joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
UD Almería

Unión Deportiva Almería on espanjalainen jalkapalloseura Almerían kaupungista Andalusiasta. Seuran edustusjoukkue pelaa Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa.

UD Almerían kotikenttä on 15 000 -paikkainen Mediterráneo, joka rakennettiin alun perin Almeríassa vuonna 2005 järjestettyjä Välimeren kilpailuja varten. Seuran tunnuksessa esiintyy muinainen almeríalainen indalo-symboli.

Historia 

Seura perustettiin vuonna 1989 nimellä Almería Club de Fútbol. Ensimmäisen kerran seura nousi Segunda Divisióniin kaudeksi 1995–1996. Vierailu jäi kuitenkin vain kahden kauden mittaiseksi ja seurasi aaltoliike, joka vei seuran kaudella 1996–1997 Segunda División B:hen ja kaudella 1998–1999 edelleen Tercera Divisióniin ennen nousua takaisin Segunda División B:hen kaudella 1999–2000.

Vuonna 2001 seura vaihtoi nimensä nykyisekseen toisen paikallisseuran Club Polideportivo Almerían lopetettua toimintansa. Ensimmäisen uudelle nimellä pelatun kauden 2001–2002 päätteeksi seura nousi jälleen Segunda Divisióniin, jossa se sittemmin vakiinnutti paikkansa ja nousi kauden 2006–2007 päätteeksi ensimmäistä kertaa historiassaan pääsarja Primera Divisióniin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Unión Deportiva Almerían virallinen sivusto 

Almeria
Almerían maakunta
Plague Angel


Plague Angel on Mardukin yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin 22. marraskuuta 2004.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Mortuus – laulu
 Morgan Steinmeyer Håkansson – kitara
 Magnus Devo Andersson – basso
 Emil Dragutinovic – rummut

Arvostelut 
 AllMusic: 
 Imperiumi: 8½/10
 Soundi:

Lähteet 

Mardukin albumit
Vuoden 2004 albumit
Yövartio (järjestö)

Yövartio (, ) on vuonna 2007 perustettu vironvenäläinen aktivistiryhmä. Se perustettiin patsaskiistan yhteydessä vastustamaan Tallinnan Pronssisoturin siirtoa. Mellakoiden jälkeen joitakin sen jäseniä pidätettiin, mutta päästettiin myöhemmin vapaaksi. Ryhmän johtajana toimii Dmitri Linter.

Sittemmin ryhmä on keskittynyt kritisoimaan vironvenäläisten heikkoa asemaa Virossa ja syyttämään Viron hallitusta kansallissosialismista. Ryhmällä on läheiset suhteet Venäjän poliittista johtoa lähellä olevaan Naši-liikkeeseen. Ryhmät järjestivät maaliskuussa 2009 Helsingissä Johan Bäckmanin masinoiman mielenosoituksen Viron lähetystön järjestämiä tilaisuuksia vastaan.

Katso myös 
Viron patsaskiista 2007
9. toukokuuta -komitea
Mark Siryk

Aiheesta muualla 

 Kuvia  yövartio-liikkeen toiminnasta Pronssisoturi-patsaalla ennen sen siirtämistä.
 Yövartion viralliset verkkosivut
 Yövartion verkkosivut
 Yövartion vetoomus
 Viktoria Ladõnskaja , Notšnoi Dozor, Eesti Ekspress

Viron politiikka
Late Show with David Letterman

Late Show with David Letterman on yhdysvaltalainen myöhäisillan humoristinen keskusteluohjelma jota isännöi David Letterman. Ohjelman musiikista ja bändistä vastasi Paul Shaffer. Late Show'ta kuvattiin Ed Sullivan Theatressa Broadwayllä New Yorkissa.

Historia 
Ennen Late Show'ta David Letterman oli isännöinyt omaa menestyksekästä Late Night with David Letterman -ohjelmaansa NBC-kanavalla vuosina 1982–1993.
 
The Tonight Show'n pitkäaikaisen isännän Johnny Carsonin ilmoittaessa eläkkeelle jäämisestään vuonna 1993 alkoi NBC etsiä Carsonille uutta jatkajaa. David Lettermania pidettiin varmana valintana, mutta yllättäen NBC ilmoitti palkkaavansa tehtävään koomikko Jay Lenon. Letterman suuttui tästä valinnasta ja ilmoitti lähtevänsä tekemään omaa ohjelmaansa kilpailevalle CBS-kanavalle. Ohjelman nimi vaihtui CBS:lle mentäessä Late Show with David Lettermaniksi.

Lettermanin kuuluttajana aina The David Letterman Show'sta lähtien toiminut Bill Wendell lähti sarjasta vuonna 1995. Wendellin paikan otti Alan Karter.

Letterman kertoi 3. huhtikuuta 2014 ohjelman nauhoituksessa jäävänsä eläkkeelle vuoden 2015 aikana. CBS nimesi 10. huhtikuuta 2014 Stephen Colbertin Lettermanin seuraajaksi viiden vuoden sopimuksella.

Late Show'n viimeinen jakso esitettiin 20. toukokuuta 2015. Viimeisessä jaksossa Top 10 List -osion lukijoina toimivat muun muassa Jerry Seinfeld, Steve Martin ja Bill Murray. Jaksossa esiintyi myös presidentti Barack Obama. Viimeisenä musiikkivieraana ohjelmassa oli Foo Fighters.

Late Show Suomessa 
Maksukanava MTV Max on esittänyt Late Show'ta 2. maaliskuuta 2008 lähtien.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Late Show with David Letterman 
 

Viihdeohjelmat
Yhdysvaltalaiset keskusteluohjelmat
1990-luvun televisiosarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
CBS:n televisio-ohjelmat
Kristiansandin tuomiokirkko

Kristiansandin tuomiokirkko () on kirkkorakennus norjalaisessa Kristiansandin kaupungissa. Se on Agderin ja Telemarkin hiippakunnan pääkirkko. Nykyinen kirkko on kolmas tuomiokirkko kaupungissa ja neljäs kirkko samalla paikalla eli Torvetilla. 

Kirkkorakennus on rakennettu arkkitehti Thrap-Meyerin piirustusten mukaan ja se on yksi Norjan suurimmista. Rakennus edustaa tyylisuunnaltaan uusgotiikkaa. Se on 60 metriä pitkä ja noin 39 metriä leveä, ja kirkontorni kohoaa 70 metrin korkeuteen.

Kirkon rakennustyöt saatiin päätökseen 1885. Kirkko vihittiin käyttöön saman vuoden maaliskuun 18. päivänä, rovasti J. M. Brunin johdolla.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kirkon kotisivut   
 Virtual Norge

Tuomiokirkko
Norjan tuomiokirkot
Kivikirkot
New American Gospel

New American Gospel on yhdysvaltalaisen metalliyhtye Lamb of Godin debyyttialbumi, joka on julkaistu vuonna 2000 Metal Bladen levymerkillä. Albumin äänimaailma on yhtyeen uudempiin tuotoksiin verrattuna selvästi brutaalimpi ja raaempi, josta syyksi yhtye on maininnut albumin uudelleenjulkaisun kansilehdessä muun muassa aikataulun tiukkuuden, mutta myös rajun juomisen albuminteon aikana. Albumilta kaikesta huolimatta nousi huomattavia kappaleita, joista sinkkunakin julkaistu Black Label kuuluu edelleen yhtyeen livesetin tärkeimpiin kappaleisiin.

Yhtyeen kokoonpanolle albumi ei toista kitaristia Willie Adleria lukuun ottamatta ollut ensimmäinen, sillä ennen Burn the Priest -nimellä toiminut yhtye oli ehtinyt julkaista yhden täyspitkän albumin ennen Lamb of God -nimeen siirtymistä.

