasmetallit.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Herttoniemen kaatopaikka 
Kaatopaikkojen ympäristövaikutukset ja Helsingin entiset kaatopaikat. (Tanja Toivolan diplomityö) 
Pilaantuneiden maiden kunnostuskustannukset. Pilaantuneiden massamäärien kehitys- ja kustannusvaikutus pilaantuneiden maa-alueiden kunnostusprosessin eri vaiheissa. Petri Kauton opinnäytetyö

Helsingin entiset kaatopaikat
Herttoniemi
Tapaninkylän kaatopaikka

Tapaninkylän kaatopaikka oli Helsingin pitäjän alueella, nykyisessä Tapaninkylässä toiminut kaatopaikka. Paikan otti käyttöön Valtion rautatiet vuonna 1903, ja se oli käytössä vuoteen 1944 saakka. Vuonna 1946 tämä alue liitettiin osaksi Helsinkiä. Alue tunnetaan nykyään nimellä Hiidenkivenpuisto.

Historia
Alueen historia alkaa siitä, kun VR pakkolunasti maata Rajatien, Kotinummentien ja Vanhan Tapanilantien väliseltä alueelta soranottoa varten ratapenkereen rakentamiseksi. Vuonna 1903 Helsingin kaupunki päätti 1903 muuttaa alueen kaatopaikaksi. Paikka oli tuolloin varsin kaukana kaupungista, maaseudulla. Alueelle tuotiin jätettä myös junalla, mikä oli ainutlaatuista Suomessa. Kaatopaikalle meni oma pistoraide.

Tälle kaatopaikalle tuotu jäte oli lähinnä talousjätettä. Aluetta ei valvottu. Vaarallisia aineita on tavattu vain vähäisiä määriä, sillä kaatopaikan käyttöaikana jäte oli pääasiassa orgaanista helposti hajoavaa jätettä, joka maatui helposti.

Asutuksen ja kauppapuutarhojen synty
Alueen läheisyyteen alkoi läheisyyteen syntyä asutusta, lähinnä puhtaanapitolaitoksen omien työntekijöiden asumuksia. Helpon lannoitusaineen saannin vuoksi läheisyyteen tuli puutarhaviljelystiloja, kauppapuutarhoja. Niitä perustettiin kaikkiaan vain n. 20, mutta ne olivat maa-alaltaan isoja. Kaatopaikka auttoi suuresti niitä, sillä jäte oli maatuvaa ja mukana oli runsaasti lantaa. Jäte ei ollut terveydelle vaarallista, joten sitä voitiin käyttää lannoitteena toisin kuin nykyajan biojätteiden multaa.

Kaatopaikan ikä oli poikkeuksellisen pitkä, yli 40 vuotta. Tämä viittaa siihen, että jäte maatui täydellisesti, ja toisaalta se on seurausta siitä, että jätettä voitiin hyötykäyttää lannoituksessa. Ilmeisesti tätä kaatopaikkaa ei laajennettu kertaakaan, mutta nähtävästi 1940-luvulla jätteen määrä kasvoi niin, ettei tätä kaatopaikkaa enää voitu käyttää suunnitellulla tavalla.

Kaatopaikasta Hiidenkivenpuistoksi
Nykyään kaatopaikan tilalla on Hiidenkivenpuisto eikä kaatopaikasta voi havaita mitään merkkejä maastossa.

Alueen muuttaminen puistoksi sai alkunsa vuonna 1977 hyväksytystä kaavarungosta eli yleissuunnitelmasta. Kuitenkin vielä 1980-luvun puolivälissä VR käytti aluetta romujensa varastointiin ja halusi valtaosan alueesta kaavoitettavaksi pysyvästi pistoraidetta hyödyntävien yritysten tarpeisiin ja omaan varastointikäyttöönsä. VR:n romuvaraston lisäksi alueella toimi muita romuliikkeitä ja Puukeskuksen puutavaraliike. Nykyisen Hiidenkiven peruskoulun paikalla toimi Suomen Mineraali Oy:n mineriittitehdas. Asunto- ja puistopainotteinen kaava hyväksyttiin Hiidenkiven alueelle loppuvuodesta 1988, ja Hiidenkivenpuisto rakennettiin nykyiseen laajuuteensa 1990-luvun keskivaiheilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Tapaninkylän kaatopaikka 
Kaatopaikkojen ympäristövaikutukset ja Helsingin entiset kaatopaikat. (Tanja Toivolan diplomityö) 

