joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Euroopanvirtahepo

Euroopanvirtahepo (Hippopotamus antiquus) on suurikokoinen sukupuuttoon kuollut virtahepolaji.

Ulkonäkö ja koko 
Euroopanvirtahepo kasvoi 4,3 metriä pitkäksi ja painoi 3,9–4,7 tonnia. Se oli siis suunnilleen samankokoinen kuin Hippopotamus gorgops, mutta sillä ei ollut samanlaisia ”varsisilmiä”.

Levinneisyys 
Euroopanvirtahepo eli Euroopassa pleistoseenikaudella, 1,8 miljoonaa – 800 tuhatta vuotta sitten. Se oli laajalle levinnyt, sen jäänteitä on löydetty Saksasta, Kreikasta, Italiasta, Espanjasta sekä Iso-Britanniasta.

Lähteet 

Virtahevot
Esihistorialliset nisäkkäät
Pleistoseenin sukupuuttoon kuollut megafauna
Morgan Lake

Morgan Lake (s. 12. toukokuuta 1997 Reading, Englanti) on brittiläinen seitsenottelija ja korkeushyppääjä.

Lake voitti kultaa vuoden 2014 alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa sekä seitsenottelussa pistein 6148 että korkeushypyssä tuloksella 193. Seuraavana vuonna hän voitti kultaa korkeushypyssä alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa tuloksella 191. 

Lake karsiutui korkeushypyn loppukilpailusta Zürichin EM-kilpailuissa 2014. Hän sijoittui Prahan EM-hallikilpailuissa 2015 viisiottelussa yhdeksänneksi. Saman vuoden Pekingin MM-kilpailuissa hän karsiutui korkeushypyn loppukilpailusta. Portlandin sisäratojen MM-kilpailuissa 2016 hän oli viisiottelussa seitsemäs. Hän keskeytti seitsenottelun Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 ja sijoittui korkeushypyssä kymmenenneksi Rio de Janeiron olympialaisissa. Seuraavana vuonna hän oli korkeushypyssä kahdeksas Belgradin EM-hallikilpailuissa ja kuudes Lontoon MM-kilpailuissa.

Lake sijoittui korkeushypyssä neljänneksi Birminghamin sisäratojen MM-kilpailuissa 2018. Hän saavutti samana vuonna hopeaa Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa tuloksella 193. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui seitsemänneksi ja Glasgow'n EM-hallikilpailuissa 2019 yhdeksänneksi. Hän oli Gävlen alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2019 kuudes. Saman vuoden Dohan MM-kilpailuissa hän karsiutui loppukilpailusta. Hän karsiutui myös Toruńin EM-hallikilpailuissa 2021. Samana vuonna järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän selviytyi loppukilpailuun, muttei osallistunut siihen jalkavamman vuoksi. Vuonna 2022 hän sijoittui neljänneksi Birminghamin Kansainyhteisön kisoissa ja seitsemänneksi Münchenin EM-kilpailuissa.

Henkilökohtaiset ennätykset
Lähteet: IAAF, Tilastopaja
Ulkoradat
 200 metrin juoksu: 24,59 (2014)
 800 metrin juoksu: 2.19,06 (2016)
 100 metrin aitajuoksu: 14,25 (2014)
 Korkeushyppy: 197 (2018)
 Pituushyppy: 632 (2014)
 Kuulantyöntö: 14,85 (2014)
 Keihäänheitto: 41,93 (2017)
 Seitsenottelu: 6148 (2014)

Sisäradat
 800 metrin juoksu: 2.18,53 (2016)
 60 metrin aitajuoksu: 8,63 (2016)
 Korkeushyppy: 197 =NR (2019)
 Pituushyppy: 613 (2015)
 Kuulantyöntö: 13,91 (2015)
 Viisiottelu: 4527 (2015)

Lähteet

Brittiläiset yleisurheilun moniottelijat
Brittiläiset korkeushyppääjät
Vuonna 1997 syntyneet
Elävät henkilöt
Diogo Jota

Diogo Jota tai pelkkä Jota (oik. Diogo José Teixeira da Silva, s. 4. joulukuuta 1996 Massarelos) on portugalilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Liverpoolia. Oikeajalkainen Jota on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.

Seurajoukkueura 
Jota siirtyi Paços Ferreiraan vuonna 2013 Gondomar SC:n juniorijoukkueesta. Hän teki debyyttinsä seuran edustusjoukkueen paidassa Primeira Ligassa helmikuussa 2015 Vitória Guimarãesia vastaan. Jota pelasi kaudella 2014–2015 kymmenen ottelua tehden niissä kaksi maalia. Seuraavalla kaudella hän teki 31 ottelussa 12 maalia.

Heinäkuussa 2016 Jota siirtyi Espanjan Primera Divisiónin Atlético Madridiin. Atlético lainasi hänet seuraavaksi kaudeksi FC Portoon, jossa hän teki 27 ottelussa kahdeksan ja syötti seitsemän maalia. Mestarien liigassa hän pelasi kahdeksan ottelua ja teki yhden maalin,

Atlético lainasi Jotan kaudeksi 2017–2018 Englannin mestaruussarjassa pelanneeseen Wolverhamptoniin. Hän teki 44 ottelussa 17 maalia Wolvesin noustessa Valioliigaan. Kesällä 2018 hän siirtyi pysyvästi Wolverhamptoniin 14 miljoonan euron siirtosummalla. Avauskaudellaan Valioliigassa hän teki 33 ottelussa yhdeksän ja syötti viisi maalia. Kaudella 2019–2020 hän pelasi Valioliigassa 34 ottelua, joissa hän teki seitsemän maalia ja syötti yhden. Samalla kaudella hän teki Eurooppa-liigan karsinnoissa kuudessa ottelussaan kolme maalia ja varsinaisessa Eurooppa-liigassa, jossa Wolverhampton ylsi puolivälieriin, kahdeksassa ottelussa kuusi maalia, jotka syntyivät hattutemppuina kotiotteluissa Beşiktaşia ja Espanyolia vastaan.

Syyskuussa 2020 Jota siirtyi Liverpooliin 45 miljoonan euron siirtokorvauksella. Debyyttikaudellaan seurassa hän viimeisteli 19 valioliigaottelussa yhdeksän maalia. Mestarien liigan yhdeksässä ottelussa maaleja syntyi neljä. Kaudella 2021–2022 hän teki pelaamissaan 35 valioliigaottelussa 15 maalia ja antoi kuusi maalisyöttöä. Mestarien liigan 11 ottelussa hän teki yhden ja syötti kaksi maalia. Tappiollisessa loppuottelussa hän tuli vaihdosta kentälle. Hän pelasi Liverpoolin voittamissa FA Cupin ja liigacupin loppuotteluissa.

Maajoukkueura 
Jota edusti Portugalia nuorten maajoukkueissa. Vuonna 2015 hän debytoi Portugalin alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän pelasi kaksi ottelua ikäluokan EM-kilpailuissa 2017. Portugalin A-maajoukkueessa Jota pelasi ensimmäisen kerran marraskuussa 2019 tullessaan vaihdosta kentälle EM-karsintaottelussa Liettuaa vastaan. Kolme päivää myöhemmin hän pääsi vaihdosta kentälle myös EM-karsintaottelussa Luxemburgia vastaan. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän viimeisteli Kansojen liigan ottelussa Kroatiaa vastaan syyskuussa 2020. Hän pelasi kesälle 2021 siirretyissä EM-kilpailuissa Portugalin kaikki neljä ottelua ja teki maalin alkulohko-ottelussa Saksaa vastaan.

Lähteet 

Portugalilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1996 syntyneet
Elävät henkilöt
Supernova (laulukilpailu)

Supernova on latvialainen laulukilpailu, jonka voittaja valitaan edustamaan Latviaa Euroviisuissa. Kilpailu on järjestetty vuodesta 2015 lähtien tällä nimellä. Aikaisemmin kilpailu on järjestetty nimillä Eirodziesma (2000–2012) ja Dziesma (2013–2014).