Albumista julkaistiin myös remasteroitu versio vuonna 2006 Prosthetic Recordsin kautta. Versio sisälsi neljä bonusraitaa ja uuden kansikuvan.

Kappaleet
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Vuoden 2006 version bonuskappaleet

Kappaleiden 13, 14 ja 15 perässä on sulkeisiin merkitty New American Gospelille päätyneen kappaleen lopullinen nimi.

Jäsenet
 Randy Blythe – laulu
 Mark Morton – kitara
 Willie Adler – kitara
 John Campbell – basso
 Chris Adler – rummut

Vuoden 2000 albumit
Vuoden 2000 esikoisalbumit
Lamb of Godin albumit
Bergenin tuomiokirkko

Bergenin tuomiokirkko () on kirkkorakennus norjalaisessa Bergenin kaupungissa, Hordalandin läänissä. Kirkko on muodoltaan pitkäkirkko, ja se on pyhitetty pyhälle Olaville. Rakennus valmistunut vuonna 1150. Kirkko toimi välillä fransiskaanien luostarikirkkona. Kirkko paloi vuonna 1248. Nykyisen ulkoasunsa se on saanut vuosien 1880-1883 muutostöissä, joiden arkkitehteina toimivat Christie & Blix. Kirkossa on 1000 istumapaikkaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Bergenin tuomiokirkon historiaa 

Norjan tuomiokirkot
Bergenin rakennukset ja rakennelmat
Kivikirkot
Tiina Kaarela

Tiina Kaarela (s. 1957, Lappeenranta) on suomalainen toimittaja ja kansalaisjärjestövaikuttaja.

Kaarela toimi 1996–2004 Yksinhuoltajien ja yhteishuoltajien liiton puheenjohtajana. Tänä aikana liiton RAY-avustus, jäsenmäärä ja tunnettavuus lisääntyi.

Vuonna 2004 hän avasi yrityksensä palveluna Eroperhe.netin palvelemaan eronneita vanhempia ja kehitti siellä perinteisistä eroseminaareista nettieroseminaarin. Eroperhe.netin keskustelufoorumi on Suomen suurin eronneiden vanhempien nettiyhteisö, joka järjestää myös viikoittain jäsenten tapaamisia eri puolilla maata. Sen piirissä toimii useita tukiryhmiä eri elämäntilanteissa oleville vanhemmille.

Kaarela on toiminut toimittajana Radiomafiassa, Radio Ainossa ja eri julkaisuissa. Hän on kirjoittanut kolumneja Vihreään Lankaan, Puuvene-lehteen ja Uuteen Naiseen, näytelmän "Köydet irti" Tiia Lousteelle ja Carita Holmströmille ja Radioteatterille yhdessä Mari Mörön kanssa pienoiskuunnelmasarjan "Kokolihakomedia".

Hän on ollut vuosina 2000–2004 Helsingin kaupungin asuntolautakunnan puheenjohtaja (sit. vas.), varavaltuutettu ja vuodesta 2004 Helsingin kaupungin rakennuslautakunnan jäsen.

Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Norjan kirkko

Norjan kirkko () on Norjan evankelis-luterilainen kirkko. Siihen kuuluu noin 69,9 prosenttia norjalaisista. Kirkon ylin elin on kirkolliskokous. Siinä on 116 edustajaa, joista 77 valitaan välittömillä vaaleilla, 22 on hiippakuntien valmisemaa edustajaa, 12 piispaa, 4 saamelaisten ja yksi kuulovammaisten kirkollisen työn edustaja. Kirkon piispat ja rovastit nimittää Norjan hallitus. Vuoteen 2012 asti Norjan perustuslain mukaan maan hallitsija toimi kirkon nimellisenä johtajana sekä sen suojelijana. Nykyisin hallitsijan tulee edelleen kuulua Norjan kirkkoon. 

Norjan kirkon ylin edustaja on Piipainkokouksen preses, puheenjohtaja. Hän on samalla Nidarosin hiippakunnan piispa, kaitsenta-alueenaan Nidarosin Tuomiorovastikunnan seurakunnat. Preseksen virkaa on vuodesta 2020 hoitanut Olav Fykse Tveit. Preses on myös Norjan kirkon Kirkerådetin (Kirkkohallituksen) jäsen, eikä Norjan kirkolla siten ole arkkipiispaa. Norja lakkautti valtionkirkon vuoden 2013 alussa.

Kirkko kuuluu sekä Kirkkojen maailmanneuvostoon että Luterilaiseen maailmanliittoon. Lisäksi Norjan kirkko kuuluu Porvoon kirkkoyhteisöön.

Hiippakunnat 

Norjan kirkko on jaettu 11 hiippakuntaan.

 Oslon hiippakunta
 Borgin hiippakunta
 Hamarin hiippakunta
 Tunsbergin hiippakunta
 Agderin ja Telemarkin hiippakunta
 Stavangerin hiippakunta
 Bjørgvinin hiippakunta
 Møren hiippakunta
 Nidarosin hiippakunta
 Sør-Hålogalandin hiippakunta
 Nord-Hålogalandin hiippakunta

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut
Norjan kirkon virsikirja 

Evankelis-luterilaiset kirkot
Sotahuuto (albumi)

Sotahuuto (MURCD01) on helsinkiläisen Sotahuudon esikoisalbumi, joka julkaistiin Metal Union Records -levymerkillä 27. syyskuuta 2005. Albumi herätti laajaa huomiota ilmestyessään eri medioissa ja raskaan musiikin harrastajien joukossa varsinkin sanoitustensa puolesta. Yhtye työsti ja demotti albumin kappaleita vuodesta 2003 ja meni Studio Watercastleen vuonna 2005, jossa Sotahuuto äänitti debyyttinsä tuottajaan Arttu Sarvanne.

Yleiskuva
Sotahuuto on musiikkityyliltään hardcore ja thrash metal -vaikutteista metalcorea, jota niin yhtye kuin arvostelijat ovat verranneet Sepulturan, Soulflyn ja Machine Headin musiikkiin. Albumin alkupuolisko on aggressiivista, toinen puoli keskittyy enemmän tunnelmaan. Sotahuudon nimeämättömät intro ja väliosuudet ovat ohjelmoituja koneraitoja.

Kritiikki
Sotahuuto sai pääasiassa myönteisen vastaanoton arvostelijoilta. Hardcore- ja metallimusiikin harrastajat suhtautuivat albumiin hieman kaksijakoisesti koska Sotahuudon sanoitukset käsittelevät elämänasenteita kristityn näkökulmasta, mikä ei ole kovin yleistä varsinkaan Suomen raskaan musiikin piireissä. Osa kriitikoista, kuten Imperiumi.netin, jossa albumi oli "viikon levy", Turkka Holmqvist kirjoitti, että sanoitusten ja musiikin ristiriita luovat myönteisessä mielessä häiriintyneen tunnelman albumille. Lyyriset teemat kuten ahdistus, henkinen kuolema, rappio ja syntinen ihmiskunta tekevät Holmqvistin mukaan kokonaisuuden ahdistuneeksi, mikä hänen mukaansa erottaa yhtyeen muista, usein "vakavasti ateistisista" ryhmistä. Albumi sai kritiikkia siitä, että vaikka musiikki on teknisesti taitavasti soitettua, yhtyeen ilmaisua ei tuo juuri mitään uutta. Esimerkiksi Noise.fin Sini Hytönen kirjoitti, että albumi on "perusmetallimättöä" mutta kuitenkin että "Musisointi on kaikessa yksinkertaisuudessaan voimakasta ja tarmoa täynnä." Korroosio.netin Aki Nuopponen taas moitti sanoituksia hieman niiden "paatoksesta" mutta kehui, että albumi on "soitannalliselta ja toteutukselliselta puolelta vankkaa jälkeä aina laulua ja tuotantoa myöten." Stalkermusic.comin Erkka Vesa oli sitä mieltä, että "Levy on sinällään varsin kelvollista materiaalia, mutta tälläkin kertaa ongelmaksi nousee omien ideoiden puute ja liiallinen turvautuminen tehokkaaksi todettujen kohtien kierrätykseen."