Helsingin entiset kaatopaikat
Tapaninkylä
Wilhelmstrasse

Wilhelmstrasse on katu Berliinin keskustassa, Mitten ja osin Kreuzbergin kaupunginosassa. Se tunnettiin toiseen maailmansotaan saakka hallintokatuna, jonka varrella sijaitsi tärkeitä ministeriöitä. Wilhelmstrasse oli noihin aikoihin myös käsite, jolla voitiin viitata Saksan hallitukseen. Katu alkaa etelässä Kreuzbergista läheltä Mehringplatzia, samasta risteyksestä kuin Stresemannstrasse. Se leikkaa Unter den Lindenin aivan Pariser Platzin itäpuolella, ja tekee samalla pienen mutkan kääntyen pohjois–etelä-suuntaiseksi. Katu päättyy Spreejoen kohdalla ja jatkuu sen pohjoispuolella Luisenstrassena.

Wilhelmstrasse syntyi, kun Friedrichstadtin kaupunginosan asemaakavaa laajennettiin vuonna 1731. Siitä käytettiin aluksi myös nimeä Husarenstrasse, mutta toisaalta nimi Wilhelmstrasse esiintyy asiakirjoissa jo 1735. Katu nimettiin silloisen Preussin kuninkaan Fredrik Vilhelm I:n mukaan. Kadun jatke pohjoisessa sai vuonna 1822 viralliseksi nimekseen Neue Wilhelmstrasse (”Uusi Wilhelmstrasse”).

Wilhelmstrassen hienoin osa oli Leipziger Strassen ja Unter den Lindenin välinen osuus, jonka varrelle rakennettiin 1700-luvulla monia aatelispalatseja. Niissä oli suuret pihat, jotka muodostivat kadun länsipuoliseen kortteliin niin sanotun ministeripuutarhan (Ministergärten). Useat valtion laitokset asettuivat tälle alueelle 1800-luvun aikana. Preussin ulkoministerin virka-asunto perustettiin Wilhelmstrasse 76:een, ja se laajeni käsittämään myös viereiset talot 75 ja 74. Niiden vieressä sijainnut entinen Radziwillin palatsi muutettiin Otto von Bismarckin aikana Saksan valtakunnankansliaksi. Numerossa 73 sijaitsi keisarikunnan aikana hoviministeriö ja Weimarin tasavallan aikana valtakunnanpresidentin virka-asunto. Prinz-Albrecht-Palais numerossa 102 toimi natsi-Saksan aikana valtion terrorikoneiston keskuksena. Sen paikalla on nykyään Topographie des Terrors -museo.

Suuri osa Wilhelmstrassen hallintorakennuksista tuhoutui toisessa maailmansodassa. Niiden paikalle kadun länsipuolelle rakennettiin 1980-luvulla asuintaloja. Kadun varrella sijaitsee nykyään muun muassa Saksan valtiovarainministeriö. Se toimii Hermann Göringin 1930-luvulla rakennuttamassa Saksan ilmailuministeriön entisessä rakennuksessa, joka on säilynyt ainoana kadun varren vanhoista hallintorakennuksista. Myös eräät muut ministeriöt sekä Ison-Britannian suurlähetystö toimivat Wilhelmstrasella.

Itä-Berliinin puolelle jäänyt Wilhelmstrassen pääosa nimettiin syyskuussa 1964 Otto-Grotewohl-Strasseksi Itä-Saksan pääministerin Otto Grotewohlin mukaan. Katu sai vanhan nimensä takaisin vuonna 1993, ja se käsittää nykyisin myös entisen Neue Wilhelmstrassen osuuden.

Lähteet

Aiheesta muualla

Berliinin kadut
Markus Rehm

Markus Rehm (s. 22. elokuuta 1988 Göppingen, Länsi-Saksa) on saksalainen vammaisurheilija. Hän kilpailee pituushypyssä ja pikajuoksussa. Rehm edustaa Bayer Leverkusenia ja häntä valmentaa keihäänheiton maailmanmestari Steffi Nerius.

Rehm on voittanut pituushypyssä paralympiakultaa Lontoossa 2012 (luokassa F44) ja Riossa 2016 (T44). Vammaisyleisurheilun MM-kilpailuissa hän voittanut pituushypyn kultaa vuosina 2011, 2013, 2015, 2017 ja 2019. Vammaisyleisurheilun EM-kilpailussa hän on voittanut pituushypyssä kultaa vuosina 2012, 2014, 2016, 2018 ja 2021. Lisäksi hänellä on mitaleita pikajuoksusta.

