joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Nicholas Butler

Nicolas Murray Butler (2. huhtikuuta 1862 – 7. joulukuuta 1947) oli yhdysvaltalainen rauhanaktivisti, filosofi, diplomaatti, professori, Columbian yliopiston rehtori, Carnegie-säätiön presidentti sekä Nobelin rauhanpalkinnon saaja vuonna 1931.

Elämäkerta
Nicholas Butler syntyi New Jerseyn osavaltiossa, ja hänen vanhempansa olivat tehtailija Henry Butler ja Mary Murray Butler. Hän opiskeli Columbian yliopistossa, jossa hän sai BA-tutkinnon vuonna 1881 ja maisterin arvon 1883. Jo seuraavana vuonna hän väitteli tohtoriksi. Tämä Butlerin häikäisevästi alkanut akateeminen ura sai Theodore Rooseveltin kutsumaan häntä liikanimellä Nicolas Miraculous. Vuonna 1885 Butler opiskeli Pariisissa ja Berliinissä ja tapasi tällöin myös Rooseveltin ja William Howard Taftin. Saman vuoden loppupuolella Butler liittyi Columbian yliopiston filosofisen osaston henkilökuntaan. Vuodesta 1902 lähtien, 42 vuotta, Butler toimi Columbian yliopiston varsinaisena kanslerina. 

Butler oli aktiivinen myös politiikassa. Hän oli vuonna 1912 ehdolla Yhdysvaltain varapresidentiksi William Howard Taftin parina alkuperäisen ehdokkaan James S. Shermanin kuoltua juuri ennen vaaleja, muttei tullut valituksi. Vuoden 1920 vaaleissa Butler tavoitteli itse republikaanisen puolueen ehdokkuutta, muttei tullut valituksi.

Keskeiset teokset
Across the Busy Years: Recollections and Reflections. 2 vols. New York, Scribner, 1939–1940. 
Between Two Worlds: Interpretations of the Age in Which We Live. New York, ScriEner, 1934.
Building the American Nation: An Essay of Interpretation. New York, Scribner, 1923.
The Faith of a Liberal: Essays and Addresses on Political Principles and Public Policies. New York, Scribner, 1924.
The Family of Nations: Its Need and its Problems. Essays and Addresses. New York, Scribner, 1938.
The International Mind: An Argument for the Judicial Settlement of International Disputes. New York, Scribner, 1912.
Is America Worth Saving? Addresses on National Problems and Party Policies. New York, Scribner, 1920.
Liberty-Equality-Fraternity: Essays and Addresses on the Problems of Today and Tomorrow. New York, Scribner, 1942.
Looking Forward: What Will the American People Do about It? Essays and Addresses on Matters National and International. New York, Scribner, 1932.
The Path to Peace: Essays and Addresses on Peace and its Making. New York, Scribner, 1930.
Scholarship and Service: The Policies and Ideals of a National University in a Modern Democracy. New York, Scribner, 1921.
Why War? Essays and Addresses on War and Peace. New York, Scribner, 1940.
A World in Ferment: Interpretations of the War for a New World. New York, Scribner, 1918.
The World Today: Essays and Addresses. New York, Scribner, 1946.

Lähteet

Aiheesta muualla

Nobel-palkitun elämäkerta
Michael Rosenthal, Nicholas Miraculous: The Amazing Career of the Redoubtable Dr. Nicholas Murray Butler, Farrar, Straus and Giroux 2006, ISBN 0-374-29994-3

Nobelin rauhanpalkinnon saajat
Yhdysvaltalaiset filosofit
Vuonna 1862 syntyneet
Vuonna 1947 kuolleet
Hoosianna

Hoosianna on alkujaan hepreankielinen huudahdus, joka varsinaisesti merkitsee "oi auta" tai "pelasta", mutta jota jo varhain alettiin käyttää myös kuninkaille ja Jumalalle sekä erityisesti odotetulle Messiaalle osoitettuna riemu- ja ylistyshuutona. Vanhassa testamentissa sana esiintyy muun muassa psalmissa 118 (jae 25).

Kaikissa evankeliumeissa kerrotaan, että kun Jeesus saapui aasilla ratsastaen Jerusalemiin, kansanjoukko (tai Luukkaan mukaan hänen opetuslapsensa) ottivat hänet riemuiten vastaan ja huusivat hoosiannaa (Matt. 21:1–11, Mark. 11:1–10, Luuk. 19:29–38, Joh. 12:12–19). Tämä tapahtui kuitenkin vain muutamaa päivää ennen hänen ristiinnaulitsemistaan. Tapauksen muistoksi vietetään palmusunnuntaita.

Sana esiintyy yleisesti myös kristillisissä hymneissä ja virsissä, joista Suomessa tunnetuin on G. J. Voglerin säveltämä Hoosianna-hymni (virsi 1 nykyisessä virsikirjassa). Sana sisältyy muun muassa messuissa laulettavaan Sanctus-hymniin.

Hoosianna-hymnin laulaminen ensimmäisenä adventtisunnuntaina on vanha perinne Suomessa ja Ruotsissa. Hymnillä on ikää yli 200 vuotta.Raamattu

Uskonnollisen perinteen ulkopuolella termiä 'hoosianna' käytetään suomessa joissain puhekielisissä yhteyksissä metaforisesti verbin 'huutaa' kanssa kuvaamaan suurta iloa, innostuneisuutta tai vahvaa kokemusta tai toimintaa, josta oletettavasti aiheutuu vastaavaa tunnetta tai tunteita.
Johanna Suurpää

Johanna Suurpää (s. 6. maaliskuuta 1962 Helsinki) on oikeusministeriön demokratia- ja julkisoikeusosaston päällikkö . Hän toimi aiemmin Pakolaisneuvontapisteen lakimiehenä ja Turvapaikkalautakunnan sihteerinä, vähemmistövaltuutettuna 2007–2010. Sen jälkeen hän toimi ulkoministeriön ihmisoikeuspolitiikan yksikön päällikkönä, ja oikeusministeriön demokratia- ja kieliasioiden yksikön johtajana. Koulutukseltaan hän on oikeustieteen kandidaatti.  Hän on toiminut myös asiantuntijana Wienissä ja Tallinnassa maahanmuuttoasioissa.

Naistoimittajat ry myönsi Suurpäälle vuonna 1989 Vuoden kellokas -palkinnon huomion kiinnittämisestä pakolaiskysymykseen. Suurpää toimi vuonna 1990 Suomen Demokraattisten Lakimiesten puheenjohtajana.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pirjo Pajunen: Siirtotyöläisiä vai uusia suomalaisia. Palkkatyöläinen 1/2009.

Suomalaiset virkamiehet
Suomalaiset juristit
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Vaaliruhtinas

Vaaliruhtinas (, ) oli eräiden kirkollisten tai maallisten ruhtinaiden nimitys Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa. Heidän asemansa määriteltiin kultaisessa bullassa vuonna 1356. Tuolloin vaaliruhtinaita oli seitsemän.

Vaaliruhtinaiden tehtävänä oli valita keisari. Keisarin vaalista käytettiin nimitystä Kur, ja se suoritettiin äänestämällä siten, että keisariehdokkaan tuli saada kahden äänen enemmistö. Vaaliruhtinailla oli laajat etuoikeudet, kuten alueidensa suvereniteetti (Landeshoheit), minkä ansiosta he olivat käytännöllisesti katsoen itsenäisiä suhteessa keisariin.

Vaaliruhtinaat 
Alun perin vaaliruhtinaita olivat:
 Mainzin arkkipiispa, Germanian arkkikansleri
 Trierin arkkipiispa, Gallian arkkikansleri
 Kölnin arkkipiispa, Italian arkkikansleri
 Böömin kuningas
 Kurpfalzin kreivi, joka oli virkaatekevä keisari niissä alueissa missä vallitsi saalilainen laki, kun istuimella ei ollut hallitsijaa
 Saksin herttua, joka oli virkaatekevä keisari niillä alueilla, missä vallitsi Saksin laki, kun istuimella ei ollut hallitsijaa
 Brandenburgin rajakreivi.

