Frikatiivi

Frikatiivi eli hankausäänne on obstruenttinen konsonantti, joka syntyy, kun ääntöväylä puristetaan niin kapeaksi, että sen läpi kulkeva ilmavirta aiheuttaa hankaushälyä. Joskus frikatiivit jaotellaan spiranteiksi eli rakoäänteiksi, joita äännettäessä ilmavirta kulkee tasaisen ja leveän kapeikon läpi, sekä sibilanteiksi eli kouru- tai suhuäänteiksi, joita äännettäessä ilmavirta kulkee kielen muodostamaa kourumaista väylää pitkin. Suomen kielessä esiintyvät spiranteista  ja . Sibilanteista taas suomen äännejärjestelmään kuuluu varsinaisesti vain soinniton alveolaarinen frikatiivi , mutta sen lisäksi suomen oikeinkirjoituksessa pyritään huomioimaan joissain vierassanoissa tavattavat soinnillinen alveolaarinen frikatiivi , esimerkiksi sanassa azeri [ɑzeri], sekä soinniton ja soinnillinen postalveolaarinen frikatiivi  ja , esimerkiksi sanoissa šakki  ja džonkki  – joista viimeksi mainitussa kirjainyhdistelmä dž tarkasti ottaen ääntyy affrikaattana . 

Muissa kielissä frikatiivien kirjo voi olla laajempi. Esimerkiksi v-kirjaimella merkitään usein soinnillista labiodentaalista frikatiivia (esim.  ), joka suomalaisittain kuitenkin helposti hahmottuu puolivokaaliksi (vrt.  ).

Muita frikatiiveja:
Englannissa dentaalifrikatiivit, soinniton  sanassa thin ja soinnillinen  sanassa the.
Saksassa ja hollannissa velaarinen frikatiivi [x] (ach-äänne ja ich-äänne) (tai soinnillinen ), ns. ach-laut, sanoissa Bach [bax] ja Van Gogh 
Arabiassa käytetään kurkunkannella tuotettavia eli epiglottaalisia frikatiiveja (tosin joissain murteissa ne ääntyvät faryngaalisina). Soinniton epiglottaaliäänne  esiintyy sanoissa حب ’rakkaus’ ja  حار ’lämmin’. Äänteen soinnillinen vastine  esiintyy sanoissa عين ’nimittää’ ja علم ’neuvoa’.
Faryngaaliset frikatiivit  ja  ovat harvinaisia. Tunnetaan vain yksi kieli, Dagestanissa puhuttava agul-kieli, jossa erotellaan faryngaaliäänteet ja epiglottaaliäänteet.
Japanissa ja monissa espanjan murteissa bilabiaalit, soinnillinen  ja soinniton , esimerkiksi japanin Fuji .
Japanissa palatoalveolaarit, soinnillinen  ja soinniton , esimerkiksi transkriptio shi ääntyy .

Kansainvälinen foneettinen aakkosto puhuu glottaalifrikatiivista , vaikka tässä äänteessä ei ole erikseen tuotettua hankaushälyä, vaan artikulaatio on identtinen ympäröivien vokaalien kanssa ja äänne on yksinkertaisesti soinniton. Se on siis soinniton vokaali tai vokaalisiirtymä. Suomen kielessä foneemi  ei kuitenkaan aina ole äännearvoltaan foneettisesti , vaan siinä on joissain tapauksissa heikkoa mutta selvää hankaushälyä, esimerkiksi .

Suomen kielen vanhat frikatiivit

Suomen kielen murteissa ja vanhemmissa muodoissa on ollut frikatiiveja, joita nykykieli ei enää tunne. Äännehistoriassa oletetaan, että soinnittoman dentaaliklusiilin  astevaihteluvastine, jota nykysuomessa edustaa kirjain d, on alkuaan ollut soinnillinen dentaalispirantti . Vanhassa kirjasuomessa sitä merkittiin d:llä tai dh:lla. Vastaavasti soinnittoman velaariklusiilin  heikkoasteinen vastine oli alkuaan ilmeisesti soinnillinen velaarispirantti , jota merkittiin g:llä tai gh:lla. Joissain lounaismurteissa on nykyisen kirjakielen ts:ää vastannut kahdentunut soinniton dentaalispirantti , jota jotkut 1500- ja 1600-lukujen kirjoittajat merkitsivät dz:lla tai hdh:lla.

Affrikaatat

Affrikaatoissa kuuluu täyden sulkeuman jälkeen hankaushälyä, joka muistuttaa foneettisesti frikatiivia, mutta affrikaattoja ei yleensä käsitellä klusiilin ja frikatiivin yhdistelmänä, vaan yksittäisenä äänteenä, joka eroaa klusiilista sulkeuman hitaan avautumisen osalta. Vrt. englannin ch  (affrikaatta) ja sh  (frikatiivi).

Lähteet

Viitteet 

Fonetiikka