Yleisen sarjan Saksan-mestaruuskilpailuissa Rehm voitti pituushypyn vuonna 2014 silloisella ennätyksellään 824 cm. Hän on osallistunut Saksan-mestaruuskisoihin senkin jälkeen kilpailun ulkopuolisena ja hypännyt kilpailun pisimmän hypyn vuosina 2015, 2016, 2017, 2018 ja 2019.

Rehm menetti oikean jalkansa 14-vuotiaana polven alapuolelta veneen potkurin osuttua siihen. Hän kilpailee proteesin avulla.

Lähteet

Viitteet

Saksalaiset vammaisurheilijat
Amputoidut urheilijat
Saksalaiset pituushyppääjät
Saksalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1988 syntyneet
Elävät henkilöt
Timanttiset

Timanttiset on suomalainen kello- ja korualan kauppaketju. Konserniin kuuluu 77 kello-, kulta- ja korualan vähittäismyymälää, jotka palvelevat monella eri paikkakunnalla ympäri Suomea. 

Osuuskuntamuotoinen Timanttiset-ketju perustettiin vuonna 1972, ja se on Suomen suurin myymäläketju alallaan. Sillä on omaa maahantuontia ja omia yksinmyyntimerkkejä, kuten Orient, Esprit, Puma, Junghans, Speedo, Focus ja Jemis.

Kesäkuussa 2019 ilmoitettiin yhdeksäntoista Timanttiset-myymälän sulkemisesta, kun niitä omistanut  FG Retail Oy haettiin konkurssiin Pirkanmaan käräjäoikeudessa. Suljettavat myymälät sijaitsevat lähinnä Helsingin, Tampereen, Jyväskylän ja Kuopion alueilla.

Lähteet 
 https://fi-fi.facebook.com/Timanttiset
 https://www.timanttiset.fi/

Viitteet

Kultasepänliikkeet
Suomalaiset kauppaketjut
Kaliakra

Kaliakra () on pitkä ja kapea niemimaa Etelä-Dobrujan alueella pohjoisessa Bulgariassa Mustanmeren rannikolla, 12 kilometriä itään Kavarnan kaupungista ja 60 kilometriä koilliseen alueen suurimmasta kaupungista, Varnasta. Kaliakran alueella on monia keskiaikaisia linnoituksia ja alueella esiintyy myös delfiinejä ja merimetsoja. Alueella on enimmillään 70 metrin korkuisia kallioseinämiä, joiden alla on Mustameri.

Historiaa 

Kaliakralla on aikojen saatossa ollut eri kielillä eri nimiä, ja sen nykyisen nimen uskotaan tulevan bysantin kreikan sanoista kalos (kaunis) ja akra (niemi tai linnoitus). Kaliakrasta käytetään myös nimeä Kaunis niemi. Vuonna 1791 paikalla käytiin Kaliakranniemen taistelu, joka oli osa viisivuotista Venäjän ja Turkin sotaa. Niemen kärjessä on pieni keskiaikainen kirkko ja jalkajousella ampuva patsas, joka osoittaa merelle päin. Kaliakraan rakennettiin ensimmäinen moderni majakka vuonna 1866. Siellä on myös patsas ja muistomerkki 1700- ja 1800-luvulla eläneen amiraali Fjodor Ušakovin muistoksi. Hän toimi venäläisten yhtenä johtajana Venäjän ja Turkin välisessä sodassa 1787-1792.

Lähteet 

Bulgarian historia
Bulgarian maantiede
Olav Beddari

Olav Emanuel Beddari (4. tammikuuta 1928 Paatsjoki, Norja – 3. elokuuta 2014 Kirkkoniemi) oli norjalainen opettaja, rehtori ja kirjailija.

Beddari oli suomalaisten maahanmuuttajien jälkeläinen. Hän kävi Tromssan opettajaseminaarin ja valmistui 1951. Hän aloitti opettajantyönsä Berlevågissa. Vuonna 1954 hän muutti takaisin Skogfossiin Paatsjokilaaksoon, jossa hän työskenteli opettajana ja myöhemmin rehtorina siihen asti, kun hän 1994 jäi eläkkeelle. 

Opettajana toimiessaan Beddari opetti sekä norjaksi että suomeksi. Hän keräsi aineistoa Paatsjokilaakson suomalaissukuisista ja työskenteli suomalais-norjalaisen kulttuurin säilyttämisen hyväksi. Beddari työskenteli myös Norjan ja Suomen suhteiden vahvistamiseksi kulttuurin ja koulutuksen piirissä. 

Beddarille myönnettiin toiminnastaan useita huomionosoituksia. 1994 Beddari sai ansioistaan Suomalais-norjalaisen kulttuuri-instituutin norjalais-suomalaisen kulttuuripalkinnon. Vuonna 2002 hän sai Suomen leijonan ritarikunnan 1. luokan ritarin arvon. Vuonna 2008 Beddari vastaanotti kultaisen Kongens fortjenstmedaljen.

