joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kuitu (yritys)

Kuitu Oy oli 1936 perustettu ja 1938–1940 sekä 1942–1944 Jääsken Järvenkylässä toiminut raiontekokuitua eli viskoosia valmistanut yritys.

Kuitu Oy:n tehdas rakennettiin Vuoksen laaksoon 1937–1938 ja sen oli tarkoitus tuottaa tekosilkkiä, kalvopaperia ja tekovillaa.  Näille tuotteille valittiin Suomen Kuvalehden järjestämän kilpailun jälkeen tuotenimiksi Säteri, Kelmu ja Silla.  Tehdas sai tarvitsemansa energian vuonna 1937 valmistuneesta Rouhialan voimalaitoksesta ja lipeää ym. raaka-aineita lähiseudun metsäteollisuuslaitoksista.

Talvisodan aikana Kuitu Oy valmisti myös panssarimiinoja ja polttopulloja eli ”Molotovin cocktaileja”.  Tehdasalue jäi Moskovan rauhassa luovutettavalle alueelle ja evakuoidut tehtaan koneet jouduttiin rauhanehtojen mukaan palauttamaan.  Kuitu Oy ehti jättää konkurssihakemuksen 1940 mutta jatkosodan aikana Jääsken tehtaan tuotantoa voitiin jatkaa vuosina 1942–1944. Jatkosodan jälkeen yhtiön toiminta kuitenkin päättyi.  Kuitu Oy:n entiset rakennukset ovat edelleen teollisuuskäytössä joskin niiden ulkoasu on muuttunut.

Kuitu Oy:n tekokuitutuotantoa ryhtyi Suomessa jatkamaan vuonna 1941 perustettu Säteri Oy jolla on tuotantolaitokset Valkeakoskella. Yrityksen omistajina ovat olleet Kone Oy, Kemira ja kiinalaisessa omistuksessa oleva Sateri International. Valkeakoskella sijaitseva yritys vaihtoi omistajamuutoksen yhteydessä vuonna 2007 nimekseen Kuitu Finland Oy, joka siis viittasi tuotantolaitosten Jääskessä sijainneeseen edeltäjään. Kuitu Finland Oy haettiin konkurssiin joulukuussa 2008. Tehtaan toimintaa ryhtyi jatkamaan syksyllä 2010 Neo Industrialin omistama Avilon Oy. Tuotanto oli pysähdyksissä maaliskuussa 2011 raaka-aineena käytettävän liukosellun saatavuusongelmista johtuen ja käynnistyi uudelleen muutamaksi kuukaudeksi jonka jälkeen Avilon Oy lomautti henkilöstönsä ja hakeutui nopeasti yrityssaneerausmenettelyyn. Avilon jätti konkurssihakemuksen maaliskuun alussa 2013.

Lähteet

Aiheesta muualla
 www.avilon.fi 
 Hannu Ollila: Sellofaanista nykyaikaisen kalvonjalostuksen uranuurtajaksi. Bernis Valkeakoski 2006. ISBN 952-92-0345-4.
 Kuiti Oy Pörssitiedon netissä
 Säteri Oy Pörssitiedon netissä

Entiset suomalaiset teollisuusyritykset
Jääski
Tekstiilivalmistajat
Alec John Such

Alexander ”Alec” John Such (14. marraskuuta 1951 Yonkers, New York, Yhdysvallat – 2022) oli yhdysvaltalainen muusikko. Hänet muistetaan parhaiten urastaan Bon Jovi -yhtyeen alkuperäisenä basistina. Such soitti yhtyeessä sen perustamisesta vuonna 1983 vuoteen 1994, jolloin hänet erotettiin yhtyeestä live-esiintymisissä ilmenneiden ongelmien vuoksi. Bon Jovin muut jäsenet eivät halunneet ottaa Suchin tilalle virallista korvaajaa, joten vuodesta 1994 yhtyeen basistina on toiminut sessiomuusikko Hugh McDonald.

Bon Jovin jälkeen Such on manageroinut New Jerseyn alueen yhtyeitä, ja hän myös omisti moottoripyöräliikkeen New York Cityssä. Hän on kuitenkin vetäytynyt pois musiikkialalta, eikä vaikuta enää muusikkona. Such on kuitenkin esiintynyt Bon Jovin kanssa kahdesti erottamisensa jälkeen, 2001 One Wild Night-kiertueen päätöskonsertissa Giants Stadiumilla sekä 2018 tilaisuudessa, jossa yhtye vihittiin Rock and Roll Hall of Fameen. Bon Jovin Instagram -sivulla kerrottiin 5. kesäkuuta 2022 hänen kuolleen.

Diskografia

Bon Jovi

Studioalbumit 
 Bon Jovi (1984)
 7800° Fahrenheit (1985)
 Slippery When Wet (1986)
 New Jersey (1988)
 Keep the Faith (1992)

Kokoelma- ja livealbumit 
 Cross Road (1994)
 Tokyo Road: Best of Bon Jovi (2001)
 One Wild Night Live 1985–2001 (2001, livealbumi)
 100,000,000 Bon Jovi Fans Can't Be Wrong (2004)
 Greatest Hits (2010)

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset basistit
Bon Jovi
Vuonna 1951 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Eero Saarenheimo

Eero Johannes Saarenheimo (21. kesäkuuta 1919 Helsinki – 16. heinäkuuta 2018 Kauniainen) oli suomalainen professorin arvonimen saanut toimittaja ja tietokirjailija, joka oli pitkään Yleisradion palveluksessa, vuodesta 1965 ohjelmapäällikkönä, kunnes jäi eläkkeelle 1977.

Ura 
Eero Saarenheimo valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1944 ja toimi historian, yhteiskuntaopin ja kansantaloustieteen lehtorina Helsingin normaalilyseossa vuosina 1945–1951. Radiouransa Saarenheimo oli aloittanut Maaselän rintamaradiossa, ja hän siirtyi Yleisradioon puheohjelmien toimittajaksi vuonna 1952. Hänet nimitettiin 1965 Yleisradion ohjelmapäälliköksi. Työssään hän teki opintomatkoja Ranskaan ja Italiaan sekä Afrikan ja Kaakkois-Aasian maihin vuosina 1947–1964. Vuosina 1968–1970 hän oli Yleisradion pääjohtajan varamies.

Saarenheimon vaikutus etenkin radion kulttuuriohjelmien kehittämisessä on ollut huomattava. Hän painotti kansainvälisyyttä ja sivistystä. Omassa ohjelmatuotannossaan Saarenheimolle läheinen aihepiiri oli Välimeren alueen kulttuurihistoria. Hänellä on laaja kirjallinen tuotanto, mm. tutkimuksia historiasta ja kulttuurihistoriasta sekä radiotoiminnasta. Lisäksi hänellä on ollut lukuisia luottamustehtäviä kulttuurielämän piirissä. Saarenheimo jäi eläkkeelle 1977, ja hänelle myönnettiin professorin arvonimi 1979.

Suku 
Saarenheimon isä oli kirjallisuudentutkija Mikko Saarenheimo ja puoliso kirjallisuudentutkija Kerttu Saarenheimo.

Teoksia 
 Kansakunnan radio. Lurra Editions 2011
 Casanova ja Sprengtporten: Kirjastonhoitajan ja kenraalin yhteiset vuodet. Tammi 2006
 Suomalaisuuden rakentajia: Helsingin suomalainen klubi 120 vuotta. Otava 1996
 Rakas vanha radio: Kirjoitelmia ja mietteitä elektronisen viestinnän menneiltä vuosilta Yleisradio Oy 1995
 Retki Euroopan ääreen: Giuseppe Acerbi ja hänen Lapin-matkansa. Otava 1989
 Kruunun krouvari: Arctia oy:n vaiheita 1935-1985. Arctia 1985
 Ääniä ja kuvia (Ville Zilliacuksen kanssa). 1968
 Suomen presidentit puhuvat. 1964
 Punkaharjun seurakunnan historia (Mikko Saarenheimon kanssa), Punkaharjun seurakunta 1947

Lähteet

Kirjallisuus 
 Kulttuurin aaltopituudella: Juhlakirja Eero Saarenheimon täyttäessä 80 vuotta 21.6.1999. 1999.

