joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kattohaikara

Kattohaikara (Ciconia ciconia) on kattohaikaroiden heimoon kuuluva lintulaji. Linnusta on käytetty aiemmin myös virosta kielestä johdettua nimitystä valkea tuonenkurki. 

Nykyisen nimensä mukaisesti kattohaikara pesii usein katoilla. Suuressa osassa Eurooppaa kattohaikaraan suhtaudutaan myötämielisesti, ja paikoin haikaraa pidetään jopa hyvän onnen tuojana. Kansanperinteessä niiden kerrotaan tuovan ihmisille vauvoja silkkinyyteissä.

Koko ja ulkonäkö 
Kattohaikaran pituus on 100–110 cm, siipiväli 195–215 cm ja paino 2,3–4,4 kg. Se on lähes kokonaan valkoinen, ainoastaan siipisulat ovat mustat. Lisäksi haikaralla on pitkä punainen nokka ja jalat. Jalat ovat pitkät ja muihin haikaroihin verrattuna tukevat.

Levinneisyys 
Kattohaikara pesii Euroopassa, Länsi-Aasiassa sekä paikoin Afrikassa. Useimmat yksilöt talvehtivat Afrikassa Saharan eteläpuolella. Yksi alalaji elää Turkestanissa ja talvehtii Iranissa ja Intiassa.

Suomessa kattohaikara on säännöllinen vieras enimmäkseen keväisin maan eteläosissa. Voimakkaat ja pitkäaikaiset etelänpuoleiset tuulet tuovat huhti-toukokuussa Suomeen kattohaikaroita Virosta ja Venäjältä. Vuosittain tavataan joistain kymmenistä jopa neljään sataan kattohaikaraa. Suomessa ensimmäinen onnistunut kattohaikaran pesintä todettiin toukokuussa 2015 Tl. Koskella. Haikara pesi pylvään päähän rakennettuun pesään. Ensimmäinen kuoriutunut poikanen havaittiin juhannuksena. Poikasia kuoriutui kolme, mutta yksi kuoli, ja emo heitti sen pois pesästä. Birdlife Suomi ja Ylen Turun toimitus järjestivät nimikilpailun, ja rengastuksen yhteydessä poikaset saivat nimikseen Kinttu ja Kontti.

Elinympäristö 
Rannikot, järvien, jokien ym. vesistöjen rannat, kosteikot ja pellot, niityt ja asutetut seudut.

Lisääntyminen 
Kattohaikara on sukukypsä neljän vuoden iässä. Emo munii 1–5 munaa pesään, joka usein sijaitsee katolla, mutta lintu kelpuuttaa pesäpaikakseen myös tornit, puhelinpylväät ja puut. Haikaroille tehdään myös tarkoituksella pesäkehikkoja, koska kattohaikaran uskotaan tuovan onnea taloon.

Ravinto 
Kattohaikaran ravintoon kuuluvat sammakot, matelijat, pienet nisäkkäät, kalat, madot ja hyönteiset.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laiho, Ilkka 1979: Myöhäinen kattohaikara Ciconia ciconia Kiikalassa. - Lintumies 2.1979 s. 84. LYL.

LuontoPortti: Kattohaikara (Ciconia ciconia)
ITIS: Ciconia ciconia 

Haikaralinnut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Nukkehallitus

Nukkehallitus eli marionettihallitus on muodollisesti itsenäinen mutta tosiasiallisesti ulkopuolisten tahojen tai toisen valtion määräysvallassa oleva hallitus. Termi on luonteeltaan halventava.

Usein nukkehallitus asetetaan valtaan sotilaallisen miehityksen seurauksena. Nukkehallituksen johtamaa valtiota voidaan kutsua nukkevaltioksi. Nukkevaltion keskeinen tehtävä on peittää valloittajan toimien laittomuus ja mobilisoida miehitettyjen alueiden väestö valloittajan palvelukseen. Tavallinen valtio voi vähitellen ajautua voimakkaamman valtion ohjailtavaksi. Vaihtoehtoisesti miehittäjä voi perustaa miehittämilleen alueille uuden, nukkehallituksen valvoman valtion. Esimerkki tällaisesta valtiosta on esimerkiksi Japanin 1930-luvulla hallitsema Mantšukuo, jonka alue kansainvälisen oikeuden näkökulmasta kuului Kiinan tasavallalle.

Nukkehallituksilla on usein vaikeuksia saada puolueettomien maiden tunnustusta tai jäsenyyttä kansainvälisissä järjestöissä. Nukkehallituksen ja nukkevaltion määritelmät erotetaan toisinaan niin, että nukkevaltio on kokonaan uusi poliittinen yksikkö, jonka miehittäjä on perustanut omia tarkoituksiaan varten. Nukkehallitus puolestaan hallitsee ennestään olemassaolevaa valtiota, vaikka hallitus itsessään onkin miehittäjän luomus. Toisen maailmansodan voittajavaltiot katsoivat, ettei Saksan asettamilla nukkehallituksella ollut hallitsemillaan alueilla erityisiä oikeuksia. Kansainvälisoikeudellisesta näkökulmasta nukkehallitusten toimia pidettiin miehittäjän toimina ja niitä sitovat samat säädökset.

Katso myös 

 Satelliittivaltio
 Vasallivaltio
 Terijoen hallitus

Lähteet 

Politiikan käsitteet
Kansainvälinen politiikka
Hallitukset
Valtiomuodot
Ahjo (Kerava)

Ahjo on Keravan 5. kaupunginosa ja sijaitsee Lahdenväylän itäpuolella hieman yli kaksi kilometriä ydinkeskustasta itään. Alue koostuu Sorsakorven omakotitaloalueesta, Ahjon kerrostaloalueesta ja teollisuusalueesta. Kaupunginosan väkiluku oli 4 871 (2014).

Kuvaus
Alueen vanhoihin taloihin kuuluvat Koukkutien 1970-luvulla rakennetut julkisrahoitteiset VVO:n ja kaupungin kerrostalot ja Ratatien sekä Koukkutien vanha omakotitaloalue. Sorsakorven omakotitaloelue valmistui 1990-luvulla. Terästien varressa on vanha teollisuusalue. Kerrostaloalueella on useita VVO:n, kaupungin ja yksityisten omistamia kerrostaloja Koukkutiellä ja Terästiellä. Uusia taloja rakennetaan Terästien ja Ahjonsillan kupeeseen. Alueella on myös laajoja rakennettuja puistoalueita.

Koulut ja päiväkodit
Ahjon koulu (vuosiluokat 1–6)
Päiväkoti Aarre
Sorsakorven päiväkoti

Palvelut
K-Market Ahjontori
Keinukallion talviurheilukeskus
Ravintola ”Ahjon paja”
Antiikkikauppa ”Oliver's Antique"
Parturi-kampaamo ”Ahjon Hiuspiste”
Alepa
Ahjon grilli

Liikenne
Autolla liikenneyhteydet Ahjoon ovat hyvät Helsingin ja Lahden suunnalta Lahdenväylää pitkin. Myös joukkoliikenneyhteydet ovat kohtuulliset. Talviaikataulukautena vuoroväli Terästien varteen ja Sorsakorpeen on arkisin ruuhka-aikoina noin 10–20 minuuttia, päivisin ja iltaisin 30 minuuttia ja viikonloppusin 60 minuuttia. Kesäkautena vuoroväli arkisin on 30 minuuttia ja viikonloppuisin 60 minuuttia.

Ahjon joukkoliikennetarjontaa hoitavat linja 978 Keinukallioon, linja 978K Bastukärriin sekä linja 738 Helsingin Kalasatamaan. Porvoonkatua pitkin radan toisella puolella kulkevat linjat 977 Ylikeravalle ja 985 Nikkilään. 

Linja-autojen aikataulut ovat pääsääntöisesti sovitettu Helsinkiin/Helsingistä kulkevien nopeiden R/D/Z-junien aikataulujen kanssa tarjoten vaihtoyhteyden Keravan asemalla. Bussit myös tarvittessa odottavat myöhässä kulkevaa junaa, jotta liityntäyhteys junasta bussiin toimisi.

Ahjoon suunnitellaan rautatieasemaa.