Teokset
Trygve Sotkajärvi. Kunstner og skogsarbeider fra Pasvikdalen, norsk og finsk tekst, eget forlag, 2008.
Jeg kan ikke glemme Kalaniemi, oversettelse og redigering av Johan Mikkonens fortelling "Lapin miehen muistelmia», eget forlag, 2007.
Fra vår grense mot Finland og Russland, eget forlag, 2005.
"Johan Beronka – prest, språkmann og forsker», Varanger Årbok 2005.
"Paatsjoella ja Petsamossa» Eget forlag  2004.
"På sankthansfest i Øvre-Pasvik året 1945», Varanger Årbok 2004.
"Historier fra Pasvik og Bugøyfjord», Varanger Årbok 2003.
"Jul i grenseland mellom øst og vest», Varanger Årbok 2001.
"Internatskolen – en kulturell smeltedigel», Varanger Årbok 1999.
"Ruija – et nordlys bakom fjellene», Varanger Årbok 1998.
"Livet ved elvene. Og en finskspråklig forfatter i Russland. Olav Beddari ved Pasvikelva møter Sven Lokka ved Tuloma elv», Nordnorsk magasin, bd. 18, nr. 6/7, 1995, s. 34–40.
"Norsktalende Aagot og finsktalende Jenny forteller», Varanger Årbok 1993.
"Finsk i skolen – en nordisk utfordring», Norsk skoleblad, nr. 26, 1993, s. 26–28. 
"Glimt av finsk innvandring», Varanger Årbok 1991.
"Da vinterkrigen kom til det grenselause landet. Olav Beddari beretter om det å høre til i to land», Nordnorsk magasin, bd. 13, nr. 1/2, 1990, 4–11 og 36–40. 
med Kåre Våga og Steinar Wikan: Statsinternatene i Finnmark, Vadsø: Skoledirektøren i Finnmark, 1989.
"Vi kan ikke la ham ligge der og dø – flukt over minefelt i Pasvikdalen», Varanger Årbok 1989.
"Dengang var Finland så nær oss», Varanger Årbok 1988.
"I myndighetenes øyne var vi et kulturfattig folk" Olav Beddari forteller om å vokse opp i grenselandet Pasvik med finsk som morsmål», Nordnorsk magasin, bd. 11, nr. 3, 1988, s. 20–22. 
Niin saapi sanoa. Pieni ruijansuomalainen lukukirja, Vadsø: Skoledirektøren i Finnmark, 1987.
"Da Johan Sarre "overgav" Svanvik til russerne», Varanger Årbok 1984.

Lähteet 

Norjalaiset kirjailijat
Vuonna 1928 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Rannikkoprikaati

Rannikkoprikaati (RPR) on 1. tammikuuta 2015 perustettu Suomen merivoimien rannikkojoukkokoulutukseen ja rannikkotaisteluihin erikoistunut valmiusjoukko-osasto.

Merivoimien suomenkielinen varusmiespalvelus aloitetaan aina prikaatin päätukikohdassa Upinniemessä, Kirkkonummella. Rannikkoprikaati tuottaa jatkuvaa meritilannekuvaa ja valvoo koko Suomenlahden alueellista koskemattomuutta.

Rannikkoprikaati muodostettiin Suomenlahden meripuolustusalueen lakkauttamisen myötä lähinnä Kirkkonummen Upinniemeen jääneistä ja siirtyneistä yksiköistä, mutta sillä on toimintaa myös Helsingin Santahaminassa. Upinniemessä toimiva aluskalusto on kuulunut 1. tammikuuta 2015 alkaen Rannikkolaivastoon.

Rannikkoprikaati vastaa suomenkielisestä rannikkojoukkojen alokkaiden koulutuksesta peruskoulutuksen osalta. Koulutettavia prikaatissa ovat myös mm. pioneerit, sukeltajat, merivalvojat ja meritiedustelijat.

Prikaatin vuosipäivä on 30. elokuuta. Se käyttää Suomenlahden meripuolustusalueen aiemmin käyttämää lippua.

Johto
Kommodori Raimo Pyysalo oli joukko-osaston ensimmäinen komentaja. Nykyinen komentaja on kommodori Marko Laaksonen.

Joukkoyksiköt 

Rannikkoprikaati kouluttaa vuosittain noin 2 000 varusmiestä, joista 30 - 40 hlöä on asepalvelusta suorittavia naisia. Prikaatissa on yli 300 henkilöä sotilas- ja siviilitehtävissä.