Viitteet

Aiheesta muualla 
Eero Saarenheimon raportteja ja haastatteluja Ylen elävässä arkistossa:
 Tiukkaan napitettu radio.
 Raportti Laosista.
  Raportti Kambodžasta.
 Raportti Tunisiasta.
 Raportti Ghanasta.
 Raportti Algeriasta.
 Raportti Nigeriasta.
 Leopold Sedar Senghorin haastattelu.
 Raportti Ranskasta.
 Raportti Etelä-Vietnamista.
 Saarenheimo kertoo Afrikasta.
 Etelä-Afrikan väriaita.
 Eero Saarenheimo kertoo David Livingstonesta.
 Via Veneto, Rooma, Saarenheimo Roomassa.
 Eero Saarenheimon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Suomalaiset toimittajat
Vuonna 1919 syntyneet
Ylen henkilöstö
Vuonna 2018 kuolleet
Pirkko Karppi

Pirkko Kyllikki Karppi (3. syyskuuta 1926 Helsinki – 22. toukokuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja lastenkirjailija. Hän esitti valkokankaalla usein piikaa tai palvelijaa, muun muassa Liinaa Siltalan pehtoorissa (1953) ja Salli-sisäkköä Niskavuoren naisissa (1958). Karppi näytteli elokuvissa parisenkymmentä sivuosaa vuosina 1945–1968.

Karppi esiintyi teatterissa sekä elokuvissa, molemmissa yhtäjaksoisesti kuolemaansa saakka, ja työskenteli Lastenteatterissa maskeeraajana ja ohjaajana. Käytyään Suomen teatterikoulun hän oli kiinnitettynä Suomen Kansallisteatteriin vuosina 1945–1948. Avioiduttuaan Karppi muutti Jyväskylään ja toimi lausunnanopettajana. Aviomiehen tapaturmaisen kuoleman jälkeen hän palasi kahden lapsensa kanssa Helsinkiin. 1950-luvun puolivälissä Karppi työskenteli Suomen Työväenteatterissa. Hän palasi Kansallisteatteriin vuonna 1963, ja näytteli siellä vuoteen 1969 asti. Merkittäviä näyttämörooleja olivat muun muassa Anne Frank ja Tirlittan.

Karppi toimi myös suomentajana ja kirjoitti useita satukirjoja, -kuunnelmia ja -näytelmiä. Hänen kynästään ovat lähtöisin muun muassa satunäytelmät Isä-Peikko ja Simpukka-ukko (1952), Taikamyssyt (1961) ja Pieni jättiläinen (1977).

Valkokankaalla Karppi nähtiin usein palvelijan, keittäjän tai piian rooleissa. Hänen merkittävimpiä osiaan olivat Siltalan pehtoorin ja Niskavuoren naisten lisäksi mm. kotiapulainen Elli elokuvassa Minäkö isä! (1954) ja Vadenblickien palvelija elokuvassa Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962). Viimeiseksi elokuvarooliksi jäi vuoden 1968 Punahilkka -elokuvan keittäjä.

1960-luvulta alkaen Karppi näytteli myös televisiossa, muun muassa sarjoissa Pekka Lipposen seikkailut (1964) ja Potilas X (1972). 

Pirkko Karpin aviopuoliso oli ratsumestari Pentti Oskari Salonen. Hän kuoli lyhyen sairauden jälkeen 48-vuotiaana.

Filmografia 
Tähtireportterit tulevat (1945) 
Suopursu kukkii (1947) 
Kilroy sen teki (1948) 
Ruusu ja kulkuri (1948) 
Siltalan pehtoori (1953) 
Alaston malli karkuteillä (1953)
Niskavuoren Aarne (1954) 
Laivan kannella (1954) 
Minäkö isä! (1954) 
Tähtisilmä (1955) 
Säkkijärven polkka (1955) 
Minä ja mieheni morsian (1955) 
Isän vanha ja uusi (1955) 
Lain mukaan (1956) 
Silja – nuorena nukkunut (1956)
Muuan sulhasmies (1956) 
Rakas varkaani (1957) 
Niskavuoren naiset (1958) 
Lasisydän (1959) ... toimittaja
Ihana seikkailu (1962) 
Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962) 
Punahilkka (1968) 
Solveigin laulu (1974)

Kirjallista tuotantoa 
 Kaksi tyhmää hiirtä; kuv. Lauri Manninen. WSOY 1955
 Pieni enkeli Piikkopaita; kuv. Martti Mykkänen. WSOY 1956
 Satu Sebastian-vuohesta; samannimisen kansansadun mukaan sovittanut Pirkko Karppi. Kouluradion kuulokuvia, Yleisradio 1958
 Jättiläinen ja paimenpilli; kuv. Maarit Ylinen. WSOY 1959
 Minä olen Make. Otava 1965

Lähteet 
 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Anita Chellamah

Anita Chellamah (alun perin Anita Mahadervan, nykyään Anita Chellamah-Nurse) on brittiläinen näyttelijä, tanssija ja laulaja. Hänet tunnetaan 1980-luvun yhtyeiden Toto Coelon ja Cherry Bombzin laulajana. 1980-luvulla ulkomuodoltaan näyttävältä näyttänyt Chellamahilla on etnisesti eksoottinen tausta, hänessä on muun muassa jaavalaista verta.

Ura 

Anita Mahadervan tuli tunnetuksi televisio-ohjelmassa Tops of the Pops esiintyneen Legs & Co -tanssiryhmän jäsenenä vuosina 1976–1981. Tämän jälkeen hän liittyi 1980-luvun uuden aallon naislauluyhtyeeseen Toto Coelo, johon kuuluivat Mahadervanin lisäksi Lacey Bond, Lindsey Danvers, Ros Holness ja Sheen Doran. Vuonna 1982 yhtye julkaisi hittisinglensä ”I Eat Cannibals”, joka nousi Yhdistyneen kuningaskunnan singlelistan TOP10:een. Albumin Man o’War flopattua Mahadervan ja Sheen Doran jättivät yhtyeen. 

Mahadervan tapaili Billy Idolia, jonka kautta hän tutustui Hanoi Rocksin kitaristiin ja säveltäjä-sanoittajaan Andy McCoy'hin.  Kesäkuussa 1985 hajonneen Hanoi Rocksin viimeinen kokoonpano Andy McCoy, Nasty Suicide, Timo Kaltio ja Terry Chimes päätti jatkaa nimellä Cherry Bombz, jonka laulajaksi otettiin Anita Chellemahiksi muuttunut Mahadervan. Cherry Bomz levytti 7" singlen ja EP:n "Hot Girls in Love" (1985), ”mini-LP:n” eli EP:n The Cherry Bombz (1985), 7" tuumaisen singlen ja EP:n The House of Ecstasy (1986) ja vielä postuumisti yhtyeen hajottua live-LP:n Coming Down Slow (1987), joka on nauhoitettu Cherry Bombzin yhdellä viimeisistä keikoista 3. syyskuuta 1986. Yhtye teki Yhdysvaltain, Yhdistyneen kuningaskunnan, Euroopan, Skandinavian ja Japaninkin kiertueen. Yhtyeen muut jäsenet eivät kuitenkaan pitäneet Chellamahista ja yhtye hajosi, kun McCoy antoi tälle potkut. McCoyn mukaan hän ja Chellamah riitelivät usein ja tilanne häiritsi heidän välillään ollut yhden yön suhdekin. Lisäksi McCoy arvosteli Chellemahin alkoholistista käyttäytymistä, jonka mukaan päivä alkoi viinipullolla. Tosin McCoyn oma raittius oli niin ja näin hänen käyttäessä vähän kovempiakin aineita kuin vain alkoholia. 