Kilpailun voittajat 
 2015: Aminata – ”Love Injected”
 2016: Justs – ”Heartbeat”
 2017: Triana Park – ”Line”
 2018: Laura Rizzotto – ”Funny Girl”
 2019: Carousel – ”That Night”
 2020: Samanta Tīna – ”Still Breathing”
 2021: Samanta Tīna – ”The Moon Is Rising”
 2022: Citi Zēni – ”Eat Your Salad”

Lähteet

Aiheesta muualla 
Supernovan kotisivut

Latvian musiikki
Euroviisukarsinnat
Marc Rochat

Marc Rochat (s. 18. joulukuuta 1992) on sveitsiläinen alppihiihtäjä.

Rochat kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Val d’Isèren pujottelussa joulukuussa 2015. Maailmancupin pisteille hän pääsi ensimmäisen kerran Santa Caterina di Valfurvan pujottelussa tammikuussa 2016 oltuaan 27:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 19:nneksi Levin pujottelussa marraskuussa 2017.

Rochat on sijoittunut Eurooppa Cupin osakilpailuissa kaksi kertaa toiseksi.

Lähteet 

Sveitsiläiset alppihiihtäjät
Vuonna 1992 syntyneet
Elävät henkilöt
Lauri Nautela

Lauri Villiam Nautela (v. 1925–1935 Lagerström, 13. lokakuuta 1914 Helsinki – 5. syyskuuta 1998 Lieto) oli suomalainen keräilijä ja mesenaatti. Varsinaiselta ammatiltaan Nautela oli maanviljelijä, joka isännöi Liedon Nautelankoskella sijaitsevaa Nautelan kartanoa. Hänen muistoaan vaalii vuonna 2000 perustettu Nautelankosken museo.

Elämä 
Helsingissä syntyneen Lauri Nautelan äiti luopui lapsestaan jo vajaan vuoden ikäisenä ja hänet sijoitettiin Hurtigin lastenkotiin Kauniaisiin. Nautelan biologisesta isästä ei ole tietoa. Hän varttui aluksi lastenkodissa, kunnes Nautelan kartanon omistanut pariskunta John ja Saida Lagerström adoptoivat hänet vuonna 1925. Hänen ottoisänsä kuoli 1928 ja ottoäiti 1953.

Nautela kirjoitti ylioppilaaksi Turun lyseosta vuonna 1935 ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa maatalous- ja metsätieteitä, kunnes joutui rintamalle jatkosodan sytyttyä. Hän oli kiinnostunut jo varhain arkeologisten ja historiallisten esineiden keräilystä. Palattuaan nuoruudenkotiinsa 1940-luvun lopulla Nautela alkoi kerätä muun muassa arkeologisia löytöjä ja kansatieteellistä esineistöä, rahoja, mitaleja ja postimerkkejä sekä erilaisia asiakirjoja, karttoja, lehtileikkeitä ja kirjoja. Hänen kokoelmansa merkittävimmän kokonaisuuden muodostaa noin 8 000 nidettä käsittävä kirjasto, joka sisältää kirjojen lisäksi sanoma- ja aikakauslehtiä. Arkeologisia löytöjä kokoelmassa on yli 10 000 kappaletta.

Vuonna 1990 Nautela lahjoitti kokoelmansa Liedon kunnalle ja 1996 sitä hoitamaan perustettiin Nautelankoski-säätiö. Museo avattiin kaksi vuotta Nautelan kuoleman jälkeen vuonna 2000. Museorakennuksen on suunnitellut arkkitehti Frank Schauman.

Muuta 
Lauri Nautela oli homoseksuaali, joka sai vanhan seksuaalirikoslain aikana neljän vuoden vankeusrangaistuksen haureudesta toisen samaa sukupuolta olevan kanssa. Vuonna 2016 Nautela otettiin mukaan Turun seudun seksuaalivähemmistöjen historiaa esittelevään Gaykätkö-taideprojektiin, mutta Nautelankosken säätiö kielsi häntä koskevan geokätkön sijoittamisen museon alueelle. Lisäksi säätiö ilmoitti, ettei Nautelaa saa käyttää taideprojektin osana.

Transkaakko-yhtyeen vuonna 2000 julkaistu albumi Kiveen veistetty on omistettu Lauri Nautelalle.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Nautelankosken museon kotisivut

Suomalaiset keräilijät
Suomalaiset mesenaatit
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Aurora-mitalin saajat
Timati

Timur Ildarovitš Junusov (; s. 15. elokuuta 1983 Moskova), taiteilijanimeltään Timati () on venäläinen rap-muusikko, tuottaja, lauluntekijä ja näyttelijä.

Diskografia

Studioalbumit 
Black Star (2006)
The Boss (2009)
SWAGG (2012)
 13 (2013)
 Audiokapsula (2014)
 G.T.O. (2015)
 Olimp (2016)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Timatin kotisivut



Hip hop -artistit
Musiikkituottajat
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Light of Dawn

Light of Dawn on hard rock- ja power metal -yhtye Unisonicin toinen albumi, joka julkaistiin 1. elokuuta 2014 Edelin EarMusic-levymerkillä.

Basisti Dennis Ward on todennut albumin nimestä ja kuvituksesta: ”Kappale ’Throne of the Dawn’ oli alun perin nimeltään ’Light of Dawn’, mutta sanoitukset muuttuivat laulunkirjoituksen aikana. Pidimme kuitenkin nimestä, ja se sopi hyvin yhteen kansikuvan kanssa. Jokaisella päivällä on auringonnousu, uusi alku." Albumin kansikuvan teki Martin Häusler.

Suurimman osan kappaleista kirjoitti Ward, mutta myös Michael Kiske ja Mandy Meyer osallistuivat. Musiikkivideo kuvattiin kappaleesta ”Exceptional”.

Albumi nousi muun muassa Suomen, Saksan, Sveitsin, Tšekin ja Japanin albumilistoille.

Kappaleet

Jäsenet 
 Michael Kiske – laulu
 Kai Hansen – kitara, taustalaulu
 Mandy Meyer – kitara
 Dennis Ward – basso, taustalaulu, tuottaja, teknikko, miksaaja
 Kosta Zafiriou – rummut, lyömäsoittimet

 Vieraileva muusikko
 Günter Werno – kosketinsoittimet

Arvostelut 
 Audiovideo.fi: ristiriitainen
 Desibeli.net: 
 Imperiumi: 7½/10
 Kaaoszine: 7/10
 Metal Injection: positiivinen
 Sea of Tranquility:

Listasijoitukset

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Unisonicin viralliset verkkosivut
 ”Exceptional”-musiikkivideo YouTube-sivustolla 
 EarMusicin viralliset verkkosivut

