joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Elina Grundström

Elina Johanna Grundström (s. 30. toukokuuta 1963 Tampere) on toimittaja ja tietokirjailija. Grundström oli Vihreä Lanka -lehden päätoimittajana 2006–2010. Hän toimi journalistiikan vierailijaprofessorina Tampereen yliopistossa 2013–2014. Grundström aloitti Julkisen sanan neuvoston ensimmäisenä kokopäivätoimisena puheenjohtajana vuoden 2016 alussa, eikä hän hae vuoden 2020 alusta alkavalle kaudelle. Hänen johtamistapansa ja alaistensa kohtelu herätti arvostelua vuonna 2016, ja ongelmat saivat laajaa julkisuutta elokuussa 2018 Suomen Kuvalehden jutun jälkeen. 

Grundström on saanut tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon kaksi kertaa: vuonna 1995 Hiidenkivi-lehden perustamisesta toimituksen jäsenenä ja vuonna 2005 "monipuolisesta journalistisesta toiminnasta globaalien yhteiskunnallisten kysymysten käsittelyssä". 

Grundström on kirjoittanut teoksen Alkuperämaa tuntematon, josta hän sai vuonna 2002 Tutkivan journalismin yhdistyksen Lumilapio-palkinnon valokuvaaja Yrjö Tuunasen kanssa. Hän on toimittanut myös Sitran Intia-ohjelman taustaselvityksen Globalisaation portinvartijat (2004) sekä Vesa-Matti Lahden kanssa raportin Intia-ilmiö ja Suomi (2005). Grundströmin uusin teos on Musta orkidea - Tositarina kukkasista jotka menettivät tuoksunsa (2013). 

Elokuussa 2010 Grundström aloitti Helsingin Sanomien kolumnistina.

Koulutus
Grundström valmistui valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistossa pääaineenaan sosiologia vuonna 1993; pro gradu -tutkielma käsitteli Kalkutan teini-ikäisiä tyttöjä ja ohjasi Grundströmiä urallaan toteuttamaan Aasiaa koskevia hankkeita.

Teokset

Työhistoria
 Ylioppilaslehden toimittaja 1989–1990 ja päätoimittaja 1990–1992
 Hiidenkivi-lehden toimitussihteeri 1993–1999
 aikakauslehtialan opettaja
 Markkinointi & Mainonta -lehden toimittaja ja tuottaja 1999–2001
 Kotilieden toimittaja 2002, 2003
 Me Naisten toimituspäällikkö 2003–2004
 Ulkopolitiikka lehdessä 2005–
 Vihreän Langan päätoimittaja 2006–2010
 vapaa toimittaja ja tietokirjailija 2010–2013
 Tampereen yliopiston journalistiikan vierailijaprofessori 2013–2014

Tunnustukset
 Tutkivan journalismin yhdistyksen Lumilapio-palkinto 2003
 Valtion tiedonjulkistamispalkinto 1995 Hiidenkivi-lehden perustamisesta 
 Valtion tiedonjulkistamispalkinto 2005 "monipuolisesta journalistisesta toiminnasta globaalien yhteiskunnallisten kysymysten käsittelyssä"
 Naistoimittajat ry:n Vuoden kellokas 2002

Lähteet

Suomalaiset toimittajat
Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Dmitri Mendelejev

Dmitri Ivanovitš Mendelejev (,, , 8. helmikuuta (J: 27. tammikuuta) 1834 Tobolsk – 2. helmikuuta (J: 20. tammikuuta) 1907 Pietari) oli venäläinen kemisti, joka tunnetaan parhaiten jaksollisen järjestelmän luojana. Mendelejev jätti piirtämäänsä jaksolliseen järjestelmään aukkoja uusien alkuaineiden varalta. Hän osasi jopa ennustaa joidenkin alkuaineiden ominaisuuksia järjestelmänsä avulla.

Mendelejeviä aiemmin jaksollisen järjestelmän oli keksinyt myös Julius Lothar Meyer. Mendelejev teki löytönsä kuitenkin riippumatta Meyeristä, mutta jättämiensä aukkojen ansiosta Mendelejevin versio oli täsmällisempi. Hän oli jaksollisesta järjestelmästä niin hyvin selvillä, että pystyi kertomaan siitä puuttuvien, kolmen alkuaineen (skandium, gallium, germanium) ominaisuudet täydellisesti jopa väriä myöten.

Elämäkerta 

Mendelejev oli Ivan Pavlovitš Mendelejevin ja Maria Dmitrijevna Mendelejevan (o.s. Korniljeva) neljästoista lapsi. Hän syntyi siperialaisessa Tobolskin kaupungissa. Isänsä kuoleman jälkeen 14-vuotias Mendelejev meni Tobolskin lukioon, jossa hänen isänsä oli ollut rehtorina. Vuonna 1849 Mendelejevin perhe muutti Pietariin. Hän opiskeli Pietarin yliopistossa vuodesta 1850. Hän kärsi tuberkuloosista, ja  sairaus pakotti hänet muuttamaan Krimille, Mustanmeren rannalle, vuonna 1855. Siellä hänestä tuli paikallisen lukion luonnontieteen pääopettaja. Mendelejev muutti takaisin Pietariin vuonna 1856.

Vuosina 1859–1861 Mendelejev työskenteli Pariisissa.  Heidelbergissa, Saksassa, hän työskenteli muun muassa Gustav Kirchhoffin kanssa. Vuonna 1861 hän palasi Venäjälle. Hänestä tuli Pietarin yliopiston Kemian ja teknologian instituutin professori. Samana vuonna hän meni Feozva Nikititšna Leštševan kanssa naimisiin, ja heille syntyi kolme lasta. Avioliitto kuitenkin purkautui. Myöhemmin hän nai Anna Ivanovna Popovan, ja heille syntyi neljä lasta, joista yhdestä, Ljubov-tyttärestä, tuli myöhemmin kuuluisan venäläisen runoilijan Aleksandr Blokin vaimo. 

Mendelejev auttoi rakentamaan Venäjän ensimmäisen öljynjalostamon.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

Venäläiset kemistit
Royal Societyn jäsenet
Copley-mitalin saajat
Vuonna 1834 syntyneet
Vuonna 1907 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Termodynamiikan toinen pääsääntö

Termodynamiikan toinen pääsääntö on yksi termodynamiikan neljästä pääsäännöstä.

Toinen pääsääntö rajoittaa energian muuttamista työksi, osoittaa muutoksen suunnan ja toteaa entropian kasvun väistämättömyyden.

Pääsäännön muotoiluja

Clausius 

Clausiuksen teoreema ilmaisee termodynaamisen järjestelmän vapaaehtoisen ('spontaanin') muutoksen suunnan ja eristetyn järjestelmän tasapainotilan:

"Lämpö ei voi koskaan siirtyä kylmemmästä lämpimämpään ilman, että samanaikaisesti tapahtuu jotain muuta siihen liittyvää muutosta." ( Englanninkielinen käännös tämän lauseen sisältävästa artikkelista ilmestyi jo 1856 .

Kelvin 
Lordi Kelvinin muotoilu:
Ei ole mahdollista ottaa lämpöenergiaa kuumasta ja tehdä sillä työtä, ellei käytettävissä ole kylmempää kohdetta; lämpötilaero on välttämättömyys lämpöenergian hyödyntämiseksi. ()

 lämpöä ei voi muuttaa täydellisesti työksi
 tai eristetyn systeemin kokonaisentropia kasvaa
 tai eristetyssä systeemissä eri lämpöiset kappaleet asettuvat aikaa myöten samaan lämpötilaan (entropia kasvaa).
 tai kaikki ajautuu järjestyksestä kaaokseen (entropia kasvaa)

Mikään ei estä järjestystä kasvamasta - entropiaa pienenemästä - hetkellisesti, mutta koska epäjärjestyneiden tilojen todennäköisyys on valtavasti suurempi kuin järjestyneiden (hiukkaset voivat järjestyä "epäjärjestykseen" monilla tavoin, "järjestykseen" vain yhdellä tavoin), etenee kehitys todennäköisyyslaskennan lakien mukaan suuressa mittakaavassa, ts. suurella määrällä tapahtumia aina kohti todennäköisintä, epäjärjestyneintä lopputilaa.

