joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Adidas

Adidas AG on saksalainen vaatteiden ja kenkien valmistaja, joka valmistaa lähinnä urheiluvarusteita. Vuonna 1949 perustetun yrityksen tuotevalikoima kattaa laajasti eri urheilulajeja ja siihen kuuluu lisäksi urheilullista vapaa-ajan muotia.

Yrityksen perustaja Adolf "Adi" Dassler aloitti 1920-luvulla urheilukenkien valmistuksen. Apunaan hänellä oli veljensä Rudolf Dassler, joka perusti myöhemmin kilpailevan yrityksen Puman.

Yrityksen pääkonttori sijaitsee perustajansa kotikaupungissa Saksan Herzogenaurachissa, ja konserni työllistää kansainvälisesti noin 59 000 työntekijää. Adidaksen tärkein sopimusvalmistaja on Yue Yuen. Adidaksen tuotteita valmistetaan muun muassa Kiinassa, Vietnamissa, Japanissa, Indonesiassa ja Brasiliassa.

Yrityksen vuotuinen myynti oli noin 9,5 miljardia euroa vuonna 2005. Play Fair -kampanjan mukaan Adidaksen voitto ennen veroja vuonna 2007 oli noin miljardi dollaria ja kasvanut neljässä vuodessa 68 prosenttia.

Vuonna 2005 suomalainen Amer Sports osti Adidakselta Salomonin. Kauppahinta oli noin 485 miljoonaa euroa. Adidas osti vuonna 2015 Runtasticin noin 239 miljoonalla dollarilla. Adidas osti vuonna 1997 TaylorMaden, jonka se myi vuonna 2017 sijoitusyhtiö KPS Capital Partnersille. Adidas osti vuonna 2005 Reebokin, jonka se myi vuonna 2021 yhdysvaltalaiselle Authentic Brands Groupille.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Adidaksen kotisivut

Seulonnan keskeiset artikkelit
Leroy Jenkins (muusikko)

Leroy Jenkins (11. maaliskuuta, 1932 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 24. helmikuuta 2007 Brooklyn New York, N. Y., Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja free jazz -viulisti.

Jenkins oli mukana Association for the Advancement of Creative Musicians-ryhmän (AACM) toiminnassa ollessaan koulunopettaja Chicagossa. Hän myös on yksi Creative Construction Companyn perustajista Anthony Braxtonin ja muiden kanssa. Hän johti Revolutionary Ensembleä ja muodosti trion Anthony Davisin ja Andrew Cyrillen kanssa.

Viisitoista viimeistä vuottaan Jenkins teki lähinnä tilaussävellyksiä, kuten rap-oopperan Fresh Faust, kantaatin The Negro Burial Ground ja Hans Werner Henzen saksalaiselle festivaalille tilaaman Mother of Three Sons. Hän kävi Suomessa Tampere Jazz Happeningissä vuosina 1987 ja 1992.

Diskografia

Orkesterin johtajana
 Swift are the Winds of Life (with Rashied Ali) (1975)
 For Players Only (with Jazz Composer's Orchestra) (1975)
 Solo Concert (India Navigation) (1977)
 Lifelong Ambitions (Black Saint) (1977)
 The Legend of Ai Glatson (Black Saint) (1978)
 Space Minds, New Worlds, Survival America (Tomato Records) (1978)
 Mixed Quintet (Black Saint) (1979)
 Straight Ahead/Free at Last (Red Records) (1979)
 Urban Blues (Black Saint) (1984)
 Leroy Jenkins Live! (Black Saint) (1992)
 Themes and Improvisations on the Blues (1994)
 Santa Fe (Lovely Music) (1994)
 Solo (Lovely Music) (1998)

Jäsenenä

Muhal Richard Abrams
 Mama and Daddy
 Levels and Degrees of Light

Anthony Braxton
 This Time... (BYG Actuel, 1969)
 New York, Fall 1974 (Arista, 1974)

Alice Coltrane
 World Galaxy
 Universal Consciousness

Creative Construction Company
 Creative Construction Company (Muse, 1970)
 CCC, vol. 2 (Muse, 1971)

Carl Hancock Rux
 Apothecary Rx (Giant Step, 2004)
 Good Bread Alley (Thirsty Ear Records, 2006)

the Jazz Composer's Orchestra
 Relativity Suite (JCOA, 1973)

Paul Motian
 Conception Vessel (ECM, 1973)

Dewey Redman
 Coincide (Impulse!, 1974)

Revolutionary Ensemble
 Manhattan Cycles (India Navigation, 1972)
 Vietnam (ESP, 1972)
 The People's Republic (A&M, 1975)
 The Psyche (Mutable Music, 1975)
 Positions 369 (Karma, 1977)
 The Revolutionary Ensemble Recorded Live at Moosham Castle (Inner City, 1977)
 And Now... (Pi, 2004)

Archie Shepp
 Attica Blues
 The Cry of My People
 Black Gipsy

Henry Threadgill
 Too Much Sugar for a Dime

Lähteet
Helsingin Sanomat 1.3.2007 s. C7 (kuolinpäivä ym.) Artikkelin verkkoversio

Aiheesta muualla
Lovely Music Artist: Leroy Jenkins 
AACM: Leroy Jenkins 
Other Minds: Leroy Jenkins 
Dialogue between 'Blue' Gene Tyranny and Leroy Jenkins 

Yhdysvaltalaiset jazzmuusikot
Yhdysvaltalaiset viulistit
Jazzviulistit
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Akhaia

Akhaia () eli Akhaian alueyksikkö (Περιφερειακή ενότητα Αχαΐας, Perifereiakí enótita Akhaías) on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Länsi-Kreikan alueella ja sen hallinnollinen keskus on Patras. Alueyksikön pinta-ala on 3 272 neliökilometriä ja asukasluku 309 694 (vuonna 2011).

Alueyksikkö sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan pohjoisosassa. Sen alue vastaa paljolti historiallista Akhaian maakuntaa ja antiikin Akhaiaa.

Maantiede 

Akhaian alueyksikon itäpuolella sijaitsee Korinthian alueyksikkö ja eteläpuolella Arkadian alueyksikkö ja Eliin alueyksikkö. Pohjoisessa Akhaia rajautuu mereen, rannikon länsiosassa Patraksenlahteen ja itäosassa Korintinlahteen, jotka kummatkin ovat osa Joonianmerta. Akhaian korkein vuori on Panachaïkó (). Etelässä Akhaian erottavat Arkadiasta Erýmanthos-, Aroánia- ja Kyllíni-vuoret.

Akhaian yhdistää Peloponnesoksen pohjoisenpuoleiseen Keski-Kreikkaan Ríon–Antírrion silta, joka ylittää Korintinlahden sen suun kohdalla. Akhaian pohjoisrannikkoa pitkin kulkevat sekä A8-valtatie että rautatie Ateenaan.

Kunnat 

Alueyksikkö jakaantuu viiteen kuntaan seuraavasti:

Historia

Antiikki 

Akhaia on yksi Kreikan historiallisista maakunnista. Homeroksen Iliaassa ja Odysseiassa kreikkalaisia kutsutaan yleensä akhaijeiksi. Siksi on arveltu, että mykeneläisellä kaudella Akhaia olisi viitannut lähes koko Peloponnesokseen.

Historiallisen antiikin aikana Akhaian polikset eli kaupunkivaltiot muodostivat Akhaian liiton, joka oli olemassa löyhänä uskonnollisena liittoumana jo klassisella kaudella viimeistään 400-luvulla eaa. Siihen kuului kaksitoista kaupunkia, Aigai, Aigeira, Aigion, Bura, Dyme, Farai, Helike, Olenos, Patrai, Pellene, Rhypai, Tritaia.