Vuoden 2014 albumit
Unisonicin albumit
Andrews

Andrews on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Anthony Andrews (s. 1948), brittiläinen näyttelijä
 Arthur Andrews (1909–2008), yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko
 Bill Andrews (s. 1966), yhdysvaltalainen rumpali
 Dana Andrews (1909–1992), yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä
 Dean Andrews (s. 1963), brittiläinen näyttelijä
 Eamonn Andrews (1922–1987), irlantilainen televisiojuontaja
 Ellesse Andrews (s. 1999), uusiseelantilainen ratapyöräilijä
 Erin Andrews (s. 1978), yhdysvaltalainen urheilutoimittaja ja -selostaja
 Giuseppe Andrews (s. 1979), yhdysvaltalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja
 Harry Andrews (1911–1989), englantilainen näyttelijä
 Jessica Andrews (s. 1983), yhdysvaltalainen countrylaulaja
 Jessie Andrews (s. 1992), yhdysvaltalainen pornonäyttelijä
 Joely Andrews (s. 2002), pohjoisirlantilainen jalkapalloilija
 Julie Andrews (s. 1935), englantilainen näyttelijä, laulaja ja lastenkirjailija
 Keith Andrews (1920–1957), yhdysvaltalainen kilpa-ajaja
 Keith Andrews (s. 1980), irlantilainen jalkapalloilija
 LaVerne Andrews (1911–1967), yhdysvaltalainen kontra-alttolaulaja, The Andrews Sisters -yhtyeen jäsen
 Mark Andrews (1926–2020), yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko ja senaattori
 Marvin Andrews (s. 1975), trinidadtobagolainen jalkapalloilija
 Maxene Andrews (1916–1995), yhdysvaltalainen sopraanolaulaja, The Andrews Sisters -yhtyeen jäsen
 Michael Andrews (artisti) (1928–1995), brittiläinen artisti
 Michael Andrews (muusikko) (s. 1959), yhdysvaltalainen muusikko
 Michael Andrews (rugby-pelaaja), australialainen rugby-pelaaja
 Michael A. Andrews (s. 1944), yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen
 Mickey Andrews (s. 1942), yhdysvaltalainen jalkapallovalmentaja
 Mike Andrews (s. 1943), yhdysvaltalainen baseball-pelaaja
 Naveen Andrews (s. 1969), englantilainen näyttelijä
 Patricia Andrews (1918–2003), yhdysvaltalainen sopraanolaulaja, The Andrews Sisters -yhtyeen jäsen
 Roy Chapman Andrews (1884–1960), yhdysvaltalainen luonnontieteilijä ja tutkimusmatkailija
 Theresa Andrews (s. 1962), yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja
 Thomas Andrews (1873–1912), irlantilainen telakkayhtiön toimitusjohtaja ja laivojen suunnittelija
 Thomas Andrews (1813–1885), irlantilainen fyysikko
 Vircinia C. Andrews (1923–1986), yhdysvaltalainen kirjailija.

Kuvitteellisia Andrewsejä 

 Archie Andrews, Justus, sarjakuvahahmo, yhdysvaltalainen teinipoika
Eucladoceros

Eucladoceros on sukupuuttoon kuollut hirvieläinten suku, joka eli Euraasiassa myöhäiseltä plioseenilta pleistoseenille. Sen sarvet olivat monimutkaisemmat sarvet kuin millään muulla tunnetulla hirvieläimellä.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 A Pleistocene Bestiary

Esihistorialliset nisäkkäät
Hirvieläimet
Marjo-Riitta Antikainen

Marjo-Riitta Antikainen (o.s. Paavonen, s. 11. kesäkuuta 1963 Saarijärvi) on suomalainen teologi ja historioitsija.

Antikainen kirjoitti ylioppilaaksi Saarijärven lukiosta 1982, valmistui teologian maisteriksi 1991, teologian lisensiaatiksi 2002 ja väitteli teologian tohtoriksi 2004 Helsingin yliopistossa. Hän työskenteli Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan viransijaisena opintosihteerinä 1991 ja Forssassa sijaitsevan Linikkalan lukion päätoimisena uskonnon ja historian tuntiopettajana 1993–1997. Vuosina 1997–1998 hän toimi Hämeenlinnan lyseon yläasteen päätoimisena uskonnon, historian ja elämänkatsomustiedon tuntiopettajana ja siirtyi sieltä Helsingin yliopiston yleisen kirkkohistorian assistentiksi vuosiksi 1998–2000. Yliopiston kirkkohistorian virkaa toimittavana yliopistonlehtorina hän työskenteli 2006 ja vuodesta 2006 hän on toiminut yliopiston Suomen ja Skandinavian kirkkohistorian dosenttina. Kuopion hiippakunnan virkaa toimittavaksi hiippakuntasihteeriksi hän siirtyi 2007. Hän on myös toiminut apuraha- ja projektitutkijana Helsingissä sekä opettanut Helsingin, Joensuun ja Tampereen yliopistoissa.

Päätoimensa ohessa Antikainen on toiminut Ylioppilastutkintolautakunnan apujäsenenä vuodesta 2000 lähtien. Hän on ollut Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsen vuodesta 2003 ja Suomen Historiallisen Seuran tutkijajäsen vuodesta 2007.

Kirjallinen tuotanto
 Eevan tie alttarille: Nainen kirkon historiassa, Edita, 2002 (toimittanut yhdessä muiden kanssa)
 Sääty, sukupuoli, uskonto: Mathilda Wrede ja yhteiskunnan muutos 1883–1913, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003 (väitöskirja Helsingin yliopistoon 2004)
 Suuri sisarpiiri: NNKY-liike Suomessa 1890-luvulta 1990-luvulle, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006
 Demokratian synnystä moderniin moniavioisuuteen 1900-luvulla. Teoksessa Kaupunkilaisten kirkko: helsinkiläisten ja seurakunnan kohtaamisia kuudella vuosikymmenellä, Otava, 2006 (yhdessä Esko M. Laineen ja Anne Birgitta Yeungin kanssa)
 Taivaallista seksiä: kristinusko ja seksuaalisuus, Tammi, 2006 (toimittanut yhdessä muiden kanssa)
 Velvollisuuden kutsu: Fanni Luukkonen johtajana, Otava, 2012

Lähteet

Suomalaiset historioitsijat
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset teologit
Nisäkkäiden myrkyt

Nisäkkäiden tuottamien myrkkyjen merkitys on ollut pitkään vähäinen tieteellisessä tutkimuksessa. Fossiililöydökset ja kokeellisten menetelmien kehittyminen on kuitenkin tuottanut lisää tietoa ja kasvattanut mielenkiintoa nisäkäsmyrkkyjä kohtaan. Nisäkkäiden myrkyt ovat kirjava joukko erilaisia toksisia seoksia ja vaikutusmekanismeja. Nisäkäsmyrkyt voidaan jakaa kolmeen luokkaan; hyönteissyöjien, nokkaeläinten ja lepakoiden myrkkyihin. Neljännessä luokassa, kädellisissä, on ehdotettu olevan myrkyllisiä lajeja. Eläinten tuottamille myrkyille ei ole yksiselitteistä määritelmää. Bücherlin (1968) mukaan myrkyllisellä eläimellä tulee olla ainakin yksi myrkkyrauhanen, mekanismi myrkyn erittämiselle tai ruiskuttamiselle sekä väline jolla tehdä haava. Mebs (2002) määrittelee eläinmyrkyt aineiksi, jotka ovat haitallisia muille eliöille määrätyssä pitoisuudessa ja jotka ovat useimmiten proteiineja tai peptidejä.

Taksonomisesti monimutkaisessa hyönteissyöjien ryhmässä on määrällisesti eniten myrkyllisiä nisäkkäitä. Vampyyrilepakoita lukuun ottamatta nämä ovat ainoita nisäkkäitä, jotka tuottavat myrkyllistä sylkeä. Amerikkalaisen lyhythäntäpäästäisen (Blarina brevicauda), haitinalmikin (Solenodon paradoxus), euroopanvesipäästäisen (Neomys fodiens) ja välimerenvesipäästäisen (Neomys anomalus) tiedetään varmasti tuottavan myrkyllistä sylkeä. Kaikilla neljällä lajilla ovat hyvin kehittyneet, myrkkyä tuottavat sylkirauhaset.

Nokkaeläimistä vesinokkaeläintä (Ornithorhynchus anatinus) pidetään ainoana myrkyllisenä nokkaeläimenä. Myös nokkasiiliä on epäilty toksiinintuottajaksi, mutta selkeää myrkkyä ei ole toistaiseksi raportoitu saadun. Vesinokkaeläintä tavataan makeavetisistä Itä-Australian joista ja virroista. Lajilla on takaraajoissaan myrkkykannukset, jotka säilyvät aikuisikään asti vain urospuolisilla eläimillä. Vesinokkaeläimen myrkky on monimutkainen seos toksisia aineita.

Lähteet

Nisäkkäiden myrkyt
Phil Roman

Phil Roman (s. 21. joulukuuta 1930 Fresno, Kalifornia) on yhdysvaltalainen animaattori ja televisioanimaatioiden ohjaaja sekä tuottaja. Hän perusti vuonna 1984 Film Roman -animaatiostudion, joka tunnetaan muun muassa televisiosarja Simpsoneiden animaation sekä lukuisten Karvinen-sarjakuvaan perustuvien televisiosarjojen tuottamisesta. Roman on voittanut urallaan kuusi Emmy-palkintoa. Vuoden 2016 Annie-palkinto-gaalassa hänelle myönnettiin Winsor McCay Award -elämäntyöpalkinto.