Lähteet

Kirjallisuutta 

2.
Sverdlovsk

Sverdlovsk voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

 Sverdlovsk, Venäjällä sijaitsevan Jekaterinburgin nimi vuosina 1924–1991
 Sverdlovsk eli Dovžansk, kaupunki Luhanskin alueella Ukrainassa

Muita
 Sverdlovskin alue, Venäjän oblasti
 Sverdlovskin piiri eli Dovžanskin piiri, hallintoalue Luhanskin alueella Ukrainassa
Outi Alanen

Outi Mia Alanen (s. 13. helmikuuta 1967 Espoo) on suomalainen näyttelijä.

Ura 

Alanen kävi Teatteri­korkea­koulua vuosina 1987–1989. Hän on näytellyt muun muassa Härän­tappo­aseen pää­roolissa. Hän oli Aurinkoteatterin perustaja­jäseniä keväällä 1988. Komediateatteri Arenassa hän on esiintynyt vuonna 2000 sekä Seinäjoen kaupunginteatterissa vuonna 2005. Alanen on ääni­näytellyt animaatioissa, kuten Muumien maailmassa Pikku Myyn äänenä.

Alanen on valmistunut vuonna 2008 lähihoitajaksi ensi­hoidon koulutusohjelmasta Helsingistä ja sen jälkeen ruotsin­kielisessä Arcada-ammatti­korkea­koulussa ambulanssin ensi­hoitaja­koulutuksessa. Hän työskenteli pelastus­laitoksen ensi­hoito­palvelussa perus­tason sairaan­kuljettajana. 

Outi Alanen toimii Helsingin kanta­kaupungin vasemmiston johto­kunnassa ja Narsistien uhrien tuki ry:n hallituksessa. Hän asettui Vasemmisto­liiton ehdokkaaksi vuoden 2017 kunta­vaaleissa Helsingissä, sai niissä 465 ääntä, mutta ei tullut valituksi.

Yksityiselämä 

Alasen isä oli Yleisradion urheilu­päällikkö ja Teksti-TV:n urheilu­sivujen kehittäjä Juha Alanen.

Filmografia 

Ääninäyttelijänä

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Suomalaiset televisionäyttelijät
Suomalaiset teatterinäyttelijät
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Marttila (Seinäjoki)

Marttila on kaupunginosa Seinäjoella. Se sijaitsee keskustan länsipuolella. Alueen asukasluku oli 1 320 joulukuussa 2016. Marttilan erottaa keskustasta vilkas Vapaudentie. Marttilan eteläinen raja on Kirkkokatu, jonka toisella puolella on Upan kaupunginosa. Lännessä Marttila rajautuu jokeen ja pohjoisessa Suupohjantiehen.

Marttila on puistomainen asuinalue, jossa sijaitsee niin kerros- kuin omakotitalojakin. Suuri osa asukkaista on opiskelijoita, sillä kaupungin opiskelija-asuminen on keskittynyt lähinnä Marttilaan. Kaupunginosassa sijaitsee 1930-luvun alussa valmistunut historiallinen lääninsairaala (myöh. Seinäjoen keskussairaala), jonka tiloissa toimivat nykyisin Seinäjoen kansalaisopisto sekä Etelä-Pohjanmaan musiikkiopisto. 2010-luvun puoleenväliin asti rakennuksessa toimi musiikkiopiston rinnalla Seinäjoen ammattikorkeakoulun sosiaali- ja terveysalan yksikkö.

Marttilan alueella sijaitsevat myös ammattikorkeakoulun Kampustalo ja sen Seinäjoki-sali joen rannassa sekä etelässä Kirkkokadun varrella Seinäjoen Uimahalli-Urheilutalo.

Historiaa
Alue on saanut nimensä Marttilan tilasta, yhdestä Seinäjoen kantatilasta Joupin ja Upan ohella. Vanhaa peltomaisemaa alkoi nousta rakennuksia 1900-luvun alkupuolella samaan aikaan viereisen Seinäjoen keskustan kasvun kanssa. Alueen merkittäviä historiallisia rakennuksia on VR:n vesipumppaamon alue jokirannassa, josta vettä pumpattiin rautatieaseman vesitorniin Kauppakadun alla kulkeneita puurakenteisia vesijohtoja pitkin. Seuraava suuri rakennuskohde Marttilassa olivat lääninsairaalan rakennukset. Omakotitaloja alueelle rakennettiin erityisesti 1920- ja 1930-luvulla ja kerrostaloja 1950-luvulta alkaen.

Kuvia

Lähteet
Princetonin yliopisto

Princetonin yliopisto New Jerseyssä Yhdysvalloissa on vuonna 1746 perustettu, Yhdysvaltojen neljänneksi vanhin yliopisto. Sitä arvostetaan etenkin poliitikkojen, arkkitehtien ja teknisen alan oppilaitoksena.

Tutkimusaloista näkyvimpiin nousi fysiikka, nykyisin muun muassa plasmafysiikka, kun Albert Einstein päätyi toisen maailmansodan jälkeen professoriksi Princetoniin. Princeton kuuluu Yhdysvaltojen Ivy Leagueksi kutsuttujen eliittiyliopistojen joukkoon. Princeton on yksi Yhdysvaltojen rikkaimmista yliopistoista ja neljänneksi rikkain yliopisto maailmassa noin 16 miljardin dollarin omaisuudella. Princeton sijoittuu usein kärkitiloille maailman yliopistojen välisissä vertailuissa.

Muista Ivy League -yliopistoista Princeton eroaa maineeltaan siinä, että se panostaa myös perustutkinto-opiskelijoihin. Siellä voi suorittaa alemman tutkinnon sekä luonnontieteissä ja teknologiassa (B.S.E) että humanistisella puolella (B.A).

Princeton eroaa muista yliopistoista myös siten, että sillä ei ole esimerkiksi lääketieteellistä, oikeustieteellistä eikä kauppatieteellistä tiedekuntaa. Princeton painottaa muun muassa teknologiaa, luonnontieteitä ja humanistisia tieteitä.

Princetonin arvostetuin ja kuuluisin yksikkö on Woodrow Wilson School of Public and International Affairs, joka valmistaa oppilaita julkisiin ja kansainvälisiin tehtäviin.

Princetonin yliopistoa on perinteisesti pidetty hyvin valikoivana ja elitistisenä oppilaitoksena, johon aiemmin hyväksyttiin vain valkoihoisia, ei juuri edes juutalaisia. 2010-luvulla yliopisto on avannut oviaan ja yli kolminkertaistanut liittovaltion Pell Grant -apurahan turvin opiskelevien vähävaraisten lahjakkuuksien osuuden opiskelijavalinnoissa. Vuonna 2007 valmistuneiden joukossa heitä oli 6,5 prosenttia, vuonna 2017 valmistuneiden 15 prosenttia ja vuonna 2017 aloittavien joukossa 21 prosenttia.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Princetonin yliopiston kotisivut

New Jerseyn yliopistot ja korkeakoulut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Bundeswehr

Bundeswehr (, kirjaimellisesti Liittopuolustus) on Saksan puolustusvoimat. Se jaetaan viiteen haaraan: maavoimat (Heer), merivoimat (Marine), ilmavoimat (Luftwaffe), lääkintäjoukkoihin (Zentraler Sanitätsdienst) ja tukijoukkoihin (Streitkräftebasis). Rauhan aikana Bundeswehrin ylipäällikkönä on Saksan puolustusministeri (Ursula von der Leyen vuodesta 2013 lähtien). Saksan joutuessa hyökkäyksen kohteeksi Saksan liittokanslerista tulee Bundeswehrin ylipäällikkö.

