joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Oraakkeliluuennustus

Kuori-luu-ennustaminen (甲骨 jiǎgǔ, kuori-luu; tai bǔcí, perint.卜辭, yksinkert.卜辞, kirjaimellisesti halkeaman sanoma) on kiinalainen ennusmenetelmä, joka oli käytössä Shang-dynastian ja Läntisen Zhou-dynastian aikana. Oraakkeliluita on löytynyt n. 100 000 kappaletta. Kirjoitusmerkkien kokonaismäärä on n. 4 600, joista noin puolet on tähän mennessä tulkitsemaan.

Halkeamasta ennustamista käytettiin kärsämönvarsiennustamisen kanssa tavallisimmin uskonnollisten ja valtiollisten asioiden tutkimiseen. Tapana oli käyttää molempia menetelmiä täydentämään toisiaan. Luuennustamista pidettiin tärkeämpänä ja suoritettiin yleensä ensin.  Kärsämönvarsilla varmistettiin vastauksen pitävyys. Ennustamisia käytettiin apuna, kun keskusteltiin päätösten teosta.  Kuningas, ministerit, neuvonantajat ja joskus myös kansa pääsi esittämään mielipiteensä siitä, miten ennusmerkkejä tulee käytönnössä tulkita ja soveltaa.

Oraakkeliluutekstien kaunokirjallinen arvo on pieni, mutta niillä on tärkeä merkitys kielen- ja historiantutkimuksen lähdeaineistona.

Menetelmä

Ennustamisessa käytettiin usein härän lapaluuta tai kilpikonnan vatsakilpeä, johon tehtiin kahteen riviin pieniä koloja. Ennustaja kirjoitti luuhun ennustuksen päivämäärän ja kysymyksen. Sen jälkeen kahteen rinnakkaiseen koloon työnnettiin kuuma rautatanko, koska kysymys esitettiin tavallisesti sekä "kyllä"- että "ei"-muodossa, esim. "meneekö X naimisiin Y:n kanssa?" ja "eikö X mene naimisiin Y:n kanssa?"

Kysymys saatettiin esittää kerran, kaksi tai maksimissaan kolme kertaa. Samaan kysymykseen käytettiin lisäksi kärsämönvarsiennustusta, joka samoin voitiin suorittaa enintään kolme kertaa.

Ennustaja tulkitsi kuumennettaessa syntyneet halkeamat. Luuhun kirjoitettiin muistiin ennustuksen negatiiviset ja positiiviset tulkinnat.  Ennusteen viereen lisättiin myöhemmin merkintä asian saamasta käänteestä, ts. kommentti siitä, kuinka hyvin ennustus piti paikkansa.  Vuoden lopussa voitiin käydä läpi kaikki ennusteet ja tarkistaa niiden paikkansapitävyys.

Kysymykset koskivat kaikkia hallitsijan toimia: esi-isien palvontaa, sotaretkiä, kruunajaisia, maanviljelystä, meteorologiaa (mm. sadetta ja tuulia), sairauksia, unia ja syntymiä.

Lähteet

Kiinalaiset ennusmenetelmät
Eisbären Berlin

Eisbären Berlin () on berliiniläinen jääkiekkoseura, joka pelaa Saksan korkeimmalla sarjatasolla, DEL-liigassa. Eisbären on voittanut seitsemän mestaruutta, joista kaikki 2000-luvulla (2005, 2006, 2008, 2009, 2011, 2012, 2013). Dynamon nimellä se voitti aikanaan myös Saksan demokraattisen tasavallan mestaruuden 15 kertaa, joskin suurimman osan niistä kahden joukkueen liigassa yhdessä Dynamo Weißwasserin kanssa. Eisbärenin kotiareena on 14 200 -paikkainen Mercedes-Benz Arena. Eisbärenin tunnuslaulu on ”Hey, wir wollen die Eisbären seh’n” (suomeksi ”Hei, Me tahdomme nähdä Jääkarhut”), jonka teki vuonna 1997 DDR-aikana erittäin suosittu rockyhtye nimeltä Puhdys.

Kaudella 2018–2019 seuran yleisökeskiarvo kotiotteluissa oli 12 026.

Joukkue kaudella 2022–2023

Joukkueenjohto
 Päävalmentaja: Serge Aubin 
 Apuvalmentaja: Craig Streu 
 Maalivahtivalmentaja: Sebastian Elwing 
 Fysiikkavalmentaja: Daniel Mawer 
 Mentaalivalmentaja: Markus Flemming 
 Huoltopäällikkö: Dirk Perschau 
 Toimitusjohtaja: Peter John Lee 
 Urheilutoimenjohtaja: Stéphane Richer 
 Omistaja: Philip Anschutz 

Lähde: EliteProspects

Jäädytetyt pelinumerot
11 Sven Felski
19 Mark Beaufait

Eisbären kausi kaudelta

Saavutukset
Deutsche Eishockey Liga
 Kultaa: (7): 2005, 2006, 2008, 2009, 2011, 2012, 2013
 Hopeaa: (2): 1998, 2004

DDR-Oberliga
 Kultaa: (15): 1966, 1967, 1968, 1976, 1977, 1978, 1979, 1980, 1982, 1983, 1984, 1985, 1986, 1987, 1988

European Trophy
 Kultaa: (1): 2008

Deutscher Eishockey-Pokal
 Kultaa: (1): 2008

Continental Cup
 Hopeaa: (2): 1998, 2000

European Hockey League
 Pronssia: (1): 1999

Lähteet

Berliinin urheilu
Saksalaiset jääkiekkoseurat
Punainenjoki

Punainenjoki (perint. 紅河, yks. 红河, Hóng Hé,  tai Hồng Hà) on noin 1 100 kilometrin pituinen joki, joka lähtee Kiinan Yunnanista ja laskee Pohjois-Vietnamin kautta Tonkininlahteen. Keskimääräinen virtaama mereen on 2 650 kuutiometriä sekunnissa, mutta sadekaudella virtaama voi kasvaa yli kymmenkertaiseksi. Tulvia on hillitty monilla kanavilla ja penkereillä.

Joen suistoalue on noin 120 km pitkä ja 140 km leveä, ja sillä asuu noin 15 miljoonaa ihmistä.

Lähteet 

Kiinan joet
Vietnamin joet
Etelä-Kiinan mereen laskevat vesistöt
Pierre Bastien

Pierre Bastien (s. 1953 Pariisi) on ranskalainen muusikko, säveltäjä ja soitinrakentaja. Bastien on erikoistunut mekaanisiin soittimiin, joita hän alkoi rakentaa nuoruudessaan käyttäen metronomeja, symbaaleja ja taljoja. Uransa varhaisessa vaiheessa hän teki yhteistyötä Pascal Comeladen kanssa ja sävelsi musiikkia tanssiryhmille.

Vuonna 1986 Bastien muodosti Meccano-rakentelusarjasta rakennetuista koneista koostuvan orkesterinsa Mecanium. Koneet soittavat eri instrumentteja, kuten luuttua, viulua, marokkolaista tamburiinia bendiriä, kotoa ja gamelan-soittimia. Koneita pyörittivät vanhojen levysoitinten moottorit. 1990-luvulla Mecanium koostui jo yli 80 eri koneesta ja kiersi eri taide- ja musiikkifestivaaleja Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.

Bastien on tehnyt yhteistyötä muun muassa Robert Wyattin, Lukas Simonisin ja Jaki Liebezeitin kanssa sekä julkaissut levytyksiään Rephlex Recordsilla, Tigersushilla ja Alga Marghenilla.