Lähteet
Jalava (kirjankustantamo)

Kustannus Oy Jalava on vuonna 1982 perustettu kustannusyhtiö, joka on nykyisin Art House -kustantamon aputoiminimi Kustannus Jalava. Jalava aloitti kustannustoimintansa sarjakuvilla ja laajensi sitten toiminta-alaansa kauhu- ja tieteiskirjallisuuteen sekä vuodesta 1989 yhä vahvemmin fantasiakirjallisuuteen (mm. Dragonlance-kirjat). Kustannus Jalavan kustannusjohtajana toimi sen perustaja Markku Jalava eläkkeelle jäämiseensä, 1.11.2012, saakka. Jalava kustantaa edelleen suomennettua fantasiaa, scifiä, kauhua ja sarjakuvaa.

Aiheesta muualla 

 Kotisivut

Suomalaiset kirjankustantamot
Hertseg-Bosnia

Hertseg-Bosnia () oli Bosnia-Hertsegovinan kroaattien itsehallintoalue Bosnian sodassa.

Historia 
Kroatian itsenäistyminen ja sitä seurannut Kroatian sota vuonna 1991 saivat Bosnian alueen äärikansalliset kroaatit perustamaan vuoden lopussa Bosnian valtiosta erillisen Hertseg-Bosnian kroaattialueen, jonka pääkaupungiksi valittiin Mostar. Hertseg-Bosnian itsehallintoalue perustettiin Mate Bobanin hallinnon alaisuudessa kesällä 1992, josta seurasivat kroaattien ja muslimien väliset aluekiistat Bosnian alueella. Kiistat liittyivät luultavimmin Kroatian presidentti Franjo Tuđmanin Suur-Kroatian politiikkaan, joka pyrki Kroatian aluelaajennuksiin sekä Bosnia-Hertsegovinan jakamiseen yhdessä serbien kanssa.

Talvella 1992 Boban oli siirtynyt Hertsegovinan kroaattien johtoon, minkä seurauksena bosniakit alkoivat poistua huhtikuussa Bosnian sodan aikana muodostetusta Bosnian kroaattiarmeijasta.

Alueesta käytettiin nimityksiä HZ-HB (Hertseg-Bosnian kroaattiyhteisö) ja HR-HB (Hertseg-Bosnian kroaattitasavalta). Hertseg-Bosnian perustaminen johti muun muassa siihen, että kroaatit alkoivat takavarikoida bosniakeille saapuvia aseita tarkastuspisteissään. Tarkastus saattoi usein takavarikoida itselleen suuren osan läpikulkevasta aselastista. Tämä johti kroaattien ja bosniakkien välisiin vihamielisyyksiin. Poliittiset jännitteet pysyivät vielä syksyllä 1992 pimennossa kansainväliseltä yhteisöltä.

Kroaattien ja bosniakkien välinen viha johti avoimeen taisteluun tammikuussa 1993 ja laajaan sotaan saman vuoden huhtikuussa. Yhdysvallat painosti Bobania siirtymään pois vallasta, mikä tapahtui vasta seuraavana vuonna. Taistelut Hertseg-Bosnian kroaattien ja bosniakkien välillä päättyivät tulitaukoon maaliskuussa 1994 allekirjoitetun Washingtonin sopimuksen myötä. Muut valtiot Kroatiaa lukuun ottamatta eivät tunnustaneet Hertseg-Bosnian aluetta itsenäiseksi, minkä seurauksena valtio lakkasi olemasta vuonna 1994 (Kroatian tuki poistui viimeistään vuonna 1996).

Lähteet 

Bosnian sota
Entiset tunnustamattomat valtiot
Skotlanninhirvikoira

Skotlanninhirvikoira (Deerhound) on vinttikoiriin kuuluva skotlantilainen koirarotu. Tieteelliseksi nimeksi on aikoinaan esitetty Canis scoticus.

Ulkonäkö 
Pienin toivottu säkäkorkeus uroksella on 76 senttimetriä, paino noin 45,5 kiloa; nartulla 71 senttimetriä ja noin 36,5 kiloa. Koiran turkki on karheaa, noin 8–10 senttiä pitkää. Karva voi olla väriltään tumman siniharmaa, tumman- tai vaaleanharmaa, juovikas, keltainen tai hiekan- / kellanpunainen. Skotin karkea turkki suojaa kosteudelta sekä koleudelta ja on ulkonäöstään huolimatta helppohoitoinen. 

Rotu muistuttaa karkeakarvaista englanninvinttikoiraa, mutta on sitä kookkaampi. Skotlanninhirvikoiran liikkuminen on vaivatonta ja tehokasta.

Luonne ja käyttäytyminen 
Luonteeltaan skotlanninhirvikoirat ovat ystävällisiä ja lempeitä sekä olemukseltaan säyseitä. Ne ovat tottelevaisia ja seurallisia, eivät koskaan hyökkääviä tai hermostuneita.

Skotlanninhirvikoira on uskollinen ja isäntäväkeen kiintyvä koira, joka saattaa suhtautua vieraisiin varautuneesti.

Alkuperä 
Skotlanninhirvikoira kuuluu vinttikoirien ryhmään, joka on yksi maailman vanhimmista koiraryhmistä. Viitteitä vinttikoirista löytyy Afrikasta sekä Lähi-idästä ja Keski-Aasiasta ainakin 5 000 vuoden takaa. Vinttikoirat metsästävät avoimessa maastossa tarkan näkönsä avulla juosten saalinsa kiinni, minkä vuoksi ne ovat kehittyneet kapeiksi ja sulavalinjaisiksi.

Skotlanninhirvikoiran alkuperästä ei ole tarkkaa tietoa, mutta sen on arveltu saapuneen Skotlantiin foinikialaisten kauppiaiden mukana. Aikaisimmat maininnat siitä ovat peräisin jo 800-luvulta, mutta ns. "varma tieto" sen olemassaolosta omana rotunaan on 1700-luvulta. Rotua käytettiin aikoinaan saksanhirven metsästyksessä.

Lukumääräisesti skotlanninhirvikoirat ovat melko harvinaisia Suomessa ja muualla. Pariin otteeseen rotu on lähes kadonnut sukupuuttoon. Esimerkiksi klaanijärjestelmän kaatuessa Skotlannissa 1700-luvun puolivälissä myös koirakanta vaarantui. Ensimmäinen skotti tuotiin Suomeen 1960-luvulla.

Lähteet 
 Kokko, Ulla: Koirien pikkujättiläinen. WSOY.

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Kennelliiton rotumääritelmä (PDF)
Skotlanninhirvikoirakerho ry

FCI 10 Vinttikoirat
Vinttikoirat
Skotlantilaiset koirarodut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Rachid Taha

Rachid Taha (18. syyskuuta 1958 Oran, Ranskan Algeria – 12. syyskuuta 2018 Pariisi) oli algerialais-ranskalainen muusikko. Hänen musiikissaan oli vaikutteita raïsta, teknosta, rockista ja punkista.

Elämä 
Taha syntyi vuonna 1958 Oranissa Algeriassa ja muutti vuonna 1968 Alsaceen, Ranskaan. 

Taha oli avoimen poliittinen ja vastusti mm. rasismia.

Musiikki ja diskografia 
Taha perusti ystäviensä kanssa 1980-luvun alkupuolella rock-yhtyeen Carte de Séjour (suom. oleskelulupa). Yhtye hajosi vuonna 1989. Sittemmin Taha tunnettiin sooloartistina.

Vuonna 1999 hän levytti yhdessä rai-muusikoiden Khaledin ja Faudelin kanssa live-albumi 1,2,3 Soleilsin. Omien sanojensa mukaan Taha ei kuitenkaan halunnut tulla leimatuksi maailmanmusiikin esittäjäksi tai rai-muusikoksi. Omasta mielestään Taha teki rock-musiikkia. Esimerkiksi Tekitoi-albumilta löytyy Clashin Rock the Casbah -kappaleesta arabiankielinen cover-versio, Rock el Casbah.

