joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Robert’s Coffee

Robert’s Coffee on Robert Pauligin vuonna 1987 perustama suomalainen kahvipaahtimo ja kahvilaketju. Sen valikoimaan kuuluu alkuperäiskahveja, kahvisekoituksia, espressokahveja, maustekahveja, kofeiinitonta kahvia ja teetä. Vuonna 2014 Paulig-konserni osti paahtimon sekä Robert Paulig -tavaramerkit Robert Pauligilta pitkien tavaramerkkikiistojen jälkeen. Robert’s Coffee -kahvilaketju ei kuulunut kauppaan, ja se on edelleen Robert Pauligin perheen omistuksessa.

Robert’s Coffeen mukaan se on Pohjoismaiden suurin kahvilaketju. Sillä on oma gourmet-kahvipaahtimo ja omat kahvilaadut. Kahviloita on esimerkiksi Suomessa, Ruotsissa, Virossa, Turkissa ja Singaporessa yhteensä noin 100.

Tavaramerkin oikeuskäsittely
Pauligin kahvisuku riiteli syksyllä 2006 Paulig-tavaramerkin käyttöoikeudesta käräjillä. Oikeudenkäynnissä tuli ilmi Pauligin suvun vanha kiista, joka johti Robert Pauligin lähtöön perheyhtiöstä vuonna 1986. Robert Paulig pyrki 1980-luvulla viemään Pauligien perheyrityksen pörssiin. Suunnitelma ei onnistunut, ja hänet erotettiin yrityksestä vuonna 1986. Vuotta myöhemmin hän perusti Robert’s Coffeen, ja samalla Pauligien yritykset sopivat keskenään, että Robert Pauligin yhtiöt voivat käyttää Pauligin nimeä tuotteissaan.

Pauligin sukuyhtiöt haastoivat Robert Pauligin yhtiöt oikeuteen syksyllä 2006 tavaramerkkioikeuden ja toiminimioikeuden loukkaamisesta. Sukuyhtiö katsoi, että tuotemerkit ovat sekoittuneet keskenään eivätkä asiakkaat enää tiedä, kumman yhtiön tuotteista on kyse. Oikeuskäsittely päättyi Robert Pauligin hyväksi. Voitettuaan oikeuden käyttää sukunimeään tuotteissaan Robert Paulig lanseerasi oman nimikkokahvinsa Robert Paulig Coffeen 1. heinäkuuta 2007.

Hovioikeus teki kuitenkin asiasta toisenlaisen päätöksen ja kielsi Robert Pauligia käyttämästä kirjoitettua iskulausetta ”The Robert Paulig Coffee Family Products” ja tunnusta ”Robert Paulig”. Hovioikeuden päätöksen jälkeen ”Robert Paulig Coffee” -tuotteen nimi muuttui ”Coffee by Robert Pauligiksi”.

Korkein oikeus vahvisti elokuussa 2010 hovioikeuden aiemman päätöksen, kun se ei myöntänyt Robert Pauligille valituslupaa nimikiistassa. Robert Pauligin yhtiöillä on kuitenkin oikeudet käyttää Robert Pauligia nimikirjoituksen muodossa ja ”by Robert Paulig” -tekstinä.

Keväällä 2014 Paulig ilmoitti ostaneensa Robert Paulig -paahtimon ja sen tuotemerkit. Robert’s Coffee -kahvilaketju ei kuulunut kauppaan, ja se jatkaa Robert Pauligin perheen omistuksessa. Vuodesta 2011 lähtien yritystä ovat johtaneet Robert Pauligin lapset Carl-Gustav Paulig (s. 1983) ja Henrika Paulig (s. 1985).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Robert’s Coffeen verkkosivut

Kahvilaketjut
Kahvipaahtimot
Suomalaiset yritykset
Suomalaiset elintarvikealan tuotemerkit
Suomalaiset elintarvikeyritykset
Veikkausliigan kausi 1994

Veikkausliigan kaudella 1994 Tampereen Pallo-Veikot voitti seuran historian ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan Suomen-mestaruuden.

Joukkueet 
Taulukon tiedot Jalkapallokirja 1994, FC Oulun perustamisvuosi ja seuranimet ovat Urheilumuseon tiedoista, Veikkausliigan tilastohistoriasta (ottelutilastot, kausi 1994) kotikentät ja valmentajat.

Sarjataulukko

Ottelut 
Ottelukohtaiset tilastot Veikkausliigan tilastohistoriasta, ottelutilastot kausi 1994. Ottelut pelattiin 24.4. – 8.10.1994.

Yleisömäärät

Parhaat maalintekijät

Menestys eurokentillä
Kausilla 1994–95, 1995–96 ja 1996–97 pienempien maiden (joihin Suomi kuului) mestarit kilpailivat Mestarien liigan karsintojen sijasta UEFA Cupissa.

UEFA Cup:
 FC Jazz hävisi ensimmäisellä karsintakierroksella tanskalaiselle FC Kööpenhaminalle.
 MyPa pudotti ensimmäisellä karsintakierroksella slovakialaisen FK Inter Bratislavan, mutta hävisi toisella kierroksella portugalilaiselle Boavista FC:lle.
Cup-voittajien cup:
 HJK pudotti karsintakierroksella färsaarelaisen B71 Sandoyn, mutta hävisi ensimmäisellä kierroksella turkkilaiselle Beşiktaş JK:lle.

Putoajat ja nousijat
 Sarjan kaksi viimeistä joukkuetta, eli FC Oulu ja KuPS putosivat suoraan Ykköseen. Tilalle nousivat Ykkösen kaksi parasta joukkuetta, eli Ponnistus ja VPS.

Lähteet

Aiheesta muualla
 RSSSF:n tilastot 
 Veikkausliigan kausi 1994 Urheilumuseon verkkonäyttelyssä

Jalkapallosarjojen kausi 1993–1994/1994
Veikkausliigakaudet
Onninen

Onninen Oy on suomalainen LVI- ja sähköalan tukkukauppaa harjoittava yritys, jonka asiakasryhmiin kuuluvat urakoitsijat, teollisuus, julkiset organisaatiot ja infrarakentajat, sekä teknisten tuotteiden jälleenmyyjät.

Onninen työllistää Suomen, Ruotsin, Norjan, Puolan, Venäjän ja Baltian toiminnoissaan yhteensä yli 2 900 henkilöä, joista Suomessa työskentelee n. 1 200 henkilöä. Onnisen liikevaihto vuonna 2013 oli yli 1,5 miljardia euroa. Onninen Oy kuului perheomistuksessa olevaan Onvest-konserniin, kunnes vuonna 2016 Kesko osti sen. Konsernilla on yli 4 200 työntekijää, ja sen liikevaihto vuonna 2013 oli n. 1,7 miljardia euroa. 

Onninen Oy:n päätoimipaikka sijaitsee Kesko Oyj:n pääkonttorissa Helsingissä ja logistiikkakeskus Hyvinkäällä. Tämän lisäksi Onnisella on jakelukeskukset kaikissa toimintamaissa ja n. 130 Express-myymälää tai muuta myyntipistettä.

Historiaa 

Onninen perustettiin Turussa vuonna 1913, kun liikemies Alfred Onninen päätti ryhtyä vesijohtoalan urakoitsijaksi. Liiketoiminta laajeni asennustoiminnasta LV-tukkukauppaan 1920-luvulla. Vuonna 1927 yhtiörakennetta uudistettiin ja syntyi Vesijohtoliike Onninen Oy. Samaan aikaan liiketoiminnan painopiste siirtyi Helsinkiin. Jo 1930-luvulla tukkukauppa kasvoi liiketoiminnaltaan suuremmaksi kuin asennustoiminta. Sotien jälkeen 1940-luvulla Onninen ryhtyi rakentamaan valtakunnallista toimipaikkaverkkoa. 

1960-luvulla liiketoiminta kasvoi koko maan kattavaksi ja laajeni myös ilmastointialalle. Seuraavalla vuosikymmenellä Onninen aloitti tukkukaupan ja urakoinnin myös sähköalalla. 1980-luvulla Onninen avasi ensimmäisen itsepalvelumyymälän, tämän päivän Express-ketjun myymälöitä vastaavan Pikaonnisen Hämeenlinnaan. Vuonna 1984 valmistui myös Onnisen uusi pääkonttori Vantaan Kolohonkaan. 