Diskografia
 2008, Pierre Bastien & Dominique Grimaud, cd, Rag-Time vol. 2, InPolysons, IPS0308
 2007, cd, Les Premières Machines: 1968-1988, Gazul, distribution Musea
 2005, cd, POP, Rephlex, Cat 162
 2005, cd, Téléconcerts, Signature, SIG 11042
 2005, cd, Sé Verla al Revés, g33g, G3GPB1
 2004, Mcd, Boite Nº 7, Editions Cactus, cd 007
 2001, lp/cd, Mecanoid, Rephlex, CAT 119 cd/LP
 2001, Pierre Bastien & Alexei Aigui, cd, Musique Cyrillique, SoLyd Records, SR0308
 2002, Pierre Bastien & Lukas Simonis, cd, Mots d´Heures: Gousses, Rames, InPolysons, IPS0402
 2000, cdrom, Neuf Jouets Optiques, Éditions Cactus
 1998, cd, Musiques Paralloïdres, Lowlands, 012
 1998, Pierre Bastien & Klimperei, cd, Mécanologie Portative, Prikosnovénie
 1997, w/ Pascal Comelade, Jac Berrocal & Jaki Liebezeit, cd, Oblique Sessions, DSA, DSA54054
 1996, cd, Eggs Air Sister Steel, In Poly Sons, IPS 10-94
 1996, cd, Boîte N°3, Éditions Cactus, cd 003
 1994, 7", Mécanisme de l'Arcane 17, G33G
 1993, cd, Musiques Machinales, SMI NM204
 1988, lp, Mecanium, ADN, DMM 007R
 1988, K7, Pierre Bastien & Peter Bastiaan & Bernard Pruvost, Hommage à Jean Raine, BPC
 1977, Nu Creative Methods, Nu Jungle Dances, NCM

Aiheesta muualla

Pierre Bastienin virallinen sivusto
Live-esiintyminen. 52 min. MP3.

Ranskalaiset muusikot
Vuonna 1953 syntyneet
Elävät henkilöt
Gunnar Rosendal

Gunnar Rosendal eli "isä Gunnar" (1897-1988) oli Ruotsin kirkon pappi, teologian tohtori, Osbyn kirkkoherra 1934-62 ja korkeakirkollisen liikkeen tieraivaaja.

Rosendal toimi aktiivisesti korkeakirkollisen liikkeen edistäjänä työllään Osbyn seurakunnassa, sekä teologisella tuotannollaan ja ekumeenisilla yhteyksillään. Sekä Rosendalin toiminnasta lähteneellä ehtoollisherätyksellä että liturgisella uudistuksella oli laaja vaikutus Ruotsin kirkon elämään. Rosendal esitti pastoraaliteologisen uudistusohjelmansa kirjasarjassa Kyrklig förnyelse (1-9, 1935-72), jonka ensimmäinen osa, Kirkollinen uudistus, on julkaistu suomeksi (SLEY 1974). Hänen toimintansa synnytti myös järjestön arbetsgemenskapen Kyrklig Förnyelse.

Lähteet
Rosendal, Gunnar, Nationalencyklopedin

Kirjallisuus
Jouko M. V. Heikkinen, Unio substantialis et sacramentalis. Gunnar Rosendalin evankelis-katolinen ehtoolliskäsitys. STKSJ 168. Hki 1990.
Gunnar Rosendal - en banbrytare för kyrklig förnyelse,(summaries in English) toim. V A Grönqvist. Artos 2004.
kirja-arvostelu Svenska Dagbladetissa 29 maaliskuuta 2004: Fader Gunnar höjde kyrkans temperatur
Fader Gunnar i Osby - En alldeles ovanlig präst (Staffan Ljungman 1997).
Opuscula ecclesiastica: Studier tillägnade Gunnar Rosendal den 4 april 1972. toim. Oloph Bexell, Bengt Ingmar Kilström, Lennart Löthner, sekä Jan Redin. Pro Veritate, 1972.
Tomas Fransson,"Kristi Ämbete." Gunnar Rosendal och diskussionen om biskopsämbetet i Svenska kyrkan, Artos 2006.
Oloph Bexell, "Renewal of the Church from within the Church itself. Gunnar Rosendal's Kyrklig förnyelse - an Ecclesiastical Classic in the Church of Sweden."  Classics in Northern European Church History over 500 Years. Essays in Honour of Anders Jarlert. Julkaisija: Gumundsson, Maurits ja Nykvist. Frankfurt/Main 2017.

Aiheesta muualla
 Fader Gunnar
 Fader Gunnar och högkyrkligheten i Sverige , Benny Runsten
 Bondpojken som blev rikskändis (PDF) , Georg Franzén
 Fader Gunnars 30 år i Osby församling , Per Åke Brandt 
 Gratia Dei - Fader Gunnars livsverk 

Ruotsalaiset papit
Ruotsalaiset teologit
Osbyn kunta
Örn

Örn voi tarkoittaa seuraavia:

 Örn, suomalainen aatelissuku
 Seppä Örn, Erkki Ahosen romaani
 Örn-nimisiä henkilöitä:
 Alexander Örn, suomalainen Venäjän armeijan kenraalimajuri
 Anton Wilhelm Örn (1794–1964), suomalainen Venäjän armeijan kenraalimajuri
 August Edvard Örn (1826–1895), suomalainen Venäjän armeijan kenraaliluutnantti
 Carl Fredrik Örn (1823–1881), suomalainen Venäjän armeijan kenraalimajuri
 Guy Engelbert Adrian Örn (1886–1956), suomalainen jääkäri
 Krista Putkonen-Örn (s. 1970), suomalainen freelancenäyttelijä
 Nils Örn (s. 1683), ruotsalainen lappalaisten ruhtinaana esiintynyt seikkailija
 Ralf Örn, suomalainen musiikkituottaja, sanoittaja ja säveltäjä
 Robert Isidor Örn (1824–1885), suomalainen valtiopäivämies, Viipurin pormestari ja senaattori, Örn-aatelissuvun kantaisä
 Urho Örn (1930–2020), suomalainen jalkapallomaalivahti
 Werner August Örn (1853–1913), suomalainen oikeuspormestari ja kirjailija, Robert Isidor Örnin poika
Lehtisarviset

Lehtisarviset (Scarabaeidae) on kovakuoriaisiin (Coleoptera), turilaismaisten (Scarabaeoidea) yläheimoon kuuluva heimo.
Heimo on lahkonsa suurimpia käsittäen noin 20 000 lajia.

Lehtisarvisilla tuntosarvet eivät ole polvitaitteiset, kuten kampasarvisilla (Lucanidae), ja tuntosarvien päissä olevat “nuijat“ muodostuvat enemmän tai vähemmän liikuteltavista liuskoista.

Alaheimoja

Suomessa esiintyviä lehtisarvisia 
Suomessa tavattavia turilaslajeja ovat juhannusturilas, kesäturilas eli kastanjaturilas, ruskoturilas, tarhaturilas ja vaskiturilas. Muita suhteellisen tunnettuja lehtisarvisia ovat muun muassa sittiäiset, lantakuoriaiset, kultakuoriainen, kuparikuoriainen, kimalaiskuoriainen ja sarvikuonokas.

Lähteet

Aiheesta muualla 
ITIS: Scarabaeidae 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Aleksa Šantić (kylä)

Aleksa Šantić (Алекса Шантић) on kylä Somborin kunnassa Länsi-Bačkan piirikunnassa Vojvodinassa Serbiassa. Vuoden 2011 väestönlaskennassa kylässä oli asukkaita 1 770. Suurin osa heistä oli etniseltä taustaltaan serbejä.

Historia
Vuonna 1468 paikalla mainittiin kylä nimeltä Šara. Nykyinen kylä perustettiin vuosina 1923–1926 ja se asutettiin ensimmäisen maailmansodan serbivapaaehtoisilla. Se nimettiin vuonna 1924 Aleksa Šantićin, Bosnia-Hertsegovinasta kotoisin olevan serbirunoilijan mukaan. Unkarin miehittäessä aluetta toisen maailmansodan aikana kylän nimenä oli Fernbach.

Väkiluku eri aikoina 
1961: 1 751
1971: 2 064
1981: 2 259
1991: 2 267
2002: 2 172
2011: 1 770

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vojvodina
Serbian kylät
Bački Breg

Bački Breg (Бачки Брег) on kylä Somborin kunnassa Länsi-Bačkan piirikunnassa Vojvodinassa Serbiassa. Kylän väestön enemmistö on kroaatteja (Šokci) ja väkiluku oli vuonna 2002 1 388.