Kappaleet

Kokoonpano 
 Retu – laulu
 Pekka – kitara
 Taneli – kitara
 Matti – basso
 Eero – rummut

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
Albumin arvio Imperiumi.net-sivulla 
Albumin arvio Tuhma.fi-sivulla 
Albumin arvio Chambers Magazine -sivulla
Albumin arvio Desibeli.net-sivulla  
Albumin arvio Korroosio.net-sivulla   
Albumin arvio Noise.fi-sivulla  
Albumin arvio Rokkizine.fi-sivulla  
Albumin arvio Stalkermusic.com-sivulla 
Sotahuuto-video Youtube-sivulla

Vuoden 2005 esikoisalbumit
Sotahuudon albumit
Arttu Sarvanteen tuottamat albumit
Lamborghini Diablo

Lamborghini Diablo oli Lamborghinin vuosina 1990–2001 valmistama superauto. 

Lamborghini Countachin seuraajaksi kehitetty Diablo on taka- tai nelivetoinen (Diablo VT) ja moottori on sijoitettu taka-akselin etupuolelle parhaan painojakauman saamiseksi. 200 000 dollaria maksava Diablo oli luokkansa autoksi yllättävän askeettinen, CD-soitinkin oli lisävaruste, sähköikkunoita tai sähkösäätöisiä istuimia ei ollut saatavilla, eikä myöskään aluksi lukkiutumattomia jarruja.

Vuonna 1998 Diablo koki kasvojenkohotuksen, jossa sen esiin kääntyvät ajovalot korvattiin perinteisillä.

Tekniset tiedot 

 Moottori: V12
 Huippunopeus: 325 km/h
 Kiihtyvyys (0–100 km/h): 4,1 s
 Iskutilavuus: 5 709 cm³
 Teho: 492 hv (378 Kw)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Diablo line-up

Diablo
Superautot
1990-luvun autot
2000-vuosikymmenen autot
Stephanie Graf

Stephanie Graf (s. 26. huhtikuuta 1973 Klagenfurt) on itävaltalainen entinen keskipitkän matkan juoksija.

Grafin äiti oli Itävallan mestari 800 metrin juoksussa vuodelta 1974. Graf osallistui ensimmäisiin arvokisoihinsa 1997, mutta karsiutui loppukilpailusta 800 metrillä sekä Pariisin sisäratojen että Ateenan ulkoratojen MM-kisoissa. Vuonna 1998 hän paransi ennätystään yli kahdella sekunnilla ja voitti EM-pronssia Budapestin EM-kisoissa. Vuonna 1999 hän juoksi Sevillan MM-kisoissa seitsemänneksi ajalla 1.57,92 ja kauden lopussa GP-finaalissa viidenneksi.

Graf voitti Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 hopeaa 800 metrillä häviten ainoastaan Maria Mutolalle. Hänen aikansa 1.56,64 on Itävallan ennätys. Hän voitti samana vuonna myös sisäratojen EM-kultaa. Vuonna 2001 Graf voitti MM-hopeaa sekä Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa että Edmontonin ulkoratojen MM-kisoissa. Kauden lopussa hän sijoittui GP-finaalissa kolmanneksi. Seuraavana vuonna hän voitti hopeaa sisäratojen EM-kisoissa ajalla 1.55,85. Vuonna 2003 hän voitti maansa mestaruuden sisäradoilla 800 metrillä ja ulkoradoilla 400 metrin juoksussa. Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa hän voitti hopeaa.

Graf lopetti uransa vuonna 2004. Hän sai kesäkuussa 2010 kahden vuoden kilpailukiellon kun hänen todettiin syyllistyneen veridopingiin uransa aikana.

Henkilökohtaiset ennätykset
Lähde: IAAF
 200 metrin juoksu: 25,42 (1996)
 400 metrin juoksu: 52,69 (1999)
 800 metrin juoksu: 1.56,64 (2000)
 1 000 metrin juoksu: 2.34,47 (1998)
 1 500 metrin juoksu: 4.13,58 (1996)

Lähteet 
 

Itävaltalaiset keskimatkojen juoksijat
Itävaltalaiset olympiamitalistit
Dopingrikkomuksesta tuomitut itävaltalaiset
Dopingrikkomuksesta tuomitut yleisurheilijat
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Lisa Misipeka

Lisa Vasa Misipeka (s. 3. tammikuuta 1975) on amerikansamoalainen moukarinheittäjä. Hän voitti pronssimitalin yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa Sevillassa 24. elokuuta 1999 tuloksella 66,06.

Misipeka kilpaili kesäolympialaisissa 1996, 2000 ja 2004.

Lähteet 
 

Amerikansamoalaiset moukarinheittäjät
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Norsunluurannikon departementit

Norsunluurannikon alueet jakautuu 58 departementtiin (). Departementit ovat alueittain luetteloituina:

Agnébyn alue
Adzopé
Agboville

Bafingin alue
Touba

Bas-Sassandran alue
San-Pédro
Sassandra
Soubré
Tabou

Denguélén alue
Odienné

Dix-Huit Montagnesin alue
Biankouma
Danané
Man

Fromagerin alue
Gagnoa
Oumé

Haut-Sassandran alue
Daloa
Issia
Vavoua

Lacsin alue
Grand-Bassam
Tiébissou
Toumodi
Yamoussoukro

Lagunesin alue
Abidjan
Alépé
Dabou
Grand-Lahou
Jacqueville
Tiassalé

Marahouén alue
Bouaflé
Sinfra
Zuénoula

Moyen-Cavallyn alue
Bangolo
Duékoué
Guiglo
Toulépleu

Moyen-Comoén alue
Abengourou
Agnibilekrou

N'zi-Comoén alue
Bocanda
Bongouanou
Daoukro
Dimbokro
Mbahiakro

Savanesin alue
Boundiali
Ferkessédougou
Korhogo
Tingréla

Sud-Bandaman alue
Divo
Lakota

Sud-Comoén alue
Aboisso
Adiaké

Vallée du Bandaman alue
Béoumi
Bouaké
Dabakala
Katiola
Sakassou

Worodougoun alue
Mankono
Séguéla

Zanzanin alue
Bondoukou
Bouna
Tanda

Aiheesta muualla
 Statoids - Norsunluurannikon departementit
UD Las Palmas

Unión Deportiva Las Palmas on espanjalainen jalkapalloseura Las Palmasin kaupungista Kanariansaarten Gran Canarialta. Seura perustettiin viiden paikallisseuran yhdistyessä 22. elokuuta 1949 ja sen edustusjoukkue pelaa Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa.

UD Las Palmasilla on pitkät perinteet myös pääsarja Primera Divisiónista, jossa se on pelannut yhteensä yli 30 kautta. Edellisen kerran se pelasi sarjassa kaudella 2017–2018. Tässä suhteessa se on selvästi edellä esimerkiksi Kanariansaarten toista suurseuraa Club Deportivo Tenerifeä. Las Palmasin parhaat saavutukset ovat pääsarjan toinen sija kaudelta 1968–1969 sekä Espanjan cupin toinen sija kaudelta 1977–1978. Seura on ottanut osaa Uefa-cupiin kausilla 1968–1969, 1972–1973 ja 1977–1978.