Onnisen voimakas kansainvälistyminen alkoi 1990-luvulla. Tytäryritykset perustettiin Viroon, Latviaan, Liettuaan ja Puolaan. Tämän lisäksi Onninen teki yritysostoja niin kotimaassa kuin ulkomaillakin. Nykyinen yhtiörakenne luotiin 1990-luvun lopussa, kun Onnisesta ja Aresta muodostettiin Onvest-konsernin tytäryhtiöitä. Vuonna 2007 Onninen osti Teleteknon ja vuonna 2012 Lämpö-Tukun. Vuonna 2014 Suomalaisen Työn Liitto myönsi Onniselle Avainlippu-tunnuksen Suomessa tuotetulle ja Suomessa työllistävälle palvelulle.

Osaksi Keskoa
Tammikuussa 2016 Kesko osti Onnisen. Yritysoston Kesko toteutti osakekaupalla yhteensä 369 miljoonan euron velattomalla kauppahinnalla, johon ei sisältynyt Onnisen teräsliiketoiminta eikä Venäjän tytäryhtiö. Kilpailu- ja kuluttajavirasto sekä Euroopan komissio antoivat hyväksyntänsä yrityskaupalle ilman ehtoja.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Sten Enbom, Matti Klinge: Yksin ei voi menestyä. Onninen 1913–2000. Onvest 2001. ISBN 9789529138616.

Aiheesta muualla 
 Onnisen kotisivut

Suomalaiset yritykset
Tukkukaupat
Tolmatši

Tolmatši (, karjalaksi Tolmačču, kieli- ja kansatieteellisessä kirjallisuudessa on käytetty myös muotoa Tolmatšu) on kylä ja maalaiskunta Tverin alueen Lihoslavlin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 45 kilometriä Lihoslavlista koilliseen. 

Kylän nimi juontuu turkkilaisperäisestä ”tulkkia” tarkoittavasta henkilönimestä tolmatš. Se mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1545. 1500–1600-lukujen vaihteessa kylä autioitui. 1600-luvulla sen asuttivat nykyisten tverinkarjalaisten esi-isät.

Tarinan mukaan ensimmäiset karjalaiset uudisasukkaat lähtivät Liperin pitäjästä vuonna 1636 ja päätyivät pitkään vaellettuaan Tolmatšin kylään. Vuonna 1651 mainittiin kaksi Kesälahdelta tullutta perhettä. 1660-luvun lopulla Tolmatšissa ja sen lähikylissä asui jo 45 perhettä, yhteensä 108 henkeä. Kirkonkylänä Tolmatši mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1672. 

Vuonna 1830 Tolmatšiin rakennettiin nykyäänkin toimiva kivinen Herran ilmestyksen kirkko. Ensimmäinen alkeiskoulu perustettiin vuonna 1840. Vuonna 1887 paikallinen opettaja Anastasija Tolmatševskaja laati karjalais-venäläisen aapisen Rodnoje karelskoje, jonka tarkoituksena oli helpottaa karjalaislasten opetusta. Vuonna 1899 avattiin kansankirjasto. Toisen asteen oppilaitos perustettiin kylään vuonna 1913.

Vuodesta 1775 lähtien seutu kuului Tverin läänin Bežetskin kihlakuntaan. Ennen vallankumousta Tolmatši oli vauras talonpoikaiskylä, jonka kauppiaat hankkivat tavaraa Toržokista, Tveristä, Rževistä ja Kašinista. Kuudesti vuodessa järjestettiin suuret markkinat. 1900-luvun alussa perustettiin myös pienyrityksiä.

Vuosina 1929–1956 kylä toimi lähes yksinomaan karjalaisten asuttaman Tolmatšin, myöhemmin Novokarelskin piirin keskuksena. Kylässä julkaistiin Karelskaja pravda -nimistä piirilehteä, joka vuoteen 1939 saakka ilmestyi osittain myös karjalaksi. Vuonna 1937–1939 Novokarelskin piiri kuului Kalininin alueen Karjalaiseen kansalliseen piirikuntaan. Vuoden 1938 tulipalo hävitti kylän vanhan osan.

Vuonna 1956 Novokarelskin piiri liitettiin Lihoslavlin piiriin. Sen jälkeen kylän elämä alkoi taantua. Monet yritykset ja laitokset suljettiin 1990-luvulla. Vuonna 1996 kylässä oli 864 asukasta.

Nykyään Tolmatšin kuntaan kuuluu 56 asutusta. Asfalttitie yhdistää kuntakeskuksen Lihoslavliin. Tolmatšissa toimii maatalousyritys ”Tolmatševski” ja Prudovon kylässä ”Trudovik”. Kuntakeskuksessa on kuluttajaosuuskunta, kulttuuritalo, keskikoulu, lastentarha, kirjasto ja lääkärin vastaanotto. Purodovossa on peruskoulu. Nähtävyyksiä ovat Tolmatšin, Nazarovon ja Zmejovon kirkot. Viime aikoina on pyritty kehittämään karjalaisuuteen perustuvaa kulttuurimatkailua.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Tolmatšin kunnan sivusto 
 Tolmatši Tverin alue -tietosanakirjassa 
 Tolmatšin historiasta kertova sivu  

Lihoslavlin piiri
Tverinkarjalaiset kylät
Karhu-Kissat

Karhu-Kissat ry on vuonna 1938 perustettu helsinkiläinen jääkiekon erikoisseura. Karhu-Kissat on kasvattajaseura eli se panostaa erityisesti juniorityöhön. Seuran toiminta keskittyy Länsi-Helsingin alueelle. Karhu-Kissojen valmennuspäällikkönä toimi pitkään Porin Ässien entinen kapteeni Jari Korpisalo. Seuralla on tällä hetkellä 13 juniorijoukkuetta, kiekkokoulu, III-divisioonan miesten joukkue, ikämiesjoukkue sekä naisten harrastejoukkue. Karhu-Kissat on voittanut miesten SM-hopeaa vuonna 1954. Karhu-Kissoilla on yhteistyösopimus Helsingin IFK:n kanssa junioreissa. Karhu-Kissojen valmennuspäällikkönä aloitti vuonna 2016 Timo Lehkonen.

Historia 
Seuran ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1938–42 toimi perustajajäsen Otto Wuorio. Karhu-Kissat pelasi SM-sarjassa ensi kertaa vuonna 1945. Kauden 1948–49 päätteeksi joukkue tippui Suomensarjaan jäätyään SM-sarjan viimeiseksi, mutta nousi takaisin jo kaudelle 1950–51.  Kaudella 1953–54 Karhu-Kissat raivasi tiensä loppuotteuihin, joissa TBK oli kuitenkin parempi, voittaen kahdesti 4–0. Tuloksena oli kuitenkin hopeaa, joka on seuran ainoa mitali pääsarjasta. Kausi 1956–57 puolestaan päättyi putoamiseen suomensarjaan, josta nousi uudelleen vasta 1970-luvulla, pelaten SM-sarjaa kauden 1971–72. Toistaiseksi viimeisen kerran Karhu-Kissat-nimi näkyi SM-sarjassa seuran yhdistyttyä Helsingin Jääkiekkoklubin kanssa pelaten K-Kissojen nimellä kauden 1973–74 viimeisessä pelissään. Yhteensä Karhu-Kissat on pelannut 13 kautta pääsarjatasolla.

I-divisioonassa Karhu-Kissat pelasi aina joulukuuhun 1994 asti, jolloin seura luopui sarjasta talousvaikeuksien vuoksi.

Kasvatteja 

Tuomas Eskelinen
Jere Komsi
Mikko Koivunoro
Jari Korpisalo
Kimmo Kuhta
Lennart Petrell
Heikki Riihiranta
Tommi Salmelainen
Pasi Sormunen
Jaakko Suomalainen
Jaakko Turtiainen
Mikko Vesterinen
Jaska Vilen
Janne Öfverström
Niclas Westerholm

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kotisivut 
 HJK – Karhu-Kissat 1955, Ylen Elävä arkisto

Suomalaiset jääkiekkoseurat
Helsinkiläiset urheiluseurat
Koivunen (yritys)

Koivunen Oy on autoalan teknisen kaupan yritys. Sen perusti Oskar Koivunen toisena osakkaana vuonna 1927 nimellä Autosähkö Oy. Se jakaantui 1940-luvulla kahtia, ja sen autovaraosien tukkuosasto jatkoi nimellä Koivunen Oy.