Historia
Kylä mainittiin ensi kerran vuonna 1319. Vuonna 1620 kylään asettuivat  Šokcit, jotka olivat kotoisin Klisistä läheltä Splitiä. Kylän ensimmäinen kirkko rakennettiin vuonna 1740. 1700-luvulla kylään asettui saksalaisia ja unkarilaisia.

Etniset ryhmät (vuonna 2002)
 kroaatit: 738 (53,17 %)
 serbit: 344 (24,78 %)
 jugoslaavit: 67 (4,83 %)
 unkarilaiset: 34 (2,45 %)
 muut.

Väestö eri aikoina
1961: 2 045
1971: 2 006
1981: 1 770
1991: 1 585

Aiheesta muualla 

Vojvodina
Serbian kylät
Puerto Williams

Puerto Williams on maailman eteläisin kaupunki. Se sijaitsee Tulimaassa Chilen hallinnoimalla alueella Isla Navarinon saarella vastapäätä Beaglensalmea. Kaupungissa oli hiukan alle 2 000 asukasta vuoden 2017 väestönlaskennassa. Kaupungissa toimii laivastotukikohta.

Historia 
Alueen ensimmäisiä asukkaita olivat yaghanit, joiden uskotaan asuneen alueella jo yli 6 000 vuotta sitten.
Nykyinen Puerto Williamsin kaupunki perustettiin vuonna 1953 nimellä Puerto Luisa, mutta se nimettiin uudelleen vuonna 1956 englantilaisen merimiehen John Williamsin mukaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Matkailusivusto

Chilen kaupungit
Tim Matheson

Timothy Lewis Matthieson (s. 31. joulukuuta 1947 Glendale, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja ja tuottaja.

Matheson oli Jonny Questin äänenä Jonny Quest -televisiosarjassa (1964–1965). Hän näytteli lännensarjoissa Virginialainen (1969–1970), Bonanza (1972–1973) ja The Quest (1976). 
Hän sai erityistä julkisuutta roolistaan elokuvassa Delta-jengi (1978).

Matheson on ohjannut elokuvia ja televisiosarjoja, kuten  Vakoilijoiden yhtiö (1999), Burn Notice (2007–2010) ja Sydänmailla (2012–2015). 

Työstään West Wing -sarjassa hän on ollut kahdesti ehdolla Emmy-palkinnon saajaksi.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Yhdysvaltalaiset televisio-ohjaajat
Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Sydney Football Stadium

Sydney Football Stadium (puhekielessä usein SFS, aiemmin Aussie Stadium) on jalkapallo- ja rugbystadion Australian suurimmassa kaupungissa Sydneyssä. Stadionia käyttävät A-Leaguessa pelaava jalkapallojoukkue Sydney FC sekä rugbyjoukkueet Sydney Roosters ja New South Wales Waratahs. Stadionille mahtuu 45 500 katsojaa.

Aiheesta muualla

Virallinen sivusto 
Sydney Football Stadium Austadiums-sivustolla 

Australian jalkapallostadionit
Sydneyn urheilu
Sydneyn rakennukset ja rakennelmat
Sora

Sora on kivennäismaalaji, jonka vallitseva raekoko on 2–20 mm, toisissa luokituksissa 60 mm asti. Soraa pienemmistä rakeista koostuva maalaji on hiekkaa, isommat rakeet ovat kiviä. Kivet ovat ainakin jossain määrin pyöristyneitä ja puhdaspintaisia. Sora on hyvin vettäläpäisevä maalaji, koska sen hienot ainekset ovat huuhtoutuneet pois.

Soran esiintyminen luonnossa 
Soraa syntyy kallion rapautuessa. Joet ja rannan aallot kasaavat vesieroosion irrottamaa soraa laajoiksi sorakentiksi. Jääkauden aikana syntyi laajoja soraesiintymiä. 

Suomessa ja Pohjoismaissa sekä muilla jäätiköityneillä alueilla sora on useimmiten someroa eli harjusoraa, jossa on kiviä 10–50 painoprosenttia, tai rantasoraa. Harvinaisempaa on moro, joka on rapakiven rapautuessa syntynyttä soraa.

Vesialueiden, kuten merien rannoilla sora lajittuu helposti myös pikkukiviksi, joiden terävät kulmat ovat hioutuneet pyöreiksi. Myös jäätikköjoen virtauksen synnyttämässä harjusorassa, jollaista sora yleensä Suomessa ja Fennoskandiassa on, kivet ovat pyöreäksi hioutuneita, mutta mukana on yleensä myös pienempiä raekokoja.

Soran käyttö 

Soraa käytetään yleisesti teiden pintamateriaalina. Suomen tieverkosta on sorateitä noin kolmasosa, 28 000 kilometriä. Suomessa tien päällystäminen kannattaa yleensä vasta, kun tien liikennemäärät ovat yli 300 autoa vuorokaudessa.

Kasvillisuusalustana sora on huono vaihtoehto, koska vedenläpäisykyvyn takia myös ravinteet huuhtoutuvat pois. Soraa käytetäänkin erityisesti rakennuspohjana, koska routaa ei esiinny vedettömässä maa-aineksessa. Helppo liikuteltavuus on myös yksi rakentamisessa edullinen tekijä soralla.

Rakennustöissä käytetään eri kohteissa erilaista soraa tai mursketta. Sora lisää kantavuutta ja auttaa ohjaamaan veden oikeisiin paikkoihin. Soran raekoko vaikuttaa siihen, miten kosteus etenee sorakerroksessa ylöspäin.

Soran karkeusteille on olemassa kansanomaisia nimityksiä. Esimerkiksi erittäin karkeasta sorasta käytetään nimitystä rompooli.

Soralla voidaan korvata luontopoluilla pitkospuita, mikäli maaperä sopii siihen. Sorastaminen on huomattavasti edullisempaa kuin pitkosten rakentaminen. Soiden yli vieviä pitkospuureittejä ei sorasteta, johtuen maisemallisista syistä.

Katso myös 
 Louhikko
 Kivikko
 Sepeli
 Sorakuoppa
Kivirouhe

Galleria

Lähteet 
 Soramaat   Maaperäkartan käyttöopas, Geologian tutkimuskeskus
 lpt.fi – Maisemasuunnittelun käsitteitä

Viitteet

Aiheesta muualla 

Maalajit
Monique Wittig

Monique Wittig (13. heinäkuuta 1935, Haut-Rhin, Ranska – 3. tammikuuta 2003, Tucson, Arizona, Yhdysvallat) oli ranskalainen kirjailija, teoreetikko ja feministi, joka oli kiinnostunut sukupuolisen ja heteroseksuaalisen sopimuksen voittamisesta. 

Wittig muutti kotikaupungistaan Pariisiin 1950-luvulla, ja opiskeli Sorbonnen yliopistossa. Hän julkaisi ensimmäisen romaaninsa Opoponaks (ransk. L'Opoponax) vuonna 1964 (suom. vuonna 1967), ja se voitti Prix Médicis-palkinnon, mikä vauhditti teoksen kääntämistä englannin kielelle. Toukokuussa 1970 Wittig oli mukana julkaisemassa teosta, jota voidaan kutsua ranskalaisen feministisen liikkeen manifestiksi, ja läpi 1970-luvun alkupuolen Wittig oli keskeinen radikaalin lesbo- ja feministiliikehdinnän henkilö Ranskassa. Hän oli Gouines rougesin, ensimmäisen Pariisin lesboryhmän perustaja, ja hän johti myös Mouvement de libération des femmes-liikettä, joka kannusti patriarkaalisen yhteiskunnan vastaisuuteen sekä naisten keholliseen itsemääräämisoikeuteen Ranskassa. Näiden lisäksi hän oli myös perustajajäsenenä ryhmissä Petites Marguérites sekä Féministes révolutionnaires.