Uusi Akhaian liitto perustettiin hellenistisellä kaudella vuonna 280 eaa. Se kasvoi ajan kuluessa erilleen alkuperäisestä Akhaian kaupunkien liitosta, kun siihen liitettiin uusia jäseniä, ja laajimmillaan se käsitti koko Peloponnesoksen. Liiton tärkeimpiä johtajia olivat Aratos ja Filopoimen. Akhaian liitto soti historiansa aikana Aitolian liittoa, Spartaa ja Makedoniaa ja lopulta Rooman valtakuntaa vastaan. Roomalaiset kukistivat ja hajottivat liiton vuonna 146 eaa.

Roomalaisella kaudella Akhaian mukaan nimetty Achaea oli yksi Rooman provinsseista. Siihen kuuluivat paitsi alkuperäinen Akhaia ja muu Peloponnesos, myös Keski-Kreikka. Näin se käsitti koko Hellaan.

Myöhempi historia 

Keskiajalla ristiretkeilijät perustivat Akhaian ruhtinaskunnan, joka joutui ensin Venetsian ja lopulta Osmanien valtakunnan vallan alle. Akhaian Agía Lávran luostaria pidetään itsenäisen Kreikan symbolisena synnyinpaikkana, sillä se oli paikkoja, josta Kreikan vapaussota sai alkunsa. Akhaia vapautui turkkilaisvallasta vuonna 1828.

Nyky-Kreikan aiemmassa prefektuurijaossa Akhaia muodosti Akhaian prefektuurin (Νομός Αχαΐας, Nomós Akhaías). Nykyinen Akhaian alueyksikkö perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä, ja se korvasi tuolloin lakkautetun prefektuurin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Περιφερειακή ενότητα Αχαΐας. Akhaian alueyksikön kotisivu.
M3-konepistooli

M3-konepistooli (U.S. Submachine Gun, Cal. .45, M3/M3A1) on konepistooli, jonka Yhdysvaltain asevoimat vuonna 1944 hyväksyi pääasialliseksi konepistoolimallikseen korvaamaan Thompson M1A1 -konepistoolin. M3 tuli palveluskäyttöön joulukuussa 1942, ja sen paranneltu malli M3A1 joulukuussa 1944. Se oli rajoitetussa käytössä vielä Persianlahden sodassa vuonna 1991 panssariajoneuvojen miehistöaseena. 

M3 on rakenteeltaan hyvin yksinkertaisena halpa ja nopea valmistaa. Se sai kutsumanimen Grease Gun (’rasvaprässi’ tai ’rasvapistooli’) ulkonäkönsä takia. Sen valmistusteknisenä esikuvana oli Sten-konepistooli. M3 kesti hyvin likaa ja oli kevyempi kuin Thompson, mutta tulinopeus oli 300 laukausta minuutissa Thompsonia hitaampi. 

M3A1:ssa aiempi aseen kyljessä ollut virityskampi korvattiin pelkällä aseen lukossa olevalla reiällä, josta aseen käyttäjä sormellaan vetää lukon vireeseen.

Kuvagalleria

Aiheesta muualla

Springfield Armory Museum: M3 
Springfield Armory Museum: M3A1
Springfield Armory Museum: M3A1 equipped with silencer
Springfield Armory Museum: M3 fitted with experimental curved barrel

Konepistoolit
Falklandin sota
Data (Star Trek)

Komentajakapteeni Data oli tiedemies Noonien Soongin luoma kuvitteellinen androidi televisiosarjassa Star Trek – uusi sukupolvi sekä siihen perustuvissa elokuvissa. Dataa esitti näyttelijä Brent Spiner. Kuten ”veljensä” Lore sekä muut Soongin luomat androidit, myös Data on perinyt Soongin ulkonäön.

Datan alkuperä on epäselvä. Tähtilaivaston upseerien Omicron Thetalta pelastama androidi ei kotiplaneettansa elämän tuhouduttua nähnyt muita vaihtoehtoja kuin uran luomisen Tähtilaivastossa. Koneen älykkyydellä, pitkäjännitteisyydellä ja pedanttiudella Data läpäisikin Tähtiakatemian loistavin arvosanoin. Data palveli paitsi U.S.S. Enterprisellä (sekä D että E) ja U.S.S. Triestellä, myös U.S.S. Sutherlandin komentajana. Data tuhoutui kapteeniaan (Jean-Luc Picard) pelastaessaan vuonna 2379 elokuvassa Star Trek: Nemesis. Hänet oli nimitetty Enterprisen förstiksi, mutta hän ei ehtinyt ottaa tehtävää vastaan.

Datan hahmossa on yhtäläisyyksiä alkuperäisen Star Trek -sarjan vulkanuslaisen Spockin kanssa.

Lähteet 

Star Trek -hahmot
Kuvitteelliset robotit
Kuvitteelliset tieteilijät

de:Figuren im Star-Trek-Universum#Lieutenant Commander Data
Barra vasca

Barra vasca () oli keihäänheittotyyli, joka luotiin Francisco Francon hallitsemassa Espanjassa Melbournen olympialaisia varten 1956. Kiekonheitosta tuttuun pyörähdykseen perustunut tyyli kiellettiin jo vuonna 1956 vaarallisuutensa takia, sillä keihäs lensi usein arvaamattomaan suuntaan kuten katsomoon, ja Melbournen olympialaisissa sitä ei saanut enää käyttää. Barra vascan kehittäneiden espanjalaisten tarkoituksena oli murtaa pohjoismaalaisten hegemonia keihäänheitossa.

Barra vasca -tyyli perustuu vanhaan navarralaiseen keihäänheittotekniikkaan; siinä heitetään keihästä kuten kiekkoa. Heittäjä tarttuu keihääseen avokämmenellä peukalo keihään kärkeä kohti niin, että keihään takapään lape lepää vyötärön ja ristiselän päällä, pyörähtää kolmesti ja sinkoaa sen jälkeen keihään noin 45 asteen kulmassa tangentin suuntaan. Keihäs on saippuoitu tai rasvattu, jottei kitkalämpö polttaisi ihoa heittokädestä; tästä suomenkielinen nimitys ”saippuatyyli”.

Barra vasca -tyyli kiellettiin ennen Melbournen olympialaisia, sillä se katsottiin liian vaaralliseksi sekä toimitsijoille että yleisölle. Barra vasca oli kuitenkin äärimmäisen tehokas tyyli, jolla tulokset kohenivat reilusti yli vuoden 1956 maailmanennätyksen 85,71. 

Suomessa barra vasca -tyylillä pisimmälle heitti Pentti Saarikoski, joka teki sillä 99,25 metrin keihästuloksen vuonna 1956 Otanlahdessa Raumalla. Keihäässä aiemmin Lontoossa 1948 olympiakultaa tuloksella 69,77 m voittanut, mutta keihäänheitosta viihteen ja jousiammunnan pariin siirtynyt Tapio Rautavaara kokeili barra vascaa vuonna 1956. Kokeilun tuloksena syntyi 84,54 metriä kantanut heitto.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Harri Veijosen keihäänheittosivuilla on lisätietoa barra vasca -tyylistä.

Keihäänheitto
Virginaali

Virginaali ( <  'puikko') on cembaloa pienempi vanha kosketinsoitin, jossa kielet ovat poikittain koskettimistoon nähden. Virginaalit ovat yleensä suorakaiteen muotoisia ja yksisormioisia; myös viisi- tai useampikulmaisia (etenkin Italiassa).

Virginaali oli yleinen koti- ja harjoitussoitin Isossa-Britanniassa 1500- ja 1600-luvulla, mutta sen suosio väheni cembalon ja spinetin yleistyessä.

Englantilaiset virginalistit 
Virginaalille ja muille klaveereille sävelsivät musiikkia muun muassa John Bull, William Byrd, Giles Farnaby ja Orlando Gibbons. Heihin viitataan joskus nimellä "englantilaiset virginalistit". Merkittävimpiä säilyneitä englantilaisten virginalistien sävellyskokoelmia ovat Fitzwilliam Virginal Book, johon on koottu lähes 300 klaveeriteosta, sekä William Byrdin My Ladye Nevells Booke.

