joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Edith

Edith (Edith – suomalaisen kirjallisuuden kriittiset editiot) on Suomalaisen kirjallisuuden seuran julkaisuyksikkö, jossa toimitetaan kriittisiä editioita kotimaisesta kirjallisuudesta.

Hanke käynnistettiin 2006. Hankkeen ensimmäinen julkaisu on Aleksis Kiven Nummisuutarit, joka ilmestyi lokakuussa 2010 painettuna kirjana ja lokakuussa 2011 digitaalisena verkkojulkaisuna. Sen toimituskuntaan ovat kuuluneet professori Jyrki Nummi, erikoistutkija Petri Lauerma sekä Edithin toimituspäällikkö Sakari Katajamäki ja tutkija Ossi Kokko.Teokset julkaistaan sekä painotuotteina että verkkojulkaisuina. 

Edith-yksikössä toimitettavien kriittisten laitosten aineistojen koodauksessa noudatetaan kansainvälistä XML-standardia Text Encoding Initiative (TEI P5).

Hanketta rahoittavat Opetusministeriö sekä Alfred Kordelinin yleinen edistys- ja sivistysrahasto, Jenny ja Antti Wihurin rahasto, Suomalais-Norjalainen kulttuurirahasto, Suomen Kulttuurirahasto ja WSOY:n Kirjallisuussäätiö.

Valmistuneet julkaisut
  Aleksis Kivi -korpus (SKS) Toim. Sakari Katajamäki, Ossi Kokko ja Elina Kela. FIN-CLARIN: Finnish Language Resource Infrastructure / CSC – Tieteen tekniikan keskus: Kielipankki 2013. (Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa laadittu korpus Aleksis Kiven kirjeistä, teoskäsikirjoituksista ja kirjailijan elinaikana julkaistuista painoksista.)
 
 
 Nummisuutarit - digitaalinen kriittinen editio. Toim. Jyrki Nummi (päätoimittaja), Sakari Katajamäki, Ossi Kokko ja Petri Lauerma. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011.

Tekeillä olevat julkaisut
Tekeillä on uusia julkaisuja Aleksis Kiven tuotannosta: näytelmät Kullervo (2010–2012), Olviretki Schleusingenissa (2011–), lyhyet komediat Kihlaus, Leo ja Liina ja Selman juonet (2012–2014) sekä Karkurit (2013–2015).

Lähteet

Aiheesta muualla
Lukukeskus

Suomen kirjallisuus
Tekstuaalitieteet
Juri Bulgakov-Golitsyn

Ruhtinas Juri Mihailovitš Bulgakov-Golitsyn (, k. 1561, Pihkova) oli Pihkovan namestnik ja Suuren Novgorodin maaherra (lähteet: Tarkiainen; Kovalenko; Ikonnikov).

Aikalaisdokumenttien (ks esim Kovalenko, Tarkiainen) mukaan herttua Juri Mihailovitšista käytettiin omana aikanaan liikanimeä Bulgakov, mutta sen sijaan ei ole merkkejä siitä että vielä hänestä olisi käytetty nimeä Golitsyn. Golitsynin lisääminen hänen nimeensä on anakronistista, jota ovat viljelleet lähinnä jotkut harrastelijamaiset sukutaulut (esim netissä) [moista merkintää ei löydy luotettavampana pidetyistä eli ns standardikirjallisuutena käytetyistä genealogisista teoksista]. Myöhemmin, hänen pojistaan käytettiin omana aikanaankin liikanimeä Golitsyn.

Hän polveutui gediminidien siitä haarasta (ne esipolvet joista haarautuivat sukulinjat Kurakin, Hovanski ja Golitsyn), joka oli sukupolvien ajan pitänyt korkeita asemia suuren Novgorodin ja Pihkovan myöhäiskeskiakaisissa tasavalloissa, sekä kartanoita, linnoituksia ja maita Karjalassa, Inkerissä ja vatjanmailla.

Tsaari Iivana IV halusi korostaa omaa ylemmyyttään Ruotsin nousukaskuninkaaseen Kustaaseen verrattuna. Niinpä hän osoitti että Kustaan tulee hoitaa neuvottelut Iivanan alaisten Novgorodin maaherrojen kanssa. Kun ruotsalaiset diplomaatit osoittivat tästä närää, Iivana mainitsi esimerkkinä maaherra Bulgakovin kertoen tämän polveutuvan Liettuan kuninkaista ja -vaikkei itse olekaan kuningas- olevan siten aivan riittävän ylhäinen neuvottelemaan Kustaan kanssa, joka puolestaan ei ollut kuninkaiden poika vaan nousukas (Kovalenko, Tarkiainen).

Hänen isänsä oli ruhtinas Mihail Bulgakov, lisänimeltä golitsa, sotasankari. Hänen poikiansa oli ruhtinas Ivan Jurevitš Golitsyn

Golitsynin laaja ruhtinassuku polveutuu hänestä (Schwennicke, ikonnikov,...).

Lähteet
 artikkeli Mikael Agricolan rauhanneuvottelumatkasta Moskovaan

Gennadi Kovalenkon artikkeli, julkaisussa: Agricola-symposiumin 2004 raportti. toim Ossi Tuusvuori. Turku, Turun yliopisto.

Kari Tarkiaisen artikkeli, samassa julkaisussa.

Ruotsin ja Venäjän rauhanneuvottelut 1557. Mikael Agricola Ruotsin lähetystön jäsenenä. toim Tarkiainen, SKST, Helsiunki 2007.

 Ikonnikov, Nicolas F.: La noblesse de Russie E.1. [Golovatchev - Guedimine] part C, Paris: 1958.
 Schwennicke, Detlev: Europaische Stammtafeln : Stammtafeln zur geschichte der europaischen staaten.Neue Folge Schwennicke, Europäische Stammtafeln, Marburg : Verlag von J. A. Stargardt, 1984.
 Charles Cawley, Medieval Lands

Jacques Ferrand (1979), les familles princieres de l'ancien empire de Russie

Viitteet 

Gediminidit
Pihkovan historia
Kaunis Nainen Futis

Kaunis Nainen Futis (KNF) oli helsinkiläinen jalkapalloseura.

Seura perustettiin joulukuussa 1981 naisjalkapalloilun erikoisseuraksi. Pääsponsoriksi ryhtyi Kaunis nainen -kosmetiikkaketju, mistä tulee myös seuran nimi. KNF nousi naisten SM-sarjaan heti ensimmäisellä kaudellaan 1982 ja kaudella 1984 se voitti jo SM-hopeaa. Vuotta myöhemmin KNF vei mestaruuden ja kausilla 1986 ja 1987 se sai jälleen hopeaa.

Seuran päätukija vetäytyi kauden 1987 jälkeen ja KNF joutui luopumaan lopettamaan toimintansa. KNF:n sarjapaikka ja pelaajat siirtyivät Pallo-Poikien alaisuuteen ja se osallistui SM-sarjaan nimellä PP-Futis. PP-Futis voitti mestaruuden 1989, minkä jälkeen sarjapaikka siirtyi usean seuran yhteenliittymänä syntyneelle Helsinki Unitedille. United voitti naisten mestaruuden ja cupin 1990, mutta kaatui taloudellisiin vaikeuksiin ja joutui lopulta luopumaan kokonaan sarjasta.

Lähteet 

Entiset suomalaiset jalkapalloseurat
Suomalaiset naisten jalkapalloseurat
Helsinkiläiset urheiluseurat
.ml

.ml on Malin Internet-maatunnus, jota vuodesta 2013 lähtien ylläpitää Agence des Technologies de l’Information et de la Communication. Eri toisen ja kolmannen asteen rekisteröinneille on eri säännöt, joskin läsnäolo vaaditaan aina. Tunnus otettiin käyttöön 1993.