Koivusen toimipaikka on Helsingissä, Malmin kaupunginosan Ormuspellossa. Edustamansa tuotteet se myy kuluttajille jälleenmyyjiensä kautta, mm. perustamansa Fixus-ketjun myymälöissä.

Vuonna 2018 Koivunen-konsernin liikevaihto oli 162,3 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä keskimäärin 668, joista ulkomailla työskenteli 239.

Historiaa
Koivunen Oy:n alku oli vuonna 1927 perustettu Autosähkö Oy, jonka toisena perustajana oli Oskar Koivunen. Autosähköalan liiketoiminnasta yritys laajeni myös varaosakauppaan, ja 1943 nämä toimialat eriytettiin omiksi yhtiöikseen. Varaosatukusta tuli Koivunen Oy, joka toimi vuoteen 1986 Helsingin keskustassa kunnes se muutti uusiin tiloihin Ala-Malmille. Oskari Koivunen oli aluksi enemmistöomistaja, mutta hankki pian itselleen kaikki yhtiön osakkeet.

Koivunen alkoi kansainvälistyä 1990-luvun alussa suuntautuen entisen Neuvostoliiton alueille. Sillä on tytäryhtiöt kaikissa Baltian maissa. 2000-luvulla yritys laajeni raskaan ajokaluston saralla ostamalla kuormatilojen lämmönsäätöjärjestelmiin ja linja-autojen ilmastointilaitteisiin erikoistuneen yrityksen liiketoiminnan, josta muodostettiin Suomen Kuljetuslaite Oy. Se toimii Vantaan Hakkilassa ja on laajentunut raskaan kaluston varaosien ja laitteiden kauppaan sekä asennus-, huolto- ja korjaustoimintaan.

1990-luvulla Koivunen Oy perusti Fixus-autotarvikeketjun, johon kuuluu 400 itsenäistä varaosaliikettä ja korjaamoa Suomessa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Koivunen Oy:n verkkosivusto
 Suomen Kuljetuslaite Oy:n sivusto

Suomalaiset yritykset
Masaileijona

Masaileijona eli itäafrikanleijona (Panthera leo massaica) on yksi leijonan alalajeista. Se löydettiin aikanaan Keski- ja Etelä-Kenian alueella sijaitsevasta Masai Mara -nimisestä luonnonpuistosta. Vaikka leijonat elävätkin luonnonsuojelualueilla, on metsästäjille silti myönnetty lupia ampua niitä.

Lähteet 
 

Kissaeläimet

fr:Lion des Massaïs
Barbarileijona

Barbarileijona (Panthera leo leo), joka tunnetaan myös nimillä berberileijona, atlaksenleijona tai atlasleijona, oli Pohjois-Afrikassa elänyt leijonan alalaji. Barbarileijonauros painaa 180–295 kiloa (eli bengalintiikerin verran) ja naaras 120–180 kiloa. Barbarileijona hävisi luonnosta 1920-luvulla.

Barbarileijonan erityispiirre on poikkeuksellisen tumma, lähes musta häntätupsu ja uroksen harja. Viime vuosikymmeninä keskivertoa paljon tummempiharjaisia uroksia ja muita alalajin erityisiä piirteitä omaavia yksilöitä on ”löydetty” maailman eri eläintarhoista, ja niiden avulla alalajia on alettu jalostaa takaisin. 

Vankeudessa barbarileijonia on jäljellä noin 69 yksilöä, ja niistä puolet eli 32 on Rabatin eläintarhassa, jossa on tehty suunnitelma niiden siirtämiseksi luontoon.

Lähteet 

Kissaeläimet
Sukupuuttoon kuolleet nisäkkäät
Lähentymiskriteeri

Lähentymiskriteerit (myös konvergenssikriteerit, Maastrichtin kriteerit) ovat ne ehdot, joiden täytyttyä Euroopan unionin jäsenvaltio voi saada luvan vaihtaa kansallisen valuuttansa euroksi.

Kriteerejä on neljä: hintakehitys, julkisen talouden kehitys, valuuttakurssikehitys ja pitkien korkojen kehitys

Hintakehitys
Inflaatioaste saa olla enintään 1,5 prosenttiyksikköä yli kolmen parhaiten suoriutuneen jäsenmaan inflaatioasteen. Kolme parhaiten suoriutunutta jäsenvaltiota ovat ne, joissa inflaatioaste on ollut pienin. Näistä lasketaan keskiarvo. Jos siis kolmen parhaan maan inflaatioasteet ovat olleet esimerkiksi 1 %, 1,2 % ja 1,5 %, niin näiden keskiarvo on (1 % + 1,2 % + 1,5 %) / 3 = 1,23 %. Euroa käyttöönsä haluavan maan inflaatio ei tässä esimerkkitapauksessa siis saa olla enempää kuin 1,23 % + 1,5 % = 2,73 %.

Julkisen talouden kehitys
Ennakoitu tai toteutunut julkistalouden alijäämä ei saa ylittää 3 % bruttokansantuotteesta, ja julkinen velka on enintään 60 % bruttokansantuotteesta. Lisäksi on eräitä muita kriteerejä, katso tarkemmin lähdeviitteestä.

Valuuttakurssikehitys
Euroa käyttöönsä haluavan jäsenmaan on oltava ns. ERM II-vaiheessa vähintään kahden vuoden ajan, ennen kuin euron käyttöönotosta voidaan päättää. Tänä aikana maan kansallisen valuutan kurssi ei saa vaihdella enempää kuin ± 15 % ERM II -keskikurssista, nykyisin käytännössä euron arvosta. Tuon kahden vuoden aikana maan valuutan kurssiin ei myöskään saa kohdistua merkittävää muuttamispainetta (toisin sanoen keinotekoinen devalvaation tai revalvaation välttäminen ei tule kysymykseen).

Pitkien korkojen kehitys
Euron käyttöönotosta päättämistä edeltävän vuoden aikana maan pitkäaikaisten korkojen taso saa olla enintään 2 prosenttiyksikköä yli kolmen inflaatioasteeltaan alhaisimman jäsenmaan pitkän aikavälin korkotason. Euroa käyttöönsä haluavasta maasta lasketaan siis viimeisen 12 kuukauden pitkien korkojen keskiarvo, jota verrataan kolmen inflaatioltaan alhaisimman maan pitkien korkojen keskiarvoon.

Lähteet
 Euroopan keskuspankki EKP

Euro
Euroopan unionin talous
FC Kööpenhamina

FC Kööpenhamina (), lyhennettynä FCK, on tanskalainen jalkapalloseura Kööpenhaminasta. Se perustettiin vuonna 1992, kun Boldklubben 1903 ja Kjøbenhavns Boldklub yhdistyivät. Se on osa Parken Sport & Entertainmentia ja pelaa ottelunsa 42 765 -paikkaisella Parkenilla.

Seura on historiansa aikana voittanut yhdeksän Tanskan liigamestaruutta ja kahdeksan Tanskan cup-mestaruutta. 2000-luvulla se on paikallisvastustajansa Brøndbyn kanssa hallinnut suvereenisti tanskalaista jalkapalloa. FC Kööpenhamina on myös voittanut Royal Leaguen kahdesti. Kaudella 2006–2007 se selvisi ensimmäisen kerran Mestarien liigan lohkovaiheeseen ja kaudella 2010–2011 ensimmäisenä tanskalaisseurana kilpailun pudotuspeleihin.

Seuralla on viime vuosina ollut Pohjoismaiden suurin yleisökeskiarvo.

Meriitit

 Tanskan-mestaruus (14): 1993, 2001, 2003, 2004, 2006, 2007, 2009, 2010, 2011, 2013, 2016, 2017, 2019, 2022
 Tanskan Cupin voitto (8): 1995, 1997, 2004, 2009, 2012, 2015, 2016, 2017
 Tanskan supercupin voitto (3): 1995, 2001, 2004
 Tanskan liigacupin voitto (1): 1996
 Royal Leaguen voitto (2): 2005, 2006

Joukkue 
Päivitetty 1. helmikuuta 2021.