Aiheesta muualla 

 Barokin Valo: Virginaali

Kosketinsoittimet

it:Clavicembalo#Virginale
Parsevalin identiteetti

Funktionaalianalyysissä Parsevalin identiteetti eli Parsevalin kaava on sisätuloavaruuksien Pythagoraan lause. Sen mukaan jos B on Hilbertin avaruuden eli täydellisen sisätuloavaruuden ortonormaali kanta, on voimassa

Nimen alkuperä tulee Parsevalin lauseesta Fourier'n sarjoille, joka on lauseen erikoistapaus.

Parsevalin identiteetti voidaan todistaa Riesz-Fischerin lauseen avulla.

Katso myös
Besselin epäyhtälö

Lähteet 
 Johnson & Riess, Numerical Analysis. ISBN 0-201-10392-3.

Kirjallisuutta
 

Funktionaalianalyysi
Risto M. Nieminen

Risto Matti Nieminen (s. 14. toukokuuta 1948 Helsinki) on Aalto-professori Aalto-yliopiston Teknillisen fysiikan laitoksella. Hänet valittiin vuoden professoriksi vuonna 2003. Nieminen nimitettiin 14. helmikuuta 2014 tieteen akateemikoksi. Nieminen on Suomalaisen Tiedeakatemian esimies vuodesta 2018.

Nieminen on opiskellut muun muassa Cambridgen yliopistossa ja suorittanut tekniikan tohtorin tutkinnon vuonna 1975. Oltuaan post-doc-tutkijana Kööpenhaminassa vuosina 1975–1977 Nieminen on toiminut professorina Jyväskylän yliopistossa 1978–1986, Cornellin yliopistossa Yhdysvalloissa 1979–1980 ja 1986–1987 sekä Teknillisessä korkeakoulussa ja Aalto-yliopistossa vuodesta 1987. Vuosina 1988–1996 hän toimi CSC – Tieteellinen laskenta Oy:n tieteellisenä johtajana. Akatemiaprofessorina hän on ollut vuosina 1997–2008. Vuonna 2010 Nieminen nimitettiin Aalto-yliopiston ensimmäiseksi Aalto-professoriksi. 

Risto Niemisen erikoisala on teoreettinen ja laskennallinen materiaalifysiikka, jolta alalta hän on julkaissut yli 500 tieteellistä artikkelia. Hän on johtanut Suomen Akatemian laskennallisen nanotieteen huippuyksikköä (COMP) Teknillisessä korkeakoulussa ja Aalto-yliopistossa vuosina 2000–2013.

Risto Nieminen on yhdessä Matti Mannisen kanssa julkaissut kirjan Pintafysiikka (Suomen Fyysikkoseuran julkaisuja 1, Gummerus Oy kirjapaino, Jyväskylä 1988, 160 sivua, ISBN 951-96117-0-3).

Lähteet

Aiheesta muualla 
Suomen Akatemia: Akateemikko Risto M. Nieminen

Suomalaiset fyysikot
Akatemiaprofessorit
Akateemikot (Suomi)
Jyväskylän yliopiston professorit
Teknillisen korkeakoulun professorit
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Uusimaa (täsmennyssivu)

Uusimaa tarkoittaa seuraavia asioita:

Alueita 
 Uudenmaan historiallinen maakunta
 Uudenmaan maakunta, nykymaakunta
 Uudenmaan lääni, entinen lääni
 Uudenmaan esikaupunki, Helsingin kaavoitetun alueen etelä- ja länsiosista 1800-luvulla käytetty nimitys
Uudenmaan vaalipiiri

Henkilöitä 

 Mikko Uusimaa, suomalainen basisti

Muita merkityksiä 

 Uusimaa, suomalainen sanomalehti
 Uusimaa (), Ruotsin saaristolaivaston fregattityyppi 1700-luvulla
 Tykkivene Uusimaa, Suomen merivoimien tykkivene vuosina 1920–1953
 Saattaja Uusimaa, Suomen merivoimien saattaja-alus 1960–1970-luvuilla
 Miinalaiva Uusimaa, Suomen merivoimien käytössä oleva alus

Katso myös 
Aihepiiriin liittyvät läheisesti myös:

Itä-Uudenmaan maakunta, entinen toiminnallis-taloudellinen maakunta Suomessa.
Länsi-Uusimaa, Uudenmaan maakunnan länsiosasta käytetty nimitys
Länsi-Uusimaa, Lohjalla ilmestyvä sanomalehti
Keski-Uusimaa, Uudenmaan maakunnan keskisestä osasta käytetty nimitys
Keski-Uusimaa, Tuusulassa ilmestyvä sanomalehti
Luoteis-Uusimaa, Vihdissä ilmestyvä sanomalehti
Koillis-Uusimaa, Päijät-Hämeen maakunnan aiemmin Uudenmaan lääniin kuuluneesta eteläosasta joskus käytetty nimitys

Lähteet
Shadow of the Beast

Shadow of the Beast on Reflections Interactiven kehittämä ja Psygnosiksen julkaisema toimintaseikkailupeli vuodelta 1989. Peli julkaistiin alun perin Commodore Amigalle mutta suosion lisääntyessä siitä tehtiin versiot monille muille aikansa laitteille.

Psygnosis oli jo aikaisemminkin julkaissut näyttäviä sivuttaiseen ruudunvieritykseen perustuvia pelejä (ennen kaikkea Obliterator) mutta Shadow of the Beast oli silti ilmestyessään graafisesti ennennäkemätön. Tämän lisäksi David Whittakerin loisteliaasti säveltämä taustamusiikki vahvisti pelin tunnelmaa.

Shadow of the Beast on Wiredin mukaan yksi kymmenestä merkittävimmästä Amiga-pelistä.

Vastaanotto ja jatko-osat
Joissakin arvosteluissa valitettiin pelin vaikeutta ja tyylillisten seikkojen ajamista ohi sisällöstä, mutta pelin myyntiä tämä ei hidastanut. Mikrobitti-lehdessä Jukka Tapanimäki antoi pelille täydet viisi tähteä. Shadow of the Beastista tuli menestystarina ja pelille julkaistiin kaksi jatko-osaa: Shadow of the Beast II (1990) ja Shadow of the Beast III (1992). Muille laitteille käännetyt versiot olivat yleensä teknisesti heikompia johtuen Amigan tuohon aikaan ylivertaisista laiteominaisuuksista. Beast II arvioitiin ilmestyessään yleensä vielä ensimmäistä osaa vaikeammaksi (ensimmäisen pelin pystyivät sinnikkäät pelaajat vielä läpäisemään). Tyyliltään jatko-osa ei ollut muuttunut, joskin siinä oli alkeellinen jäsennin, jolla pystyi joskus kommunikoimaan joidenkin muiden pelihahmojen kanssa. Beast III sen sijaan keskittyi enemmän ongelmanratkaisuun, ja siinä vaikeustaso oli huomattavasti matalampi – joskin pelaajat saattoivat jumittua pelin moniin pulmatehtäviin. Sarjan viimeinen osa ei ilmestyessään kuitenkaan häikäissyt enää teknisessä mielessä, joten se jäi selvästi vähemmälle huomiolle.

Juoni

Ensimmäisen Beast-pelin tarinan pääosassa on mies nimeltä Aarbron, joka siepattiin lapsena ja taikuuden vaikutuksesta muuttui ajan myötä pahaksi mestaajahirviöksi, joka palveli pahaa lordi Maletothia. Aarbronin muistot ihmiselämästään palautuvat, kun Aarbron määrätään teloittamaan vanki, jonka hän tunnistaa omaksi isäkseen. Aarbron vannoo kostoa kaikille hänelle vääryyttä tehneille ja seikkailu alkaa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 Unexotica – pelimusiikin kokoelma, josta löytyy Amiga-version soundtrackit alkuperäisessä formaatissa (vaatii ilmaisen Deliplayer-ohjelman kuuntelemiseen)

Amiga-pelit
Atari Lynx -pelit
Atari ST -pelit
Sega Master System -pelit
Sega Mega Drive -pelit
Toimintaseikkailupelit
Vuoden 1989 videopelit
Psygnosisin videopelit
Lahti L-35

Lahti L-35 on Aimo J. Lahden suunnittelema pistooli, jota valmistettiin vuosina 1935–1952, neljänä eri valmistussarjana noin 9 000 kappaletta. Ensimmäinen tuotantosarja valmistui vasta 1938. 