Hänen kappaleensa "Barra Barra" voi kuulla elokuvassa Isku Mogadishuun ja vuonna 2008 julkaistun pelin Far Cry 2 trailerissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Rachid Taha -kotisivu
 
 Rachid Tahan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Algerialaiset muusikot
Vuonna 1958 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Mirjam

Mirjam on naisen etunimi. Nimi on muunnos heprealaisesta nimestä Miriam, jonka merkitys on epäselvä mutta joka ehkä tarkoittaa katkeraa, kapinallista tai toivottua – taustalla voi olla myös egyptin rakastettua merkitsevä sana.  Raamatussa Mirjam on Mooseksen ja Aaronin sisar ja profeetta, joka toimi veljiensä rinnalla israelilaisten erämaavaelluksen johtajana.

Suomessa nimi on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 26 681 henkilölle, joista kuusi on miehiä. 

Suomenruotsalaisessa kalenterissa Mirjamin nimipäivä on 30. huhtikuuta. Suomenkielisessä almanakassa samalle päivälle on sijoitettu joukko nimen muunnelmia, joista tavallisin on Mirja.

Tunnettuja Mirjam-nimisiä 

 Mirjam Helin, suomalainen oopperalaulaja
 Mirjam Himberg, suomalainen näyttelijä ja ohjaaja
 Mirjam Kaaja, suomalainen pakinoitsija
 Mirjam Kulmala, suomalainen arkkitehti
 Mirjam Kalland, suomalainen varhaiskasvatuksen professori
 Mirjam Kälkäjä, suomalainen kirjailija
 Mirjam Lohi, suomalainen kirjailija 
 Mirjam Mustonen, suomalainen sairaanhoitaja, sairaanhoidon opettaja ja opetusneuvos
 Mirjam Novero-Laine, suomalainen näyttelijä
 Mirjam Ott, sveitsiläinen curlingpelaaja, maailman- ja Euroopan-mestari
 Mirjam Polkunen, suomalainen kirjallisuudentutkija, kirjailija, kääntäjä ja dramaturgi
 Mirjam Puchner, itävaltalainen alppihiihtäjä
 Mirjam Pynnönen, suomalainen lähetyssaarnaaja ja kirjailija
 Mirjam Salminen, suomalainen näyttelijä
 Mirjam Suvanto, suomalainen kommunistipoliitikko
 Mirjam Tally, virolainen säveltäjä
 Mirjam Tuokkola, suomalainen jousiampuja
 Mirjam Tuominen, suomenruotsalainen kirjailija
 Mirjam Vire-Tuominen, suomalainen poliitikko (SKDL) 

Mirjam Heino oli yksi kirjailija Kersti Bergrothin käyttämistä nimimerkeistä

Mirjam-nimisiä uskonnollisissa teksteissä 

 Mirjam, heprealainen naisprofeetta, Mooseksen ja Aaronin sisar

Lähteet 

Etunimet
Blackbird (kappale)

”Blackbird” on The Beatles -yhtyeen kappale niin sanotulta valkoiselta tupla-albumilta The Beatles. Paul McCartney kirjoitti kappaleen ja soitti sen akustisella kitaralla. Levytys sisältää myös mustarastaan () laulua. Vasemmassa äänikanavassa kuuluva nakutus, jota usein luullaan mekaaniseksi metronomiksi, on McCartneyn jalallaan tekemä. Nakutus äänitettiin erikseen kondensaattorimikrofonilla. Laulu nauhoitettiin kesäkuun 11. päivänä 1968 Abbey Roadin studiolla, tuottajana George Martin.

McCartney sai inspiraation lauluun Intiassa, kun lintu herätti hänet kuudelta aamulla. Laulu viittaa vertauskuvallisesti Yhdysvaltain mustien kansalaisoikeuskamppailuun 1960-luvun lopulla. Linnun lisäksi bird tarkoittaa brittislangissa tyttöä, ja McCartney kertoo kirjoittaneensa laulun tähän viitaten. Kun Paul McCartneyn tuleva vaimo Linda yöpyi tämän luona ensimmäistä kertaa, McCartney esitti laulun talonsa ulkopuolelle leiriytyneille faneille.

Versiointi ja kulttuurilliset vaikutukset

Monet yhtyeet ovat levyttäneet ”Blackbirdistä” omia versioita, muun muassa Phish, Crosby, Stills & Nash, Doves, Brad Mehldau, Sarah McLachlan, Harpers Bizarre, Bobby McFerrin, Jaco Pastorius, Dan Fogelberg, Dave Grohl, Dave Matthews Band, Elliott Smith sekä Maria João & Mário Laginha.

Sanoituksen osia (”take these broken wings and learn to fly”) on esiintynyt myöhemmissä populaarimusiikin teoksissa, joista merkittävin on Mr. Misterin listaykkönen ”Broken Wings”. Laulu innoitti myös säveltäjä Gustavo Santaolallaa, kun hän kirjoitti laulun ”The Wings” elokuvaan Brokeback Mountain.

Lähteet 

The Beatlesin kappaleet
Vuoden 1968 kappaleet
Seuloskoi

Seuloskoi (myös Seulaskoi tai Rääpyvä, ) on kaupunki Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Karjalankannaksen eteläpuolella Inkerissä, 24 kilometriä Pietarista koilliseen. Pietarin esikaupunkina kaupunki on kasvanut viime vuosina, vuonna 2010 asukkaita oli 59 689.

Seuloskoi oli entisen Rääpyvän inkeriläisseurakunnan keskuspaikka. Rääpyvän hovin ja ympäröivät kylät omisti vuosina 1818–1917 Vsevoložskin ruhtinassuku, josta kaupunki on saanut nimensä. Se on syntynyt vuonna 1895 avatun samannimisen rautatieaseman ympärille.

1900-luvun alussa seudulle syntyi pietarilaisten huvila-asutusta. Vuonna 1936 Seuloskoin taajamasta tuli samannimisen hallintopiirin keskus. Toisen maailmansodan aikana sen kautta kulki ”Elämän tieksi” kutsuttu piiritetyn Leningradin huoltoreitti. Kaupunginoikeudet Seuloskoi sai vuonna 1963. 

Seuloskoi koostuu useasta historiallisesta osasta, joita ovat Seuloskoin, Pärnkartanon () ja Myllyojan () asemanseudut, Južnyi () ja Kotovo Pole (). Kaupungista on paikallisjunayhteys Pietarin Suomen asemalle.

Kaupunki on huomattava teollisuuskeskus. Suurimmat tuotantolaitokset ovat Ford Motor Companyn autotehdas ja Nokian Renkaiden tehdas. Lisäksi kaupungissa on muun muassa elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta. Suuri osa asukkaista käy päivittäin töissä Pietarissa. Työttömiä kaupungissa on virallisesti vain 0,3 %.

Seuloskoissa toimivat kulttuuritalo, lastenkeskus, musiikki- ja taidekoulu, maatalousopisto sekä Venäjän humanistisen yliopiston ja palvelualojen ammattikorkeakoulun osastot. Nähtävyyksiä ovat kotiseutumuseo, Leningradin piiritysmuseo, automuseo, Prijutinon kartanomuseo ja lasten eläintarha. Kaupungissa useita ortodoksikirkkoja sekä armenialainen kirkko. 

Seuloskoista on kotoisin mäkihypyn olympiavoittaja Vladimir Belousov.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Seuloskoi Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa 
 Seuloskoin kaupungin sivusto 

Inkeri
Leningradin alueen kaupungit
Seuloskoin piirin kunnat
Perry White

Perry White toimii kuvitteellisen Daily Planet -lehden päätoimittajana Teräsmies-sarjakuvissa. Hän toimi pitkään Planetin ulkomaan kirjeenvaihtajana ja kaupunkitoimituksessa ennen nousuaan Metropolisin suurimman sanomalehden johtoon. Hän on saavuttanut journalistiikan professorin arvonimen Metropolisin yliopistosta. White on entinen sikarien ketjupolttaja, mutta sairastuttuaan keuhkosyöpään (toipui syövästä kemoterapian avulla) luopui tavasta. Pariinkin otteeseen mainitaan hänen voittaneen useita arvostettuja Pulitzer-palkintoja - mikä kertoo hänen olevan todellinen huippuammattilainen.