Ura
Romanin vanhemmat olivat meksikolaisia siirtolaisia. Hän opiskeli Hollywood Art Center Schoolissa ja aloitti uransa animaattorina Disneyn studiolla vuonna 1955. Vuonna 1957 hän siirtyi mainosanimaatioiden tekijäksi ja työskenteli seuraavan vuosikymmenen aikana lukuisille animaatiostudioille. MGM-studiolla hän osallistui muun muassa Tom ja Jerry -lyhytanimaatioiden sekä suositun televisioanimaation How the Grinch Stole Christmas! tekemiseen. Vuosina 1970–1983 Roman työskenteli Bill Meléndezin studiolla, joka tunnettiin Charles M. Schulzin sarjakuvaan perustuneista Tenavat-piirretyistä. Meléndez ylensi Romanin ohjaajaksi, ja Roman ohjasi kuusitoista Tenavien tv-spesiaalia. Lisäksi hän toimi Meléndezin apulaisohjaajana elokuvissa Kisa on kova, Jaska Jokunen (1977) sekä Hyvää matkaa Jaska Jokunen (1980). Meléndezin studio ryhtyi 1980-luvun alussa tuottamaan animaatioita myös Jim Davisin sarjakuvasta Karvinen. Roman ohjasi kaksi ensimmäistä Karvisen tv-spesiaalia Meléndezille, mutta perusti sitten vuonna 1984 oman studionsa Film Romanin, joka jatkoi niiden tuottamista.

Roman tuotti vuosina 1984–1989 yhteensä yhdeksän Karvinen-tv-spesiaalia, joista kolme voitti Emmy-palkinnon. Roman tuotti myös vuosina 1988–1995 esitetyn televisiosarjan Karvinen (Garfield and Friends). Film Romanin suurin taloudellinen menestys oli piirrossarja Simpsonit, johon studio tuotti alihankintana animaation vuosina 1992–1999. Simpsonit toi Romanille kolme Emmy-palkintoa lisää. Muita animaatiosarjoja, joiden tuottamiseen Roman on osallistunut, ovat Bobby's World (1990–1998), The Critic (1993–1995), The Mask (1995–1997) ja Kukkulan kuningas (1997–1999). Ainoa Romanin ohjaama pitkä elokuva on vuonna 1992 valmistunut Tom ja Jerry panevat kaupungin sekaisin.

Film Romanin taloudellisten vaikeuksien vuoksi Roman syrjäytettiin vuonna 1997 toimitusjohtajan paikalta, joten hän perusti vuonna 1999 uuden studion Phil Roman Entertainmentin, joka erikoistui perinteiseen käsinpiirrettyyn animaatioon. Hän on vaikuttanut edelleen myös Film Romanissa suurosakkaana ja johtokunnan jäsenenä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Phil Romanin esittely hänen omalla kotisivullaan 
Phil Romanin videohaastattelu vuodelta 2002 EmmyTVLegends.com

Yhdysvaltalaiset animaattorit
Yhdysvaltalaiset televisiotuottajat
Emmy-palkinnon voittajat
Amerikanmeksikolaiset
Vuonna 1930 syntyneet
Elävät henkilöt
Ezekiel Elliott

Ezekiel Elliott (s. 22. heinäkuuta 1995 St. Louis, Missouri) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän edustaa NFL:ssä pelaavaa Dallas Cowboysia.

Elliott oli vuoden 2016 NFL:n varaustilaisuuden neljäs varaus. Hän pelasi ennen ammattilaisuraansa Ohion osavaltionyliopistossa.

Muuta
Elliottin isoisä Leon Huff pelasi koripalloa ammattilaisena Suomessa, ja hänellä on Korisliigassa tilillään 327 runkosarjaottelua. Huffin poika Shawn Huff on Suomen koripallomaajoukkueen kapteeni ja Elliottin eno.

Lähteet

Yhdysvaltalaiset amerikkalaisen jalkapallon pelaajat
Vuonna 1995 syntyneet
Elävät henkilöt
Jorge Recalde

Jorge Raúl Recalde (9. elokuuta 1951 – 10. maaliskuuta 2001) oli argentiinalainen ralliautoilija.

Recalde voitti Argentiinan rallin kahdesti, vuosina 1988 ja 1995. Jälkimmäisenä vuonna kilpailu ei kuulunut rallin MM-sarjaan. Recalde on ainoa Argentiinan rallin voittanut argentiinalainen kuljettaja, ja oli kotimaassaan erittäin suosittu henkilö. Recalde voitti myös Argentiinan rallimestaruuden kahdesti, vuosina 1982 ja 2000.

Recalde menehtyi sydäninfarktiin 10. maaliskuuta 2001 kesken Villa Dolores -rallin. Hän oli kuollessaan 49-vuotias.

Lähteet

Argentiinalaiset ralliautoilijat
Vuonna 1951 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Nobelin talo

Nobelin talo oli Turussa Uudenmaankadun ja Vähä-Hämeenkadun kulmassa Uudenmaankatu 8:ssa sijainnut kaksikerroksinen empiretyylinen kivitalo, joka rakennettiin vuosina 1837–1838. Talo sai nimensä sen suunnitelleen ruotsalaisen arkkitehti Immanuel Nobelin mukaan. Immanuel Nobel oli kemisti Alfred Nobelin isä. Nobelin talo tuli tunnetuksi Suomen ensimmäisen valokuvan kohteena, kun Turun piirilääkärinä toiminut Henrik Cajander otti siitä dagerrotypian 3. marraskuuta 1842.

Nobelin talo purettiin kesällä 1962 Uudenmaankadun levennyksen tieltä. Purkamista edelsi kova kiista kun muun muassa maakuntamuseon johtaja C. J. Gardberg, kaupungin asemakaava-arkkitehti Pekka Sivula, Turun kaupungin museolautakunta ja talon silloinen omistaja vastustivat purkamista. Talon purkamista kannattaneiden kaupunginarkkitehti A. S. Sandelinin ja I apulaiskaupunginarkkitehti P. Salmisen mukaan talo oli menettänyt rakennustaiteellista arvoaan lisäys- ja muutostöiden takia, poikkesi liikaa ympäristöstään ja haittasi liikennejärjestelyjä. Turun kaupunginhallitus päätti talon purkamisesta 25. heinäkuuta 1961.

Lähteet

Katso myös 

 Turun tauti, vanhojen rakennusten purkaminen Turussa 1960–1970-luvuilla

Aiheesta muualla 
 Turku 2011: Taistelu Turusta - Nobelin talon mukana katosi historiallista miljöötä, Yle Turku 13.4.2011 (Yle Areena)
 Nobelin talon entinen sijaintipaikka Uudenmaankatu 8:ssa (Google Street View) 

Turun entiset rakennukset ja rakennelmat
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Lehtikuusen koulu

Lehtikuusen koulu on Vantaan Hakunilan kaupunginosassa sijaitseva noin tuhannen oppilaan suomenkielinen yhtenäiskoulu (luokka-asteet 1–9). Koulu toimii kahdessa vierekkäisessä rakennuksessa:
 Havussa (aiemmin Hakunilanrinteen koulu), Hiirakkotie 18, 01200 Vantaa: luokka-asteet 1–5.
 Kaarnassa (aiemmin Hakunilan koulu), Hiirakkotie 9, 01200 Vantaa: 6.–9.-luokkalaiset.

Yhtenäiskoulun syyslukukauden 2015 alussa käyttöönotettu nimi saatiin vuoden 2014 lopulla järjestetyn nimeämiskilpailun voittajaehdotuksesta. Nimi on johdettu koulun viereisestä lehtikuusimetsästä. Koulujen kanssa samassa pihapiirissä toimii myös päiväkoti.