Mahadervan siirtyi Cherry Bombzin näyttelijäksi ja ohjelmajuontajaksi. Chellamah on työskennellyt pienissä rooleissa elokuvissa, mainoksissa ja televisiosarjoissa. Lisäksi hän on työskennellyt video jockeyna ohjelmissa Sky Channel, Music Box ja Sky Trax.

Aiheesta muualla 

Anita Chellamahin henkilökohtaiset tiedot ja työkokemus (eri sarjat, tanssiryhmät jne.) MBA Agencyn sivulla

Englantilaiset näyttelijät
Brittiläiset laulajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
M/S Tor Finlandia

M/S Tor Finlandia () on DFDS Tor Linen omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2000 Jinlingin telakalla, Nanjingissa, Kiinassa. Kuollutta painoa Tor Finlandialla on 8 050 tonnia ja sen jääluokitus on 1A Super.

Tor Finlandian sisaraluksia ovat M/S Tor Botnia, M/S Finnhawk ja M/S Finnkraft.

Käyttöhistoria 

28. elokuuta 2000 vastavalmistunut alus luovutettiin Nordic Forest Terminals Ltd:n haltuun, joka  rekisteröi sen Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle nimellä Finnmaid. Kotisatamaksi tuli maan pääkaupunki Lontoo. Saman vuoden syyskuussa alus aikarahdattiin Finncarriers Oy:n liikenteeseen nimellä Finnreel. 26. syyskuuta alkaen Finnreel liikennöi välillä Helsinki–Rauma–Hull.

Karille 

14. maaliskuuta 2001 alus ajoi karille 2,5 meripeninkulmaa Rauman ulkopuolella. Onnettomuushetkellä Finnreel oli luotsin ohjailussa. Syy karille ajoon oli pääkoneen öljysumuhälyttimen aktivoituminen, joka puolestaan pysäytti pääkoneen ja niin alus kääntyi oikealla ja ajoi karille väylän ulkopuolella. Hälytyksen aktivoitumisen syytä ei ole selvitetty. Finnreel saatiin kellumaan uudelleen sen jälkeen, kun osa aluksen paperilastista oli purettu. 

Onnettomuudessa ei syntynyt päästöjä eikä henkilövahinkoja. Ainoastaan itse alus kärsi karilleajossa, saaden vuodon keulapiikkiin, keulapotkuritilaan sekä kolmeen kaksoispohjan painolastitankkiin. Alus korjattiin kuivatelakalla Göteborgissa, Ruotsissa.

2005– 

13. toukokuuta 2005 Finnreel siirtyi norjalaisen Parline RoRo KS:n omistukseen. 17. maaliskuuta 2008 tanskalainen DFDS Tor Line ilmoitti ostavansa Finnreelin sekä sisaralus Finnmasterin. DFDS Tor Linen liikenteeseen alukset siirtyivät tammikuun 2009 lopulla. Samalla alus sai nimen Tor Finlandia, ja se rekisteröitiin Liettuan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Klaipėda.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Fakta om Fartyg – M/S Finnmaid 
Kuva laivasta Finncarriersin väreissä 

Rahtilaivat
Tor Finlandia
Tepoztlán

Tepoztlán on kaupunki Meksikossa, joka sijaitsee 90 kilometrin päässä pääkaupunki Méxicosta etelään ja 18 kilometrin päässä Cuernavacasta pohjoiseen. 1920-luvun loppupuolen Tepoztlániin, silloiseen pieneen kylään, ei vielä johtanut maantietä. Kylä oli osa muinaista maailmaa, jossa ei vielä tunnettu pyörää, kunnes kylään johtava maantie rakennettiin presidentti Lázaro Cárdenasin hallituskaudella 1930-luvun lopulla. Vielä vuonna 1960 kyläläisten pihoissa saattoi nähdä temascaleja, saunan tyyppisiä hikoilumajoja. Nykyisin tuon pikkukaupungin pihoja halkovat vesijohdot ja temascalit ovat mennyttä aikaa. Elokuva 7 rohkeata miestä filmattiin Tepoztlánissa vuonna 1960.

Tepoztlán oli asteekkien aikoina pyhiinvaelluspaikka

Kylän ääreltä nousevan, neljäsataa metriä korkean, hyvin jyrkkäseinämäisen vuoren huipulla, sijaitsi aikoinaan humaltumisen tärkeä alttari, josta on vielä joitakin vähäisiä raunioita jäljellä. Vuoren huipulle johtaa jyrkkä polku, joka päättyy jyrkkiin tikkaisiin ja lukittavaan luukkuun. Polulla varoitetaan humalaisia polun vaaroista.

Amerikkalainen Stuart Chase kirjoitti Meksikoa käsittelevässä kirjassaan kyläläisten elämästä

Stuart Chasen tekemä ja Diego Riveran kuvittama vuonna 1931 ilmestynyt teos, Mexico a Study of two Americas, teki kylästä kuuluisan. Kuvittaessaan Chasen teosta, Diego Rivera kuvasi myös taakkoja kantavia intiaaneja. Incorborated Labour Bureaun johtaja, Stuart Chase, ihmettelee teoksensa sivuilla, miten silloisella, pörssiromahduksesta aiheutuneella maailmanlaajuisella pula-ajalla, ei tuntunut olevan mitään vaikutusta kyläläisten elämään. Tepotzlánin tultua suuren yleisön tietoisuuteen, on se ollut monen sosiologisen tutkimuksen kohde. Amerikkalainen sosiologi Oscar Lewis kirjoitti seudun asukkaita koskevista tutkimuksistaan suurta kuuluisuutta saaneita teoksia 1940-luvulla. Se ei ollut kaikkien kyläläisten mieleen.

Stuart Chase ja Aldous Huxleyn kiistat

Chasen mielestä viisitoistatuhatta kuorma-autoa olisi riittänyt lopettamaan ihmisten suurimittaisen käytön kantojuhtina, joka vielä tuolloin oli melko yleistä. Huxley, joka oli vuonna 1932 lukenut Chasen teoksen, oli pessimisti. Hän oli sitä mieltä, että uusien Fordien laivastot kyllä siirtäisivät kuormat pois intiaanien selästä, mutta toisivat tullessaan muita ongelmia. 

Chase oli suuresti kiinnostunut Meksikosta, jossa tavara vielä tuolloin paljolti siirtyi intiaanikantajien selässä.

Lähteet

Chase, Stuart; Mexico a Study of two Americas. New York 1931.
Huxley, Aldous; Beyond the Mexique Bay.  Edinburgh 1934.

Aiheesta muualla

Meksikon kaupungit
Olavi Martikainen

Veikko Olavi Martikainen (25. heinäkuuta 1941 Lapinlahti − 18. lokakuuta 2022 Lapinlahti) oli suomalainen, keskustaa edustanut poliitikko. 

Martikaisella on liikenneopettajan koulutus vuodelta 1964. Hän työskenteli vuodesta 1964 vuoteen 1966 autokoulunopettajana Iisalmessa ja vuodesta 1966 vuoteen 1974 hän toimi Lapinlahden Liikennekoulun toimitusjohtajana. Vuodesta 1971 hän toimi maanviljelijänä Lapinlahdella.

Martikainen valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran eduskuntavaaleissa 1972 Kuopion läänin vaalipiiristä ja hänet valittiin jatkamaan kolmissa seuraavissa vaaleissa. Hän toimi kansanedustajana viidentoista vuoden ajan, vuoteen 1987. Ministerinä Martikainen oli Kalevi Sorsan II hallituksessa toukokuusta 1977 toukokuuhun 1979, yhteensä 742 päivää. Hän oli ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä.