Hänen toinen laaja proosateoksensa Les Guérillères (1969) on hahmotelma myyttisesta, patriarkaatin tuolla puolen sijaitsevasta naisten maailmasta, "paikasta toisaalla". Teoksessa esitellään lukemattomia sekä historiallisia että keksittyjä myyttisiä naishahmoja. Vuonna 1973 ilmestynyt kokeellinen ja poeettinen Le corps lesbien oli lesbofeminismin merkkipaalu

Vuonna 1976 Wittig muutti Yhdysvaltoihin, ja työskenteli vierailevana professorina useissa yliopistoissa. 80-luvulla hän sai valmiiksi väitöskirjansa "Le chantier littéraire", ja 1990 hänestä tuli ranskan ja naistutkimuksen professori Arizonan yliopistossa. Wittigin The Straight Mind -nimeä kantava esseekokoelma julkaistiin vuonna 1992, ja sen ansiosta hänen tekstinsä tulivat tunnetuksi ympäri maailmaa ja vaikuttivat laajasti feministiseen teoriaan.

Teokset
1964, Opoponaks (ransk. L'opoponax; suom. Tuukka Kangasluoma vuonna 1967).
1969, Les Guérillères
1973, Le Corps Lesbien (engl. The Lesbian Body)
1976, Brouillon pour un dictionnaire des amantes, (Sande Zeigin kanssa, engl. Lesbian Peoples: Material for a Dictionary)
1985, Virgile, non (engl. Across the Acheron)
1992, The Straight Mind and Other Essays (ransk. La pensée straight)
1999, Paris-la-Politique

Lähteet 

Ranskalaiset kirjailijat
Ranskalaiset feministit
Homoseksuaalisuus
Ranskalaiset tieteilijät
Sukupuolitutkijat
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 2003 kuolleet
Meidän poikamme ilmassa – me maassa

Meidän poikamme ilmassa – me maassa on Erkki Karun ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1934. 

Karu ohjasi kolmen Meidän poikamme -propagandaelokuvan sarjan, josta tämä on kolmas. Aiemmat sarjan elokuvat Meidän poikamme ja Meidän poikamme merellä -elokuvat Karu ohjasi ja tuotti Suomi-Filmillä, josta hän siirtyi Suomen Filmiteollisuuden palvelukseen ja ohjasi tämän elokuvan yhtiön ensimmäisenä näytelmäelokuvana.

Meidän poikamme ilmassa -elokuvassa kuvataan Suomen ilmavoimien toimintaa. Mukana on lentokuvaa sekä Haminasta että Viipurista. Kohtauksia on kuvattu myös Santahaminassa Helsingissä. Suomen Filmiteollisuuden vuoden 1934 toimintakertomuksen mukaan: "Sotilaspiirien mukanaolosta oli tietenkin suuri apu tällaisen 
puolustusasiaa ajavan elokuvan luomisessa. Toisaalta taas tällaisten sivullisten voimien vaikutus tuntui haitallisena elokuvan valmistuksessa ja lisäksi se tuli suhteellisen kalliiksi."

Elokuva alkaa Helsingin Aliupseerien laulamalla "Lentäjän marssilla". Juoneksi siihen on rakennettu kaksi rakkaustarinaa, joiden henkilöitä esittävät Joel Rinne, Martta Kontula, Kaarlo Angerkoski ja Irja Simola. Mukana on myös tuore Miss Eurooppa Ester Toivonen.

Arviot
Aikalaisarvioijat suhtautuivat elokuvaan jokseenkin ristiriitaisesti. Elokuvaa sanottiin suoraan propagandaksi. Juonellisesti sitä pidettiin mitättömänä. Muuan myönteinen arvio kiittää elokuvan isänmaallista kasvatuksellista luonnetta ja toteaa, että siinä on sen pysyvä arvo ja merkitys. Myös kuvaus huomataan myönteisesti monessa arviossa.

Myöhemmän, televisioajan kriitikon mukaan elokuva sisältää tahattoman huumorin ohella armeijan ihannointia, tietoiskuja ja kauhukuvia. Paatoksellinen ilmaisu luo niistä kokonaisuuden, joka dokumentoi nautittavalla tavalla aikaa, sen arvoja ja asenteita.

Lentokoneita
Elokuvassa esiintyviä lentokoneita. (Lähde: Luettelo tunnuksista)
SM-136 Letov S 218 A Smolik (alussa lentokoulutuskohtauksessa)
RI-154 Blackburn Ripon (isoja kellukekoneita joilla lennetään kilpaa)
GA-58 Gloster Gamecock II (lentää lentonäytöksessä, ja ilmataistelukohtauksessa jossa mm. 8:n koneen muodostelma)
SÄ-145 VL Sääski I, II tai IIA (rannalla kellukevarustuksessa)
JU-125 Junkers K43F (kellukevarustuksessa ilmataistelussa vihollisen pommikoneina)

Näyttelijät

Lähteet

Vuoden 1934 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Erkki Karun ohjaamat elokuvat
Sininuolimyrkkysammakko

Sininuolimyrkkysammakko (Dendrobates tinctorius azureus syn. D. azureus) on värjärinuolimyrkkysammakon alalaji, joka joskus luokitellaan omaksi lajiksi. Sininuolimyrkkysammakko elää hyvin pienellä alueella Surinamessa Etelä-Amerikassa. Laji elää metsäpurojen varsilla kivikkoisissa metsissä.

Sininuolimyrkkysammakko on metallinhohtavan sininen ja siinä on mustia täpliä. Se on kooltaan 4−5 cm. Se on uhanalaisuusluokitukseltaan nykyisin elinvoimainen (LC).

Naaras laskee 5–13 munaa kerrallaan maalle lehtien sekaan sadekaudella. Koiraan tehtävänä on huolehtia munista, joita sillä on yleensä useampi poikue samaan aikaan. Kuoriuduttuaan nuijapäät kiipeävät koiraan selkään. Se kantaa muutaman nuijapään kerrallaan lähilampiin.

Lähteet 
 O'Shea M. & Halliday T., Matelijat ja sammakkoeläimet, Dorling Kindersley & readme.fi 2009, 256 s.
 http://www.sammakkolampi.net/nuolimyrkkysammakot/index.html

Viitteet

Aiheesta muualla 
Korkeasaari: Sininuolimyrkkysammakko
Sammakkolampi.net
Sammakkolampi.net: Sininuolimyrkkysammakko
ITIS: Dendrobates azureus 

Nuolimyrkkysammakot
Lemmikkieläimet
Alppihiihdon maailmancup 2008–2009

Alppihiihdon maailmancup 2008–2009 oli historian 43. alppihiihdon maailmancup -kausi. Se alkoi Itävallan Söldenissä 25. lokakuuta 2008 ja päättyi Ruotsin Åressa 15. maaliskuuta 2009.

Kilpailukalenteri

Lyhenteet

Miehet

Naiset

Joukkuekilpailut

Loppupisteet

Miehet

Kokonaiskilpailu

Pujottelu

Suurpujottelu

Supersuurpujottelu

Syöksylasku

Alppiyhdistetty

Naiset

Kokonaiskilpailu
Lopullinen tilanne

Pujottelu

Suurpujottelu

Supersuurpujottelu

Syöksylasku

Alppiyhdistetty

Maidenvälinen pistetilanne

Kokonaistilanne 
Lopullinen tilanne

Miehet
Lopullinen tilanne

Naiset 
Lopullinen tilanne

Lähteet 
Kauden 2008–2009 kilpailukalenteri FIS:n sivustolla 
Tulokset FIS:n sivustolla 
Maailmancupin tilanne FIS:n sivustolla

Aiheesta muualla 
 Kansainvälisen hiihtoliiton alppihiihdon maailmancup-sivusto 

2008–2009
Vuoden 2008 urheilu
Vuoden 2009 alppihiihto
Alfareaktio

Alfareaktio on tähdissä tapahtuva nukleosynteettinen fuusioreaktio, jossa helium-4-ydin yhdistyy raskaamman alkuaineen ytimen kanssa. Toinen heliumin fuusioreaktio on kolmialfareaktio, jossa pelkästään heliumatomeista yhdistyy hiili-12-atomeja. Alfareaktio alkaa toimia samoissa lämpötiloissa kuin kolmialfareaktio.

Alfareaktiot
Alfareaktiot tuottavat hiilestä lähtien alkuaineita, aina lisäten kaksi protonia ja kaksi neutronia.

Coulombin vallin suurentuessa reaktioista tulee yhä epätodennäköisimpiä. Tämän vuoksi ne eivät vaikuta suuresti tähden energiantuotantoon.