Lähteet

ml
ml

sv:Toppdomän#M
LAPV Enok

LAPV Enok () on saksalainen Mercedes-Benzin valmistama panssariauto. Auto perustuu AGF-panssariauton tapaan siviilikäytössä olevaan Mercedes-Benz G-sarjan maastoautoon, ja se on suunniteltu pääsääntöisesti Saksan armeijan käyttöön.

LAPV Enok on varustettu NATO STANAG 4569 -luokan kaksi panssaroinnilla, joka suojelee miehistöä miinoilta ja kivääritulelta. Ajoneuvo on suunniteltu käytettäväksi erityisesti vaikeissa maasto- ja sääolosuhteissa. Ensimmäinen 247 ajoneuvon sarja toimitettiin Saksan armeijalle vuosina 2008–2013.

Valtionlaitosten LAPV:t 

Suomen poliisi hankki 2018–19 aikana 15 kappaletta Mercedes-Benz G280 CDI LAPV 5.4 -ajoneuvoja.

Tekniset tiedot 
Dieselmoottorit
Lokakuussa 2021 Mercedes-Benz julkisti uuden sukupolven LAPV:n.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Mercedes-Benz G-sarjan sotilsversioiden esite [pdf] 
 https://www.acs-armoured-cars.com/en/references/
LAPV Enok military.wikia.org-sivustolla 
Uutinen ensimmäisten ajoneuvojen toimittamisesta 
Kuvia ajoneuvosta 

Panssariajoneuvot
Mercedes-Benz
.mo

.mo on Macaon Internet-maatunnus, jota ylläpitää MONIC ja sponsoroi Macaon yliopisto, joka oli vastuussa maatunnuksen rekisteröinnistä ja ylläpidosta vuosina 1992–2011. Toisen tason tunnukset ovat saatavilla henkilöille, jotka ovat rekisteröineet saman nimisen verkkotunnuksen kolmannelle tasolle. Tunnus on rajoitettu macaolaisille yrityksille ja organisaatioille. Tunnus otettiin käyttöön 1996.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 IANA .mo whois
 MONIC

mo
sv:Toppdomän#M
Macaolaiset viestimet
Luhtakastikka

Luhtakastikka (Calamagrostis stricta, syn. Calamagrostis neglecta) on monivuotinen kastikoiden sukuun kuuluva tuulipölytteinen heinä. Sen korsi on kaksi- tai kolminivelinen. Lehdet ovat kapeat ja kieleke on lyhyt (1–3 mm). Kaleet ovat 3–4 mm pitkiä ja karvat ovat helpeitä lyhyempiä.

Luhtakastikka voi risteytyä hietakastikan (C. epigejos) ja viitakastikan (C. canescens) kanssa.

Elinympäristö ja levinneisyys 
Luhtakastikka kasvaa monenlaisilla kosteilla paikoilla, pohjoisessa myös kuivilla paikoilla. Kasvustot ovat usein laajoja.

Luhtakastikka on yleinen koko Suomessa.

Katso myös 
 Luhtakastikkahitukoi

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Laji.fi: Luhtakastikka (Calamagrostis neglecta)
 Kasviatlas 2020: Luhtakastikan (Calamagrostis neglecta) levinneisyys Suomessa
 Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Luhtakastikka (Calamagrostis stricta)
 Den virtuella floran: Madrör (Calamagrostis stricta) 
 ITIS: Calamagrostis stricta 
 United States Department of Agriculture (USDA): Calamagrostis stricta 

Kastikat
Lapinkastikka

Lapinkastikka (Calamagrostis lapponica) on monivuotinen kastikoiden sukuun kuuluva heinä.

Ulkonäkö ja koko 
Lapinkastikka kasvaa 50–100 senttimetriä korkeaksi. Haaraton korsi on kaksi- tai harvoin kolmenivelinen. Lehdet ovat hyvin pitkäsuippuisia, keskeltä leveämpiä ja karheita. Lehtilapa on 2–4 mm leveä, kalju tai joskus karvainen ja sen laidat ovat ylöskiertyneet. Lehden kieleke on noin 3 mm ja tylppä. Kukinto on monihaarainen, leveän sukkulamainen röyhy. Väriltään röyhy vaihtelee vaaleanruskeasta tummansinipunaisenruskeaan, ja on kooltaan 5–13 x 2–3 cm. Kapeanpuikeat kaleet ovat 5 mm pitkiä. Tähkylät ovat 3–8 mm pitkiä ja yksikukkaisia. Ulkohelve on sisähelvettä pidempi mutta vähän kaleita lyhyempi. Ulkohelpeen tyvellä olevat karvat ovat lähes kaleiden pituisia. Laji kukkii Suomessa heinä-elokuussa.

Lapinkastikan heteen ponnet ovat keltaisia mutta huonosti kehittyneitä ja avautumattomia. Tämä johtuu siitä, että laji on apomiktinen eli se ei tarvitse tuulipölytystä jyvän muodostamiseen.

Tutkijat pitävät lapinkastikkaa risteymäsyntyisenä heinänä.

Levinneisyys 
Nimensä mukaisesti lapinkastikka on pohjoinen laji. Sitä tavataan Norjan, Ruotsin ja Suomen keski- ja pohjoisosissa, Kuolan niemimaalla, Uralin alueella, Pohjois- ja Itä-Siperiassa, Alaskassa sekä Kanadassa.

Suomessa lapinkastikkaa tavataan pohjoisen suunnalta Pohjois-Savon korkeudelle saakka. Selkeästi yleisin laji on kuitenkin Pohjois-Lapissa.

Elinympäristö 
Lapinkastikka kasvaa kuivissa ja tuoreissa kangasmetsissä, tunturikankailla, korpien ja lettorämeiden mättäillä, kallioilla ja hiekkaisilla tienvarsilla. Kasvustot ovat usein pieniä.

Lähteet 
 Oulun kasvit. Piimäperältä Pilpasuolle. Toim. Kalleinen, Lassi & Ulvinen, Tauno & Vilpa, Erkki & Väre, Henry. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Norrlinia 11 / Oulun kaupunki, Oulun seudun ympäristövirasto, julkaisu 2/2005. Yliopistopaino, Helsinki 2005.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Lapinkastikan levinneisyys Suomessa.
 Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Lapinkastikka (Calamagrostis lapponica)
 Den virtuella floran: Lapprör (Calamagrostis lapponica) 
 ITIS: Calamagrostis lapponica 
 United States Department of Agriculture (USDA): Calamagrostis lapponica 

Kastikat
Olli-Pekka Lyytikäinen

Olli-Pekka Lyytikäinen on A-lehtien hallituksen puheenjohtaja ja Helsingin Jalkapalloklubin puheenjohtaja.

Lyytikäisen isovanhemmat, Aune ja Yrjö Lyytikäinen perustivat Kustannusosakeyhtiö Apulehden, joka nykyisin toimii nimellä A-lehdet. 

Lyytikäisen isä, Olli Lyytikäinen, on myös toiminut HJK:n puheenjohtajana.

Lähteet 

Suomalaiset jalkapallovaikuttajat
Suomalaiset yritysjohtajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Suomalaiset lehdenkustantajat
Private Case

Private Case on suomalainen vuonna 1985 perustettu uusiomateriaaleista muotoiltuja tuotteita valmistava yritys, joka tunnetaan parhaiten salkkujen, pakkauksien, vihkojen ja kalentereiden tuotannostaan. Tuotemallisto on palkittu muotoilustaan mm. Pro Finnish Design kunniamaininnalla, sekä Red Dot Design Awardilla vuosina 2011 ja 2012.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Private Case

Suomalaiset yritykset
Muotoilualan yritykset
Sisustusalan tuotemerkit
Borg El Arabin kansainvälinen lentoasema

Borg El Arabin kansainvälinen lentoasema   on kansainvälinen lentoasema Borg El Arabin kaupungissa, Egyptissä. Lentoasema palvelee noin 40 kilometrin päässä sijaitsevaa Aleksandrian kaupunkia. Lentoasemalla on kolme kiitotietä, joista yhtä käytetään matkustajaliikenteen operoimiseen. Borg El Arabin kansainvälisen lentoaseman kautta kulki vuonna 2009 371 605 matkustajaa.