Vaikkakin White on luonteeltaan vanhanaikainen ja ankara, on hän myös oikeudenmukainen ja innostava johtaja työntekijöilleen. Hän vastasi mm. Lois Lanen ja Clark Kentin palkkaamisesta Daily Planetin henkilökuntaan. White päätyy useasti riitoihin Lois Lanen kanssa; Lane on tunnetusti voimakastahtoinen rämäpää, mutta koska Lois on Planetin paras reportteri, White antaa hänen pitää työnsä. Perry White vihaa sitä, että häntä kutsutaan "Pomoksi" [chief] (tapa, johon Jimmy Olsen usein syyllistyy). 

White käyttää usein huudahdusta: "Kautta keisarin kummituksen" (engl. Great Caesar's Ghost). Ensiesiintyminen: Superman, numero 7 (marraskuu 1940)

Elokuvassa "Teräsmies ja uhka Auringosta" Perry White hankkii  itselleen osake-enemmistön lehdessään ja palauttaa välillä hänet syrjäyttäneen hemmotellun miljonääritytön "modernisoiman" eli täydellisesti pilaaman lehden tutulle konservatiiviselle linjalleen.

Näyttelijät 

 Pierre Watkin (Superman (sarja) 1948-49)
 John Hamilton (Adventures of Superman 1952)
 Jackie Cooper (Christopher Reeven Teräsmies-elokuvat)
 George Dzundza (Teräsmies (animaatiosarja) 1996–1999)
 Michael Mckean (Smallville 2003, 2010)
 Frank Langella (Superman Returns 2006)
 Ray Wise (Superman: Doomsday 2007)
 Laurence Fishburne (Man of Steel, Batman v Superman: Dawn of Justice 2013, 2016)

Lähteet 

Kuvitteelliset toimittajat
DC-universumin sivuhenkilöt
Teräsmies

sv:Lista över figurer i Stålmannens universum#Perry White
Aunuksen kansallinen piiri

Aunuksen kansallinen piiri () on hallintopiiri Karjalan tasavallassa Venäjällä, Laatokan koillisrannalla. Piirissä asuu 29 300 asukasta, josta huomattava osa on livvin- tai suomenkielisiä. Piirin pinta-ala on 3 988 km² ja 90 % pinta-alasta on metsää ja suota.  Piiri rajoittuu lännessä Pitkärannan piiriin, pohjoisessa Prääsän kansalliseen piiriin ja idässä Leningradin alueen Lotinapellon piiriin.

Hallinnollinen jako

Piirin hallinnollinen keskus on Aunuksen kaupunki, joka on myös piirin ainoa kaupunki. Piirissä on 9 kuntaa:

Aunuksen kaupunkikunta  (Олонецкое городское поселение - Olonetskoje gorodskoje poselenije)
Kotkatjärven maalaiskunta (Коткозерское сельское поселение - Kotkozerskoje selskoje poselenije)
Kotsilan maalaiskunta (Ильинское с.п. - Iljinskoje s.p.)
Koveran maalaiskunta (Коверское  с.п. -  Koverskoje s.p.)
Kuittisen maalaiskunta (Куйтежское с.п. - Kuitežkoje s.p.)
Kuujärven maalaiskunta (Михайловское  с.п. - Mihailovskoje s.p.)
Mäkriän maalaiskunta (Мегрегское с.п. - Megregskoje s.p.)
Tuksan maalaiskunta (Туксинское  с.п. - Tuksinskoje s.p.)
Vitelen maalaiskunta (Видлицкое с.п. - Vidlitskoje s.p.)

Aunuksen piirin kyliä

Piiriin kuuluvat ammoiset Riipuskalan, Nekkulan, Kotkatjärven, Nurmoilan ja Viteleen alueet.

Aunus (Anuksenlinnu, Olonets), Alavoinen (Aleksala), Bolšakovo, Gerpelja, Eroila, Tuulos (Tuloksa), Vitele (Vidlitsa), Nurmoila, Kotsila (Iljinski), Kotkatjärvi (Kotkozero), Keskotjärvi (Keskozero), Kinalahti, Kuksumäki (Kukšegory), Ryskala, Pultsoila (Putilitsa), Tuuksa, Kuujärvi (Mihailovskoje), Tuosla (Taškenitsy), Tihverä (Tigvera), Tenhunselkä (Tenguselga) Kuittinen (Kuiteža), Mäkriä eli Nekkula (Megrega), Mäkrätjärvi (Megrozero), Pizi (Obža), Riipuskala (Ripuškalitsy), Haapanan majakka, Niiniselkä, Saarimäki (Sarmjagi), Vahjärvi (Vagvozero), Ulvana (Ulvany), Yllöinen (Verhovje), Kovera, Sedoksa, Novinka, Patolammi.

Historiaa
Aunuksen piiri perustettiin vuonna 1927, jolloin siihen yhdistettiin aiemmista volosteista eli kunnista koko Aunuksen kirkonkylä, Nekkula ja Riipuskala, lähes koko Kotkatjärvi ja Kuujärvi sekä pieni osa Vieljärvestä.

Piirin pinta-ala oli alkuvaiheessa 2 780 km², ja siihen kuului 265 kylää ja 1 taajaväkinen yhdyskunta. Piirissä oli 13 kyläneuvostoa: Tihverin, Saarimäen, Kotkajärven, Nurmoilan, Ulvanan, Alavoisen, Tuksan, Riipuskalan, Aunuksen, Kuittisen, Kuujärven, Mäkriän ja Obžan kyläneuvostot. Piirin keskuksena toimi tuolloinkin Aunus. Neuvostoliiton vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan piirissä oli 20 569 asukasta, joista 1 210 oli venäläisiä, 19 063 karjalaisia, 200 suomalaisia ja 96 muita kansallisuuksia.

Vuoteen 1933 tultaessa piiriin oli liitetty osa Vitelen piiristä ja Pyhäjärven piiristä.

Lähteet
 Aunuksen kansallinen kuntapiiri  Karjalan tasavallan virallinen palvelin 
 Olonetski natsionalnyi munitsipalnyi raion Karelija ofitsialnaja 
 Aunuksen piirin viralliset sivut

Viitteet

Aiheesta muualla
Riikka

Riikka on suomalainen naisen etunimi. Se on todennäköisesti lyhentymä Fredrik-nimen sisarnimestä Fredrika ja muista -riika -loppuisista nimistä, joita ovat esimerkiksi Henriikka ja Ulrika. Riikan nimipäivä on suomenkielisessä kalenterissa vanhana Fredrikin päivänä 18. heinäkuuta, ja se aloittaa naistenviikon. Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa on ollut 13 905 Riikka-nimistä naista, joista suurin osa on 1900-luvun loppupuolella syntyneitä.