Aseessa on pistoolille poikkeuksellinen lukon kiihdytin. Sen avulla aseen suunnittelija halusi vähentää häiriöalttiutta jäätyneenä tai likaisena. Kiihdytin osoittautui kuitenkin käytännössä tarpeettomaksi, jopa haitalliseksi, sillä se heikentää luistia. Jos Lahti-pistoolissa käytetään liian kovia latauksia (konepistoolin patruunoita ym.), luistin väsymismurtuma alkaa tyypillisesti kiihdyttimen akselin kohdalta.

Suomen armeija käytti L-35:ttä talvi- ja jatkosodassa ja se oli virallinen palveluspistoolimalli 1980-luvulle asti, jolloin se korvattiin FN HP.DA -pistoolilla (9.00 PIST 80 / 9.00 PIST 80-91).

Valmet kokosi tehtaalle jääneistä osista vielä vuonna 1985 L-35:n 50-vuotisjuhlavuoden kunniaksi sadan kappaleen erän pistooleja, jotka sarjanumeroitiin välille 50 001–50 100.

Kirjallisuutta 

 Timo Hyytinen: Arma Fennica 1 : Suomalaiset aseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1985 ISBN 951-99681-6-4 
Timo Hyytinen: Arma Fennica 2 : Sotilasaseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1987 ISBN 951-99887-0-X
Timo Hyytinen: Aimo Lahden asekeksinnöt, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 2013 ISBN 978-952-5687-21-7

Husqvarna m/40 
Asetta lisenssivalmistettiin myös Ruotsissa Husqvarna m/40 -nimikkeellä lähes 100 000 kappaletta vuosina 1940–1946.

Karsitun painon, huonolaatuisen teräksen ja käytetyn tehokkaan konepistoolipatruunan vuoksi Husqvarnan valmistamat aseet alkoivat hajota 1980-luvulla, jolloin lähes kaikki poistettiin käytöstä ja tilalle otettiin vanha m/07 (lisenssivalmistettu FN Browning M1903).

Ruotsin armeija käytti m/40:tä 1990-luvulle asti, jolloin se korvattiin maavoimissa Glock 17- (Pistol 88) ja ilmavoimissa Glock 19 (Pistol 88B) -pistoolilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Jaeger Platoon: Finnish army 1918-1945 revolvers & pistols part 1 
The Swedish Pistol m/1940

Kirjallisuutta 

 Palokangas, Markku: Sotilaskäsiaseet Suomessa 1918–1988 osa II ja III.
 Erjola, Risto: Asetuotanto Suomessa toisen maailmansodan aikana.
 Harvila, Lauri: Suomen armeijan käyttämät aseet.
Timo Hyytinen: Arma Fennica 1 : Suomalaiset aseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1985 ISBN 951-99681-6-4 
Timo Hyytinen: Arma Fennica 2 : Sotilasaseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1987 ISBN 951-99887-0-X

Pistoolit
Suomen puolustusvoimien kalusto
Talvisodan aseet
Jatkosodan aseet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Polystyreeni

Polystyreeni on polymeeri, jota valmistetaan sen monomeeristä eli styreenistä, joka on aromaattinen hiilivety. Polystyreeni on kestomuovi, huoneenlämmössä jäykkä, mutta sitä voidaan muokata kuumentamalla. Polystyreenin kemiallinen kaava on (C8H8)n, sulamispiste 240 °C, suhteellinen tiheys 1,04–1,13 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 345–360 °C, itsesyttymislämpötila 427 °C ja CAS-numero 9003-53-6.

Polystyreeni voidaan jaotella käyttötarkoituksensa perusteella eri luokkiin:
 Normaali polystyreeni (PS)
 Solupolystyreeni (EPS)
 Iskunkestävä polystyreeni (HIPS)
 Kopolymeerit; esim. akryylinitriilin ja butadieenin kanssa (ABS) eli akryylinitriilibutadieenistyreeni

EPS (puhekielessä Styrox, joka oli Oy Wiik & Höglund Chemicals Ab:n markkinointinimi 1950-luvulla, myös tunnettu nimellä kevel-levy), on paisutettua polystyreenimuovia (expanded polystyrene), jota käytetään kestävyytensä ja lämmöneristävyytensä ansiosta laajasti rakennusteollisuudessa ja rakentamisessa. Muoviraaka-aineen määrä lopullisessa eristeessä on noin 2–5 prosenttia levyjen tilavuudesta.

Solupolystyreeniä valmistetaan imeyttämällä pieniin polystyreenihelmiin pentaania. Imeytyksen jälkeen raaka-aine annostellaan esipaisutusreaktoriin, jossa polystyreeni paisutetaan haluttuun tiheyteen höyryn ja paineen avulla. Reaktorista nämä "styroksihelmet" ajetaan siiloihin, joissa niiden annetaan saavuttaa tarvittavat lujuusominaisuudet. Siiloista polystyreenihelmet ajetaan muotille, jossa niistä sintrataan höyryn avulla halutun muotoinen ja kokoinen tuote. Varsinkin eristelevytuotannossa sintrataan usein suurikokoinen blokki, josta leikataan halutun paksuisia eristelevyjä.

Myös muita käyttökohteita on paljon: pakkaustuet, kertakäyttöastiat, erilaiset säilytyskotelot ja monet muut käyttökohteet. Polystyreenivaahtoa voidaan valmistaa eri lujuuksina kulloisenkin käyttötarkoituksen mukaan.

Polystyreeni voidaan hävittää polttamalla muun palavan aineksen mukana. Polystyreeniä ei kuitenkaan suositella poltettavaksi, koska sen rakenteessa on aromaattisia bentseenirenkaita ja sen palaessa voi vapautua polyaromaattisia hiilivetyjä.

Aiheesta muualla 

 
 ValuAtlas: Polystyreeni (PS) (pdf)
 The University of Southern Mississippi: Polystyrene 
 ChemBlink: Poly(styrene) 
 Styroksin kierrätys

Polymeerit
Muovit
Rakennuseristeet
Rakennusmateriaalit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jääkiekon 2. divisioonan karsintasarja 2002

Jääkiekon 2. divisioonan karsintasarja 2002 pelattiin Méxicossa, Meksikossa 11.-13.4.2002. Kilpailuissa karsittiin pääsystä uuteen 2. divisioonaan vuoden 2003 MM-kisoihin. Kisojen kaksi parasta, Pohjois-Korea ja Meksiko, nousivat 2. divisioonaan, ja kolmanneksi sijoittunut Uusi-Seelanti putosi 3. divisioonaan vuodeksi 2003.

Turnauksen kulku

Lopputulos

Katso myös

 Jääkiekon D-sarjan maailmanmestaruuskilpailut 2000
 Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2002
 Jääkiekon 1. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut 2002
 Jääkiekon 2. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut 2002
ICE

ICE voi tarkoittaa seuraavia asioita:

In case of emergency, matkapuhelimen yhteystiedon eteen kirjoitettu tunniste hätätapauksia varten
Intercity-Express (tai InterCityExpress), saksalainen suurnopeusjuna
Iowa, Chicago and Eastern Railroad, yhdysvaltalainen rautatieyhtiö.
Vanilla Ice, yhdysvaltalainen rap-artisti
Pietari I (Jugoslavia)

Pietari I (Краљ Петар I Карађорђевић; Kral Petar I Karađorđević) (11. heinäkuuta (J: 29. kesäkuuta) 1844 Belgrad – 16. elokuuta 1921) oli Serbian kuningas vuosina 1903–1918 sekä Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunnan (Jugoslavia) ensimmäinen kuningas vuosina 1918–1921. Hän kuului Karađorđevićin sukuun ja tuli valtaan Obrenovićin dynastian vuonna 1903 kaataneen vallankaappauksen jälkeen.