Toukokuussa 2010 Aleksandrian kansainvälisen lentoaseman sulkemisen jälkeen kaikki Aleksandriaan suunnattu liikenne on ohjattu Borg El Arabiin, mikä on nostanut lentoaseman käyttöastetta huomattavasti.

Lentoyhtiöt ja kohteet

Lähteet

Aiheesta muualla 
World Aero Data: Borg El Arab Intl -- Heba

Aleksandrian rakennukset ja rakennelmat
Egyptin lentoasemat
Perm (komit)

Perm (myös Perma, , Perem, Перемь) on muinaisista komeista ja heidän asuinalueestaan keskiaikaisissa venäläisissä lähteissä käytetty nimitys.

Ensimmäisen kerran Perm mainitaan 1000-luvulla Nestorin kronikassa yhtenä venäläisille veroa maksaneista kansoista. Myöhemmin se esiintyy useasti Novgorodin verolääninä, heimoryhmänä tai erityisen kansan nimityksenä. Muun muassa Dmitri Bubrihin esittämän ja Venäjällä nykyään vallitsevan käsityksen mukaan venäläiset omaksuivat nimityksen karjalaisilta tai vepsäläisiltä, jotka kutsuivat komien kaukana sijainnutta asuinaluetta Perämaaksi. Suomalaisista tutkijoista Kustaa Vilkuna on pitänyt tätä Perämaa-etymologiaa vääränä. Suomessa tällä teorialla ei enää olekaan kannatusta, vaikka vielä 1920- ja 1930-luvuilla muun muassa Jalmari Jaakkola viittasi siihen. 

Vytšegdan Permillä (ven. Пермь Вычегодская, Perm Vytšegodskaja) tarkoitettiin 1500-luvun alkuun saakka nykyisten komisyrjäänien asuinaluetta Vym-joella ja Vytšegdan keskijuoksulla. Sen muita nimityksiä ovat Vanha- ja Vähä-Perm. Nimitystä Suur-Perm (Пермь Великая, Perm Velikaja) käytettiin komipermjakkien esi-isien asuttamasta Kaman yläjuoksusta. Pienempiä alueita olivat Viledin Perm Viledin ja Luzan Perm Luza-joen varsilla. 1400–1500-luvun asiakirjoissa permiläisasutusta mainitaan olleen myös Pinegan varrella sekä Suhonan, Jugin ja Vytšegdan alajuoksuilla.

Stefan Permiläinen ryhtyi käännyttämään komeja kristinuskoon vuonna 1380. Vuonna 1383 perustettiin Permin hiippakunta, jonka keskuksena toimi Vytšegdan Permin Ust-Vym. Suur-Permin alueelle kristinuskon levittivät Permin piispat 1400-luvun puolivälissä.

Useimpien historiantutkijoiden mukaan samaa perua kuin Perm on viikinkien jostakin Vienanmereen rajautuvasta alueesta käyttämä nimitys Bjarmaland.

Lähteet

Komit
Venäjän historia
Vasili Blücher

Vasili Konstantinovitš Blücher (myös Bljuher, ; 1. joulukuuta (J: 19. marraskuuta) 1890 Jaroslavlin läänin Barštšinkan kylä – 9. marraskuuta 1938 Moskova) oli neuvostoliittolainen upseeri.

Vasili Blücher syntyi talonpojan perheeseen. Hän työskenteli viilarina Pietarissa ja Moskovan lähellä Mytištšissä. Vuosina 1910–1913 hän oli vangittuna lakkoliikkeeseen osallistumisen takia. Ensimmäiseen maailmansotaan Blücher osallistui sotamiehenä ja aliupseerina haavoittuen vakavasti. Sen jälkeen hän työskenteli  Nižni Novgorodin lähellä Sormovossa sekä Kazanissa. Vuonna 1916 hän liittyi bolševikkipuolueeseen.

Helmikuun vallankumouksen jälkeen Blücher teki puoluetyötä armeijassa. Marraskuussa 1917 hän oli pystyttämässä neuvostovaltaa Samaraan. Sen jälkeen hänet lähetettiin Tšeljabinskiin, jossa hänet valittiin vallankumouskomitean ja neuvoston puheenjohtajaksi.
Tšekkoslovakian armeijakunnan kapinan jälkeen hän johti neuvostojoukkojen vetäytymistä Orenburgista, minkä johdosta hänet palkittiin Venäjän ensimmäisellä punaisen lipun kunniamerkillä. Hän osallistui divisioonankomentajana taisteluihin Koltšakin joukkoja vastaan, Kahovkan sillanpääaseman puolustukseen ja Perekopin valtaukseen.

Vuosina 1921–1922 Blücher toimi Kaukoidän tasavallan sotaministerinä ja armeijan ylipäällikkönä. Helmikuussa 1922 hän johti valkoisen armeijan tuhoamista Volotšajevkan lähellä. Vuosina 1924–1927 hän työskenteli Kiinan Kantonin hallituksen sotilasneuvonantajana. Vuosina 1929–1938 hän toimi Neuvostoliiton Kaukoidän armeijan komentajana, ja hän johti sotatoimia Kiinan itäisen rautatien konfliktin aikana vuonna 1929. Hän oli Venäjän (1921–1924) ja Neuvostoliiton (1930–1938) toimeenpanevien keskuskomiteoiden jäsen. Vuonna 1934 hänet valittiin NKP(b):n keskuskomitean ehdokasjäseneksi. Vuonna 1935 hänet nimitettiin Neuvostoliiton marsalkaksi.

Vuonna 1937 Blücher osallistui Neuvostoliiton korkeimman oikeuden erityistuomioistuimen jäsenenä Mihail Tuhatševskin ja puna-armeijan muiden johtajien tuhoamiseen. Kesällä 1938 hän johti japanilaisten vastaisia sotatoimia Hasanjärven alueella. Neuvostojoukkojen kärsimien tappioiden takia hänet erotettiin Kaukoidän armeijan komentajan tehtävästä elokuussa 1938. Saman vuoden lokakuussa hänet pidätettiin Stalinin käskystä syytettynä neuvostovastaisesta toiminnasta ja osallisuudesta aiemmin tuomittujen upseerien salaliittoon. Hän kuoli Lavrenti Berijan toimeenpaneman kidutuksen seurauksena kuulustelujen 18. päivänä. Hänen maineensa palautettiin vuonna 1956.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Neuvostoliiton marsalkat
Stalinin vainoissa kuolleet
Vuonna 1890 syntyneet
Vuonna 1938 kuolleet
Pelargonit

Pelargonit (Pelargonium) on suku kurjenpolvikasvien (Geraniaceae) heimossa. Suvun tieteellinen nimi tulee kreikan kielen haikaraa tarkoittavasta sanasta pelargos. Pelargonit ovat kotoisin eteläisestä Afrikasta.

Käyttö 
Pelargonit ovat erittäin suosittuja koristekasveja ja lajeista on jalostettu runsaasti lajikkeita.

Lajeja 
Pelargonium abrotanifolium – aaprottipelargoni
Pelargonium capitatum – ruusupelargoni
Pelargonium citronellum – sukaattipelargoni
Pelargonium crispum – sitruunapelargoni
Pelargonium denticulatum – hammaspelargoni
Pelargonium endlicherianum – turkinpelargoni
Pelargonium fulgidum – sinooperipelargoni
Pelargonium gibbosum – kyhmypelargoni
Pelargonium inquinans – tulipelargoni
Pelargonium ionidiflorum – orvokkipelargoni
Pelargonium odoratissimum – omenapelargoni
Pelargonium peltatum – riippapelargoni
Pelargonium quercifolium – suklaapelargoni
Pelargonium radens – lääkepelargoni
Pelargonium tetragonum – pillipelargoni
Pelargonium tomentosum – piparminttupelargoni

Lajikeryhmiä ja risteymiä 
Pelargonium Domesticum-ryhmä (× domesticum) – jalopelargoni
Pelargonium × fragrans – tuoksupelargoni
Pelargonium × graveolens – palsamipelargoni
Pelargonium Zonale-ryhmä (× hortorum) – kotipelargoni

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Pelargonium
 Suomen Lajitietokeskus: Pelargonit – Pelargonium

Kurjenpolvikasvit
Sarjatalvikki

Sarjatalvikki eli kangassarjatalvikki (Chimaphila umbellata) on monivuotinen, pienikokoinen pysty varpukasvi. Aiemmin sen katsottiin kuuluvan terttutalvikkeihin eli talvikkeihin.

Ulkonäkö 

Sarjatalvikki kasvattaa 10–25 cm korkean pystyn varren. Vihreinä talvehtivat lehdet ovat lyhytruotisia ja sijaitsevat varressa kierteisesti. Lehden lapa on 3–5 cm pitkä, kapean vastapuikea, tummanvihreä ja kiiltävä. Lehden kärki on lyhytsuippuinen ja laita isohampainen. Kukinto on 3–6 kukan sarja. Kukkaperät ovat pitkiä ja nystykarvaisia, kukat ovat noin 1 cm:n levyisiä ja väriltään vaaleanpunaisia. Sarjatalvikki kukkii Suomessa heinäkuussa.

Euroopassa ja Aasiassa tavattavat sarjatalvikit kuuluvat alalajiin umbellata. Pohjois-Amerikassa kasvaa kolmea muuta alalajia: occidentalis, cisatlantica ja acuta.

Levinneisyys 
Sarjatalvikkia kasvaa Euroopassa Saksasta itään Uralille saakka. Pohjoisimmat esiintymät ovat Norjan, Ruotsin ja Suomen eteläosissa. Satunnaisemmin lajia tavataan myös Siperiassa. Sarjatalvikin kolmea muuta alalajia tavataan Pohjois-Amerikassa mantereen itä-, keski- ja länsiosissa. Suomessa sarjatalvikkia tavataan maan etelä-, keski- ja itäosissa. Laji on maassa suhteellisen harvinainen. Voimakkain kanta sillä on Itä-Suomessa. Sarjatalvikki on kuitenkin harvinaistunut niin, että se on uhanalaisarvioinneissa 2010 ja 2019 arvioitu silmälläpidettäväksi lajiksi (NT) Suomessa.

Elinympäristö 
Sarjatalvikkia kasvaa kuivahkoissa kangasmetsissä ja harjuilla.

Käyttö 
Uutettuna sarjatalvikkia on käytetty kansanlääkinnässä reumaattisten vaivojen hoitamiseen.

Lähteet 
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
 Ålands flora. Toim. Hæggström, Carl-Adam & Hæggström, Eeva. Ålandstryckeriet, Mariehamn 2008.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Kasviatlas 2020: Sarjatalvikin eli kangassarjatalvikin levinneisyys Suomessa.
 Pohjolan kasvien pauloissa: Chimaphila umbellata - sarjatalvikki, kangassarjatalvikki
 Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Sarjatalvikki (Chimaphila umbellata)
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Chimaphila umbellata 

Kanervakasvit
HaKehila

HaKehila ("seurakunta") on Helsingin juutalaisen seurakunnan lehti. Lehden päätoimittaja on Dan Kantor. Lehti ilmestyy viisi kertaa vuodessa ja julkaistaan myös verkossa, jossa sitä voi lukea rekisteröidyttyään.

Lehti on Suomen juutalaisen yhteisön tärkeä keskustelufoorumi. Se leviää myös yhteisön ulkopuolelle. Sen edeltäjä oli 1900-luvun vaihteessa Judisk Kronika, joka käsitteli myös juutalaisten kansalaisoikeuskysymystä.

Lähteet 

Juutalaisuus Helsingissä
Suomalaiset uskonnolliset aikakauslehdet
Bossi

Bossi on alkuperältään pohjoisitalialainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

 Carmelo Bossi (1939–2014), italialainen nyrkkeilijä
 Giovanni Bossi (s. 1970), italialainen pistooliampuja
 Marco Enrico Bossi (1861–1925), italialainen urkuri, säveltäjä, improvisoija ja musiikkipedagogi
 Umberto Bossi (s. 1941), italialainen poliitikko ja ministeri
Super Bowl XI

Super Bowl XI oli järjestyksessään 11. Super Bowl -ottelu, joka pelattiin 9. tammikuuta 1977. Ottelu pelattiin Rose Bowl -stadionilla Pasadenassa, Kaliforniassa. Siinä pelasivat vastakkain American Football Conferencen (AFC) voittaja Oakland Raiders sekä National Football Conferencen (NFC) voittaja Minnesota Vikings. Oakland Raidersit voittivat ottelun lopulta pistein 32–14. Ottelun arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Raidersien Fred Biletnikoff.

Super Bowl XI:n puoliaikashowna oli Disneyn yhdessä Los Angeles Unified All-City Bandin kanssa tekemä esitys ”It’s A Small World”. Kansallislaulun lauloi texasilainen poplaulaja Vikki Carr. Ottelu televisioitiin NBC:llä. Mainostauoilla näytettävän 30 sekunnin mittaisen mainoksen hinta oli tuolloin 125 000 Yhdysvaltain dollaria, kun se vuoden 2010 Super Bowlissa oli jo 2,5–2,8 miljoonaa dollaria.

Super Bowl 11
Super Bowl 11
Vuoden 1977 urheilu
Los Angelesin piirikunta
Tolonen

Tolonen on vanha itäsuomalaista alkuperää oleva sukunimi. Paltamossa nimien Heikkinen ja Tolonen yleisyyteen on viitattu sanonnalla "Heikkisiä enin helvetissäkin, toinen puoli Tolosia."

 Armas Tolonen (1893–1954), kansanedustaja (SDP)
 Arttu Tolonen (s. 1971), muusikko, säveltäjä, sanoittaja ja toimittaja
 Asta Tolonen (s. 1960), Suomussalmen kunnanjohtaja
 August Tolonen (1879–1944), rakennusmestari, päätoimittaja ja toimitusjohtaja
 Daniela Tolonen (s. 2004), jalkapalloilija
 Jari Tolonen (s. 1964), Kajaanin kaupunginjohtaja
 Jenni Tolonen (s. 1979), pesäpalloilija
 Johanna Tolonen (s. 1966), Finlandia-talon toimitusjohtaja
 Johannes Tolonen (s. 1981), suomalainen basisti ja säveltäjä
 Jorma Tolonen (1908–1967), matkailualan järjestöjohtaja ja päätoimittaja
 Jouko Tolonen (1912–1986), säveltäjä
 Jukka Tolonen (s. 1952), kitaristi
 Jussi Tolonen (1882–1962), kansanedustaja (SDP)
 Kalle Tolonen (1899–1965), TVH:n ylijohtaja
 Karl Leonhard Tolonen (1845–1902), lähetyssaarnaaja, Suomi-Synodin perustajia ja lyhytaikainen johtaja
 Maire Tolonen (1919–1985), toimittaja, pakinoitsija ja sarjakuvantekijä
 Matti Tolonen (1892–1967), jääkärikapteeni
 Matti Tolonen (s. 1941), lääkäri ja professori
 Maximo Tolonen (s. 2001), jalkapalloilija
 Otto Tolonen (s. 1980), klassinen kitaristi
 Paavo Tolonen (1936–2009), taidemaalari ja kuvanveistäjä
 Riina Vilén, o.s. Tolonen (s. 1983), kestävyys- ja keskimatkojen juoksija
 Sirpa Tolonen (1900–2001), näyttelijä
 Teemu Tolonen (s. 1979), lentopalloilija
 Tiina Tolonen (s. 1985), pesäpalloilija
 Tuomas Tolonen (s. 1993), jääkiekkomaalivahti
 Tuutikki Tolonen (s. 1975), sanataidekasvattaja ja lastenkirjailija
 Ulla-Maija Tolonen (s. 1961), ekonomi, toimitusjohtaja ja kauppaneuvos
 Vuokko Tolonen (s. 1958), kirjailija, TV-käsikirjoittaja ja kolumnisti.
Aurinkosoihtupuu

Aurinkosoihtupuu (Handroanthus chrysotricha, syn. Tabebuia chrysotricha) on ainavihanta puu, joka kasvaa Brasiliassa. Puuta pidetään Brasilian kansallispuuna. Tabebuia ochracea muistuttaa lajia huomattavasti.

Aurinkosoihtupuu kukkii sadoin keltaisin kukin, jotka aukeavat samanaikaisesti ja lakastuvat muutamassa päivässä.

Lähteet 

Bignoniakasvit
Puut
Männistö (täsmennyssivu)

Männistö on suomenkielinen nimi, joka esiintyy sekä paikannimissä että sukunimenä. Yleisnimenä se tarkoittaa männikköä eli mäntymetsää.

Paikannimissä
 Männistö, kaupunginosa Kuopiossa. Tähän liittyvät:
 Männistön kirkko, kirkko Kuopion Männistössä
 Pyhän Joosefin kirkko (aiemmin Männistön vanha kirkko), kirkko Kuopion männistössä
 Kuopion Elo (aiemmin Männistön Elo, Männistön urheilijat), kuopiolainen urheiluseura
 Männistönpuhto eli Männistö, kylä Merijärvellä
 Männistön koulu, koulu Nastolan uudessakylässä

Sukunimi
Jarmo Männistö (s. 1947), jääkiekkohuoltaja
 Jukka Männistö (s. 1954), Kevan toimitusjohtaja
 Keijo Männistö (s. 1949), jääkiekkoilija
 Lasse Männistö (s. 1982), Kokoomuksen kansanedustaja
 Lauha Männistö (1934–2017), SKDL:ää (1966–1990) ja Vasemmistoliittoa (1990–1991) edustanut kansanedustaja
 Noora Männistö (s. 1946), elokuva- ja teatteriohjaaja
 Olli Männistö (s. 1967), muusikko ja kuoronjohtaja
 Otto Männistö (1888–1918), punakaartilaispäällikkö
 Tomi Männistö (s. 1964), ohjelmistotuotannon professori

Kuvitteellsia henkilöitä
 Männistön Venla, hahmo Aleksis Kiven Seitsemässä veljeksessä
 Wenla Männistö, päähenkilö Riina Katajavuoren samannimisessä romaanissa vuodelta 2014

Katso myös
 Männikkö

Sukunimet
Fondia

Fondia Oy on suomalainen liikejuridiikkaan erikoistunut, vuonna 2004 Helsingissä perustettu lakipalveluyritys. Fondian liikevaihto vuonna 2020 oli 16,4 miljoonaa euroa. Fondian henkilöstön määrä oli vuonna 2017 110 henkilöä. Fondian pääkonttori sijaitsee Helsingissä, ja sillä on toimipaikat myös kuudessa muussa kaupungissa Suomessa sekä Tallinnassa, Vilnassa, Tukholmassa, Malmössä ja Göteborgissa. Hallituksen puheenjohtajana toimii Juha Sarsama. 

Fondia listautui First North Finland markkinapaikalle keväällä 2017. Fondiasta tuli ensimmäinen pohjoismainen liikejuridiikan alan yritys, jonka osakkeet ovat julkisen kaupankäynnin kohteena.

Yhtiön toiminta 
Toimisto ei ole asianajotoimisto, koska sen rakenne ei noudata Asianajajaliiton vaatimuksia, että osakkaiden on oltava juristeja. Perustaja Saarikko Jansson on valmistunut Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi. Hän oli aluksi yrityksen toimitusjohtaja, mutta siirtyi sittemmin myynnin, markkinoinnin ja viestinnän johtoon. Saarikko Janson jätti Fondian kaupallisen johtajan tehtävät vuonna 2017. Nykyisenä väliaikaisena toimitusjohtajana toimii Harri Savolainen. Fondian toimitusjohtajina ovat aiemmin toimineet muun muassa Jorma Vartia, Salla Vainio ja Leena Hellfors.

Fondia myy yrityksille LDaaS-lakiosastopalvelua eli tuotteistettuja lakipalveluita. Yritysjuridiikan alalla Fondia olikin Suomessa ensimmäinen toimija, joka tarjoaa paketoituja palveluja. Fondian palveluihin kuuluvat myös sähköiset työkalut kuten VirtuaaliLakimies-lakitietopankki. VirtuaaliLakimies on palvelu, jossa on yli 1 700 artikkelia. Palvelu on tarjolla sekä suomeksi että englanniksi, ja vuonna 2014 se laajentui kattamaan Ruotsin.

Palkinnot ja tunnustukset 
 2018 Fondia Oyj:n Legal Department as a Service (LDaaS) ja MyFondia -palvelu palkittiin kolmannella sijalla kansainvälisessä FT Innovative Lawyers Awards -kilpailussa
2017 Fondia Oyj:lle myönnettiin valtakunnallinen yrittäjäpalkinto
2016 Helsingin yrittäjät palkitsi Fondian vuoden helsinkiläisenä yrityksenä
Managing Partners' Forumin (Lontoo) järjestämässä kilpailussa vuonna 2016 hopeamitali hyvin johdettuna asiantuntijayrityksenä.
 Financial Timesin palkinto vuonna 2015 yhtenä toimialaa eniten muuttaneista eurooppalaisyrityksistä (“Top Game Changers of the past 10 years (non-UK)).
Suomen parhaat työpaikat -tutkimuksessa Suomen yleisessä sarjassa kolmatta vuotta perätysten 3. sijalle vuonna 2014.
2014 Great Place to Work: Fondia tekee historiaa – jo neljättä vuotta peräkkäin Euroopan paras lakialan työpaikka

Lähteet

Aiheesta muualla 
Fondian kotisivut
 VirtuaaliLakimies

Suomalaiset yritykset
Suomalaiset asianajo- ja lakitoimistot
Suomalaiset First North -yhtiöt
August Fredrik Arppe

August Fredrik Arppe (15. kesäkuuta 1854 Lappeenranta – 24. helmikuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut näytelmäkirjailija.

Arppen vanhemmat olivat kruununvouti Karl Otto Arppe ja Maria Fredrika Pettersson. Hän pääsi ylioppilaaksi 1874 Helsingin yksityislyseosta.

Arppe opiskeli näyttämötaidetta Saksassa Dresdenissä 1877–1878 ja hän suoritti siellä myös ensiesiintymisensä näyttelijänä 1876. Vuosina 1879–1887 Arppe oli näyttelijänä Helsingin Ruotsalaisessa teatterissa ja vuosina 1888–1890 hän johti omaa oopperaseuruettaan. Oman teatteriseurueen Arppe perusti 1890. Hän oli Svenska Teaternin toimitusjohtaja 1916–1919 ja taloudenhoitajana 1919–1925.

Arppe oli naimisissa vuodesta 1879 Leipzigistä kotoisin olleen Anna Doris Elisabet Winkelmannin kanssa.

Lähteet 
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset teatterinjohtajat
Suomalaiset näytelmäkirjailijat
Ruotsinkieliset kirjailijat
Vuonna 1854 syntyneet
Vuonna 1925 kuolleet
Šikaani

Šikaani () on urheilussa tarkoituksella rakennettu hidastusmutka, johon tultaessa urheilijan on pakko hidastaa vauhtiaan. Šikaanit ovat yleensä jyrkkiä ja s-kirjaimen muotoisia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Autourheilu
Ğälimcan İbrahimov

Ğälimcan Ğirfan ulı İbrahimov (ven. Галимджан Гирфанович Ибрагимов: Galimdžan Girfanovitš Ibragimov; 12. maaliskuuta 1887 Ufan kuvernementti - 21. tammikuuta 1938 Kazan) oli tataaritaustainen neuvostoliittolainen kirjailija. Hänen mukaansa on nimetty muun muassa Tatarstanin tiedeakatemian kielen, kirjallisuuden ja taiteen instituutti.

Biografia 
Ğälimcan İbrahimov syntyi mullahin perheeseen. Hän opiskeli Orenburgin ja Ufan madrassoissa ja toimi sen jälkeen opettajana. İbrahimov osallistui helmikuun ja lokakuun vallankumouksiin sekä Venäjän kansalaissotaan. Aluksi hän kuului sosialistivallankumouksellisiin, mutta liittyi vuonna 1920 NKP(b):hen. Vuonna 1918 İbrahimov valittiin Venäjän ja Tatarstanin toimeenpanevien komiteoiden jäseneksi. Hän työskenteli kansallisuusasioiden kansankomissariaatissa, toimitti tataarinkielisiä lehtiä ja toimi vuodesta 1925 lähtien Tatarstanin valistusasiain kansankomissariaatin tiedekeskuksen puheenjohtajana. Vuonna 1927 Ibragimov muutti sairauden takia Jaltaan.

İbrahimovin ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1907. Varhaisissa kertomuksissaan hän kuvasi tataarinuorison kamppailua vanhoja elintapoja vastaan. Vuonna 1912 ilmestynyt Jäš jöräklär (”Nuoret sydämet”) on tataarikirjallisuuden ensimmäinen psykologinen romaani. Vuonna 1920 ilmestyi vuoden 1905 vallankumoustapahtumille omistettu romaani Bezneŋ könnär (”Meidän päivämme”, uusi laitos 1934). Pienoisromaani Kyzyl tšätšäklär hikäjase (”Legenda punaisista kukista”, 1922) kertoo ihmisen henkisestä kasvusta vallankumouksen aikana. Romaani Kazah kyzy (”Kazakkityttö”, 1924) kuvaa vallankumousta edeltävän kazakkikylän yhteiskunnallisia ristiriitoja. Romaanin Tirän tamyrlar (”Syvät juuret”, 1928) aiheena on luokkataistelu kansalaissodan ja jälleenrakentamisen vuosina.

Kirjailijaa pidetään mestarillisena luonnon ja ihmisluonteen kuvaajana sekä kansankielen taiturina. Hänen tuotantonsa on vaikuttanut myös Neuvostoliiton muiden turkkilaisten kansojen taideproosan kehitykseen. Kaunokirjallisuuden ohella İbrahimov on kirjoittanut useita kieli- ja kirjallisuustieteellisiä teoksia ja historiantutkimuksia. Venäjän SFNT:n toimeenpanevan keskuskomitean puhemiehistö myönsi hänelle vuonna 1932 työn sankarin arvonimen.

İbrahimov pidätettiin Stalinin vainoissa Jaltassa elokuussa 1937 ja lähetettiin Kazaniin, jossa hän kuoli vankilan sairaalassa. Hänen mukaansa on nimetty Tatarstanin tiedeakatemian kielen, kirjallisuuden ja taiteen instituutti. Kirjailijan kotikylässä toimii hänelle omistettu museo.

Lähteet

Aiheesta muualla
 ГАЛИМДЖАН ИБРАГИМОВ (1887–1938) | Выдающийся татарский писатель | Институт татарской Энциклопедии

Neuvostoliittolaiset kirjailijat
Tataarinkieliset kirjailijat
Vuonna 1887 syntyneet
Vuonna 1938 kuolleet
The Last Guardian

The Last Guardian (, suorasti käännettynä ”Trico, ihmisiä syövä kotka”) on genDESIGNin kehittämä toimintaseikkailupeli, jonka Sony Computer Entertainment julkaisi PlayStation 4:lle joulukuussa 2016. Se on epäsuora jatko-osa peleille Ico ja Shadow of the Colossus.

Pelin on suunnittelut ja ohjannut japanilainen Fumito Ueda. Hänet tunnetaan tavastaan luoda tyyliteltyjä, temaattisia sekä pelattavuudeltaan omaperäisiä pelejä.

Kehitys 
Pelin kehitys aloitettiin vuonna 2007. Ensimmäiset konseptivideot The Last Guardianista julkaistiin toukokuussa 2009, mutta peli esiteltiin viikkoja myöhemmin myös E3-messuilla. Vuoden 2015 E3-messuilla peli esiteltiin uudelleen ja sen ilmoitettiin ilmestyvän vuonna 2016. The Last Guardian julkaistiin lopulta 7. joulukuuta 2016 PlayStation 4:lle. Peliä kehitettiin noin yhdeksän vuotta, mikä tekee siitä yhden pisimpään kehitetyistä videopeleistä. 

Peliä kehitti alun perin Team ICO, ja peli oli tarkoitus julkaista PlayStation 3:lle.

Pelaaminen 
The Last Guardianissa pelaaja ohjaa nuorta poikaa ja Trico-nimistä otusta, jotka yrittävät yhdessä paeta linnasta. Pelaaminen vaatii ongelmien ratkaisua ja tasohyppelyä. Myös Tricon tunteiden tulkinta on tärkeää, sillä Trico auttaa liikkumisessa sekä vartijoiden päihittämisessä.

Tarina 
Kotikylästään napattu nuori poika herää haavoittuneen Trico-nimisen otuksen kanssa valtavassa linnassa olevasta luolasta. Trico on iso tynnyreitä syövä koiramainen eläin, jolla on siivet. Vaikka Trico vaikuttaa aggressiiviselta, poika vapauttaa sen kahleista ja parantaa sen haavat. Poika ja Trico ystävystyvät ja yrittävät paeta yhdessä linnasta. Trico on itsepäinen, eikä varsinkaan alussa tottele poikaa. Rakennuksessa on myös vartijoita, jotka yrittävät estää pojan paon.

Vastaanotto 

The Last Guardian sai pääosin hyvän vastaanoton. Sitä kehuttiin hyvistä graafiikoista ja Tricon samaistuttavuudesta. Peliä moitittiin huonoista kontrolleista ja outoihin suuntiin osoittavasta kamerasta.

Respawn.fin arvostelija Kristian Eloluoto kuvaili peliä graafisesti näyttäväksi ja tarinallisesti todella hyväksi. GameSpot arvostelija Peter Brown kehui peliä hyvästä graafikasta ja sen tarjoamista lämpimistä hetkistä. Hän kuitenkin kritisoi peliä ajoittaisesta hidastelusta. V2.fin arvostelija Kati Alha kehui peliä hyvästä tunnelmasta ja Tricon luomisesta todella elävän oloiseksi. Hän moitti peliä huonoista kontrolleista ja toisinaan oudoista kamerakulmista. Tiltin arvostelija Markus Mesiä suhtautui peliin negatiivisesti. Hän moitti pelin kameraa, tasoloikan toimivuutta, hahmoja ja vanhentuneen näköistä ulkoasua. Kokonaisuutena hän kuvaili peliä kaameaksi, mutta kehui sen musiikkia. Dome.fin arvostelija Juho Anttila kuvasi pelin ääniä tyylikkäästi hoidetuiksi ja kehui Tricon hyvää animointia. Hän moitti peliä huonoista kontroilleista ja töksähtelevyydestä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Virallinen verkkosivusto 

Toimintaseikkailupelit
PlayStation 4 -pelit
Vuoden 2016 videopelit
PlayStation 4 Pro -tehostetut pelit
PlayStation VR -pelit
Japanissa kehitetyt videopelit
Swarm!