Päävalmentajat

 7/1992–6/1994  Benny Johansen
 7/1994–9/1994  Keld Kristensen
 9/1994–6/1995  Benny Johansen
 7/1995–6/1996  Michael Schäfer
 7/1996–6/1997  Kim Brink
 7/1997–9/1998  Kent Karlsson
 9/1998–12/1998  Kim Brink
 1/1999–3/1999  Christian Andersen
 3/1999–6/2000  Kim Brink
 7/2000–6/2001  Roy Hodgson
 7/2001–8/2001  Kent Karlsson
 8/2001–9/2001  Niels-Christian Holmstrøm
 9/2001–12/2005  Hans Backe
 1/2006–6/2011  Ståle Solbakken
 6/2011–1/2012  Roland Nilsson
 1/2012–5/2012  Carsten V. Jensen
 6/2012–8/2013  Ariël Jacobs
 8/2013–10/2020  Ståle Solbakken
 11/2020–9/2022  Jess Thorup

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seuran sivusto 

Kööpenhaminan urheilu
Kööpenhamina, FC
Osku Kani

Osku Kani (engl. Oswald the Lucky Rabbit) on Walt Disneyn ja Ub Iwerksin vuonna 1926 luoma kuvitteellinen piirroshahmo, josta on julkaistu tähän mennessä kaikkiaan 26 elokuvaa ja useita sarjakuvajaksoja. Osku Kani oli ulkonäöltään aika samankaltainen kuin Mikki Hiiri. Sillä ei ollut samantapaista, punaista vaatetta kuin Mikillä, vaan siniset housut, joissa ei ollut nappeja. Osku itse oli mustavalkoinen. Silmät, korvat ja nenä olivat mustat ja naama valkoinen.

Disney ja Iwerks kehittelivät hahmon alun perin tilaustyönä sivuosiin, mutta myöhemmin hahmo pääsi sekä elokuvissa että sarjakuvissa myös omiin nimirooleihin. Jänis oli menestys silloisille Walt Disney Brothersille ja Walt Disney studioille. Osku Kanin menestys oli niin suuri, että sen elokuvia levittäneen tuotantoyhtiön johtajan, tuottaja Charlie B. Mintzin onnistui huijata huolimattomasti tehdyn sopimuksen turvin hahmon tuotanto-oikeudet Disneyltä omalle yhtiölleen ja palkkaamaan lähes kaikki hahmon parissa työskennelleet Disneyn työntekijät itselleen. Vuonna 1928 hahmon oikeudet myytiin Universal Studiosille, ja Mintz palkkasi myöhemmin muun muassa Nakke Nakuttajaa tuottaneen Walter Lantzin tekemään Osku Kania uudestaan.

Osku Kani ei onnistunut saavuttamaan suurta suosiota ilman Disneyn vetovoimaa, ja sarja lopetettiin vuonna 1938. Viimeinen piirretty, jossa hahmo oli pääosassa, oli 1943 ensi kerran esitetty The Egg Cracker Suite. Suurin syy Osku Kanin huonoon menestykseen oli ollut kuitenkin Walt Disneyn ja Iwerksin Disneylle kehittämä uusi hahmo Mikki Hiiri, jonka ylivertaisuudelle eivät muut hahmot pärjänneet.

The Walt Disney Company ja Walt Disney Pictures tekivät vuonna 2006 Osku Kanin silloisen omistajan Universalin kanssa vaihtokaupat ja vaihtoivat urheiluselostaja Al Michaelsin oikeudet Osku Kaniin. Disney julkaisi Osku Kani -piirroselokuvat DVD:llä joulukuussa 2007. Osku Kani esiintyy myös vuonna 2010 julkaistussa pelissä Epic Mickey Wii-konsolille ja sen jatko-osassa Epic Mickey 2: The Power of Two.

Unohduksiin jäänyt Osku Kani -elokuva  Sleigh Bells löytyi British Film Instituten arkistosta, ja kunnostettu kuusiminuuttinen elokuva esitettiin joulukuussa 2015. Se esitettiin aikoinaan ensimmäisen kerran vuonna 1928.

Lähteet
Walt Disney Treasures - Mickey Mouse in Living Color . DVD Plazan elokuva-arvostelu.
Disney's Epic Mickey. Nintendo.
Epic Mickey 2 Wiki Guide. IGN.

Viitteet

Animaatiohahmot
Kuvitteelliset jänikset ja kaniinit
John Lennonin lentoasema

John Lennonin lentoasema  sijaitsee Liverpoolissa, Englannissa. Lentoasema sijaitsee Liverpoolin keskustasta 12 kilometriä kaakkoon päin.

John Lennonin lentoasema on yksi Ison-Britannian vanhimmista toiminnassa olevista lentoasemista. Säännölliset lennot aloitettiin vuonna 1930, vaikka se avattiin "virallisesti" vuonna 1933 nimellä Speke Airport. Liverpoolista lähteneen The Beatles -yhtyeen jäsentä kunnioittavan nimensä lentoasema on saanut vuonna 2002.

Lentoyhtiöt 
Aer Arann (Galway)
easyJet (Alicante, Amsterdam, Barcelona, Basel-Mulhouse, Belfast-International, Berliini-Schönefeld, Köln/Bonn, Faro, Geneve, Ibiza, Krakova, Mahon, Madrid, Malaga, Nizza, Palma de Mallorca, Pariisi-Charles de Gaulle)
Euromanx (Mansaari)
First Choice Airways tilauslentoja (Alicante, Korfu, Dalaman, Palma, Teneriffa-eteläinen)
Flybe (Belfast City, Jersey, Southampton)
Flyglobespan (Praha [alkaa 3. marraskuuta], Newark [alkaa 25. toukokuuta], Teneriffa [alkaa 1. marraskuuta], Toronto [alkaa 7. toukokuuta])
MyTravel Airways tilauslentoja (Alicante, Arrecife, Dalaman, Faro, Las Palmas, Palma de Mallorca, Mahon, Malaga, Monastir, Reina Sofia, Reus)
Ryanair (Aberdeen, Alghero, Ancona, Bergerac, Carcassonne, Cork, Derry, Dublin, Gerona, Granada, Grenoble, Inverness, Kaunas, Kerry, Krakova, Kööpenhamina, Limoges, Milano-Bergamo, Murcia, Nimes, Oslo-Torp, Pisa, Porto, Poznan, Reus, Riika, Rooma-Ciampino, Salzburg, Santander, Santiago de Compostela, Seville, Shannon, Tampere, Venetsia-Treviso, Wroclaw)
Thomsonfly tilauslentoja (Alicante, Korfu, Faro, Ibiza, Mahon, Teneriffa-eteläinen)
VLM Airlines (Amsterdam, Antwerpen, Bryssel, Jersey, Lontoo-City, Luxemburg, Rotterdam)
Wizz Air (Gdansk, Katowice, Kaunas, Varsova)

Rahtilentoyhtiöt:
TNT Airways

Lähteet

Aiheesta muualla 

Liverpool John Lennonin Lentoasema 

Englannin lentoasemat
Liverpoolin rakennukset ja rakennelmat
John Lennon
Geometrinen sarja

Matematiikassa geometrisella sarjalla tarkoitetaan sarjaa, jossa kahden peräkkäisen termin suhde on vakio. Jos tämä vakio on q ja sarjan ensimmäinen termi on a, sarjan n:s termi on aqn-1. Tällöin sarjaa merkitään

Sarja suppenee, kun −1 < q < 1, ja tällöin sen summaksi saadaan 

Osasummille on voimassa

 kun 

 kun 

Todistus osasumman kaavalle: 

Olkoon n määrä sarjan termejä seuraavasti: 

Merkitään osasummaa seuraavasti

Katso myös 
 Aritmeettinen sarja

Lähteet

Kirjallisuutta
 

Matemaattiset sarjat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Uhkapeluri – Eero Raittinen 60

Uhkapeluri – Eero Raittinen 60 on Eero Raittisen tuplakokoelmalevy, jossa Eero esiintyy erilaisten kokoonpanojen kanssa.
 Eero Raittinen + studiomuusikot 
 Eero Raittinen & Groovy Eyes
 Eero ja Jussi & The Boys
 Eero ja Hille
 Boxcar
 Oiling Boiling Rhythm‘n Blues Band
 Eero Raittinen And The Noisy Kinda Men
 Eero Raittinen & Wentus Blues Band
 Eero & Blues In The Night
 Eero Raittinen & Jarkka Rissanen

Kappaleet 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Vuoden 2004 kokoelma-albumit
Eero Raittisen albumit
Janne Haaviston tuottamat albumit
Märkäpuku

Märkäpuku on yleisin sukelluspukutyyppi. Sitä käytetään vaatetuksena myös monissa vesiurheilulajeissa sekä purjehduksessa. Märkäpukuja on erilaisia: sekä yksi- että kaksiosaisia, sekä lyhyt- että pitkähihaisia ja -lahkeisia ja eri mallisia sekä miehille että naisille. Märkäpukuja voi hankkia myös omien mittojen mukaan valmistettuna. Märkäpuku valmistetaan neopreenivaahdosta, joka päällystetään nylonilla. 