Jätettyään eduskunnan Martikainen toimi vuodesta 1987 vuoteen 1993 iisalmelaisen kirjapainoyhtiön IS-Yhtymä Oy:n hallituksen puheenjohtajana ja vuodesta 1992 vuoteen 1993 yhtiön toimitusjohtajana. Vuonna 1993 hänet nimitettiin Kuopion läänin maaherraksi tehtävässä 15 vuotta toimineen Kauko Hjerppen jäätyä eläkkeelle. Hän oli maaherrana vuoteen 1997, Kuopion läänin lakkauttamiseen saakka..   

Martikainen oli presidentin valitsijamies kaksissa vaaleissa, 1978 ja 1982. Lapinlahden kunnanvaltuustossa hän toimi keskustan edustajana vuodesta 1969 vuoteen 1993. Hän oli myös keskustan puoluehallituksen jäsen vuodesta 1970 vuoteen 1993, Nuoren Keskustan Liiton Ylä-Savon piirin puheenjohtaja ja puolueen Ylä-Savon piirin piiritoimikunnan jäsen.

Martikainen oli naimisissa vuodesta 1966 ja hänellä on kolme lasta, kaksi poikaa ja yksi tytär. Hänen nuorempi poikansa Ossi Martikainen on myös keskustapoliitikko, joka on toiminut muun muassa puolueen Ylä-Savon piirin ja Lapinlahden kunnanvaltuuston puheenjohtajana.

Lähteet 

Kansanedustajat
Suomen Keskustan poliitikot
Suomen ministerit
Kuopion läänin maaherrat
Lapinlahden kunnanvaltuutetut
Pohjois-Savon vaalipiiri
Vuonna 1941 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
ECM (levy-yhtiö)

ECM (Edition of Contemporary Music) on saksalainen jazzmusiikkiin painottunut levy-yhtiö, jonka Manfred Eicher perusti vuonna 1969. Yhtiö on julkaissut yli tuhat albumia.

”Pohjoismaista kuulautta”
Perinteisen jazzin sijasta ECM on erikoistunut eurooppalaistyyliseen avantgarde-jazziin ja musiikkikategorioita vieroksuviin artisteihin, joiden tuotannossa on usein meditatiivisia ja maailmanmusiikille tyypillisiä piirteitä. ECM on levyttänyt myös monia nykyajan taidemusiikkisäveltäjien, kuten Arvo Pärtin teoksia. Levymerkki on tunnettu myös levytystensä tyypillisestä kuulaasta ”ECM-soundista”, jota luonnehditaan usein pohjoismaisen viileäksi. Levy-yhtiön motto onkin ”The Most Beautiful Sound Next to Silence”.

Alkuaikojen artisteja
ECM:n ensimmäinen levyjulkaisu oli yhdysvaltalaisen pianistin Max Waldronin albumi Free at Last vuonna 1969. Alkuvuosinaan ECM erikoistui yksinomaan jazziin. Yhtiön tärkeimpiä artisteja olivat tuolloin pianistit Keith Jarrett, Chick Corea, Paul Bley, Egberto Gismonti ja Art Lande; saksofonisti Jan Garbarek, vibrafonisti Gary Burton; rumpalit Jon Christensen ja Paul Motian; kitaristit Pat Metheny, John Abercrombie, Ralph Towner, Bill Connors ja Terje Rypdal; kontrabasistit Eberhard Weber, Arild Andersen, Charlie Haden ja Dave Holland; sekä yhdysvaltalainen avantgarde-jazzyhtye The Art Ensemble of Chicago.

ECM New Series
Yhtiön alamerkki ECM New Series perustettiin dokumentoimaan länsimaista taidemusiikkia. Sen alla on julkaistu levytyksiä muun muassa Thomas Tallisin, John Cagen, Elliot Carterin ja Steve Reichin sävellyksistä. Jazzpianistina paremmin tunnettu Keith Jarrett on levyttänyt ECM New Series -merkille useita Bachin, Mozartin ja Šostakovitšin teoksia. Myös Jean-Luc Godardin elokuvien musiikkia on taltioitu ECM New Series -albumeiksi.

Levykannet
Myös ECM-levyjen kansitaide on tunnettu pelkistetystä ja ”viileästä” tyylistään, jota Eicherin valvonnassa kehittivät graafikot Barbara Wojirsch ja Dieter Rehm. Lars Müller on koonnut ECM:n levykansia kuvateoksiksi Sleeves of Desire ja Windfall Light – The Visual Language of ECM.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yhtiön kotisivut 
 http://player.ecmrecords.com  Musiikkinäytteitä ECM-levytyksistä 
Jazz
Maailmanmusiikki
Saksalaiset levy-yhtiöt
Taidemusiikki
Universal Music Group
Rotaatio (biljardi)

Rotaatio on biljardipeli ja poolin alalaji.

Säännöt
Rotaatiossa pöydällä on 15 palloa, joilla jokaisella on pistearvo (1–15). Pelin tarkoituksena on kerätä pisteitä pussittamalla palloja. Pelin voittaa se joka ensiksi kerää 61 pistettä. 

Joka lyönnillä kiven on osuttava ensimmäisenä pistearvoltaan pienimpään palloon.

Virheet

Rotaatiossa virheen jälkeen vastustaja saa vapaalyönnin eli saa asettaa pallon minne tahansa pöydällä. Jos pelaaja ei onnistu pussittaamaan yhtään palloa tai tekee virheen, vastustaja saa lyöntivuoron.

Virheitä ovat:
Kivi osuu ensimmäisenä muuhun kuin pistearvoltaan pienimpään palloon
Kivi ei osu yhteenkään palloon
Kivi pussitetaan

Jos palloja menee pussiin sen jälkeen kun kivi on osunut muuhun kuin pistearvoltaan pienimpään palloon vastustaja saa pisteet.

Biljardi
Sarah Childress Polk

Sarah Childress Polk (4. syyskuuta 1803 – 14. elokuuta 1891), presidentti James Knox Polkin aviovaimo, oli Yhdysvaltain ensimmäinen nainen 4. maaliskuuta 1845 – 3. maaliskuuta 1849. Pari avioitui uudenvuodenpäivänä 1824. 

Polk oli Captain Joelin ja Elizabeth Whitsitt Childressin tytär. Hän kasvoi lähellä Murfreesboroa Tennesseessä, jossa hänet myös vihittiin James Polkin kanssa 1. tammikuuta 1824.

Polk oli presbyteeri, kuoli 87-vuotiaana ja tuli haudatuksi Tennesseehen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltain presidenttien puolisot
Yhdysvaltain ensimmäiset naiset
Vuonna 1803 syntyneet
Vuonna 1891 kuolleet
Krst Pod Triglavom-Baptism

Krst pod Triglavom - Baptism Below Triglav on Laibach-yhtyeen viides albumi. Se sisältää musiikkia Neue Slowenische Kunstin samannimisestä teatteriesityksestä. Hostnik-kappale on ainoastaan albumin LP-versioilla.

Kappaleet 
819–822
 Hostnik
 Jezero (suom. Meri)
 Valjhun (Metsämaa)
 Delak
 Koža (Nahka)
1095–1270
 Jägerspiel (Jääkärilaulu)
 Bogomila - Verführung (Bogomila - viettelys)
 Wienerblut (Wienin veri tai Wienin henki)
1961–1982
 Črtomir
 Jelengar
 Apologija Laibach
1983–1987
 Herzfeld
 Krst (Kaste)
 Germania
 Rdeči Pilot (Punainen lentäjä)

Hostnik- ja Apologija Laibach -kappaleiden sanoitus Tomaž Hostnik. Hostnik-kappaleen musiikki on Kraftwerk-yhtyeen kappaleesta Ohm Sweet Ohm. Wienerblut on Johann Strauss nuoremman sävellys. Graeme Revell on sovittanut kappaleen Germania. Kaikki muut kappaleet ovat Laibachin tekemiä. Kappaleet on nauhoitettu ja miksattu studio Tivolissa Ljubljanassa joulukuussa 1985 ja tammikuussa 1986. 