Swarm! on Torture Killerin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 21. helmikuuta 2006. Albumilla laulaa Cannibal Corpsen entinen laulaja Chris Barnes, joka jätti Torture Killerin sopuisissa merkeissä 2008.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Chris Barnes – laulu
 Tuomas Karppinen – kitara
 Jari Laine – kitara
 Tuomo Latvala – rummut
 Kim Torniainen – basso

Arvostelut 
 Chronicles of Chaos: 8/10
 Exclaim!: positiivinen
 Imperiumi.net: 
 Soundi:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2006 albumit
Torture Killerin albumit
Eileen Abad

Eylin Antonieta Pérez Arguinzones (s. 15. marraskuuta 1973 Caracas, Venezuela) on venezuelalainen näyttelijä, jonka tuorein rooli on Isabella sarjassa Los misterios del amor. 

Eylin Antonieta on ottanut käyttöön kutsumanimensä "Eileen", sukunimi "Abad", taas saattaa olla lyhenne hänen äitinsä tyttönimestä: Arguinzones.

Filmografia

 Por estas calles (1992)
 Antes de morir (1995)
 Amores de fin de siglo (1995)
 Tokyo-paraguaipoa (1996)
 Salserín (1997)
 Contra viento y marea – La nena (1997)
 Piel – Tupi (1998)
 Niña mimada – Patricia Echegaray (1998)
 El amor de mi Vida – Patricia (1998) 
 Besos prohividos – Florencia (1999)
 Calypso – Yolanda Pujol de Martínez (1999) 
 Angelica pecado – Malena Valleja (2000)
 La soberana – Ana Ozores (2001)
 Mambo y canela – Vicky (2002)
 Negra Consentida – Isadora Russián (2004)
 La Tormenta – Valentina Ayala (2005)
 Arroz con Leche – Belén (2008)
 Condesa por Amor – Ana Paula (2009)
 Los misterios del Amor – Isabella (2009)

Aiheesta muualla 

Venezuelalaiset näyttelijät
Inge

Inge on germaaninen etunimi. Monissa maissa sitä käytetään etupäässä miehen nimenä, mutta Tanskassa se on naisen nimi. Inge on lyhentymä germaanisista Ing-alkuisista nimistä, joita ovat esimerkiksi Ingemar, Ingvar ja Ingemund ja joiden alkuosana on germaanisen jumalan nimi Ing. Nimi on ollut muun muassa kahdella Ruotsin ja kahdella Norjan keskiaikaisella kuninkaalla.

Suomessa nimi Inge on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 383 naiselle ja noin 150 miehelle. Nimeä ei ole suomenkielisessä kalenterissa, mutta suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Ingen nimipäivä on 21. kesäkuuta.

Tunnettuja Ingejä

Kuninkaita 

 Inge I (Inge Stenkilinpoika), Ruotsin kuningas 1080–1084 ja 1088–1100
 Inge II, Ruotsin kuningas 1100–1125
 Inge Koukkuselkä (Inge I Haraldsson), Norjan kuningas 1136–1161
 Inge II Bårdinpoika, Norjan kuningas 1204–1217

Muita 
 Inge Auerbacher (s. 1934), saksanjuutalainen kirjailija
 Inge Braumüller (1909–1999), saksalainen korkeushyppääjä
 Inge de Bruijn (s. 1973), alankomaalainen uimari ja olympiavoittaja
 Inge Dekker (s. 1985), alankomaalainen uimari ja olympiamitalisti
 Inge Eriksen (1935–2015), tanskalainen kirjailija
 Inge Helten (s. 1950), saksalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti
 Inge Janssen (s. 1989), alankomaalainen soutaja
 Inge Krokann (1893–1962), norjalainen kirjailija
 Inge Lehmann (1888–1993), tanskalainen seismologi
 Inge Löök, oik. Ingeborg Lievonen (s. 1951), suomalainen kuvittaja
 Inge Sørensen (1924–2011), tanskalainen uimari ja olympiamitalisti
 Inge Wersin-Lantschner (1905–1997), itävaltalainen alppihiihtäjä

Lähteet

Aiheesta muualla 

Etunimet

hu:Inge
pl:Inga
Ingemar

Ingemar on germaaninen miehen etunimi, josta on käytössä myös lyhempi muoto Ingmar. Nimen alkuosana on germaanisen jumalan nimi Ing, loppuosa merkitsee suojelijaa tai vartijaa.. 

Suomessa nimi Ingemar on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 853 miehelle ja muutamalle naiselle. Nimi Ingmar on annettu 2 343 henkilölle, jotka kaikki ovat miehiä. Suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Ingemarin ja Ingmarin sekä myös Ingen nimipäivä on 21. kesäkuuta.

Tunnettuja Ingemareja

 Ingemar Andersson, ruotsalainen meloja 
 Ingemar Hedberg, ruotsalainen ratameloja ja olympiamitalisti
 Ingemar Hedenius, ruotsalainen filosofi
 Ingemar Johansson, ruotsalainen kilpakävelijä ja olympiamitalisti
 Ingemar Johansson, ruotsalainen nyrkkeilijä 
 Ingemar Skogö, ruotsalainen virkamies ja Västmanlandin läänin maaherra 2009–2015
 Ingemar Stenmark, ruotsalainen alppihiihtäjä
 Ingemar Teever, virolainen jalkapalloilija

Tunnettuja Ingmareja 

 Ingmar Bergman, ruotsalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, teatteriohjaaja ja kirjailija
 Ingmar Englund, suomalainen kitaristi, banjonsoittaja, sovittaja ja orkesterinjohtaja
 Ingmar Nykvist, suomalainen toimittaja ja kirjailija
 Ingmar Pörn, suomalainen filosofi ja professori
 Ingmar Virtanen, suomalainen lääkäri, hammas- ja suukirurgian professori

Nimen muita merkityksiä 

 C.F. Ingemar Carlson II, Kanadan Winnipegjärvellä liikennöivä lossi

Lähteet

Etunimet
Pedro Costa

Pedro Costa (s. 3. tammikuuta 1959 Lissabon) on portugalilainen elokuvaohjaaja. Hän on opiskellut elokuvaa Lissabonin yliopistossa (Escola Superior de Teatro e Cinema) ja ohjasi ensimmäisen elokuvansa vuonna 1989. Hän on tullut tunnetuksi marginaalisten ihmisten kuvaajana kehittäen dokumenttielokuvaa muistuttavan esteettisen tyylinsä Lissabonin slummin vaikeissa elin- ja kuvausolosuhteissa. Siellä hän on kuvannut tunnetuimmat elokuvansa, niin sanotun Fontainhas-trilogian (1997–2006): Ossos (”Luut”), No Quarto da Vanda (”Vandan huoneessa”) ja Juventude em Marcha (”Mahtava nuoruus”).

Ohjaaja sanoo inhoavansa elokuvabisnestä ja on pyrkinyt demokratisoimaan elokuvantekemisen. Hänen "studionaan" toimii Lissabonin Fontainhasin slummi, kaikki elokuvantekijät – kameran edessä ja takana – jakavat tasan elokuvan mahdolliset tulot, käsikirjoitukset laaditaan yhdessä näyttelijöiden kanssa ja vieraannuttavan raskas perinteinen elokuvavälineistö on vaihtunut digikameraan ja luonnonvaloon. 