Tunnettuja Riikkoja 
 Riikka Ala-Harja, kirjailija
 Riikka Hakala, keilaaja
 Riikka Hakkarainen, golfaaja
 Riikka Hakola, oopperalaulaja
 Riikka Hannula, jalkapalloilija
 Riikka Harju, koripalloilija
 Riikka Honkanen, alppihiihtäjä
 Riikka Häyrinen, ringettepelaaja
 Riikka Ikäheimo, vaatesuunnittelija
 Riikka Juvonen, kuvataiteilija, graafikko, kuvittaja, kirjailija ja opettaja
 Riikka Kaihovaara, radiotoimittaja
 Riikka Karppinen, poliitikko ja luonnonsuojelija
 Riikka Karppinen, pesäpalloilija 
 Riikka Ketoja, jalkapalloilija
 Riikka Korppi-Tommola, tanssija ja tanssin tutkija
 Riikka Krenn, päätoimittaja ja matkakirjailija
 Riikka Kujala, koripalloilija
 Riikka Lehtonen, lentopalloilija
 Riikka Lilja, jalkapalloilija
 Riikka Markkanen (o.s. Ellonen), koripalloilija
 Riikka Moilanen (aik. Moilanen-Savolainen), keskustalainen poliitikko
 Riikka Niemelä, juoksija
 Riikka Noronen, jääkiekkoilija
 Riikka Pakarinen, yleisurheilija ja keskustalainen poliitikko
 Riikka Pelo, kirjailija ja käsikirjoittaja
 Riikka Pirkkalainen, poliitikko ja Keskustan puoluesihteeri
 Riikka Pulkkinen, kirjailija
 Riikka Puronen, kuvanveistäjä
 Riikka Purra, perussuomalaisten kansanedustaja
 Riikka Pynnönen, maantiepyöräilijä
 Riikka Rantanen, oopperalaulaja
 Riikka Räisänen (o.s. Venäläinen), Yleisradion uutis- ja ajankohtaistoimituksen päätoimittaja
 Riikka Sallinen (o.s. Nieminen, ent. Välilä), jääkiekkoilija, jää-, kaukalo- ja pesäpalloilija
 Riikka Salmi, Suomen Kansa Ensin -puolueen puheenjohtaja
 Riikka Sarasoja-Lilja, hiihtäjä
 Riikka Sirviö, hiihtäjä
 Riikka Slunga-Poutsalo, poliitikko, Perussuomalaisten puoluesihteeri, kansanedustaja ja yrittäjä
 Riikka Suikkari (ent. Warras, aik. Schmidt), televisiokuuluttaja
 Riikka Taivassalo, poliitikko ja urheiluvaikuttaja
 Riikka Takala, kirjailija, dramaturgi ja kirjallisuuskriitikko
 Riikka Talvitie, säveltäjä ja oboisti
 Riikka Tanner, toimittaja, dokumenttielokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja 
 Riikka Timonen, laulaja
 Riikka Tuomari, animaattori ja lastenkirjojen kuvittaja
 Riikka Ulanto, kirjailija
 Riikka Uosukainen, televisiotoimittaja
 Riikka Ylitalo, fonetiikan tutkija

Lähteet

Etunimet
Pokrova

Pokrova eli Jumalanäidin Neitsyt Marian suojelusjuhla (, ) on yksi ortodoksisessa kirkossa Jumalansynnyttäjän, Neitsyt Marian muistolle vietettävistä juhlapäivistä. Sitä vietetään aina lokakuun 1. päivänä, alun perin juliaanisen kalenterin mukaan. Tämän vuoksi päivä on nykyisin Venäjällä ja muualla itä-Euroopassa gregoriaanisen kalenterin mukaan 14. päivä lokakuuta. Kreikan ortodoksisessa kirkossa sitä juhlitaan Óchi-päivänä, 28. lokakuuta.

Pokrova tulee slaavilaisesta pokrov-sanasta (, ) joka tarkoittaa niin peitettä, suojaa, huntua tai huivia kuin suojelustakin. Nimen alkuperä on yhteydessä kertomukseen Konstantinopolin ihmeellisestä pelastumisesta saraseenien hyökkäykseltä vuonna 903 keisari Leo Viisaan hallitusaikana.

Etelä-Suomessa on kaksi Pokrova-nimistä ortodoksista yhteisöä: Kirkkonummen Jorvaksessa on luostarityyppinen yhteisö Pokrovan veljestö, ja Helsingissä toimii noin 350-jäseninen Ortodoksinen Pokrovan seurakunta, jonka kirkko on Munkkiniemessä. 

Ukrainassa päivä on 1999 julistettu myös Ukrainan kasakoiden päiväksi () sekä 2014 Ukrainan puolustajien päiväksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ortodoksisen kirkon kirkkovuosi
Esa Kaartamo

Esa Juhani Kaartamo (28. elokuuta 1961 Helsinki – 18. elokuuta 2018 Tampere) oli suomalainen muusikko, tuottaja ja lauluntekijä, joka tunnettiin muun muassa Broadcast-yhtyeen kitaristina ja sooloartistina. Vuodesta 2002 kuolemaansa asti Kaartamo oli myös Hoedown-yhtyeen jäsen.

Kaartamo sai 17. elokuuta 2018 sairauskohtauksen soundcheckissä ennen Broadcast-yhtyeen esiintymistä Raikku rokkaa ja rakastaa -festivaaleilla Kangasalla ja kuoli aivoverenvuotoon Tampereen yliopistollisessa sairaalassa.

Säveltäjänä 

Kaartamo sävelsi kappaleita omien yhtyeidensä lisäksi useille suomalaisille artisteille ja yhtyeille, muun muassa Mikko Kuustoselle, Pepe Ahlqvist H.A.R.P.:lle (mm. ”Back to the river”), Riki Sorsalle (mm. ”Kellot ja peilit”), Susanna Haavistolle, Arcadiolle, Kim Lönnholmille, Kirkalle (mm. ”Kahden hullun matka”), Seija Simolalle, J. Karjalaiselle (”Mies jolle ei tapahdu mitään” yhdessä J. Karjalaisen kanssa, sai Vuoden sävellys -Emman vuonna 1992), Ari Klemille, Aki Louhelalle, Kisulle ja Sakari Kuosmaselle.

Tuottajana 
Kaartamo oli tuottamassa monia suomalaisia levyjä. Näitä ovat muun muassa:

 Riki Sorsa: Kellot ja peilit (1984, Suomen ensimmäinen CD:nä julkaistu albumi)
Yuri Antonov: Yuri (1986 Polarvox)
 Kata: Your Love (1989, salanimellä E. Fisherman)
 Kim Lönnholm: Minä olen muistanut (1989) ja Minulla on koti (1990)
 Pepe Ahlqvist H.A.R.P.: Pepe Ahlqvist H.A.R.P. (1989), On The Ground (1990) ja Hard Time (1991)
 Mikko Kuustonen: Musta jalokivi (1991), Abrakadabra ‎(1992), Valon valtakunta (1994), Atlantis (2000) ja Hietaniemi (2007)
 Arto Tamminen: Kadonneen saaren laulukirja (1994)
 Aki Sirkesalo: Mielenrauhaa (1995) ja Aika (1996)
 Neon 2: Viides vuodenaika (1995)
 Garbo: Miehuuskoe (1995)
 Tommi Läntinen: Maalla, merellä ja ilmassa! (1995) ja Punainen graniitti (1997)
 Aki Louhela: Sydämen reunalla (2000)
 Jukka Kuoppamäki: Suuret tunteet (2007)

Julkaisut 
Broadcast
 
 
 
 
 
 
 

Soolotuotanto
 
 
 
 

Kaartamo Kettunen Kuustonen
 
 

Hoedown
 
 

Muut
 Sakari Kuosmanen: 
 Instinct: 
 Tokela & Hoedown:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Esa Kaartamon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset kitaristit
Suomalaiset laulajat
Suomalaiset bluesmuusikot
Pepe Ahlqvist
Vuonna 1961 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Suomalaiset lauluntekijät
Suomen Talvisota 1939–1940

Suomen Talvisota 1939–1940 oli vuosina 1969–1970 toiminut suomalainen underground-rockyhtye ja performanssiryhmä. Sen keskeisiä perustajahahmoja olivat turkulaiset runoilijat Jarkko Laine ja Markku Into sekä somerolainen muusikko M. A. Numminen. Yhtyeen tunnetuin kappale on ”Kekkonen-rock”. Ryhmä teki myös Aamurusko -nimistä sanomalehteä sekä radio-ohjelmaa Maanalaista menoa, jota varten osa yhtyeen musiikista alun perin tehtiin.

Diskografia 

 Nuoren Voiman Liitto 3/69 musiikkiantologia (EP, jonka A-puolella Suomen Talvisodalta viisi kappaletta) 
 Underground-Rock (1970, uudelleenjulkaistu CD:nä vuosina 1989 ja 2004)

Kokoonpano 

 Jarkko Laine (Lauri Kenttä)
 Markku Into (Taannehtiva Seuralainen)
 Rauli "Pole" Ojanen (Erik af Venusberg)
 Rauli "Badding" Somerjoki (G.A. Johanssonin Perikunta, V. Esine)
 Timo Aarniala (kuvataiteilija)
 Peter Widén
M. A. Numminen (salanimillä Oriveden kenkätehdas, Väline E., Ruotsin Kuningas, La Kamarado)

Levyllä mukana 

 Tarmo Manni (Kosminen Nauraja)
 Antero Jakoila
 Ronnie Österberg
 Paroni Paakkunainen
 Heikki Kasari
 Tommi Parko
 Pentti Aho
 Arto "Mamba" Koskinen
 Kikke Bergholm
 Matti Bergström
 Matti Oiling
 Raikka Rautarinne

Aiheesta muualla 
 Yhtyeen diskografia
 http://www.phinnweb.org/early/suomen_talvisota/
 Yle Elävä arkisto: Suomen Talvisota toi maanalaisen menon radioon

Suomalaiset rockyhtyeet
Suomalaiset performanssitaiteilijat
Jukka Härmälä

Jukka Sakari Härmälä (s. 15. lokakuuta 1946 Helsinki) on entinen Stora Enso Oyj:n toimitusjohtaja, vuorineuvos ja yksi Suomen talouselämän keskeisistä vaikuttajista.