Rannikkoprikaatin joukkoyksiköt ovat:

Suomenlinnan rannikkorykmentin tehtäviin kuuluvat asevelvollisten perus- sekä aliupseerikoulutuksen lisäksi muun muassa pintatorjunnan kehittäminen. Rannikkorykmentti koostuu viidestä yksiköstä: meritorjuntaohjuspatterista, viestikomppaniasta, tulipatterista, merikomppaniasta ja aliupseerikoulusta.
Porkkalan rannikkopataljoona vastaa prikaatin huollon joukkotuotannosta, tukikohdan ja joukkojen huollosta sekä kohteiden vartioinnista. Lisäksi pataljoonan tehtäviin kuuluvat moninaiset maa- ja merikuljetukset ja materiaalin varastointi. Pataljoona koostuu neljästä yksiköstä: huolto-, kuljetus- ja sotilaspoliisikomppanioista sekä materiaalikeskuksesta.
Meritiedustelupataljoonan yksikköihin kuuluvat sukeltajakoulu, meritiedustelukomppania ja erikoistoiminta-osasto. Meritiedustelukomppanian päätehtäviä ovat tiedustelu-, valvonta- ja tulenjohtotehtävät. Sukeltajakoulu kouluttaa kaikki puolustusvoimien sukeltajat ja erikoistoiminta-osasto kouluttaa sotilaita puolustusvoimien erikoistehtäviin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Merivoimien internet-sivusto Puolustusvoimat. Viitattu 11.4.2017
Keski-Suomen sanataideyhdistys Rapina

Keski-Suomen sanataideyhdistys Rapina ry on vuonna 2005 perustettu yhdistys, jonka tarkoituksena on edistää, ylläpitää ja vahvistaa sanataiteen tuntemusta Keski-Suomessa. Rapinassa on mukana kirjailijoita, sanataideohjaajia, sekä kirjoittamisen ja kirjallisuuden opettajia ja opiskelijoita.

Yhdistys tekee yhteistyötä alan muiden toimijoiden kanssa ja tutustuttaa uusia harrastajia sanataiteeseen. Se järjestää koulutuksia ja työpajoja monipuolisesti ja kaiken ikäisille, esimerkiksi päiväkoti-, koulu- ja vanhusryhmille tai työyhteisöille.

Suomalaiset järjestöt
Keski-Suomi
Mike & Molly

Mike & Molly on yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, jonka ensimmäinen jakso esitettiin CBS-televisiokanavalla 20. syyskuuta 2010. Sarjan päähenkilöitä ovat Mike ja Molly (näyttelijöinä Billy Gardell ja Melissa McCarthy), jotka tapaavat Anonyymien ylensyöjien kokouksessa ja ihastuvat toisiinsa.

Sarjaa tehtiin kuusi tuotantokautta. Melissa McCarthy palkittiin roolistaan parhaan komediasarjan naispääosan Emmy-palkinnolla. Kaikki tuotantokaudet on esitetty myös Suomen televisiossa.

Juoni 
Poliisikonstaapeli Mike ja alakoulun opettaja Molly käyvät samassa vertaistukiryhmässä, Anonyymissä ylensyöjissä. He ihastuvat toisiinsa ryhmätapaamisessa ja aloittavat seurustelusuhteen. Sarjan alussa Molly asuu äitinsä Joycen ja laihan siskonsa Victorian kanssa, jotka auttavat häntä myös laihduttamisessa. Miken paras ystävä on hänen työkaverinsa Carl.

Näyttelijöitä

Jaksot

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Sarjan viralliset kotisivut 
 MTV3:n kotisivut sarjalle 

2010-luvun televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset komediasarjat
Tilannekomediat
CBS:n televisio-ohjelmat
Samuil Maršak

Samuil Jakovlevitš Maršak (1887 Voronež – 1964 Moskova) oli venäläinen, juutalaisperheestä kotoisin oleva runoilija, joka toimi myös kielenkääntäjänä. Hän tutustui nuoruudessaan Maksim Gorkiin ja asui tämän luona Jaltassa 1904–1906. Hän on monipuolisena taiteilijana kirjoittanut myös kirjan "Детки в клетке" ('Lapsoset häkissä') vuonna 1923. Hän on kirjoittanut myös satuja ja laulujen sanoja erityisesti lapsille Detskaja literatura -kustantamon kautta ja kääntänyt muun muassa William Shakespearea venäjäksi. Maršak oli kirjailija Mihail Iljinin veli.

Maršak opiskeli Lontoon yliopistossa 1912–1914 ja alkoi sitten kääntää englantilaista runoutta.