1600-luvulla vaaliruhtinaiksi valittiin myös:
 Baijerin herttua vuodesta 1623 lähtien, mutta tämä vaalioikeus yhdistettiin 1700-luvun lopulla Kurpfalzin kreivin vaalioikeuteen, kun herttuaksi ja kreiviksi tuli sama henkilö, sekä
 Braunschweig-Lüneburgin herttua vuodesta 1692 lähtien.

Napoléon Bonaparten aikana vuonna 1803 vaaliruhtinasjärjestelmää uudistettiin merkittävästi. Kaksi hengellistä kirkkoruhtinasta, Trierin ja Kölnin arkkipiispat, menettivät asemansa vaaliruhtinaina. Samalla nimitettiin uusia vaaliruhtinaita. Kahden vuoden päästä tehtiin vielä yksi muutos vaalioikeuksiin. Vaaliruhtinaiden joukkoon kuuluivat nyt myös:
 Regensburgin arkkipiispa vuodesta 1803
 Salzburgin arkkipiispa vuosina 1803–1805
 Würzburgin piispa vuodesta 1805
 Württembergin herttua vuodesta 1803
 Badenin maakreivi vuodesta 1803 ja
 Hessen-Kasselin maakreivi vuodesta 1803.

Vaaliruhtinaiden tehtävä päättyi vuonna 1806. Vain Hessen-Kasselin maakreivi käytti vaaliruhtinaan arvonimeä vuoteen 1866 saakka.

Aiheesta muualla 

 Katkelma kultaisesta bullasta 

Aateli
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Marzio Bruseghin

Marzio Bruseghin (s. 15. kesäkuuta 1974 Conegliano, Treviso) on italialainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena 1997–2012. 

Bruseghin voitti Italian maantieaika-ajomestaruuden vuonna 2006. Italian ympäriajossa hän voitti ylämäkeen ajetun aika-ajoetapin 2007 sekä osittain mäkisessä maastossa ajetun aika-ajo-osuuden 2008. Hän ajoi vuonna 2008 kaikki kolme suurta ympäriajoa maaliin. Italian ympäriajossa hän oli kolmas, Ranskan ympäriajossa 27. ja Espanjan ympäriajossa kymmenes.

Saavutuksia
Maantieaika-ajon MM-kilpailu: 2004 kuudes, 2005 14.
Italian ympäriajo:
2001 kokonaiskilpailun 16.
2003 toinen etapilla 21 (aika-ajo)
2005 kokonaiskilpailun yhdeksäs, toinen etapilla 5
2006 toinen etapilla 18
2007 kokonaiskilpailun kahdeksas, voitto etapilla 13 (aika-ajo)
2008 kokonaiskilpailun kolmas, voitto etapilla 10 (aika-ajo)
2009 kokonaiskilpailun kymmenes
2012 kokonaiskilpailun 17.
Ranskan ympäriajo: 2006 kokonaiskilpailun 20.
Espanjan ympäriajo: 
2008 kokonaiskilpailun kymmenes
2010 kokonaiskilpailun 20. 
2011 kokonaiskilpailun 14., toinen etapilla 19
Saksan ympäriajo: 2006 kokonaiskilpailun kuudes
Lombardian ympäriajo: 2004 kuudes
Giro del Trentino: 2003 mäkikilpailun voitto
Italian maantieaika-ajomestari: 2006

Lähteet
Marzio Bruseghin Trap–Friis-tietokannassa 
Marzio Bruseghin cyclingarchives.com-tietokannassa

Viitteet

Aiheesta muualla
Virallinen sivusto 

Italialaiset maantiepyöräilijät
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Sivasin maakunta

Sivasin maakunta () on maakunta Turkissa. Sen pääkaupunki on Sivas. Maakunnan asukasluku on 618 617 (2015). Pinta-alaa sillä on 28 164 neliökilometriä (2014), ja se on Turkin toiseksi laajin maakunta.

Piirikunnat 

Maakunta on jaettu 17 piirikuntaan. 

 Akıncılar
 Altınyayla
 Divriği
 Doğanşar
 Gemerek
 Gölova
 Gürün
 Hafik
 İmranlı

 Kangal
 Koyulhisar
 Merkez
 Şarkışla
 Suşehri
 Ulaş
 Yıldızeli
 Zara

Lähteet

Aiheesta muualla

Turkin maakunnat
European Renewable Energy Council

The European Renewable Energy Council (EREC) on  Euroopan uusiutuvan energiaan liittyvän teollisuuden, kaupan ja tutkimuksen kattojärjestö, joka perustettiin vuonna 2000.  ERECin toimisto sijaitsee Brysselissä.

Järjestön pitää tehtävänään:
 toimia  uusiutuvan energian eurooppalaisen teollisuuden ja tutkimuksen edunvalvojana,
 toimia keskustelufoorumina, 
 vaikuttaa poliittisiin päättäjiin paikalliselta känsainväliselle tasolle, ja
 edistää eurooppalaista uusiutuvan energian teknologiaa, tuotteita ja palveluja maailmanmarkkinoilla.

Järjestön jäsenyhdistyksiin kuuluvien yritysten vuosittainen liikevaihto on yhteensä 45 miljardia euroa, ja henkilöstömäärä yli 450 000 työntekijää..

Jäsenyhdistyksiä ja -liittoja

 European Biomass Association
 European Geothermal Energy Council
 European Photovoltaic Industry Association
 European Small Hydropower Association
 European Solar Thermal Industry Federation
 European Biomass Industry Association
 European Wind Energy Association
 European Renewable Energy Research Agency
 European Bioethanol Fuel Association
 European Renewable Energies Federation
 European Ocean Energy Association

Julkaisuja
 Renewable Energy Technology Roadmap up to 2020  EREC, 24 s., 1/2007
 Renewable heating EREC, 1/2007 
 EREC’s Position on the Framework Directive for Renewable Energy Sources  1.10.2007

Lähteet

Teollisuusjärjestöt
Rieskalähteen koulu

Rieskalähteen koulu sijaitsee Turun kaupungissa Vätin kaupunginosassa Satakunnantien ja Tampereentien välissä. Rieskalähteen koulussa toimii oppilaskunnan hallitus ja tukioppilastoiminta. Koulussa toimii peruskoulun 7.–9. vuosiluokat. Koulussa on noin 520 oppilasta ja reilut 50 opettajaa. Turun painotetun matematiikan oppilaat opiskelevat Rieskalähteen matematiikkaluokalla .

Rakennus
Olli Vahteran suunnittelema, vuonna 1963 valmistunut rakennus oli alun perin Läntinen kansalaiskoulu. Rakennukseen on tehty muutoksia ainakin vuonna 1973. Monimuotoisen rakennuksen julkisivut ovat harjattua terästä ja betonia, profiloitua kuparilevyä ja laattaterässäleikköä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Rieskalähteen koulun kotisivut

Turun peruskoulut
Turun rakennukset ja rakennelmat
Sleepers – katuvarpuset

Sleepers – katuvarpuset on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut draamaelokuva. Elokuvan ohjasi Barry Levinson ja pääosissa ovat Kevin Bacon, Billy Crudup, Robert De Niro, Dustin Hoffman, Jason Patric ja Brad Pitt.

Elokuva perustuu kirjailijan Lorenzo Carcaterran samannimiseen teokseen. Kirjailija itse väittää tarinan olevan totta, mutta riittävää näyttöä asialle ei ole.