Elämäkerta 
Härmälä valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1969. Hän toimi Enso-Gutzeitin palveluksessa 1970–1984 mm. talousjohtajana ja sahaliiketoiminnasta vastaavana varatoimitusjohtajana. KOP:n varatoimitusjohtajana Härmälä toimi vuosina 1984–1988, josta siirtyi takaisin Enson palvelukseen vuonna 1988.

Jukka Härmälä jätti Stora Enson toimitusjohtajan tehtävät yhtiökokouksen jälkeen maaliskuussa 2007. Ennakkospekulaatioissa Härmälän seuraajana pidettiin yleisesti Stora Enson hienopaperidivisioonan johtaja Pekka Laaksosta, mutta Stora Enson uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin Jouko Karvinen. Laaksonen puolestaan valittiin Valion toimitusjohtajaksi. Karvisen valinnassa Stora Enson hallituksen puheenjohtaja Claes Dahlbäck korosti hänen kykyään parantaa yhtiön kannattavuutta. Härmälä jatkoi Stora Enson palveluksessa elokuuhun 2007, jolloin hän jäi eläkkeelle. 

Härmälä oli Stora Enson toimitusjohtajana myös Suomen suurimpia palkansaajia.  Syyskuussa 2007 suomalaisessa lehdistössä kritisoitiin suuresti Jukka Härmälän johtamista, koska Stora Enson epäonnistunut Amerikan valloitus johti viiden miljardin euron tappioon. 

Härmälä toimii lisäksi muun muassa seuraavissa tehtävissä:
 Delta Motor Group Oy hallituksen puheenjohtaja (2014-edelleen)

Finnlinesin hallituksen varapuheenjohtaja 
Metsäteollisuus ry:n hallituksen jäsen (29.3.2007 saakka)
Outokumpu Oyj:n hallituksen jäsen
Keskinäinen työeläkevakuutusyhtiö Varman hallintoneuvoston varapuheenjohtaja
Elinkeinoelämän keskusliiton edustajiston jäsen
Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksen hallituksen jäsen
Elinkeinoelämän valtuuskunnan hallituksen jäsen
Helsingin kauppakorkeakoulun tukisäätiön valtuuskunnan jäsen
Aalto yliopiston kauppatieteiden ylioppilaat - KY ry:n kunniavaltuuskunnan puheenjohtaja
CapMan Oyj:n senior advisor 

Härmälä on naimisissa ekonomi Marjatta Härmälän kanssa ja heillä on  kolme lasta. Härmälä harrastaa hiihtoa, tennistä, metsästystä ja kalastusta. Jukka Härmälä nauttii Suomen suurinta eläkettä. Eläkkeellä olevan Härmälän kuukausiansio oli vuonna 2010 62 089 euroa.

Kritiikki
Jukka Härmälän työhistoriaan sisältyy Consolidated Papers osto vuonna 2000. Se oli yksi Suomen taloushistorian suurimmista ja epäonnistuneimmista yrityskaupoista. Yhtiön ostohinta vuonna 2000 oli 5 mrd. € ja myyntihinta v. 2007 NewPage-paperiyhtiölle 1,8 mrd. €. DI-työ (2010) arvioi tappioiksi 2-2,7 mrd. €.

Lähteet 

Suomalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat
Vuorineuvokset
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Domina

Domina (latinan sanasta rouva), valtiatar, on naispuolinen hallitseva osapuoli eroottisissa BDSM roolileikeissä. Dominasta käytetään myös sanoja femdom (female domination) tai domme.

Dominat ovat tyypillisesti seksuaalissävytteisissä suhteissa subien, alistuvien osapuolten kanssa. Dominat voivat esimerkiksi hallita, satuttaa, orjuuttaa tai nöyryyttää kumppaneitaan. Vaikka domina suhteet ovat seksuaalisia, niihin ei ole pakko sisältyä seksiä.

Ammatti 
Dominan roolia maksua vastaan tekevistä ammattilaisista voidaan joskus käyttää nimitystä dominatrix, ja tapaamisia tai roolileikki-istuntoja kutsua sessioiksi. Niissä domina yleensä toteuttaa asiakkaansa toiveita maksua vastaan. Suhteisiin ei aina kuulu yhdyntä, vaan ne voivat olla esimerkiksi nöyryyttäviä tekstiviestejä tai alistuvan talouden hallitsemista.

Lähteet

Aiheesta muualla 

BDSM
CQD

CQD on vanha radiosähkötyksessä käytetty hätämerkki, jota käytettiin ennen SOS-hätämerkin käyttöönottoa. Legendan mukaan hätämerkki on muodostettu sanoista "come quick danger". Todellisuudessa koodi ei kuitenkaan ole lyhenne mistään sanoista. Morseaakkosilla CQD on  — · — ·    — — · —    — · · 

Alku CQ tarkoittaa sähkötyksessä "attention all stations" eli "huomio kaikki asemat". CQ-alkuisia kutsuja oli aikoinaan useita ja kolmas kirjain oli kutsun tarkoitus. D tarkoitti hätää, .

Matkustaja-alus RMS Titanic lähetti uppoamisyönään huhtikuussa 1912 useita CQD- ja SOS-viestejä. Radiosähkötyksen sääntöjen mukaan Titanicin lähettämät hätäsanomat alkoivat esimerkiksi "CQD CQD CQD MGY", jossa MGY oli Titanicin kutsumerkki.

Palo- ja pelastustoimi
Lennätin
Speden saluuna

Speden saluuna oli keväällä 1965 esitetty suomalainen Spede Pasasen 13-osainen televisiosarja. Sarjan ohjasi Pekka Parikka. Ensimmäinen ohjelma lähetettiin 6. tammikuuta 1965. Sketseistä koostuneesta sarjasta ei ole säilynyt kokonaisia jaksoja MTV3:n arkistoissa, ainoastaan muutamia yksittäisiä sketsejä.

Ohjelma sijoittui Speden saluuna -nimiseen saluunaan. Spede Pasanen perusti vuonna 1967 Simo Salmisen kanssa Kouvolaan samannimisen ravintolan, joka toimii yhä.


Näyttelijät

Työryhmä 
 Ohjaus: Pekka Parikka
 Käsikirjoitus: Pertti Pasanen
 Tuottaja: Pertti Pasanen
 Tuotantoyhtiö: Mainos-TV

Katso myös 
 Spede Show
 Spedevisio

Aiheesta muualla 
 Speden Saluuna. Ravintolan kotisivut.

Spede Pasanen
1960-luvun suomalaiset sketsisarjat
Muotkatunturin erämaa

Muotkatunturin erämaa-alue perustettiin 1991 erämaalailla samoin kuin 11 muutakin Lapin erämaa-aluetta. Muotkatunturien erämaa sijaitsee Lapin maakunnassa Utsjoen ja Inarin kuntien alueella. Pinta-alaltaan se on 1 570 km². Muotkatunturit ovat poronhoitoaluetta ja siellä harjoitetaan myös metsätaloutta.

Retkeilijöille ei ole merkittyjä reittejä, ja alueella on vain neljä autiotupaa. Koilliskulmassa on laajoja soita, pohjoisessa ja lännessä tunturiharjanteita ja niitä halkovia jokilaaksoja, lounaasta löytyy mäntymetsää. Erämaan keskellä on Peltojärvi. Korkein tunturi on 590 metrin korkeuteen nouseva Kuárvikozza (Koarvikodds). Peltojärvestä kohoaa Peltoaivi (567 m m.p.y.).