Espanjan maajoukkueessa pelanneet Antonio Guayre, Manuel Pablo, Juan Carlos Valerón ja Vitolo ovat Las Palmasin kasvatteja ja edustaneet myös seuran edustusjoukkuetta. Espanjalaisista maajoukkuepelaajista seurassa ovat pelanneet myös Julen Lopetegui ja Luis Molowny. Tunnettuja Las Palmasia edustaneita ulkomaalaispelaajia ovat muun muassa kamerunilainen Timothée Atouba, kroatialainen Robert Jarni, kolumbialainen Jeison Murillo ja venezuelalainen José Salomón Rondón.

Kotikenttä 

UD Las Palmasin kotikenttänä toimii 8. toukokuuta 2003 käyttöönotettu Estadio de Gran Canaria, jolla on 31 250 katsojapaikkaa. Sitä ennen seura pelasi lähes 60 vuotta Estadio Insularilla jolla oli 21 000 katsojapaikkaa.

Edustusjoukkueen kokoonpano 

Päivitetty 31. tammikuuta 2017.

Entisiä pelaajia 
Suluissa vuodet edustusjoukkueessa.

  Timothée Atouba (2012–2014)
  Mariano Barbosa (2010–2014)
  Xabi Castillo (2006–2007)
  Rubén Castro (2001–2004)
  Álvaro Cejudo (2009–2011)
  Christian (2008)
  Adrián Colunga (2007–2008)
  Emmanuel Culio (2014–2015)
  Javier Garrido (2015–2016)
  Antonio Guayre (2000–2001, 2009–2011)
  Janne Hietanen (2004)
  Robert Jarni (1999–2001)
  Josico (1998–2002, 2009–2011)

  Ildefons Lima (2002–2003)
  Julen Lopetegui (1988–1989)
  Manuel Pablo (1996–1998)
  Luis Molowny (1957–1958)
  Jeison Murillo (2012–2013)
  Javier Portillo (2011–2012)
  José Salomón Rondón (2008–2010)
  Marcelo Silva (2014–2015)
  Francis Suárez (2007–2013)
  Thievy (2012–2013)
  Roberto Trashorras (2006–2008)
  Juan Carlos Valerón (1995–1997, 2013–2016)
  Vitolo (2010–2013)

Seuran virallinen radiokanava 

Seuran virallinen radiokanava on UdRadio ja se kuuluu koko Gran Canarian alueella. Sitä voi kuunnella suorana myös internetin kautta.

Hymni 

Seuralla on ollut kaksi hymniä, joista Gonzalo Monasterion sanoittama ja Peón Realin säveltämä on ollut suositumpi kannattajien joukossa. Ensimmäisen ja hymneistä vähemmän tunnetumman "Arriba de ellos" sävelsi ja sanoitti José Truchado.

Tilastot

Sarjasijoitukset 

Päivitetty 28. tammikuuta 2015.

Reservijoukkue 

Las Palmasin reservijoukkue on nimeltään UD Las Palmas Atlético ja se pelaa Segunda División B:n lohkossa 2.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Unión Deportiva Las Palmasin virallinen sivusto 
 Unión Deportiva Las Palmasin menestys Primera Divisiónissa 

Las Palmas
Gran Canaria
Ojakkala

Ojakkala on taajama Vihdissä Länsi-Uudellamaalla noin 45 kilometriä Helsingistä luoteeseen. Enäjärven rannalla sijaitsevan taajaman asukasluku on noin 2 500. Se on Vihdin kunnan kolmanneksi suurin taajama Nummelan ja Vihdin kirkonkylän jälkeen. Ojakkalan läpi kulkee yksiratainen, sähköistämätön Hyvinkään–Karjaan rautatie. Ojakkalassa sijaitsevat vuonna 1984 perustettu Vihti Ski Center, 2000 perustettu Vihti Golf Center, 2017 perustettu PuuhaPark sekä Hennolan kotieläinpiha. Muita merkittäviä yrityksiä ovat VHL-huolto ja Maxit Oy Ab. Ojakkalan Kotkaniemessä sijaitsee muun muassa Yaran koetila.

Historia 
Ojakkalan rautatieasema suljettiin 1960-luvulla. Asema toimi myös yksityisen kapearaiteisen 600-millimetrisen Ojakkalan–Olkkalan rautatien pääteasemana vuosina 1912–1956. Ojakkalassa aloitti toimintansa Vihdin ensimmäinen kansakoulu, Pietilän kansakoulu, vuonna 1871. Nykyään taajamassa toimii Ojakkalan koulu, jossa työskentelee luokat 1–6.

Lähteet 

                    
Vihdin kylät
Vihdin taajamat
Bloedrivierin taistelu

Bloedrivierin taistelu oli zulujen ja voortrekkerien välillä 16. joulukuuta 1838 käyty taistelu, jossa Andries Pretoriuksen johtamat 464 buuria kukistivat kuningas Dinganen arviolta 15 000 impin armeijan. Taistelu sai afrikaansinkielisen nimensä (Bloedrivier, ’verijoki’) siitä, että kaatuneiden zulujen veri värjäsi Ncome-joen veden punaiseksi. Bloedrivierin taistelun muistopäivää vietettiin aikaisemmin Etelä-Afrikassa "Valan päivänä" ja nykyisen se on kansallisen yhtenäisyyden ja sovinnon päivä, .

15. joulukuuta Pretorius muodosti laagerin, vankkurien suojaaman leirin, Ncome-joen varrelle ja suojasi vankkurien välit puisilla barrikaadeilla. Myöhemmin iltapäivällä Pretoriuksen 300 miehen muodostama ratsuväki huomasi 15 000 miehen vahvuisen zuluarmeijan lähestyvän ja palasi turvaan leiriin.

Pimeän laskeuduttua zulut päättivät hyökätä seuraavana aamuna auringon noustessa. Zulujen etulinja muodostettiin noin 40 metrin päähän vankkureista. Voortrekkerit avasivat tulen ja jo ensimmäisessä yhteislaukauksessa kaatui satoja zulusotilaita. Buurit ehtivät ampua vielä kaksi yhteislaukausta ennen kuin zulujen onnistui aloittaa rynnäkkönsä kohti leiriä. Leirin sisään muodostunut yhteislaukauksista muodostunut tiheä savu haittasi näkyvyyttä ja Pretorius antoi käskyn lopettaa ampuminen. Samalla zulut päättivät vetäytyä noin 500 metrin päähän leiristä.

Zulut aloittivat pian toisen rynnäkön ja buurien tulitus oli lähietäisyydeltä hyvin tehokasta, koska yksi ammus muodostui 10 lyijykuulasta. On sanottu, että tämän vuoksi Bloedrivierin taistelu on maailmanhistorian ainoa taistelu, jossa kuoli enemmän ihmisiä kuin ammuttiin laukauksia. Zulut päättivät jälleen vetäytyä 500 metrin päähän leiristä.

Kolmannessa rynnäkössä zulut käyttivät uutta taktiikkaa ja etenivät pienemmissä muodostelmissa ja pitäen suurempaa etäisyyttä toisiinsa. Vaikka voortrekkerien onnistui ampua vähemmän hyökkääjiä, heidän puolustuksensa kuitenkin kesti ja zulujen oli pakko vetäytyä jälleen. Zulujen neljännen rynnäkön jälkeen Pretorius määräsi nuoremman veljensä Bartin johtaman 100 miehen ryhmän hyökätä ja muodostaa kiila zulujoukkojen keskelle. Kolmannella yrittämällä voortrekkerien onnistui työntyä zululinjan läpi ja hyökätä heidän kimppuunsa selustasta. Lopulta zulut pakenivat taistelukentältä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Taistelut
Suuri vaellus
1838
Nek

Nek, oikealta nimeltään Filippo Neviani (s. 6. helmikuuta 1972 Sassuolo, Modena, Emilia-Romagna, Italia), on italialainen laulaja ja lauluntekijä, joka lukeutuu maansa suosituimpiin miesartisteihin. Hän levyttää sekä italiaksi että espanjaksi.