Elokuva kertoo neljästä nuoresta pojasta Johnista, Michaelista, Tommysta ja Lorenzosta, jotka ovat kasvaneet huonoissa olosuhteissa. Pojat ovat tottuneet perheväkivaltaan ja viettävät usein aikana tehden jos jonkinlaisia kepposia isä Bobby Carillonin kielloista huolimatta. Tavallisena ja kuumana päivänä, poikien yrittäessä varastaa nakkisämpylöitä eräästä kärrystä, saa harmiton näpistys suuremmat suhteet sen seurauksena kun eräs mies jää kärryn alle, jonka pojat vahingossa sysäsivät häntä kohti. Pojat joutuvat vuodeksi Wilkinsonin poikakotiin ja siellä osastolle, jota johtaa perverssi Sean Nokes. Nokesin julmat teot jättävät ikuiset arvet poikiin, jotka kostautuvat vielä tulevaisuudessa.

Näyttelijät 

Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Vuoden 1996 yhdysvaltalaiset elokuvat
Vankilaelokuvat
Barry Levinsonin ohjaamat elokuvat
Kirjoihin perustuvat elokuvat
João Vieira

João Vieira (s. 20. helmikuuta 1976) on portugalilainen kävelijä. Hän on 50 kilometrin kävelyn MM-hopeamitalisti Dohasta 2019 ja 20 kilometrin kävelyn MM-pronssimitalisti Moskovasta 2013, EM-hopeamitalisti Barcelonasta 2010 ja EM-pronssimitalisti Göteborgista 2006. Moskovan MM-kilpailuissa hän oli alun perin neljäs, mutta nousi vuonna 2019 pronssimitalistiksi Aleksandr Ivanovin dopinghylkäyksen jälkeen. Barcelonan EM-kilpailuissa hän oli alun perin kolmas, mutta nousi vuonna 2014 hopealle Stanislav Jemeljanovin dopinghylkäyksen takia.

Kesäolympialaisissa Vieira on sijoittunut 20 kilometrin kävelyssä Ateenassa 2004 kymmenenneksi, Lontoossa 2012 11:nneksi, Rio de Janeirossa 2016 31:nneksi ja Pekingissä 2008 32:nneksi. 50 kilometrillä hän oli viides vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa. MM-kilpailuissa hän on ollut yhdeksäs Berliinissä 2009, 12:s Daegussa 2011, 17:s Pariisissa 2003, 25:s Osakassa 2007 ja 36:s Pekingissä 2015. Sevillan MM-kilpailuissa 1999 ja Edmontonissa 2001 hänet hylättiin ja Helsingissä 2005 hän keskeytti. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän on mitalien lisäksi sijoittunut 12:nneksi vuonna 2002 ja 20:nneksi vuonna 1998 sekä keskeyttänyt vuosina 2014 ja 2018.

50 kilometrin kävelyssä Vieira sijoittui 11:nneksi Lontoon MM-kilpailuissa 2017 ja sai hopeaa Dohan MM-kilpailuissa 2019. Hän keskeytti matkan Lontoon 2012 ja Rio de Janeiron 2016 olympialaisissa.  Dohan MM-kisoissa Vieirasta tuli 43-vuotiaana yleisurheilun MM-kisahistorian vanhin mitalisti. Hän keskeytti 35 kilometrin kävelyn Eugenen MM-kilpailuissa 2022.

Portugalin mestaruuden hän on voittanut 3 000 metrin kävelyssä 2020, 10 000 metrin kävelyssä 2011–2013, 2015–2019 ja 2022, 20 000 metrin ratakävelyssä 1999, 2000–2007 ja 2009, 20 kilometrin tiekävelyssä vuosina 1996, 2011, 2013, 2014, 2017 ja 2018, 35 kilometrin kävelyssä 2018 ja 2020, 50 kilometrin kävelyssä vuosina 2004, 2008 ja 2012 sekä sisäradoilla 5 000 metrin kävelyssä 1996, 1997, 2000–2009, 2011–2014 ja 2017−2020. Hänen kaksoisveljensä Sérgio Vieira on myös kävelijä.

Lähteet
 
 European Athletics Championships • Biographical Entry, 2014, EAA

Viitteet

Portugalilaiset kävelijät
Vuonna 1976 syntyneet
Elävät henkilöt
The New Encyclopedia of Unbelief

The New Encyclopedia of Unbelief on Tom Flynnin toimittama uskonnottomuuden historian ja ajattelun lähdeteokseksi tarkoitettu artikkelikokoelma. Teos on seuraaja Gordon Steinin toimittamalle teokselle Encyclopedia of Unbelief (1985). 

Kirjan artikkelit käsittelevät ateismia, agnostismia, sekulaaria humanismia, sekularismia ja epäilyä. Uusiin aiheisiin kuuluvat uskonnoton moraali, epäusko Jeesuksen historiallisuuteen, älykkään suunnittelun arvostelu, uskonnottomuus ja seksuaalimoraali sekä katsaukset uskonnottomuuden tilaan eri puolilla maailmaa. Uuteen laitokseen on myös lisätty tietoja uskonnottomuuden ja 1800- ja 1900-lukujen yhteiskunnallisten uudistusliikkeiden välisistä yhteyksistä. Näihin kuuluvat työväenliike, naisten vapautusliike, anarkismi, seksuaaliradikalismi ja toisen aallon feminismi. 

Kirjan toimituskuntaan on kuulunut 130 tutkijaa ja aktivistia eri maista. Kirja sisältää yli 500 artikkelia 100 kirjoittajalta. Kirjoittajien joukkoon kuuluvat muun muassa filosofit ja tieteenharjoittajat Joe Barnhart, David Berman, Sir Hermann Bondi, Vern L. Bullough, Daniel Dennett, Taner Edis, Paul Edwards, Antony Flew, Annie Laurie Gaylor, Peter Hare, Van Harvey, R. Joseph Hoffmann, Susan Jacoby, Paul Kurtz, Gerd Lüdemann, Michael Martin, Kai Nielsen, Robert M. Price, Peter Singer, Victor Stenger, Ibn Warraq, George A. Wells, David Tribe ja Sherwin Wine. Esipuheen on kirjoittanut Richard Dawkins.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 

Kirjat ateismista
Vuoden 2007 kirjat
Yhdysvaltalaiset tietokirjat
Manchester-koodaus

Manchester-koodaus on tietoliikenteessä käytettävä linjakoodausmenetelmä. Koodaus kuuluu phase-koodauksiin, joille yhteistä on se, että kello voidaan muodostaa tulevasta bittivirrasta. 

Manchester-koodaus on laajasti käytetty linjakoodausmenetelmä esimerkiksi Ethernet-verkoissa. Manchester-koodauksen muunnelmaa Differential-Manchester-koodausta käytetään Token Ring -verkoissa.

Manchester-koodaus 

Manchester-koodauksessa "1-bitti" esitetään laskevana tilamuutoksena ja "0-bitti" nousevana tilamuutoksena. Esimerkkinä, jos tiedon siirrossa jännite 1V esittää ylintä jännitettä ja 0V alinta jännitettä, niin lähettäessä "1-bitti" muutetaan jännitteen tila 1V:sta 0V:iin ja lähettäessä "0-bitti" muutetaan jännitteen tila 0V:sta 1V:iin. Manchester-koodauksessa tarvitaankin yhden bitin siirtämiseen enimmällään kaksi tilamuutosta linjalla, tämä kasvattaa siirrettävän signaalin tarvitsemaa kaistanleveyttä.

Lähteet
Kaj Granlund, Tietoliikenne. Tietoliikennetekniikan peruskirja. Gummerus kirjapaino, Jyväskylä 1999. Teknolit Oy. ISBN 952-5159-80-9

Linjakoodaus
Theodor Decker

Aleksander (Alexander) Theodor Decker (1. joulukuuta 1838 Helsinki – 3. huhtikuuta 1899 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.

Decker opiskeli arkkitehdiksi Tukholman taideakatemiassa vuosina 1858–1863. Ennen opintojaan Decker oli ehtinyt olla arkkitehtioppilaana sekä intendentin konttorissa että Turun lääninarkkitehdin Georg Theodor von Chiewitzin luona.