Elämäkerta 

Petar Karađorđević palveli Ranskassa Ranskan–Preussin sodan 1870–1871 aikana ja osallistui 1875 kansannousuun Osmanien valtakuntaa vastaan Balkanilla. Hän nai Montenegron prinsessa Zorkan 1. elokuuta 1883 ja he saivat neljä lasta ennen Zorkan kuolemaa 1890.

Vuonna 1903 epäsuosittu kuningas Aleksanteri I korvasi senaatin ja valtioneuvoston jäsenet omilla tukijoillaan. Kun hänen lisäksi huhuttiin aikovan julistaa epäsuositun kuningatar Dragan veljen kruununperijäksi, joukko upseereita surmasi Aleksanterin puolisoineen ja asetti valtaistuimelle kilpailevan Karađorđevićin dynastian Petarin.

Itävaltalaisvastainen Nikola Pašić toimi hänen pääministerinään. Pietari I:n ensimmäisinä vuosina tehtiin monia uudistuksia perustuslakiin, koulutukseen, armeijaan ja maatalouteen.

Kun ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen Euroopassa oli vain kuukauden päässä ja Serbia mullistuksissa Balkanin sotien tuloksen vuoksi sotilaiden ja kansan vaatiessa Makedoniaa Serbialle, Pietari I jätti hallituksen toiselle pojalleen Aleksanterille (Aleksandar), josta tuli valtionhoitaja kuninkaan huonon terveyden vuoksi. Serbian häviön lähetessä sodassa vuonna 1915 August von Mackensenin johtamien Itävalta-Unkarin, Saksan ja Bulgarian joukkojen edessä kuningas pakeni Albanian vuorten yli Korfulle marsalkka Radomir Putnikin kanssa.

1. joulukuuta 1918 Pietari I esiintyi vielä lyhyesti julkisesti hyväksyessään asemansa uuden Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunnan kuninkaana. Hänen kuollessaan 1921 Aleksanterista tuli virallisesti hallitsija.

Aiheesta muualla 

Jugoslavialaiset henkilöt
Serbian hallitsijat
Vuonna 1844 syntyneet
Vuonna 1921 kuolleet
Lordi Killanin

Michael Morris, Killanin kolmas paroni (usein käytetty nimi Lordi Killanin), (30. heinäkuuta 1914 Lontoo – 25. huhtikuuta 1999 Dublin) oli irlantilainen journalisti ja  Kansainvälisen olympiakomitean kuudes puheenjohtaja. Killanin seurasi amerikkalaista Avery Brundagea Kansainvälisen olympiakomitean puheenjohtajana. 

Killanin syntyi Lontoossa. Hän kävi koulunsa kuulussa Eton Collegessa ja Sorbonnen yliopistossa Pariisissa. 1930-luvulla Killaninista tuli journalisti. Hän toimi Kiinan-Japanin sodassa vuonna 1938 sotajournalistina, siirtyi vapaaehtoisena Brittien kuninkaallisiin kiväärijoukkoihin, osallistui Normandian maihinnousuun majurina ja sai MBE-arvon.

Vuonna 1950 Killaninista tuli Irlannin olympiakomitean puheenjohtaja. Hänestä tuli Kansainvälisen olympiakomitean varapuheenjohtaja vuonna 1968 ja puheenjohtaja vuonna 1972. Hänestä tuli puheenjohtaja kesken Münchenin kesäolympialaisia, pari päivää ennen Münchenin verilöylyä. 

Puheenjohtajakautensa aikana Killaninilla oli elämänsä suurin työkokemus, joka oli USA:n boikotti vuoden 1980 kesäolympialaisissa. 

Killanin erosi Kansainvälisestä olympiakomiteasta Moskovan kisojen jälkeen vuonna 1980. Killanin tilalle Kansainvälisen olympiakomitean puheenjohtajaksi valittiin espanjalainen Juan Antonio Samaranch.

Killanin oli erittäin suosittu Irlannissa, häntä pyydettiin jopa maan presidentiksi. Hän kuoli Dublinin-kodissaan 84-vuotiaana, ja hänet on haudattu Galwayhin.

Lähteet 

Kansainvälisen olympiakomitean puheenjohtajat
Kansainvälisen olympiakomitean jäsenet
Irlantilaiset henkilöt
Paronit
Vuonna 1914 syntyneet
Vuonna 1999 kuolleet
Linssiheijastus

Linssiheijastus on valo- ja videokuvauksessa esiintyvä ilmiö, joka ilmenee kuvassa peräkkäisinä, erivärisinä renkaina tai käytettävän objektiivin himmentimen aukon muotoisina monikulmioina. Ilmiö johtuu usein lasilinssin huonolaatuisesta pinnoitteesta, johon osuessaan osa valosta taittuu epäsuorasti eteenpäin seuraavalle linssille, mikä aiheuttaa vääristymän.

Linssiheijastuksia voi vähentää välttämällä kirkkaita valonlähteitä kuva-alalla ja käyttämällä vastavalosuojaa tai varjostamalla objektiivia kädellä.

Tahallinen efekti 
Linssiheijastus lisätään joskus keinotekoisesti valmistettuihin tai muokattuihin kuviin lisäämään "todellisuuden illuusion": esimerkiksi monissa avaruuteen sijoittuvissa elokuvissa ohikiitävän avaruusaluksen liikkuessa "kameran" ohi, läheisen tähden valo aiheuttaa "linssiheijastuksen" tuoden lisää realistisuutta kohtaukseen.

Hollywood-elokuvissa linssiheijastuksia vältettiin aina 1960-luvulle asti kehittämällä linsseihin yhä tehokkaampia pinnoitteita. Sitten uuden sukupolven elokuvantekijät kuten elokuvaaja Conrad L. Hall alkoivat käyttää linssiheijastusta dokumentaarisen ja aidon vaikutelman aikaansaamiseksi, eräänlaisena todisteena siitä että elokuva on kuvattu aidossa ympäristössä eikä tarkoin kontrolloidussa elokuvastudiovalossa. Samaan aikaan myös valokuvauksessa tapahtui samanlainen muutos, ja linssiheijastusta alettiin suosia myös lehti-, muoti- ja mainosvalokuvauksessa.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Kuvakenno.fi – Linssiheijastus 

Valokuvauksen optiikka
Elokuvateknologia
Curling talviolympialaisissa 2002

Curling vuoden 2002 talviolympialaisissa pelattiin 11. helmikuuta ja 18. helmikuuta välisenä aikana Ogdenissa, Utahissa.

Miehet

Mitalistit

Alkuerät
Tähdellä (*) merkityissä peleissä pelattiin yhdestoista pää.

Semifinaalit

Pronssiottelu

Finaali

Naiset

Mitalistit

Alkuerät

Iso-Britannia — Saksa (9-5) ja Iso-Britannia — Ruotsi (6-4) pelattiin varsinaisten alkuerien jälkeen tasatilanteen ratkaisemiseksi. Kahdella tähdellä merkityssä Sveitsi — Venäjä -pelissä pelattiin kaksitoista päätä.

Semifinaalit

Pronssiottelu

Finaali

Talviolympialaiset 2002
2002
Aate Laukkanen

Aate Laukkanen (s.1952) on punkaharjulainen pontikkatehtailija.

