joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hollywood

Hollywood on kaupunginosa Los Angelesissa, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa. Sen asukasluku on 146 514. Hollywood tunnetaan erityisesti elokuvastudioistaan ja monista tähtinäyttelijöistään. 

Hollywood perustettiin itsenäisenä kaupunkina vuonna 1903 ja se liitettiin Los Angelesiin vuonna 1910.

Elokuvateollisuus

1900-luvun alussa elokuva oli uusi ala, ja se alkoi keskittyä Hollywood Boulevardin ympärille, jonne nousi elokuvastudioita sekä asuintaloja elokuvissa työskenteleville. Nykyään elokuvateollisuuden keskus ei kuitenkaan enää sijaitse Hollywoodissa, vaan studiot ovat muuttaneet läheisiin pikkukaupunkeihin.

Tunnetut paikat
Hollywoodin loiston päivistä muistuttaa yhä 1920-luvulla rakennettu elokuvateatteri Grauman’s Chinese Theatre. Bulevardilla sijaitsee myös Hollywood Walk of Fame, jonka jalkakäytävällä viihde-alan entisillä ja nykyisillä vaikuttajilla on omat tähtensä.

Hollywoodissa sijaitsee myös Dolby Theatre, jossa jaetaan kuuluisat elokuva-alan Oscar-palkinnot.

Liikenne ja tiet
Hollywoodin tunnetuin katu on Hollywood Boulevard. Toinen suuri katu on Sunset Boulevard. 

Hollywood Boulevardilla kulkee Los Angelesin metron punainen linja.

Nähtävyyksiä

Lähteet

 Hollywood, Florida Population 2020
 Population of Hollywood, Los Angeles, California

Viitteet

Aiheesta muualla

Yhdysvaltain elokuva
Elokuvaan liittyvät käsitteet
Los Angelesin kaupunginosat
Kalifornian entiset kaupungit
Seulonnan keskeiset artikkelit
David Eddings

David Carroll Eddings () oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka kirjoitti useita suosittuja fantasiakirjoja. Useimpien hänen kirjojensa kirjoittamiseen osallistui myös hänen vaimonsa Leigh Eddings (1937 – 28. helmikuuta 2007), mutta vain uusimmissa teoksissa hänetkin on merkitty tekijäksi.

Nuoruus ja yksityiselämä  
Eddings syntyi Washingtonin osavaltion Spokanessa ja kasvoi Seattlen seudulla. Hän valmistui Reed College -koulusta vuonna 1954 ja Washingtonin yliopistosta vuonna 1961. Ennen kirjailijanuraansa Eddings työskenteli Yhdysvaltain maavoimissa ja Boeingillä. Hän palveli Yhdysvaltain armeijassa vuosina 1954–1956 yhteensä kahden vuoden ajan. Eddings on työskennellyt myös yliopiston äidinkielen opettajana.

Vuonna 1962 Eddings avioitui Leigh Schallin kanssa. Hän julkaisi ensimmäisen kirjansa nimeltä High Hunt vuonna 1973. Jännityskirjallisuudessa Eddings ei kuitenkaan menestynyt, joten hän päätti siirtyä kirjoittamaan fantasiaa. David Eddings on antanut ymmärtää, että hänen kirjansa ovat olleet alun alkaen hänen ja vaimo Leighin yhteistyötä. Vuodesta 1995 lähtien Eddingsin kirjojen tekijöiksi onkin merkitty myös Leigh. Leigh Eddings kuoli 28. helmikuuta vuonna 2007. David Eddings asui Seattlessa.

Teokset 
 Belgarionin taru
 
 
 
 
 

 Mallorean taru
 
 Murgojen kuningas, 1994 (King of the Murgos, 1988). Suom. Tarmo Haarala, 1994, Karisto. 
 Karandan paholaisherra, 1995 (Demon Lord of Karanda, 1988). Suom. Tarmo Haarala, 1995, Karisto.
 Darshivan velhotar, 1995 (Sorceress of Darshiva, 1989). Suom. Tarmo Haarala, 1995, Karisto.
 Kellin näkijätär, 1995 (The Seeress of Kell, 1991). Suom. Tarmo Haarala, 1995, Karisto.

 Belgarionin ja Malloreanin tarujen liitteet
 
 
 

 Eleniumin taru
 Timanttivaltaistuin, 1996 (The Diamond Throne, 1989). Suom. Pasi Punnonen, 1997, Karisto.
 Rubiiniritari, 1996 (The Ruby Knight, 1990). Suom. Pasi Punnonen, 1996, Karisto.
 Safiiriruusu, 1996 ( The Sapphire Rose, 1991). Suom. Pasi Punnonen, 1996, Karisto.

 Tamulin taru
 Tulikupolit, 1997 (Domes of Fire, 1992). Suom. Pasi Punnonen, 1997, Karisto.
 Hohtavaiset, 1997 (The Shining Ones, 1993). Suom. Pasi Punnonen, 1997, Karisto.
 Salattu kaupunki, 1997 (The Hidden City, 1994). Suom. Pasi Punnonen, 1997, Karisto.

 Unennäkijät -sarja
 Vanhemmat jumalat, 2004 (The Elder Gods, 2003)
 Salattu mahti, 2005 (The Treasured One 2004)
 Kristallikuilu, 2006 (The Crystal Gorge, 2005). Suom. Pasi Punnonen, 2006, Karisto.
 Nuoremmat jumalat, 2007 (The Younger Gods 2006)

 Muut Eddingsin fantasiakirjat
 

 Eddingsin ei-fantasiakirjat
 Suomentamaton High Hunt 1973
 Suomentamaton The Losers 1992
 Reginan laulu, 2003 (Regina's Song, 2002)

 David ja Leigh Eddingsin kirjat
 Belgarath velhon tarina (Belgarath the sorcerer)
 Polgara velhottaren tarina (Polgara the sorceress)
 Reginan laulu (Regina's Song)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Jack's David and Leigh Eddings Page, laaja fanisivusto 
 Leena Peltonen: Rivan aikakirjat. Aikakone 21.11.1999.
 Maria Loikkanen: Reginan laulu. Onnimanni 4/2003. (PDF)
 Maria Loikkanen: Vanhemmat jumalat. Onnimanni 3/2004. (PDF)

Yhdysvaltalaiset fantasiakirjailijat
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 2009 kuolleet
INTP

INTP on yksi Myers–Briggsin tyyppi-indikaattorin määrittelemistä 16:sta persoonallisuustyypistä, joka on indikaattorin mukaan introvertti (I), intuitiivinen (N), ajatteleva (T) ja spontaani (P). INTP-luonteen omaavaa henkilöä kuvaillaan usein 'ajattelijaksi' tai tiedonjanoiseksi analysoijaksi.

INTP Centralin mukaan INTP on yksi harvinaisimmista Myers-Briggs-indikaattorin määrittelemistä tyypeistä; sitä edustaa noin 1 % populaatiosta. Center for Applications of Psychological Type -säätiön mukaan noin 3–5 % amerikkalaisista edustaa INTP-tyyppiä.

INTP:n persoonallisuus 
INTP:t ovat usein varautuneita, loogisia ja tiedonhaluisia yksilöitä. He ovat kiinnostuneita ajatuksista ja teorioista itsessään, ja heidän päämääränään on ymmärtää kuinka asiat toimivat. He ovat taitavia keskustelijoita ja väittelijöitä, ja heillä on kyky keskittyä tarkasti niihin asioihin, mistä he ovat kiinnostuneita. Toisissa ihmisissä INTP:t arvostavat erityisesti älykkyyttä.

INTP on ennen kaikkea ajattelija ja hänen sisäinen maailmansa on paikka, jossa kaikki tieto on jäsennelty tarkkoihin loogisiin rakenteisiin. INTP:n mieli analysoi kaikki uudet kokemukset ja niistä kertynyt tieto sijoitetaan osaksi loogisesti jäsenneltyä kokonaisuutta.