Nek esiintyi vuonna 2005 Rooman Circus Maximuksessa järjestetyssä Live 8 -konsertissa.

Italialaiset laulajat
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Bonaparti.lv

Bonaparti.lv on kuuden latvialaisen tenorin muodostama yhtye, joka perustettiin Eurovision laulukilpailua 2007 varten. Se edusti maataan kilpailussa italiankielisellä kappaleella ”Questa Notte”, sai 54 pistettä ja sijoittui kuudenneksitoista.

Viisi Bonaparti.lv-yhtyeen jäsenistä on muista hankkeista entuudestaan tunnettuja latvialaisia muusikoita. Yksi jäsenistä, Roberto Meloni, on useamman vuoden Riiassa asunut italialainen.

Bonaparti.lv-ryhmän jäsenten uutisoitiin jääneen kadoksiin toukokuun 4. ja 5. päivän välisenä yönä 2007 heidän lähdettyään Montenegron juhlista. Kuten aiemmin oli julkisuudessa arveltu, katoamistapaus osoittautui perättömäksi huhuksi tai mainostempuksi.

Jäsenet 
 Normunds Jakušonoks
 Zigfrīds Muktupāvels
 Kaspars Tīmanis
 Andris Ābelīte (s. 1973)
 Andris Ērglis
 Roberto Meloni

Lähteet

Aiheesta muualla
Bonaparti.lv:n kotisivut 

Latvian euroviisuedustajat
Vuoden 2007 euroviisuedustajat
Ei yhdeksän uutiset

Ei yhdeksän uutiset () oli BBC:n tuottama satiirinen sketsisarja, jonka vakionäyttelijöitä olivat Rowan Atkinson, Mel Smith, Griff Rhys Jones ja Pamela Stephenson. Sarjassa pilailtiin muun muassa kuninkaallisten ja julkkisten kustannuksella. Ei yhdeksän uutiset -sarjaa tehtiin lopulta kolme tuotantokautta. Yhdysvalloissa kaapelikanava HBO toi vuonna 1983 oman versionsa ohjelmasta, sen nimeksi tuli Not Necessarily the News, jota tehtiin vuoteen 1990 asti. Sarja on palkittu muun muassa Montreux'n kultaisella ruusulla ja Emmyllä. 

Sarjaa näytettiin 1980-luvulla Suomen televisiossa ja myöhemmin sarjan uusintoja on 2000-luvulla näyttänyt TV5. Helsingin Sanomien Marjatta Möttölä esitteli sarjan marraskuussa 1981 suomalaiseen tv-viihteeseen verrattuna rohkeana ja erittäin taitavasti leikattuna: ”Sarjan onnistumisen edellytys on uskallus, perienglantilainen hyve olla nielemättä mitään pureksimatta. Se nauraa itselleen, televisiolle, se nauraa julkisuuden henkilöille kuninkaallisia myöten, [--] se nauraa koko maailmalle. Välillä se on vahingoniloista naurua, väliin iloista, väliin viiltävän pilkallista.”

Suomessa ohjelman sketseistä tehtyjä koosteita on julkaistu VHS-kasettina ja myöhemmin yhden DVD-levyn kokoelmalla.

Lähteet

Ei yhdeksän uutiset
Satiirisarjat
Brittiläiset komediasarjat
1980-luvun televisiosarjat
BBC:n televisio-ohjelmat
Sotateatteri

Sotateatteri oli jatkosodan aikaista Suomen puolustusvoimien alaista viihdytystoimintaa. Pitkään jatkunut asemasota oli sytykkeenä teattereiden perustamiselle. Teattereita oli viisi suomalaisjoukkojen 1941-1944  suurimmaksi osaksi  miehittämässä Neuvostoliiton Karjalassa eli Itä-Karjalassa ja yksi pohjoisella Karjalankannaksella, Suomen miehittämässä osassa Leningradin aluetta (Moskovan rauhansopimukseen 1940 saakka pohjoinen Karjalankannas kuului virallisesti Suomeen). Niiden kansainvälisesti erikoinen piirre oli, että ne olivat kiinteitä ammattiteattereita. Ohjelmisto oli kevyttä, mutta sijansa oli myös kansallisilla klassikoilla. Kuuden sotateatterin ohjelmistossa on laskettu olleen noin 70 näytelmää. Kaikkiaan näytäntöjä on arveltu annetun noin 2 500. Sotateattereilla oli oma 17 pykälän tiukka ohjesääntö, sillä teatterit olivat sotilaallisia laitoksia. Niiden toimintaa valvoi viihdytystoimiston alainen ohjelmatoimisto.

Lähteet 

 Eteläpää, Heikki: "Jees Teatteria!" - sanoi vääpeli Ryhmy, 2002 Edita Publishing Oy, ISBN 951-37-3550-8

Suomen teatterit
Jatkosota
Aunuksen Teatteri

Aunuksen Teatteri oli yksi kuudesta  jatkosodan aikaisesta niin sanotusta sotateatterista. Se perustettiin  Puolustusvoimien Ohjelmatoimiston ja Kalle Viherpuun aloitteesta Suomen valtaamaan Itä-Karjalaan marraskuussa 1941. Nurmoilasta, entisestä venäläisten kasarmikylästä, löytyivät sopivat toimitilat. Tarpeistosta suuri osa oli lahjoituksia. Rintamateatterin ensimmäinen esitys oli Peräkylän profeetta 30. marraskuuta 1941. Teatteria johti ensin Viherpuu ja myöhemmin Rafael Stenius. Aunuksen Teatterilla oli kymmeniä esiintymispisteitä, suuri osa näytännöistä annettiin kiertueilla.

Teatterin taiteilijakuntaan kuuluivat muun muassa Kaarlo Halttunen ja Eeva-Kaarina Volanen. Johtaja Kalle Viherpuu tulkitsi Jeppeä Ludvig Holbergin näytelmässä Jeppe Niilonpoika, joka esitettiin kaikkiaan 22 kertaa. Ohjelmisto oli sangen komediapainotteinen. Siihen kuuluivat esimerkiksi Serenaadi sotatorvella, Nummisuutarit ja Syntipukki useiden muiden kepeiden näytelmien ohella. Aunuksen Teatterin toiminta loppui kesäkuussa 1944. Loppuvaiheessa Riitta Järvinen, eräs teatterin näyttelijöistä, sai surmansa hypättyään liikkuvasta autosta suojaan ilmapommitukselta. 30-vuotias taiteilijatar putosi auton alle ja menehtyi parin päivän kuluttua.

Lähde 

Eteläpää, Heikki: "Jees Teatteria!" – sanoi vääpeli Ryhmy, 2002 Heikki Eteläpää ja Edita Publishing Oy, ISBN 951-37-3550-8

Entiset suomalaiset teatterit
Jatkosota
Äänislinnan Teatteri

Äänislinnan Teatteri oli yksi kuudesta Suomen miehittämässä Itä-Karjalassa sekä Karjalankannaksella jatkosodan aikana toimineesta niin sanotusta sotateatterista. Se perustettiin Petroskoin kaupunkiin keväällä 1942. Teatteri otti käyttöönsä venäläisen teatterin toimitilat pyörönäyttämöineen ja ajanmukaisine pukusuojineen. 

Äänislinnan Teatterin ensimmäinen näytelmä oli Tapahtui kaukana 25. huhtikuuta 1942. Teatteri teki runsaasti vierailuja, muun muassa Karhumäelle. Sen ohjelmistoon kuului näytelmiä kuten Jääkärin morsian, Syntipukki, Pohjalaisia sekä karjalaisaiheinen Anu ja Mikko. Erikoisimpia tapauksia oli Viisas neitsyt, joka yhden esityskerran jälkeen salaperäisesti katosi ohjelmistosta. 