Märkäpuku vähentää lämmönhukkaa ihoa vasten tulevalla eristävällä solukumilla, neopreenikerroksella ja vähentämällä ihoa vasten olevan kylmän veden määrää. Vähäinen puvun ja ihon väliin jäävä vesi lämpenee, ja niin kauan kuin vesi puvussa ei vaihdu, puku suojaa kylmältä.

Märkäpuvun pääominaisuus on sen paksuus, joka on yleensä 3 - 7 mm välillä, mutta löytyy myös 1,5 ja 9 mm paksuja pukuja. Mitä paksumpi puku on, sitä paremmin se pitää kantajansa lämpimänä ja sitä enemmän se aiheuttaa nostetta vedessä. Paksumpi puku vaikeuttaa käyttäjänsä liikkumista enemmän kuin ohut. 

Märkäpuvut jaetaan tavallisiin märkäpukuihin ja puolikuiviin märkäpukuihin. Puolikuivassa märkäpuvussa on tiivisteet hihoissa ja lahkeissa.

Märkäpuvussa on kuitenkin helpompi liikkua kuin kuivapuvussa ja sen vastus veden alla on pienempi. Märkäpuku ei myöskään mene niin helposti rikki ja pienet reiät eivät juuri vaikuta sen toimivuuteen toisin kuin kuivapuvun tapauksessa.

Märkäpuku sukelluskäytössä

Ohuempia kuin 7 millin märkäpukuja käytetään sukellukseen lämpimissä maissa. 7 millin märkäpuku sopii suojaamaan lämmönhukalta vesissä, joiden lämpötila on 10–25 °C. Pohjoismaisissa olosuhteissa harppauskerroksen alapuolella tulee märkäpuvulla sukellettaessa kylmä viimeistään 20 minuutin kuluessa.

Märkäpuku muussa käytössä

Kolmen millimetrin märkäpuku on suositeltavin purjehdukseen, mutta niin purjehduksessa kuin muussakin vesiurheilussa, pukeutumista voidaan säädellä säätilan ja veden lämpötilan mukaan käyttämällä erilaisia tai eri paksuisia märkäpukuja.

Lähteet

Katso myös
 Kuivapuku

Sukellusvarusteet
Suojavaatteet
Marjatta Väänänen

Helmi Marjatta Väänänen (o.s. Kittilä; 9. elokuuta 1923 Jyväskylä – 16. lokakuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen keskustalainen poliitikko.

Ura
Väänänen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1943 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1949 ja maisteriksi vuonna 1950. Hän toimi Maaseudun uutiskeskuksen, myöhemmin Keskustapuolueen sanomakeskuksen, kulttuuritoimittajana vuosina 1949–1952, teatteriarvostelijana vuodesta 1949 ja Kotilieden toimittajana vuosina 1963–1970. Maaseudun Tulevaisuuteen Väänänen kirjoitti kolumneja nimimerkillä Heikintytär vuosina 1978–2013.

Väänänen toimi kulttuuriministerinä 1972–1975, opetusministerinä 1976–1977, toisena sosiaali- ja terveysministerinä 1982–1983, kansanedustajana 1975–1991 sekä tasavallan presidentin valitsijamiehenä 1978 ja 1982. Hän sai ministerin arvonimen vuonna 1994, ensimmäisenä naisena Suomen historiassa. Kuollessaan 97-vuotiaana Väänänen oli vanhin sillä hetkellä elossa ollut suomalainen, joka oli toiminut valtioneuvoston jäsenenä.

1970-luvulla Väänänen oli kiistelty poliitikko. Toimiessaan Sorsan ensimmäisen hallituksen kulttuuriministerinä hän päätti keväällä 1974 karsia melko reippaalla kädellä tiettyjä kulttuurimäärärahoja, minkä vuoksi 52 lähinnä vasemmistolaista kulttuurijärjestöä jätti presidentti Urho Kekkoselle ja pääministeri Kalevi Sorsalle vetoomuksen "demokratian toteuttamisesta maamme taidehallinnossa ja kulttuuripoliittisissa ratkaisuissa". Väänänen sai kuvaavan liikanimen ”hallituksen ainoa mies”. Vastustajat kutsuivat määrätietoista kulttuuriministeriä ”kulttuurin pahimmaksi jarrumieheksi”.

Suku
Väänäsen isä oli Tl Koskelta Varsinais-Suomesta kotoisin ollut opetusneuvos, Maalaisliiton lehtien toimittaja, pakinoitsija ja Maalaisliiton sanomakeskuksen johtaja Urho Kittilä. Väänäsen puoliso oli Maaseudun Tulevaisuuden pitkäaikainen päätoimittaja Jouko Väänänen. Avioliitto kesti vuodesta 1950 vuoteen 1998, Jouko Väänäsen kuolemaan saakka. Heillä oli kolme lasta. Jouko Väänäsen äiti oli sosiaalineuvos, kansanedustaja Hilja Väänänen.

Julkaisut

Katso myös 
 Musta tusina

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Marjatta Väänäsen haastattelu vuodelta 1992. Yleisradio.
 
 
 Marjatta Väänäsen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Kansanedustajat
Suomen Keskustan poliitikot
Musta tusina
Suomen kulttuuriministerit
Suomen opetusministerit
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Suomalaiset ministerin arvonimen saaneet
Uudenmaan vaalipiiri
Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Vedestä nousee kasvi

Vedestä nousee kasvi on vuonna 1978 julkaistu Kari Peitsamon ja Ankkulin toinen albumi. Ankkuli soittaa vain neljällä kappaleella, loput ovat Peitsamon yksin esittämiä.

Kappaleet 

 "Sibeliuksen musiikkipallo"
 "Suurisuu" – Sister Sue –
 "Karin syntymä"
 "Äiti, isä ja poika"
 "Sunnuntai"
 "Rikkunut lintu"
 "Vedestä nousee kasvi"
 "Missä puisto loppuu"
 "Hippi kasvihuoneessa"
 "Nokia By Night"
 "Sanghaista Siuroon"
 "Kolme muskettisoturia"
 "Korkki"
 "Blub, blumb, molskis"
 "Aloha"
 "Aurinko"
 "Pallo"
 "Kiinalaisten kiitosjuhla"
 "Nokia-Rock"
 "Lähde länteen"

sävellykset, sanoitukset ja sovitukset Kari Peitsamo, paitsi "Sibeliuksen musiikkipallo" ja "Blub, blumb, molskis" säv., san. ja sov. Kari ja Heikki Peitsamo; "Suurisuu" Tich–Barrow–Farlow–Stein, suom. san. Kari Peitsamo, sov. Harri Siirtola, Kari Peitsamo, Heikki Peitsamo ja Yrjö Majamaa; "Karin syntymä" sov. Kari ja Heikki Peitsamo; "Nokia-rock" sov. Kari Peitsamo, Heikki Koivuniemi, Harri Siirtola ja Yrjö Majamaa; "Lähden länteen" säv. Kari Peitsamo ja Harri Siirtola, sov. Kari Peitsamo, Harri Siirtola ja Yrjö Majamaa

Muusikot 

 Kari Peitsamo: laulu ja kitara
 Yrjö Majamaa: rummut
 Harri Siirtola: basso
 Heikki Peitsamo: taustalaulu, rummut kappaleessa "Sibeliuksen musiikkipallo"

Lähteet

Kari Peitsamon albumit
Vuoden 1978 albumit
Love Recordsin albumit
Gjakovë

Gjakovë () on kaupunki Kosovossa. Se sijaitsee 360 metrin korkeudessa strategisessa paikassa Albanian rajan ja Kosovon ydinalueiden välillä. Se sijaitsee neljän suuren valtatien risteyksessä: tiet vievät Preciin, Prizreniin, Pristinaan ja Albanian rajanylityspaikalle Qafe Morineen. Vuonna 2011 Dakovican alueella arvioitiin asuneen 150 000 asukasta, joista kaupungissa 94 556.