Laukkanen valmistaa Piojärven kylässä salaisen reseptin mukaan käytettyä ja tiputettua Kiteen Kirkasta sekä Primalcon raaka-aineista valmistettavia Karjalan Kirkasta ja Lapin Lumousta. Kiteen Kirkas valmistetaan perinteisen tavan mukaan rukiista tislaamalla ilman sokeria. Hän on kohdannut myös vastoinkäymisiä, sillä erään kerran pontikkapannu räjähti varaventtiilin mentyä epäkuntoon ja Laukkanen sai vakavia palovammoja joka puolelle kehoaan.

Alko on keskittämässä tuotantoa suuremmille tuottajille ja Laukkasen yrityksen tilanne on hankaloitunut. Laukkanen pyrki vuosien ajan järjestämään etanolitehdasta Punkaharjun Väärämäkeen tai muualle Savonlinnan alueelle. Hanke kaatui kuitenkin rahoituksen puutteeseen. Myöhemmin Laukkanen perusti Suomen Bioetanoli Oy nimisen yrityksen, joka tulee olemaan bioetanolitehdas Kouvolan entisen Myllykosken paperitehtaan tiloissa. Tehtaan toiminnan on määrä käynnistyä vuonna 2017.

Tammikuussa 2015 Laukkanen kertoi etsivänsä pontikkatehtaalleen jatkajaa eläkkeelle jäämisen vuoksi, mutta jatkavansa työtä Suomen Bioetanoli Oy:n parissa.

Lähteet 

Suomalaiset yrittäjät
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Tallit

Tallit on suorakaiteenmuotoinen vaate, jonka juutalainen mies laittaa harteilleen aamurukouksen ajaksi. Sen käyttö perustuu Tooran käskyihin. 

 "Puhu israelilaisille ja sano heille, että heidän on sukupolvesta sukupolveen tehtävä itsellensä tupsut viittojensa kulmiin ja sidottava kulmien tupsuihin punasininen lanka. Ne tupsut olkoon teillä, että te, kun ne näette, muistaisitte kaikki Herran käskyt... (4.Moos.15:38-39) 

 Tee itsellesi tupsut viittasi neljään kulmaan, johon verhoudut. (5.Moos.22:12).

Vuosisatojen ajan tallitin tzitzit-tupsuista puuttui sinipunainen lanka, koska väriä tuottaneen kotiloeläimen uskottiin kuolleen sukupuuttoon tai oltiin epävarmoja mikä kotilolaji olisi se oikea. Nykyään tupsuja on taas alettu valmistaa techelet-värin kanssa. Tupsu koostuu neljästä pitkästä langasta, jotka solmitaan tallitin kulmiin. Solmuryhmät (ks. kuva) vaihtelevat ashkenaasi- ja sefarditraditioissa. Viimeisen solmun loppuun jää roikkumaan kahdeksasta langasta koostuva tupsu. 

Muissa juutalaisen suuntauksissa kuin ortodoksijuutalaisuudessa myös naiset käyttävät tallitia.

Oikealla olevassa kuvassa on miehen yllä tallit gadol eli suuri tallit. Uskova juutalaismies pitää paitansa alla myös tallit katania eli pientä tallitia. Se on ohuempaa kangasta kuin suuri tallit ja myös sen kulmissa on tzitzit-tupsut.

Aiheesta muualla 

 lubavitch.fi: Tzitzit 

Juutalaisuus
Aarno Arvela

Aarno Jorma Arvela (26. maaliskuuta 1946 Helsinki – 21. syyskuuta 2011 Espoo) oli suomalainen asianajaja.

Elämäkerta 

Arvela valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1974, ja ura henkirikosten tekijöiden lakimiehenä pääsi vauhtiin, kun oppi-isä Martti Pöyhönen kuoli yllättäen ja Arvela löydettiin puolustajaksi. Arvelalla oli oma lakiasiaintoimisto Helsingissä vuosina 1974–1977. Hänet hyväksyttiin Suomen Asianajajaliiton jäseneksi vuonna 1977, ja sen jälkeen hän oli osakkaana Arvela & Perovuo Ky:ssä ja vuodesta 2002 alkaen Asianajotoimisto Aarno Arvela Ky:ssä Espoossa.

Arvela hoiti monia luottamustehtäviä Suomen Asianajajaliitossa vuodesta 1980 alkaen. Hän toimi silloisen kurinpitolautakunnan jäsenenä vuodesta 1995 alkaen ja valvontalautakunnan puheenjohtajana vuodet 2004–2010. Hänellä oli merkittävä osuus asianajajien tapaohjeiden uudistamisessa. Arvela opetti pitkään asianajo-oikeutta Helsingin yliopistossa, ja hän oli arvostettu kouluttaja, jota kuulivat niin poliisit, syyttäjät kuin tuomaritkin.

Arvela edusti Suomen Asianajajaliittoa useissa työryhmissä. Hän oli 1990-luvun alussa jäsenenä oikeusministeriön toimikunnassa, joka valmisteli säännökset uudistetusta rikosprosessista.

Arvela vihittiin Helsingin yliopistossa oikeustieteen kunniatohtoriksi toukokuussa 2010 ansioistaan alan eettisen keskustelun ylläpitäjänä ja kehittäjänä. Hän kuului vapaamuurareihin.

Arvela puolusti muun muassa entistä pääministeri Anneli Jäätteenmäkeä niin sanotussa Irak-oikeudenkäynnissä, edusti valtiota Alpo Rusin vakoilujutussa, puolusti HIV:n tartuttamisesta syytettyä Steven Thomasia, edusti Steen Christenseniä poliisien ampumisjutussa 
sekä Marko Purasta, jota syytettiin 91-vuotiaan sysmäläisen Lauri Stålhammarin surmasta 12 vuotta teon jälkeen. Hän avusti yhtä syytettyä Kampin autopommijutussa.

Arvela oli naimisissa VTM Liisa Marjatta Pikkola-Arvelan kanssa. Heillä oli kaksi lasta. Aarno Arvelan harrastuksiin kuului Irlanti, josta hän kiinnostui James Joycen ja Samuel Beckettin kirjojen kautta.

Aarno Arvela menehtyi vaikeaan sairauteen 21. syyskuuta 2011.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Aarno Arvelan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset asianajajat
Vuonna 1946 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Suomalaiset vapaamuurarit
Ladonia

Ladonia on mikrovaltio Etelä-Ruotsissa Skånessa. Valtion perusti taiteilija Lars Vilks vastalauseena hänen ja paikallisviranomaisten kiistoissa kivistä ja puusta tehdyistä kolmesta taideteoksesta. Suomen suojelupoliisin suojeluksessa ja nimellä Lauri Vilkas esiintyen Vilks rakensi kesällä 2010 Iissä kesällä pidettyyn Art Ii -biennaaliin laudasta teoksen, joka kuuluu käsitetaiteen piiriin ja kuuluu Ladonia-projektiin. Vilksin suojelu ei perustunut valtioprojektiin vaan siihen, että häntä oli uhkailtu Muhammed-pilakuvien takia.

Vilks rakensi Vuonna 1980 taideteokset Nimis ja Arx, jotka sijaitsevat hankalan taipaleen päässä luonnonsuojelualueella. Paikallisviranomaiset totesivat Vilksin teosten olevan rakennuksia, ja ne määrättiin tuhottaviksi. Vilksin tappioon päättyneen pitkän oikeustaistelun seurauksena Vilks julisti alueen vuonna 1996 Ladonia-nimiseksi itsenäiseksi valtioksi. Kuningatar on Carolyn, presidentti on Christopher Matheoss ja varapuheenjohtaja on everstiluutnantti Hänen Maineikas korkeutensa Osborne Wrigley-Pimley-McKerr III, kreivi Wrigley Hale.

Ladonia julisti 2003 sodan Yhdysvaltoja, Ruotsia ja San Marinoa vastaan. Mikään maa ei ole tunnustanut Ladonian itsenäisyyttä. Ladonia on ilmoittanut virallisessa sanomalehdessään, että se aikoo valloittaa Euroopan.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Virallinen sivu
 BBC: Pakistanis' 'new life' in imaginary country

Mikrovaltiot
Skånen historia
Leo Linkovesi

Leo Ensio Linkovesi (8. huhtikuuta 1947 Helsinki – 7. marraskuuta 2006 Kerava) oli suomalainen pikaluistelija, joka oli erikoistunut pikamatkoille.