Aluetta rajoittaa etelässä Inarin–Angelin tie, lännessä Angelin–Karigasniemen tie, pohjoisessa Kaamasen–Karigasniemen tie ja idässä valtatie 4. Aluetta hoitaa Metsähallitus.

Aiheesta muualla

Metsähallituksen Muotkatunturi -sivut

Inarin luonto
Utsjoen luonto
Erämaa-alueet
Hauli

Hauli on tavallisimmin pyöreä metallikuula. Yleisemmin hauleja käytetään ampumatarvikelajina ammuksina, mutta hauleiksi nimitetään myös esimerkiksi ongessa painona käytettäviä lyijykuulia.

Käyttö
Haulikon patruunassa käytetään tavallisimmin pieniä, halkaisijaltaan useimmin 2-9 mm:n hauleja, jotka on valmistettu lyijystä, nykyisin myös tinasta, sinkistä, volframista, teräksestä tai vismutista. Pienimpiä hauleja on yhdessä ammuksessa jopa useita satoja latauksesta ja kaliiperista riippuen. Tähän saakka tavallisin lataus on ollut 36 grammaa (12- tai 20 mag. kaliiperisissa patruunoissa). Haulien koko ilmaistaan joko halkaisijan mukaan millimetreinä tai numero- ja kirjaintunnuksin, esimerkiksi nro 9 (2,03 mm) tai BB (4,57 mm).

Valmistus 
Metsästäjät ja sotilaat valmistivat itse ampumatarvikkeensa aina 1700-luvulle saakka. Pienten ammushaulien valmistus oli luotien valamista vaikeampaa, suuremmat 5–6 millin ns. susihaulit voitiin tehdä kuten luodit eli käsityönä luotipihtejä muistuttavissa valupihdeissä. Esimerkiksi musketit tai kiväärin patruunat voitiin ladata vain yhdellä isolla ”haulilla”. Tällöin puhutaan kuitenkin palloluodista tai kuulasta, eroksi hauleihin tai ns. täyteisiin. Pienet haulit tehtiin alun perin valuttamalla lyijyä siivilän läpi vesiastiaan, mutta näin saadut pisaranmuotoiset haulit olivat huonokäyntisiä. Pyöreitä hauleja varten piti valuttaa sulaa lyijyä 20–30 metriä korkeasta haulitornista seulan läpi, josta ne lähes vapaassa pudotuksessa muotoutuivat pallonmuotoisiksi ja kovettuivat hauleiksi. Pudottamisen jälkeen haulit lajiteltiin kokonsa mukaan. Suomen kuuluisin haulitehdas on ollut Pispalan Haulitehdas Tampereella, joka perustettiin 1855. Haulikon ohella myös pienoiskivääreihin on valmistettu pienin haulein ladattuja patruunoita tuhoeläinten torjuntaan. Pyöreiden haulien ohella valmistetaan myös kuutionmuotoisia tarkoituksena saavuttaa lähietäisyyksiltä tavallista laajempi osuma-alue.

Lyijyhaulien kiellot ja rajoitukset 
Lyijy on ympäristömyrkky, joka kulkeutuu esimerkiksi petolintujen elimistöön niiden saaliseläimiin jääneiden haulien kautta. Eniten se kertyy merikotkiin: joka kolmas Suomen uhanalaisista merikotkista kuolee lyijymyrkytykseen, joka todennäköisesti johtuu lyijyhauleista niiden ravinnossa: riistassa tai vesilinnuissa. Lyijymyrkytys aiheuttaa yleensä hitaan kuoleman. Eviran tutkijan mukaan lyijyammusten käyttö tulisi kieltää kokonaan. EU kielsi lyijyhaulien käytön kokonaan metsästyksessä Ramsarin sopimuksen mukaisilla kosteikkoalueilla torstaina 3. syyskuuta 2020, päätös on myös Suomea sitova.

Tanska on kieltänyt lyijyammusten käytön kokonaan. Norjassa oli aiemmin täyskielto, mutta vuonna 2015 lakia muutettiin, ja lyijyhaulien käyttö kiellettiin vain kosteikkoalueilla ja ampumaradoilla. Ruotsissa ja vuodesta 1996 lähtien myös Suomessa lyijyhaulien käyttö on kielletty vesilintujen metsästyksessä kuten sorsastuksessa. Poikkeuksena on lintujen tärkeä talvehtimisalue Ahvenanmaa, jossa kieltoa ei ole.

Lähteet
 Virtanen, M. 1977. Vanhoja aseita Suomen metsästys- ja riistanhoitomuseon kokoelmista. Painopaikka: Uusimaa Oy, Porvoo. ISBN 951-99138-4-X

Viitteet 

Ampumatarvikkeet
Asetekniikka
Iževsk

Iževsk (,  tai Ижкар, Ižkar) on Venäjän Udmurtian tasavallan pääkaupunki. Se sijaitsee Ižjoen varrella Venäjän Euroopan-puoleisella alueella Volgan ja Uralvuorten välissä 1 129 kilometrin päässä Moskovasta. Kaupungissa oli 627 734 asukasta vuonna 2010, ja sen pinta-ala on 315,15 neliökilometriä.

Historia
Iževsk on perustettu vuonna 1760 metalliteollisuuskeskukseksi. Myöhemmin siitä tuli myös aseteollisuuskeskus. Vuosina 1985–1987 kaupunki tunnettiin nimellä Ustinov Dmitri Ustinovin mukaan.

Elinkeinoelämä
Kaupungissa on pääasiassa metalliteollisuutta, kuten koneiden ja aseiden valmistusta. Mihail Kalašnikov suunnitteli kuuluisan AK-47:n juuri Iževskissä. Kaupungissa valmistetaan myös autoja ja moottoripyöriä merkillä IŽ (ИЖ). Siellä on suurimittaista sahateollisuutta sekä ruuanjalostusteollisuutta.

Liikenne
Iževskin rautatieasemalta johtaa pohjois-eteläsuuntainen dieselkalustolla liikennöitävä junarata reitillä Balezino–Igra–Iževsk–Alnaši. Tämän osuuden pääteasemien kautta liitytään Venäjän sähköistettyihin, poikittaisiin päärataverkkoihin. 

Maantieyhteyksiä on esimerkiksi Latviasta Moskovan kautta saapuva Eurooppatie   Kazan–Možga–Iževsk–Igra, joka jatkaa muun muassa Tjumeniin. Iževskssä on lentoasema, josta tasavallan oma lentoyhtiö Ižavia operoi. Esimerkiksi syksyllä 2012 Iževskistä oli lentovuoroja Jak-42-kalustolla Moskovaan (kaksi vuoroa päivittäin Domodevoon), Pietariin (kaksi vuoroa viikoittain), sekä harvakseltaan Ufaan ja Permiin.

Kulttuurielämä
Kaupunki on udmurtti-kulttuurin ja kasvatuksen keskus. Iževskissä on udmurtin kielen, kirjallisuuden ja historian instituutti sekä opettajankoulutuslaitos, lääketieteen, mekaniikan ja maanviljelysalan oppilaitokset.

Udmurtian kansallismuseon näyttely on tutustumisen arvoinen; museo on tehnyt kulttuuriyhteistyötä muiden suomalais-ugrilaisten kansallismuseoiden kanssa. Kaupungissa on Udmurtian kansalliskirjasto.

Yksi kaupungin merkittävimmistä kulttuurikohteista on Kalašnikovin asemuseo, jossa kerrotaan sekä Mihail Kalašnikovin elämästä että venäläisten ampuma-aseiden historiasta. 

Kulttuuriohjelmasarjassa Suomensukuiset 30 päivässä (2013) Ville Haapasalo tutustuu Udmurtian osuudessa esimerkiksi kuuluisan rynnäkkökiväärin historiaan Kalašnikovin asemuseossa Iževskissä.