Historia

Đakovica/Gjakovën vanha kaupunki kasvoi 1400-luvulla Hadumin moskeijan ympärille, ja on Unescon maailmanperintökohde. Se vaurioitui 1999 sodassa, mutta on rakennettu entiseen asuunsa. 

Gjakovë on yksi pahimmin Kosovon sodassa vaurioituneista kaupungeista. Vuonna 2004 levottomuudet leimahtivat alueella uudelleen ja kirkkoja vandalisoitiin. KFOR:in rauhanturvaajat ja monet kansainväliset järjestöt ovat toimineet alueella.

Talous
Gjakovë oli Kosovon tärkeimpiä teollisuuskeskuksia vuoteen 1998 asti. Teollisuuden parissa työskentelevien ihmisten määrä on kuitenkin vähentynyt 275 000:sta noin 7 000:een. Uudet yritykset ovat pieniä tai keskisuuria tekstiili-, metalli- ja kuljetusalan yrityksiä.

Lähde 
ETYKin raportti Gjakovë/Đakovica -alueesta 

Kosovon kaupungit
Ängelholm-Helsingborgin lentoasema

Ängelholm-Helsingborgin lentoasema  sijaitsee Ruotsissa, noin 34 kilometrin päässä Helsingborgista ja seitsemän kilometrin päässä Ängelholmista.

Ängeleholm-Helsingborgin lentoasema on matkustajamäärissä mitattuna Etelä-Ruotsin (Götanmaa) kolmanneksi suurin ja Ruotsin 10. suurin lentoasema. Vuonna 2005 lentoaseman kautta kulki yhteensä noin 370 000 matkustajaa.

Lentoyhtiöt 
Vuonna 2010:

 Air Europa (Lanzarote)
 Gotlandsflyg (Visby)
 Kullaflyg (Berliini-Tegel, Visby, Tukholma-Bromma, Mora) 
 Scandinavian Airlines System (Tukholma-Arlanda)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Lentoaseman kotisivut 
World Aero Datan tiedot lentoasemasta

Helsingborgin kunta
Ruotsin lentoasemat
Ängelholmin kunta
Pentti Irjala

Pentti Irjala () oli suomalainen näyttelijä.

Varhainen elämä 

Irjala syntyi Kemissä 1911 sahatyönjohtaja Feodor Irjalan perheeseen.

Ura 

Irjalan näyttelijänura alkoi 1930-luvulla iltanäyttelijänä Kemin teatterissa, ja sotien jälkeen Irjala toimi järjestäjä-näyttelijänä aluksi Oulussa, Joensuun kaupunginteatterissa 1946–1948, Kuopiossa 1948–1952 ja Intimiteatterissa 1952–1959. Vuonna 1959 Irjala kiinnitettiin Suomen Kansallisteatteriin, jossa hän näytteli useita merkittäviä rooleja eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1978 asti. Oulun aikoina Irjala avioitui näyttelijä Pia Hattaran kanssa, ja avioliitto kesti aina Irjalan kuolemaan saakka.

Irjala nähtiin peräti yli  vuosina 1949–1979. Pelkästään 1950-luvulla hänellä oli lähes 90 elokuvatehtävää, enimmäkseen komedioissa, mutta myös monissa draamaelokuvissa. Muuntautumiskykyinen näyttelijä nähtiin niin vanhojen ukkojen, poliisien, alkoholistien, konnien, johtajien sekä armeijan henkilökunnan edustajien rooleissa.

Irjalan vaimon Pia Hattaran mukaan

Roolit olivat useimmiten melko pieniä (joskus jopa avustajantehtäviin verrattavia), mutta sitäkin muistettavampia. 

Irjalan tunnetuimpia elokuvarooleja olivat muiden muassa Vekkulan ”paapa” komediassa Hilmanpäivät (1954), inhimillinen jääkärikapteeni Kaarna Edvin Laineen Tuntemattomassa sotilaassa (1955), vossikkakuski Aleksanterin osa draamassa 1918 (1957) sekä toimittaja Kärjen rooli alkoholistikuvauksessa Mies tältä tähdeltä (1958). Irjala kuului myös Pekka Puupää -elokuvien, Aarne Tarkaksen, Matti Kassilan ja Edvin Laineen elokuvien vakionäyttelijöihin, ja 1960- ja 1970-luvuilla Irjala nähtiin myös muutamissa Spede Pasasen elokuvissa. Irjala teki vielä vuonna 1970 koskettavan roolityön elämänmyönteisenä Preeti Leppäsenä Edvin Laineen elokuvassa Akseli ja Elina. Irjalan viimeinen elokuva oli vuonna 1979 valmistunut Natalia, jossa viettivät valkokankaan jäähyväisiä myös veteraaninäyttelijät Saara Ranin ja Uljas Kandolin.

Irjala toimi myös vierailevana näyttelijänä Radioteatterin ja Televisioteatterin tuotannoissa sekä lukuisissa järjestelytehtävissä. Irjala palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1972. Hän kuoli kymmenen vuotta myöhemmin  ikäisenä vuonna 1982.

Valikoitu filmografia

Ääninäyttelijänä

Lähteet 
 

Suomalaiset näyttelijät
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Etteplan

Etteplan Oyj on suomalainen ohjelmisto- ja sulautettujen järjestelmien ratkaisuihin, teollisuuden laite- ja laitossuunnitteluun sekä teknisen dokumentoinnin palveluihin erikoistunut asiantuntijayritys. Etteplanin asiakkaat toimivat valmistavan teollisuuden aloilla. Yhtiö toimii Suomen lisäksi Ruotsissa, Alankomaissa, Saksassa, Puolassa, Tanskassa, Yhdysvalloissa ja Kiinassa.

Historia

1983–1999 
Etteplan on perustettu vuonna 1983. Yhtiön taustalta löytyvät neljä pientä suunnittelutoimistoa: Prosessikone Oy Kaarinasta, Laitesuunnittelu Oy Porista, Prosenssi Oy Oulusta ja Esko Poltto Oy Helsingistä, jotka perustivat Etteplanin yhteisyritykseksi laitehankintojen keskittämiseksi. Taustalla oli tuolloin uusien CAD-suunnittelujärjestelmien kalleus. Vuonna 1988 Etteplan osti perustajayhtiöt Esko Poltto Oy:tä lukuun ottamatta. Etteplan-nimi tulee perustajien etunimistä: Esko Poltto, Tero Elomaa, Tapani Mönkkönen ja Ensio Juotasniemi.

2000–2009 
Etteplanin osakkeiden noteeraus Helsingin pörssin NM-listalla alkoi 28. huhtikuuta 2000. Helsingin pörssin päälistalle yhtiö siirtyi 24. toukokuuta 2005, missä se oli listattuna tunnuksella ETT1V. Etteplan-konserni kasvoi vuosina 2000–2005 voimakkaasti yritysostojen kautta.

Vuonna 2007 Etteplan sai Tasavallan presidentin kansainvälistymispalkinnon.

2010–2020 
Vuonna 2010 Etteplan uudisti yhtiörakennettaan Suomessa: liiketoiminta keskitettiin Suomessa Etteplan Design Centeriin, kun taas konsernihallinnon yksiköiden toiminta jatkui emoyhtiö Etteplan Oyj:ssä. Etteplanin pääkonttori siirtyi Hollolasta Vantaalle vuonna 2014, mutta Hollolassa säilyi yhä konsernin hallinto ja taloushallinto.