Linkovesi osallistui vuonna 1970 Yhdysvalloissa järjestettyihin ensimmäisiin epävirallisiin sprintterien MM-kilpailuihin, minkä jälkeen päätti keskittyä yleisluistelun sijasta ainoastaan sprinttimatkoihin ja tähdätä täysipainoisesti Sapporon olympialaisiin.

Davosissa 8. tammikuuta 1972 Linkovesi luisteli ensimmäisenä ihmisenä 500 metriä 38 sekuntiin (tasan 38,0). Hän lähti ennakkosuosikkina samana talvena pidettyihin Sapporon olympialaisiin mutta jäi siellä 500 metrillä kuudenneksi, minkä lisäksi hän sijoittui 1 500 metrillä 34:nneksi. Olympialaisten jälkeen hän voitti Ruotsin Eskilstunassa sprintterien maailmanmestaruuden oltuaan kummallakin 500 metrin matkalla nopein sekä sijoituttuaan 1 000 metrillä 15:nneksi ja 16:nneksi.

Vuoden 1972 jälkeen Linkovesi siirtyi ammattilaistalliin, joka teki konkurssin kahden toimintavuoden jälkeen. Tallin MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa vuonna 1973 sekä EM-kilpailuissa pronssia vuonna 1974.

Henkilökohtaiset ennätykset 
 500 metriä: 38,0 (Davos, 8. tammikuuta 1972) 
 1 000 metriä: 1.19,3 (Davos, 7. tammikuuta 1972) 
 1 500 metriä: 2.10,3 
 3 000 metriä: 4.51,7 
 5 000 metriä: 8.34,7 
 10 000 metriä: 17.54,5

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Leo Linkoveden muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset pikaluistelijat
Vuonna 1947 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Mathias Fredriksson

Mathias Fredriksson (s. 11. helmikuuta 1973) on ruotsalainen entinen maastohiihtäjä. 

Fredriksson voitti maastohiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 2002–2003. Lahden MM-hiihdoissa 2001 hän saavutti hopeaa 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa sekä viestissä. Viestihiihdon pronssia hän sai Val di Fiemmen 2003 MM-hiihdoissa, Torinon 2006 talviolympialaisissa ja Sapporon 2007 MM-hiihdoissa.

Mathias Fredrikssonin veli Thobias Fredriksson on myös menestynyt hiihtäjänä. Fredriksson lopetti kauteen 2011-2012.

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivu
 

Ruotsalaiset maastohiihtäjät
Ruotsalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Denis Lawson

Denis Lawson (s. 27. syyskuuta 1947, Crieff, Skotlanti) on lukuisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa esiintynyt skotlantilainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Wedge Antillesin roolista alkuperäisessä Tähtien sota -trilogiassa. Hänen sisarenpoikansa on näyttelijä Ewan McGregor, joka esitti Obi-Wan Kenobia Tähtien sodan esiosatrilogiassa.

Filmografia (epätäydellinen)

Aiheesta muualla

Skotlantilaiset näyttelijät
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Postitaide

Postitaide (englanniksi Mail Art) syntyi toisen maailmansodan jälkeen muusta maailmasta eristettyinä eläneiden japanilaisten taiteilijoiden ja länsimaisten taiteilijoiden yhteydenpidosta. Tietoisesti postitaiteesta - Mail Artista - alkoivat puhua japanilaiset Gutai-ryhmän jäsenet 1950-luvun alussa. Heistä tunnetuin lienee "Mr. Mail Art" professori Shozo Shimamoto. 

Postitaiteen juurien sanotaan ulottuvan dadaan ja surrealismiin. Länsimaissa postitaiteen pioneereina olivat fluxus-taiteilijat. Suomeen postitaide saapui 1960- ja 1970-lukujen taitteessa. Tuon ajan tunnetuimpia osallistujia olivat J.O. Mallander, Arto Kytöhonka ja Ilkka-Juhani Takalo-Eskola.

Taiteilijat lähettävät toisilleen viestejä, pieniä taideteoksiaan, piirustuksia, kannanottoja, kuvia, ja kaiken on kuljettava postin kautta. Alun alkaen periaatteena oli, ettei lähetetty teos saanut olla arvokkaampi kuin kirjekuori, jossa teos kulki. Tai teos oli taiteilijan tekemä ja postimerkillä varustettu kortti.

Postitaiteeseen saa ja voi osallistua kuka tahansa, mutta kirjoittamattomana sääntönä on, että saapuneeseen postiin pitää vastata. Kun postitaiteessa järjestetään näyttelyitä, niihinkin voi osallistua kuka tahansa. Yleensä kaikki työt laitetaan näytteille. Raha ei liiku, eli ei ole osanottajamaksuja, mutta teoksia ei myöskään myydä, eikä taiteilijoille makseta. Näyttelyn jälkeen työt saa vaikka hävittää, mutta ei myydä. Näyttelyn järjestäjien velvollisuus on lähettää osanottajaluettelo kaikille. Joskus se on vaatimaton osoitemoniste osallistujista, joskus hieno katalogi. 

Postitaiteen harrastajat soveltavat myös nykytekniikkaa. Näyttelyitä ja töitä esitetään Internetissä, näyttelydokumentit laaditaan cd-levyille, lähetetään videonauhoituksia jne. Yhä useammin postitaidetapahtumien yhteydessä esitetään performansseja. Postitaiteella on ainakin puolivirallinen asema. Töitä on hyväksytty museoihin ja kansainvälisiin näyttelyihin. Vuoden 2003 Venetsian biennaalissa postitaide oli mukana virallisena oheistapahtumana Extra 50. Suomesta mukaan oli kutsuttu Ilkka-Juhani Takalo-Eskola ja Paul Tiililä.

Taidesuuntaukset
Mika Salo Circuit

Mika Salo Circuit on karting-rata Etelä-Pohjanmaalla Kauhavan Alahärmässä. Rata on osa PowerPark-monitoimipuistoa. Se on nimetty suomalaisen Formula 1 -kuljettaja Mika Salon mukaan. Hän on myös ollut mukana suunnittelemassa rataa. Radan omistaa ja on rakennuttanut teollisuusneuvos Jorma Lillbacka.

Kauhavan rakennukset ja rakennelmat
Kauhavan urheilu
Suomen moottoriradat
Alahärmä
Karting
Raab-Katzenstein RK-26 Tigerschwalbe

Raab-Katzenstein RK-26 Tigerschwalbe oli saksalaisen taitolentäjän Gerhard Fieselerin 1920-luvun lopussa suunnittelema koulukone.

Historia Ruotsin ilmavoimissa
Fieseler esitteli tyyppiä Ruotsissa ja AB Svenska Järnvägsvekstäderna (ASJA) -yhtiö osti yhden koneen joulukuussa 1930. Koneen siviilitunnus oli aluksi SE-ACO, myöhemmin SE-ADK, ja Ruotsin ilmavoimat kokeilivat kyseistä konetta eri moottorityypeillä. ASJA valmisti lisenssillä Ruotsin ilmavoimille 25 konetta tyyppimerkinnällä Sk 10. Kyseinen tyyppi oli lento-ominaisuuksiltaan heikohko ja sille sattui paljon onnettomuuksia. Kone oli Ruotsin ilmavoimien käytössä 1932–1945.