Maršak sai teoksistaan runsaasti palkintoja, muun muassa neljä aikoinaan arvostettua Stalinin palkintoa; näistä ensi palkinnon runokokoelmastaan Стихи для детей (Runoja lapsille) vuonna 1951, sekä Leninin kunniamerkkejä.

Suomennetut teokset
 Mister Twister (Мистер Твистер, Mister Tvister), suom. Emil Virtanen, Petroskoi: Kirja 1937 (lastenkirja)
 Viiksisuu viiruturkki (Усатый-полосатый, Usatyj-polosatyj), Nikolai Laine, Petroskoi : Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike 1956 (lastenkirja)
 Luppakorva (Вакса-клякса, Vaksa-klâksa), suom. Nikolai Laine, Moskova: Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliike 1963 (lastenkirja)
 Varpusen ateria (Gde obedal vorobei''), suom. Ulla-Liisa Heino,  Helsinki: Kansankulttuuri 1976 ISBN 951-615-114-0 (lastenkirja)

Lähteet 
 

Venäläiset runoilijat
Venäläiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Neuvostoliittolaiset runoilijat
Vuonna 1887 syntyneet
Vuonna 1964 kuolleet
Elina Lampela

Elina Aino Sofia Lampela (s. 18. helmikuuta 1998 Irving, Texas, Yhdysvallat) on suomalainen seiväshyppääjä. Lampela on myös Yhdysvaltojen kansalainen. Hän edustaa Oulun Pyrintöä. Häntä valmensi vuoteen 2013 asti Kimmo Jokivartio, vuosina 2013–2018 Ossi Helander, vuosina 2018–2021 australialainen Steve Rippon ja vuodesta 2021 lähtien Rauli Pudas.

Lampela sai hopeaa Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Utrechtissa 2013 ikäluokan Suomen ennätystuloksella 402. Hän sijoittui yhdeksänneksi Eugenen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2014 sivuten runsas viikko aiemmin Kuortaneella hyppäämäänsä ennätystään 410. Eskilstunan alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 hän oli neljäs tuloksella 415. Vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän jäi karsinnassa ilman tulosta. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän karsiutui loppukilpailusta tuloksella 420 cm. Saman vuoden  Münchenin EM-kilpailuissa hän sijoittui 11:nneksi tuloksella 440 cm.

Lampela voitti Suomen-mestaruuden Joensuussa 2022 tuloksella 450 cm. Kalevan kisoissa hän sai hopeaa vuosina 2020 ja 2021 (jolloin tulos oli 451 cm) sekä pronssia vuonna 2014. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saanut kultaa vuonna 2021, hopeaa vuosina 2017 ja 2020 sekä pronssia vuonna 2015.

Lampela kilpaili aikuisten maaottelussa ensimmäisen kerran vuonna 2015. Hän on voittanut seiväskilpailun Suomi−Ruotsi-maaottelussa 2021 ja 2022.

Lampela hyppäsi ennätyksensä 453 cm Turussa 22. toukokuuta 2021. Hallissa hän on hypännyt parhaimmillaan 436 cm Kuortaneella 31. tammikuuta 2021.

Lampela muutti vuonna 2018 Oulusta Helsinkiin, asuu Viikissä ja opiskelee Helsingin yliopistossa molekyylibiotiedettä.

Lähteet 

Suomalaiset seiväshyppääjät
Vuonna 1998 syntyneet
Elävät henkilöt
Toistettavuus

Toistettavuus (engl. repeatability) viittaa tutkijan kykyyn toistaa koe. Toistettavuus liittyy tutkimusmenetelmään, tutkimusvälineisiin ja mittaamiseen. Koe on toistettavissa, mikäli tutkija saa identtisissä olosuhteissa samoja mittaustuloksia samalla tutkimusmenetelmällä tai mitalla. Kun koe on toistettavissa, mittaustulosten vaihtelu voi johtua vain mittausprosessissa tapahtuneista virheistä. Se on yksi tieteellisen menetelmän pääperiaatteista ja riippuvainen ceteris paribuksesta (muiden asioiden yhtäläisinä pysymisestä).

Toistettavuus on eri asia kuin uusittavuus ja replikointi. Alkuperäisen tutkimuksen toistamista sitä täsmälleen noudattamalla siten että voidaan saada täsmälleen samat tutkimustulokset kutsutaan uusittavuudeksi ja tutkimuksen toistamista eri aineistolla alkuperäisen tutkimuksen peruslöydösten vahvistamiseksi kutsutaan replikoinniksi.