Opintojensa jälkeen 1865 Decker nimitettiin Turkuun vt. lääninarkkitehdiksi. Hän jatkoi yleisten rakennusten ylihallituksen palveluksessa vuoteen 1875, jolloin hän erosi ja työskenteli jonkin aikaa yksityisenä arkkitehtina. Hän oli mm. osakkaana Theodor Höijerin ja Frans Sjöströmin Suomen ensimmäisessä yksityisessä arkkitehtitoimistossa. Decker palasi ylihallituksen arkkitehdiksi vuonna 1883.

Theodor Deckerin suunnittelemia rakennuksia 
 Haminan Varuskuntakerho (Haminan Upseerikerho), alun perin Haminan kadettikoulun johtajan asunto, Hamina – 1863
Leivonmäen kirkko – 1873 (paloi 1958)
Kivijärven kirkko Jaakko Kuorikosken suunnitelmien pohjalta – 1874
 Aino Acktén huvila, Laajasalo, Helsinki – 1877
 Östersundomin kartanon päärakennus – 1878
 Aleksanterin kirkko, Tampere – 1881
Entinen Suomen Pankin talo, Torikatu 10, Oulu – 1883
 Kalliolinnantie 7, Helsinki – 1883
 Sipoon uusi kirkko – 1885
 Turun Lääninvankila L. I. Lindqvistin kanssa – 1885–1890
 Liljendalin kirkko – 1886
 Savonlinnan vanha  lyseo, Olavinkatu 25, 1888.
Kuopion lääninvankilan laajennus- ja muutostyöt L. I. Lindqvistin kanssa – 1889
 Joensuun taidemuseo – 1894
 Kleinehin huvila, Itäinen Puistotie 7, Helsinki, laajennus ja korotus yhdessä Jean Wiikin kanssa, myöhempiä muutoksia tehnyt Birger Federley
Forssan teollisuusalueen vanhoista rakennuksista suuri osa
 Mariankatu 5, Helsinki, korotus ja ulkonäkö
Helsingin ruotsalainen reaalilyseo (nyk. Sibelius-lukio), Liisankatu 13
Tullisaaren ulkoilupuiston vaalea rakennus
Korkeasaari, laiturin odotushuone ja pesutupa

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomalaiset arkkitehdit
Kirkkojen suunnittelijat
Vuonna 1838 syntyneet
Vuonna 1899 kuolleet
Fulco di Verdura

Fulco di Verdura, koko nimeltään Fulco Santostefano della Cerda, Verduran herttua (1899 Sisilia – 1978 Lontoo), oli italialaissyntyinen korusuunnittelija, jonka huippukautta oli 1930-luvulta 1950-luvulle.

Alun perin Verdura kouluttautui taidemaalariksi Italiassa. Säveltäjä Cole Porterin vaimo Linda houkutteli Verduran vuonna 1926 Pariisiin, jossa aloitti ensin tekstiilisuunnittelijana ja myöhemmin korusuunnittelijana Chanelin Muotitalossa. Vuonna 1934 Verdura siirtyi New Yorkiin Paul Flaton jalokiviliikkeen suunnittelijaksi ja 1938 Paul Flaton Los Angelesin sivuliikkeen suunnittelijaksi. Jo seuraavana vuonna hän perusti, Cole Porterin avustamana, omaa nimeään kantavan liikkeen New Yorkiin osoitteeseen 712 Fifth Avenue. Toisen liikkeensä hän perusti Pariisiin vuonna 1947.

Vedura oli kuuluisa savukerasioistaan, joita suunnitteli Cole Porterille ja hänen vaimolleen Lindalle, joka tilasi aina yhden uuden savukerasian miehensä musikaalien ensi-iltoihin. Verdura valmisti myös lukuisia luontoaiheisia koruja sekä historiallisia taidetyylejä mukailevia koruja, joita mielellään istutti kultaan eikä suositumpaan platinaan niin kuin kilpailijafirmat.

Vuonna 1972 Verduran herttua myi liikkeensä Joseph G. Alfanolle ja muutti Lontooseen, jossa vietti viimeiset vuotensa mm. kirjoittaen omaelämäkerran, The Happy Summer Days - A Sicilian Childhood.

Verduran jalokiviliikkeen osti Walter Landrigan 1985 ja se nousi jälleen uuteen suosioon ollen edelleen toiminnassa osoitteessa 745 Fifth Avenue, New York.

Lähteet

 Fasel, M., Healy, D., Proddow, P., Hollywood Jewels, Abrams, 1996
 www.lifeinitaly.com
 www.Christies.com

Italialaiset aateliset
Korusuunnittelu
Vuonna 1899 syntyneet
Vuonna 1978 kuolleet
Puhelin (elokuva)

Puhelin on Walter Wagerin samannimiseen kirjaan perustuva kylmän sodan aikainen agenttielokuva. Don Siegelin ohjaama Puhelin sai ensi-iltansa vuonna 1977.

Kohtauksia elokuvaan kuvattiin myös Suomessa, ja sivurooleissa näkyvät suomalaiset näyttelijät Ville-Veikko Salminen, Åke Lindman ja Ansa Ikonen, jolle Puhelin jäi viimeiseksi elokuvaksi. Nuori Renny Harlin oli seuraamassa elokuvan kuvauksia Helsingissä. Katseltuaan Siegeliä ja Bronsonia työssään Harlin ilmoitti ystävilleen haluavansa tulla elokuvaohjaajaksi.

Elokuvan miespääosien näyttelijät Charles Bronson ja Donald Pleasence näyttelivät viimeistä kertaa samassa elokuvassa. Kun ohjaaja Don Siegel pyysi Charles Bronsonia ajamaan viiksensä roolia varten, Bronson kieltäytyi sanomalla: "Ei viiksiä, ei Bronsonia".

Juoni
Neuvostoliitto on lähettänyt 1950-luvulla Yhdysvaltoihin "nukkuja-agentteja". Nämä nukkujat ovat eläneet elämäänsä tavallisina amerikkalaisina tietämättä, että heidän mieleensä on koodattu tehtäviä hypnoosin avulla. Tehtävät koostuvat strategisista sabotaasi-iskuista ja salamurhista. Nukkuja-agentin tulee tuhoutua tehtävänsä mukana tai tappaa itsensä heti iskun jälkeen. Yksi elokuvan väittämistä onkin "paras agentti on sellainen, joka ei tiedä olevansa agentti". 

Nukkuja-agentin saa herätettyä tekemään iskun lausumalla hänelle koodin, joka on siteeraus Robert Frostin runosta ”Stopping by Woods on a Snowy Evening” (Metsän reunassa lumisena iltana):

The woods are lovely, dark and deep. But I have promises to keep, And miles to go before I sleep, And miles to go before I sleep.

Nikolai Daltšimski on seonnut KGB:n agentti, joka varastaa nukkujien nimet sisältävän muistikirjan. Hän pakenee Neuvostoliitosta Yhdysvaltoihin ja alkaa aktivoida nukkujia puhelimitse. KGB lähettää Daltšimskin perään parhaan agenttinsa eversti Borzovin, jonka tehtävä on löytää ja tappaa Daltšimski, ennen kuin tämä onnistuu sytyttämään toimillaan sodan.

Tuotanto
Puhelinta kuvattiin Helsingissä tammi-helmikuun vaihteessa 1977 kymmenisen päivää. Suomenlinna esittää Neuvostoliiton tiedustelupalvelu KGB:n tukikohtaa, ja heti elokuvan alussa nähdään Uspenskin katedraali. Tuotantoryhmän keskuspaikkana oli hotelli Palacen yhdeksäs kerros, ja ohjaaja Siegel asui hotelli Hesperian kattokerroksessa.

Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi sanoo Puhelinta kankeaksi ja aikansa eläneeksi vakoilutrilleriksi, jossa Bronson on kuitenkin vielä hyvässä vedossa. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.