Teatterin ensimmäinen johtaja oli Oke Tuuri. Häntä seurasi taiteellisena johtajana pitkän linjan teatterilainen Aku Käyhkö. Teatterissa vieraili muun muassa Henny Waljus näytelmässä Anu ja Mikko. Äänislinnan teatterin viimeinen ensi-ilta oli Kaarlo Hiltusen ohjaama Aina vain yllätyksiä toukokuussa 1944. Viimeiset suomalaiskauden näytännöt teatterin tiloissa antoi vierailijana Karhumäen Teatteri, joka esitti kahteen otteeseen kesäkuussa 1944 operetin Rose Marie loppuunmyydyille katsomoille. Itse Äänislinnan Teatteri oli tuolloin kiertueella.

Näyttelijöitä 
Matti Aro
Ola Johansson
Inari Koponen
Kauko Käyhkö
Oke Tuuri

Lähteet 
 

Entiset suomalaiset teatterit
Petroskoin historia
Jatkosota
Dehradun

Dehradun (hindiksi ja ), kirjoitetaan myös Dehra Dun tai Dehra Doon, on Intian Uttarakhandin osavaltion suurin kaupunki ja sen talvipääkaupunki. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Dehradunissa asui 574 840 asukasta. Se sijaitsee noin 230 kilometriä Intian pääkaupungista New Delhistä pohjoiseen, Ganga- ja Yamuna-jokien välisellä vedenjakajalla, Himalajan ja Shivaklik-kukkuloiden välissä 960 metrin korkeudessa. Ennen Uttarakhandin osavaltion perustamista vuonna 2000 Dehradun kuului Uttar Pradeshiin. 

Dehradunin tunnetuimpia vientituotteita ovat basmatiriisi ja litsihedelmät.

Liikenne
Jolly Grantin lentoasema sijaitsee noin puolessa välissä Dehradunin Rishikeshin välillä. Lentoasemalta lennetään Delhiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

http://dehradun.nic.in/dehradun.htm

Intian osavaltioiden pääkaupungit
Uttarakhandin kaupungit
Karhumäen Teatteri

Karhumäen Teatteri oli yksi kuudesta jatkosodan aikaisesta niin sanotusta sotateatterista. Se saavutti laajan suosion lähialueensa lottien ja sotilaiden keskuudessa. Karhumäessä oli 450-paikkainen teatteritila pyörönäyttämöineen, joka antoi hyvät ulkoiset puitteet toiminnalle. Keskeinen asema Karhumäen Teatterin toiminnan aloittamisessa oli korpraali Erkki Vuorelalla, joka myös ohjasi näytelmiä teatterille. Muita ohjaajia ja vaikuttajia olivat Viljo Karhu ja Jorma Vuortama. Teatterin ensimmäinen näytelmä oli kansantrubaduuri ja kanteleensoittaja  Pasi Jääskeläisen kolminäytöksinen lauluhupailu Laivan kannella 28. heinäkuuta 1942. Ohjelmistoon kuului suomalaisia klassikoita, kuten Olenko minä tullut haaremiin, Pohjalaisia ja Nummisuutarit. Ajankohtaan sopivasti sijansa oli isänmaallisilla näytelmillä, kuten Jääkärin morsian. 

Karhumäen Teatterissa uraa tekivät muun muassa Uljas Kandolin, Leevi Kuuranne, Henake Schubak, Annikki Linnoila ja Rauli Tuomi. Vappu Valpas teki Karhumäessä parin vuoden teatteriuran, mutta siirtyi sodan jälkeen sihteerin tehtäviin. Toimintansa viimeisinä kuukausina Karhumäen Teatteri teki Maaselän radion kanssa yhteistyötä, josta syntyivät radiolle sovitetut revyy-ohjelmat Budapestin Juliska ja Puolalainen masurkka. Edellisessä vieraili ajan tunnetuin suomalainen tanssiduo Orvokki Siponen & Klaus Salin. Jälkimmäisessä vierailivat muun muassa huippukoomikot Siiri Angerkoski ja Hannes Häyrinen. Karhumäen Teatteri lopetti toimintansa kesäkuussa 1944. Lauantaina 17. kesäkuuta kello 15.30 lähes koko siviilihenkilöstö sai lähteä Suomeen.

Lähteet 
 

Entiset suomalaiset teatterit
Jatkosota
Frontteatern

Frontteatern oli yksi kuudesta  jatkosodan aikaisesta niin sanotusta sotateatterista ja lajinsa ainoa  ruotsinkielinen laitos. Teatteri avattiin juhannusaattona 1943 Šemenskin kylässä Syvärinjoen eteläpuolella, aluksi Aunuksen Teatterin alaosastona, josta se itsenäistyi maaliskuussa 1944. Frontteatern oli pitkälti kahden teatteriammattilaisen, Bjarne Commondtin ja Einar Englundin luomus. Aunuksen Teatterin johtajan Rafael Steniuksen avulla he saivat JR 61:n komentajan, everstiluutnantti Alpo K. Marttisen innostumaan teatteriajatuksesta. Avajaisnäytäntönä oli huvinäytelmä En smula kärlek. Teatteri vieraili muun muassa Petroskoissa, Aunuksessa ja Karhumäessä. Kun JR 61 siirrettiin reservilepoon, myös Frontteatern siirtyi sen mukana Koskenalan seudulle. Frontteaternin viimeinen näytös annettiin jatkosodan viimeisinä päivinä, 29. elokuuta 1944.

Lähde 

Eteläpää, Heikki: "Jees Teatteria!" – sanoi vääpeli Ryhmy, 2002 Heikki Eteläpää ja Edita Publishing Oy, ISBN 951-37-3550-8

Entiset suomalaiset teatterit
Jatkosota
Rukajärven Teatteri

Rukajärven Teatteri oli yksi kuudesta  jatkosodan aikaisesta niin sanotusta sotateatterista.

Toiminta
Rukajärven Teatteri (virallisesti Rukajärven Rintamateatteri) perustettiin Lieksassa, jossa sen ensimmäiset harjoitukset myös pidettiin. Se siirtyi sitten Rukajärvelle, Korven Radion yhteyteen, joskin sen näytännöt pidettiin pitkin Rukajärven suunnan rintamaa. Teatterin avajaisnäytäntö oli Syntynyt terve tyttö 11. syyskuuta 1943. Ohjelmistoon kuuluivat  myös Olenko minä tullut haaremiin, Sysmäläinen ja Palvelukseen halutaan. Viimeksi mainitun ohjasi Kerttu Salmi, kolmen muun ohjauksesta vastasi teatterin johtaja Kasse Salminen. Häät saaristossa -näytelmä esitettiin 1944, Simo Hurtta -näytelmästä tehtiin myös radiosovitus. Teatterin näyttelijät esiintyivät myös muuten Korven Radion pienoiskuunnelmissa ja hupailuissa. Teatterin toiminta päättyi lokakuussa 1944, viimeinen näytös oli Lieksassa.