INTP työelämässä

Vahvuudet 
INTP:llä on erityinen kyky uusien teorioiden ja ideoiden kehittelyyn ja analysointiin. He ovat luovia ajattelijoita, joilla on usein loistava oivalluskyky ja he pystyvät nopeasti ymmärtämään monimutkaisetkin abstraktit ideat. Heillä on myös usein poikkeuksellisen hyvä looginen ja rationaalinen päättelykyky minkä avulla he voivat analysoida teoriat läpikotaisin ja löytää niihin liittyvät 'totuudet'.

Onnellisimpia INTP:t ovat usein työtehtävissä, joissa he ovat suhteellisen riippumattomia ja voivat työskennellä yksin, kehitellen ja analysoiden monimutkaisia teorioita ja abstraktioita tarkoituksenaan löytää niiden taustalla oleva 'totuus'.

Heikkoudet 
INTP:n suurin heikkous on taipumus yksityiskohtien sivuuttamiseen tai niihin kyllästymiseen. Yksityiskohdat ovat INTP:lle 'todellisen' maailman epätäydellisyydestä seuraavia häiriötekijöitä, jotka vaikeuttavat älyllisesti rakennettavan ideaalisen maailman hahmottamista.

Esimerkkejä INTP:lle sopivista ammateista 
 Juristi, analyytikko, psykiatri
 Insinööri, tietokoneohjelmoija
 Tieteilijä, professori, tutkija, keksijä
 Matemaatikko, filosofi, kirjailija
 Arkkitehti, valokuvaaja, graafikko

Eräitä tunnettuja INTP:eitä 

 Abraham Lincoln
 Albert Einstein
 Blaise Pascal
 Charles Darwin
 C. G. Jung
 Isaac Asimov
 Isaac Newton
 John Locke
 Friedrich Nietzsche
 J. R. R. Tolkien
 Sokrates

Lähteet

Aiheesta muualla

Luonnekuvauksia 
http://www.intpcentral.com/?mode=content&action=profile 
http://www.intp.org/intprofile.html
http://www.typelogic.com/intp.html
http://www.personalitypage.com/INTP.html

INTP -sivustoja 
 http://www.intpcentral.com
 http://www.intp.org

Persoonallisuustyypit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kharon (kuu)

Kharon on kääpiöplaneetta Pluton kuu. Sitä voidaan toisaalta pitää kaksoiskääpiöplaneettana Pluton kanssa. Kharon tunnetaan myös nimellä (134340) Pluto I. Kharonin löysi tähtitieteilijä James Christy 22. kesäkuuta 1978 tutkiessaan muutamaa kuukautta aiemmin otettuja valokuvia Plutosta ja huomatessaan pienen pullistuman ilmestyvän siihen säännöllisesti. Myöhemmin pullistuma vahvistettiin 29. huhtikuuta 1965 otetuista kuvista erilliseksi taivaankappaleeksi. Kharonin pinnalla arvellaan olevan jäätynyttä vettä. Aluksi Kharonille annettiin tilapäinen nimi 1978 P 1.

Kuu sai nimensä kreikkalaisen mytologian hahmon mukaan: Kharon oli tuonelan jumalan Haadeen lautturi. Haades puolestaan tunnettiin myöhemmin roomalaisessa mytologiassa nimellä Pluto. Kansainvälinen tähtitieteellinen unioni (IAU) vahvisti nimen vuonna 1985.

Vuorovesivoimat pitävät Pluton ja Kharonin aina sama puoli toisiinsa kääntyneinä. Kharon kiertää Pluton samassa ajassa kuin tämä kierähtää akselinsa ympäri eli 6,387 vuorokaudessa (6 vrk 9 h 18 min). Kharonin halkaisija 1192 km on runsas puolet (53 prosenttia) Pluton halkaisijasta. Kharonin massa on seitsemäsosa Pluton massasta ja pinta-ala on 4 400 000 km². Toisin kuin Pluto, joka on jäätyneen metaanin peittämä, Kharon näyttäisi olevan vesijään peitossa.

Vuonna 2005 löydetyt kiertolaiset Nix ja Hydra ovat myös Pluton kuita. Tämä pätee myös vuonna 2011 löydettyyn Kerberosiin (aikaisemmin: S/2011 (134340) 1), joka kiertää Nixin ja Hydran välillä, sekä vuonna 2012 löytyneeseen Styxiin (aikaisemmin: S/2012 (134340) 1) jonka kiertorata on lähimpäna Kharonia ja Plutoa.

Kesällä 2005 sattuneen tähdenpeiton aikana tehdyistä havainnoista ESOssa on mitattu Kharonin säteeksi 604 km ja tiheydeksi 1,71 g/cm3. Lisäksi voitiin päätellä, että Kharonilla ei ole kaasukehää, tai että sen paine voi olla korkeintaan miljoonasosan Maan ilmakehän paineesta.

Lähteet 
 NASA Astrophysics Data System (ADS) – The satellite of Pluto 
 URSAn tietoja
 List of Known Trans-Neptunian Objects 
 IAU 2006 General Assembly: Result of the IAU Resolution votes 
 Satellites and Companions of Minor Planets 
 Pluto, Charon, Nix, Hydra, and S/2011 (134340) 1 
 BBC News:  Science & Environment: New Pluto moon spied by Hubble 
 Hubblesite: Hubble Discovers a Fifth Moon Orbiting Pluto

Viitteet

Aiheesta muualla 

Pluto (kääpiöplaneetta)
Kuiperin vyöhyke
Transneptuniset kohteet
Plutoidien kuut
Hanami

Hanami (, ”kukkien katseleminen”) kuuluu Japanin merkittävimpiin vuotuisiin kansanjuhliin. Hanami ajoittuu kirsikkapuiden kukintaan, joten sen ajankohta vaihtelee sekä vuoden sääolojen että paikan mukaan. Pääsaarten eteläosissa keskimääräinen kukinta-aika on maaliskuun viimeiset päivät. Tokiossa hanami on parhaimmillaan viimeinen päivä maaliskuuta. Hokkaidōn hanamin huippu saavuttaa luonnollisesti viimeiseksi, ollen siellä toukokuun alussa. Kullakin paikalla täysi kukinta (mankai) kestää yleensä vain muutaman päivän.

Hanamin keskeinen sisältö on kirsikkapuun kukkien katseleminen. Hanamin tarkkaa ajankohtaa kullakin paikkakunnalla ennakoidaan television sääennusteiden kaltaisissa kukintatiedotuksissa, joissa seurataan kukintarintaman vähittäistä etenemistä etelästä pohjoiseen. Kukinnan ollessa huipussaan japanilaiset kokoontuvat yleisesti kirsikkapuiden alle syömään, juomaan sakea ja viettämään aikaa yhdessä.

Hanami-eväsretket näkyvät myös japanilaisilla työpaikoilla. On hyvin tyypillistä lähettää työpaikan nuorin tai nuorimpia työntekijöitä varaamaan piknikpaikka vanhemmalle väelle päiväksi. Puku päällä puistossa istuva nuori salaryman on Yoyogi-kōen-puistossa tyypillinen näky maalis-huhtikuussa. Kun ilta pimenee, vanhemmat työntekijät saapuvat paikalle ja juhlat käynnistyvät.

Hienoimmat kirsikkapuiden katselupaikat ovat Japanissa laajalti tunnettuja. Yleisimpiä ovat temppelit, joiden puutarhoissa voi olla jopa tuhansia kukkivia kirsikkapuita. Myös monissa yleisissä puistoissa ja joillakin hautausmailla on laajoja kirsikkapuistikoita.

Keväisen hanamin tapaan vietetään syksyllä värikkäiden lehtien juhlaa (kōyō tai momijigari), mutta sen juhlinta ei ole yhtä laajamittaista kuin hanamin. 

Japanilainen kirjailija Motojirō Kajii kirjoittaa novellissaan Sakura no ki no shita ni wa (1928, 'Kirsikkapuiden alla'), että jokaisen kirsikkapuun alle on haudattu ihminen, ruumis, josta puu saa ravintonsa:

Katso myös 
 Hana matsuri

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Roihuvuoren hanami-juhlien sivusto. 
 Hanami Web . 

Japanilainen kulttuuri
Numero

Numerot (latinan sanasta numerus ’lukumäärä, joukko’) ovat merkkejä, joita voidaan käyttää joko lukujen tai numerosarjojen ilmaisemiseen. Jos numeroita käytetään yhdessä muiden merkkien, kuten kirjaimien, kanssa, on tuloksena merkkijono.

Länsimaissa käytetään yleisesti arabialaisia numeroita kymmenkantaisessa lukujärjestelmässä. Tässä järjestelmässä on seuraavat numerot (pienimmästä suurimpaan):

 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9

Numeroiden sijainti luvussa määrittää niiden suuruuden.

Myös muita numeroita on ollut käytössä kymmenjärjestelmässä kuten esimerkiksi roomalaiset numerot.

Sanaa numero käytetään yhdeksää suuremmistakin luvuista silloin, kun ne eivät niinkään ilmaise lukumäärää, vaan ovat jollekin asialle käytettyjä tunnuksia. Esimerkkejä tällaisesta numero-sanan käytöstä ovat muun muassa lottonumerot, osoitenumerot, sivunumero, pelinumero, luottokortin numero ja julkisen liikenteen linjojen numerot.

Historia

Nuolenpäitä, kirjaimia ja pisteitä

Noin 2000 eaa. babylonialaiset kehittivät yhden ensimmäisistä lukujen kirjoitustavoista ja esittivät kirjallisesti useita laskutoimituksia. He tekivät laskelmansa pienelle savitaululle pienellä tikulla, joka jätti nuolenpäätä muistuttavan jäljen. Tapaa kutsutaan nuolenpääkirjoitukseksi.

Noin 2 500 vuotta babylonialaisten jälkeen eli noin 500 eaa. kreikkalaiset käyttivät lukujen merkitsemiseen aakkostensa kirjaimia sen sijaan, että olisivat luoneet erityiset merkit luvuille.

Ajanlaskumme alussa Intian hindulaiset käyttivät lukumerkkejä, joista meidän nykyään käyttämämme numerot ovat kehittyneet.

Mayat olivat ainoa yksityiskohtaisen kirjoitustavan kehittänyt Amerikan alkuperäiskansa. Heidän lukujärjestelmänsä kantaluku oli 20.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kielitoimiston sanakirja / numero

Seulonnan keskeiset artikkelit
AS-201

AS-201 (tai SA-201 - Apollo-Saturn 201) oli Apollo-avaruusohjelman ensimmäinen Saturn IB -kantoraketin lento ja ensimmäinen komento- ja huoltomoduulin lento.

Raketin ensimmäinen osa saapui Kennedy Space Centeriin 14. elokuuta 1965, mutta useat tekniset ongelmat viivyttivät laukaisua.

Niinpä ensimmäinen laukaisuyritys tehtiin vasta 25. helmikuuta 1966. Kuitenkin paine yhdessä polttoainetankeista laski alle sallitun rajan ja tietokone pysäytti lähtölaskennan vain neljä sekuntia ennen laukaisua. Vika oli helposti korjattavissa, mutta sitä ei arveltu pystyttävän tekemään laukaisuikkunan sisällä.

Lento 

Laukaisu tapahtui 26. helmikuuta 1966 kello 16:12,01 UTC. Ensimmäinen vaihe toimi täydellisesti nostaen raketin 57 km:n korkeuteen, jonka jälkeen S-IVB jatkoi ja nosti aluksen 425 kilometriin. Komentomoduuli irtosi ja jatkoi 488 kilometrin korkeuteen. 

Sen jälkeen komentomoduuli sytytti oman rakettinsa, joka käänsi sen kohti Maata. Ensimmäinen raketin poltto kesti 184 sekuntia, sitten 10 sekuntia myöhemmin 10 sekuntia. Se osoitti, että uudelleenkäynnistys avaruudessa oli mahdollista, välttämätön osa miehitettyä Kuulentoa varten.

Komentomoduuli laskeutui veteen kello 16:49,21 UTC - 37 minuuttia ja 19,7 sekuntia laukaisun jälkeen.

Apollo-ohjelma
Miehittämättömät avaruuslennot
Saturn IB

Saturn IB oli kehitysversio Saturn I -kantoraketista. Saturn IB:tä käytettiin Apollo-avaruusohjelmassa sen avaruusaluksen kantorakettina, Skylab-lennoilla ja Apollo–Sojuz-testiohjelmassa.

Saturn IB:n laukaisut 

Saturn-rakettiperhe
Kasvirasva

Kasvirasva on kasveista saatavaa elintarvikkeissa käytettävää rasvaa. Kasvirasvoja ovat esimerkiksi rypsi-, auringonkukka- ja oliiviöljyt. Useimmat kasvisrasvat ovat nestemäisiä kasviöljyjä, mutta muutamat rasvat ovat huoneenlämmössä kiinteitä, kuten kookosrasva.

Kasvirasvat koostuvat eri suhteissa erilaisista rasvahapoista, jotka ovat joko tyydyttyneitä eli ilman kaksoissidoksia, kertatyydyttämättömiä eli niillä on yksi kaksinkertainen sidos tai monityydyttämättömiä, jolloin niillä on useita kaksinkertaisia sidoksia. Kookosrasvassa on 90 % tyydyttyneitä rasvahappoja, kun taas rypsiöljyssä tyydyttyneiden rasvahappojen osuus on alle 6 %.

Elintarvikeselosteissa "kasvirasva" on yleisnimi joka voi tarkoittaa kaikkia kasviperäisiä rasvoja. Jos rasva on kovetettu, siitä pitää mainita erikseen.

Lähteet 

Ravintorasvat
Ogdoadi

Ogdoadilla tarkoitetaan tarkoitetaan muinaisen Egyptin jumalryhmää. Sana tulee kreikankielisestä sanasta joka tarkoittaa kahdeksaa. Ryhmä muodostui neljästä jumalparista, joita palvottiin Hermopoliissa, ja joita egyptiläiset kutsuivat nimellä šmun – kahdeksan. Nämä jumalat olivat kaaoksen alkuvoimia.
Muinaisegyptiläiset käyttivät jumalryhmästä nimeä Khemenu. Tämä jumalryhmä oli erityisen suosittu Hermopolis-kaupungin (muinaisegyptinkieliseltä nimeltään Wenu) ympäristössä, mutta sitä palvottiin laajasti myös muualla Egyptissä.

Ogdoadiin katsottiin kuuluvan neljä sammakkopäistä ja neljä käärmepäistä jumalaa joiden uskottiin hallinneen maailmankaikkeutta ennen maailman luomista. Jumalat olivat sammakkoja ja jumalattaret käärmeitä. Jumalasta ja jumalattaresta muodostetut parit edustivat kaaoksen eri puolia, jotka olivat olemassa ennen auringonjumalan syntyä. Nun ja hänen vaimonsa Naunet edustivat alkuvettä, Heh ja Hehet rajatonta avaruutta, Kuk(Kek) ja Kauket(Keket) pimeyttä ja Amon ja Amonet salattua voimaa tai läpinäkymättömyyttä.

Katso myös
Enneadi

Lähteet
Lurker, Manfred: A Dictionary of Gods and Goddesses, Devils and Demons. Routledge & Kegan Paul, 1987. ISBN 0-203-67189-9

Viitteet

Aiheesta muualla 

Muinaisen Egyptin mytologia

ca:Llista de personatges de la mitologia egípcia#O
Nollasummapeli

Nollasummapeli on peliteoreettinen tilanne, jossa yhden toimijan voitot ovat aina pois muilta toimijoilta. Peliä kutsutaan nollasummapeliksi, koska kaikkien pelaajien tappioiden ja voittojen summa on aina nolla ja jotta pelaajien keskuudesta saataisiin esiin voittaja, täytyy vastaavasti syntyä häviäjä/häviäjät. 
__notoc__

Esimerkkejä nollasummapelistä 
Kakun leikkaaminen on klassinen esimerkki nollasummapelistä. Jos yksi henkilö leikkaa itselleen suuremman osan, jää muille vähemmän. Tilanteet, joissa henkilöt voivat hyötyä kanssakäymisestä, eivät ole nollasummapelejä. Malliesimerkki kahden pelaajan nollasummapelistä on shakki. Siinä molempien pelaajien menestys on toiselta pois, ja jos ei oteta huomioon tasapeliä, vain yksi pelaaja voittaa. John von Neumannin tunnettu minimax-teoreema todisti, että kahden pelaajan nollasummapelissä on aina olemassa paras mahdollinen strategia, eli sellainen joka minimoi omat häviöt.

Ei-nollasummapeli 
Ei-nollasummapeli on pelitilanne, jossa toisen pelaajan voitto ei ole muilta pelaajilta pois, useat pelaajat voivat voittaa tai kaikki pelaajat voivat hävitä.

Nollasummapeli taloudellisessa toiminnassa 
Nollasummapeli on tärkeä käsite taloustieteessä. Taloustieteen vakiintunut käsitys on, että suurin osa taloudellisesta toiminnasta ei ole nollasummapeliä. Hyödykkeitä ja palveluja voidaan luoda, tuhota tai allokoida niin, että ihmisyhteisölle aiheutuu nettohyötyä tai -haittaa. Nollasummapeli on liian yksinkertaistava termi, jotta se havainnollistaisi talouden ja yhteiskunnan monimutkaisia vuorovaikutussuhteita.

Kaupankäynti ei ole teoriassa ikinä nollasummapeliä, jos osapuolet ryhtyvät vaihtokauppaan vain siksi, että arvostavat toisen osapuolen vaihdossa antamaa enemmän kuin omaansa. Leivän ostaja ostaa leivän ainoastaan, jos on valmis maksamaan leivästä pyydetyn hinnan. Toisaalta myyjä ei myisi leipää, jollei saisi voittoa. Toisaalta esimerkiksi epäsymmetrisen informaation vuoksi ostaja tai myyjä saattavat olla väärässä vaihtokaupan hyödyllisyydestä. 

Muun muassa Robert Wright on esittänyt, että yhteiskunta loittonee nollasummapelistä jatkuvasti laajetessaan, lisääntyessään ja erikoistuessaan. Taloustieteissä ajatusta vastaa suhteellisen edun käsite.

Kirjallisuutta 
 Nonzero: The Logic of Human Destiny, Tammikuu 2001 ISBN 0-679-44252-9, ISBN 0-679-75894-1

Lähteet

Peliteoria
Polytetrafluorieteeni

Polytetrafluorieteeni (IUPACin lyhenne PTFE) on polymeeri, jossa hiiliketjuun on liittynyt fluoriatomeja. Sitä kutsutaan usein kauppanimellä Teflon.

Teflon oli alun perin DuPont-yhtiön kauppanimi vuonna 1938 patentoimalleen polytetrafluorieteenille. Polytetrafluorieteenin muita kauppanimiä ovat Fluon ja Hostaflon. 

Polytetrafluorieteeniä valmistetaan polymeroimalla tetrafluorieteeniä: Teflonin kitkakerroin itseään ja terästä vasten on 0,05–0,1, joka on kolmanneksi pienin tunnetuista materiaaleista BAMin ja timantin jälkeen. 

PTFE:n sulamispiste on 327 °C, minkä vuoksi sitä käytetään paistinpannujen pinnoitteena. Sitä käytetään myös esimerkiksi kemikaalien säilytykseen ja putkistoissa, koska se ei reagoi herkästi. Pintojen pinnoittaminen teflonilla on haastavaa, koska se tarttuu vaikeasti muihin materiaaleihin. Pinnoittaminen tapahtuu yleensä sintraamalla teflonpulveri kiinni pintaan.

Historiaa

Teflon keksittiin sattumalta vuonna 1938. DuPont-yhtiön tutkija Roy J. Plunkett työskenteli etsien uusia jäähdytysaineita, ja pumppasi fluoripitoista kaasua kaasupulloon. Hämmästyksekseen hän huomasi, että venttiiliä avattaessa mitään ei tullut ulos. Hän leikkasi pullon auki ja totesi korkeapaineisen kaasun muuttuneen vaaleaksi jauhemaiseksi aineeksi. Kaasupullon rauta oli toiminut katalyyttinä. Kolme vuotta kestäneen tutkimuksen jälkeen DuPont patentoi aineen 1941 ja rekisteröi Teflon-kauppanimen 1944.

Teflonia valmistettiin ensimmäisen kerran 1938 ja sen ensimmäinen merkittävä käyttökohde oli uraaniheksafluoridin säilytys Yhdysvaltain Manhattan-projektin yhteydessä. Teflonia tuli myyntiin 1946. Teflonia luullaan tästä huolimatta toisinaan NASA:n Apollo-kuuohjelman sivutuotteeksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Muovit
Polymeerit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jakob Gadolin

Jakob Gadolin (13. lokakuuta 1719 Strängnäs Ruotsi – 26. syyskuuta 1802 Turku) oli suomalainen luonnontieteilijä, poliitikko ja piispa.

Elämäkerta
Gadolinin isä oli isovihaa Ruotsiin paennut pappi Jakob Gadolinius, joka Suomeen palattuaan toimi muun muassa Merikarvian kirkkoherrana. Gadolin kävi aluksi Porin triviaalikoulua ja opiskeli sen jälkeen teologiaa sekä matematiikkaa Turun akatemiassa.

Gadolin oli Turun akatemian matematiikan dosentti vuodesta 1745 ja akatemian ensimmäinen tähtitieteen professori vuodesta 1748. Hän sai myös fysiikan professorin viran vuonna 1753 ja teologian professoriksi hänet nimitettiin vuonna 1762. Lisäksi Hän oli Turun piispa vuosina 1788–1802 ja akatemian sijaiskansleri vuodesta 1788.

Gadolin oli edustajana kolmilla valtiopäivillä vuosien 1755–1772 välillä ja osallistui yhteensä seitsemille valtiopäiville. Gadolin kannatti vapauden aikana hattupuoluetta. Kuningas Kustaa III vangitutti Gadolinin vuonna 1772 vallankaappauksen yhteydessä, mutta myöhemmin Gadolin kannatti kuningasta julkisesti.

Gadolin oli yksi Suomen talousseuran perustajista vuonna 1797 ja toimi seuran ensimmäisenä puheenjohtajana.

Jakob Gadolinin veli oli maanmittari Daniel Gadolin. Hänen poikiaan olivat kemisti Johan Gadolin ja kirkkoherra, professori ja valtiopäivämies Gustaf Gadolin. Jakob Gadolinin vaimon Elisabet Brovalliuksen isä Johan Brovallius oli puolestaan fysiikan professori ja piispa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 

Turun piispat 1554–1817
Suomalaiset tähtitieteilijät
Turun akatemian professorit
Suomalaiset professorit
Suomalaiset poliitikot
Vuonna 1719 syntyneet
Vuonna 1802 kuolleet
Engelbert Dollfuss

Engelbert Dollfuss tai Dollfuß (4. lokakuuta 1892 Texingtal, Itävalta-Unkari – 25. heinäkuuta 1934 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen poliitikko ja vuodesta 1932 Itävallan kansleri. Vuosina 1933–1934 hän lakkautti parlamentaarisen järjestelmän, kielsi oppositiopuolueet ja perusti Itävaltaan diktatorisen hallinnon. Dolfuss surmattiin pienen natsiryhmän epäonnistuneen kaappausyrityksen yhteydessä.

Syntyjään Texingistä, Itävalta-Unkarista, Dollfuss opiskeli pappiseminaarissa ennen päätettyään lukea lakia Wienin yliopistossa ja taloustiedettä Berliinissä. Ensimmäisessä maailmansodassa häntä ei aluksi aiottu hyväksyä asepalvelukseen lyhytkasvuisuutensa vuoksi. Viimein hänet komennettiin Alppien rintamalle, jossa hän joutui lyhyeksi aikaa vangiksi 1918.

Sodan jälkeen Dollfuss työskenteli maatalousministeriössä talonpoikien liiton sihteerinä. Hänestä tuli Ala-Itävallan maatalouskamarin johtaja 1927, ja kristillissosiaalisen puolueen (Christlichsoziale Partei, CS) edustajana hän pääsi 1930 johtamaan liittovaltion rautateitä. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin maa- ja metsätalousministeriksi ja 1932 puolueen puheenjohtajaksi.

Dollfussista tuli 20. toukokuuta 1932 Itävallan kansleri ja oikeistokoalitiohallituksen johtaja. Hänen tavoitteenaan oli johtaa maa suuren laman yli. Hallituksen enemmistö oli kuitenkin niukka, ja sen harjoittama deflaatiopolitiikka aiheutti vastustusta sosiaalidemokraattisessa puolueessa (SDAPÖ) ja parlamentissa. Dollfuss hajotti parlamentin määräämättömäksi ajaksi maaliskuussa 1933 ja hallitsi diktaattorin valtuuksin. Toinen syy demokratian lakkauttamiseen oli kansallissosialistisen puolueen Saksassa saama valta-asema, jolloin Itävallan olemassaolo itsenäisenä valtiona näytti uhatulta natsien vaatiessa liittoa Saksan kanssa. Dollfuss kielsi natsipuolueen kesäkuussa 1933 ja SDAPÖ:n helmikuussa 1934 tammikuussa syntyneiden veristen mielenosoitusten jälkeen.

Syyskuussa 1933 hän muodosti politiikkansa tueksi sateenvarjoryhmän, Vaterländische Front (Isänmaan rintama) ja liitti kristillissosiaalisen puolueen puolisotilaalliseen nationalistiseen suojeluskuntaan Heimwehriin.

Saksan natsipuolue tuki itävaltalaista veljespuoluettaan esimerkiksi asettamalla vuonna 1933 talouspakotteita Itävallalle. Tarkoitus oli, että Itävalta liittyisi natsikumouksen jälkeen Saksaan. Kahdeksan itävaltalaista natsia tunkeutui 25. heinäkuuta 1934 aseistettuina kanslerinvirastoon yrittäen vallankaappausta. Hitlerin suunnitelma epäonnistui: natsit vangittiin ja teloitettiin, mutta Dollfuss kuoli seuranneessa taistelussa. Kurt von Schuschniggista tuli uusi Itävallan diktaattori.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Yksi diktaattori lisää. Itävallan "Pikku Napoleon" astunut remmiin, Hakkapeliitta, 03.10.1933, nro 40, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Itävallan liittokanslerit
Itävallan ulkoministerit
Diktaattorit
Itävaltalaiset henkirikosten uhrit
Vuonna 1892 syntyneet
Vuonna 1934 kuolleet
Kurt von Schuschnigg

Kurt Alois Josef Johann Schuschnigg (14. joulukuuta 1897 Riva del Garda, Itävalta-Unkari – 18. marraskuuta 1977 Mutters, Itävalta) oli itävaltalainen poliitikko, joka seurasi 1934 murhattua Engelbert Dollfußia Itävallan diktatorisena johtajana. Hän joutui eroamaan tehtävistään Saksan miehittäessä Itävallan maaliskuussa 1938.

Schuschnigg syntyi Riva del Gardassa Itävalta-Unkarissa (nykyisin Italiaa) vuonna 1897 sotilassukuun joka sai vuotta myöhemmin aatelisarvon. Nuori Edler von Schuschnigg taisteli ja jäi italialaisten vangiksi ensimmäisessä maailmansodassa. Sodan jälkeen monarkian romahduttua aatelisarvonsa jälleen menettäneestä Schuschniggista tuli lakimies Innsbruckissa. Hän liittyi kristillissosiaaliseen puolueeseen ja hänet valittiin kansallisneuvostoon (Nationalrat) 1927.

Schuschnigg nousi vuonna 1932 Dollfußin johtaman hallituksen oikeusministeriksi ja 1933 hänestä tuli lisäksi myös opetusministeri. Hajotettuaan parlamentin ja kiellettyään useimmat puolueet Dollfuß kuoli natsien vallankaappausyrityksessä 1934, ja Schuschniggista tuli hänen seuraajansa diktaattorin valtuuksin. Schuschnigg laajensi huomattavasti Dollfußin perustamia toisinajattelijoiden vankileirejä, jo oikeusministerinä hän oli palauttanut kuolemantuomion ja määrännyt useita diktatuuria vastaan kapinoineita sosiaalidemokraatteja hirtettäviksi. Myös lehdistön sensuuri tiukentui Schuschniggin määräyksestä entisestään.

Helmikuussa 1938 Berchtesgadenin neuvotteluissa Adolf Hitler pakotti Schuschniggin ottamaan Itävallan natsijohtaja Arthur Seyss-Inquartin hallitukseensa. Schuschnigg yritti hillitä levottomuuksia kansanäänestyksellä, mutta Wehrmacht marssi Itävaltaan kaksi päivää ennen 13. maaliskuuta suunniteltua äänestystä. Natsit vangitsivat Schuschniggin, ja hän pysyi vankilassa vuoteen 1945 yhdysvaltalaisjoukkojen viimein vapautettua hänet.

Schuschnigg muutti Yhdysvaltoihin, missä hän toimi katolisen Saint Louisin yliopiston politiikan professorina vuosina 1948–1967 ja sai maan kansalaisuuden. Hän palasi vuonna 1968 Itävaltaan ja kuoli Muttersissa, Tirolissa vuonna 1977.

Teokset 
Dreimal Österreich, 1937
Ein Requiem in Rot-Weiß-Rot, 1947
Österreich, eine historische Schau, 1948
Im Kampf gegen Hitler, 1969

Lähteet

Aiheesta muualla 

Itävallan liittokanslerit
Itävallan ulkoministerit
Opetusministerit
Oikeusministerit
Diktaattorit
Vuonna 1897 syntyneet
Vuonna 1977 kuolleet
Deutsches Afrikakorps

Deutsches Afrikakorps [] , usein lyhyesti Afrikakorps tai DAK oli toisessa maailmansodassa Saksan Libyassa ja Egyptissä olleiden Afrikan joukkojen esikunta ja myöhemmin armeijakunta sekä sen alaiset joukot.

Perustaminen 

Oberkommando der Wehrmacht (OKW) päätti lähettää joukkoja Libyaan tukemaan Italian armeijaa, jonka joukot brittiläinen 8. armeija oli lyönyt operaatio Compassissa. Aluksi 11. tammikuuta Libyaan lähetettiin ainoastaan erillisosasto (), johon kuului 30 vaunun panssarivaunukomppania . Alueelle lähetettävien joukkojen määrä päätettiin 5. helmikuuta kasvattaa divisioonaan, joten laajentaa 5. panssarirykmentti 5. kevyeksi divisioonaksi.  Libyassa olevien joukkojen esikunta muodostettiin 16. helmikuuta 1941, mistä muodostettiin 21. helmikuuta pari päivää 15. panssaridivisioonan alueelle toimittamisen jälkeen armeijakunnan esikunta, Deutsches Afrika-Korps (DAK). Armeijakunnan komentajaksi määrättiin Erwin Rommel. DAK koostui tässä vaiheessa kahdesta divisioonasta ja useista pienemmistä joukkoyksiköistä ja se oli virallisesti alistettu Italian Afrikan joukkojen komentajalle. 5. kevyt divisioona nimettiin 1. lokakuuta 21. panssaridivisioonaksi.

Komentajat 
Armeijakunnankomentajina olivat:
Marsalkka Erwin Rommel 14. helmikuuta – 5. elokuuta 1941
Kenraaliluutnantti Ferdinand Schaal 15. elokuuta – 1. syyskuuta 1941
Panssarijoukkojenkenraali Philipp Müller-Gengard 1.–15. syyskuuta 1941
Panssarijoukkojenkenraali Ludwig Crüwell 15. syyskuuta 1941 – 9. maaliskuuta 1942
Panssarijoukkojenkenraali Walther Nehring 9.–19. maaliskuuta 1942
Panssarijoukkojenkenraali Ludwig Crüwell 19. maaliskuuta – 29. toukokuuta 1942
Panssarijoukkojenkenraali Walther Nehring 29. toukokuuta – 31. elokuuta 1942
Kenraaliluutnantti Fritz Bayerlein 31. elokuuta – 1. syyskuuta 1942
Panssarijoukkojenkenraali Gustav von Värst 1.–2. syyskuuta 1942
Panssarijoukkojenkenraali Wilhelm Ritter von Thoma 2. syyskuuta – 13. marraskuuta 1942
Panssarijoukkojenkenraali Gustav Fehn 13. marraskuuta 1942 – 28. helmikuuta 1943
Panssarijoukkojenkenraali Hans Cramer 28. helmikuuta – 30. kesäkuuta 1943

Afrikakorps-marssilaulu 

(kertosäe)
Heiß über Afrikas Boden die Sonne glüht. 
Unsere Panzermotoren singen ihr Lied! 
Deutsche Panzer im Sonnenbrand, 
Stehen zur Schlacht gegen Engeland 
Es rasseln die Ketten, es dröhnt der Motor, 
Panzer rollen in Afrika vor.'''' 

(suora suomennos)Aurinko paistaa kuumana Afrikan maalla.Panssarimoottorimme laulavat lauluaan!Saksalaiset panssarit auringonpaahteessa,Ovat taistelussa Englantia vastaanKetjut kitisevät ja moottori pauhaaPanssarit etenevät Afrikassa.''''

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Autenttinen esitys Afrikakorps’n marssilaulusta mp3-tiedostona (Panzer rollen in Afrika vor)
Autenttinen esitys toisesta Afrikakorps’n marssilaulusta mp3-tiedostona (Unserem Rommel)
Afrikakorps’n univormuja

Saksalaiset armeijakunnat toisessa maailmansodassa
Avogadron vakio

Avogadron vakio NA) on fysiikassa ja kemiassa käytetty vakio, joka ilmoittaa moolissa ainetta olevien hiukkasten lukumäärän.

Määritelmä ja arvo 

Avogadron vakion määritelmä liittyy läheisesti moolin määritelmään. Mooli on nykyisin määritelty ainemääräksi, joka sisältää 6,022 140 76·1023 perusosasta. Perusosaset voivat olla atomeja, molekyylejä, ioneja, elektroneja, muita hiukkaisia tai hiukkasten ryhmiä.  Moolin määritelmässä esiintyvää lukua 6,022 140 76·1023 sanotaan Avogadron luvuksi ja suuretta 6,022 140 76·1023 mol-1 Avogadron vakioksi.

Moolin nykyinen määritelmä vahvistettiin 26. yleisessä paino- ja mittakonferenssissa vuonna 2018, ja se tuli voimaan 20. toukokuuta 2019. Aikaisemmin mooli oli määritelty ainemääräksi, joka sisältää yhtä monta atomia tai muuta hiukkasta kuin 12 grammassa hiili-isotooppia C-12 on atomeja. Vastaavasti Avogadron vakio määriteltiin atomien lukumääräksi 12 grammassa hiili-12:ta. Hiili-12 valittiin määritelmään aikoinaan siksi, että sen atomipaino voitiin mitata erityisen tarkasti. Kuitenkin vasta 2010-luvulla atomien lukumäärä grammassa hiili-12:ta voitiin määrittää niin tarkasti, että sen pohjalta voitiin moolille vahvistaa uusi määritelmä.

Suhde muihin vakioihin
Avogadron vakio muodostaa yhteyden massan (grammoissa) ja atomimassayksikön (u) välille:
m(g) = NA u.

Esimerkiksi raudan atomimassa on noin 55,85 u. Avogadron vakion ilmoittama määrä eli mooli rauta-atomeja painaa siten 55,85 grammaa.

Avogadron vakiolla voidaan muuttaa atomimitan luonnonvakiot moolisiksi luonnonvakioiksi:
R = NA kB, missä R on moolinen kaasuvakio ja kB on Boltzmannin vakio
F = NA e, missä F on Faradayn vakio ja e on alkeisvaraus.

Historia
Avogadron vakio on nimetty 1800-luvun alkupuolella eläneen italialaisen tiedemiehen Amedeo Avogadron mukaan. Ensimmäisenä luvun nimesi ilmeisesti Jean Baptiste Perrin. Hän kutsui sitä Avogadron vakioksi.

Avogadron vakion arvon laski ensimmäisenä Joseph Loschmidt vuonna 1865 käyttäen kineettistä kaasuteoriaa. Saksankielisissä maissa Avogadron vakiota kutsutaankin joskus Loschmidtin luvuksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kemialliset ominaisuudet
Luonnonvakiot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Seminaarinmäen mieslaulajat

Seminaarinmäen mieslaulajat, yleisemmin tunnettu lempinimellään Semmarit, on Jyväskylässä toimiva vuonna 1989 perustettu mieskuoro.  

Ryhmän musiikki ei ole tavanomaista mieskuorolaulua, vaan rikkoo tarkoituksellisesti kuoromusiikin rajoja, joten sitä on varsin vaikea sijoittaa mihinkään tiettyyn musiikkityyliin. Musiikki juontaa kuitenkin juurensa rockista ja popista. Kappaleet ovat itse tehtyjä ja syntyvät koko kuoron yhteistyönä. Niissä ei enimmäkseen ole instrumentaalista säestystä, vaan säestys syntyy kuorolaisten omista äänistä. Yksittäisiä soittimia käytetään joissakin kappaleissa tehokeinona. Joskus myös ryhmän jäsenet muodostavat erilaisia bändejä, mikäli se katsotaan kappaleeseen sopivaksi. Semmareiden käyttämiin soittimiin lukeutuu perinteisten rumpujen, kitaran ja pianon lisäksi muun muassa kazoo, djembe, didgeridoo, säkkipilli, vedellä täytetyistä olutpulloista rakennettu panhuilu, kainalopierut, vessan ovi, uunin luukku, soiva tikkari sekä sepalus. 

Semmareiden esiintymiset ovat yhtä poikkeuksellisia kuin kuoron musiikkikin. Jokainen Semmareiden konsertti on tarkasti suunniteltu yhdistelmä valolla, digitaalisella visuaalisuudella ja savulla aikaansaatavia efektejä, usein huumoripitoista juontoa ja koreografiaa, sekä tietysti musiikkia. Kuorolla on langattomien mikrofonien järjestelmä, niin kutsutut headsetit, mikä mahdollistaa draamallisten elementtien käytön ja vapaan liikkumisen ympäri lavaa. Semmarit esiintyy äärimmäisen harvoin akustisesti, koska mikrofonein vahvistettu ääni on muodostunut olennaiseksi osaksi ryhmän soundia ja mahdollistaa esiintymiset isoillakin areenoilla.

Kuorolaisten perusvaatetus on musta puku, mutta poikkeuksellista pukeutumistakin, esimerkiksi vihreitä trikoita, saatetaan käyttää antamaan tehoa show’lle. Jäsenet ovat päivätyössä käyviä miehiä, joille kuoro on elämäntapa ja sivutyö, joten kuoro ei esiinny kovin usein. Suurin osa esiintymisistä tapahtuu kesäisin sekä kiertueilla, joita järjestetään yleensä pari kertaa vuodessa. Semmarit on tehnyt kiertueita ja keikkoja myös ulkomailla, esimerkiksi Virossa, Ruotsissa, Saksassa, Sveitsissä, Portugalissa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Kiinassa.

Semmareiden kokoonpano on seuraava:

 Ykköstenorit: Turkka Saarikoski, Tuomo Rannankari, Mikko Miettinen, Pasi Pohjola ja Pasi "Paatu" Niemelä
 Kakkostenorit: Janne Kettunen, Jussi Oksala, Juha "Julle" Ikola ja Hannu Sompinmäki
 Ykkösbassot: Markus Paananen, Juha "Juffe" Rouvala, Hannu Moilanen ja Kari-Pekka Kaskismaa
 Kakkosbassot: Juho-Kusti "Uski" Väätäinen, Jyrki Vihriälä, Joel Linna, Markus Kinnunen ja Tuomas Jauhiainen.
 Kuoroa johtaa kakkosbasso Reima Viitala.

Kuoroon kuuluu siis 19 jäsentä. Semmarit crew'n muodostaa miksaaja Risto Ronkainen, kuljetus ja merchandise Timo Ilmonen, lavatekniikka Tuomas Käppi & Artturi Pensasmaa, valot Eero Seppälä.

Diskografia 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
Rakastan Sua (2019)

Katso myös
Seminaarinmäki

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Semmareiden kotisivut
 Semmareiden Myspace -sivut
 www.facebook.com/semmaritkiertueilla

Suomalaiset mieskuorot
Jyväskylän musiikki
Fahrenheit 451

Fahrenheit 451 on vuonna 1953 ilmestynyt Ray Bradburyn romaani. Kirja on saanut nimensä paperin syttymispisteestä, jonka Bradbury kuuli olevan 451 astetta Fahrenheit-asteikolla eli noin 233 celsiusastetta.

Juoni 
Teos on tulevaisuudenkuvitelma, dystopia, ydinsodan ajasta. Kirjan mukaan tulevaisuuden Yhdysvalloissa hallitsijat kontrolloivat kansaa tylsyttämällä ihmisten mielet äärimmäisyyksiin viedyllä roskaviihteellä. Jotta ihmiset eivät saisi mielelleen virikkeitä, kaikki kirjallisuus on kielletty. Kirjan päähenkilö on palomies Guy Montag. Palomiesten tehtävänä ei kuitenkaan ole sammuttaa tulipaloja vaan sytyttää niitä: löydetyt kirjat poltetaan, kuten myös kirjojen omistajan talo. Montag ryhtyy kuitenkin ajattelemaan asioita uudestaan, kyseenalaistaa vallitsevan järjestelmän ja joutuu lopulta vaikeuksiin.

Merkitys 
Vuonna 2002 antamassaan haastattelussa Bradbury kertoi pitävänsä Fahrenheit 451:tä ainoana todellisena tieteiskirjallisuuden teoksenaan ja muita kirjojaan fantasiana: ”Kirja perustuu tosiasioihin ja toisaalta myös vihaani niitä ihmisiä kohtaan, jotka polttavat kirjoja.”

Kirjan mukaan on otettu käyttöön HTTP-virhekoodi HTTP 451, jota voidaan näyttää internetsivuilla, jotka eivät lakisyistä ole saatavilla. Tällaisia syitä olisivat esimerkiksi kansallisen turvallisuuden uhkaaminen, tekijänoikeus- ja yksityisyydensuojan rikkomukset sekä muut lait ja oikeuden määräykset.

François Truffaut ohjasi kirjan pohjalta englanninkielisen elokuvan Fahrenheit 451, joka valmistui vuonna 1966. Toinen filmatisointi on HBO-maksukanavan tuottama, Ramin Bahranin käsikirjoittama ja ohjaama samanniminen elokuva vuodelta 2018.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 An Interview with Ray Bradbury. The Big Read. 

Yhdysvaltalaiset tieteisromaanit
Vuoden 1953 kirjat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Lucky Luke

Lucky Luke on alun perin belgialaisen Morrisin (oikealta nimeltään Maurice de Bevere) piirtämä ja kirjoittama sarjakuva, joka sijoittuu villiin länteen. Myöhemmin kirjoittajana toimi pitkään René Goscinny. Nykyisin sarjakuvaa piirtää ranskalainen taiteilija Achdé.

Lucky Luke ampuu nopeasti ja tarkasti, mutta ei uuteen sarjakuvajakelijaan siirryttyään ole haavoittanut tai tappanut ketään (paitsi vuoden 1956 seikkailussa Phil Defer). Hän ampuu varjoaankin nopeammin ja tuhoaa vihollisensa aseistuksen ampumalla pistoolin pois tämän kädestä tai luodin vihollisen aseen piipusta sisään. Joskus Luke tyytyy yksinkertaisempaan keinoon, eli ampuu vihollisen pistooleista iskurit tai nöyryyttää vastustajaansa ampumalla vihollisen henkselit poikki niin että housut tipahtavat kintuille. Albumien lopussa Lucky Luke tyypillisesti poistuu auringonlaskuun laulaen ”I'm a poor lonesome cowboy, and a long way from home...”

Ensimmäinen albumi Arizona / La mine d’or de Dick Digger julkaistiin Ranskassa 1947. Ensimmäisissä albumeissa näkyi Disneyn vaikutus. Kaikki albumit on julkaistu myös suomeksi.

Lucky Luken suosio perustuu tekijöiden laajaan aineiston tuntemukseen. Albumeissa käydään kohta kohdalta läpi Villin lännen mytologian yksityiskohtia. Tilannekomiikka on hyvin ajoitettua, tarinan kuljetus täsmällistä, mietittyä ja lännenfilmeihin viittaavaa sekä liioittelu sykähdyttävää.

Suomessa lyhyitä Lucky Luke -sarjakuvia on julkaistu albumeiden lisäksi Mustanaamio-sarjakuvalehdessä. Lucky Lukelle on tehty myös kolme rinnakkaissarjaa: Kid Lucky, Rantanplan sekä Daltonit.

Hahmot 

Lucky Lukesta tuttuja hahmoja ovat sankarin lisäksi hevonen Jolly Jumper, pelokas ja varjoaankin tyhmempi koira Rantanplan sekä sarjakuvan kestokonnat Daltonin veljekset (joilla on todellinen esikuva). Daltonin veljekset: Joe, Jack, William ja Averell. Jokainen on tässä järjestyksessä toistaan päätään pidempi. Averellilla on aina nälkä, Joe on nelikon aggressiivisin, Jack on viinaan menevä asehullu ja William taas valepukeutumisen kuningas.

Albumit

Muissa medioissa
Lucky Lukesta on tehty useita piirrosfilmejä sekä neljä näyteltyä elokuvaa.

Televisiosarjat

 Lucky Luke (1983–1984)
 Lucky Luke (1990-1991)
 Lucky Luke (1992)
 Lucky Luke – Uudet seikkailut (2001–2002)
 Rantanplan (2006)
 Daltonit (2009-2013)

Elokuvat

Animaatiot 
 Lucky Luke – Daisy Town (1971) 
 Lucky Luke sotapolulla (1978) 
 Lucky Luke – Daltonin veljekset pakomatkalla (1999)
 Lucky Luke – Lähde länteen! (2007)

Näyteltyjä 
 Lucky Luke - lännen nopein (1991), pääosissa Terence Hill 
 Lucky Luke 2 (1991), pääosissa Terence Hill 
 Daltonin veljekset (2004), pääosissa Til Schweiger  
 Lucky Luke (2009), pääosissa Jean Dujardin. Toistaiseksi suomentamaton.

Videopelit 
 Lucky Luke: The Video Game
 Lucky Luke: On the Dalton's Trail
 Lucky Luke: Wanted
 Lucky Luke: Western Fever
 Lucky Luke: The Daltons
 Go West! A Lucky Luke Adventure

Hahmoa ääninäytelleitä

Suomi

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut. 
 Lucky Luke on eurooppalainen rakkaudentunnustus hassulle Amerikalle. Yle.fi 2016.

Kuvitteelliset westernhahmot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Vuosikymmen

Vuosikymmen on kymmenen vuoden jakso, erityisesti jokin ajanlaskun kymmenluku.

Normaali vuosikymmenien nimeämistapa niin suomessa kuin muissakin kielissä perustuu vuosiluvun alkuosaan; esimerkiksi 1910-luku tarkoittaa vuosia 1910–1919. Varsinkin arkikielessä saatetaan lyhyyden vuoksi jättää vuosisata mainitsematta: ”60-luvulla” on tarkoitettu 1960-lukua, mutta nykyään ”10-luku” voisi viitata perustellusti myös vuosikymmeneen 2010–2019.

Vuosikymmeniä voidaan pitää merkittävänä ajanlaskun käsitteenä, sillä monesti puhutaan tiettyyn vuosikymmenen muodista, nuorisosta tai musiikista.

Vuosisadan ensimmäinen vuosikymmen on nimeltään ensikymmen. Esimerkiksi 2000-luvun ensikymmen alkoi 1. tammikuuta 2000 ja päättyi 31. joulukuuta 2009.

Katso myös 
 Luettelo vuosikymmenistä
 Vuosisata
 Vuosituhat

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vuosikymmenen, -sadan ja -tuhannen ilmaiseminen; Kielikello 1/1996

Ajanlasku
Seulonnan keskeiset artikkelit
800-luku eaa.

800-luku eaa. oli vuosisata, johon kuuluivat vuodet 899–800 eaa.

Tärkeitä tapahtumia 
 Kushin kuningaskunta
 Foinikialaiset perustivat Karthagon (813 eaa.)
 Arjalaiset aloittivat vaelluksen Vähään-Aasiaan, Persiaan ja Intiaan.

Tärkeitä henkilöitä 
 Shalmaneser III, Assyrian kuningas (858 eaa. – 824 eaa.)
 Homeros (epävarma)

Lähteet

Aiheesta muualla 

800-luku eaa.
900-luku eaa.

900-luku eaa. oli vuosisata, johon kuuluivat vuodet 999–900 eaa.

Tärkeitä tapahtumia 

 Israelin muinainen kuningaskunta jakaantuu Israeliin ja Juudaan (noin 925 eaa.)
 Sparta perustetaan
 Onoban kaupunki Espanjassa perustetaan.

Tärkeitä henkilöitä 
 Daavid, Israelin kuningas (1006 eaa. – 965 eaa.)
 Salomo, Israelin kuningas (965 eaa. – 925 eaa.)

900-luku eaa.
560-luku eaa.



Tapahtui vuosikymmenen aikana 
 560 eaa – Kroisos nousee Lyydian kuninkaaksi
 560 eaa – Peisistratos valtaa Ateenan Akropoliin ja julistaa itsensä kaupungin tyranniksi

Syntyneitä 
563 eaa – Siddhartha Gautama, uskonnollinen johtaja (k. 483 eaa) (1900-luvun alun käsitysten mukaan)

Kuolleita 
 562 eaa – Babylonian kuningas Nebukadressar

500-luku eaa.
570-luku eaa.



Tapahtui vuosikymmenen aikana 
 Raamatun Hesekielin kirja valmistui

Syntyneitä
 n. 570 eaa. Alkmaion, kreikkaalainen lääkäri ja filosofi
 n. 570 eaa. Anakreon, kreikkalainen runoilija
 n. 570 eaa. Bias, kreikkalainen filosofi
 n. 570 eaa. Kleisthenes, kreikkalainen poliitikko
 570 eaa. Ksenofanes, kreikkalainen filosofi ja runoilija
 n. 576 eaa. Kyyros II Suuri, Persian kuningas

Kuolleita
 570 eaa. Pittakos, yksi Kreikan seitsemästä viisaasta

500-luku eaa.
Konkistadori

Konkistadori ( ’valloittaja, valtaaja’) tarkoittaa Amerikan mantereen valloittajaa. Kiinnostus uuteen mantereeseen alkoi Kristoffer Kolumbuksen löydöistä 1490- ja 1500-luvulla, jolloin  eurooppalaiset valtasivat suurimman osan Etelä- ja Keski-Amerikkaa.

Kaikki konkistadorit eivät olleet espanjalaisia. Normanni Béthencourt valloitti Kanariansaaret vuodesta 1402 lähtien ja ensimmäiset purjehtijat, jotka aloittivat tutkimus- ja valloitusretket, olivat muita kuin espanjalaisia: Kolumbus oli genovalainen, Vespucci firenzeläinen ja Magalhães portugalilainen. Kaikki konkistadorit eivät olleet sotilaita: Quesada oli lakimies, joka johti retkikunnan ylös Magdalenajokea. Saapuessaan Bogotán laaksoon hänen nälkäänäkevällä 200 miehen joukollaan ei ollut enää ruokaa, ruutia eikä hevosia, mutta diplomatialla hän sai hallintaansa lähes koko nykyisen Kolumbian alueen.

Suurin osa konkistadoreista oli kuitenkin La fronteran Andalusian ja Extremaduran provinsseista ja palvelivat katolisia kuninkaallisia Isabellaa ja Ferdinandia, joiden tavoitteena oli kristinuskon levittämisen lisäksi saada varoja sotiin maureja, protestantteja ja toisia valtakuntia vastaan. Reconquistan päättyminen merkitsi, että ylimääräisiä sotajoukkoja oli käytettävissä, mutta varallisuutta maurien kukistamisesta ei tullut.

Vuonna 1493 paavi Aleksanteri VI määräsi Inter Caeteran -bullassaan kaiken maan sata leguaa (100 × 5,56 km merellä) Kap Verden saarista länteen Espanjalle ja muut pakanoiden maat Portugalille. Portugalin kuningas Juhana II ei pitänyt sopimuksesta ja 1494 Tordesillasin sopimuksessa Espanja ja Portugali jakoivat maailman uudelleen 370 leguaa Kap Verdestä. Paavi Julius II vahvisti sopimuksen 1506. Muilta Euroopan mailta, Ranskalta, Englannilta ja Alankomailta kiellettiin erityisesti uudet valloitukset, jonka jälkeen ne turvautuivat merirosvoukseen päästäkseen osallisiksi Amerikan kullasta. Myöhemmin nämä maat sanoutuivat irti paavin määräysvallasta uskonpuhdistuksen yhteydessä.

Kuuluisia konkistadoreja 

 Diego de Almagro 
 Pedro de Alvarado
 Diego de Alvarado
 Hernán Cortés 
 Gonzalo Jiménez de Quesada
 Francisco Pizarro 
 Francisco de Orellana
 Hernando de Soto
 Kristoffer Kolumbus
 Juan Ponce de León

Katso myös
Espanjalainen imperiumi
Espanjan historia
Seulonnan keskeiset artikkelit
Staudinger

Staudinger on sukunimi, joka voi tarkoittaa ainakin seuraavia:

Henkilöitä
Hermann Staudinger (1881–1965), saksalainen kemisti, makromolekyylikemian kehittäjä, Nobelin kemianpalkinnon saaja
Kaarina Staudinger-Loppukaarre (1911–2013), suomalainen taidemaalari
Otto Staudinger (1830–1900), saksalainen hyönteistieteilijä
Taru Staudinger, suomalainen graafinen suunnittelija
Uno Staudinger (1861–1912), suomalainen liikemies ja mesenaatti

Muita
Staudinger-reaktio, kemiallinen reaktio
Kulttuurivihkot

Kulttuurivihkot on Helsingissä julkaistava valtakunnallinen aikakauslehti. Se on ilmestynyt keskeytyksettä vuodesta 1973. Lehti ilmoittaa olevansa puolueisiin sitoutumaton vasemmistolainen kulttuurilehti.

Lehden perusti marxilais-leniniläinen Kulttuurityöntekijäin liitto ry, joka julkaisi sitä vuosina 1973–1991. Vuosina 1992–1998 lehteä julkaisivat Vihreä Lyhty Oy ja Kulttuurivihkot-yhdistys ry, vuoden 1999 Kulttuurivihkojen kannatusyhdistys (rekisteröimätön yhdistys). Vuodesta 2000 lehteä on julkaissut helsinkiläinen Domirola Oy.

Lehdellä oli 1970-luvulla parhaimmillaan liki kymmenentuhatta tilaajaa. Vuonna 2004 lehden painosmäärä on noin neljätuhatta.

Kulttuurivihkojen päätoimittaja on 1. syyskuuta 2004 alkaen Elias Krohn.

Päätoimittajat

nro/vuosi (nimike jos poikkeaa päätoimittajasta)

 1/1973 Juha Virkkunen (toimittaja)
 2/1973 Juha Virkkunen (toimittaja), Claes Olsson (vastaava toimittaja)
 1/1974–8/1977 Kalevi Seilonen
 1/1978–8/1979 Matti Rossi
 1/1980–8/1981 Anssi Sinnemäki (vt. päätoimittaja)
 1/1982–8/1982 Anssi Sinnemäki
 1/1983 Tarleena Sammalkorpi
 2/1983–8/1983 Tarleena Sammalkorpi (tp. päätoimittaja)
 1/1984–6/1987 Anssi Sinnemäki
 1/1988 Lasse Kihlström
 2/1988–6/1990 Petri Repo
 1/1991–6/1998 Tuomas Kilpi
 1/1999–2/2004 Johan Alén
 3/2004 Elias Krohn (vt. päätoimittaja)
 4/2004– Elias Krohn

Aiheesta muualla

 Kulttuurivihkojen kotisivut

Suomalaiset kulttuurilehdet