Lähteet

Aiheesta muualla
Nucleosynthesis (engl., .pdf)

Astrofysiikka
Ydinfysiikka
Anthony Bourdain

Anthony Michael Bourdain (25. kesäkuuta 1956 New York City, New York, Yhdysvallat –  8. kesäkuuta 2018 Kaysersberg Vignoble, Haut-Rhin, Alsace, Ranska) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja kokki. Hän tuli tunnetuksi kirjoitettuaan kirjan Kitchen Confidential: mestarikokin tunnustuksia, joka julkaistiin vuonna 2000. Bourdain oli myös Travel Channel -kanavalla esitettävän ruoka- ja matkustusohjelman Anthony Bourdain maailmalla juontaja.

Bourdain oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuosina 1985–2005 oli Nancy Putkoski. Vuosina 2007–2016 hän oli naimisissa Ottavia Busian kanssa, ja heillä on vuonna 2007 syntynyt tytär. Vuodesta 2016 lähtien Bourdain seurusteli italialaisen näyttelijän Asia Argenton kanssa.

Bourdain oli kiinnostunut alakulttuureista ja kaikista maailman keittiöistä. Tammikuussa 2012 Bourdain vieraili Suomessa kuvaamassa jakson Anthony Bourdain maailmalla -televisiosarjaansa varten.

Bourdain löydettiin kylpytakin vyöhön hirttäytyneenä 8. kesäkuuta 2018 hotellihuoneestaan Ranskassa. Hän oli Ranskassa kuvaamassa sarjansa uutta jaksoa.

Suomennettua kirjallisuutta

Lähteet

Aiheesta muualla 

 http://anthony-bourdain-blog.travelchannel.com/ 
 

Yhdysvaltalaiset tietokirjailijat
Yhdysvaltalaiset kokit
Vuonna 1956 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Itsemurhan tehneet
Keittokirjailijat
Otto Piispanen

Otto Piispanen  on suomalainen ääninäyttelijä. Hän esiintyi Aivan villit -elokuvassa roolihahmo Ekin suomenkielisenä äänenä ja on esiintynyt ääninäyttelijänä myös elokuvissa Peter Pan, Yli aidan, Hain tarina, Veeti Paloauto 2 ja Salamaseepra sekä televisiosarjassa Katto-Kassinen. 

Piispanen toimii myös espoolaisen pop-/rockyhtye Pasan kitaristina.

Lähteet 

Suomalaiset ääninäyttelijät
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Viva la Vida

Viva la Vida on vaihtoehtorockyhtye Coldplayn kappale yhtyeen neljänneltä levyltä Viva la Vida or Death and All His Friends (2008), jolla se on seitsemäs kappale ja toinen singlejulkaisu. Kappaleen luomiseen osallistui koko yhtye ja se sisältää historiallisia ja uskonnollisia viittauksia. Kappale on rakennettu toistuvan jousisektion ympärille.

Kappale julkaistiin 7. toukokuuta 2008 albumin toisena singlenä ja osoittautui kaupalliseksi ja arvostelumenestykseksi. Viva la Vida nousi listaykköseksi sekä Britannian singlelistalla että Billboard Hot 100 -listalla. Kappale voitti Parhaan kappaleen palkinnon vuoden 2009 Grammy-juhlassa.

Kappaleen tausta 
    
Kappaleen espanjankielinen nimi, Viva la Vida, on lainattu meksikolaisen taidemaalari Frida Kahlon teoksesta, joka tarkoittaa suomennettuna kauan eläköön elämä.

Albumia valmistettaessa, Viva la Vida oli yksi niistä kappaleista, jonka lopulliseen versioon kaikki yhtyeen jäsenet saivat osallistua.

Vuoden 2008 kappaleet
Coldplayn kappaleet
Grammy-palkitut kappaleet
Hannes Suominen

Hannes Suominen (s. 1981 Salo) on suomalainen elokuva- ja teatterinäyttelijä. 

Suominen valmistui näyttelijäksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2004. Tätä ennen hän oli ehtinyt näytellä sivuroolin Jarmo Lampelan ohjaamassa ja Tove Idström käsikirjoittamassa elokuvassa Eila (2003), josta hän oli myös ehdokkaana parhaan miessivuosan Jussi-palkinnon saajaksi. Tuona vuonna palkinto meni kuitenkin Juha Mujeelle elokuvasta Raid (2003).

Vuoden 2003 jälkeen Suominen on esiintynyt muun muassa pääosassa Matti Ijäksen tv-elokuvassa Tuulikaappimaa (2003) ja sivuosissa Auli Mantilan elokuvassa Ystäväni Henry (2004) ja Ilkka Vanteen elokuvassa Lupaus (2005) .

Elokuvaroolien lisäksi Suominen on myös tunnettu teatterinäyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Tampereen työväen teatterissa näytelmässä Siunattu hulluus (2004) ja Helsingin kaupunginteatterissa näytelmissä Beljakovin talvi (2007), Manillaköysi (2007), Ivanov (2008) ja Myyrä (2009). Turun Linnateatterissa Suominen esiintyi näytelmässä Taikatalvi. Halikon Rikalamäen kesäteatterissa hän debytoi ohjaajana Neil Hardwickin ja Jussi Tuomisen samannimiseen tv-sarjaan perustuvassa näytelmässä Tankki täyteen kesällä 2009. Hannes Suominen on mukana vuoden 2017 Aku Louhimiehen ohjaamassa Tuntematon sotilas -elokuvassa sotamies Vanhalana.

Suominen sijoittui toiseksi Tanssii tähtien kanssa -kilpailun 11. tuotantokaudella syksyllä 2018.

Hanneksen vanhemmat ovat teatterijohtaja Seppo ja teatterisihteeri Ritva Suominen. Hanneksen isoveli on Joonas Suominen, joka on esiintynyt useissa elokuvissa, mainoksissa, ohjannut teatterinäytöksiä ja ääninäytellyt piirretyissä ja peleissä.

Filmografia

Dubbaukset

Lähteet

Aiheesta muualla
 Hannes Suominen Elonetissä
 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Thorbjørn Jagland

Thorbjørn Jagland (s. 5. marraskuuta 1950) on norjalainen työväenpuolueen () poliitikko. Hän on toiminut maansa pääministerinä vuosina 1996–1997 ja ulkoministerinä 2000–2001. Hän oli puolueensa johdossa vuosina 1992–2002 ja nousi vuonna 2005 Suurkäräjien, Stortingetin puheenjohtajaksi. Hän istui Suurkäräjillä vuoteen 2009.

Vuonna 2009 Jaglandista tuli Norjan Nobel-komitean johtaja ja Euroopan neuvoston pääsihteeri. Euroopan neuvosto valitsi hänet toiselle kaudelle 2014.

Turkki-skandaali 
Jagland on sanonut 3. elokuuta 2016, että ymmärtää Turkin puhdistuksia vallankaappausyrityksen jälkeen. Myöhemmin hän on kuitenkin kehottanut toimimaan tässä maltilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Euroopan neuvosto
Norjan pääministerit
Norjalaisten puolueiden puheenjohtajat
Vuonna 1950 syntyneet
Elävät henkilöt
Norjan ulkoministerit
Lars Sponheim

Lars Sponheim (s. 23. toukokuuta 1957) on norjalainen poliitikko. Hän toimi liberaalipuolueen johtajana 1996–2010 ja istui Suurkäräjien jäsenenä vuodesta 1993–2009. Hän oli maansa elinkeino- ja kauppaministerinä vuosina 1997–2000 sekä maatalous- ja ruokaministerinä 2001–2005.

Sponheim valmistui Norjan ympäristötieteen ja biologian yliopistosta, joka vielä silloin tunnettiin Norjan maatalouskorkeakouluna.

Norjalaiset poliitikot
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Resen (kunta)

Resen () on kunta Pelagonian tilastollisella alueella Pohjois-Makedoniassa. Resenin pinta-ala on 739 neliökilometriä, josta vettä on 177 km². Asukkaita kunnassa on 16 825 (2002). Väestöstä makedonialaisia oli 12 798, turkkilaisia 1 797 ja albaaneja 1 536. Vuonna 1994 väkiluku oli 17 681. Resenin kunnan keskuspaikkakunta on Resenin kaupunki.