Historia Suomen ilmavoimissa
ASJA:n myytyä SE-ADK:n vuonna 1934 se kulkeutui talvisotaan L. Hemmingerille, joka lahjoitti koneen Suomelle. Se joutui vapaaehtoisyksikkö F19:n käyttöön 9. helmikuuta 1940. Vaikka kone varustettiin Suomen ilmavoimien hakaristitunnuksilla, se ei koskaan ollut rekisteröity Suomen ilmavoimille, vaan F19:n riveissä. Koneen käyttö jäi todella vähäiseksi mm. varaosien puutteen ja moottorin huonon kunnon vuoksi, joten se seisoi suurimman osan ajasta F19:n tukikohdassa Veitsiluodossa. Talvisodan jälkeen koneyksilö tuhoutui 23. kesäkuuta 1940.

Museokoneet
Konetyypin ainoa näihin päiviin säilynyt yksilö, Ruotsin ilmavoimien numero 536 valmistusnumeroltaan 20, on näytteillä Ruotsin ilmavoimien ilmailumuseossa Linköpingissä.

Lähteet

 Timo Heinonen, Thulinista Hornetiin, Keski-Suomen Ilmailumuseon julkaisuja 3, Gummerus Kirjapaino Oy, 1992, ISBN 951-95688-2-4

Aiheesta muualla
Sk10 RK-26 Tigerschwalbe Ruotsin ilmavoimissa (englanniksi)

Yhteyslentokoneet
Turun ortodoksinen seurakunta

Turun ortodoksinen seurakunta on ortodoksinen seurakunta, joka kattaa Varsinais-Suomen, Ahvenanmaan sekä Etelä-Satakunnan alueen. Sen pääkirkko on Turussa sijaitseva Pyhän Marttyyrikeisarinna Aleksandran kirkko eli Turun ortodoksinen kirkko, jonka on suunnitellut Carl Ludvig Engel. Seurakunnalla on myös pyhälle Nikolaokselle pyhitetty rukoushuone Raumalla ja pyhän Ristin rukoushuone Salossa. Seurakunnan kirkkoherrana toimii isä Ion Durac.

Seurakunnalla on eniten jumalanpalveluksia Turussa, mutta niitä vietetään säännöllisesti myös Salossa ja Raumalla sijaitsevissa rukoushuoneissa. Lisäksi palveluksia toimitetaan silloin tällöin myös Maarianhaminassa, Loimaalla, Eurassa ja Harjavallassa, joissa toimitaan vuokratiloissa. Turussa, Raumalla, Salossa ja Loimaalla on säännöllistä tiistaiseura -piirien toimintaa, minkä lisäksi Turussa kokoontuu useita muitakin piirejä.

Kirkot ja tšasounat 
 Pyhän Marttyyrikeisarinna Aleksandran kirkko Turku
 Salon pyhän Ristin tšasouna, Salo
 Rauman Pyhän Nikolaoksen rukoushuone, Rauma

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seurakunnan kotisivut

Suomen ortodoksiset seurakunnat
Ortodoksinen seurakunta
Helsingin ortodoksinen hiippakunta
Tampereen ortodoksinen seurakunta

Tampereen ortodoksinen seurakunta on pääosin Pirkanmaan ja Satakunnan maakunnissa ja pieneltä osin Keski-Suomen maakunnassa, yli 40 kunnan alueella toimiva ortodoksinen seurakunta, joka muodostaa yhden Suomen ortodoksisen kirkon kaikkiaan 24 seurakunnasta. Seurakunnan suurimmat väestökeskittymät ovat Tampere ympäristökuntineen seurakunnan keskiosassa, Pori ympäristöineen seurakunnan läntisimmässä, Pohjanlahdelle ulottuvassa osassa sekä Vilppulan-Mäntän-Jämsän alue Sydän-Suomeen työntyvässä seurakunnan koillisosassa. Vuonna 2021 myös Vaasan ortodoksinen seurakunta liitettiin kappeliseurakuntana osaksi Tampereen ortodoksista seurakuntaa osana Suomen ortodoksisen kirkon hallinnonuudistusta.

Seurakunta on yksi Suomen ortodoksiseen kirkkoon kuuluvan Oulun ortodoksisen hiippakunnan viidestä seurakunnasta. Tampereen seurakunta kuului aiemmin Helsingin hiippakuntaan, mutta vuoden 2020 alusta se siirtyi Oulun hiippakunnan alaisuuteen. Seurakunnalla on kirkot Tampereella, Porissa ja Vilppulan Kolhossa sekä rukoushuone eli tsasouna Valkeakoskella. Lisäksi seurakunta järjestää tarpeen mukaan jumalanpalveluksia muilla paikkakunnilla käytettävissä olevissa tiloissa.

Pyhäköt ja toiminta 
Tyyliltään uusbysanttilaista punatiiliarkkitehtuuria edustava pyhän Aleksanteri Nevalaisen ja pyhän Nikolaoksen kirkko rakennettiin Tampereen Kyttälän kaupunginosaan keskeiselle paikalle kaupungin rautatieaseman läheisyyteen vuosina 1896-1899 insinöörieversti T. U. Jazykovin suunnittelemana. Venäläis-novgorodilaista tyyliperinnettä edustava Apostoli Johannes Teologin kirkko valmistui Poriin vuonna 2002 suunnittelijanaan ortodoksinen pastori, arkkitehti Matti Porkka. Kolhon ja Valkeakosken pyhäköt edustavat puolestaan puuarkkitehtuuria.

Seurakunnan toiminta 

Vuonna 1950 Hämeenlinnan ortodoksisesta seurakunnasta itsenäistyneen seurakunnan kirkkoherrana toimii isä Aleksej Sjöberg. Seurakunnan toinen pappi on isä Heikki Honkamäki. Seurakunnan kanttorita ovat Heikki Hattunen ja Jenni Hakkarainen. Tampereen ortodoksisen seurakunnan kuoro on tullut tunnetuksi lukuisista  levytyksistä. Suomen kielen lisäksi jumalanpalveluskielenä on säännöllisin väliajoin myös kirkkoslaavi ja tuolloin osin myös venäjä sekä lisäksi kreikka sekä romania. Seurakunta osallistuu myös ekumeeniseen yhteistyöhön, harjoittaa mahdollisuuksisensa rajoissa diakoniatoimintaa sekä osallistuu eri tavoin ortodoksisen kulttuuriperinteen vaalintaan.

Tampereen ortodoksinen seurakunta julkaisee yhdessä Helsingin ortodoksisen hiippakunnan seurakuntien kanssa Ortodoksiviesti-lehteä.

Kirkkorakennukset 
Tampereen ortodoksinen kirkko (Pyhän Aleksanteri Nevalaisen ja Pyhän Nikolaoksen kirkko)
Porin ortodoksinen kirkko (Apostoli Johannes Teologin kirkko) 
Kolhon ortodoksinen kirkko (Karjalan valistajain kirkko eli Pyhien pyhittäjien Sergei ja Herman Valamolaisten kirkko) Mänttä-Vilppulassa
Valkeakosken ortodoksinen rukoushuone (Pyhä Nikolaos Ihmeidentekijän rukoushuone)

Lähteet

Aiheesta muualla
Seurakunnan verkkosivut

Suomen ortodoksiset seurakunnat
Ortodoksinen seurakunta
Oulun ortodoksinen hiippakunta
Hämeenlinnan ortodoksinen seurakunta

Hämeenlinnan ortodoksinen seurakunta on pääosin Kanta-Hämeessä, 11 kunnan alueella toiminut, vuonna 1906 perustettu  entinen ortodoksinen seurakunta. Sen jäsenmäärä on noin 850 henkeä. Seurakunnan pääkirkko sijaitsi Hämeenlinnassa Kaurialan kaupunginosassa, minkä lisäksi sillä oli kesäkirkko Ahvenistolla.

Vuoden 2021 alusta lähtien Hämeenlinnan ortodoksisen seurakunnan toiminta liitettiin osaksi Helsingin ortodoksista seurakuntaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Hämeenlinnan ortodoksinen seurakunta Suomen ortodoksisen kirkon sivuilla

Suomen entiset ortodoksiset seurakunnat
Ortodoksinen seurakunta
Helsingin ortodoksinen hiippakunta