Asevelvollisuus lakkautettiin heinäkuussa 2011.
Armeijan muuttuessa ammattilais- ja vapaaehtoispohjaiseksi myös siviilipalvelus poistui. Uudistuksen jälkeen Bundeswehrin miesvahvuus on 185 000 eli vähennystä on 45 000. Suurin osa eli 170 000 on ammattisotilaita. Armeijan huonon maineen vuoksi vapaaehtoisia on kuitenkin toivottua vähemmän.

Vuoteen 2012 asti Bundeswehr ei saanut tehdä sotilasoperaatioita Saksassa. Mielenosoitusten hillintään sitä ei vieläkään ole sallittua käyttää.

Tunnusmerkkinään Bundeswehr käyttää rautaristiä. Rautaristillä on pitkä historia, sitä myönnettiin jo vuonna 1813 säätyyn katsomatta ja sen symboliikka liitetään myös Saksalaiseen ritarikuntaan. Bundeswehr ei pidä itseään Wehrmachtin eikä aikaisemman Reichswehrin seuraajana.

Historia 
Bundeswehr perustettiin vuonna 1955. Perustamista edelsivät pitkät väittelyt Saksan uudelleenaseistamisesta (Wiederbewaffnung). Samassa yhteydessä perustuslakiin tehtiin lisäyksiä ja Saksa liittyi Natoon. Uuden armeijan varustaminen tehtiin pääasiassa Nato-maiden tuella ja miesten yleinen asevelvollisuus astui voimaan seuraavana vuonna.

Kylmän sodan aikana Bundeswehristä muodostui Naton Keski-Euroopan puolustuksen tukijalka. Se koostui 495 000 sotilas- ja 170 000 siviilihenkilöstä. Maavoimien vahvuutena oli kolme armeijakuntaa, joissa oli yhteensä 12 divisioonaa, ja jotka olivat aseistettu raskaasti panssarivaunuilla ja miehistönkuljetusajoneuvoilla. Ilmavoimat olivat hyvin varustettuja ja ottivat osaa Naton ilmapuolustukseen (NATINAD). Merivoimien tehtävänä oli puolustaa pääsyä Itämerelle ja torjua Neuvostoliiton Itämeren laivasto.

Saksan jälleenyhdistyminen ja kylmän sodan päättyminen toi mukanaan suuria rakennemuutoksia, kun Bundeswehriin sulautettiin Saksan demokraattisen tasavallan (DDR) Nationale Volksarmee (NVA). Kylmän sodan jännitteiden päättymisen seurauksena miesvahvuutta laskettiin 500 000:sta puoleen, neuvostokalusto pääasiassa poistettiin käytöstä ja myytiin ulkomaille tai romutettiin. Tämän lisäksi suurin osa entisistä DDR:n upseereista vapautettiin palveluksesta ja jäljelle jääneet alennettiin. 

Kosovon sodan aikana vuonna 1999 saksalaiset joukot ottivat osaa taistelutoimiin ensimmäistä kertaa sitten toisen maailmansodan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Bundeswehrin kotisivut 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Humppila-Museorautatie

Humppila-Museorautatie () on valtion rataverkon Humppilan rautatieaseman eteläpuolella sijaitsevan Jokioisten Museorautatien pohjoisen pääteliikennepaikan virallinen nimi. Nimi on muodostettu lisäämällä sanan Humppila perään -Museorautatie erotukseksi valtion rataverkon asemasta. Samoin lyhenne Hpm on saatu aikaan lisäämällä M-kirjain lyhenteen Hp (Humppila) perään.

Museorautatien Humppilan asema sijaitsee noin 300 metriä itään alkuperäiseltä Jokioisten Rautatien Humppilan henkilöasemalta. Alkuperäinen kahdeksan kilometrin mittainen rataosuus Minkiöltä Humppilaan purettiin 1975, ja Jokioisten Museorautatie rakensi rataosan uudelleen vuosina 1992–1994. Tällöin VR:n Humppilan ratapihalla olivat jo käynnissä ratapihan muutos- sekä alikulkutyöt, joten museorautatien asema jouduttiin perustamaan uudelleen alkuperäistä asemaa idemmäksi.

Jokioisten Rautatien aikana 1898–1974 kapearaiteisella rautatiellä ei ollut Humppilassa erillistä asemarakennusta, vaan matkustajia palveli Valtionrautateiden asemarakennus. Vuosina 1994-2018 käytössä ollut Humppilan asemarakennus on peräisin Matkun rautatieasemalta, jossa se toimi VR:n rataosaston taukotilana.

Jokioisten Museorautatieyhdistyksen Humppilan nykyinen asema rakennus on kesällä 2018 yhdistyksen ostama Riipan asemarakennus joka siirrettiin erikoiskuljetuksena 11.-12. joulukuuta 2018 Humppilaan uudeksi asemarakennukseksi. Rakennus on kunnostettu 2019 talven ja kevään aikana. Asemarakennus otettiin käyttöön kesällä 2019.

Alkuperäinen halkokatos nykyisen aseman vieressä on muutettu avoimeksi odotustilaksi, jossa paikalliset järjestöt pitävät liikennepäivien aikana kahvilaa. 

Humppilan asemalla on myös vesiviskuri höyryvetureiden vesittämistä varten.

Alkuperäinen matkustajalaituri vastapäätä VR:n asemaa on vielä jäljellä; sen sijaan lavettivaunujen lastausramppi on purkamisen jälkeen hävinnyt kokonaan

Lähteet

Viitteet 

Humppilan rautatieliikennepaikat
Jokioisten Museorautatie
Junabongaus

Junabongaus eli junaspottaus () on eräs raideliikenneharrastamisen muoto, joka käsittää muun muassa raideliikenteen ja kalustokierron seurantaa sekä valokuvausta. Junabongari, rautatieharrastaja (ferroequinologisti), voi pelkän bongauksen lisäksi harrastaa muutakin raideliikenteeseen liittyvää, erikoisina syventävinä aiheina esimerkiksi tietyntyyppiset turvalaitteet tai rautatien arkkitehtuuri. Junabongauksen taustalla on yleensä tiedonkeruuseen liittyvä aihepiirin tiedonjano. Jotkut bongaavat myös rautatieasemia.

Aiheesta muualla 
 Vaunut.org: suomalainen rautatieaiheinen sivusto ja kuvagalleria
juliadata.fi  suomalainen rautatieharrastajien yhteinen  junapäiväkirja.Suurin osa tiedosta tulee Traffic Management Finlandin avoimesta rajapinnasta.

Bongaus
Rautatieharrastus

nl:Treinspotter
Saksan demokraattisen tasavallan kansanarmeija

Saksan demokraattisen tasavallan kansanarmeija (, lyh. NVA, kirjaimellisesti Kansallinen Kansanarmeija) oli Saksan demokraattisen tasavallan (DDR) vuosina 1956–1990 toimineiden asevoimien nimi.

Asevoimat perustettiin 1956 vastavoimaksi Saksan liittotasavallan Bundeswehrille. NVA:n perusta luotiin jo vuonna 1952, kun sen edeltäjä Kasernierte Volkspolizei (KVP) muodostettiin. Volkspolizein merellisestä osasta muodostettiin Kansanarmeijan merivoimat, joka sai vuonna 1960 virallisen nimensä Kansanlaivasto ().