Lähteet

Vantaan peruskoulut
Hakunila
Wang Ruowang

Wang Ruowang (4. helmikuuta 1918 – 19. joulukuuta 2001) oli kiinalainen kirjailija ja toisinajattelija. Wang istui monta kertaa vankilassa, kun arvosteli aikanaan sekä Kiinan Kuomintangin että Kiinan kommunistista hallitusta. Wang vaati uudistuksia ja hallinnon vapautta.
Wang kuului Kiinan kommunistiseen puolueeseen 1937–1957. Wang erotettiin puolueesta 1957 ”oikeistolaisena”. Wang liittyi uudelleen puolueeseen Deng Xiaopingin valtakaudella 1979. Mutta tällä kertaa Deng erotti Wangin puolueesta ”porvarillisena liberaalina”.

Kiinalaiset kirjailijat
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Västersundoms skola

Västersundoms skola on Vantaan Hakunilan suuralueen Länsisalmen kaupunginosassa sijaitseva pieni ruotsinkielinen alakoulu (luokka-asteet 1–6). Syksyllä 2019 koulua kävi 61 oppilasta.

Koulu osallistuu Liikkuva koulu -hankkeeseen. Merkkinä koulun panostuksesta  ymäristökasvatukseen Västersundoms skola sai vuonna 2011 Vihreän lipun.

Lähteet

Aiheesta muualla
Västersundom skola kan räddas (2009+ 2011)  (hbl.fi)
"Västersundoms skola bör bevaras" (6.3.2009)  (svenska.yle.fi)

Vantaan peruskoulut
Suomen ruotsinkieliset peruskoulut
Länsisalmi
Orimattilan museot

Orimattilan museot tarkoittavat tässä artikkelissa Orimattilassa sijaitsevia museoita: kunnallisia Orimattilan taidemuseota ja Orimattilan kotiseutumuseota sekä muiden tahojen ylläpitämiä Artjärven kotiseutumuseota ja Orimattilan pullomuseota.

Orimattilan taidemuseo

Orimattilan taidemuseo sijaitsee punatiilisen Orimattilan kulttuuritalon yläkerrassa samassa rakennuksessa kaupunginkirjaston kanssa. Kunnan taidekokoelma perustettiin vuonna 1978. Nykyisissä tiloissaan Orimattilan taidemuseo on toiminut vuodesta 1993. Museossa on Taidesäätiö Ilmari ja Toini Wall-Hakalan kokoelmat, joissa on Marcus Collinin, Albert Edelfeltin, Akseli Gallen-Kallelan, Pekka Halosen, Eero Järnefeltin, Unto Koitisen, Aleksander Laureuksen, Berndt Lindholmin, Helene Schjerfbeckin, Maria Wiikin, Ferdinand von Wrightin, Magnus von Wrightin, Wäinö Aaltosen, Walter Runebergin, Ville Vallgrenin teoksia. Lisäksi museossa on Pentti Papinahon kokoelma, jossa on eri teoksia 30 vuoden ajalta.

Orimattilan kotiseutumuseo

Orimattilan kotiseutumuseo sijaitsee Viljamaalla Orimattilan kaupungin keskusta-alueella (Pappilantie 4). Se on Suomen museoliiton jäsenmuseo, johon käy museokortti, Museossa on maalaistalo aittoineen ja ulkorakennuksineen sekä siihen liittyvä sisustus sekä esineitä.

Artjärven kotiseutumuseo
Artjärven kotiseutuyhdistyksen ylläpitämä paikallismuseo on Päijät-Hämeen vanhin kotiseutumuseo. Se sai alkunsa vuonna 1923 tehdyn lahjoituksen pohjalta. Museo on avoinna sopimuksesta.

Orimattilan pullomuseo

Orimattilan pullomuseo sijaitsee Viljamaalla Orimattilan keskustassa lähellä Orimattilan kotiseutumuseota ja on avoinna vapunpäivänä. Orimattilan pullomuseon kokoelmissaon erilaisia pulloja 1700-luvulta 1900-luvun puoleen väliin saakka, muun muassa virvoitusjuomatehtaiden pulloja, alkoholiliikkeiden pulloja, olutpulloja sekä apteekkien pulloja, kaikkiaan 1500 esinettä.

Lähteet

Orimattila
Museot
M/S Megastar

M/S Megastar on virolaisen Tallinkin omistama matkustaja-autolautta, joka valmistui Meyer Turun telakalta tammikuussa 2017. Alus korvasi Helsinki–Tallinna-reitillä aiemmin liikennöineen M/S Superstarin. Laiva käyttää polttoaineenaan nesteytettyä maakaasua ja voimanlähteenä on viisi Wärtsilä 50DF -moottoria. Aluksella ei ole lainkaan perinteisiä pelastusveneitä, vaan ainoastaan kaasutäytteisiä pelastuslauttoja sekä muutamia MOB-veneitä.

Megastar tekee päivässä kolme edestakaista vuoroa Helsingistä Tallinnaan, ja matka-aika on noin kaksi tuntia.

Kansikuvaus 
Kansi 11: Drivers Lounge ja aurinkokansi
Kansi 10: 2 ja 4 hengen hyttejä, komentosilta ja  aurinkokansi
Kansi 9: Burger King, Delight Buffet, The Chef's Kitchen, Fast Lane, Victory Bar, Sea Pub, Sitting Lounge, leikkihuone
Kansi 8: Traveller Superstore (yläkerta), Business Lounge, Comfort Lounge,  neuvonta ja kioski, Coffee & Co., Lobby Shop
Kansi 7: erillinen henkilöautokansi 150 autolle (pääsy sallittu myös matkan aikana) ja Traveller Superstore (alakerta)
Kansi 6: autokansi
Kansi 5: autokansi
Kansi 4: autokansi
Kansi 3: autokansi
Kansi 2: konehuone ja muita teknisiä tiloja

Käyttöhistoria 

M/S Megastar tilattiin syksyllä 2015, ja kölinlasku tapahtui 9. helmikuuta 2016. Aluksesta järjestettiin nimikilpailu, jossa parhaimmaksi nimeksi valittiin Megastar, jota ehdotettiin yli 300 kertaa. Megastarin kastoi 1. heinäkuuta 2016 laivan kummi Tarja Halonen. Meyer Turku luovutti aluksen Tallinkille 24. tammikuuta 2017, ja laivan neitsytmatka oli 29. tammikuuta 2017 Tallinnasta Helsinkiin. Aluksen sisätilat on suunnitellut sisustusarkkitehtitoimisto dSign Vertti Kivi, joka vastasi myös M/S Viking Gracen sisätilojen suunnittelusta.

Lähteet 
 M/S Megastar Tallinkin verkkosivuilla

Viitteet

Aiheesta muualla 

Megastar
Happy Valley, varjojen laakso

Happy Valley, varjojen laakso (engl. Happy Valley) on  brittiläinen rikosdraamasarja, jonka on luonut Sally Wainwright. Sarja alkoi Iso-Britanniassa BBC One -kanavalla vuonna 2014. Suomessa Yle TV1 aloitti sarjan esittämisen 26. toukokuuta 2015. Toinen tuotantokausi alkoi Suomessa 31. toukokuuta 2016. Sarjasta on tulossa 3. tuotantokausi vuonna 2022.

Sarjan ensimmäinen jakso keräsi Suomessa keskimäärin 358 000 katsojaa ja tavoitti 543 000 suomalaista, ollen kuukauden kuudenneksi katsotuin ulkomainen draamasarja. Britanniassa ensimmäisen kauden keskikatsojamäärä oli peräti 8,21 miljoonaa ja sarja oli yksi vuoden suosituimmista draamasarjoista. 

Sarja sai vuoden 2014 parhaan draamasarjan Bafta-palkinnon.