Lähteet

Aiheesta muualla

rottentomatoes.com: Telefon

Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Vuoden 1977 yhdysvaltalaiset elokuvat
Don Siegelin ohjaamat elokuvat
Vakoiluelokuvat
Latok

Latok () on jyrkästi kohoavista kallionhuipuista koostuva vuorirypäs, joka sijaitsee Panmah Muztaghin osassa Keski-Karakorumissa, Pakistanissa. Latokin länsipuolella sijaitsee Ogren huipuista koostuva ryhmä, jonka korkein huippu Baintha Brakk  tunnetaan myös nimellä The Ogre. Latokista suoraan etelään sijaitsee Baintha Lukparin jäätikkö, mikä johtaa pitkälle Biafon jäävirralle, yhdelle Karakorumin pääjäätiköistä. Latokin pohjoispuolella sijaitsee Choktoin jäävirta.

Ryhmä käsittää neljä päähuippua, jotka on lueteltu tähän niiden suhteellisen aseman mukaan. Nimien perään on ilmoitettu korkeus merenpinnan tasosta sekä vuosiluku, jolloin huipulle on ensimmäisen kerran noustu:
Latok I, pohjoinen (keskellä), 7 145 m, kiivetty 1979
Latok II, länsi, 7 108 m, kiivetty 1977
Latok III, itä, 6 949 m, kiivetty 1979
Latok IV, kaakko, 6 456 m, kiivetty 1980

Vuorikiipeily 
Jokainen huipuista on teknisesti äärimmäisen vaikea kiivettävä. Ne ovatkin olleet näyttämönä joidenkin maailman vaikeimmin kiivettävissä olevien korkeiden paikkojen joukossa.

Latok I 
Latok I:n huipulle kiipesi ensimmäisen kerran 1979 Naoki Takadan johtama japanilainen retkikunta. Tähän ensimmäiseen huipulla käyneeseen ryhmään kuuluivat myös Sin'e Matsumi, Tsuneo Shigehiro ja Yu Watanabe, sekä heitä seuranneet Hideo Muto, Jun'ichi Oku ja Kota Endo, jotka saavuttivat huipun kolme päivää myöhemmin. He aloittivat kulkunsa Baintha Lukparin jäätiköltä, kiipesivät vuoren tukipilaria ja saavuttivat itäisen harjanteen. 

Latok I:n jyrkän pohjoisharjanteen (2 500 m) pahamaineinen reitti on yhä kiipeämättä. Yhdysvaltalaisten kiipeilijöiden, Jim Doninin, Michael Kennedyn, George Lowen ja Jeff Lowen ensimmäinen yritys oli vähällä onnistua. Puutteista huolimatta kevyen kuorman pitäminen tässä kiipeämisessä oli tärkeää. Tämän jälkeen seurasi monia epäonnistuneita kiipeämisyrityksiä.

Latok II 
Latok II:lle noustiin ensimmäistä kertaa vuonna 1977, kun Arturo Bergameschin johtama italialainen ryhmä onnistuivat kiipeämään vuoren huipulle kaakkoisrinnettä pitkin. E. Alimonta, T. Mase sekä R. Valentini onnistuivat pääsemään huipulle.

Vuonna 1997 tapahtui myös maininnan arvoinen nousu Latok II:lle, kun Alexander Huberin, Thomas Huberin, Toni Gutschin, ja Conrad Ankerin hyvin vahva joukkue kiipesi huipun jyrkkää länsirinnettä. He kuvailivat tätä samanlaiseksi kuin asettaisi "El Capitanin Mount McKinleyn päälle": 1 000-metrinen pystysuora kallioseinämä, jonka perusta on 6 100 metrin korkeudella merenpinnan tasosta. Kaiken kaikkiaan kiipeämistä ylöspäin oli yhteensä 2 200 metriä.

Latok III 
Ensimmäinen nousu Latok III:lle tapahtui vuonna 1979, kun Yoji Teranishin johtama japanilainen joukkue kiipesi huipulle lounaisen harjanteen reittiä. Huipulle olivat nousseet Teranishi, Kazushige Takami sekä Sakae Mori. Samaa reittiä nousi 1988 italialainen ryhmä. Se oli ensimmäinen onnistunut uudelleennousu millekään Latok-ryhmän huipuista.

Lähteet

Pakistanin vuoret
Gilgit-Baltistan
Tieke

Tieke Tietoyhteiskunnan Kehittämiskeskus ry (TIEKE) on riippumaton, voittoa tavoittelematon suomalainen yhdistys, jonka tehtävänä on koota tietoyhteiskunnan toimijoita kehittämään suomalaisen tietoyhteiskunnan käytäntöjä kansalaisten ja elinkeinoelämän parhaaksi. TIEKEn jäseninä on sekä yksityisiä yrityksiä että julkisen ja kolmannen sektorin organisaatioita. TIEKEn toimintaa vetää toiminnanjohtaja Hanna Niemi-Hugaerts, ja yhdistyksen toimitilat sijaitsevat Helsingissä. 

TIEKE keskittyy digitaalisen osaamisen kehittämiseen, digitaalisten toimintaprosessien edistämiseen ja Vaikuttaja-Verkottaja-Vauhdittaja -toimintaan. Riippumattomana ja puolueettomana toimijana TIEKE organisoi verkostotoimintaa, joka tunnistaa kehityssuuntia ja digitaalisia yhteiskuntakehittämisen tarpeita ja vauhdittaa yhteiskunnallisesti vaikuttavaa ja haluttua kehitystä. Toiminnan tavoitteena on osaava ja yhteentoimiva yhteiskunta.

Historia
TIEKE Tietoyhteiskunnan kehittämiskeskus ry perustettiin  Tietotekniikan kehittämiskeskus TIEKE ry -nimellä 11. marraskuuta 1981. Vuosien kuluessa Tiekeen on liittynyt useita erilaisia yhdistyksiä ja hankkeita, esimerkiksi Suomen Tiedonsiirtoyhdistys sekä Yleinen tietoverkkohanke TELMO. Nykyisen nimensä TIEKE otti käyttöön vuonna 2001.

Toiminta
TIEKEn palveluista tunnetuin on Tietokoneen ajokortti, joka on kolmesta tietotekniikan käyttötaitoja mittaavasta tutkinnosta koostuva tutkintoperhe. TIETY-tietotyötutkinto on laajempi tietotyöläisille tarkoitettu soveltava tutkinto. Tietokoneen ajokortit tunnetaan nykyisin nimellä TIEKEn tutkinnot. 

Tutkintojen rinnalle lanseerattiin Tiviittori, joka on verkkopohjainen työkalu tieto- ja viestintäteknisten (tvt) taitojen arviointiin. TIEKEn tutkintoja järjestetään pääsääntöisesti oppilaitoksissa ja koulutusalan organisaatioissa eri puolella Suomea.

TIEKEn liiketoimintapelvelut kohdistuvat yrityksille. Esimerkiksi Verkkolaskufoorumin tavoitteena on edistää verkkolaskutuksen käyttöönottoa kokoamalla verkkolaskutuksen kehittäjät, toimittajat, asiantuntijat ja käyttäjät yhteen. TIEKE ylläpitää myös kansallista Verkkolaskuosoitteisto-rekisteriä sekä tarjoaa yrityksille tietoa XML-liikesanomista sekä aiemmasta EDIFACT-tiedonsiirrosta. TIEKEn Hanketorilta yritykset saavat Suomen ja muiden EU-maiden julkisen sektorin tarjouspyynnöt sähköposteihinsa. Suomen- ja englanninkieliset sopimuspohjapalvelut sisältävät ict-alan sopimuspohjia. 