NVA oli vapaaehtoisarmeija vuoden 1962 tammikuuhun asti, kunnes maassa astui voimaan yleinen asevelvollisuus. Asepalvelus kesti 18 kuukautta ja siihen olivat velvoitettuja 18–26-vuotiaat miehet. Korkeakouluopintoihin hakevalta mieheltä edellytettiin sitoutumista vähintään kolmeksi vuodeksi armeijan palvelukseen. Naiset pystyivät ilmoittautumaan vapaaehtoisiksi. Aseettomaan palvelukseen luotiin vuonna 1964 mahdollisuus rakennussotilaana (Bausoldat). Nämä joukot erotettiin normaaleista yksiköistä, jotta idealismi ei leviäisi. Aseistakieltäytyjiä vainottiin ja heiltä evättiin usein opiskelupaikka palveluksen jälkeen. Totaalikieltäytyjät olivat valtion vihollisia ja heidät tuomittiin vankeuteen Bautzenissa Stasin kuritushuoneessa.

Kansanarmeijan aseistus oli pääasiassa lähtöisin Neuvostoliitosta, ja se muodosti Neuvostoliiton etulinjan joukkojen kanssa ensimmäisen aallon mahdollisessa hyökkäyksessä Natoa vastaan. Se oli Varsovan liiton jäsenien parhaiten aseistettu armeija Neuvostoliiton jälkeen.

Vuonna 1987 kansanarmeija oli saavuttanut voimansa lakipisteen ja se koostui 175 300 sotilaasta. Arviolta puolet heistä oli ammattisotilaita ja loput suorittamassa varusmiespalvelustaan.

NVA liitettiin Bundeswehriin 1990. Suurin osa entisistä DDR:n upseereista vapautettiin kuitenkin palveluksesta ja pieni osa, lähinnä nuoria upseereita, sai liittyä Bundeswehriin, kun sotilasarvoa oli ensin alennettu yhdellä arvolla. Kasarmeja suljettiin ja neuvostokalusto poistettiin pääosin käytöstä ja tuhottiin tai myytiin ulkomaille. Suomi osti DDR:n kansanarmeijan jäännöksistä pääasiassa panssarivaunuja, mutta myös kevyitä aseita, kenttätykkejä ja raketinheittimiä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Saksan asevoimat
Saksan demokraattinen tasavalta
Graavilohi

Graavilohi on pohjoismainen ruokalaji, joka valmistetaan kypsentämällä lohi kuumentamatta. Sana graavi tulee ruotsin kielen sanasta grav, joka tarkoittaa hautaa.

Graavilohi valmistetaan laittamalla lohifileiden väliin karkeaa suolaa ja hiukan sokeria sekä usein myös muita mausteita, kuten valkopippuria, roseepippuria, viherpippuria, katajanmarjaa, tilliä tai konjakkia.  Fileet kääritään pareittain nahkapuoli ulospäin ja säilytetään kylmässä 1–4 päivää. Suola pehmittää kalan lihan proteiineja ja estää kalan pilaantumisen. Graavaus on keksitty suurten kalasaaliiden säilyttämiseksi ilman kylmätiloja, mutta nykyisin graavilohta valmistetaan ja syödään sen maun takia.

Keskiajalla kalastajat valmistivat graavilohta suolaamalla ja kevyesti fermentoimalla hautaamalla kalan rantahiekkaan hieman korkean vuoroveden rajan yläpuolelle. Fermentoinnin takia alkuperäisen graavilohen haju ja maku muistuttivat enemmän hapansilakkaa kuin nykyaikaista graavilohta.

Japanilaisilla on vastaavanlaisia kalankäsittelytapoja, mutta erilaiset mausteet.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomalainen keittiö
Ruotsalainen keittiö
Jouluruoat
Kalaruoat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Setsuuri

Setsuuri on hapanimelä maustettu sekaleipä. Sen nimi tulee ruotsin makeaa ja hapanta tarkoittavista sanoista söt ja sur (sötsurt bröd). Leivän valmistusvaiheisiin kuuluu hapatus ja imellyttäminen eli bakteeri- ja entsyymitoimintaa. Kirjallisuudessa imeläleipä mainitaan ensimmäisen kerran Daniel Jusleniuksen vuonna 1700 ilmestyneessä kirjassa Aboa vetus et nova. 

Setsuurin mausteina käytetään anista,  kuminaa, pomeranssin kuorta ja fenkolia. Makeutta lisätään siirapilla. Jauhot ovat sekoitus ruissihtijauhoja, kokojyvävehnäjauhoja, ohra- ja kaurajauhoja.

Katso myös
 Luettelo suomalaisista perinneruokalajeista

Lähteet 

Suomalaiset leivät
Leipäjuusto

Leipäjuusto tai juustoleipä on perinteisesti Pohjanmaalla, Lapissa ja Kainuussa valmistettu paistettu tuorejuusto. Ruotsin Tornionlaaksossa ja Lapissa se on tunnettu nimellä kahvijuusto. Leipäjuustoa valmistettaessa kuumennettuun maitoon lisätään juoksutinta, joka erottaa valkuaismassan herasta. Massa kootaan möykyksi, josta yleensä muotoillaan litteä kiekko. Juusto paistetaan siten, että pinnalle muodostuu ruskeita pilkkuja. Paistettaessa rasva kihoaa juuston pintaan ja muodostaa konservoivan kerroksen.

Historia
Esiteolliseen aikaan leipäjuustoa valmistettiin kesäisin ja syksyisin, kun maitoa oli saatavilla. Juusto oli juhlaruokaa, ja sitä annettiin palkaksi esimerkiksi heinäntekoväelle. Leipäjuusto kuivattiin ja säilöttiin esimerkiksi ruislaarissa jyvien seassa, missä se säilyi jopa vuosia. Kuiva, kivikova leipäjuusto pehmeni hiilloksella lämmitettäessä. Juustoa lisättiin paloina myös erilaisiin keittoruokiin.

Aikaisemmin leipäjuustoa valmistettiin paikallisissa ja alueellisissa meijereissä. Meijerikoon kasvettua leipäjuuston teollista valmistamista ei Suomessa enää jatkettu suuremmissa meijereissä, vaan se jäi lähinnä pienten yksityisten meijereiden ja juustoloiden varaan, jotka hankkivat maitonsa sopimusmaitotiloilta.

Tarjoilu
Perinteisesti leipäjuusto tarjoiltiin vinoneliön muotoisina paloina kahvin kanssa. Päälle voi ripotella vähän sokeria. Uusperinnettä on leipäjuuston tarjoaminen lämmitettynä jälkiruoaksi lakkahillon ja joskus kerman kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset juustot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Oulun yliopistollinen sairaala

Oulun yliopistollinen sairaala (OYS) on Pohjois-Pohjanmaan sairaanhoitopiiriin kuuluva sairaala, ja se on Pohjois-Suomen suurin ja laaja-alaisin sairaala. OYS:issa työskentelee noin 6 000 työntekijää, ja se on henkilöstöltään Suomen suurin sairaala. OYS:ssa toimii myös Oulun alueen yhteispäivystys.

OYS sijaitsee noin kaksi kilometriä itään Oulun kaupungin keskustasta Kontinkankaan kaupunginosassa, valtateiden 4 ja 22 liittymän koillispuolella.

OYS huolehtii Pohjois-Pohjanmaan alueen erikoissairaanhoidosta ja koko Pohjois-Suomen erityistason sairaanhoidosta. Erityisvastuualue kattaa puolet Suomen pinta-alasta. Tällä alueella toimii yliopistollisen sairaalan lisäksi neljä keskussairaalaa. OYS:ssa on potilaspaikkoja runsaat 900.

OYS:n yhteydessä on myös helikopterikenttä  potilaskuljetuksia varten.

Historia 

Oulun yliopistollinen sairaala aloitti toimintansa vuonna 1973. Tuolloin nimenä oli Oulun yliopistollinen keskussairaala (OYKS). Lääketieteen opetus Oulun yliopistossa oli alkanut vuonna 1960. Yliopiston opetussairaalana toimi vuosina 1963–1972 Oulun lääninsairaala. Oulun yliopistollisen keskussairaalan perustamisen jälkeen Oulun yliopiston lääketieteellinen tiedekunta on toiminut sairaalan yhteydessä.