Vuosina 2010–2020 Etteplan on tehnyt useita merkittäviä ulkoistuksia ja yritysostoja. Yritysostoista merkittävimpiä olivat hollantilaisen Tedopresin osto 2012 sekä suomalaisten SAV Oy:n, Espotel Oy:n ja Soikea Solutions Oy:n hankinnat vuosina 2015 ja 2016. Toukokuussa 2018 Etteplan ilmoitti ostavansa ohjelmistoyritys Eatech Oy:n. Espotelin, Soikean, Koodaimen ja Eatechin hankinnat muodostavat pohjan Etteplanin ohjelmisto- ja sulautettujen järjestelmien palvelualueelle.

Vuodesta 2019 alkaen Etteplan nousi Helsingin pörssissä keskisuurten yhtiöiden (Mid Cap) markkina-arvoluokkaan.

Vuonna 2020 COVID-19-pandemiasta huolimatta Etteplan jatkoi kansainvälistä kasvuaan ja osti alankomaalaisen Tegeman, joka on erikoistunut tuotantoratkaisuihin. Vuoden 2021 alussa Etteplan osti TekPartnerin ja aloitti toimintansa Tanskassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Etteplan

Suomalaiset pörssiyhtiöt
Suomalaiset ohjelmistoyritykset
Konsultointiyhtiöt
Test Drive Unlimited

Test Drive Unlimited on Eden Gamesin kehittämä ja Atarin julkaisema Test Drive -pelisarjaan kuuluva ajopeli. Peli julkaistiin Xbox 360:lle, PlayStation 2:lle, Microsoft Windowsille ja PlayStation Portablelle alustalle vuosina 2006–2007. Pelin jatko-osa on vuonna 2010 julkaistu Test Drive Unlimited 2.

Peli sijoittuu Oahun saarelle Havaijille. Pelissä on ajettavana yli 1 600 kilometriä teitä.

Pelaaminen 
Test Drive Unlimitedissä pelaaja voi ajaa joko tiellä tai maastossa. Yleisillä teillä pelaaja kohtaa muita ajajia, joita voi haastaa kahdenkeskisiin kisoihin. Pelin tapahtumapaikka Oahun saari on mallinnettu yksityiskohtaisesti satelliittikuvilla. Näin ollen pelin tapahtumapaikat muistuttavat esikuviaan paljon.

Peli koostuu erilaisista saarella suoritettavista tehtävistä. Pelissä voi myös ostella erilaisia autoja, taloja ja vaatteita ja muokata hahmonsa ulkonäköä oman mielensä mukaan. Pelissä on mukana myös virkavalta, joka sakottaa ja ajaa takaa pelaajaa, jos ajotyyli muuttuu tuhoisaksi.

Peliä voi myös pelata muiden pelaajien kesken verkossa, jossa voi keskustella muiden pelaajien kanssa, kisata heitä vastaan, vaihdella autoja tai muuten vain huristella ympäri saarta. Myös oman tallin perustaminen on mahdollista, jolloin tallit voivat keskenään kisailla toisiaan vastaan. Tallitilastot auttavat erottelemaan huippukuljettajat vasta-alkajista.

Peli sisältää kaiken kaikkiaan 125 ajoneuvoa lukuisilta eri valmistajilta.

Vastaanotto 
Peli on saanut V2.fin arvostelussa 3,5 tähteä viidestä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Pelin viralliset kotisivut 
 Pelin virallinen autolista  

Vuoden 2006 videopelit
Avoin pelimaailma -pelit
Xbox 360 -pelit
PlayStation 2 -pelit
Windows-pelit
PlayStation Portable -pelit
Test Drive -pelit
James George Frazer

Sir James George Frazer (1. tammikuuta 1854, Glasgow, Skotlanti – 7. toukokuuta 1941 Cambridge, Englanti) oli skotlantilainen antropologi ja uskontotieteilijä. 

Frazer tunnetaan erityisesti pääteoksestaan The Golden Bough: A Study in Magic and Religion (Kultainen oksa: Tutkimus magiasta ja uskonnosta). Tämä 12-osainen teos ilmestyi vuosina 1890–1915. Frazer esitti, että vanhoilla uskonnoilla ja myyteillä on yhteiset sukujuuret. Hän tarkasteli Raamatun kertomuksia antropologian, ei teologian kannalta. Frazer pani merkille, että samat tarinat toistuvat hieman muuntuneina kulttuurista ja sivilisaatiosta toiseen. 

The Golden Bough on vaikuttanut laajasti moniin tutkijoihin, kuten Bronisław Malinowskiin ja Sigmund Freudiin. Myös monet kirjailijat, kuten T. S. Eliot, ovat saaneet vaikutteita Frazerin tutkimuksista.

Frazerin muita teoksia ovat Totemism and Exogamy (1910), Belief in Immortality ja The Worship of the Death (1913–1924).

Katso myös 
 Joseph Campbell

Lähteet 
 Vickery, John B. The Literary Impact of the Golden Bough. Princeton: Princeton University Press, 1976.

Aiheesta muualla 
 http://authorscalendar.info/jfrazer.htm
 http://www.sacred-texts.com/pag/frazer/
 http://en.wikisource.org/wiki/The_Golden_Bough

Uskontotieteilijät
Skotlantilaiset tieteilijät
Brittiläiset antropologit
Vuonna 1854 syntyneet
Vuonna 1941 kuolleet
Thomas Harris

Thomas Harris (s. 11. huhtikuuta 1940 Jackson, Tennessee) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnetaan parhaiten elokuvaksi sovitetusta romaanistaan Uhrilampaat. 

Harris valmistui vuonna 1964 yliopistosta Wacossa, Teksasissa pääaineenaan äidinkieli ja alkoi työskennellä toimittajana, vuodesta 1968 New Yorkissa. 

Yhdentoista israelilaisen urheilijan kuolema Münchenin olympialaisten yhteydessä tapahtuneessa Münchenin verilöylyssä 1972 sai Harrisin kirjoittamaan vuonna 1975 julkaistun romaanin nimeltä Musta sunnuntai (Black Sunday), joka kertoo Super Bowl -otteluun suunnitellusta terrori-iskusta. Romaanista tuli menestys ja siitä tehtiin myös elokuva. Romaania on sanottu ensimmäiseksi amerikkalaiseksi romaaniksi, joka kertoo Yhdysvaltain maaperällä tehtävästä terrori-iskusta.

Vuonna 1981 Harris kirjoitti romaanin Punainen lohikäärme (Red Dragon), jonka sivuhenkilönä esiintyi ensimmäistä kertaa hänen tunnetuin hahmonsa, sarjamurhaaja Hannibal Lecter. Romaanista on tehty kaksi elokuvaversiota, Psykopaatin jäljillä (Manhunter, 1986) ja Punainen lohikäärme (Red Dragon, 2002). 

Vuonna 1988 Harris kirjoitti Hannibal Lecterille isomman osan romaanissaan Uhrilampaat, josta tuli menestys. Jonathan Demme ohjasi siitä sekä yleisömäärillä että palkinnoissa mitaten erittäin menestyneen elokuvan vuonna 1991. 

Harrisin vuonna 1999 julkaisema Uhrilampaiden jatko-osa, Hannibal tehtiin niin ikään elokuvaksi vuonna 2001. Romaani sai ilmestyttyään ristiriitaisen vastaanoton, koska se erosi merkittävästi Harrisin aiempien Hannibal Lecter -romaanien tyylistä, jonka takia elokuvaversion käsikirjoitukseen tehtiin paljon harkittuja muutoksia. Harrisilla on sopimus Bantam Books -kustantamon kanssa kahdesta romaanista, joista ensimmäinen, Hannibal Lecterin lapsuutta ja nuoruutta käsittelevä Nuori Hannibal (Hannibal Rising) julkaistiin joulukuussa 2006. 

Vuonna 2019, 13 vuoden tauon jälkeen Harris julkaisi seuraavan teoksensa Cari Mora. Kriitikko Pertti Avola haukkui sen Helsingin Sanomissa "täydelliseksi mahalaskuksi", "pohjanoteeraukseksi" ja "röpellykseksi, jossa ei ole jälkeäkään hänen aikaisempien kirjojensa huolellisuudesta".

Persoona 
Thomas Harris välttelee julkisuutta, eikä juuri anna haastatteluja. Hän viimeistelee romaanejaan erittäin pitkään ja onkin sanottu, että Harrisin käsikirjoitukset ovat kustantajalle tullessaan niin valmiita, että tarvitsevat tuskin lainkaan toimittamista.