Vuoden 1987 albumit
Laibachin albumit
La Seu

La Seun katedraali on katedraali Mallorcalla. Se edustaa goottilaista tyyliä ja on kolmilaivainen.

Mitat
La Seun katedraali on 121 metriä pitkä ja 55 m leveä. Keskilaivan korkeus on 44 metriä, goottilaiset pylväät 30 metriä korkeat, kivikaton pinta-ala on 4000 m² ja koko katedraalin pinta-ala 7000 m².

Tyyli ja ulkoasu
Katedraali on goottilaista tyyliä, kolmelaivainen, ja laivat erottaa toisistaan korkeat ajalle tyypilliset pylväät. Katedraali on rakennettu hienorakeisesta, ambranvärisestä Mallorcan kalkkikivestä. Ulkoapäin katedraali on moniin muihin maailman katedraaleihin verrattuna jopa silmiinpistävän yksinkertainen.

Katedraalin sisällä, sivuseinillä on pieniä kappeleita, jotka kaupungin aateliset aikoinaan hankkivat suurta maksua vastaan osoittamaan hurskauttaan. Aateliset saivat maksaa myös runsaasti, että saivat tuoda vaakunansa Jumalan huoneeseen. Vaakunakilvet sijaitsevat holvien päätekivissä.

Katedraalin ylläpitokustannukset olivat aikanaan niin korkeat, että niiden kattamiseksi jouduttiin jopa turvautumaan juutalaisten taloudelliseen apuun. Tämän vuoksi katedraalin päädyissä olevista ruusuikkunoista voi havaita suuren Davidin tähdet.

Sisätilat
La Seo katedraalissa on kuningas Jaime I:n hautakammio. Myös hänen poikansa Jaime II:n muumio on sijoitettuna katedraaliin. Katedraalissa vierailijat eivät pääse katsomaan entisten hallitsijoiden hautakammioita.

Katedraalin museossa on näytteillä korvaamattoman arvokkaita esineitä. Ehkä mieleenpainuvimmat kaikista esineistä ovat kaksi 1700-luvulta olevaa Barokkityylistä  hopeakynttelikköä, jotka painavat 250 kg kukin.

Historia
Katedraali rakennettiin osoittamaan kristittyjen mahtia, ja toisaalta se on saaren maureilta vallanneen kuningas Jaime I:n (Jaakko I) lupauksen lunastus Jumalalle. Matkalla Salousta Mallorcalle puhkesi kova myrsky ja ristiretkeläiset joutuivat merihätään. Jaime I  oli peloissaan ja hurskaana miehenä hän turvautui Jumalaan ja rukoili apua. Hän lupasi Jumalalle, että jos hän selviää myrskystä, rakentaa hän Neitsyt Marian nimeen pyhitetyn kirkon. Myrsky laantui ja sotajoukot selvisivät määränpäähänsä Mallorcalle. Jaime piti lupauksensa ja myöhemmin päästyään Palmaan, hän aloitti kirkon rakennuttamisen. La Seun nykyisellä paikalla oli ensin maurien rakennuttama moskeija.

Kirkon rakentaminen kesti lähes 400 vuotta ja se valmistui vuonna 1601. Vuonna 1850 saarella oli voimakas maanjäristys ja se vahingoitti katedraalia pahoin. Korjaukset kestivät pitkälle 1900-luvulle saakka. Yksi restaurointiin osallistuneista arkkitehdeista oli katalonialainen Antonio Gaudi, jonka kädenjälki näkyy mm. hyvin erikoisessa alttarikoristuksessa, joka roikkuu katedraalin pääalttarin yllä. Se on paperista rakennettu massiivinen rakennelma, joka kuvaa Jeesuksen orjantappurakruunua. Ensin koriste herätti arvostelua, sillä sen materiaali ei kaikkien mielestä sopinut katedraaliin, jossa muuten on suunnattoman arvokkaita taide-esineitä runsain määrin. Sittemmin, ehkä Gaudin töiden arvostuksen myötä, alttarikoristus on saanut yleisen hyväksynnän. 

Espanjan katedraalit
Mallorca
Kivikirkot
Jericho

Jericho on CBS Paramount Network Televisionin tuottama post-apokalyptinen toiminnallis-draamallinen televisiosarja, joka kertoo elämästä ydintuhon jälkeisessä maailmassa. Sen toimeenpanevat tuottajat ovat Jon Turteltaub, Stephen Chbosky ja Carol Barbee.

Tuotanto
Jerichoa on tehty kaksi tuotantokautta. Ensimmäisen tuotantokauden päättyessä toukokuussa 2007 sarja ehdittiin jo lopettaa, mutta 6. kesäkuuta 2007 CBS ilmoitti ostaneensa seitsemän lisäjaksoa vuodelle 2008 optiolla sarjan jatkamiselle lisäjaksojen jälkeenkin, mikäli ohjelma saa lisää katsojia. Sarjan viimeinen jakso (tuotantokausi 2, jakso 7) esitettiin Yhdysvalloissa 25. maaliskuuta 2008.

Nelonen aloitti sarjan esittämisen 22. elokuuta 2007. Sarjan esitysaika oli 22.00.

Tarina
Sarja keskittyy pieneen Jerichon kaupunkiin Kansasissa. Ensimmäisessä jaksossa kylän asukkaat näkevät läheisestä Denverin kaupungista kohoavan sienipilven. Myöhemmin selviää, että lukuisissa Yhdysvaltain kaupungeissa on räjäytetty ydinpommeja. Myöhemmin EMP tuhoaa kaikki elektroniset laitteet. Modernit tietoliikenneyhteydet katkeavat eikä tietoa ole saatavilla siitä, kuka on iskujen takana tai mitä on odotettavissa.

Keskeisiä teemoja sarjassa ovat yhteisöllisyyden ja suoran oman edun tavoittelun rajankäynti, kun resurssit ovat hyvin rajallisia. Myös perhedynamiikkaa käsitellään paljon. Tarinan keskiössä on Jake Green, pormestari Johnston Greenin poika, joka palaa yllättäen oltuaan monta vuotta erossa perheestään. Sarjassa on toimintaa, mutta se on kokonaisuudeltaan draamapainotteinen.

Näyttelijät

Aiheesta muualla
 Viralliset sivut
 Jericho-fanien yhteisö 

Yhdysvaltalaiset draamasarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
CBS:n televisio-ohjelmat
Hirvensalon kirkko

Hirvensalon kirkko on Turun Hirvensalon saaren Moikoisissa sijaitsevaan seurakuntakeskukseen kuuluva kirkkotila. Rakennus valmistui vuonna 1962, ja sen on suunnitellut arkkitehti Pekka Pitkänen.

Hirvensalon kirkon urut ovat vuodelta 1978 ja ne ovat Veikko Virtasen rakentamat.

Hirvensalon seurakuntakeskus puretaan kosteusongelmien vuoksi. Uusi rakennus kirkkosaleineen on tarkoitus saada käyttöön tammikuussa 2023.

Lähteet

Aiheesta muualla
Tietoa kirkosta Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymän kotisivulla

Turun kirkkorakennukset
Hirvensalo
Suomen kivikirkot
Yalovan maakunta

Yalovan maakunta on maakunta pohjois-Turkissa Marmaranmeren rannalla. Maakunnan pääkaupunki on Yalova. Yalovan maakunta on jaettu kuuteen piirikuntaan:

 Altınova
 Armutlu
 Çiftlikköy
 Çınarcık
 Termal
 Yalova

Yalovan maakunnan pinta-ala on 847 km². Vuoden 2015 lopussa arvioitu väkiluku oli 233 000.

Lähteet 

Turkin maakunnat
Tanssiteatteri Eri

Tanssiteatteri ERI on Turussa toimiva tanssiteatteri. Sen perustivat vuonna 1989 tanssija-koreografit Tiina Lindfors, Lassi Sairela ja Eeva Soini. Teatterilla vuosittain noin 130 esitystä, joista kantaesityksiä on 3–4. Ohjelmistossa on ollut yhteensä yli sata teosta.