Palveluiden tarjoamisen lisäksi TIEKE osallistuu erilaisiin tutkimus- ja kehittämishankkeisiin esimerkiksi älyliikenteen ja koulujen tieto- ja viestintätekiniikan käytön edistämiseksi. TIEKE julkaisee kaksi kertaa vuodessa ilmestyvää Tiedosta-lehteä, tuottaa tietoyhteiskuntaa käsitteleviä julkaisuja sekä järjestää seminaareja ja koulutustilaisuuksia.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 TIEKEn kotisivut
 TIEKEn jäsenet

Suomalaiset tietotekniikka-alan järjestöt
Trooppinen sykloni Sidr

Trooppinen sykloni Sidr (JTWC:n lyhenne 06B) on vuoden 2007 pohjoisen Intian valtameren syklonikauden neljäs nimetty myrsky. 15. marraskuuta aamulla Sidrin tuulet puhalsivat 250 km/h voimakkuudella, puuskissa 305 km/h, tehden siitä Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla 5. luokkaan kuuluvan trooppisen syklonin. 

Matalapaineesta annettiin varoitus 11. marraskuuta, ja seuraavana päivänä se oli kehittynyt sykloni Sidriksi. Se voimistui nopeasti kulkiessaan Bengalinlahdella. Myrsky aiheutti laajamittaisia evakuointeja Bangladeshissa. Sidr iskeytyi maihin 15. marraskuuta kello 17.00 UTC. Se heikkeni nopeasti tämän jälkeen, ja viimeiset raportit siitä julkaistiin varhain seuraavana aamuna.

Myrsky aiheutti suuria tuhoja Bangaladeshissa ja viranomaiset raportoivat 2 388 ihmisen kuolleen.

Pyörremyrskyn nimi on arabiaa, ja se tarkoittaa erästä Ziziphus-sukuun kuuluvaa puuta (Ziziphus spina-christi).

Sidr oli vuosikymmenen tuhoisin sykloni pohjoisella Intian valtamerellä. Yli kolme miljoonaa ihmistä menetti kotinsa ja 5 000 bangladeshilaista loukkaantui. Melkein valmis riisisato menetettiin, ja YK:n hätäapukoordinaattorin John Holmesin mukaan satovahingot olivat äärimmäisen vakavia. 3 000 armeijan sotilasta vei laivoilla ja helikoptereilla ruokaa ja apua pahimmin kärsineille. Myrsky vahingoitti myös sähköjärjestelmiä: Bangladeshin pääkaupunki Dhaka ja monet suuret kaupungit jäivät ilman sähköä.

Bangladesh on Suomen kokoinen pinta-alaltaan. Asukkaita on 150 miljoonaa. Bangladeshissa on eniten katastrofeja maailmassa, mihin syynä ovat toistuvat tulvat ja köyhyys. Vuonna 1991 iskeneessä syklonissa kuoli 140 000 ihmistä. Sidr oli yhtä vahva kuin edellinenkin sykloni, mutta nyt varoitusjärjestelmät toimivat paremmin: 1,5 miljoonaa ihmistä evakuoitiin rannalta ennakkoon. Kymmenet tuhannet vapaaehtoiset Punaisen Puolikuun jäsenet osallistuivat varoituksiin. Edellinen vakava myrsky osui Bangladeshiin vuonna 1996. Se vaati 621 uhria. 

Bangladeshissa evakuoitiin 650 000 ihmistä jo kaksi päivää ennen Sidrin iskemistä, kun myrsky oli vielä 150 kilometrin päässä rannasta. Jo tässä vaiheessa myrsky koitui kuitenkin kohtalokkaaksi useille kalastajille. Myrskytuulet olivat 65 m/s, ja ne tuhosivat taloja ja toivat rankkasateita. Aaltojen ennakoitiin nousevan kuusimetrisiksi ja vyöryvän kyliin laajoilla alueilla.

Sidrin uhrien määräksi arvioitiin 10 000 ihmistä. Myrsky tuhosi teitä ja tietoliikenneyhteyksiä. Vapaaehtoisia saapui paikalle 42 000. Saksa, Britannia, EU ja USA tarjosivat myrskyn uhreille apua.

Katso myös 
 Bangladeshin sykloni 1991

Lähteet

Aiheesta muualla
 Punainen Risti auttaa Bangladeshin myrsky- ja tulvauhreja SPR 19.11.2007

Trooppiset hirmumyrskyt
Vuoden 2007 luonnonmullistukset
Luonnonmullistukset Bangladeshissa
Sampi

Sampi (Acipenser sturio) on uhanalainen eurooppalainen sampikalalaji.

Ulkonäkö ja koko 
Sampi kasvaa tyypillisesti 50–150 senttimetriä pitkäksi (enimmillään jopa kuusimetriseksi), ja sen keskimääräinen paino on noin 150 kg; tosin se voi kasvaa jopa 400-kiloiseksi. Kala on selkäpuolelta tummanharmaa, vatsapuolelta kellanvalkea. Sen kuono on pitkä ja leuasta törröttää viiksisäikeitä. Selkä on ryhmyinen.

Levinneisyys 
Sampi oli aikaisemmin yleinen laajalti Länsi- ja Etelä-Euroopan rannikoilla, mutta jäljellä on enää yksi kuteva kanta Ranskassa Gironde-joessa. Sitä tavattiin Pohjanmeressä, Itämeressä, Englannin kanaalissa, Atlantin rannikolla, Välimeressä Ródoksen länsipuolella ja Mustanmeren länsi- ja eteläosissa.

Käyttäytyminen 
Sammet viettävät ainakin osan elämästään merivedessä, mutta ne tulevat kutemaan jokiin. Koiraat lisääntyvät ensimmäisen kerran 10–12 vuoden ja naaraat 14–18 vuoden iässä. Sammet voivat elää jopa 40-vuotiaiksi.

Sampi viihtyy lähellä mutaista pohjaa, josta se etsii ruokaa viiksisäikeiden avulla. Aikuiset yksilöt pysyttelevät jokisuulla, mutta ne nousevat kutemaan sorapohjalle lähemmäs latvavesiä.

Suojelu 
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee sammen äärimmäisen uhanalaiseksi, koska siltä tunnetaan enää yksi populaatio ja sekin on heikkenemään päin. Vuonna 2010 arvioitiin, että lajia on luonnossa jäljellä 20–750 sukukypsää yksilöä.

Ranskassa on käynnissä sammen in situ -suojeluohjelma, ja lajia suojellaan myös ex situ Ranskassa ja Saksassa. Lajia istutettiin vuosina 1995 ja 2007–2009. Vuonna 1995 istutetuista yksilöistä 3–5 prosenttia selviytyi.

Sampi kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen 1.

Itämeren sampi 
Suomessa ja muualla Itämeren alueella alkuperäisenä tavatun ja 1900-luvulla hävinneen sammen katsottiin myös aiemmin kuuluvan tähän lajiin. 2000-luvun alun tutkimukset osoittivat, että täällä esiintynyt laji olikin sinisampi (Acipenser oxyrinchus), jonka päälevinneisyysalue on Pohjois-Amerikassa. Suomessa sampea on tavattu viimeksi heinäkuussa 2022 jolloin Lohtajalla jäi pyydyksiin yksi sampi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Sammet
Uhanalaiset kalat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Äärimmäisen uhanalaiset lajit
All Grown Up

All Grown Up () on yhdysvaltalainen Ipanat-piirrossarjan spin-off, jonka loivat Arlene Klasky ja Gábor Csupó. All Grown Up kesti kolme tuotantokautta, yhteensä 55 jakson verran vuosien 2003–2006 välisenä aikana.

Sarja kertoo Ipanat-animaatiosarjasta tuttujen hahmojen uusista seikkailuista, kun he ovat noin 9 vuotta vanhempia. Se keskittyy enimmäkseen heidän elämäänsä koulussa ja osittain sen ulkopuolella.

Äänirooleissa

Aiheesta muualla
 TV.com 
 Nickelodeon.fi
 Cooltoons2.com 
 Voice Chasers 
 The Dil-Alliance Headquarters 

2000-vuosikymmenen piirrossarjat
Yhdysvaltalaiset animaatiosarjat
Nickelodeonin televisio-ohjelmat
Tavataan välkkärillä

Tavataan välkkärillä (As the Bell Rings) on Britannian Disney Channelin tuottama tilannekomediasarja. Sarja perustuu italialaiseen formaattiin Quelli dell’intervallo. Sarja sijoittuu kuvitteelliseen Shakespearen lukioon. Sarja eroaa muista Disney Channelin tilannekomedioista siinä, että sarjassa käytetään vain yhtä lavastetta ja yhtä kameraa. Jaksot ovat myös hyvin lyhyitä, vain viisiminuuttisia.