Juoni
Sarja sijoittuu Yorkshiressä sijaitsevaan pikkukaupunkiin, joka tunnetaan nimellä "Onnen laakso". Todellisuudessa yhteisöä piinaavat huumeet, pikkurikollisuus ja ei-toivotut teiniraskaudet. Sarjan päähenkilö on kaupungin poliisiaseman päällikkö Catherine Cawood (Sarah Lancashire), joka tekee kaikkensa rikollisuuden kätkemiseksi, mutta joillekin asiolle hänkään ei voi mitään. Catherine on eronnut ja asuu yhdessä siskonsa Claren (Siobhan Finneran) kanssa, joka on alkoholisti. Catherine kasvattaa tyttärenpoikaansa Ryania, jonka äiti teki itsemurhan, koska mies nimeltä Tommy Lee Royce (James Norton) raiskasi hänet. Tommy Lee Royce on Ryanin isä.

Katkeroitunut kirjanpitäjä Kevin Weatherill (Steve Pemberton) kärsii rahavaikeuksista, mutta hän haluaa tyttärensä parempaan kouluun. Kevin ehdottaa huumekauppias Ashley Cowgillille, että tämä sieppaisi Kevinin pomon Nevison Gallagherin tyttären Annin lunnaiden toivossa. Ashley toteuttaa sieppauksen apunaan Lewis Whippey ja Tommy Lee Royce.

Näyttelijät

Katsojamäärät
Happy Valleyn ensimmäinen tuotantokausi keräsi Britanniassa keskimäärin 8,21 miljoonaa katsojaa. Toista tuotantokautta seurasi Britanniassa keskimäärin peräti 9,34 miljoonaa katsojaa.

Sarjan ensimmäinen jakso keräsi Suomessa keskimäärin 358 000 katsojaa ja tavoitti 543 000 suomalaista, ollen kuukauden kuudenneksi katsotuin ulkomainen draamasarja. Ensimmäisen tuotantokauden keskikatsojamäärä oli 365 000 katsojaa. Toinen tuotantokausi alkoi Suomessa 31. toukokuuta 2016. Toisen tuotantokauden avausjakson keskimääräinen katsojamäärä Suomessa oli 377 000 katsojaa, ja tavoittavuus 643 000 katsojaa.

Vastaanotto
"Briteillä on miltei pettämätön kyky loihtia ensiluokkaisia ja realistisia rikosdraamoja. Ironiaa nimellään tihkuva Happy Valley kuuluu ehdottomasti eliittiin. Onnellinen laakso on nimittäin kaukana kauniista ja rauhallisesta yorkshireläisestä maalaisidyllistä", näin sarjaa kehuttiin Iltalehden arvostelussa.

The Daily Telegraph antoi sarjassa viisi tähteä ja kuvaili sarjaa "vuoden puhuttelevimmaksi TV-sarjaksi".

Lähteet

2010-luvun televisiosarjat
Brittiläiset rikossarjat
BBC:n televisio-ohjelmat
Teknoaidi

Teknoaidi on suomalainen hardcore techno ja speedcore muusikko. Hänen musiikkinsa ottaa vaikutteita mm. psykedeelisestä musiikista, folkista, maailmanmusiikista ja noisesta. Hän kuvailee musiikkiaan termillä shamancore ja musiikin ideana on tuoda tietoa nopeatempoisen rytmimusiikin parantavista ominaisuuksista. Teknoaidi on internet levy-yhtiön Kovaydin.NETin perustaja.

Artistin entinen taiteilijanimi on Zutsuu. Teknoaidi on myös toinen jäsen Hiiden Virren Vinguttajat -kokoonpanossa.

Julkaisut

Albumit
 The Source Field Manifestations (Splatterkore Reck-ords, 2012)
 Starseed Integration and Repatriation (K-NeT Label, 2015)

EP:t
 Hiiden Virren Vinguttajat (Chase Records, 2012)
Positive Phuture Timeline (Kovaydin.NET, 2017)

Kokoelmilla
 Corekatsaus 2012 (Kovaydin.NET, 2012)
 Kovaydin.NET 10v - 10 Years of Suomicore (Kovaydin.NET, 2015)
 Speedcore Worldwide Sampler Vol​.​3 ᵘᶰˢᵗᵒᵖᵖᵃᵇˡᵉ ᵘᶰᵈᵉʳᵍʳᵒᵘᶰᵈ ᶤᶰᶠᵉᶜᵗᶤᵒᶰ (Speedcore Worldwide Audio Netlabel, 2015)
 Compulsive Speed Excess! (Speedcore Worldwide Audio Netlabel, 2016)
Sounds From The Finnish Hardcore Techno Underground Vol. 2 (Kovaydin.NET, 2017)

Musiikkivideot
 Ulddat
 We Have Merged

Lähteet

Aiheesta muualla 
Viralliset kotisivut 
, haastattelu vuodelta 2013 

Hardcore techno -artistit
Suomalaiset elektronisen musiikin artistit
Tšekkoslovakian kommunistinen puolue

Tšekkoslovakian kommunistinen puolue ( ja , KSČ) oli marxilais-leniniläinen kommunistipuolue, joka toimi Tšekkoslovakiassa vuosina 1921–1990. Puolue sai vuonna 1946 vaalivoiton ja kaksi vuotta myöhemmin vuonna 1948 se teki vallankaappauksen. Tämän jälkeen puolue hallitsi Tšekkoslovakiaa aina vuoden 1989 samettivallankumoukseen asti. Vuonna 1968 puolueen johtaja Alexander Dubček ehdotti demokraattisia uudistuksia, mikä johti Neuvostoliiton asevoimien väliintuloon. Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen seuraajista merkittävimmät ovat Tšekissä toimiva Böömin ja Määrin kommunistinen puolue ja Slovakiassa toimiva Slovakian kommunistinen puolue.

Pääsihteerit (1945–1989)
Puoluejohtajan tittelinä oli vuosina 1945–1953 puhemies (předseda), vuosina 1953–1971 ensimmäinen sihteeri (první tajemník) ja vuosina 1971–1989 pääsihteeri (generální tajemník).

Kommunistiset puolueet
Tšekkoslovakian politiikka
Ijahis Idja

Ijahis Idja () on alkuperäiskansojen musiikkitapahtuma, jota on järjestetty Inarin kirkonkylällä vuodesta 2004 lähtien. Tapahtuma on Suomen ainoa saamelaismusiikkiin keskittyvä festivaali. Ijahis idjan ohjelmaan kuuluu perinteisen saamelaismusiikin esityksiä, nousevien saamelaisartistien konsertteja, lasten ohjelmaa, alkuperäiskansavieraiden musiikkiesityksiä sekä saamelaismusiikkiin keskittyvät klubi-illat. Vuonna 2016 Ijahis idja järjestettiin Saamelaiskulttuurikeskus Sajoksessa 19.–21.8.

Historia 
Ensimmäistä Yöttömän Yön festivaalia juhlittiin kirkonkylällä, silloisen kirjaston pihalla toukokuun viimeisenä päivänä vuonna 2004. Ensimmäisessä tapahtumassa esiintyivät Satu Aikio, Ulla Pirttijärvi, Mikkal Morottaja, Ante Mikkal Gaup, Inarin ala-asteen lapsiesiintyjiä sekä Wimme, joka kiikkui mikkeineen kirjaston katolle. Tapahtuman kaukaisimmat vieraat saapuivat Jakutiasta ja festivaalia juonsi Märistä Säpikkäistäkin tuttu Anne Kirste Aikio. Seuraavana vuonna festivaalialue rakennettiin Inarijärven rannalle, kalasataman alueelle, jossa järveltä puhkuva tuuli äityi tapahtuman aikana välillä niin kovaksi, että kodan muotoon rakennettu festivaaliteltta pysyi vaivoin paikallaan. Vuonna 2012 tapahtuma sai uudeksi kodikseen vasta-avatun Saamelaiskulttuurikeskus Sajoksen ja tarjosi kaksipäiväisen tapahtuman aikana viihdykettä yli kahdelle tuhannelle kuulijalle. Kymmenessä vuodessa Ijahis idja on kasvanut merkittäväksi alkuperäiskansojen musiikkia ja kulttuuria esitteleväksi festivaaliksi.