Iževskin ystävyyskaupungit 
 Będzin, Puola
 Córdoba, Argentiina
 Lusaka, Sambia
 Maracay, Venezuela
 Tatabánya, Unkari
 Xining, Kiina
 Jambol, Bulgaria
 Salt Lake City, Yhdysvallat

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kaupungin kotisivut   
 IZHMASH 
 Iževsk & AK-47 Museum  virtual tour 
Iževsk 
 Udmurtian valtionyliopisto
West Side Story

West Side Story on Arthur Laurentsin kirjoittama musikaali. Sen on säveltänyt Leonard Bernstein, käsikirjoittanut Arthur Laurents ja laulut on sanoittanut Stephen Sondheim. Alkuperäinen tuottaja, koreografi ja ohjaaja on Jerome Robbins. 

West Side Story -musikaalin ensi-ilta oli Broadwaylla sijaitsevassa Winter Garden -teatterissa 26. syyskuuta 1957. Musikaalia esitettiin 732 kertaa ennen sen kiertueelle siirtymistä. West Side Story oli alusta asti aikansa suosituimpia musikaaleja. 

Nykyään West Side Storya esitetään edelleen säännöllisesti teattereissa kautta maailman. Lisäksi Bernsteinin säveltämä musiikki on erittäin suosittua. Musikaalin tunnetuimpia lauluja ovat ”America”, ”Maria”, ”Tonight” ja ”Somewhere”. Bernstein kokosi vuonna 1961 musikaalin pohjalta orkesterisarjan Sinfonisia tansseja West Side Storysta (Symphonic Dances from West Side Story), joka on ollut monien sinfoniaorkesterien ohjelmistossa. Varsinkin osa ”Mambo” on ollut suosittu myös erillisenä kappaleena.

Vuonna 1984 säveltäjä Bernstein äänitti uudelleen musikaalin toimien ensi kertaa oman musiikkinsa kapellimestarina. Hän sai levystään Grammy-palkinnon vuonna 1985. 

Musikaaliin perustuen on tehty kaksi samannimistä elokuvamusikaalia. Ensimmäinen sai ensi-iltansa vuonna 1961, jonka ohjasivat Jerome Robbins ja Robert Wise. Elokuva sai 10 Oscar-palkintoa muun muassa parhaasta elokuvasta. Vuoden 2021 elokuvan on ohjannut Steven Spielberg.

Lähteet

Aiheesta muualla  

 www.westsidestory.com. 

Yhdysvaltalaiset musikaalit‎
The Two Ring Circus

The Two Ring Circus on brittiläisen synthpop-yhtye Erasuren vuonna 1987 julkaistu yhdistetty live- ja remix-albumi, joka sisältää remixejä ja live-versioita yhtyeen kahden aikaisemman albumin (Wonderland, The Circus) kappaleista, sekä live-version ABBAn kappaleesta "Gimme! Gimme! Gimme!".

Tupla-albumina julkaistu vinyyliversio ei sisällä liveversioita.

Kappalelista

 "Sometimes" (Erasure and Flood Mix)
 "It Doesn't Have To Be" (Pascal Gabriel Mix)
 "Victim Of Love" (Little Louie Vega Mix)
 "Leave Me To Bleed" (Vince Clarke and Eric Radcliffe Mix)
 "Hideaway" (Little Louie Vega Mix)
 "Don't Dance" (Daniel Miller and Flood Mix)
 "The Circus" (Dave Powell Mix)
 "If I Could" (Orchestral arrangement by Andrew Poppy)
 "Spiralling" (Orchestral arrangement by Andrew Poppy)
 "My Heart... So Blue" (Orchestral arrangement by Andrew Poppy)
 "Victim Of Love" (live)
 "Spiralling" (live)
 "Sometimes" (live)
 "Oh L'amour" (live)
 "Who Needs Love Like That" (live)
 "Gimme! Gimme! Gimme!" (live)

Albumin listasijoitukset

 Iso-Britannia - The Two Ring Circus -albumia ei Ison-Britannian albumilistasäännösten nojalla kelpuutettu listalle. 
 Yhdysvallat - 186.
 Saksa - sija 26.

Singlet ja niiden listasijoitukset

The Two Ring Circus -albumilta ei julkaistu singlejä.

Erasuren albumit
Mute Recordsin albumit
Vuoden 1987 remix-albumit
Vuoden 1987 konserttitallenteet
Taikaesine

Taikaesine eli taikakalu eli fetissi (vanh. fetišši <  'taikakalu' <  'keinotekoinen') on taikuuteen tai yliluonnolliseen uskomukseen liittyvä esine, jolla uskotaan olevan yliluonnollisia voimia tai yhteys yliluonnolliseen. Taikaesineiden palvontaa kutsutaan fetisismiksi.

Yliluonnollisten voimia käsittäminen joidenkin esineiden ominaisuuksiksi tuo (kuvitellut) yliluonnolliset voimat helpommin käsiteltäviksi, hallittaviksi ja ymmärrettäviksi. Monen taikaesineen voima on sen kyvyssä olla yhteydessä johonkin yliluonnolliseen olentoon, kuten jumalaan, ja saada ne toimimaan taikaesineen haltijan eduksi. Tällaisia ovat varsinkin monet suojelevat onnenkalut. Toisten esineiden voima on niissä itsessään. Tällaisiin esineisiin on usein kuviteltu varastoituvan, ja niistä on ajateltu tarvittaessa purkautuvan yliluonnollisia voimia hieman akkujen tapaan. Jotkut taikaesineet ovat erityisen taikavoimaista ainesta, kuten luuta. Toisten voima on niiden muodossa tai alkuperässä. Vainajan voimia on arveltu voitavan käyttää vainajan hallussa olleiden esineiden tai jopa vainajan ruumiinosien kautta.

Eräs yleinen taikakalujen tyyppi on taikasauva, pitkänomainen esine, jolla yleensä osoitettiin kohdetta, johon yliluonnollisten voimien tahdottiin vaikuttavan. Amuletti on suhteellisen pieni, yleensä kaulassa kannettava korua muistuttava taikakalu. Idoli eli kuva on ihmistä tai muuta olentoa esittävien taikakalujen ja jumalankuvien yleistävä ja jokseenkin epätarkka nimitys, joka kätkee alleen niin jumalankuvia kuin oikeiden ihmistenkin kuvia ja monenlaisia merkityksiä. Voodoo-uskonnon piiriin liittyy ihmistä esittävän nuken vahingoittaminen esimerkiksi neuloilla ihmisen itsensä vahingoittamiseksi.

Monille kristityille tärkeä taikaesine on ristiä tai ristinnaulittua Jeesusta kuvaava amuletti. Ristin toivotaan tuovan Jumalan suojelusta, vaikka esimerkiksi virallisen protestanttisen käsityksen ja uskontulkinnan mukaan ristillä esineenä ei ole yliluonnollista merkitystä; ristin tarkoitus on vain muistuttaa kristittyä itseään pyhistä asioista, tai osoittaa kristityn vakaumus muille ihmisille. 

Ortodoksisessa kristinuskossa uskotaan pyhien kuvien eli ikonien ihmeitä tekeviin taikavoimiin. Pyhäinjäännökset ovat uskonnollisilta merkkihenkilöiltä jääneeksi väitettyjä esineitä tai ruumiinosia, joilla uskotaan olevan yliluonnollisia voimia tai merkityksiä. Näihin uskotaan varsinkin katolisessa kristinuskossa.

Suomalaisia taikaesineitä
Suomessa on tunnettu monenlaisia taikaesineitä vielä yleisesti 1800-luvulla. Tällaisia olivat esimerkiksi yhteenkasvaneet oksat, korpinkivet, käärmeenkivet ja ukonvaajat. Myös eläinten osia käytettiin, esimerkiksi karhun, kotkan, käärmeen ja lepakkojen ruumiinosia ja jäniksenkäpäliä. Edelleen teräviä esineitä ja metalleja on käytetty. Vielä nykyisinkin käytetään esimerkiksi hevosenkenkiä. Esihistoriallisella ajalla ja historiallisen ajan taitteessa on uskonnollisena- ja taikaesineenä pidetty Ukko ylijumalan kirvestä tai vasaraa kuvaavia amuletteja, ukonkirveitä. Esihistoriallisena aikana tiedetään käytetyn myös karhun hampaita.

Katso myös 
 Seksuaalinen fetisismi
 Fetissi vodoun-uskonnossa

Taikaesineet