Tuloksia kutsutaan vertailukelpoisiksi, jos ne on saavutettu käyttäen samoja toistettavia kokeellisia menetelmiä (erillisissä kokeissa). Perusajatus näkyy Aristoteleen toteamuksessa, ettei ole olemassa yksilön tieteellistä tietoa. Kaiken tiedon – kaiken tieteen – on siten väistämättä muodostettava yleisiä käsitteitä ja vedottava niihin vastaavien symbolien avulla.

Tietyn kokeellisesti saavutetun arvon sanotaan olevan toistettavissa jos eri henkilöiden suorittamien jäljennettyihin malleihin kohdistuvien mittausten tai havaintojen välillä on olemassa suuri yhtäpitävyys eri ympäristöissä – toisin sanoen, jos kokeellisella tuloksella on suuri tarkkuus.

Katso myös
Falsifiointi
Hypoteesi
Koeteltavuus
Näennäistiede
Replikaatiokriisi

Lähteet

Mittaaminen
Tieteellinen menetelmä
Tieteenfilosofia
Jossain on tie ulos


Jossain on tie ulos on Pariisin kevät -yhtyeen vuonna 2013 julkaistu neljäs studioalbumi.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Arto Tuunela – laulu
 Reko Aho – rummut
 Antti Pouta – kitara, koskettimet, taustalaulu
 Jussi Hietala – basso
 Artturi Taira – kitara, koskettimet, taustalaulu
 Ilari Kivelä – koskettimet, taustalaulu

Arvostelut 
 Desibeli.net: 
 Soundi:

Aiheesta muualla 
 Jossain on tie ulos discogs.com -sivustolla

Lähteet 

Pariisin Kevään albumit
Vuoden 2013 albumit
Hilla Uusimäki

Hilla Maria Uusimäki (s. 12. kesäkuuta 1996 Vantaa) on suomalainen yleisurheilija. Hän edustaa Kenttäurheilijat-58 Vantaata ja häntä valmentaa Petra Stenman. Aikaisemmin hän on valmentanut Milla Kelo.

Porin Kalevan kisoissa 2015 Uusimäki voitti 400 metrillä ensimmäisen aikuisten Suomen-mestaruutensa. Oulun kalevan kisoissa 2016 hän voitti Suomen-mestaruuden 400 metrin aitajuoksussa. Seinäjoen Kalevan kisoissa 2017 Uusimäki voitti hopeaa 400 metrillä. Jyväskylässä 2018 hän sai hopeaa 400 metrin aitajuoksussa. Kuopiossa 2014 hän voitti SM-pronssia sekä 400 metrillä että 400 metrin aitajuoksussa juosten molemmissa kilpailuissa silloisen ennätysaikansa: 400 metrillä 55,29 ja 400 metrin aidoissa 1.00,24. Sisäratojen SM-kisoissa Uusimäki voitti kultaa 400 metrillä vuosina 2015, 2016, 2017 ja 2018 sekä 300 metrin aitajuoksussa 2015 ja 2016. 800 metrillä hän sai pronssia 2018.

Uusimäki osallistui Suomi–Ruotsi-maaotteluun ensimmäisen kerran vuonna 2014. Hän juoksi 400 metrin aidat ja osuuden 4 × 400 metrin viestijoukkueessa. Hän voitti maaottelussa 400 metriä 2015 ja 2016 sekä 400 metrin aitajuoksun 2016. Zürichin EM-kisoissa 2014 hän oli 4 × 400 m viestijoukkueen varaedustaja. Eskilstunan alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 hän selviytyi 400 metrin aitajuoksussa välieriin. Hän juoksi aitajuoksun välierissä myös Amstardamin EM-kilpailuissa 2016.

Uusimäki on kilpaillut myös seitsenottelussa, jossa hänen ennätyksensä on syyskuussa 2014 oteltu 4801 pistettä.

Henkilökohtaiset ennätykset
 400 m: 53,14 (2016)
 400 m aitajuoksu: 56,33 (2016)

Lähteet 

Suomalaiset yleisurheilun moniottelijat
Suomalaiset pikajuoksijat
Vuonna 1996 syntyneet
Elävät henkilöt
Dominic Carroll

Dominic Carroll (s. 15. marraskuuta 1983 Amsterdam, Alankomaat) on Alankomaissa syntynyt gibraltarilainen pika- ja keskimatkojen juoksija. Hän kilpailee pääosin 100 ja 800 metrillä. 100 metrillä Carrollin ennätys on 10.75 ja 800 metrillä 1.58.22. Carroll on osallistunut muutamiin EM- ja MM-kilpailuihin. Vuoden 2010 EM-kisoissa Barcelonassa hänet diskattiin alkuerissä varaslähdön takia. Carroll on osallistunut myös kaksiin maastojuoksun MM-kisoihin. Hän on 179 senttimetriä pitkä.