Teemat 
Tapahtuman teema on vuosittain vaihtuva. Vuonna 2015 teema oli Vilda duoddarat (suom. Villit tunturit). Teemalla tehtiin tunnetuksi Enontekiön ja muun länsipuolen joikuperinnettä sekä uudempaa saamelaismusiikkia.  Vuonna 2014 tapahtuman ohjelma nosti esille erityisesti koltta- ja inarinsaamelaista musiikki- ja tanssiperinnettä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Tapahtuman verkkosivut 

Suomen kulttuuritapahtumat
Inarin tapahtumat
Panu Jansson

Panu Jansson (s. 14.10.1981) on suomalainen toimittaja. Jansson työskentelee Helsingin Sanomien Lasten uutisissa, missä hän oli mukana perustamassa Lasten uutiset -sanomalehteä kesällä 2020. 

Vuosina 2012-20 hän toimi kaupunkimedia City-lehden päätoimittajana. Hän aloitti Cityssä vuonna 2011 verkon vastaavana toimittajana ja eteni päätoimittajaksi, kun vanhanmallinen, kaupungin jakelupisteissä jaeltu City-lehti lopetettiin syksyllä 2012. Jansson rakensi yhdessä Cityn uuden omistajan Ilkka O. Lavaksen kanssa Citystä digitaalista mediaa ja luotsasi kaupunkimediaa läpi mediamurroksen, joka vaikutti lehden teon edellytyksiin myös Cityssä.

Jansson on ennen Cityä tehnyt toimittajan töitä Kauppalehdessä, Keskisuomalaisessa, Kymen Sanomissa, asiakaslehdissä sekä freelancerina. Hän on opiskellut journalistiikkaa Jyväskylän yliopistossa ja on tutkinnoltaan humanististen tieteiden kandi. Lisäksi hän on käynyt Taideteollisen Korkeakoulun Aikakauslehtijournalismin sivuaineohjelman.

Lähteet 

Suomalaiset toimittajat
Suomalaiset päätoimittajat
Elävät henkilöt
Syntymävuosi puuttuu
Chicagon roomalaiskatolinen arkkihiippakunta

Chicagon roomalaiskatolinen arkkihiippakunta (, ) on katolisen kirkon hiippakunta Yhdysvalloissa. Se on perustettu 28. marraskuuta 1843 ja siitä on erotettu Quincyn, Peorian, Rockfordin ja Jolietin hiippakunnat. Seurakuntia oli 356 vuonna 2013. Pyhän nimen katedraali on hiippakunnan pääkirkko.

Piispat ja arkkipiispat 
 William Quarter (1844–1848)
 James Oliver Van de Velde (1848–1853)
 Anthony O'Regan (1854–1858)
 James Duggan (1859–1880)
 Patrick Feehan (1880–1902)
 James Edward Quigley (1903–1915)
 George Mundelein (1915–1939)
 Samuel Stritch (1939–1958)
 Albert Gregory Meyer (1958–1965)
 John Cody (1965–1982)
 Joseph Louis Bernardin (1982–1996)
 Francis Eugene George (1997–2014)
 Blase Joseph Cupich (2014– )

Lähteet 

Illinois
Yhdysvaltain katoliset hiippakunnat
Scream (televisiosarja)

Scream on yhdysvaltalainen kauhusarja, jonka ovat luoneet Kevin Williamson ja Wes Craven. Sarjaa alettiin esittää MTV-kanavalla 30. kesäkuuta 2015. Suomessa ja useissa muissa maissa sarja on nähtävillä myös Netflixissä. Scream on samannimisen elokuvasarjan televisioon tehty uusintaversio.

Tuotanto
Scream -kauhuelokuviin perustuvaa tv-sarjaa alettiin suunnitella vuonna 2012. Pilottijakson ohjaajana puhuttiin olevan Wes Craven, alkuperäisten Scream -elokuvien ohjaaja. Cravenista tulikin yksi sarjan vastaavista tuottajista. Sarjaa oli tarkoitus alkaa esittää jo vuonna 2014, mutta tv- ensi-ilta siirtyi kesään 2015. Sarja on kuvattu Louisianassa.

Sarjan ensimmäinen traileri esitettiin vuoden 2015 MTV Movie Awardseissa.

Sarjan pääroolia tarjottiin aluksi Bella Thornelle, mutta tämä kieltäytyi tarjouksesta koska suosi pienempää roolia. Thorne esiintyy sarjassa Drew Barrymoren kuuluisan Scream-elokuvakohtauksen uusintaversiossa.

Rooleissa

Juoni

George Washington -lukiossa leviää nettikiusaamistapaus, ja videon salaa kuvannut tyttö murhataan raa'asti. Tapaus tuo esille 20 vuotta vanhan murhien sarjan, jonka tekijä ammuttiin läheiseen Wren-järveen. Tarinan keskiössä on ryhmä haavoittuvaisia teinejä, jotka joutuvat sadistisen sarjamurhaajan uhan alle. Emma Duval saa tekijältä pelottavia puheluita, jotka vihjaavat perhesalaisuuksista. Myös Emman poikaystävällä ja tämän parhaalla kaverilla on likainen salaisuus, ystävättärellä taas on salasuhde opettajaan. Entinen paras ystäväkin salailee jotain ja sarjamurhista intoileva nörttikaveri luo villejä teorioita silpojan henkilöllisyydestä. Murhien sarja tuntuu jatkuvan, eikä pienessä Lakewoodin kaupungissa ole enää kukaan turvassa.

Jaksot

Ensimmäinen tuotantokausi 

|}

Toinen tuotantokausi 

|}

Lähteet

2010-luvun televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset kauhusarjat
MTV:n televisio-ohjelmat
Juutinen

Juutinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

 Janne Juutinen (s. 1994), jääkiekkoilija
 Jari Juutinen (s. 1959), teatteriohjaaja ja näytelmäkirjailija
 Paavo Juutinen (1920–2000), metsätieteilijä ja metsäeläintieteen professori
 Petri Juutinen, matematiikan professori
 Sylvia Juutinen (s. 1939), kirjailija
Dušan Borković

Dušan Borković (; s. 16. syyskuuta 1984 Pančevo, Serbian ST) on serbialainen kilpa-autoilija.

Borković aloitti uransa kartingissa vuonna 1994. Hän voitti Jugoslavian kartingmestaruuden kuudesti peräkkäin vuosina 1995–2000. Vuonna 2002 Borković siirtyi koppiautoihin, ja ajoi kuuden vuoden ajan Serbian kansallista mestaruussarjaa.

Vuosina 2010–2012 Borković kilpaili ylämäkiajossa sekä kotimaassaan että FIA:n EM-sarjassa. Voitettuaan Euroopan-mestaruuden kaudella 2012, hän siirtyi seuraavaksi kaudeksi takaisin rata-autoiluun ja ETCC-sarjaan.

Kaudella 2014 Borkovićista tuli ensimmäinen serbialainen kuljettaja WTCC-sarjassa. Hän ajoi Campos Racing -tallin Chevrolet Cruzella. Borković ylsi Japanin osakilpailun toisessa lähdössä Suzukassa toiseksi, saavuttaen uransa ensimmäisen WTCC-palkintokorokesijoituksen.

Borkovićin oli tarkoitus osallistua sarjaan myös kaudella 2015, mutta vetäytyi ensimmäisen kilpailuviikonlipun jälkeen. Hän palasi takaisin ETCC-sarjaan, ja voitti lopulta viisi lähtöä sekä luokkansa mestaruuden. Kaudella 2016 Borković kilpailee TCR International Seriesissä.

Lähteet

Serbialaiset autourheilijat
Vuonna 1984 syntyneet
World Touring Car Championship -kuljettajat
Elävät henkilöt
FK Borac Banja Luka

Fudbalski klub Borac Banja Luka () on bosniahertsegovinalainen jalkapalloseura Banja Lukan kaupungista. Se pelaa maansa korkeimmalla sarjatasolla Bosnia ja Hertsegovinan Valioliigassa.

Borac on voittanut mestaruuden kahdesti kausina 2010/11 ja 2020/21. Bosnia ja Hertsegovinan cupin se on voittanut myös kerran vuonna 2010, ja ennen maan itsenäistymistä Jugoslavian cupin vuonna 1988. Jugoslavian sarjajärjestelmässä Borac pelasi vuoteen 1995 saakka ja sen jälkeen vuoteen 2002 asti Serbitasavallan pääsarjassa kunnes liittyi Bosnia ja Hertsegovinan sarjoihin.