Rakennukset 
Sisäasiainministeriö järjesti keskussairaalan suunnittelusta kaikille Suomen arkkitehdeille avoimen arkkitehtikilpailun vuonna 1965. Kilpailun voittaja julkistettiin tammikuussa 1966, ja voittajaksi selviytyi arkkitehti Reino Koivula ehdotuksellaan ”Missä lintuset laulaa”. Koivulan perustama arkkitehtiyhtymä sai tehtäväkseen hoitaa sairaalan suunnittelun voittaneen ehdotuksen pohjalta. Rakennustyöt alkoivat tammikuussa 1968, ja peruskiven muurasi Suomen tasavallan presidentti Urho Kekkonen saman vuoden joulukuussa. Rakennukset valmistuivat vaiheittain niin, että viimeisenä valmistui lastentautien klinikka vuonna 1975. Sairaala vihittiin käyttöön 3. syyskuuta 1976.

Tulevaisuuden sairaala 2030

Katso myös 

 Luettelo Suomen sairaaloista

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Oulun yliopistollinen sairaala

Yliopistollinen sairaala
Sairaala
Suomen lentopaikat
Suomen terveysasemat, terveyskeskukset ja terveyskeskuspäivystykset
Kontinkangas
Lipeäkala

Lipeäkala tai livekala on keskiajalta periytyvä ruokalaji, jota syödään erityisesti jouluna. Se on perinteisesti valmistettu kapakalasta, eli kuivattusta turskasta tai muista kuivatuista turskakaloista kuten seitistä, molvasta tai koljasta. Nykyisin Suomessa ja Ruotsissa kaupattavasta lipeäkalasta 99 prosenttia on molvaa, kun taas Norjassa käytetään vieläkin 90-prosenttisesti turskaa . Syynä molvan käyttöön Suomessa on turskakantojen ehtyminen Pohjois-Norjan vesialueilta 1970-luvun lopulla. Tällöin kalastusta siirrettiin etelämmäksi, jossa oli paljon molvaa.

Kapakala pehmitetään liottamalla sitä emäksisessä lipeävedessä. Reagenssina on käytetty koivutuhkasta valmistettua potaskaa, jolla saadaan miedompi maku kuin lipeällä. Perinteisesti kapakalan on annettu liota 3-7 päivää emäksisessä liuoksessa, jolloin se pehmenee ja sen proteiinit alkavat hajota. Kalan ei saa antaa liota liian pitkään, sillä tällöin sen rasvat alkavat saippuoitua ja maku pilaantuu. Pehmennyt kala pestään juoksevassa kylmässä vedessä huolellisesti ja pakataan. Pakattu lipeäkala säilyy noin 2-3 kk. 

Kaupoissa myytävä lipeäkala on käyttövalmista sellaisenaan. Kalaa ei pitäisi enää huuhdella juoksevan veden alla, vaan halutessa sen voi pikaisesti huuhtoa kastamalla kylmään veteen ennen keitinveteen laittamista. Lipeäkala keitetään (nykyisin helpoimmin mikroaaltouunissa) ja tarjotaan valkokastikkeen, maustepippurin ja imelletyn perunalaatikon kanssa. Norjalaiset söivät vuonna 2001 lipeäkalaa 2055 tonnia.

Lipeäkalan maku on hyvin mieto, ja siksi mausteena käytetään pippuria. Koska se säilyy erinomaisesti, keskiajan kuljetus- ja säilytysolosuhteissa lipeäkala on ollut oiva proteiininlähde. Etenkin katolisena aikana, kun paaston aikana ei saanut syödä lihaa, oli lipeäkala arvostettu ruokalaji.

Katso myös 
 Luettelo suomalaisista perinneruokalajeista

Lähteet

Aiheesta muualla
 Iltalehti: Lipeäkalan paluu
 YLE: Joulun lipeäkala Mannerströmin ja Björklundin tapaan (resepti)

Jouluruoat
Kalaruoat
Suomalainen keittiö
Ruotsalainen keittiö
Norjalainen keittiö
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tiedekeskus Tietomaa

Tiedekeskus Tietomaa on Suomen ensimmäinen tiedekeskus. Se avattiin yleisölle 29. kesäkuuta 1988. Tietomaa sijaitsee Oulun kaupungin Myllytullin kaupunginosassa, noin 700 metriä rautatieasemalta luoteeseen. Tiedekeskus toimii entisissä Veljekset Åström Oy:n nahkatehtaan voima-asemassa ja vesitornissa. Tietomaan tarkoituksena on esitellä tieteen ja tekniikan saavutuksia hauskasti ja mielenkiintoisesti jokamiehen näkökulmasta.

Tietomaassa on myös jättielokuvateatteri, joka esitti Suomen viimeisenä teatterina säännöllisesti 70 mm:n jättielokuvia. Elokuvat olivat niin sanottuja 8/70 mm -kopioita samoista lyhytelokuvista, joita esitetään maailmalla Imax-teattereissa. Vuodesta 2013 lähtien 3D-elokuvat on esitetty digitaalisella Barco 4K -projektorilaitteistolla.

Tiedekeskus Tietomaa on osa Museo- ja tiedekeskus Luuppia. 

Joulukuussa 1984 Oulun kaupunginhallituksen asettama työryhmä alkoi valmistella "Tietokonemaan" perustamista. Hankkeeseen pyrittiin saamaan mukaan yrityksiä, joilla oli laaja tietokoneasiantuntemus. Kesällä 1985 perustettiin Tietomaa Oy, jonka osakkeita omistivat muun muassa Oulun kaupunki, Nokia ja Valmet.

Tietomaan kävijäennätys 74 567 henkilöä on vuodelta 2008.

Tietomaa ja sen vesitorni menevät vuoden 2023 lopulla remonttiin, ja pysyvät suljettuina vuoteen 2026 saakka.  Remontin jälkeen samoihin tiloihin tiedekeskuksen kanssa muuttavat Pohjois-Pohjanmaan museo ja Oulun yliopiston kanssa rakennettava luontonäyttely.

Tunnustukset ja palkinnot
Tietomaa sai vuonna 1993 Skepsis ry:n huuhaa-palkinnon ufo-näyttelystään ja sen markkinoinnista.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Tietomaan omat sivut

Myllytulli
Oulun nähtävyydet
Suomen tiedekeskukset
Luuppi
Rieska

Rieska tarkoittaa isossa osassa Suomea ohutta, nostattamatonta leipää, joka tehdään ilman hiivaa tai hapatusta ohrasta, kaurasta tai perunasta, joihin yleensä lisätään vehnää sitkon aikaansaamiseksi. Eri puolilla Suomea rieskalla tarkoitetaan kuitenkin eri asioita.

Suomi 
Eri maakunnissa on erilaisia rieskoja ja monet pitävät oman alueensa rieskaa ainoana oikeana. Pohjois-Pohjanmaalla rannikon ja sisämaan rieskat ovat erilaisia. Rieska-sanalla tarkoitetaan hyvin erilaisia leipiä, myös hapatettuja: esimerkiksi Kaakkois-Suomessa rieska on ohra- ja vehnäjauhosta, vedestä ja piimästä leivottu, paksu hiivaleipä. Etelä-Karjalassa happamattoman ohraleivän nimitys on vastaavasti kovaohranen tai kovaotranen ja ohuen perunakakkaran nimi taas on leposka tai lepuska. Laajemmin tunnettu tällainen hapanleipä on esimerkiksi Joutsenon rieska. Etelä-Karjalassa tunnetaan myös tattaririeska, jossa hapantaikinan jauhot ovat tattaria. Muualla Itä-Suomessa, kuten Kainuussa, Savossa ja Pohjois-Karjalassa happamatonta ohrarieskaa sanotaan nyrkkirieskaksi. Eteläsavolaisten käsitys rieskasta on ohra- tai tattarisuurimoista ja piimästä tehty leipä, jonka taikinaa turvotetaan yön yli ennen paistamista, ja joka tarjoillaan munavoin kanssa. 

Lapissa rieskaksi on kutsuttu myös eräänlaista veripalttua.

Tunnbröd (Ruotsi) 
Ruotsissa rieska tunnetaan nimellä tunnbröd. Sitä saa sekä pehmeänä että kovana (kuivattuna). Tunnbrödiä leivotaan vehnä-, ruis- tai ohrajauhosta. Nostatusaineena käytetään leivinhiivaa tai hirvensarvisuolaa. Taikina kaulitaan ohueksi. Ruutukaulimella taikinan pinnasta tulee koristeellinen. Paistetaan perinteisesti puulämmitteisessä leivinuunissa, mutta tavallinenkin sähköleivinuuni käy.

Tunnbrödin katsotaan olevan hapansilakan välttämätön lisuke. Se soveltuu myös muiden ruokien, kuten kaalikääryleitten lisukkeeksi. Ruokalaji "bryta" syntyy kun kovaa tunnbrödiä murennetaan syvään lautaseen ja päälle kaadetaan maitoa. Nautitaan mieluiten vastakeitetyn puolukkahillon kera. Ruotsalainen ruokalaji "dopp i gryta" valmistuu hetkessä. Vierreleipäviipaleiden annetaan imeytyä uunipaistin liemessä. Norlannissa ruokalajia kutsutaan nimellä 'blöta' ja siellä liemeen kastetaan tunnbrödpaloja.

Ruotsalaisissa nakkikioskeissa tunnbrödin päälle laitetaan perunasosetta, pari nakkia, rapusalaattia ja höystetään ketsupilla, sinapilla ja sipulilla. Lopuksi annos "Tunnbrödsrulle" kääritään rullalle. Jämtlandissa annoksen nimi on "Mjukstut" ja siinä on voita tai meesjuustolevitettä sekä leikkelettä. Kotonatehdyissä annoksissa täytteenä voi käyttää poronkäristettä, lohta, hapansilakkaa jne.

Lefse (Norja) 
Norjalainen lefse on osin sukua rieskalle, ja sillä nimellä laji on levinnyt myös Amerikan pohjoismaisten siirtolaisten pariin.

Katso myös
 Rasvarieska
 Luettelo suomalaisista perinneruokalajeista
 Ohutleipä

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Perunarieskan ohje Kotikokki.netissä
 Ohrarieskan ohje Kotikokki.netissä

Leivät
Suomalaiset leivät
Ruotsalaiset leivät
Seulonnan keskeiset artikkelit
Norjalainen keittiö
Oulun Tervahiihto

Oulun Tervahiihto on maailman vanhin yhtäjaksoisesti järjestetty hiihtotapahtuma. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1889 nimellä Oulun hiihto. Sota-aikana Oulun hiihdot järjestettiin rintamalla sotilaiden kesken. Tervahiihdoksi tapahtuman nimi muutettiin vuonna 1955. Laturetki järjestetään vuosittain Oulujoen jäällä maaliskuussa. 

Tervahiihdon pääreittien pituudet ovat perinteisen ja vapaan tyylin 40 ja 70 kilometrin hiihdot sekä miehille että naisille. Näiden lisäksi on lyhyempien matkojen sarjoja, muun muassa Matkahiihto, Lasten Tervahiihto (10 kilometriä) ja Ipanasarjat (100–300 metriä).

Lähteet 
Facta 2001, s. 509

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 Viralliset sivut
 H. W. Claudelin : Oulun hiihto, Suomen Kuvalehti, 15.01.1938, nro 2, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Tervahiihto
Suomen maastohiihto
Suomen hiihtokilpailut
Poronkäristys

Poronkäristys on tunnetuin lappilaislähtöinen ruokalaji, johon käytetään poron selkää tai paistia. Poron liha on tummaa ja vähärasvaista. Aluksi liha leikataan ohuiksi viipaleiksi – helpoimmin tämä käy, kun liha on kohmeista eli lähellä nollaa astetta. Poronkäristys paistetaan paistinpannulla rasvassa. Perinteisesti paistamiseen on käytetty kuuta eli poron talia, mutta nykyisin käytetään myös sian silavaa ja voita, terveyssyistä myös kasvirasvaa. Maustamiseen käytetään pippuria ja suolaa, ja hauduttamisen ajaksi sekaan kaadetaan hiukan vettä tai olutta. 

Poronkäristys tarjotaan perinteisesti perunasoseen ja puolukkasurvoksen tai karpaloiden kera.
Myös puolukkahilloa on tapana tarjota poronkäristyksen kanssa.

Katso myös
 Luettelo suomalaisista perinneruokalajeista

Lähteet 

Suomalainen keittiö
Saamelainen keittiö
Liharuoat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Reikäkorttikone

Reikäkorttikone oli kortistojen käsittelyä helpottava sähkömekaaninen kone. Arkistoitavat tiedot oli talletettu kirjoittamalla pahvikorteille, joiden reunoissa oli pyöreitä reikiä. Reikä saattoi olla kahdessa tilassa: paikallaan tai pois leikattuna, jolloin kortin laitaan leikattiin kyseiseen kohtaan lovi. Esimerkiksi kaksi viereistä reikää kuvasivat henkilökortistossa arvoja "nainen" ja "mies", ja miesten korteista lovettiin "nainen"-kohta pois.

Kun haluttiin hakea kortiston kaikki naisia koskevat kortit, pujotettiin metallipuikko oikeaan kohtaan, ja korttilaatikosta voitiin nostaa oikeat kortit puikon varassa ylös - "mies"-kortit eivät nousseet koska puikko sujahti kortin laidan loveen. 

Reikäkorttikoneella pystyttiin tekemään "tai"-hakuja mutta ei "ja"-hakuja. 

Suomen ensimmäiset reikäkorttikoneet hankittiin Tilastolliseen päätoimistoon (nykyinen Tilastokeskus) vuonna 1922. 1920-luvulla reikäkorttilaitteistoja hankkivat ainakin Henkivakuutusyhtiö Salama ja Vakuutusyhtiö Sampo. Kansaneläkelaitos otti ensimmäiset reikäkorttikoneensa käyttöön 1940-1941 ja sotavuosien jälkeen myös Yhdyspankki ja Postipankki hankkivat reikäkorttikoneita. Reikäkorttilaitteistojen valmistajana toimintansa aloittanut IBM perusti tytäryhtiön Suomeen 1936 ja vuonna 1952 IBM alkoi myös painaa reikäkortteja omassa painossaan Helsingissä. Vuonna 1955 noin 80 suomalaista organisaatiota käytti reikäkorttikoneita. Reikäkorttikoneita käytettiin Suomessa pienissä kirkkoherranvirastoissa ja koulujen kanslioissa vielä 1980-luvun alussa. 

Hollannin väestörekisterijärjestelmä oli reikäkorteilla ennen toista maailmansotaa. Niinpä natsit saattoivat pujottaa kortistoissa puikon kohtaan "Uskonto: juutalainen" ja löytää kaikkien kaupungin juutalaisten nimet ja osoitteet. Tämä jätti moniin Keski-Euroopan maihin rekisterikammon: muun muassa Yhdistynyt kuningaskunta joutui pitkään perustelemaan, kun 2002 väestönlaskennassa kysyttiin uskontoa ensimmäistä kertaa 1930-luvun jälkeen.

Reikäkortteja käytettiin myös muun muassa varhaisten tietokoneiden tiedonsyöttämiseen ja erilaisten laitteiden ohjelmointiin.

Katso myös 

 Reikänauha
 Massamuisti
 Tietokone

Lähteet 

Tallennusvälineet
Oheislaitteet
Kalttaus

Kalttaamisessa ruoka-ainetta keitetään, kunnes sen uloin kerros on valmis irrotettavaksi.

Eri ruokien kalttausta 

 Tomaattien kalttauksessa tomaatteja pidetään kuumassa vedessä niin kauan, että tomaatin ohuen ulkokuoren saa helposti vedettyä irti.

 Manteleiden kalttauksen tarkoituksena on irrottaa mantelin karvas, ruskea ja ohut ulkokuori kellertävästä sisuksesta.

Kalttaus tarkoittaa myös kokonaisen ruhon käsittelyä karvojen poistamiseksi niin, että nahka jätetään paikoilleen – toisin kuin nylkemisessä. Esimerkiksi sian ruho kastetaan kiehuvaan veteen, minkä jälkeen karvoitus, nahan pintakerros ja niissä olleet epäpuhtaudet irtoavat helposti.

Katso myös 
 Ryöppäys

Ruoanlaittotekniikat
Tiikeribarbi

Tiikeribarbi (Puntigrus tetrazona) on särkikaloihin kuuluva kala. Se on suosittu akvaariokala.

Koko ja ulkonäkö 
Tiikeribarbilla on neljä tummaa raitaa kellertävällä pohjalla, lähisukulaislajilla viisiraitabarbilla raitoja on viisi, mistä kertovat myös tieteelliset nimet (tetrazona = neliraitainen, pentazona = viisiraitainen). Evät ovat punaiset. Kuononkärki on koiraalla punainen, minkä avulla voi erottaa aikuisten yksilöiden sukupuolet toisistaan.

Alkuperä 
Tiikeribarbi on kotoisin Sumatran ja Borneon joki- ja järvivesistä.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen 
Tiikeribarbi on todella aktiivinen kala ja saattaa näykkiä pitkäeväisten kalojen eviä. Niitä pidetään vähintään neljän yksilön parvessa, johon muodostuu tiukka nokkimisjärjestys. Mitä suuremmassa parvessa tiikeribarbit elävät, sitä rauhallisemmin ne käyttäytyvät. Liian pienessä parvessa barbit kiusaavat usein parven pienimmän hengiltä, tai saattavat ahdistella muiden lajien kaloja.

Vesiolot ja ravinto 
Pehmeä tai keskikova vesi, pH 6,5–7,5 , lämpötila 24–26 °C, akvaarion pituus vähintään 80 cm

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Akvaariokalat
Karpit
Eija Lapinleimu

Eija Liisa Lapinleimu (s. 1969) on suomalainen kauppatieteiden maisteri, kirjailija ja itsehoito-ohjaaja.

Vuonna 2005 Lapinleimu tuomittiin kahdeksi vuodeksi ja kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen törkeästä kavalluksesta. Hän oli kavaltanut lähes 170 000 euroa yhdysvaltalaiselta suuryhtiöltä ja siirtänyt ne Thaimaahan.

Julkaisut

Lähteet 

Suomalaiset kirjailijat
Talousrikolliset
Vuonna 1969 syntyneet
Elävät henkilöt
Fenyylihydratsiini

Fenyylihydratsiini on väritön tai vaaleankeltainen aromaattinen yhdiste, joka liukenee veteen. Fenyylihydratsiinin moolimassa on 108,14 g/mol, sulamispiste 19,5 °C, kiehumispiste (hajoaa) 243,5 °C, tiheys 1,1 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 88 °C, itsesyttymislämpötila 174 °C ja CAS-numero 100-63-0. Se on syövyttävä, karsinogeeninen ja myrkyllinen aine. Fenyylihydratsiinista käytetään myös nimiä hydratsiinobentseeni ja monofenyylihydratsiini.

Valmistus ja käyttö
Fenyylihydratsiinia valmistetaan bentsiinidiatsoniumkloridia natriumsulfiitin avulla. Laboratorioissa käytetään usein tina(II)kloridia. Myös aniliini ja klooriamiini reagoivat emäksisissä olosuhteissa muodostaen fenyylihydratsiinia. Yhdistettä käytetään värien ja lääkeaineiden valmistuksessa ja analyyttisenä reagenssina aldehydien ja ketonien toteamiseen.

Hermann Emil Fischer käytti fenyylihydratsiinia sokerien tutkimuksessa, josta hän sai Nobelin kemianpalkinnon.

Lähteet

Johdannaisia 
Asetoksifenyylihydratsiini, CAS: 114-83-0

Aiheesta muualla 

Aromaattiset yhdisteet
312 eaa.



Tapahtumia  

 Gazan taistelu
 Seleukidien hallitsijasuku alkoi hallita Persiaa
 Via Appiaa aletaan rakentaa
 Seleukos perustaa makedonialaisdynastian Mesopotamiassa

Syntyneitä

Kuolleita 
 Herakleides, antiikin kreikkalainen peripateettiseen koulukuntaan kuulunut filosofi.

Lähteet 

300-luku eaa.
387 eaa.



Tapahtumia  
 Korintin sota:
 Antalkidaan rauha solmittiin. Sen mukaan Vähän-Aasian kreikkalaiskaupungit kuuluivat Persialle ja muut kreikkalaiset kaupungit tulivat olemaan itsenäisiä.
 Gallialaiset hyökkäävät Roomaan ja kaupunki poltetaan. Tapauksen jälkeen Rooma ympäröidään muureilla.

Syntyneitä 
 Herakleides, antiikin kreikkalainen peripateettiseen koulukuntaan kuulunut filosofi.

Lähteet 

300-luku eaa.
Maria Kalaniemi

Maria Helena Kalaniemi (s. 27. toukokuuta 1964 Helsinki) on suomalainen harmonikansoittaja ja säveltäjä. Vuosina 2005-2010 hän toimi taiteen keskustoimikunnan nimittämänä taiteilijaprofessorina. Kalaniemen pääsoitin on harmonikka. Kansalliseen kuuluisuuteen hän nousi 1983 ensimmäisen Kultainen harmonikka -kilvan voiton kautta. Harmonikan lisäksi hän soittaa myös viulua ja kanteletta. Hän toimii JuuriJuhla-kansanmusiikkifestivaalin taiteellisena johtajana.

Kalaniemi valmistui Sibelius-Akatemiasta musiikin maisteriksi 1991 ja hän opiskeli myös Pariisissa M. Azzolan johdolla 1989. Vuodesta 1995 alkaen Kalaniemi on toiminut Sibelius-Akatemiassa harmonikansoiton lehtorina ja suoritti taiteellisen tohtorintutkinnon kansanmusiikin osastolla 23.5.2009 .

Yhtyeet
Kalaniemi on esiintynyt lukuisissa eri yhtyeissä ja kokoonpanoissa:
 Meiskarit (1976–)
 harmonikkaduo Maria Kalaniemi & Elina Leskelä (1976–1985)
 Katrilli (1980–1983)
 Niekku (1983–1992)
 Helsingin Kaksrivisnaiset (1990–)
 Rollo-tanssiteatteri (1991–1992)
 Maria Kalaniemi & Timo Alakotila (1991–)
 Anna-Kaisa Liedeksen yhtye (1992–1998)
 Maria Kalaniemi & Sven Ahlbäck (1992–)
 duo Ramunders Döttrar (Maria Kalaniemi ja Marianne Maans) (1994–)
 Ramunder (1995–)
 Maria Kalaniemi & Aldargaz (1995–)
 Katri-Helena & Superpelimannit (1996–1999 ja 2001)
 Accordion Tribe (1996–)
 Vesa-Matti Loirin yhtye (1997–2002, 2004–)
 Unto-tango-orkesteri (1998–)
 Gumbo-yhtye (1999–)
 Maria Kalaniemi trio (2000–)
 Leikarit
 duo Maria Kalaniemi & Olli Varis
 Tero Vaaran Maatakiertävä Uusi Viihdeorkesteri