Lähteet 
 http://www.european-athletics.org/athletes/group=C/athlete=141848-carroll-dominic/index.html

Brittiläiset pikajuoksijat
Brittiläiset keskimatkojen juoksijat
Brittiläiset maastojuoksijat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Ilkka Niemeläinen

Ilkka Heikki Niemeläinen  (9. maaliskuuta 1956 Imatra – 6. lokakuuta 2022 Espoo) oli suomalainen säveltäjä, kitaristi ja tietokonetaiteilija. Niemeläinen erikoistui tietotekniikan hyödyntämiseen taiteen välineenä: anturisoitinkehitystä, äänen ja visuaalisten elementtien lainalaisuuksien tutkimista ja synkronointia, generatiivisten elementtien tutkimista ja soveltamista kompositioiden rakentamisessa sekä elävissä esityksissä että vuorovaikutteisissa installaatioissa.

Kooste taiteellisesta toiminnasta
- opinnot Helsingin konservatoriossa 1972 - 1979

- pohjoismaiden ensimmäisen elävää elektronimusiikkia soittavan yhtyeen perustajajäsen yhdessä Esa Kotilaisen ja Otto Romanowskin kanssa (NEUM 1974).

- sävellyksiä omille pienyhtyeille: Wasama Quartet (ylennysmerkki, vuoden yhtye 1981), Instinct (vuoden levy 1987, Rytmi lehti), IN2a3, Cartes Art Machine, Unio.

- radio- ja TV -esiintymisiä, konsertteja kotimaassa ja ulkomailla (mm. Pori jazz pääkonsertit 1983, 1990 ja USA KOOL-jazz festivaali).

- useita levytyksiä omien yhtyeiden kanssa ja lisäksi mm. mainostoimisto Erva-Latvalan (myöhemmin Vera) julkaisema 8:n cd -levyn sarja sovituksia klassisen musiikin teoksista elektroniselle orkesterille ja improvisoiville solisteille (Juhani Aaltonen, Pentti Lahti, Maija Hapuoja, Mikko-Ville Luolajan-Mikkola, Marko Ylönen).

- YLEn Radio Mafian tuotantona laajamuotoisia hybridisävellyksiä perinteiselle- ja elektroniselle orkesterille (mm. Ktema Eis Avanti! kamariorkesterille) ja solisteille.

- 1997-2008 residenssitaiteilijana ja tuotantovastaavana Espoon taide- ja tietotekniikkasäätiössä (CARTES, perustajat Espoon kaupunki, Sibelius-Akatemia ja  Teknillinen korkeakoulu) jossa kehitti mm. anturiteknologiaan perustuvia soittimia ja sävelsi ja tuotti monitaideteoksia erilaisissa kombinaatiossa perinteiselle orkesterille (Tapiola sinfonietta), elektroniselle orkesterille, kuoroille (Tapiolan kuoro, Dominante), tanssijoille, videolle, tietokonegrafiikalle, teollisuusroboteille ja solisteille mm. SynChronos Helsingin Juhlaviikoille 1997, MetaSYNK Helsingin kulttuuripääkaupunkivuoteen sekä avajaisteoksia mm. TKK:n tietotekniikkataloon Otaniemessä 1998, Heurekan musiikkinäyttelyyn 2005 (jossa esillä myös vuorovaikutteinen anturisoitininstallaatio) ja WeeGee -taloon Espoossa 2006. 

- uudet anturisoittimet (Musicmakers Oy:ssä), installaatio esillä Milanon design weekillä 2009

- 2011 monitaideteos ja installaatio ENERGO Turun kulttuuripääkaupunkivuoteen (solisteina mm. lauluyhtye Rajaton)

- KOTA, vuorovaikutteinen installaatio yhteistyössä mediasuunnittelija Teemu Määttäsen kanssa, Askon säätiön tilausteos Helsingin designpääkaupunkivuoteen 2012.

Luottamustoimet
puheenjohtaja, Taiteilijajärjestöjen yhteistyöjärjestö Forum Artis (2010- )
hallituksen jäsen, Euroopan taiteilijaneuvosto (ECA) (2013- )

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ilkka Niemeläisen kotisivu
Ilkka Niemeläisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset jazzmusiikin säveltäjät
Suomalaiset taidemusiikin säveltäjät
Suomalaiset kitaristit
Suomalaiset jazzmuusikot
Vuonna 1956 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet