Kalan syönnin terveysvaikutukset

Kalan syönti on yhdistetty sekä negatiivisiin että positiivisiin terveysvaikutuksiin. Suomalaisissa ravitsemussuosituksissa kehotetaan nauttimaan runsaasti etenkin rasvaista luonnonkalaa samalla kun terveysviranomaiset ovat kehottaneet väestöä rajoittamaan runsaasti ympäristömyrkkyjä sisältävien luonnonkalojen kuten silakan, hauen ja tonnikalan käyttöä.

Jodi ja D-vitamiini
Kalalla on ollut perinteisesti tärkeä rooli jodin ja D-vitamiinin puutoksen ehkäisyssä. Luontaisesti jodia sisältävä kala oli suomalaisen ravinnon tärkein jodinlähde ennen kuin jodia alettiin lisätä ruokasuolaan, rehuihin ja lannoitteisiin. Vähärasvainen kala sisältää yli kaksi kertaa enemmän jodia kuin rasvainen.

Rasvaisessa kalassa on runsaahkosti luontaista D-vitamiinia.

Omega 3 -rasvahapot EPA ja DHA 
Rasvaisen kalan käyttösuositus on perustunut sen D-vitamiinipitoisuuden lisäksi myös ajatukseen kalan sisältämien monityydyttymättömien omega 3 -rasvahappojen sydän- ja verisuonisairauksia ehkäisevästä vaikutuksesta. Vuonna 2018 julkaistun kliinisten tutkimusten tieteellisesti vertaisarvioidun yhteenvedon mukaan kyseisillä rasvahapoilla ei olekaan sydänterveyttä edistävää vaikutusta. Tarkasteltuihin tutkimuksiin osallistui yhteensä lähes 80 000 koehenkilöä, joita seurattiin keskimäärin 4,4 vuoden ajan. EPA ja DHA saattavat olla päin vastoin haitallisia eräille potilasryhmille. Vaarallisista sydämen rytmihäiriöistä, vaikeasta sydämen vajaatoiminnasta ja vaikeahoitoisesta rasitusrintakivusta kärsivien sekä sydäntahdistinpotilaiden pitäisi rajoittaa varmuuden vuoksi sekä EPA:ta sekä DHA:ta sisältävien lisäravinteiden käyttöä että myös kalansyöntiä.

Ympäristömyrkyt (metyylielohopea, dioksiinit, PCB, palonestoaineet, PFAS-yhdisteet) 
Terveysviranomaiset kehottavat kansalaisia rajoittamaan tonnikalan, silakan ja monien muiden luonnonvaraisten kalojen syöntiä niiden runsaasti sisältämien ympäristömyrkyiksi lukeutuvien metyylielohopean, dioksiinien, PCB:n ja bromattujen palonestoaineiden vuoksi. 

Noin 1,5 prosenttia työikäisistä ja 3 prosenttia eläkeikäisistä suomalaisista saa syömästään kalasta liikaa terveydelle haitallista metyylielohopeaa. Metyylielohopea-altistus saattaa aiheuttaa vastustuskyvyn heikkenemistä, sydän- ja verisuonisairauksien riskin kasvua sekä lasten kognitiivisen kehityksen häiriintymistä. Eläinkokeissa on lisäksi havaittu, että jatkuva altistuminen pienillekin elohopeapitoisuuksille aikaansaa oksidatiivista sressiä ja heikentää sperman laatua.

Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen mukaan metyylielohopean kokonaisviikkosaannin pitäisi jäädä alle 1,3 mikrogrammaan painokiloa kohden. Kala on suomalaisen ravinnon keskeisin metyylielohopean lähde ja jopa yli 90 % kalan sisältämästä elohopeasta on metyylielohopeaa. 

Ravintokäyttöön tarkoitetussa hauessa saa olla elohopeaa korkeintaan yksi milligramma kilossa ja muissa kaloissa korkeintaan puoli milligrammaa kilossa eli 0,5 ppm. Keski-Suomesta pyydettyjen kilon painoisten haukien elohopeapitoisuus on ollut keskimäärin 0,46 mg/kg vaihteluvälin ollessa 0,14 - 1,3 mg/kg. Kotimaisista kaloista myös hauki, kuha ja made saattavat sisältää jopa yli milligramman elohopeaa kiloa kohden. Väestötasolla ongelmallisin kalaji on kuitenkin tonnikala, koska osa väestöstä käyttää sitä runsaasti. Yhdysvalloissa myytävän vaalean purkkitonnikalan keskimääräinen elohopeapitoisuus on lähes yhtä suuri kuin suomalaisella hauella eli 0,41 ppm, mutta tummassa sitä on keskimäärin vain 0,12 ppm. Joka neljännen valkoisen tonnikalapurkin elohopeapitoisuus ylitti 0,5 ppm:n raja-arvon vuonna 2004 suurimman pitoisuuden ollessa noin 1 ppm. Tonnikalan elohopea koostui lähes sataprosenttisesti haitallisesta metyylielohopeasta.. Yhdysvalloissa myydyn seitin keskivertopitoisuus on ollut viranomaisten mukaan 0,31 ja maksimipitoisuus 0,78 ppm.

Paljon tonnikalaa syövien hiuksista on mitattu huolestuttavan suuria elohopeapitoisuuksia. 63-kiloinen ihminen saisi syödä viikoittain korkeintaan kaksi annosta vähän elohopeaa sisältävää tonnikalaa tai yhden annoksen paljon elohopeaa sisältävää tonnikalaa. Isossa Britanniassa suositellaan, etteivät raskaana olevat, lasta yrittävät ja imettävät naiset söisi viikossa yli 140 grammaa kypsää tonnikalaa.

Suomen ruokaviraston antama kalansyönnin enimmäissuositus ei huomioi kaikkia ulkomaisia kalalajeja kuten tonnikalaa. Lapset sekä kaikki hedelmällisessä iässä olevat miehet ja naiset saavat syödä sen mukaan haukea korkeintaan 100-200 grammaa kuussa. Poikkeuksena edellisestä raskaana olevat ja imettävät äidit, joiden ei pitäisi syödä sitä lainkaan. Kaikkia kotimaan sisävesialueiden kalaa päivittäin syöviä väestöryhmiä kehotetaan lisäksi rajoittamaan sekä hauen että suurten ahventen, kuhan ja mateen käyttöä, koska niissäkin on paljon elohopeaa.

Itämeren rasvaiset kalat sisältävät terveyttä vaurioittavia dioksiineja ja PCB:tä. Esimerkiksi Itämeren lohessa on kymmenkertainen määrä näitä ympäristömyrkkyjä kasvatettuun loheen verrattuna. Sen sijaan kasvatetun lohen dioksiini- ja PCB-pitoisuudet ovat vähentyneet, koska niitä on alettu ruokkimaan kasviperäisellä ravinnolla luontaisen kalaperäisen sijaan. Kolmannes kalan dioksiineista ja PCB:stä on nahassa.

EFSA laski uuden tutkimustiedon vuoksi vuonna 2018 dioksiinien ja PCB-yhdisteiden siedettävän viikkoaltistumisen määrää kahteen pikogrammaan painokiloa kohti, mikä oli vain seitsemäsosa aiemmasta suosituksesta. Suomessa suositellaan, että lapset, nuoret seka kaikki hedelmällisessä iässä olevat miehet ja naiset söisivät korkeintaan 200 grammaa kuussa yli 17 cm:n pituista silakkaa, Itämerestä pyydettyä lohta tai taimenta. Ruotsin elintarvikevirasto suositteli vuonna 2013, että lapset ja nuoret naiset söisivät Itämeren lohta, taimenta tai silakkaa enintään kaksi-kolme kertaa vuodessa.

Isossa Britanniassa suositellaan, etteivät raskaana olevat, lasta yrittävät ja imettävät naiset söisi viikossa kahta annosta enempää sardiineja, makrillia, taimenta, anjovista, silliä  tai muuta rasvaista kalaa.

Kaloissa ja simpukoissa esiintyy myös bromattuja palonestoyhdisteita eli PBDE-yhdisteitä, jotka saattavat lisätä syöpäriskiä, häiritä elimistön hormonijärjestelmää, heikentää hedelmällisyyttä ja aiheuttaa synnynnäisiä oppimis- ja käyttäytymishäiröitä. PBDE-yhdisteitä kertyy etenkin rasvaiseen kalaan, pohjaeliöitä syöviin lajeihin ja petokaloihin.

Kala on suomalaisten suurin PBDE-yhdisteiden lähde. Pohjoismaiden asukkaiden keskisaannin on arvioitu olevan 0,2–0,7 mikrogrammaa vuorokaudessa, mutta osa saannista tulee ravintorasvoista, lihasta,  kananmunista, maitotuotteista ja huoneilmasta.  PBDE-yhdisteille ei ole kyetty määrittämään turvallista saantirajaa, koska niiden vaikutuksia ei ole tutkittu tarpeeksi. Euroopan elintarvikeviranomainen EFSA on avioinut, että PBD-99:lle altistuminen saattaa joissain tapauksissa ylittää turvallisen rajan. Silakoiden PBDE-pitoisuudet ovat kuitenkin puolittuneet 2000-luvulla, niille asetettujen käyttökieltojen johdosta.

Paljon kalastavia ihmisiä neuvotaan esimerkiksi Kaliforniassa poistamaan kaloistaan kaikki näkyvä rasva, nahka ja sisäelimet ennen kalojen ravinnoksi käyttämistä. Myös liemi pitää kaataa pois ja simpukoiden syöntiä kehotetaan välttämään. Sama pätee ravuihin ja hummereihin.

Vettä ja likaa hylkivissä tekstiileissä sekä teollisuudessa käytettävien perfluorattujen alkyyliyhdisteiden (PFAS-yhdisteet) pitoisuudet kalassa ovat kasvaneet 2000-luvulla. Mitatut PFAS-yhdisteiden pitoisuudet ovat olleet toistaiseksi niin pieniä, ettei niiden ole ajateltu aiheuttavan terveyshaittoja. PFAS-yhdisteiden käyttö on kuitenkin niin uusi asia, että ne ovat vasta siirtymässä Itämereen. Näiden yhdisteiden pitoisuudet tulevat kasvamaan jatkossa, koska ne ovat pitkäikäisiä ja niiden käyttöä on alettu rajoittaa vasta viime vuosina. Runsaan kalansyönnin on havaittu korreloivan voimakkaimmin PFAS-yhdisteiden saannin kanssa.

Tutkimuksia terveysvaikutuksista

Kuolleisuus 
Vuonna 2021 julkaistussa neljän väestöseurantatutkimuksen yhteenvedossa huomattiin, ettei kalansyönti vähentänyt kuolleisuutta sillä väestönosalla, jolla ei ollut todettu sydän-  tai verisuoniairautta tutkimuksen alussa. Sydän- ja verisuonitauteja sairastavien potilaiden kohdalla havaittiin kuitenkin, että 175 grammaa kalaa viikossa nauttivilla oli 18 prosenttia pienempi kuolleisuus. Yli 175 gramman viikkokulutus ei tuonut heille kuitenkaan lisää terveyshyötyjä.