Näyttelijöitä
Rukajärven Teatterin näytelmissä esiintyivät muun muassa:
 Olivia Gebhard, Rakel Kokkonen, Annikki Linnala, Aino Mantsas, Salme Markkanen, Ellen Perälä, Essi Pirinen, Kerttu Salmi, Hele Salminen, Sonja Salminen, Ilmi Vaapukka, Saimi Veijalainen
 Veikko Forsberg, Sakari Halonen, Juho Hujanen, Aarno Kallio, Tauno Kattainen, Pauli Koivu, Kauko Kokkonen, Voitto Lehtinen, Reino Leppänen, Arvo Leviäinen, Toivo Nousiainen, Kasse Salminen, Tauno Peltomäki, Kalle Taipale, Kale Teuronen

Lähteet

Viitteet

Jatkosota
Entiset suomalaiset teatterit
Kannaksen Teatteri

Kannaksen Teatteri oli kuudesta jatkosodan aikana toimineesta sotateatterista lyhytikäisin. Sen avajaisnäytäntö oli Syntynyt terve tyttö 15. maaliskuuta 1944, ohjaajana teatterin keskeinen vaikuttaja Matti Aulos. Suosittua näytelmää esitettiin 53 kertaa. Kannaksen Teatterin toinen näytelmä oli Aulis Hämäläisen ohjaama Syntipukki, joka esitettiin tiettävästi vain yhden kerran, 8. kesäkuuta 1944. Kannaksen Teatterin kotipaikka oli  vasta valmistunut valistustalo, Tiurinlinna Valkjärvellä. Teatteri toimi suomalaisjoukkojen 1941-1944 miehittämässä osassa Leningradin aluetta (Moskovan rauhansopimukseen 1940 saakka Valkjärvi kuului virallisesti Suomeen), toisin kuin muut sotateatterit, jotka sijaitsivat Suomen suurimmaksi osaksi miehittämässä Neuvostoliiton Karjalassa eli Itä-Karjalassa.

Lähteet 
 Eteläpää, Heikki: "Jees Teatteria!" – sanoi vääpeli Ryhmy. Edita Publishing Oy 2002. ISBN 951-37-3550-8

Entiset suomalaiset teatterit
Jatkosota
Suomutunturi

Suomutunturi on 410 metriä korkea vaara Suomen Lapissa, Kemijärven kaupungin eteläosassa, valtatie 5:n kupeessa. Suomutunturilla sijaitsee matkailu- ja laskettelukeskus, jonka rinteillä on lasketeltu vuodesta 1965. Alueella on 11 laskettelurinnettä, hotelli, neljä hissiä ja mökkialueita. Maastohiihtolatuja on 75 kilometriä, joista 17 km valaistuja. Suomutunturin alueella kulkee myös pohjoinen napapiiri. 

Suomulle on suunniteltu myös lentomäkikeskusta.

Historia  
Suomun ensimmäinen hissi ja kahvila avattiin talvella 1966. Kodan mallinen ravintola avattiin pian tämän jälkeen ja sitten hotelli laajennuksineen. Kota on edelleenkin Suomun maamerkki, ja kotia alueella on useissa paikoissa.

HotDog-hiihtoa harrastettiin Suomulla 1970-luvulla. Se kehittyi myöhemmin freestyleksi. Suomen ensimmäinen freestyle-leiri pidettiin Suomulla vuonna 1978. Kaikkien aikojen ensimmäiset suomalaiset freestylen maailmancupin osakilpailut pidettiin Suomulla vuonna 1989. Suomen menestynein freestyle-hiihtoseura Avalanche Ski Club perustettiin Suomulle vuonna 1982.

Suomu oli aikansa Suomen jetset-elämän keskus. Matkailijat tulivat ensin Kemijärvelle ja ostivat Asusteelta Torstain viimeisimmät lasketteluasut ja after ski -vetimet, ja suunnistivat sitten Suomulle. Kesätanssit, laivaristeilyt ja vesihiihto kuuluivat myös Suomun elämään. Viime vuosien tempauksista mainittakoon wapun veteenlaskusessiot ja Kemijärven moottorikerhon Homenokkien järjestämä arvokas vanhojen kelkkojen tapahtuma. 

Suomun hotellin vanha puoli tuhoutui tulipalossa 9. lokakuuta 2015. Toiminta hotellissa kuitenkin jatkui uusien hotellihuoneiden pysyttyä vahingoittumattomina palossa. Palo aiheutti 12 miljoonan euron vahingot. Hotelliyrittäjä joutui keväällä 2018 oikeuteen, jossa häntä syytetään törkeästä vakuutuspetoksesta.. Nämä syytteet kaatuivat Lapin käräjäoikeudessa ja Valtio sekä OP Vakuutus Oy määrättiin maksamaan oikeudenkäyntikulut.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Matkailukeskus Kemijärven matkailusivulla 

Vaarat
Kemijärven luonto
Marahoué

Marahoué () on yksi Norsunluurannikon 31 alueesta. Se kuuluu Sassandra-Marahouén piirikuntaan. Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan alueella on 862 344 asukasta ja sen pinta-ala on 8 683,04 neliökilometriä. Alueen pääkaupunki on Bouaflé. 

Marahoué oli aiemmin yksi Norsunluunrannikon 19 entisestä ylimmän tason hallintoalueesta, jotka lakkautettiin vuoden 2011 hallintouudistuksessa, kun maa jaettiin 14 piirikuntaan. Uudistuksessa Marahouén alueesta ja Haut-Sassandran alueesta muodostettiin Sassandra-Marahouén piirikunta.

Lähteet 

Norsunluurannikon alueet
Kajaanin kirkko

Kajaanin kirkko on seurakunnan kolmas kirkko ja rakennettu vuonna 1896. Koristeellisen puukirkon on suunnitellut arkkitehti Jac Ahrenberg. Tyyliltään kirkko edustaa 1800-luvun loppupuolen uusgotiikkaa. 

Kirkko sijaitsee samalla paikalla, jonne jo vuonna 1656 rakennettiin Kajaanin ensimmäinen kirkko. Ensimmäisen kirkon tuhosivat venäläiset vuonna 1716 samassa yhteydessä kun Kajaanin linna tuhottiin. Toisen kirkon rakensi 1734–1735 Grels Norling, ja se palveli seurakuntalaisia 160 vuoden ajan. Vanha kirkko purettiin huonokuntoisena vuonna 1895, mutta sen alttaritaulu sijoitettiin nykyiseen kirkkoon.

Kirkko on päätytornillinen kolmilaivainen puinen pitkäkirkko. Sitä pidetään 1800-luvun lopun konstruktiivisen puuarkkitehtuurin merkittävimpänä ja monimuotoisuudessaan ylittämättömänä muistomerkkinä. Sisätilassa on näkyvissä kattotuolien kantavat rakenteet, jotka on koristeltu englantilaisen gotiikan tyylisin puuleikkauksin.

Postimerkkejä
7. heinäkuuta 1951 Suomessa julkaistiin ruskea 20 markan arvoinen postimerkki Kajaanin kaupungin 300-vuotisjuhlien kunniaksi. Postimerkissä näkyvät Ämmäkosken saaressa oleva Isak Rasmuksenpojan johdolla vuosina 1604–1619 rakennettu Kajaanin linna (1619–1717), Koivukosken voimalaitos ja Jac Ahrenbergin Kajaanin kirkko (1896) sekä Engelin suunnitteleman Kajaanin raatihuoneen tornit.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suntion aavistus esti tulipalon, Yle, uutiset

Kajaanin kirkkorakennukset
Suomen puiset pitkäkirkot
Suomen 1890-luvulla rakennetut kirkot
Tarkkaavaisuus

Tarkkaavaisuus on huomion keskittämistä johonkin kohteeseen (esimerkiksi kirjan lukemiseen tai heikon äänen kuulemiseen).

Tarkkaavaisuuden eri muotoja 

Tarkkaavaisuus voi olla joko tiedostamatonta tai tietoista. Jaetusta tarkkaavaisuudesta puhutaan silloin, kun tarkkaavaisuus on jaettu moneen eri toimintaan. Tarkkaavaisuuden jakaminen voi olla vaikeaa, jos suorittaa jotain monimutkaista tai uutta asiaa. Esimerkiksi matkapuhelimeen puhuminen vaikeuttaa ajotaitojen oppimista. Käsite valikoiva tarkkaavaisuus tarkoittaa taas sitä, että yksilö valitsee ärsykkeitä tarkempaan käsittelyyn muiden samanaikaisten ärsykkeiden kustannuksella.