Tuotanto
 Musta sunnuntai (Black Sunday, 1975)
 Punainen lohikäärme (Red Dragon, 1981)
 Uhrilampaat (The Silence of the Lambs, 1988)
 Hannibal (Hannibal, 1999)
 Nuori Hannibal (Hannibal Rising, 2006)
Cari Mora (Cari Mora, 2019) Suom. Jorma-Veikko Sappinen. WSOY 2020.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Vuonna 1940 syntyneet
Elävät henkilöt
Aura (paranormaali)

Aura on parapsykologiaan kuuluva ilmiö. Sillä tarkoitetaan elollisia olentoja ympäröivää energiakenttää, joka uskotaan voitavan nähdä tai tuntea synnynnäisen kyvyn tai harjoituksen kautta. Usein auraa kuvaillaan moniväriseksi harsoksi tai munan muotoiseksi kentäksi, joka näkyy olennon ympärillä. Aurojen värit, tarkkuus ja muoto vaihtelevat eri yksilöstä ja ajankohdasta toiseen. Auroihin liitetään yleensä chakrat eli kehon energiakeskukset, joiden toimintakyvyn vaihteluiden uskotaan aiheuttavan muutoksia aurassa. 

Auroista on arvioitu muun muassa persoonallisuutta sekä terveydentilaa. Selvänäkijoiden mukaan sairaudet voidaan havaita jopa kuukausia tai vuosia ennen niiden fyysistä ilmaantumista. Chakrojen toimintaan pyritään vaikuttamaan muun muassa väriterapian, joogan ja meditaation avulla.

Modernissa New Agessa aurojen otaksutaan olevan sähkömagneettisia kenttiä, jotka voidaan nähdä esimerkiksi kirliankuvauksen avulla. Joidenkin mukaan kenttien muodostamia värejä on mahdollista nähdä myös paljaalla silmällä.

Katso myös
 Prana
 Ki-energia

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Auras & Aura Colors in Meditation, Spiritual Healing & Psychic Reading. 
 Exercises to See Auras for Energy Awareness. 
 Aura Colours. 
 Skeptic's dictionary: Auras. 
 A selection of articles related to the human aura. 

Paranormaalit ilmiöt
Parapsykologia
New age
Vitalismi
Margaret Mahler

Margaret Schönberger Mahler tai Margit Mahler (1897–1985) oli unkarilainen psykiatri ja psykoanalyytikko, joka esitti teorian lapsen varhaiskehityksestä.

Länsi-Unkarissa syntynyt Mahler opiskeli Unkarissa ja Saksassa. Hän siirtyi toisen maailmansodan vuoksi ensin Lontooseen ja sitten New Yorkiin.

Lapsen minuuden kehityksen vaiheet kolmeen ikävuoteen mennessä Mahlerin mukaan:
 Autistinen vaihe. Elämän ensi viikkoina lapsi elää eristyneisyyden tilassa, eikä ymmärrä itseään erilliseksi osaksi maailmassa. Vauva viettää suurimman osan ajasta nukkuen. Mahler hylkäsi myöhemmin tämän vaiheen olemassaolon.
 Symbioosivaihe. Kestää noin 5 kuukauden ikään saakka. Lapsi kokee olevansa yhtä hoitajan kanssa ja ymmärtää heidät yhdessä erilliseksi osaksi maailmaa. Lapsi ei kuitenkaan tunne olevansa itse erillinen yksilö hoitajastaan.
 Erillistymis-yksilöitymiskehitys. Lapsi erillistyy luopumalla symbioosikäsityksistään. Yksilöityminen tarkoittaa sitä, että lapsi alkaa tutustua omiin edellytyksiinsä: omiin liikunta- ja  vaikutusmahdollisuuksiinsa. Lapsen minäkokemus alkaa syntyä. Lapsi saattaa alkaa vierastaa ymmärtäessään oman erillisyytensä. Lapsi alkaa ottaa fyysistä etäisyyttä hoitajasta liikkumalla vapaammin. Toisen elinvuoden lopulla tapahtuu kuitenkin uudelleen lähentymistä hoitajaan lapsen ymmärtäessä riippuvuutensa hoitajasta. 
 Yksilöllisyyden kiinteytyminen. Noin 3-vuotiaaksi mennessä lapsen minä ja identiteetti on syntynyt. Lapsi ymmärtää, että hoitaja pysyy olemassa, vaikka hän ei olekaan läsnä.

Lähteet
 Lehtinen E & Kuusinen J. (2001). Kasvatuspsykologia. Helsinki: WSOY.
 Margaret Mahler, "Thoughts about development and individuation. Psychoanalytic Study of the Child", 1963.
 Margaret Mahler, "Notes on the development of basic moods: the depressive affect. In Drives, Affects, Behavior" , vol. 2, ed Max Schur, NY: Iternational Universities Press, s. 161-169.
 Margaret Mahler and F. Pine, ja A. Bergman: "The Psychological Birth of the Human Infant" 1973, NY: Basic Books.

Viitteet

Aiheesta muualla
Margaret Mahler Foundation 

Kehityspsykologit
Psykoanalyytikot
Unkarilaiset tieteilijät
Yhdysvaltalaiset tieteilijät
August Aichhornin analysoimat henkilöt
Vuonna 1897 syntyneet
Vuonna 1985 kuolleet
Valaistusvyöhyke

Valaistusvyöhykkeet tarkoittavat Maan vyöhykkeitä, jotka saavat eri määrän auringon valoa eri vuoden- ja vuorokaudenaikoina Maan pyöreyden ja akselikulman takia. Päiväntasaajan ympärillä valon ja auringon energian määrä on läpi vuoden kaikkein tasaisin vuorokausittain tarkasteltuna, ja navoilla vaihtelut taas ovat kaikista suurimpia. Maapallo jakaantuu kolmeen valaistusvyöhykkeeseen. Valaistusvyöhykkeiden rajoina toimivat kääntö- ja napapiirit. 

Kääntöpiirien välissä päiväntasaajan ympärillä on tropiikki. Koordinaatiston avulla ilmaistuna tropiikki sijaitsee 23. pohjoisen ja 23. eteläisen leveyspiirin välissä. Siellä Aurinko paistaa kaksi kertaa vuodessa kohtisuoraan maahan, eli "taivaan korkeimmalta kohdalta". Sanotaan, että aurinko on tällöin zeniitissä tai zeniittiasemassa. Vuodenaikojen väliset valaistuserot ovat pieniä, ja siksi tropiikissa onkin käytännössä vain yksi vuodenaika eli kesä. Vuorokauden sisällä sen sijaan valaistuserot ovat suuret, sillä aurinko vastaavasti siirtyy täysin toiselle puolelle maapalloa. Pimeä tulee nopeasti, ilman hämäränvaihetta. 

Tropiikin molemmin puolin sijaitsevat keskileveydet, jotka rajoittuvat napa- ja kääntöpiirien väliin, eli 23,5. leveyspiiristä 66,5. leveyspiiriin sekä pohjoisella että eteläisellä pallonpuoliskolla. Näillä vyöhykkeillä vuodenaikojen vaihtelu on suurempaa, ja se kasvaa napoja kohti mentäessä. Aamulla ja illalla on pitkään hämärää. Aurinko ei paista koskaan zeniitistä, mutta ei myöskään koskaan pysy ylhäällä kahden vuorokauden väliä tai jätä nousematta kahden yön välissä. Keskileveyksillä ei siis koskaan ole kaamosta tai yötöntä yötä.

Napakalotit ovat napapiirien sisälle jäävät kalotin muotoiset alueet, joille on ominaista pitkä hämärän aika aamulla ja illalla. Kaloteilla on talvella kaamos, jolloin Aurinko ei nouse lainkaan taivaanrannan yläpuolelle ja kesällä yötön yö, jolloin Aurinko ei laske lainkaan. Kaamos ja yötön yö pitenevät sitä mukaa, mitä lähemmäs napoja mennään. Jos tarkkaillaan Auringon nousemista ja laskemista "navan päältä", Aurinko ei varsinaisesti laske ja nouse kuin kerran vuodessa. Näin ollen 90. leveyspiirillä päivä kestää puoli vuotta ja yö puoli vuotta.

Luonnonmaantiede