Resenin naapurikunnat ovat Ohrid lännessä, Demir Hisar koillisessa ja Bitola idässä. Etelässä kunta rajautuu Kreikkaan ja Albaniaan. Osa Prespajärvestä sijaitsee kunnan alueella.

Kunnan alueella sijaitsevia nähtävyyksiä ovat muun muassa Slivnican luostari ja elokuussa 2008 matkailijoille avautunut sisämaavaltio Pohjois-Makedonian ainoa saari Golem Grad Prespajärvessä.

Kylät 

Resenin kuntaan kuuluvat Resenin kaupungin lisäksi seuraavat kylät:

Arvati, Asamati, Bolno, Brajcino, Volkoderi , Gorna Bela Crkva, Gorno Dupeni, Grncari, Dolna Bela Crkva, Dolno Dupeni, Drmeni, Evla, Ezereni, Zlatari, Izbiste, Ilino, Jankovec, Kozjak, Kojnsko, Krani, Kriveni, Krusje, Kurbinovo, Lavci, Leva Reka, Leskoec, Lubojno, Nakolec, Otesevo, Perovo, Petrino, Podmocani, Pokrvenik, Prelubje, Pretor, Rajca, Slivnica, Sopotsko, Stenje, Stipona, Carev Dvor, Strbovo i Surlenci.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kunnan kotisivut  

Pohjois-Makedonian kunnat
Pihkasilmä kaarnakorva

Pihkasilmä kaarnakorva on suomalaismuusikko Pekka Pohjolan ensimmäinen sooloalbumi, joka julkaistiin vuonna 1972.

Kappaleet 
 Kaikki sävellykset ja sovitukset: Pekka Pohjola

A-puoli
 
 

B-puoli

Kokoonpano 
 Pekka Pohjola – bassokitara, spinetti, piano, viulut, urut kappaleessa "Valittaja"
 Risto Pensola – klarinetti
 Pekka Pöyry – sopraanosaksofoni, huilu
 Reino Laine – rummut
 Jukka Gustavson – urut, piano kappaleessa "Nipistys"

Tuotanto 
 Kari Tamminen – äänitys
 Antti Joki – äänitys
 Erkki Hyvönen – äänitys
 Mats Huldén – kansikuvan suunnittelu, levyn ja kappaleiden nimet

Arvostelut 
 Soundi () linkki

Lähteet 

Vuoden 1972 esikoisalbumit
Pekka Pohjolan albumit
Love Recordsin albumit
Måns Groundstroemin tuottamat albumit
Irlannin vapaussota

Irlannin vapaussota tai Irlannin itsenäisyyssota () käytiin tammikuusta 1919 heinäkuuhun 1921 Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin tasavaltalaisarmeija IRA:n välillä.

Irlantilaiset nationalistit olivat vaatineet itsenäisyyttä 1880-luvulta alkaen. Vuonna 1916 puhkesi pääsiäiskapina. Sen johtajia vangittiin ja teloitettiin, mikä lisäsi katkeruutta. Vuoden 1918 parlamenttivaaleissa Sinn Féin, äärinationalistien puolue, sai suuren voiton, mutta sen sijaan että Sinn Féinin edustajat olisivat menneet Lontooseen Westminsterin parlamenttiin, he perustivatkin oman parlamentin, Dáil Éireannin, ja julistivat Irlannin itsenäiseksi tasavallaksi 21. tammikuuta 1919. Näin syttyi vapaussota eli itsenäisyyssota.

Sotatapahtumat 
Sotatapahtumien lasketaan alkaneen 19. tammikuuta 1919. Silloin Irlannin tasavaltalaisarmeijan joukot hyökkäsivät räjähdysainelastia kuljettaneiden brittipoliisien kimppuun Tipperaryn kreivikunnassa. 
Sodasta tuli raaka ja verinen sissisota, jossa joutui uhreiksi myös paljon siviilejä. Brittien puolella taisteli vakinaisen armeijan ja poliisien lisäksi ensimmäisen maailmansodan rintamamiehistä värvättyjä puolisotilaallisia apupoliisijoukkoja.

Kesällä 1920 Britannia julisti alueelle sotalainsäädännön, jonka nojalla kapinallisia voitiin tuomita kuolemaan tai vankileireille jopa ilman oikeudenkäyntiä. Valtionavustukset Sinn Féin hallussa oleville alueille lakkautettiin. Nämä toimet johtivat väkivaltaisuuksien kiihtymiseen marraskuussa 1920. Samaan aikaan Intiassa Britannian kruunun joukoissa palvelevat irlantilaiset nousivat kapinaan.

21. marraskuuta 1920 tunnetaan verisenä sunnuntaina. Silloin kapinalliset surmasivat 14 ja haavoittivat viittä brittiupseeria ja poliisia. Viikkoa myöhemmin Irlannin tasavaltalaisarmeijan Corkin yksikkö surmasi 18 brittiä. Tämä sai britit laajentamaan sotalakialuetta läntisiin kreivikuntiin.

Rauhanteko ja ajautuminen sisällissotaan 

Kesällä 1921 britit ja irlantilaiset pääsivät sopimukseen aselevosta, ja joulukuussa allekirjoitettiin rauhansopimus. Sopimus teki Irlannista itsehallinnollisen vapaavaltion brittiläisenä dominiona, mutta jätti Pohjois-Irlannin kuusi kreivikuntaa vapaavaltion ulkopuolelle osaksi Yhdistynyttä kuningaskuntaa, jonka virallinen nimi tästä lähtien onkin ollut Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta. Sopimuksen allekirjoitti uuden valtion pääministeri Michael Collins, joka sanoi allekirjoittavansa samalla oman kuolemantuomionsa.

Rauhansopimuksen vastustajat nousivat sisällissotaan Éamon de Valeran johdolla. Sopimusta vastustaneet eivät suinkaan vastustaneet Irlannin itsenäisyyttä, mutta pitivät ehdotettua sopimusta liian suppeana, koska siihen ei sisältynyt koko Irlanti, eikä se antanut Irlannille täyttä itsenäisyyttä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

1900-luvun sodat
1910-luku
1920-luku
Irlannin historia
Yhdistyneen kuningaskunnan sodat
Verenahof

Verenahof (myös Büttenharter Hof tai Verenahöfe) oli Saksan eksklaavi Sveitsissä. Pinta-alaa eksklaavilla oli 43 hehtaaria. Hallinnollisesti eksklaavi oli osa saksalaista Wiechs am Randenin kuntaa (nykyisin osa Tengenin kaupunkia), ja sen erotti Wiechs am Randenista 200–300 metriä leveä kaistale Sveitsiä.

Verenahofista tuli vuonna 1806 Badenin eksklaavi Schaffhausenin kantonin sisälle. Sveitsi yritti vuosina 1815 ja 1839 saada ilman tulosta Verenahofia itselleen.

4. lokakuuta 1967 Verenahofista tuli osa Sveitsiä. Tuolloin alueella oli vain kolme kotia ja alle tusina asukasta. Nykyisin Verenahof kuuluu sveitsiläiseen Büttenhardtin kuntaan.

Katso myös 

Büsingen am Hochrhein

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kuvia ja karttoja Verenahofista 

Enklaavit ja eksklaavit
Saksan maantiede
Sveitsin maantiede
Kiestingin motti

Kiestingin motti oli saarrostus, joka tapahtui jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana elokuussa 1941. Neuvostojoukot motittivat suomalais-saksalaiset joukot Kiestingin ja Louhen välillä Itä-Karjalassa.