ERI on esiintynyt ulkomailla muun muassa Pohjoismaissa, Baltian maissa, Venäjällä, Valko-Venäjällä, Unkarissa, Romaniassa, Saksassa, Ranskassa, Belgiassa, Italiassa, Espanjassa, Itävallassa, Kreikassa, Turkissa, Beninissä, Yhdysvalloissa ja Japanissa.

Vuonna 1992 Tanssiteatteri Eri sai Turun ja Porin läänin taidepalkinnon ja vuonna 1995 opetus- ja kulttuuriministeriön myöntämän Suomi-palkinnon. Vuonna 2009 teatteri sai Turun teatterikerhon Naamio-tunnustuspalkinnon ja vuonna 2013 Varsinais-Suomen liiton myöntämän Aurora-mitalin. Lisäksi ryhmän jäsenille on myönnetty lukuisia henkilökohtaisia tunnustuksia.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Teatterin verkkosivu

Suomalaiset tanssiteatterit
Turun teatterit
Nykytanssiryhmät
Aurora-mitalin saajat
Kolmiapila

Kolmiapila on vuonna 1953 ensi-iltansa saanut suomalainen episodielokuva, joka muodostuu kolmesta episodista: ”Marjan tarina”, ”Onnellinen perhe” ja ”Eevan kertomus”. Ohjaajista Kyllikki Forssell on kaikkien aikojen kolmas suomalaisen näytelmäelokuvan naisohjaaja. Ohjaustyö jäi kuitenkin Forssellin ainoaksi. Elokuvan muut ohjaajat ovat Roland af Hällström ja Esko Töyri.

Elokuvan teemana ovat vanhemmuuden ja lapsettomuuden aiheuttamat ongelmat ja niiden ratkaisut aikalaishenkeen. Yksi kriitikko pitää elokuvaa kiinnostavana puheenvuorona ajalta, jolloin sateenkaariperheet ja sinkkuvanhemmat olivat tuntemattomia käsitteitä, toinen pitää ilmaisua saarnaavana ja paatoksellisena.

Ensimmäinen episodi on tehdastyöläisen karu tarina, toinen lastaan jumaloivien vanhempien komediamuotoinen kertomus ja kolmannessa kerrotaan, kuinka laulajatähti viettelee kiltin tytön.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Vuoden 1953 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Roland af Hällströmin ohjaamat elokuvat
Esko Töyrin ohjaamat elokuvat
Aurinkobaletti

Aurinkobaletti on vuonna 1981 perustettu turkulainen ammattitanssiryhmä. Alkujaan ryhmän teokset edustivat nykybalettia, mutta jo 1990-luvun alusta lähtien Aurinkobaletti on tunnettu monipuolisena nykytanssiryhmänä, jonka ohjelmisto koostuu niin lapsille kuin aikuisillekin suunnatuista teoksista. Viime vuosina myös poikkitaiteellisista tuotannoista on tullut kiinteä osa ryhmän ohjelmistoa.

Aurinkobaletin perustajiin kuulunut koreografi ja balettipedagogi Raija Lehmussaari toimi Aurinkobaletin taiteellisena johtajana vuoteen 2004 asti, jolloin hän jäi tehtävästä eläkkeelle. Lehmussaaren jälkeen taiteellisena johtajana toimii tanssija-koreografi Urmas Poolamets.

Lehmussaaren ja Poolametsin koreografioiden lisäksi Aurinkobaletissa on nähty säännöllisesti vierailevien koreografien teoksista. Ryhmässä ovat vierailleet lukuisat keskeiset suomalaisnimet, mm. Marjo Kuusela, Tommi Kitti, Kirsi Monni, Sanna Kekäläinen, Tuomo Railo, Ari Numminen, Virpi Pahkinen, Liisa Priha, Arja Raatikainen, Sami Saikkonen, Elsa Sylvestersson, Arja Tiili, Jorma Uotinen ja Juha Vanhakartano. Ryhmälle on tehnyt teoksia myös joukko merkittäviä ulkomaalaisia koreografeja, mm. Carolyn Carlson, Kilina Crémona, Boris Eifman ja Andrew de Groat. Aurinkobaletin vakituisena koreografivieraana on vuodesta 2001 lähtien ollut Venäjän nykytanssin huippunimi Sasha (Alexander) Pepeljajev. 

Aurinkobaletin kotinäyttämö sijaitsee 1860-luvulta peräisin olevassa Manillan tehdaskiinteistössä Aurajoen itärannalla Turussa. Ryhmä esiintyy myös kiertävänä teatterina sekä kotimaassa että ulkomailla.

Aiheesta muualla
Aurinkobaletin kotisivu

Turun teatterit
Suomalaiset tanssiryhmät
Suomalaiset tanssiteatterit
Nykytanssiryhmät
Paukku

Paukku tarkoittaa seuraavia:
 Paukku, suomalainen miinalaiva
 paukku, alkoholiannos
 Vanha Paukku, kulttuurikeskus Lapualla, jossa järjestetään vuosittain Vanhan Paukun festivaali
 Hämeenlinnan Paukku, pesäpalloseura

Sukunimi
 Jesse Paukku (s. 1994), suomalainen jääkiekkoilija
 Jorma Paukku (1945–2016), suomalainen diplomaatti ja ulkoasiainneuvos
 Juho Paukku (s. 1986), tennispelaaja
 Reijo Paukku (s. 1942),  suomalainen teatterialan monitoimihenkilö

Fiktiossa
 Donna Paukku, hahmo samannimisessä televisiosarjassa
 kauppaneuvos Paukku, hahmo televisiosarjassa Hyvät Herrat
Opus Dei (albumi)

Opus Dei on Laibach-yhtyeen neljäs ja kenties tunnetuin albumi. Geburt einer Nation ja Opus Dei (tunnetaan myös nimellä Life is Life) ovat yhtyeen tunnetuimpia kappaleita. The Great Seal on NSK:n kansallislaulu. Levyn CD-versio sisältää lisäksi neljä kappaletta Baptism-albumilta.

Kappaleet 

 Leben heißt Leben
 Geburt einer Nation
 Leben - Tod
 F.I.A.T.

 Opus Dei
 Trans-National
 How the West Was Won
 The Great Seal

CD-versioiden ylimääräiset kappaleet:
 Herz-Felde
 Jägerspiel
 Koža
 Krst

Leben heißt Leben ja Opus Dei ovat Laibachin sovituksia Opus-yhtyeen kappaleesta Life is life. Geburt einer Nation on saksankielinen versio Queen-yhtyeen kappaleesta One Vision. Muut kappaleet ovat Laibachin tekemiä. Kappaleet on nauhoitettu studio Tivolissa marraskuussa 1986 ja miksattu Guerilla Studiossa, Lontoossa joulukuussa 1986. 

Vuoden 1987 albumit
Laibachin albumit
Mute Recordsin albumit
Blefarospasmi

Blefarospasmi on silmäluomen kouristus. Periaatteessa sellaiseksi katsotaan mikä hyvänsä luomen lihasten epänormaali toiminta, kuten elohiiri. Yleensä sillä kuitenkin tarkoitetaan silmänympäryslihasten benigniä essentielliä blefarospasmia, joka on luonteeltaan paikallinen dystonia. Sen voi aiheuttaa kofeiini, väsymys tai ärsytys. Oireet yleensä katoavat muutamassa päivässä ilman hoitoa. Joissakin tapauksissa ne kuitenkin saattavat kroonistua ja jäädä pysyviksi.