Aivojen toimintana 

Tarkkaavaisuuden tiedetään aktivoivan useita eri aivoalueita sen kohteesta riippuen. Erityisesti toiminnanohjaukseen tarvittava etuaivolohko on aktiivisena tarkkaavaisuuden aikana. Myös tarkkaavaisuuden kohteesta riippuen aktivaatiota voi olla muun muassa kuulo-, näkö- tai motorisella aivokuoren alueella. Tarkkaavaisuuden eri vaiheiden tiedetään myös aktivoivan erilaisia muita alueita, kuten tarkkaavaisuuden kohdentaminen ylempää temporaalista aivopoimua, aivojuoviota, ja päälakilohkon alaliuskaa (lat. lobulus parietalis inferior), tarkkaavaisuuden ylläpito aivorungon aivoverkostoa ja näkökukkulaa, sekä tarkkaavaisuuden siirtäminen dorsolateraalista prefrontaalikorteksia.

Muuta 

Tarkkaavaisuus on kognitiivisessa psykologiassa tärkeä tutkimuskohde. Tarkkaavaisuutta tutkiessa apuvälineinä käytetään mm. toiminnallista (fMRI) ja diffuusiopainotteista (DTI) magneettikuvantamista, aivosähkökäyrää (EEG) ja aivomagneettikäyrää (MEG) sekä transkraniaalista magneettistimulaatiota (TMS). Edellä mainitut tutkimusmenetelmät antavat tarkan kuvan siitä, mitkä aivoalueet osallistuvat tarkkaavaisuuden toimintaan, samoin siitä, missä järjestyksessä nämä alueet aktivoituvat ja mitkä alueet ovat yhteydessä toisiinsa. Tietoa saadaan myös siitä, mitä aivoissa tapahtuu silloin, kun emme tietoisesti tee mitään.

Katso myös 
 Radiografia
 Neuropsykologia

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Yllättäviä demonstraatiota ja ärsykkeitä ihmisen tarkkaavaisuudesta (VisCog Productions, Inc.) 
 Visuaalinen tarkkaavaisuus kuurouttaa - hetkeksi  - Tiedetuubi.fi
Kognitio
Kognitiivinen neurotiede
Hounijoki

Hounijoki () on Rakkolanjoen sivujoki Suomen ja Venäjän alueella. Hounijoki virtaa Suomen puolella Lappeenrannan alueella ja Venäjän puolella Viipurin piirin alueella. Venäjänpuoleiset osat ovat entisen Vahvialan kunnan alueella. Hounijoen valuma-alueesta on Suomen puolella 370 km² ja Venäjän puolella 252 km².

Hounijoen vesistö alkaa Lappeenrannan eteläosien järvistä ja lammista. Vesistön yläosassa joen nimi on Sarvijoki Simolan kylän seudulle saakka. Simolasta Vainikkalan luona olevaan Telkjärveen joesta käytetään nimeä Alajoki. Hounijoki alkaa Telkjärvestä, rajavyöhykkeen tuntumasta ja virtaa Suomen puolella noin 500 metriä ja sen jälkeen rajajokena noin 800 metriä ennen siirtymistään Venäjän puolelle. Hounijoki virtaa Venäjän puolella Hounijärven läpi, sivuaa Vahvialan kirkonkylää (Jašino) ja laskee Rakkolanjokeen (Seleznovka) Nurmissa.

Lähteet

Luovutettujen alueiden joet
Suomen joet
Leningradin alueen joet
Hounijoen vesistö
Vahviala
Suomen ja Venäjän raja
Rajajoet
M/S Sailor

M/S Sailor (ent. M/S Finnsailor) on vuonna 1987 Gdańskissa, Puolassa rakennettu Tallinkin omistama ro-ro/matkustaja-alus. Kuollutta painoa Sailorilla on 8 027 tonnia ja sen jääluokitus on 1A Super. Alus on rekisteröity Viron lipun alle ja sen kotisatama on Tallinna. Nykyisin alusta operoi Tallink, välillä Kapellskär-Paldiski. 

Sailorin sisaralus on M/S Antares.

Käyttöhistoria 

Lokakuun lopussa 1986 alus laskettiin vesille. 12. toukokuuta 1987 Doris Sundström kastoi aluksen Finnsailoriksi. Seuraavan vuoden lokakuussa Neste Oy hankki aluksen omistukseensa ja rekisteröi sen Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Naantali. Tämän jälkeen Finncarriers aloitti liikenteen sillä Helsingin ja Lyypekin välillä. 26. tammikuuta 1989 Partrederi Finnsailor osti aluksen. Kotisatama säilyi Helsinkinä. Maaliskuussa 1994 Finnlines osti Finnsailorin.

12. helmikuuta 1996 alus saapui Turkuun telakalle kunnostustöitä varten. Tuolloin alukseen rakennettiin uusia hyttejä. Saman vuoden huhtikuussa alus alkoi liikennöidä Helsingin ja Norrköpingin välillä. Joulukuun 17. päivä alus siirtyi Naantalin ja Kapellskärin välille. 21. huhtikuuta 1997 alus meni jälleen telakalle Turkuun ja toukokuussa se palasi takaisin liikenteeseen normaalille reitilleen. Helmikuussa 2000 Nordö Link vuokrasi Finnsailorin Malmön ja Travemünden väliseen liikenteeseen. 

Lokakuussa 2001 laivan koneissa oli vikaa, joten alus joutui menemään telakalle korjattavaksi. Alus palasi jo saman kuukauden aikana liikenteeseen. Joulukuussa 2001 Nordö Link päätti vuokrasopimuksen ja seuraavan vuoden tammikuussa Finnlink aloitti liikenteen Finnsailorilla, välillä Naantali–Kapellskär. 23. joulukuuta 2003 alus oli viimeistä päivää liikenteessä Naantalin ja Kapellskärin välillä. 29. joulukuuta Nordö Link osti aluksen.

Tallink osti Sailorin vuonna 2020.

Onnettomuuksia 

13. tammikuuta 2004 Finnsailor aloitti liikenteen Malmön ja Travemünden välillä. 25. helmikuuta alus ajoi karille Malmöhön johtavalla väylällä. 

13. marraskuuta 2005 Finnsailor törmäsi yhteen eteläisellä Itämerellä rahtilaiva M/S General Grot-Roweckin kanssa. Seuraavana päivänä alus meni Öresundsvarvet-nimiselle telakalle Landskronaan. 25. päivä alus palasi jälleen liikenteeseen.

20. helmikuuta 2007 Finnlink aloitti liikenteen Finnsailorilla Naantalin ja Kapellskärin välillä. 1. marraskuuta 2007 belgialainen Finnlines Belgium NV osti aluksen. Lippuvaltiona säilyi edelleen Ruotsi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Fakta om Fartyg – M/S Finnsailor 
Finnsailorista Finnlinesin sivuilla
The ferry site – M/F Finnsailor 

Finnsailor
Finnsailor
Seututie 135

Seututie 135 eli Lentoasemantie on Vantaalla Kehä III:lta Helsinki-Vantaan lentoasemalle johtava seututie. Tie on tärkein Helsinki-Vantaan lentoasemalle liikennettä välittävä tie.

Tikkurilantien liikennevaloliittymä korvattiin eritasoliittymällä Kehä III:n parantamistöiden yhteydessä. Samassa yhteydessä uudistettiin Kehä III:n ja Lentoasemantien eritasoliittymää niin, että lentoaseman suunnan liikenne pääsee sujumaan katkotta. Rakennustyöt alkoivat vuonna 2013 ja ne valmistuivat vuoden 2015 lopussa.

Lähteet 

135
Vantaan liikenne