Jatkosodassa suomalainen III armeijakunta valtasi Kiestingin elokuussa 1941. Saksalaiset joukot pyrkivät maantietä pitkin Kiestingistä kohti Louhea ja Muurmannin rataa. He kokivat kovaa vastarintaa. Everstiluutnantti Jussi Turtolan johtama suomalainen ryhmä J eteni rautatielinjaa pitkin Kiestingistä kohti Louhea aluksi kohtaamatta vastusta. Suomalaiset etenivät melko lähelle Louhea, kunnes neuvostoliittolaisten vastarinta alkoi tiivistyä lisäjoukkojen myötä. Eteentyöntynyt suomalais-saksalainen tuhatlukuinen osasto kärsi huomattavia tappioita seuranneessa Kiestingin motissa. Elokuussa 1941 motista lopulta päästiin vetäytymään ja ryhmitystä muutettiin: Kiestinki–Louhi-rautatien pohjoispuolelle tuli rintamavastuuseen SS-divisioona Nord ja eteläpuolelle Suomen III armeijakunta.  

Talvella 1941–1942 taistelutoiminta oli vähäisempää Kiestingin suunnalla. Rintamavastuun ottaneet saksalaiset joukot vetäytyivät sieltä vasta syyskuussa 1944.

Lähteet

Viitteet

Operaatio Barbarossa
Jatkosodan taistelut
1941
Axel Heinrichs

Axel Ossian Andreas Heinrichs (23. maaliskuuta 1864 Tenhola – 14. lokakuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori, fysiikanopettaja ja meteorologi. Hänen vanhempansa olivat ruukin isännöitsijä Anders Heinrichs ja Amanda Charlotta Brunström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1889 Johanna Matilda Rönnholmin kanssa.

Opiskelujensa lomassa hän toimi assistenttina Suomen Tiedeseuran Meteorologisessa Päälaitoksessa ja Keisarillisessa Aleksanterin yliopistossa fysiikan opettajana. Hän on myös toiminut säätyvaltiopäivien pikakirjoittajana. Vuosina 1882–1884 Heinrichs oli Sodankylässä napapiiritoimikunnan jäsenenä. Heinrichs toimi lähes koko työuransa Meteorologisessa Päälaitoksessa tutkijana. Hän tutki mm. Suomen lumi- ja jääolosuhteita. Lisensiaatintyönsä Heinrichs sai valmiiksi 1901. Vuonna 1907 hänet promovoitiin filosofian tohtoriksi. Heinrichs toimi vuosina 1908–1909 myös tilastoijana muissa valtion laitoksissa.

Axel Heinrichsin poika oli jalkaväenkenraali Axel Erik Heinrichs.

Lähteet 

Suomalaiset meteorologit
Vuonna 1864 syntyneet
Vuonna 1936 kuolleet
The Atlantic

The Atlantic (myös The Atlantic Monthly) on yhdysvaltalainen aikakauslehti, joka on perustettu 1857. Se oli alkujaan kirjallisuus- ja kulttuurilehti, mutta nykyisin se on yleisaikakauslehti. Sen sisältö keskittyy "ulkopolitiikkaan, politiikkaan, talouskysymyksiin ja kulttuurin trendeihin", ja sen kohdeyleisö on ensisijaisesti "mielipidejohtajat".

Lehden perustajaryhmään kuuluivat muun muassa kirjailijat Harriet Beecher Stowe, Ralph Waldo Emerson, Henry Wadsworth Longfellow, Oliver Wendell Holmes, Sr., sekä James Russell Lowell, josta tuli sen ensimmäinen päätoimittaja. Nykyinen toimitusjohtaja ja kustantaja on John Fox Sullivan.

Lähteet

Aiheesta muualla

Lehden internetsivut

Yhdysvaltalaiset aikakauslehdet
Federico Luzzi

Federico Luzzi (3. tammikuuta 1980 – 25. lokakuuta 2008) oli italialainen tennispelaaja. Luzzi oli parhaimmillaan sijalla 92 ATP:n maailmanlistalla. Hän sai 200 päivän pelikiellon ja 50 000 dollarin sakot vedonlyönnistä tenniksessä. 

Luzzi pelasi urallaan myös Italian Davis Cup -joukkueessa, jossa hän voitti kaksi ottelua ja hävisi kaksi. Vuonna 2001 hän voitti suomalaisen Ville Liukon 4 tuntia 35 minuuttia kestäneessä ottelussa. Tämä on pisin italialaisen pelaama Davis Cup -ottelu koko turnauksen historiassa. 

Luzzi kuoli leukemiaan lokakuussa 2008 vain 28-vuotiaana.

Aiheesta muualla 
Virallinen kotisivu  ja

Lähteet 
Tennis player Luzzi dies of leukemia at 28 - Yahoo! Sports 

Italialaiset tennispelaajat
Vuonna 1980 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
Kiljusen herrasväki

Kiljusen herrasväki -kirjat ovat Jalmari Finnen vuosina 1914–1925 kirjoittamia lastenkirjoja. Kirjat kertovat Mikael, Lennart ja Olga Kiljanderin (Mökö, Luru ja Plättä Kiljunen) sekä näiden isän, äidin ja Pulla-koiran kommelluksista.

Kirjat 
 Kiljusen herrasväki, 1914: Jalmari Finnen ensimmäinen kertomus Kiljusen perheestä oli Kiljusen herrasväen kaupungin matka, joka ilmestyi Pääskynen-lehdessä vuonna 1909. Se sai lukijoiden suosion ja Finne kirjoitti lisää tarinoita. Näistä kahdeksan julkaistiin ensimmäisenä sarjan kirjana. Kirja sisältää tarinat Kiljusen herrasväen Helsingin-matka, Kiljusen herrasväen kalastusmatka, Saunamatka, Mökön ja Lurun syntymäpäivä, Aarteen kaivaminen, Kun Kiljuset olivat hirviä pyytämässä, Kiljusen herrasväen toinen Helsingin-matka, Kiljusen herrasväen markkinamatka.

 Kiljusen herrasväen uudet seikkailut, 1916: Sisältää tarinat Kun Kiljusista piti tehtämän elokuvia, Kiljusen poikain posetiivi ja marakatti, Kun Kiljuset leipoivat, Kun Kiljuset olivat ravustamassa, Kiljusen herrasväen kukko, Kiljusen pojat koulussa, Kiljusen poikien jouluaatto.

 Kiljusen herrasväki satumaassa, 1916: Yhtenäinen kokonaisuus, jonka lukuja ovat Ukkeli vie Hannan ja Kiljusen herrasväen satumaahaan, Sadun marjamaassa, Sadun lorumaassa, Sadun kasvistomaassa, Sadun lentomaassa, Sadun hiljaisuuden maassa, Jälleen kotona.

 Kiljusen Plättä, 1917: Kirjassa perheeseen liittyy kuopustytär Plättä.

 Kiljusen herrasväki partiolaisina, 1918: Sisältää seitsemän tarinaa.

 Luru Kiljunen ja hänen Hömppänsä, 1919: Kirjassa Luru menee naimisiin ja saa tyttären.

 Kiljusten vallankumous, 1921: Kiljusen herrasväen vallankumous päättyy muuttoon Amerikkaan.

 Kiljuset palaavat, 1925: Kiljusen herrasväki palaa Amerikasta.

Näytelmät 

 Jalmari Finne: Kiljuset : kolminäytöksinen lasten huvinäytelmä. Otava, 1923

 Ritva Holmberg: Kiljusen herrasväki (Ilmestynyt kirjassa Tehdään teatteria : yhdeksän näytelmää ja kabareelauluja (Tammi, 1967))

 Juha Ruusuvuori: Kiljusen herrasväki : lastenmusikaali (1994)

 Sirpa Koivu: Kiljusen herrasväki kirjastossa : juhlanäytelmä (2005)

Elokuvat 
 Kiljusen pojat koulussa (lyhytelokuva, 1921)
 Kiljusen herrasväki (1981)
 Kiljusen herrasväen uudet seikkailut (1990)
 Kiljuset! (2022)

Lokakuussa 2019 kertoivat tuotantoyhtiöt Hihhihhii  ja Intervisio tekevänsä Kiljusen herrasväestä elokuvan, joka kuvataan vuonna 2020 ja jonka ensi-ilta on kaavailtu vuodeksi 2021.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kiljusen herrasväen kaupunginmatka. Pääskynen 15.4.1909 s. 74-

Suomalaiset lastenkirjat
Kirjasarjat
Olympia-teatteri

Olympia-teatteri on viihdemusiikkiin erikoistunut konserttisali Pariisin 9. arrondissementissa.