Oireet
Silmälihasten ja silmän ympärillä olevien kasvolihasten epänormaalit, hallitsemattomat liikkeet
Silmien tavallista runsaampi räpyttely tai silmän tahaton sulkeutuminen, joka kestää pitempään kuin tavallinen, refleksin aiheuttama silmän räpäytys
Silmien kuivuus
Herkkyys auringon- ja muulle kirkkaalle valolle

Syyt
Blefarospasmi näyttää useimmissa tapauksissa kehittyvän spontaanisti. Monet sitä sairastavat ovat aiemmin kärsineet silmien kuivuudesta tai valoherkkyydestä. Blefarospasmi voi aiheutua myös aivojen tyvitumakkeiden epänormaalista toiminnasta. Sillä on havaittu samanaikaista ilmenemistä kseroftalmian ja myös muiden dystonioiden, kuten Meigen syndrooman, kanssa. Jotkin lääkeaineet voivat altistaa blefarospasmille. Sellaisia on muiden muassa Parkinsonin taudin hoitoon käytettävissä lääkkeissä. Harvinaisissa tapauksissa myös aivotärähdyksestä voi seurata blefarospasmi, joka tällöin johtuu takaraivoon kohdistuneen iskun vaikutuksesta tyvitumakkeisiin.

Hoito
Lääkehoito: Blefarospasmin hoitaminen lääkkeillä on usein osoittautunut teholtaan epävarmaksi ja vaikutukseltaan lyhyeksi. Sairauden saaminen hallintaan vaatii tavallisesti kärsivällisyyttä sekä potilaalta että lääkäriltä. Joissakin tapauksissa magnesiumkloridin nauttiminen on tehonnut.
Botuliinipistokset
Leikkaushoito: Potilaat, jotka eivät ole saaneet apua lääkityksestä eivätkä botuliinipistoksista, voivat joutua turvautumaan leikkaukseen. Paras lopputulos saavutetaan leikkauksella, jossa poistetaan silmäluomen sulkijalihas.
Aurinkolasit: suojaavat sekä auringonvalolta että muiden katseilta.
Stressinhallinta- ja tukiryhmät voivat olla avuksi sairaudesta selviämisessä ja osaltaan estää sosiaalista eristymistä.
Ylimääräisten silmäripsien poistaminen pinseteillä luomen ulkokulmasta saattaa joskus olla avuksi.

Lähteet
BEBRF: Benign Essential Blepharospasm Research Foundation
Blepharospasm Resource Guide (National Eye Institute)
Brian D. Loftus, M.D. 
Blepharospasm, Steen-Hall Eye Institute

Neurologiset sairaudet
Mike Spence

Michael ”Mike” Henderson Spence (30. joulukuuta 1936 – 7. toukokuuta 1968) oli englantilainen Formula 1 -ajaja . Hän osallistui 36 Grand Prix'iin, joista ensimmäinen oli Britannian GP 1963. Hän saavutti urallaan yhden palkintopallipaikan Meksikon GP:ssä 1965 ja 27 pistettä.Spencen paras aika-ajosijoitus oli kaksi neljättä sijaa Etelä-Afrikan Grand Prix 1965 ja Yhdysvaltain Grand Prix 1965.

Spence kuoli onnettomuudessa Indianapolis 500:n harjoituksissa vuonna 1968, kun hän löi päänsä Lotus 56:n ohjauspyörään.

Lähteet

Aiheesta muualla 
http://www.statsf1.com/en/mike-spence.aspx

Brittiläiset Formula 1 -kuljettajat
Moottoriurheilussa surmansa saaneet kuljettajat
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 1968 kuolleet
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1994

Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1994 olivat 58. maailmanmestaruuskilpailut, ja ne pelattiin Italiassa; Bolzanon, Canazein ja Milanon kaupungeissa. Maailmanmestaruuden vei Kanada, joka voitti tasaisessa finaalissa Suomen rangaistuslaukauskilpailussa 2–1 (3–2 rl.). Pronssia vei Ruotsi, joka voitti pronssiottelussa Yhdysvallat.

Joukkueet 

Lohko A
  
  
  
  
  
  

Lohko B

Alkulohkot

Lohko A

Lohko B

Ottelu säilymisestä A-sarjassa

Pudotuspelit

Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja.

Puolivälierät

Välierät

Pronssiottelu

Loppuottelu

Lopputulokset

Mitalistijoukkueiden pelaajat

Palkinnot

IIHF:n valitsemat turnauksen parhaat pelaajat 
Paras maalivahti:  Bill Ranford
Paras puolustaja:  Magnus Svensson
Paras hyökkääjä  Paul Kariya

Median valitsema tähtijoukkue 
Maalivahti:  Bill Ranford
Puolustajat:  Magnus Svensson,  Timo Jutila
Hyökkääjät:  Paul Kariya,  Saku Koivu,  Jari Kurri

Turnauksen pistepörssi 
O = Ottelut; M = Maalit; S = Syötöt; P = Pisteet

B-sarja 

B-sarja kiekkoiltiin Tanskan Kööpenhaminassa.

Sveitsi nousi A-sarjaan. Kiina putosi C-sarjaan.

B-sarjan pistepörssi 
O = Ottelut; M = Maalit; S = Syötöt; P = Pisteet

C-sarja

C1-sarja pelattiin Slovakiassa 18.-27. maaliskuuta.

Pohjois-Korea ei osallistunut.
Slovakia nousi B-sarjaan.

C2-sarja 
C2-sarja pelattiin Espanjassa 13.-19. maaliskuuta. Sarjaan järjestettiin karsinta marraskuussa 1993. Niissä Viro voitti Liettuan 8-3 kotonaan ja 8-1 vieraissa ja Kroatia voitti Turkin kahdesti kotonaan 34-1 ja 24-0.

Viro nousi C1-sarjaan.

Katso myös 
 Jääkiekko talviolympialaisissa 1994
 Suomen joukkue jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa 1994

Lähteet 
 SFRp's hockey archive 
 Hockeyarchives - Championnats du monde 1994 
 Passionhockey - Championnats du monde 1994 
 http://avlh.sweb.cz/MS-1994.pdf

Viitteet

Aiheesta muualla 
 YLE Elävä arkisto: Milanon raskas rankkarihäviö 1994  

1994
Vuoden 1994 jääkiekko
Linköping HC

Linköpings HC on Linköpingistä kotoisin oleva ruotsalainen jääkiekkojoukkue, joka pelaa maan ylimmällä sarjatasolla SHL:ssä. Seura on perustettu vuonna 1976, ja sen päävalmentajana toimii tällä hetkellä Roger Melin. Linköpings HC on selviytynyt kaksi kertaa finaalisarjaan, kausilla 2006–2007 ja 2007–2008, häviten kuitenkin molemmilla kerroilla. Joukkueessa ovat pelanneet suomalaisista muun muassa Fredrik Norrena, Mikko Luoma, Mikko Peltola, Ville Vahalahti, Pekka Saravo, Teemu Aalto, Mika Noronen ja Jaakko Rissanen.

Maineikkaita pelaajia

Jäädytetyt numerot
 7 Magnus Johansson
 10 Mats Andersson †
 15 Stefan Jacobsson
 16 Michael Helber
 33 Fredrik Emvall

Kapteenit vuodesta 1995

 Michael Helber 1995–2001
 Stefan Gustavsson 2001–2002
 Thomas Johansson 2002–2004
 Magnus Johansson 2004–2007

 Fredrik Emvall 2007–2008
 Joakim Eriksson 2008–2009
 Magnus Johansson 2009–2015
 Niklas Persson 2015–2018

Päävalmentajat

 Peder Rehnström 1976–1977
 Kenneth Candevi 1977–1978
 Svante Larsson 1978–1980
 Peder Rehnström 1980–1981
 Hans Lorentzon 1981–1982
 Peder Rehnström 1982–1983
 Hans Jöhnk 1983–1984
 Göran Lindqvist 1984–1986
 Owe Holmberg 1986–1989
 Roland Bond 1989–1990