Levytykset
 Kultaisen harmonikan voittaja (1984)
 Maria Kalaniemi (1992)
 Iho (Maria Kalaniemi & Aldargaz, 1995)
 Pidot (Heikki Laitisen ja Anna-Kaisa Liedeksen kanssa, 1997)
 Accordion Tribe (Accordion Tribe, 1998)
 Ahma (Maria Kalaniemi & Aldargaz, 1999)
 Ilmajousi-Luftstråk (Sven Ahlbäckin kanssa, 2001)
 Ambra (Timo Alakotilan kanssa, 2001)
 Sea of reeds (Accordion Tribe, 2002)
 Viimeinen maa (2003)
 Tokyo concert (Maria Kalaniemi trio, 2003)
 Aina tukkipoika tunnetaan (Jorma Hynnisen kanssa, 2004)
 Bellow Poetry (2005)
 Lunghorn Twist (Accordion Tribe, 2006)
 lisäksi Maria Kalaniemi on musisoinut yli 30 muulla levyllä ja yli 20 kokoelma-CD-levyllä

Radion ohjelmanauha

 Duo Maria Kalaniemi & Pale Saarinen. Sovitukset: Matti Viljanen (Yle 1986)

Lähteet 
 Kuka kukin on 2007, Otava 2006

Viitteet

Aiheesta muualla
 http://www.hoedown.com/artists/mariakalaniemi/
 http://www.mariakalaniemi.com/
 Ylen Elävä arkisto: Maria Kalaniemi

Suomalaiset harmonikansoittajat
Suomalaiset kansanmuusikot
Suomalaiset kanteleensoittajat
Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset maailmanmusiikkiyhtyeet
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Fennia-ryhmä

Fennia-konserni muodostuu vahinkovakuuttamiseen erikoistuneesta Fenniasta, vapaaehtoisia henki-, eläke- ja säästövakuutuksia tarjoavasta Vakuutusosakeyhtiö Henki-Fenniasta sekä palveluyhtiö Fennia-palvelu Oy:sta. 

Fennia-konsernin yhtiöistä Fennia on keskinäinen vakuutusyhtiö. Koska asiakas on omistaja ja ulkopuolisia sijoittajia ei ole, Fennia-konsernin voittoja voidaan käyttää asiakkaiden palvelujen kehittämiseen. Henki-Fennia ja Fennia-palvelu Oy ovat Fennian tytäryhtiöitä. Fennialla on Suomessa 37 konttoria, joissa työskentelee vakuutusmyyjiä ja vakuutusyrittäjiä.  

Fennian juuret ulottuvat vuoteen 1882, jolloin perustettiin Palovakuutusosakeyhtiö Fennia. Vuonna 1928 syntyi puolestaan Fennian historian toinen päähaara, kun joukko yrittäjiä perusti Yrittäjäin Vakuutus Keskinäinen Yhtiön lakisääteisiä tapaturmavakuutuksia varten. Fennia ja Yrittäjäin Vakuutus yhdistettiin vuonna 1983, ja näin syntyi Yrittäjäin Fennia. Fennia-ryhmä syntyi useiden yritysjärjestelyjen tuloksena vuonna 1998. Vuonna 2001 silloinen Yrittäjäin Fennia -nimi muutettiin Fenniaksi. Aiemmin Fennia-ryhmään kuuluva työeläkeyhtiö Eläke-Fennia fuusioitui LähiTapiola Eläkeyhtiön kanssa ja sulautumisen seurauksena uusi Keskinäinen Työeläkevakuutusyhtiö Elo aloitti toimintansa vuoden 2014 alussa. Fennia osti 27. marraskuuta 2018 suomalaisen Folksam Vahinkovakuutus Oy:n, josta tuli kaupan seurauksena Fennian tytäryhtiö. Folksam Vahinkovakuutus muutti helmikuussa 2019 nimensä Fennia Vahinkovakuutukseksi. Toukokuussa 2020 Fennia myi Varainhoidon ja Fennia Kiinteistöt -yhtiönsä S-Pankille.

Fennia käynnisti vuonna 2019  monivuotisen  Tulevaisuuden Fennia -uudistamishankkeen.  Yhtiön tavoitteena on olla alansa asiakaslähtöisin toimija. Hankkeen ensimmäisenä näkyvänä virstanpylväänä uudistettiin Fennian  brändi.

Fennia on järjestänyt vuodesta 1990 alkaen yhdessä Design Forum Finlandin kanssa yrityksille suunnatun muotoilukilpailun (Fennia Prize), jonka tavoitteena on tukea korkeatasoisten tuotteiden ja palveluiden tuottamista ja edistää teollisuuden kilpailukykyä ja kansainvälistymistä.

Fennia jakaa vuosittain Valtakunnallista yrittäjäpalkintoa. Vuoden 1968 jälkeen Valtakunnallinen yrittäjäpalkinto on myönnetty yli 200 yritykselle ja yrittäjälle.  Fennia on tehnyt vuosikymmenten ajan yhteistyötä monien yrittäjäjärjestöjen kanssa. Lisäksi Fennialla on laaja sidosryhmäverkosto, joka koostuu muun muassa palveluita tuottavista yhteistyökumppaneista ja rahastokumppaneista.

Fennian tavoitteena on olla rakentamassa vastuullista ja yrittäjähenkistä yhteiskuntaa. Siksi Fennia osallistuu vastuulliseen toimintaan lukuisilla yhteiskunnan osa-alueilla ja on missionsa mukaisesti olemassa yrittäjyyttä ja elämää varten.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Fennian sivusto
 E. Lodenius: Fennia vakuutus 1882–1982. Helsinki 1984. ISBN 9519952047

Suomalaiset vakuutusalan palveluntarjoajat
Fiat 124

Fiat 124 (1966–1974) oli italialaisen Fiatin seuraaja 1300-mallille. Auto valittiin Vuoden autoksi Euroopassa 1967. Suomessa auto on tullut tunnetuksi siihen perustuvasta neuvostoliittolaisesta Ladasta.

Fiat 124:ää pidettiin perinteisenä ja hyvänä perheautona. Siinä oli eteen pitkittäin sijoitettu 1 200-kuutioinen nelisylinterinen moottori (60 hv), joka siirsi voiman nelivaihteisen vaihteiston kautta takapyöriin. Fiat 124:ää valmistettiin neljänä eri korimallina: berlina (sedan), farmari, Spider (avomalli) ja coupé. Suomeen tuotiin virallisen maahantuonnin kautta vain sedania.

Vuonna 1968 tuli saataville uudistettu malli 124 Special (124 S), jossa oli neljä pyöreää valonheitintä ja 1 400-kuutioinen moottori (70 hv). Perusmalli säilyi yhä tuotannossa.

Mallille tehtiin vuonna 1970 kasvojenkohotus. Lisäksi tuli saataville malli Special T, jossa oli Spiderin 80-hevosvoimainen, kahdella yläpuolisella nokka-akselilla varustettu moottori.

Berlinan tuotanto päättyi 1974. Peruskorimallia eri merkkisinä autoina kuitenkin valmistettiin vielä tämän jälkeenkin muualla maailmassa, muun muassa Venäjällä, Espanjassa ja Turkissa. Auton seuraaja oli Fiat 131 (Mirafiori). Italiassa autoa tehtiin noin 1,5 miljoonaa kappaletta, maailmanlaajuisesti noin neljä miljoonaa.

Lähteet 
 Kojo, Pauli (päätoim.) et al: Mitä-Missä-Milloin - Kansalaisen Vuosikirja 1972, Helsinki, Otava, 1971 s. 304. Artikkelin laatinut Jyrki Leskinen

Viitteet

Aiheesta muualla 

124
C-segmentin autot
1960-luvun autot
1970-luvun autot