Olympia-teatterin perusti 1888 Joseph Oller, joka oli luonut myös Moulin Rougen. Olympia on Pariisin vanhin konserttisali ja maailman kuuluisimpia konserttisaleja. Kun teatteri avattiin 1889, se oli nimeltään "Montagnes Russes", mutta nimettiin Olympiaksi 1893.

Teatterissa ovat esiintyneet Ranskan merkittävimmät viihdetaiteilijat, kuten Édith Piaf, Jacques Brel, Charles Aznavour, Dalida, Mireille Mathieu, Joe Dassin sekä Michel Sardou mutta myös ulkomaiset yhtyeet ja laulajat, kuten The Beatles, Led Zeppelin, Velvet Underground, Madonna, Julio Iglesias, Alla Pugatšova ja Luciano Pavarotti.

Aiheesta muualla

Olympian sivusto

Konserttitalot
Pariisin rakennukset ja rakennelmat
Ranskan musiikki
Rock on rock – The Best of 1977–1993

Rock on rock – The Best of 1977–1993 on suomalaismuusikko Ile Kallion ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa hänen soolouransa hitit kattava kokoelmalevy. Se julkaistiin 5. marraskuuta 2008.

Kappaleet 
 Cindy
 Night Owl
 Ghosts In the Streets
 I’ve Been Breaking the Law
 Keep It Up Mrs. Jones
 Man Are You Hungry
 I Can See Clearly Now
 Dictators
 Christine
 Like a Lady
 Stingray
 Rocks and Stones
 I’m Back
 Get Away
 Tornado
 Love Machine
 Kaleidoskooppi
 El condor pasa
 Let's Work Together

Lähteet 
 http://www.dvdinfo.fi/ilekallio/

Viitteet 

Vuoden 2008 kokoelma-albumit
Ile Kallion albumit
Kyrkpressen

Kyrkpressen on Suomessa ilmestyvä ruotsinkielinen kirkollinen lehti, joka on yhteinen kaikille suomalaisille ruotsinkielisille seurakunnille. Sen päätoimittaja on Nicklas Storbjörk. Sen levikki on 80 000 (2019) ja toimitus toimii Helsingin lisäksi myös Pietarsaaressa.

Lehdessä on uutisten ja haastattelujen lisäksi seurakuntien sekä yksityishenkilöiden ilmoituksia.

Suurin osa ruotsinkielisistä seurakunnista tilaa lehden jäsenilleen. Sitä julkaisee Fontana Media, jonka omistaa Församlingsförbundet.

Vuonna 2019 Kyrkpressen muuttui kahden viikon välein ilmestyväksi lehdeksi talousvaikeuksiensa vuoksi. Samassa yhteydessä aikaisempi päätoimittaja May Wikström irtisanottiin.

Lähteet
Kyrkpressenin sivusto

Viitteet 

Suomalaiset ruotsinkieliset lehdet
Suomalaiset uskonnolliset sanomalehdet
Petroskoin joukkoliikenne

Petroskoin joukkoliikenne perustuu johdinauto- ja minibussiliikenteeseen.

Johdinautot

Ensimmäiset johdinautot tulivat Petroskoihin 1961. Tällöin kyse oli yhdestä maailman pohjoisimmista johdinautolinjastosta Murmanskin jälkeen, missä johdinautoliikenne alkoi vuonna 1954. Vuodesta 2008 lähtien Petroskoissa linjoja on vain 8, kun taas aiemmin Petroskoissa linjoja oli 13. Johdinautoissa on rahastaja. Normaalitaksa vuodesta 2009 lähtien on 12 ruplaa (noin 27 senttiä).

 1: Keminkatu – Heikkosenkatu
 2: Hiihdonkatu – Talonrakennuskombinaatti
 3: Tehtaankatu – Leipätehdas
 4: Hiihtokatu – Lokakuunkatu (Lenta-hypermarketti)
 5: Hiihtokatu – Petroskoin tavara-asema
 6: Merimiehenkatu – Aleksanteri Nevalaisen katu – Antikaisenkatu – Petroskoin tavara-asema – Kirovinkatu – Aleksanteri Nevalaisen katu – Merimiehenkatu
 8: Tehtaankatu – Heikkosenkatu
 9: Merimiehenkatu – Aleksanteri Nevalaisen katu – Kirovinkatu – Petroskoin tavara-asema – Antikaisenkatu – Aleksanteri Nevalaisen katu – Merimiehenkatu

Bussit ja minibussit

1990-luvun lopulla busseja alettiin korvata minibusseilla, jotka ovat alun perin minibusseja tai pakettiautoista tehtyjä minibusseja. Niissä on kuljettajarahastus. Taksa on vuodesta 2013 lähtien 20 ruplaa. Vuonna 2009 taksa oli 12-15 ruplaa. Alennusliput eivät ole käytössä minibusseissa.

Taksit 
Petroskoissa on paljon taksiyhtiöitä, jotka tarjoavat erilaisia takseja pikkuautoista limusiineihin. Taksien yleinen taksa keskustan alueella lokakuussa 2008 oli 100 ruplaa.

Lautta
 Petroskoi - Pässinranta

Aiheesta muualla
Petroskoin johdinautoyhtiön sivut 

Petroskoi
Venäjän liikenne paikkakunnittain
Joukkoliikenne
Pitkäjalkahaprakas

Pitkäjalkahaprakas (Psathyrella multipedata) on kellomainen ja vanhemmiten kupera harmaan- tai kellanruskea sienilaji. Se kuuluu samaan heimoon kuin harmaamustesieni. Pitkäjalkahaprakkaan heltat ovat aluksi harmaanruskeat ja vanhemmiten purppuranruskeat. Sienen jalka on valkea. Se kasvaa kimppuina ruohikoilla ja lehtimetsissä. Se on Suomessa harvinainen.

Pitkäjalkahaprakas on Suomessa silmälläpidettävä laji.

Lähteet 

Psathyrellaceae
Kastanjahaprakas

Kastanjahaprakas (Psathyrella laevissima syn. Psathyrella piluliformis) on kupera tai laakealakkinen tumman- tai kellanruskea sienilaji. Sen heltat ovat aluksi harmaanruskeat ja vanhemmiten ruskeanmustat. Sienen jalka on valkoinen ja tyvestä harmaanruskea. Sieni kasvaa ryhminä lahopuulla. Se on Suomessa harvinainen.

Lähteet 

Psathyrellaceae
Punaterähaprakas

Punaterähaprakas (Psathyrella microrhiza) on kellomainen okranvärinen tai punaruskea sienilaji. Kuivana lakki on vaaleanharmaa. Sienen heltat ovat vaaleat ja vanhemmiten ruskeanmustat. Sienen malto on valkeaa. Jalka on valkoinen. Sieni kasvaa puutarhoissa, komposteissa ja savimailla harvinaisena.

Lähteet 

Psathyrellaceae
Lehtomustesieni

Lehtomustesieni (Coprinellus deliquescens, syn. Coprinus deliquescens) on munamainen tai laakeneva kellanruskea tai ruskeankeltainen mustesienilaji. Sen jalka on valkoinen ja tyvestä ruskea, suhteellisen pitkä, jopa kahdeksaan senttimetriin, jos kohta paksuus tuskin yltää kymmeneen millimetriin. Sienen lakin leveys on yhdestä kolmeen senttimetriin, ja lakki on aluksi ellipsoidi. Uurteisuutta siinä esiintyy, mutta suojusjätettä on toisinaan vähän. Lakin väri vaihtelee keskeisten osien kellertävän kermanvärisestä reunan harmauteen. Sienen heltat ovat aluksi valkoiset ja vanhemmiten harmahtavat tai miltei mustat. Mallossa ei ole erityistä tuoksua. Sieni kasvaa harvinaisena puuaineksella. Sienen kasvupaikkoina ovat usein avoimet niityt ja pellot, ja sen esiintymisaluetta on koko pohjoinen pellonpuolisko, mutta Suomessa sitä ei pidetä yleisenä.

Lähteet 

Hapramustesienet