 Hans Hansson 1990–1991
 Jim Brithén 1991–1993
 Urban Lang 1993–1994
 Jim Brithén 1994–1996
 Tommy Boustedt 1996–1997
 Ulf Weinstock 1997–1999
 Stefan Lunner 1999–2000
 Torgny Bendelin 2000–2002
 Mats Weiderstål 2002
 Torgny Bendelin 2002–2003

 Roger Melin 2003–2006
 Gunnar Persson 2006–2007
 Janne Karlsson 2007–2008
 Slavomír Lener 2008–2010
 Hans Särkijärvi 2010–2012
 Harald Lückner 2012
 Roger Melin 2012–2015
 Dan Tangnes 2015–2018
 Tommy Jonsson 2018–

Joukkue kaudella 2022–2023

Joukkueenjohto 
 Päävalmentaja: Klas Östman 
 Apuvalmentaja: Gereon Dahlgren 
 Apuvalmentaja: Jeff Jakobs 
 Maalivahtivalmentaja: Mikael Vernblom 
 Fysiikkavalmentaja: Sebastian Karlsson 
 Huoltopäällikkö: Peter Casparsson 
 Huoltopäällikkö: Ulf Söderström 
 Puheenjohtaja: Niklas Persson 
 Toimitusjohtaja: Peter Jakobsson 

Lähde: EliteProspects

Lähteet

Aiheesta muualla

 Seuran kotisivut 

Linköpingin kunta
SHL-joukkueet
Nokkoset

Nokkoset eli aitonokkoset (Urtica) on nokkoskasveihin kuuluva, noin 30–45 lajia käsittävä kasvisuku.
Suvun edustajia esiintyy kaikilla mantereilla Etelämannerta lukuun ottamatta. Useimmat nokkoset ovat yksi- tai monivuotisia, ruohovartisia kasveja, mutta sukuun kuuluu myös muutamia pensaita.

Nokkosille tyypillinen piirre ovat poltinkarvat, joiden myrkky sisältää tavallisesti muurahaishappoa, serotoniinia ja histamiinia. Tämä ei välttämättä ole yleispätevä koostumus, sillä ainakin Urtica thunbergiana -lajin myrkyssä on eniten oksaali- ja viinihappoa. Poltinkarvat toimivat siten, että kosketuksesta karvan kärki murtuu ja syntyvä veitsenterävä kärki tunkeutuu ihoon samalla kun karvan sisällä oleva myrkky ruiskuaa haavaan. Seurauksena on tavallisesti vain jonkin aikaa kutiava ja kirvelevä jälki. Uusiseelantilaisen Urtica ferox -lajin (ongaonga) tiedetään kuitenkin tappaneen ainakin yhden ihmisen sekä useita koiria ja hevosia.

Suomessa esiintyy seuraavia nokkoslajeja: nokkonen eli isonokkonen eli viholainen (Urtica dioica) ja sen alalajit etelännokkonen (Urtica dioica subsp. dioica) ja pohjannokkonen (Urtica dioica subsp. sondenii) sekä rautanokkonen eli polttiainen (Urtica urens). Koristekasvina viljelty "värinokkonen" eli isokirjopeippi ei sen sijaan kuulu tähän sukuun.

Lajeja 
 Urtica dioica – isonokkonen eli nokkonen
 Urtica dioica subsp. dioica – etelännokkonen
 Urtica dioica subsp. dioica var. dioica – kylänokkonen
 Urtica dioica subsp. dioica var. holosericea – lehtonokkonen
 Urtica dioica subsp. sondenii – pohjannokkonen eli lapinnokkonen
 Urtica kioviensis – luhtanokkonen
 Urtica massaica – lemmonnokkonen
 Urtica membranacea – häntänokkonen
 Urtica morifolia – mulperinokkonen
 Urtica pilulifera – pallonokkonen
 Urtica platyphylla – jättinokkonen
 Urtica portosanctana – madeirannokkonen
 Urtica stachyoides – kanariankesänokkonen
 Urtica urens – rautanokkonen

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Nokkoset (aitonokkoset) – Urtica
 Savela, M. Nokkoset (Urtica)
 Den virtuella floran: Urtica 
 ITIS: Urtica 
 United States Department of Agriculture (USDA): Urtica 
 Flora of China: Urtica
Déjà vu (täsmennyssivu)

Déjà vu eli entiselämys tarkoittaa tuttuuden tunnetta jossakin tilanteessa. Se voi merkitä myös seuraavia:

Elokuvissa ja televisiossa 
 Déjà Vu, vuoden 2006 elokuva
 Deja Vu, vuoden 1988 elokuva
 Déjà vu – matka rakkauteen, vuoden 1997 elokuva
 ”Déjà Vu”, Code Lyoko -animaatiosarjan toisen tuotantokauden 20. jakso

Musiikissa 
 Déjà Vu, Blue Systemin albumi vuodelta 1991
 Déjà Vu, Crosby, Stills, Nash and Youngin albumi, jolla on myös samanniminen kappale
 ”Deja-Vu”, Iron Maidenin kappale albumilta Somewhere in Time
 ”Déjà Vu”, Beyoncé Knowlesin kappale albumilta B’Day
 ”Déjà vu”, XL5:n kappale albumilta Jäätä ja tulta.
 ”DEJA VU”, Dave Rodgersin kappale vuodelta 1999 albumilta Super Eurobeat Presents Euromatch 2

Muita merkityksiä 
 Déjà Vu, Mindscapen ja Kemcon julkaisema videopeli
 Déjà Vu, kielikäännösohjelmisto
Koste

Koste tarkoittaa
 Kasvovesi
 Akanvirta
Rankokaktukset

Rankokaktukset (Pereskiopsis) on pieni, kahdeksan lajia käsittävä kaktuskasvisuku. Lajit ovat peräisin Meksikon ja Guatemalan alueelta.

Puukaktusten tapaan rankokaktusten arvellaan muistuttavan nykyisten kaktusten lehteviä esi-isiä. Ne ovat meheviä paksulehtisiä mehikasveja, joilla on kaktuksille tyypilliset kuppimaiset kukat sekä lehden tyvessä olevasta areolista kasvavia piikkejä. Rankokaktukset ovat hyvin nopeakasvuisia ja niitä käytetäänkin joskus hidaskasvuisempien kaktusten varttamiseen, jolloin myös hidaskasvuinen kaktus kasvaa nopeasti.  Menetelmää käytetään mm. peyoten kasvatuksessa

Tuntomerkit 
Rankokaktukset ovat pensas- tai puumaisia, epäsäännöllisesti haarovia ja usein lamoavia tai kiipeileviä. Joskus ne ovat selvästi rungollisia. Varret ovat liereät ja nivelettömät. Lehdet ovat soikeita, lusikkamaisia tai lähes pyöreitä, möyheitä ja tavallisesti pysyviä. Areoleissa on neulamaisten piikkien lisäksi karvoja ja tavallisesti myös väkässukasia (glokikdioita). Kukat muistuttavat opuntioiden kukkia ja sijaitsevat tavallisesti varren sivulla. Muodoltaan kehä on ratasmainen, väriltään keltainen, vaaleanpunainen tai punainen. Pohjuksessa on lehtiä, suomuja ja glokidioita. Hedelmä on nuijamainen, mehevä, avautumaton, punainen tai oranssinvärinen ja usein glokidioiden peittämä. Vaipallisia ja vaaleankeltaisia siemeniä on hedelmässä vain muutama.

Levinneisyys 
Rankokaktusten levinneisyys ulottuu Meksikosta etelään Guatemalaan asti.

Lajit 
Rankokaktuksiin kuuluu kahdeksan lajia:
Pereskiopsis aquosa
Pereskiopsis blakeana
Pereskiopsis diguetii
Pereskiopsis gatesii
Pereskiopsis kellermanii
Pereskiopsis porteri
Pereskiopsis rotundifolia
Pereskiopsis spathulata

Lähteet 
 Anderson E. F.: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9

Viitteet

Aiheesta muualla 
CactiGuide.com Lajiluettelo, linkkejä
desert tropicals

Opuntioideae