Tilannekomediat
Brittikomediat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Disney Channelin televisio-ohjelmat
Tommi Kari

Tommi Kari (s. 22. syyskuuta 1986 Kouvola) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa kaudella 2022 Kakkosessa pelaavaa Pallo-Poikia. Hänen pelipaikkansa on vasen laitahyökkääjä, mutta hän pystyy pelaamaan myös oikealla laidalla ja keskellä.

Hän teki läpimurtonsa JJK:n avauskokoonpanoon kaudella 2006 tehden 11 maalia 23 ottelussa. Kaudella 2007 Kari jatkoi vahvoja otteitaan tehden 10 maalia JJK:n paidassa. Hän debytoi Suomen alle 23-vuotiaiden haastajamaajoukkueessa 3. marraskuuta 2007. Kari valittiin Keski-Suomen piirissä kauden 2007 miespelaajaksi.

Aktiivisen jalkapallouran jälkeen Kari on tullut tunnetuksi muun muassa jalkapalloaiheisen podcastin Pallo & Pullo tekijänä.

Tommi Karin isä on evp-upseeri ja kyberturvallisuuden opettaja Martti J. Kari.

Lähteet 

Suomalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1986 syntyneet
Elävät henkilöt
Murisijat

Murisijat (Haemulidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo, joka käsittää parikymmentä sukua ja noin 150 kuvattua lajia.

Murisijoilla on selkäevässään 9–14 piikkiruotoa ja 11–26 pehmeää ruotoa. Peräevässään niillä on kolme piikkiruotoa ja 6–18 pehmeää ruotoa. Ne voivat olla korkeintaan 60 senttimetrin mittaisia.

Murisijat elävät Atlantin, Intian ja Tyynen valtameren lämpimissä vesissä, enimmäkseen koralliriutoilla. Niihin kuuluu myös murtoveden ja makean veden lajeja.

Murisijoilla on tyypillisesti pieni mutta paksuhuulinen suu. Niiden nimi juontuu äänestä, joka syntyy kun ne narskuttavat hampaitaan. Ne liikkuvat öisin ja syövät selkärangattomia pohjaeläimiä. Murisijat ovat hyvin värikkäitä, usein raidallisia tai pilkullisia. Nuorten ja aikuisten kalojen väritys voi poiketa suurestikin toisistaan. Murisijat ovat näyttäviä akvaariokaloja; nuoret yksilöt ovat suosittuja kotiakvaarioissa, mutta aikuisten suurikokoisuus haittaa harrastustoimintaa. Murisijoissa on myös tärkeitä ruokakaloja esimerkiksi Karibianmeren alueella.

Lähteet

Viitteet 

Percoidei
Gong jin'ou

Gong jin'ou () oli Qing-dynastian kansallislaulu vuosina 1911–1912. Sen sävelsi korkea-arvoinen virkamies Pu Tong (), ja klassista kiinaa olevat sanat kirjoitti laivaston komentaja Yan Fu. Virallisesti se otettiin käyttöön Qing-imperiumin kansallislauluna 13 päivänä ja kahdeksantena kuukautena keisari Xuantongin kolmatta hallintovuotta (4. lokakuuta 1911). Vain kuusi päivää myöhemmin tapahtui Wuchangin kansannousu ja keisarikunta lakkautettiin seuraavan vuoden alussa.

Sanat 
 
鞏金甌，
承天幬，
民物欣鳧藻，
喜同袍，
清時幸遭。
真熙皞，
帝國蒼穹保。
天高高，
海滔滔。

Hanyu Pinyin 

Gǒng Jīn'ōu
Chéng tiān chóu,
Mínwù xīn fúzǎo,
Xǐ tóng páo,
Qīng shí xìngzāo.
Zhēn xī hào,
Dìguó cāngqióng bǎo.
Tiān gāogāo,
Hǎi tāotāo.

Historialliset kansallislaulut
Hakaniementori

Hakaniementori eli Hakaniemen tori () on Helsingin Hakaniemessä sijaitseva tori, joka avattiin vuonna 1897. Torilla on torikauppaa joka arkipäivä. Lisäksi siellä järjestetään markkinat joka kuukauden ensimmäisenä sunnuntaina.

Torilta on sen historian aikana lähtenyt liikkeelle paljon vappumarsseja sekä mielenosoituksia, ja se liittyy läheisesti työväenliikkeen historiaan. Useat Hakaniementorin laidalla olevat rakennukset ovat olleet Osuusliike Elannon ja ammattiliittojen hallinnassa. Tunnetuimpia Hakaniementorin ympärillä olevista rakennuksista lienevät Ympyrätalo ja Hakaniemen kauppahalli. Niitä vastapäätä torin etelälaidalla on Metallitalo.

Torilla on vuonna 2018 valmistunut väliaikainen lasipaviljonki, joka rakennettiin väistötilaksi Hakaniemen kauppahallin remontin ajaksi vuonna 2017. Väistötila puretaan, kun peruskorjaus valmistuu vuoden 2022 aikana.

Historia 

Hakaniementori rakennettiin 1880–1890-luvuilla täyttömaalle, jonka kohdalla oli kulkenut Siltasaaren mantereesta erottanut salmi. Tori perustettiin kaikenlaista kaupankäyntiä varten. Ensimmäiset kauppiaat ilmestyivät torille joulun alla 1897. Torilla myytiin monipuolisesti elintarvikkeita marjoista riistaan. Torin palvelut monipuolistuivat 1900-luvun alussa, kun torilla toimi räätälinliikkeitä sekä vaate- ja kangaskauppoja; kalakauppiaat tulivat 1920-luvulla. 

Toisen maailmansodan aikana tori oli täynnä halkopinoja, sillä lähistöllä olleet talot tarvitsivat lämmitystä. Torille kootut halkopinot poltettiin Suomen ja Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran järjestämässä mielenosoituksessa 6. elokuuta 1940, ja mielensoitus tunnetaan myös nimellä ”pinonpolttajaiset”. Etenkin polttopuukuljetuksissa käytetty Sörnäisten satamarata ulottui tuolloin torille asti. Kiskot kuitenkin purettiin alueelta vuonna 1960, ja toria alettiin uudelleenjärjestellä moottoriliikenteen ehdoilla muun muassa päällystämällä se asfaltilla.

Hakaniemen metroaseman rakentamisen yhteydessä 1970- ja 1980-luvuilla toria kuitenkin uudistettiin jälleen vastaamaan paljolti nykyistä asua. Aikaisemmin Sörnäisten rantatie kulki kauppahallin eteläpuolelta Hämeentien ja Siltasaarenkadun risteykseen, mutta katuyhteys katkaistiin ja tori ulotettiin kauppahalliin asti. Tori myös päällystettiin uudestaan nupukivillä.

Katso myös 
Hakaniemen mellakka

Lähteet

Aiheesta muualla  

 

Tori
Helsingin aukiot ja torit
Marraskuun liike

Marraskuun liike  perustettiin Suomessa marraskuussa 1967 vähäosaisten auttamiseksi. Se oli Sadankomitean ohella 1960-luvun tunnetuimpia  yhden asian liikkeitä. Liikkeen tavoitteena oli kohentaa asunnottomien alkoholistien,  mielisairaiden ja vankien elinolosuhteita. Marraskuulaiset vierailivat vankiloissa sekä järjestivät mielenosoituksia ja tapahtumia, joilla kiinnitettiin huomiota mielenterveys- ja vankeinhoidon epäkohtiin. Marraskuulaisten itsensä mukaan liike oli jatkoa työlle, jonka Mathilda Wrede oli aloittanut 1880-luvulla. Liikkeen näkyvimpiä edustajia olivat Ilkka Taipale, Claes Andersson ja Klaus Mäkelä.