Costa on palkittu Ranskan kulttuuripalkinnolla (Foreign Cineaste of the Year) Cannesin elokuvajuhlilla 2002 elokuvastaan No Quarto da Vanda, vaikka monet poistuivat kesken elokuvan lehdistönäytöksen . Elokuva Juventude em Marcha kilpaili Cannesin elokuvajuhlilla  vuonna 2006 ja voitti Independent/Experimental -palkinnon (Los Angeles Film Critics Assossiation) 2008. Kaksi hänen elokuvistaan (No Quarto da Vanda, 2000, ja Juventude em Marcha, 2006) on valittu 2000-luvun 50 parhaan elokuvan joukkoon.

Filmografia
O Sangue (Veri, (1989)
Casa de lava (House of Lava) — aka "Down to Earth" (1995)
Ossos (Luut, 1997)
No Quarto da Vanda (Vandan huoneessa, 2000)
Danièle Huillet/Jean-Marie Straub: Où gît votre sourire enfoui? (Danièle Huillet, Jean-Marie Straub, Filmmakers - Where Does Your Hidden Smile Lie?, (2001)
Juventude em Marcha (Mahtava nuoruus, 2006)
Tarrafal (2007)
The Rabbit Hunters (2007)
Ne change rien (Change Nothing, 2009)

Lähteet

Aiheesta muualla
Letters From Fontainhas: Three Films by Pedro Costa
Pedro Costa, "A Closed Door That Leaves Us Guessing" - Transcript of three days of lectures by Costa on cinema, delivered in Tokyo in March 2004, Rouge
Tag Gallagher, "Straub Anti-Straub"(Analysis of Costa's oeuvre and its interactions with the canon of Straub and Huillet), senses of cinema.com
Kieron Corless, "Crossing the Threshold" (Interview with Costa before a London retrospective at Tate Modern), Sight & Sound 
Miguel Gomes, "Serenity" (on how Costa films with the inhabitants of Fontainhas in Lisbon), Sight & Sound 
Podcast with Pedro Costa (on the "Letters from Fontainhas" Criterion DVD set, 2010), GreenCine Daily

New York Times

Kirjallisuutta
Bagh, Peter von: ”Usko pieniin asioihin”, Pedro Costan haastattelu, Filmihullu 4/2010.
Laurinen, Sampsa: ”Ajattoman arvottomuuden kuvat”, Filmihullu 4/2010.
Makkonen, Velipekka: ”Jysäys – tuntemuksia Pedro Costan Fontainhas-trilogiasta”, Filmihullu 4/2010.
Timonen, Lauri: ”Uninäytelmä portugalilaisittain”, Filmihullu 4/2010.

Portugalilaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Begoniat

Begoniat eli vinolehdet (Begonia) on suku begoniakasvien eli vinolehtikasvien (Begoniaceae) heimossa. Suvussa on noin 1 000 lajia, jotka kasvavat alkuperäisinä Aasian, Afrikan ja Amerikan trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla. Ranskalainen kasvitieteilijä Charles Plumier antoi kasveille nimen työtoverinsa Michel Bégonin mukaan.

Lajeja ja muunnoksia

Begonia acutifolia – suippubegonia
Begonia chlorosticta – laikkubegonia
Begonia conchifolia – simpukkabegonia
Begonia decora – malakanbegonia
Begonia dregei – pullobegonia
Begonia foliosa – myrttibegonia
Begonia foliosa var. miniata – pisarabegonia
Begonia glabra – suikerobegonia
Begonia heracleifolia – liuskabegonia
Begonia hispida
Begonia hispida var. cucullifera – kehtobegonia
Begonia hydrocotylifolia – lakkabegonia
Begonia imperialis – keisaribegonia
Begonia maculata – pilkkubegonia
Begonia manicata – kaulusbegonia
Begonia masoniana – rautaristibegonia
Begonia metallica – kiiltobegonia
Begonia minor – jamaikanbegonia
Begonia peltata – nukkabegonia
Begonia radicans – riippabegonia
Begonia serratipetala – pronssibegonia
Begonia socotrana – sokotranbegonia

Lajikeryhmiä ja risteymiä

Begonia × argenteoguttata – hopeabegonia
Begonia Bowerae-ryhmä – tiikeribegonia
Begonia × cheimantha – annansilmä, joulubegonia
Begonia Corallina-ryhmä – korallibegonia
Begonia × credneri – hohtobegonia
Begonia Elatior-ryhmä – pauliinabegonia
Begonia × erythrophylla – maksabegonia
Begonia Rex-ryhmä – kuningasbegonia
Begonia Semperflorens-ryhmä – kesäbegonia
Begonia Tuberhybrida-ryhmä – mukulabegonia
Camellia-ryhmä – kameliabegonia
Fimbriata-ryhmä – neilikkabegonia
Marmorata-ryhmä – ballerinabegonia
Multiflora-ryhmä – mukulabegonia
Pendula-ryhmä – neitobegonia
Rosiflora-ryhmä – ruusunnuppubegonia
Begonia × weltoniensis – weltonbegonia

Lähteet
Into Kuismanen

Into Ensio Kuismanen (3. huhtikuuta 1908 Siperia – 22. kesäkuuta 1955) oli suomalainen kaukopartiomies ja tiedustelujohtaja.

Nuoruusaika
Into Ensio Kuismanen syntyi Venäjällä Krasnojarskin aluepiirissä siellä toimineen suomalaisen katekeetan (lähetystyöntekijän ja opettajan) poikana. Vuonna 1921 Kuismasen perhe siirtyi vallankumouksen jälkeisten olojen takia Suomeen. Into opiskeli ylioppilaaksi Kuopiossa.

Koulutus
Varusmiespalveluksen jälkeen Into Kuismanen hyväksyttiin kadettikouluun kurssille 15. Hän kävi kadettikoulun vuosina 1931–1933. Hänen palveluspaikkansa oli vuosina 1933–1939 Viipurin rykmentti. Sotilastiedustelun palvelukseen Kuismanen astui kesällä 1939 toimistoupseeriksi. Merkitsevää oli venäjänkielen taito. Kuismasen palveluspaikka oli Yleisesikunnan tilastotoimiston Sortavalan alatoimisto.Kesän aikana hänet myös nimitettiin saman alatoimiston johtoon.

Talvisota
Talvisodan aikana Kuismanen johti Kollaan rintamalla hiihtopartioin operoivaa Osasto Kuismaa, jonka runkona olivat alatoimiston tiedustelijat. Talvisodan jälkeen alatoimisto siirtyi Joensuuhun, missä alkoi varsinaiseen kaukopartiotoimintaan tähtäävä koulutus- ja kehitystyö.

Jatkosota

Kuismanen ylennettiin kapteeniksi 1940 ja majuriksi 1942. 
Jatkosodan ajan hän toimi tiedusteluyksikön Osasto Kuismanen eli OsKu johtajana.

Tunnettu Kuismasen jatkosodan aikana johtama partioretki oli Suopassalmen huoltokeskuksen hävitysretki talvella 1943. Siihen osallistui yli sata miestä kaukopartio-osastoista sekä Osasto Laguksesta.

Sodan jälkeen
Sodan jälkeen hänet pidätettiin ns. asekätkentäjutun yhteydessä, koska kaukopartiomiesten epäiltiin olleen asekätkennässä mukana päälliköiden tieten ja käskeminä. Pidätys kesti 21 kuukautta vuosina 1945–1946, mutta lopulta hänet todettiin syyttömäksi. Everstiluutnantin arvon Kuismanen sai 1952. Kuismanen kuoli 22. kesäkuuta 1955.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Pohjan viestikilta ry: Kaukopartio 

Kaukopartiomiehet
Suomalaiset everstit
Syntymävuosi puuttuu
Vuonna 1955 kuolleet