Norjassa vuonna 2022 julkaistussa väestöseurantatutkimuksessa havaittiin, että  rasvaisen kalan kulutus korreloi kuolleisuuden kasvun kanssa siltä osin kun se ylitti 200 grammaa viikossa. Päivittäin keskimäärin 90 grammaa lohta, silliä, silakkaa tai makrillia nauttivilla naisilla oli yli 16 prosenttia suurempi kuolleisuus kuin niillä, jotka eivät nauttineet lainkaan rasvaista kalaa. Toisaalta erittäin runsas prosessoimattoman vähärasvaisen kalan nauttiminen yhdistyi hiukan pienempään kuolleisuuteen, sillä 140 grammaa päivittäin nauttivilla oli lähes 10 prosenttia pienempi kuolleisuus kuin niillä, jotka eivät nauttineet lainkaan kyseisentyyppistä kalaa. Tutkimukseen osallistui lähes 84 000 norjalaisnaista, joita seurattiin keskimäärin 18 vuotta. Tuloksissa huomioitiin muun muassa fyysisen aktiivisuuden, ylipainon, tupakoinnin, koulutuksen ja alkoholinkäytön kuolleisuuteen liittyvä vaikutus. Vähärasvaisen kalan terveyshyödyt saattavat liittyä osaksi siihen, että vähärasvainen kala sisältää enemmän jodia.

Sydän- ja verisuonisairaudet 
Väestöseurantatutkimuksista saatu näyttö kalansyönnin ja sydän- ja verisuonitautien välisestä yhteydestä on ollut osin ristiriitaista. Vuonna 2020 julkaistussa yhdysvaltalaisessa väestötutkimuksessa havaittiin, että päivittäin valkoista kalaa nauttivilla esiintyy jopa 54 prosenttia enemmän sydänkohtauksia kuin niillä, jotka nauttivat kalan sijaan punaista lihaa. Aiemmin myös tumman kalan päivittäinen nauttiminen yhdistyi lisääntyneeseen sydänkohtausriskiin, mutta yhteys muuttui päinvastaiseksi 2000-luvulla. Tutkijat arvelivat tulosten selittyvän sillä, että kalan nauttiminen leivitettyjen kalapuikkojen kaltaisena valmisruokana lisäisi sairastumisriskiä kun taas itse kypsennetyn kalan nauttiminen vähentäisi sitä.

Vuonna 2021 julkaistussa neljän väestöseurantatutkimuksen yhteenvedossa huomattiin, ettei kalansyönti vähentänyt riskiä sairastua sydän- ja verisuonitautiin. Sydän- ja verisuonitauteja sairastavien potilaiden kohdalla havaittiin kuitenkin, että 175 grammaa kalaa viikossa nauttivilla esiintyi 16 prosenttia vähemmän sydänkohtauksia ja aivoinfarkteja. Yli 175 gramman viikkokulutus ei tuonut kuitenkaan lisää terveyshyötyjä.

Kalansyönnin on ajateltu vähentävän riskiä sairastua korkeaan verenpaineesen, jota pidetään sydän- ja verisuonisairauksien riskitekijänä. Vuonna 2019 julkaistu yhdysvaltalaistutkimus ei löytänyt kuitenkaan minkäänlaista korrelaatiota kalansyönnin ja verenpaineen välillä. Tutkmukseen osallistui 12 000 keskimäärin 53-vuotiasta miestä, joiden verenpainediagnooseja tiedusteltiin kerran vuodessa 16 vuoden ajan.

Suolistosairaudet 
Runsaan kalaproteiinin saannin on havaittu lisäävän Chronin taudin ja haavaisen paksusuolen riskiä.

Masennus 
Vuonna 2018 julkaistussa siihenastisten tutkimusten yhteenvedossa havaittiin, että eniten kalaa syövillä esiintyy keskimäärin 11 prosenttia vähemmän masennusta kuin niillä, jotka syövät vähiten kalaa. Havaittu yhteys oli suurempi naisilla ja pienempi miehillä. Yhteys saattaa selittyä myös sillä, että masentuneet syövät vähemmän kalaa, koska he syövät muita vähemmän terveellisenä pidettyä ruokaa.

Lähteet

Kalaruoat
Ravinnon terveysvaikutukset