Historia
Loka-marraskuussa 1967 pakkasyöt surmasivat Helsingissä 44 asunnotonta miestä. Marraskuun liike oli vaikuttamassa siihen, että Helsingin Ruoholahteen avattiin niin sanottu Liekkihotelli sittemmin Lepakkoluolaksi nimetyssä, entisessä Suomen Väri- ja Vernissatehtaan varastossa. Yömaja avasi ovensa 5. joulukuuta 1967. 

Claes Andersson kertoi, kuinka hän päivysti Lepakossa. Marraskuun liikkeen aktiivien mukaan liike opetti yhteiskunnan syrjäyttämisen ja tukahduttamisen mekanismeista. Se opetti myös, että moniin asioihin saattoi vaikuttaa ja muuttaa niitä, kun ryhtyi määrätietoisesti ja optimistisesti toimimaan samanmielisten kanssa.

Marraskuulaiset vierailivat vankiloissa, järjestivät ohjelmailtoja ja keskustelutilaisuuksia vankiloissa, mielisairaaloissa, radiossa sekä televisiossa. He järjestivät mielenosoituksia ja tempauksia kiinnittääkseen huomiota mielenterveyshoidon sekä vankeinhoidon ilmeisiin epäkohtiin ja julkaisivat luettelon sadasta mielenterveyshoidon, vankeinhoidon ja asuntopolitiikan vakavimmasta epäkohdasta. 

Kun vankeja vapautui, marraskuulaiset toimivat heidän valvojinaan. Anderssonin mielestä se oli kiihkeää ja värikästä aikaa. Moni asia muuttui, osa painostuksen vuoksi. Psyykenpotilaiden oikeusturvaa parannettiin, ja koko mielenterveyshuolto inhimillistyi. Käsitys psyykkisistä sairauksista suhteellistui, ja näkökulma muuttui yhteiskunnalliseksi. Asunnottomille järjestettiin ajan oloon parempia yösijoja ja oma lääkäriasema.

Marraskuun liike tyrehtyi 1970-luvun alussa, kun liikkeen aktivistit siirtyivät toimimaan puolueissa. Marraskuun liike on kuitenkin ollut monen myöhemmän vähemmistöjen oikeuksia ajaneen liikkeen esikuva.

Katso myös
 Arvo Parkkila
 Lepakko (rakennus)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Marraskuun liikkeen itsenäisyyspäiväjuhla 1967. Ylen Elävä arkisto.
 Vähemmistöjen oikeudet. Ylen Elävä arkisto.
 Ylioppilasliike ja sosiologia 60-luvulla. Tieteessä tapahtuu.

Sosiaalipolitiikka
Alkoholismi
2C-E

2C-E on 2C-ryhmään kuuluva psykedeelinen fenetyyliamiini. Aine luokitellaan tutkimuskemikaaliksi. Aineen syntetisoi ensimmäisen kerran Alexander Shulgin.

Annostus ja vaikutusten kesto

Erowid-sivun mukaan tyypillinen annos on 15–15 mg syötynä. Täydet vaikutukset ilmenevät 20–90 minuutissa ja kestävät 6–10 tuntia. Nuuskattuna tyypillinen annos on 3–7 mg, täydet vaikutukset ilmenevät 1–10 min kuluttua ja kestävät 3–6 tuntia.

Vaikutukset

Nenän kautta nautittuna vaikutukset alkavat minuuttien sisällä. Ensimmäiset oireet ovat pahoinvointi, oksentelu, huimaus, sekavuus ja aistiharhat. Noin puoli tuntia annoksen jälkeen pahoinvointi tasaantuu ja käyttäjä rentoutuu. Käyttäjä voi itse vaikuttaa "tripin" laatuun. Erilaisien kuvien katselu ja musiikin kuuntelu nostaa vaikutustasoa merkittävästi. Käyttäjät ovat kertoneet, että musiikki on suoraan verrannollinen ympäristöön, seinät ja tavarat värisevät musiikin kanssa ja jotkut ovat nähneet värejä musiikin tyylin mukaan. Paniikkikohtauksia voi myös tapahtua, esimerkiksi pelkkä nopea tapahtuma voi laukaista paniikkikohtauksen. Vaikutuksiin kuuluu kaikki aistiharhat, näistä suurimmat tulevat näön kautta. Vaikutuksen loppupuolella on myös kerrottu olevan suurta päänsärkyä ja jopa ripulia, joka voi kestää monia päiviä. Myös nenän kautta käyttäneet ovat kertoneet nenän, silmän ja jopa korvan kivuista monia päiviä käytön jälkeen. Myös unettomuutta, pelkotiloja ja käyttäjien sanojen mukaan "outoja tuntemuksia" on kerrottu tapahtuvan jopa ensimmäisen käytön jälkeen. Näiden yhteyttä huumausaineeseen ei ole kuitenkaan tieteellisesti vielä todistettu.

Laki

2C-E on luokiteltu Suomessa kuluttajamarkkinoilta kielletyksi psykoaktiiviseksi aineeksi. Yhdiste on luokiteltu huumasaineeksi useimmissa maissa (mm. Yhdysvalloissa, Ruotsissa ja Saksassa).

Katso myös 
 NBOMe
 Psykedeeliset tryptamiinit‎
 Lysergihapon amidit

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Erowid-portaali 
 PiHKAL-kirja osoitteessa Erowid 
 isomerdesign.com 
 2C-E synteesi 

Psykedeeliset fenetyyliamiinit
Dmitri Tjomkin

Dmitri Zinovjevitš Tjomkin (, engl. Dimitri Tiomkin; 10. toukokuuta 1894 Krementšuk, Ukraina – 11. marraskuuta 1979 Lontoo) oli venäläis-yhdysvaltalainen elokuvamusiikin säveltäjä. Hän loi uransa Hollywoodissa ja oli Yhdysvaltain kansalainen vuodesta 1937.

Tjomkin sai Pietarin konservatoriossa pianonsoiton opetusta Felix Blumenfeldilta sekä harmonian ja kontrapunktin opetusta Aleksandr Glazunovilta. Hän siirtyi sittemmin Berliiniin, jossa häntä opetti Ferruccio Busoni, ja lopulta vuonna 1925 Yhdysvaltoihin.

Tjomkin oli tuottelias elokuvasäveltäjä, ja hän sai uransa aikana neljä Oscar-palkintoa. Hän oli kuollessaan 85-vuotias, ja hänet haudattiin Forest Lawn Memorial Parkiin Glendaleen, Kaliforniaan.

Elokuvia 
 Alice ihmemaassa (1933)
 Sininen kuu (1937)
 Mr. Smith lähtee Washingtoniin (1939)
 Lännen mies (1940)
 Epäilyksen varjo (1943)
 Ihmeellinen elämä (1946)
 Punainen virta (1948) 
 Nyrkkeilysankari (1949)
 Kuollut saapuessaan (1950)
 ’Se’ toisesta maailmasta (1951)
 Muukalaisia junassa (1951)
 Muskettisoturit ja rautanaamio (1952)
 Onnen aika (1952)
 Mustaa kultaa (1953)
 Fidžisaarten kuningas (1954)
 Täydellinen rikos (1954)
 Wild Is The Wind (1957)
 Vanhus ja meri (1958) 
 Rio Bravo (1959)
 Maankiertäjät (1960)
 Viimeinen auringonlasku (1961)
 Rooman valtakunnan tuho (1964)
 Kultaa El Pasoon (1967)
 Suuri Katariina (1968)

Venäläiset säveltäjät
Yhdysvaltalaiset elokuvasäveltäjät
Oscar-palkinnon saajat
Golden Globe -palkinnon saajat
Vuonna 1894 syntyneet
Vuonna 1979 kuolleet