Borac Banja Luka on selviytynyt useampana vuonna Euroopan sisäisiin turnauksiin. Mestarien liigassa se on esiintynyt kerran. Tämä tapahtui kaudella 2011–2012, jolloin seura hävisi toisella karsintakierroksella israelilaiselle Maccabi Haifalle yhteismaalein 7–4.

Lähteet

Bosniahertsegovinalaiset jalkapalloseurat
Vuonna 1926 perustetut urheiluseurat
Nikola Jokić

Nikola Jokić (s. 19. helmikuuta 1995 Sombor, Jugoslavian liittotasavalta) on serbialainen koripalloilija, pelipaikaltaan sentteri. Hän edustaa NBA-liigassa pelaavaa Denver Nuggetsia.

Jokić valittiin Adrianmeren liigan arvokkaimmaksi pelaajaksi kaudella 2014–2015. Kauden jälkeen hän allekirjoitti neljän vuoden sopimuksen hänet toisella kierroksella vuonna 2014 varanneen Denver Nuggetsin kanssa.

Tulokaskaudellaan Jokić pelasi yhteensä 80 runkosarjaottelua, joissa hän oli aloitusviisikossa 55 kertaa. Kaudella 2016–2017 hän pelasi 73 ottelua, joista aloituskentällisessä 59 kertaa. Kaudella 2017–2018 hän pelasi 75 ottelua ja oli aloituksessa 73 ottelussa. Kaudella 2018–2019 hän pelasi 80 runkosarjaottelua ja 14 pudotuspeliä ja oli niissä kaikissa aloituskentällisessä. Tuon kauden runkosarjassa hän teki ottelua kohden 20,1 pistettä, otti 10,8 levypalloa ja antoi 7,3 syöttöä, ja koko liigan ottelukohtaisissa tilastoissa hän oli syötöissä yhdeksäs ja levypalloissa yhdestoista. Pudotuspeleissä hän teki ottelua kohden 25,1 pistettä, otti 13,0 levypalloa ja antoi 8,4 syöttöä. Jokić voitti vuosina 2021 ja 2022 NBA-runkosarjan arvokkaimman pelaajan palkinnon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Strozyk, Matias: Serbialainen syöttökone kauhistutti elintavoillaan, mutta hurmasi peliälyllään – kolme litraa limsaa päivässä juonut Nikola Jokic on nyt maailman parhaita koripallotähtiä YLE Urheilu 31.8.2019

Serbialaiset koripalloilijat
Serbialaiset olympiamitalistit
Vuonna 1995 syntyneet
Elävät henkilöt
Peetu Mäkinen

Peetu Mäkinen (s. 19. elokuuta 1995) on suomalainen lentopalloilija. Rovaniemeltä kotoisin oleva Mäkinen on edustanut suurimman osan pelaajaurastaan kotikaupunkinsa seuroja, ensiksi Napapiirin Pallokettuja ja sittemmin Perungan Poikia. Uransa ensimmäisen kauden miesten lentopalloliigassa hän pelasi kaudella 2014–2015. Mäkinen solmi VaLePan kanssa 2-vuotisen sopimuksen vuonna 2016 , mutta palasi Perungan Poikiin kaudella 2018–2019. Kaudella 2019–2020 Mäkinen pelaa ensimmäisen kautensa ulkomailla, tšekkiläisen Pribramin joukkueessa.

Ura 
Peetu Mäkisen kasvattajaseura on Napapiirin Palloketut. NaPan riveissä hän voitti junioreissa C- ja A-nuorten Suomen mestaruuden sekä B-nuorten SM-hopeaa. Hänet valittiin kahdesti ikäluokkansa SM-finaalien tähdistökentälliseen ja kerran finaaliturnauksen parhaimmaksi pelaajaksi. Mäkinen edusti ikäluokkansa maajoukkuetta Meksikon MM-kisoissa vuonna 2013. Suomi oli kisoissa 11. Lukiovuodet Mäkinen harjoitteli Lapin urheiluakatemian riveissä ja opiskeli Ounasvaaran lukiossa. Mäkinen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 2014.

Avauskautensa lentopallon Mestaruusliigassa Mäkinen pelasi kaudella 2014–2015. Tätä aiemmin hän oli pelannut kauden verran NaPan riveissä lentopallon 1-sarjassa. Toisella liigakaudellaan Mäkinen valittiin tammikuun tähdistökentällisen toiseksi yleispelaajaksi. Runkosarjan pistepörssissä hän oli 14.

Mäkinen valittiin miesten lentopallomaajoukkueryhmään keväällä 2016. Hän lunasti niin sanotun viikon tulokasleirin myötä paikan myös lopulliseen, kesän 2016 Maailmanliigassa pelanneeseen ryhmään. Toukokuussa 2016 julkistettiin Mäkisen 2-vuotinen sopimus sastamalalaisen VaLePan kanssa. Mäkinen oli voittamassa kahta tuplamestaruutta VaLePan kanssa 2016–2018.

Kesäksi 2019 Mäkinen palasi uuden päävalmentaja Joel Banksin valinnan myötä takaisin maajoukkueryhmään ja lunasti itselleen paikan pelaavassa seitsikossa. Kiinan olympiakarsintaturnauksessa Mäkinen oli Suomen avainpelaajia.

Muuta 
Peetu Mäkinen on toisen polven lentopalloilija. Hänen isänsä Vesa muistetaan 1980-luvulta tulisieluisena Oulun Kiskon keskimiehenä. Peetun isoveli Ossi on pelannut niin ikään Mestaruusliigassa. Pikkuveli Jere debytoi liigakentillä kaudella 2015-16.

Lähteet 

Suomalaiset lentopalloilijat
Vuonna 1995 syntyneet
Elävät henkilöt
Antonio Reguero

Antonio Reguero Chapinal (s. 4. heinäkuuta 1982 Madrid) on espanjalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC Lahtea. 

Reguero on Real Madridin kasvatti. Hän pelasi kuitenkin ainoastaan seuran C-joukkueessa, josta hän siirtyi vuonna 2003 Villarrealin B-joukkueeseen. Vuodet 2004–2005 Reguero edusti Orihuelaa ja vuodet 2005–2007 Alicantea. Vuosina 2007–2008 hän pelasi Mazarrónissa ja vuonna 2008 lisäksi myös UD Lanzarotessa. Kauden 2009–2010 Reguero pelasi Segunda División B:n Racing Ferrolissa ja vuodet 2010–2012 saman sarjan CF Gandíassa. 

Kaudeksi 2012–2013 Reguero siirtyi Skotlannin valioliigan Invernessiin. Hän pelasi seurassa kauden aikana 23 ottelua. Kauden 2013–2014 Reguero vietti saman sarjan Kilmarnockissa jääden kuitenkin ilman peliaikaa. Kaudeksi 2014–2015 Reguero vaihtoi jälleen seuraa Skotlannin valioliigassa, nyt hän siirtyi Ross Countyyn, jossa hän pelasi kauden aikana 16 ottelua. Heinäkuussa 2015 Reguero siirtyi Skotlannin mestaruussarjan Hibernianiin, jossa hän ei kuitenkaan pelannut yhdessäkään ottelussa.

Toukokuussa 2016 Reguero siirtyi Suomen Veikkausliigan Rovaniemen Palloseuraan (RoPS). Reguero edusti RoPS:ia kaikkiaan neljä kautta ja siirtyi sen jälkeen kaudeksi 2020 toiseen veikkausliigaseuraan HJK:hon.

Antonio Reguero on pelannut Veikkausliigassa viisi kautta ja 122 ottelua.

Saavutukset 
 Suomen mestaruus 2020 HJK:n riveissä
 SM-hopeaa 2018 RoPS:n riveissä.

Lähteet 
 

Espanjalaiset jalkapallomaalivahdit
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt