joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Habakukin kirja

Habakukin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 35. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen seitsemästoista kirja.

Historia 

Profeetta Habakukista ei ole juurikaan elämäkerrallisia tietoja. Hänestä tiedetään itse asiassa vähemmän kuin kenestäkään muusta Vanhan testamentin profeetasta. Kirjan luonne on hyvin liturginen, ja siitä jotkut tutkijat ovat päätelleet, että Habakuk olisi ollut temppeliprofeetta. Temppeliprofeettoja kuvataan Ensimmäisessä aikakirjassa henkilöinä, jotka ylistivät Jumalaa pyhässä hurmoksessa lyyrilla, harpuilla ja symbaaleilla. Jotkut ovat ajatelleet, että Habakukin jakeen 3:19 loppuosa viittaisi tähän.

Nykyään ei tiedetä, mihin aikaan Habakuk eli ja saarnasi. Yksi vihje Habakukin mahdolliseen ajoitukseen on viittaus kaldealaisten nousuun ja menestykseen jakeissa 1:6–11. Tämä ajoittaisi kirjan 600-luvun eaa. viimeiselle neljännekselle. Yksi mahdollisuus olisi kuningas Jojakimin hallintokaudella vuosina 609-598 eaa.  Syynä tähän ajoitukseen on se, että tuolloin babylonialaiset kasvattivat valtaansa. He marssivat Jerusalemia vastaan vuonna 598 eaa., jolloin Jojakim surmattiin. Jakeet 1:12–17 vihjaavat läheiseen tietoon babylonialaisten julmuuksista.

Sisältö 
Habakukin kirja koostuu kolmesta luvusta, ja se voidaan jakaa seuraaviin osaan:

 Ennustus (1:1–11)
 Habakukin ja Jumalan välinen keskustelu (1:12–2:5)
 Pilkka- tai valituslaulu kaldealaisista (2:6–2:20)
 Psalmi (3)

Kirjan keskeisenä teemana on kasvaminen eksyneestä ja epäilevästä uskosta täydelliseen luottamukseen Jumalaa kohtaan. Habakuk valittaa Juudan kansan rappiota ja syntejä ja sitä, että kuritus oli tuleva kaldealaisilta, kansalta, joka oli Jumalan silmissä syntinen kansa.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Teksti 
 Raamattu. Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
 Habakukin kirja (1992)
 Habakukin kirja (1933)
 Habakukin kirja. Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.

Muuta 
 
 Hirsch, Emil G.: Book of Habakkuk. Jewish Encyclopedia. 1906. 

Nevi’im
Vanhan testamentin kirjat
George Roy Hill

George Roy Hill (20. joulukuuta 1921 – 27. joulukuuta 2002) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hän nousi kuuluisuuteen westernillä Butch ja Kid – auringonlaskun ratsastajat (1969), jossa näyttelivät Paul Newman ja Robert Redford. Kolmikko teki yhdessä gangsterikomedian Puhallus (1973). Myöhemmin hän ohjasi Paul Newmania urheilukomediassa Lämäri (1977). Muita elokuvia Garpin maailma (1982) ja Pieni rumpalityttö (1984). Viimeinen ohjaustyö oli Maalla on mukavaa (1988). 

Hillin ohjaustyöt olivat aiheeltaan usein nostalgisia, villiä länttä, 1920-lukua, sitä seurannutta lamaa, Titanicin uppoaminen.

George Roy Hill kuoli vuonna 2002 Parkinsonin taudin aiheuttamiin komplikaatioihin.

Lähteet

Aiheesta muualla

Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 2002 kuolleet
BAFTA-palkinnon saajat
Parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon saajat
John Carpenter

John Howard Carpenter (s. 16. tammikuuta 1948 Carthage, New York) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Carpenter on usein säveltänyt musiikin elokuviinsa itse.

Carpenterin ensimmäinen pitkä elokuva oli Dan O’Bannonin kanssa kirjoitettu scifikomedia Pimeä tähti (1974). Seuraava elokuva Hyökkäys poliisiasemalle (1976) on pienellä budjetilla tehty jännityselokuva, josta tuli suuri menestys. Myös pienellä budjetilla tehty Halloween – naamioiden yö (1978) oli jättimenestys; se loi slasher-genren ja poiki lukuisia jäljittelijöitä. Kummitustarina Usva (1980) ja scifiseikkailu Pako New Yorkista (1981) saivat suuren kulttisuosion ja hyvän vastaanoton kriitikoilta.

Carpenterin seuraava elokuva The Thing – ”se” jostakin (1982) julkaistiin samaan aikaan kuin E.T. – The Extra Terrestrial, eikä Carpenterin synkkä ja väkivaltainen tarina pahasta avaruusoliosta saanut kovasti suosiota. Se on kuitenkin saanut ajan myötä enemmän tunnustusta.

Carpenterin elokuva Säpinää Chinatownissa (1986) on ison budjetin toimintaseikkailu, joka kuitenkin menestyi surkeasti. Tämä elokuva niin kuin monet muutkin Carpenterin elokuvat on saanut ajan myötä kulttisuosion. Tämän jälkeen Carpenter palasi pienen budjetin elokuvien pariin ohjattuaan muun muassa elokuvat Pimeyden valtias (1987) ja Pahan kehä (1988). Carpenter ei enää saanut takaisin uransa alkuaikojen menestystä. Hänen viimeisimmät elokuvansa Pako L.A:sta (1996), John Carpenterin vampyyrit (1998)  ja Ghosts of Mars (2001) ovat saaneet huonon vastaanoton ja menestyneet kehnosti.

Carpenter on 2000-luvulla tuottanut uudelleenfilmatisoinnin Usva-elokuvastaan ja ohjannut ”Cigarette Burns” -nimisen jakson Masters of Horror -televisiosarjaan.

John Carpenter on julkaissut myös musiikkialbumi Lost Themesin vuonna 2015.

Filmografia
Captain Voyeur (1969), lyhytelokuva
The Resurrection of Broncho Billy (1970), lyhytelokuva
Pimeä tähti (Dark Star, 1974)
Hyökkäys poliisiasemalle (Assault on Precinct 13, 1976)
Halloween – naamioiden yö (Halloween, 1978)
Vainoavat silmät (Someone’s Watching Me!, televisioelokuva, 1978)
Elvis (televisioelokuva, 1979)
Usva (The Fog, 1980)
Pako New Yorkista (Escape from New York, 1981)
The Thing – ”se” jostakin (John Carpenter’s The Thing, 1982), uudelleenfilmatisointi elokuvasta ’Se’ toisesta maailmasta
Christine – tappaja-auto (Christine, 1983)
Starman (1984)
Säpinää Chinatownissa (Big Trouble in Little China, 1986)
Pimeyden valtias (Prince of Darkness, 1987)
Pahan kehä (They Live, 1988)
Näkymättömän miehen muistelmat (Memoirs of an Invisible Man, 1992)
Hulluuden syövereissä (In the Mouth of Madness, 1995)
Kirottujen kaupunki (Village of the Damned, 1995)
Pako L.A:sta (Escape from L.A., 1996)
John Carpenterin vampyyrit (Vampires, 1998)
Ghosts of Mars (2001)
The Ward (2010)

Lähteet

Aiheesta muualla

 Virallinen kotisivu
 
 Filmreference.com: John Carpenter 

Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Konstantinos XI Palaiologos

Konstantinos XI Palaiologos (8. helmikuuta 1405 – 29. toukokuuta 1453) oli Bysantin valtakunnan viimeinen keisari. Hän hallitsi vuosina 1449–1453.

Nuoruus
Konstantinos oli Manuel II:n ja serbialaisen prinsessan Helena Dragasin kahdeksas lapsi. Konstantinos vietti lapsuutensa Konstantinopolissa. Konstantinos meni naimisiin Maddelena Toccon kanssa 1. heinäkuuta 1428. Magdalenan isä oli italialainen ja Epeiroksen hallitsija. 

Vaimon kuoltua vuonna 1429 Konstantinos meni uusiin naimisiin Caterina Gattilusion kanssa. Hän oli Lesbos-saarta hallitsevan genovalaisen ruhtinaan tytär. Caterina kuoli vuonna 1442, eikä Konstantinos  saanut lapsia kummassakaan avioliitossa. Vuonna 1443 hänestä tuli Morean (keskiaikainen nimi Peloponnessoksen niemimaalle) despootti.

Hallitsijaksi
Kun Konstantinoksen veli keisari Johannes VIII kuoli, syttyi riita Konstantinin ja hänen veljensä Demetrioksen välillä. Koska Bysantin valtakunta oli tähän aikaan osmaanien vasalli, pyysivät veljekset, että sulttaani Murad II ratkaisisi riidan. Murad valitsi Konstantinoksen, ja hänet kruunattiin Mistrassa 6. tammikuuta 1449. Tämän jälkeen hän yritti saada aikaan avioliiton kaukaisen sukulaisensa, Murad II:n lesken kanssa, mutta ilman tulosta.

Pian tämän jälkeen uusi sulttaani Mehmed II alkoi vaatia Konstantinopolia itselleen. Konstantinos kääntyi Länsi-Euroopan kristittyjen valtioiden puoleen saadakseen apua, mutta häneltä vaadittiin ortodoksisen ja katolisen kirkkojen yhdistämistä (jotka olivat suuren skisman seurauksena vuonna 1054 eriytyneet). Konstantinos julisti kirkot yhdistetyiksi vuonna 1452, mutta valtakunnan asukkaat vastustivat tätä. Lopulta tuli selväksi, ettei mitään apua saapuisi.

Konstantinopolin piiritys

Mehmed tarjosi Konstantinokselle Mistraa, mikäli tämä antaisi Konstantinopolin hänelle. Konstantinos päätti kuitenkin puolustaa pääkaupunkiaan viimeiseen asti. Konstantinopolin piiritys alkoi 2. huhtikuuta 1453. Konstantinos johti itse joukkoja, jotka yrittivät lyödä takaisin kaupunkiin tunkeutuneet osmannit. Hänen sanotaan kuolleen taistelussa.

Joidenkin lähteiden mukaan hänen ruumistaan ei löydetty, toisten lähteiden mukaan hänen päänsä pistettiin seipään nokkaan ja se oli nähtävillä monen päivän ajan. Legendan mukaan enkeli pelasti keisarin kesken taistelun ja vei hänet nukkumaan maan alle. Aikojen lopussa keisari herää eloon ja valloittaa kaupungin jälleen kristityille.

Lue myös
 Sofia Palaiologos

Kirjallisuutta 
 
 

Bysantin keisarit
Keskiajan henkilöt
Vuonna 1405 syntyneet
Vuonna 1453 kuolleet
Neoliittinen kausi

Neoliittinen kausi (kreikk. neos ’uusi’, lithos ’kivi’) eli nuorempi kivikausi on kausi esihistoriassa, kivikauden viimeinen vaihe. Se ajoittuu noin vuosiin 6 000–3 500 eaa., mutta ajoitus vaihtelee paljon alueesta ja kulttuurista riippuen. Neoliittisen ajan alkuna on pidetty yleensä kotieläinten ja viljelykasvien käyttöönottoa sekä kyläasutuksen ja -kulttuurin kehittymistä. Aikakausi päättyi, kun metalleja alettiin käyttää aseiden, työkalujen ja korujen valmistukseen.

Käsite otettiin käyttöön 1800-luvun lopulla. Australialainen arkeologi Vere Gordon Childe otti 1940-luvulla käyttöön termin ”neoliittinen vallankumous” kuvaamaan maatalouden käyttöönoton mullistavaa merkitystä ihmiskunnalle. Nykyisin neoliittisen kulttuurin syntyä pidetään kuitenkin vaiheittaisena eikä yhtäkkisenä tapahtumana, ja ihmiskunnan arvellaan siirtyneen maanviljelijöiksi puolinomadisen elämäntavan kautta ja jatkaneen metsästämistä ja keräilyä maanviljelyn rinnalla. Ajan myötä maatalous kuitenkin syrjäytti metsästyksen ja keräilyn.

Koska siirtymä tapahtui eri puolilla maailmaa eri aikoina, neoliittinen kausikin ajoitetaan eri tavalla eri paikoissa. Lähi-idässä hedelmällisen puolikuun seudulla neoliittinen kausi alkoi noin vuonna 9000 eaa. kun maanviljely keksittiin, Kaakkois-Euroopassa noin 7000 eaa., Keski-Euroopassa noin 5500 eaa., Pohjois-Euroopassa noin 4000 eaa. ja Itä-Aasiassa noin 6000 eaa. Indusjoen laaksoon neoliittinen teknologia saapui noin vuonna 5000 eaa., ja Keltaisenjoen laaksossa viljeltiin maata noin vuonna 3500 eaa. Mesoamerikassa alettiin viljellä maissia, papuja ja kurpitsaa vaiheittain vuodesta 6500 eaa. alkaen, ja ihmiset alkoivat asettua aloilleen noin vuonna 2000 eaa.

Maanviljelyn ja karjankasvatuksen myötä ihmiset lakkasivat olemasta riippuvaisia metsästyksestä, kalastuksesta ja villien kasvien keräilystä. Ihmiset alkoivat asua paikallaan kylissä eivätkä enää liikkuneet ruoan perässä. Sen seurauksena yhteiskunnat ja maankäyttö muuttuivat perusteellisesti. Uusia teknologioita otettiin käyttöön ja ruokaa alettiin säilöä. Kivityökalujen valmistus kehittyi, kun niitä opittiin tekemään kovemmasta kivestä työstämällä ja hiomalla. Ihmiset alkoivat myös erikoistua erilaisiin käsityötaitoihin. Koska ruokaa alkoi olla enemmän saatavilla, kylien määrä kasvoi, ja niistä kehittyi kaupunkeja ja suurkaupunkeja. Yhteiskunta muuttui monimutkaisemmaksi ja hierarkkisemmaksi. Alettiin käydä sotia ja muodostettiin kauppa- ja kulttuuriverkostoja.

Neoliittiselle ajalle olivat maatalouden lisäksi ominaista myös megaliittien pystyttäminen sekä keramiikka, jonka käyttöönotto seurasi usein maatalouden kehittymistä.

Neoliittisen ajan ja koko kivikauden määritellään päättyneen pronssikauteen, jota edelsi siirtymävaiheena kuparikausi. Sen myötä yhteisöt vaihtoivat kivityökalunsa metallisiin.

Katso myös
 Subneoliittinen kivikausi
 Neoliittinen Lähi-itä
 Neoliittinen Eurooppa
 Neoliittinen Anatolia
 Neoliittinen Balkan

Lähteet

Aiheesta muualla 

Esihistoria
Kivikausi
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tähdet ja avaruus

Tähdet ja avaruus on kahdeksan kertaa vuodessa ilmestyvä erikoisaikakauslehti, jossa julkaistaan tähtitieteeseen ja sen harrastukseen sekä avaruustekniikkaan liittyviä artikkeleita, uutisia ja haastatteluja. Lehti sisältää myös lähialoja, kuten geotieteitä koskettelevia artikkeleita. 

Lehti on Tähtitieteellinen yhdistys Ursa ry:n jäsenlehti ja sen voi tilata myös ilman jäsenyyttä.

Lehden päätoimittaja on Marko Pekkola, toimitussihteeri Laura Koponen, toimittajat Sakari Nummila ja Elina Nieppola sekä taittaja Heikki Laurila. Lehteä avustaa joukko tähtitieteeseen ja -harrastukseen erikoistuneita vapaita toimittajia. Myös monet tähtitieteen ja luonnontieteellisten alojen suomalaistutkijat vastaavat lehdessä lukijoiden kysymyksiin.

Vuonna 2021 Ursan jäsenmaksu oli 49 euroa ja irtonumeroiden hinta oli 8,90 euroa. Lehden toimitus sijaitsee Helsingissä, ja lehti painetaan Vaasassa UPC Printillä. Lehden levikki on noin 18 500 kappaletta (2020) ja lukijoita se kerää noin 76 500 (arvio 2020).

Historiaa 
Lehti perustettiin vuonna 1971. Sen nimenä oli vuoteen 1976 Tähtiaika. Lehden ensimmäisenä vastaavana toimittajana oli vuoden 1975 puoliväliin Kari Kaila. Hänen jälkeensä lehden vastaavaksi toimittajaksi tuli Juhani Kyyrö. Vuosina 1979–1998 lehden vastaavana toimittajana oli Seppo Linnaluoto. Suunnilleen saman ajan Heikki Oja oli lehden toimitussihteerinä vaikuttaen voimakkaasti lehden sisältöön.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Lehden kotisivut

Tähtitieteen harrastus
Suomalaiset harrastelehdet
Suomalaiset tiedelehdet
Tähtitiedelehdet
Ursa
Aortta

Aortta () on ison verenkierron suurin valtimo, joka lähtee sydämen vasemmasta kammiosta ja vie happipitoista verta kaikkialle kehoon. Aortan tyvessä on aorttaläppä (), joka sallii veren virtauksen vasemmasta kammiosta aorttaan mutta estää takaisinvirtauksen. Aorttaläppä on puolikuuläppä, jolla on taskumainen rakenne, ja veren virratessa aorttaan läppä painautuu aortan seinämää vasten.

Rakenne

Aortan sekä muiden suurten valtimoiden rakenne koostuu sidekudoksisesta ulkokerroksesta, lihaskerroksesta ja sisäkerroksesta, jonka pinnassa on endoteelivaippa. Lihaskerros muodostuu sileistä lihaksista, ja sen paksuus valtimoissa on suurempi kuin laskimoissa. Lihaskerroksen ansiosta elimistö voi säädellä eri elimistön osissa kiertävän veren määrää. Sekä hormonit että autonominen hermosto osallistuvat lihaskerroksen supistumistilan säätelyyn.

Anatomia

Aortan osat ja niistä lähtevät haarat
Nouseva aortta ()
Ensimmäiset aortan haarat ovat vasen ja oikea sepelvaltimo, jotka lähtevät aivan aortan tyvestä. Sepelvaltimot vievät happipitoista verta sydänlihakselle.
Aortankaari ()
Aortankaaresta lähtee kolme suurta valtimoa. Ensimmäiseksi haarautuu pään ja käden valtimorunko (), seuraavaksi vasen yhteinen kaulavaltimo (), jonka jälkeen vasen solisvaltimo ().

Laskeva aortta ()
Laskevan aortan rintaontelossa olevaa osaa palleaan asti sanotaan rinta-aortaksi ()
Rinta-aortasta lähtee kylkiluuväleihin kylkivaltimoita sekä melko ohuita haaroja hengitysteihin, ruokatorveen ja keuhkoihin
Pallean alapuolista osaa sanotaan vatsa-aortaksi ()
Lähtee parittomia haaroja ruuansulatuskanavaan, maksaan, haimaan ja pernaan
Vatsa-aortasta lähtevät myös pariton sisusvaltimorunko sekä parittomat suolilievevaltimot
Vatsa-aortan parillisiin haaroihin kuuluvat vasen ja oikea munuaisvaltimo sekä miehellä kivesvaltimot ja naisilla munasarjavaltimot
Aortta päättyy jakautumalla vasemmaksi ja oikeaksi yhteiseksi lonkkavaltimoksi

Sairauksia

Aortan sairauksia ovat esimerkiksi aorttaläpän ahtauma ja sen vuoto sekä aortan laajentuma.

Aortan laajentuma

Oireet

Tavallinen aortan laajentuma ei yleensä aiheuta oireita. Laajentuman suurentuessa se voi joskus aiheuttaa selkään säteilevää kipua. Suuri laajentuma saattaa puhjeta, mikä johtaa yleensä kuolemaan.

Suonen sisäkalvon repeämässä tuntuu äkillinen voimakas ja repivä kipu, yleensä rinnan ja selän alueella. Jos tällaista kipua tuntuu, on syytä hakeutua välittömästi hoitoon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Valtimot

Seulonnan keskeiset artikkelit
Velaarinen nasaali

Velaarinen nasaali ("äng-äänne") on suomessa ja monessa muussakin kielessä esiintyvä äänne. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa (IPA:ssa) äng-äännettä merkitään kirjaimella .

Useimmissa eurooppalaisissa kielissä tämä äänne esiintyy vain sanan keskellä tai lopussa. Sen sijaan esimerkiksi vietnamin kielessä se on yleinen sanan alussakin, esimerkiksi tavallisimmassa vietnamilaisessa sukunimessä Nguyễn.

Saamelaiskielissä äännettä merkitään kirjaimella Ŋ.

Suomen kielessä
Suomessa -äänteen asema on äännejärjestelmässä marginaalinen. Omaperäisessä sanastossa se esiintyy foneemina ainoastaan kaksoiskonsonanttina , jolloin se kirjoitetaan ng. Tämä  on nk-yhtymän astevaihtelupari. Vahvan asteen nk:ta vastaa heikossa asteessa ng eli . 

Suomen vierassanoissa esiintyy myös lyhyt -foneemi, esim. englanti . Sen sijaan suomen nk-yhdistelmässä esiintyvä lyhyt  on n-foneemin allofoni (samankaltainen variantti), esim. kenkä  .

Suomen kielen aakkosissa äng-äänteellä ei ole omaa kirjainta, joten se on merkittävä poikkeus kielen muutoin hyvin foneettisessa ortografiassa. Äng-äänne kirjoitetaan monimutkaisten sääntöjen mukaan joko n- tai g-kirjaimena: lyhyt  sanassa  kirjoitetaan <kenkä>, kun taas pitkä  taivutusmuodossa  kirjoitetaan <kengän>. Poikkeuksia ja hankalasti määriteltäviä lisäsääntöjä on kuitenkin lukuisia, erityisesti lainasanoissa:  kirjoitetaan <englanti>,  kirjoitetaan <magneetti>,  kirjoitetaan <kongestio>, jne.

Suomen kielen useissa eteläisissä murteissa [ŋk]-konsonanttiyhtymä on yleisesti osallistumatta astevaihteluun (niissä sanotaan esim. [keŋkän] ja [kaupuŋkissa]), joten niiden puhujien oli ennen vanhaan usein vaikea lausua [ŋŋ]-geminaattaa.

Katso myös

Konsonanttiäänteet kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa

Nasaali

Lähteet  

Konsonantit
Mehmed Valloittaja

Mehmed II (30. maaliskuuta 1432 – 3. toukokuuta 1481) oli osmanien valtakunnan sulttaani. Hän sai lisänimen el-Fatih, valloittaja. Mehmed hallitsi lyhyen ajan vuosina 1444–1446 ja myöhemmin vuosina 1451–1481. Valtaistuimelle noustuaan hän murhautti kaikki veljensä, jottei heistä olisi vaaraa kilpailijoina.Hän oli ensimmäinen osmanien sulttaani joka otti itselleen kalifin arvonimen. Hän käytti myös arvonimiä kaikkien muslimien hallitsija, caesar, keisari, ja kaikkien kristittyjen hallitsija. Hänet tunnetaan parhaiten Konstantinopolin valloittajana ja Bysantin valtakunnan tuhoajana, ja hän valloitti myös laajoja alueita Balkanilta ja Anatoliasta.

Ensimmäisellä hallituskaudellaan Mehmed kutsui isäänsä Murad II:ta apuun ennen Unkaria ja Puolaa vastaan käytyä Varnan taistelua. Isä oli aikaisemmin luopunut vallasta eikä aluksi halunnut palata johtamaan armeijaa. Mehmed lähetti isälleen kuuluisan kirjeen jossa hän kirjoitti: "Jos olet sulttaani niin tule johtamaan armeijoitasi. Jos minä olen sulttaani niin määrään sinut johtamaan armeijoitani." Murad palasi johtamaan osmanien joukkoja ja löi vastustajansa. 

Mehmed palasi valtaan vuonna 1451 ja teki pari vuotta myöhemmin lopun Bysantin valtakunnasta valtaamalla Konstantinopolin vuonna 1453 piirityksen jälkeen.  Mehmed jatkoi valloittamalla loputkin Bysantin jäljellä olevat kaupungit Anatoliassa ja Balkanilla. Mehmedin aikana osmanien valtakunta laajeni myös Krimin niemimaalle ja se valloitti lisää alueita Balkanilla ja Anatoliassa. Osmanien valloitukset Euroopassa saatiin kuriin väliaikaisesti Nándorfehérvárin (nykyinen Belgrad) piirityksen epäonnistuttua.

Mehmed muistetaan myös suopeana hallitsijana. Hän antoi Konstantinopolin kristittyjen hallita itseään patriarkan johdolla. Konstantinopolista tehtiin myös osmanien valtakunnan uusi pääkaupunki. Valloitettuaan Konstantinopolin Mehmed näki itsensä Rooman valtakunnan perijäksi ja otti itselleen arvonimen Kayser-i-Rüm, Rooman caesar. Hän yritti myös valloittaa Italian ja itse Rooman kaupungin. Hänen tarkoituksensa oli yhdistää koko vanha Rooman valtakunta. Aluksi näytti siltä että Mehmed onnistuisi, mutta hänet lyötiin vuonna 1481.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Osmanien hallitsijat
Vuonna 1432 syntyneet
Vuonna 1481 kuolleet
Anatolia

Anatolia on niemimaa, joka käsittää suurimman osan nykyisen Turkin Aasiaan kuuluvaa osaa. Aluetta kutsutaan myös Vähäksi-Aasiaksi (). Alueen nimi tulee muinaiskreikan sanasta ανατολη (anatole), joka tarkoittaa ”itää” tai ”auringonnousua”. Kreikkalaiset alkoivat kutsua Konstantinopolin (nykyinen Istanbul) itäpuolista aluetta Anatoliaksi Bysantin valtakunnan aikaan.

Sijaintinsa ansiosta Anatolia on ollut monen muinaisen sivilisaation kehto. Neoliittinen Catal Hüyük sijaitsi Anatoliassa.

Anatolialaiset ja assyrialaiset kävivät kauppaa 1800- ja 1700-luvuilla eaa. Assyriasta tuotiin Anatoliaan villaisia tekstiilejä ja metallia. 

Anatoliassa on merkittäviä esiintymiä merenvahaa eli sepioliittia (Mg4Si6O15(OH)2 · 6H2O), josta valmistetaan useimmiten piipunkoppia.

Sivilisaatioihin, jotka ovat sijainneet osittain tai kokonaan Anatoliassa, kuuluvat: 
heetit
kimmerialaiset
Fryygia
Lyydia
Persian valtakunta
Makedonia
Rooman valtakunta
Bysantin valtakunta
Rumin sulttaanikunta
Latinalainen keisarikunta
Nikaian keisarikunta
Osmanien valtakunta
Trebizondin keisarikunta
Turkki

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Šamil

Šamil  (avar: Шейх Шамил; turk.: Şeyh Şamil; ven.: Имам Шамиль)  (1797?–maaliskuu 1871) oli Kaukasian imaamikunnan hengellinen imaami johtaja ja sotapäällikkö, joka vastusti 25 vuotta Venäjän keisarikunnan laajentumista Kaukasiaan (1817–1859). Hän oli myös Dagestanin ja Tšetšenian kolmas imaami (1834–1859).

Šamil syntyi avaariperheeseen Gimryn kylässä nykyisessä Dagestanissa. Hänen isänsä oli vapaa vuokraisäntä, mikä salli Šamilin opiskella arabiaa, logiikkaa ja muita aiheita. Hän sai mainetta oppineena miehenä. Šamilin liittyi suufilaiseen muridilahkoon ja teki vuonna 1828 pyhiinvaelluksen Mekkaan. Siellä Šamilin tapasi Abdel Kadirin, jolta hän oppi sissisotataktiikoita.

Šamilin aikoina Kaukasian muslimikansat olivat sodassa Venäjän kanssa. Iivana Julman ajoista lähtien Venäjä oli laajentunut Kaukasusta kohti ja valloitti alueen Osmanien valtakunnalta. Dagestan oli joutunut Venäjän haltuun Persialta vuonna 1813 Gulistanin rauhassa.

Muslimit tunsivat elämäntapansa uhatuksi ja julistivat pyhän sodan venäläisiä vastaan. Joukkojen johtajana oli tuolloin mullah Ghāzī Muḥammad. Šamil oli Ghazin lapsuudenystävä, ja hänestä tuli tämän oppilas. Ghazi kuoli taistelussa vuonna 1832 ja hänen seuraajansa Gamzat Bekin surmasivat hänen omat miehensä. Šamil valittiin vuonna 1834 Dagestanin kolmanneksi imaamiksi ja vastarinnan johtajaksi. Hän tuli tunnetuksi nimellä al-Imam al-Azam, koko Kaukasian johtaja. Šamil laajensi dagestanilais- ja tšetšeenijoukkoja ja voitti monia taisteluja venäläisiä vastaan vuoteen 1859 saakka. Hän käytti tehokkaasti sissitaktiikoita. Venäjä aloitti uuden sotaretken vuonna 1838, ja vaikka kapinallisten päätukikohta Ahulgo valloitettiin, Šamilia ei saatu kiinni.

Vuonna 1857 venäläiset päättivät päästä eroon Šamilista, jonka maine oli levinnyt Länsi-Eurooppaan asti, ja joka oli saavuttanut legendaarisen maineen paikallisten joukossa. Suuri ja hyvin varustettu armeija valtasi Šamilin linnoituksen Vedenossa huhtikuussa 1859 ja hänet piiritettiin joukkoineen Gunibissa. Syyskuun 6. päivänä 25. Šamilin tunnusti vastarinnan toivottomuuden ja antautui. Tämä päätti myös Kaukasian vuoristolaisten muun vastarinnan.

Šamil vietiin Pietariin keisari Aleksanteri II:n nähtäväksi ja karkotettiin Kalugaan, Moskovan eteläpuolelle. Vuonna 1869 hän sai keisarilta luvan pyhiinvaellukseen Mekkaan, jonne hän matkusti Konstantinopolin kautta. Šamil kuoli Medinassa vuonna 1871 ja hänet haudattiin Jannatul Baqiin. Hänen pojistaan tuli Venäjän ja Turkin keisarillisen armeijan upseereita.

Kirjallisuutta
 Sh. Kaziev. Imam Shamil. "Molodaya Gvardiya" Press. Moscow, 2001, 2003, 2006, 2010. ISBN: 978-5-235-03332-0
  Sh. Kaziev. Akhoulgo. Caucasian War of XIX-th century. The historical novel. "Epoch", Publishing house. Makhachkala, 2008. ISBN: 978-5-98390-047-9

Aiheesta muualla 
"Kaukaasian leijona" myridien päällikkö, imaami Shamyl, joka 27 vuotta piti puoliaan venäläistä ylivoimaa vastaan, Hakkapeliitta, 23.01.1934, nro 4, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Tšetšenialaiset henkilöt
Imaamit
Mihail Fjodorovitš Orlov

Mihail Fjodorovitš Orlov (1788–1842), kreivi Fjodor Grigorjevitš Orlovin poika ja ruhtinas Aleksei Fjodorovitš Orlovin veli, oli venäläinen kenraali Napoleonin sodissa ja sai kenraalimajurin arvon palattuaan Venäjälle 1814.

Hän oli Aleksandr Puškinin ystävä ja vakaumukseltaan vapaamielinen. Hän keskitti huomionsa maaorjien vapauttamiseen ja tasavaltalaisen hallituksen muodostamiseen. Vuodesta 1818 hän oli Kišinjovin dekabristien johtaja. Kapinayrityksen epäonnistuttua hänet pidätettiin mutta vapautettiin takuumaksua vastaan veljensä välityksellä. Hän asettui Moskovaan ja julkaisi uraauurtavan tutkimuksen valtion luototuksesta.

Venäläiset kenraalit
Vuonna 1788 syntyneet
Vuonna 1842 kuolleet
Aleksei Fjodorovitš Orlov

Aleksei Fjodorovitš Orlov (30. lokakuuta (J: 19. lokakuuta) 1787 Moskova – 2. kesäkuuta (J: 21. toukokuuta) 1862 Pietari) oli venäläinen ruhtinas, kenraali ja valtiomies.

Aleksei Orlov oli Fjodor Grigorjevitš Orlovin poika ja Mihail Fjodorovitš Orlovin veli. Orlov otti osaa kaikkiin Napoleonin sotiin vuodesta 1805 aina Pariisin valtaukseen. Palvelustaan kaartin ratsuväkirykmentin komentajana vuoden 1825 dekabristikapinan aikana hänet aateloitiin kreiviksi. Turkin sodassa vuosina 1828–1829 hän yleni kenraaliluutnantiksi.

Tämän jälkeen alkoi Orlovin loistelias ura diplomaattina. Hän oli Venäjän edustajan neuvoteltaessa Adrianopolin rauhaa, ja 1833 hänet nimitettiin Venäjän lähettilääksi Konstantinopoliin samaan aikaan kun hän oli Mustanmeren laivaston komentaja. Hän oli yksi Nikolai I:n luotetuimpia avustajia ja seurasi tätä ulkomaanmatkalle 1837. Vuosina 1844–1856 hän oli pahamaineisen sisäministeriön kolmannen osaston, santarmiston päällikkö.

Vuonna 1854 Orlov lähettiin Wieniin taivuttelemaan Itävaltaa Venäjän puolelle Krimin sodassa, kuitenkin tuloksetta. Vuonna 1856 hän oli yksi neuvottelijoista, jotka solmivat rauhan Pariisissa. Samana vuonna hänet korotettiin ruhtinaaksi ja nimitettiin Venäjän valtakunnanneuvoston sekä ministerikonsiljin johtoon. Vuonna 1857 hän oli keisarin poissa ollessa puheenjohtajana komissiossa, joka neuvotteli maaorjien vapauttamisesta. Orlov vastusti asiaa jyrkästi. Hän kuoli vuonna 1862 Pietarissa.

Venäläiset kenraalit
Venäläiset diplomaatit
Vuonna 1787 syntyneet
Vuonna 1862 kuolleet
Helinä

Helinä on suomalainen naisen etunimi. Helinän nimipäivä on 20. helmikuuta.

Nimen alkuperä 
Nimi saattaa polveutua kreikan jumalatar Helenasta, viisauden jumalattaresta. Toisaalta se on myös monta sataa vuotta vanha perinteinen suomalainen nimi, jonka suosio on pikkuhiljaa lisääntymässä.

Suomessa nimi Helinä on Digi- ja väestötietoviraston nimipalvelun mukaan annettu 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä kaikkiaan 11 613 henkilölle, jotka ovat kaikki olleet naisia.

Tunnettuja Helinöitä 

 Helinä Hartikainen, maatalouden tutkija, maa- ja ympäristökemian ylimääräinen professori
 Helinä Hirvikorpi, toimittaja ja tietokirjailija
 Helinä Häkkänen-Nyholm, psykologian dosentti
 Helinä Ilkka, iskelmälaulaja
 Helinä Karttunen, kääntäjä
 Helinä Marjamaa (o.s. Laihorinne), pikajuoksija
 Helinä Melkas, palveluinnovaatioiden professori
 Helinä Rautavaara, taiteilija
 Helinä Salotie, oik. Elsa Helinä Tellervo Kangas, lastenkirjailija
 Helinä Schaffter, hovioikeudenneuvos
 Helinä Siikala, kirjailija, koulutukseltaan lääketieteen lisensiaatti
 Helinä Svensson-Timari, lausuja ja näyttelijä
 Helinä Viitanen, näyttelijä

Kuvitteellisia Helinöitä 
 Helinä-keiju (; J. M. Barrien kirjassa Peter Pan)
 Helinä, henkilöhahmo Larin-Kyöstin runoteoksessa Kuisma ja Helinä sekä muun muassa Kalle Kaarnan ohjaamassa samannimisessä elokuvassa

Lähteet

Etunimet
Vostok (järvi)

Vostok on oletetusti makeavetinen järvi, joka sijaitsee neljä kilometriä paksun jääkerroksen alla Itä-Antarktiksella, paikoitellen kolme kilometriä korkean jäänalaisen Gamburtsevin vuoriston kupeessa. Järvi on nimetty sen päällä sijaitsevan venäläisen Vostok-tutkimusaseman mukaan. Se on maailman suurin tutkimaton järvi (pinta-ala 14 000 km² ja syvyyttä paikoitellen puoli kilometriä).

Yleispiirteitä 
Järven olemassaoloa alettiin epäillä venäläistutkijoiden 1960-luvulla suorittamien seismisten mittausten perusteella. 1970-luvulla yhdysvaltalais–brittiläis–tanskalainen ryhmä suoritti lentokoneesta käsin tutkamittauksia, ja havaitsi alueen jäätikön alapinnan olevan paikoin tasainen. Kuitenkin vasta 1996 eurooppalaisen ERS-1 -satelliitin mittausten perusteella järven koko saatiin selvitettyä. Se on ylivoimaisesti suurin lähes 150 tunnetusta jäätikönalaisesta järvestä. 250 kilometriä pitkänä ja noin 50 kilometriä leveänä se on suunnilleen Ontariojärven kokoinen.

Vostok-järven epäillään olleen jääkannen alla jopa 25 miljoonaa vuotta. Sen, tai muiden vastaavanlaisten järvien syntyhistoriaa ei tunneta tarkasti, mutta sen epäillään saaneen alkunsa jään sulaessa joko oman paineensa alla tai vulkaanisen toiminnan sulattamasta jäätiköstä. Etelämantereen tuliperäisyyden vuoksi on mahdollista, että järven pohjassa on hydrotermistä toimintaa. Järven kohdalla on suoritettu kairauksia, jotka ovat yltäneet noin 3 600 metrin syvyyteen. Kairauksia ei uloteta itse järveen, sillä sen ekosysteemiä ei haluta altistaa ulkomaailman mikrobeille, mutta alaosan jäänäytteiden kiderakenne osoittaa järven pinnan lähellä olevan jään jäätyneen alhaaltapäin ja todistavan näin sulasta vedestä.

Vaikka Vostok lienee ollut miljoonia vuosia eristyksissä ulkomaailmasta, elämän mahdollisuutta järvessä ei ole poissuljettu. Järven yllä suoritetuissa jääkairauksissa on havaittu epäsuoria merkkejä ainakin mikrobitasoisesta elämästä.

Järven poikki kulkee harjanne, joka jakaa sen kahteen syvään osaan. Vuonna 2005 siitä löydettiin myös saari. Satelliittimittauksia analysoimalla on myös havaittu, että järven pohjaa peittää paksu sedimenttikerros. Järvessä on myös havaittu tapahtuvan 1–2 senttimetrin vuorovesivaihtelu, mikä saattaa nostaa ravinteita pohjasta ja ylläpitää mahdollisen elämän kannalta tärkeää veden kiertoa.

Venäläinen uutistoimisto RIA Novosti ilmoitti venäläisten tutkijoiden läpäisseen järveä peittävän paksun jääkerroksen. Ryhmästä ei ilmoitusta ennen ollut kuultu viikkoon, joten ryhmän katoamisesta alkoi kiertää huhuja. 8. helmikuuta 2012 tutkijaryhmään saatiin yhteys ja uutistoimisto RIA Novostin virallisen lausunnon mukaan venäläiset onnistuivat kairaamaan järven pintaan asti. Kairausreikä on 3768 metriä syvä. Järvestä otetaan vesinäyte mahdollisen mikrobitasoisen ekosysteemin varmistamiseksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Tähdet ja avaruus -lehti numero 2/2000 sivulta 24 alkaen
 Kaavio järven ympäristöstä

Etelämantereen järvet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jääjärvet
Hiippakunta

Hiippakunta on kirkon hallinnollinen alue. Suomessa hiippakuntia on evankelis-luterilaisella, ortodoksisella kirkolla ja katolisella kirkolla. Evankelis-luterilaisia hiippakuntia on yhdeksän ja ortodoksisia hiippakuntia kolme. Helsingin katolinen hiippakunta kattaa koko maan.

Katso myös 
 Suomen evankelis-luterilaiset hiippakunnat
 Suomen ortodoksiset hiippakunnat
Helsingin katolinen hiippakunta

Lähteet

Aiheesta muualla
Narodnikit

Narodnikit olivat Venäjän keisarikunnan 1860–1880-luvun vallankumouksellisia. Liike tunnettiin nimellä narodnikkilaisuus (Narodnitšestvo). Nimi tulee ”lähtemisestä kansan pariin”, hoždenije v narod.

Liikkeen jäsenet olivat lähinnä yliopisto-opiskelijoita, jotka lähtivät maaseudulle valistamaan talonpoikia. Liike oli ideologialtaan varsin hajanainen, tärkeimpinä yhdistävinä tekijöinä toimivat yksinvaltiuden vastustus ja maan jakaminen talonpojille. Narodnikkien lähtökohdat olivat kansalliset ja nostalgiset. Tavoitteena oli myös lähentää sivistyneistöä ja kansaa.

Narodnikkilaisuus syntyi maaorjien vapautuksen jälkeen 1861. Maaseudun köyhien olot eivät vapautuksesta paljon parantuneet, vaan maanomistus jäi rikkaille isännille, kulakeille. Narodnikit saivat vaikutteita Karl Marxin teoksista, ja he omaksuivat etenkin hänen vaatimuksensa, että maa on jaettava takaisin talonpojille. He sivuuttivat kuitenkin teollisuusväestön, jota Venäjällä oli vain pieni osa kansasta, ja Marxin esittämän kehityksen maataloudesta teollisuuteen. Narodnikit pitivät perinteistä kyläyhteisöä tulevaisuuden mallina. Ajatus oli alun perin lähtöisin Aleksandr Herzeniltä, joka piti länsimaista järjestelmää rappeutuneena ja halusi perustaa sosialismin talonpoikien itsehallinnon avulla. Ajattelussa oli slavofiileille tyypillisiä piirteitä. Narodnikit saivat vaikutteita myös Pierre-Joseph Proudhonin ja Mihail Bakuninin anarkismista esimerkiksi Herzenin ja ukrainalaisen sosialistin Myhailo Drahomanovin kautta.

Narodnikkien aktiivisuus keskittyi 1860-luvun loppuun ja 1870-luvun alkuun. Tällöin sadat nuoret kulkivat maaseudulla yllyttäen talonpoikia nousemaan järjestelmää vastaan. Talonpojat eivät kuitenkaan aina vastanneet propagandaan odotetusti, vaan jopa luovuttivat idealistit ohranalle. Kuuluisin oikeudenkäynti järjestettiin vuonna 1878 193 idealistia vastaan.

Myöhemmin liike muutti muotoaan. Vuonna 1876 liike organisoitiin järjestöksi Zemlja i volja (Maa ja vapaus), joka aluksi luotti maaseudulla tehtävään valistustyöhön mutta siirtyi sittemmin terrorismiin. Terrorismin pääkohde oli keisari, tavoitteena murtaa tsaarin perinteinen jumaluusasema. Tosin maaseudulla monet olivat ”vapauttajatsaarin” kuolemasta kauhuissaan.

Vuonna 1879 Zemlja i voljasta irrottautui terroristiryhmä Narodnaja volja (Kansan tahto). Ryhmän johto pidätettiin tai se pakeni vuonna 1881 Aleksanteri II:n murhan jälkeen. Liikkeen johdossa toimi loppuvaiheissa Vera Figner. Vuonna 1887 pienempi ryhmä, johtajanaan Aleksandr Uljanov (Vladimir Leninin veli), yritti keisari Aleksanteri III:n salamurhaa. Uljanov teloitettiin.

Georgi Plehanov taas muodosti 1879 maltillisemman propagandaryhmän Tšornyi peredel (Musta jako), jonka päämäärä oli jakaa kaikki maa uudelleen talonpojille, kunnes se 1880-luvulla siirtyi kaupunkien proletariaatin pariin.

Narodnikkien ideologia jatkui 1900-luvulla erilaisissa sosiaalivallankumouksellisissa ryhmissä.

Katso myös 
 Populismi

Lähteet
Sotamies (Suomen puolustusvoimien sotilasarvo)

Sotamies (lyhenne stm.) on Suomen maa- ja ilmavoimissa alin sotilasarvo. Sotamiehet kuuluvat miehistöön. Sotamiestä vastaava arvo merivoimissa on matruusi ja Rajavartiolaitoksessa rajajääkäri. Sotamiehestä voidaan käyttää puolustushaara-, aselaji- tai joukkokohtaisia arvoja.

Puolustushaarakohtaisia arvoja:
 lentosotamies (ilmavoimissa)
 jääkäri (maavoimissa)

Aselajikohtaisia arvoja:
tykkimies (kenttä-, ilmatorjunta- ja rannikkotykistössä)
viestimies (viestijoukoissa)
pioneeri (pioneerijoukoissa)
suojelumies (pioneerijoukoissa)
autosotamies (huoltojoukoissa)

Joukkokohtaisia arvoja:
 kaartinjääkäri (Kaartin Jääkärirykmentissä)
 rannikkojääkäri (Uudenmaan Prikaatissa)
 panssarimies (Panssariprikaatissa ja Karjalan prikaatissa)
 panssarijääkäri (Panssariprikaatissa ja Karjalan prikaatissa)
 panssarihuoltomies (Panssariprikaatissa)
 laskuvarjojääkäri (Utin jääkärirykmentti)
 erikoisjääkäri (Utin jääkärirykmentti)

Vaikka sotamies onkin sotilasarvo, sitä ei käytetä puhuttelussa, esittäytymisessä ynnä muussa, vaan sen asemesta yllä mainittuja arvoja.

Varusmiehestä käytetään palvelusaikansa alussa nimitystä alokas. Joukko-osaston komentaja nimittää alokkaat sotamiehiksi tai matruuseiksi peruskoulutuskaudella, yleensä sotilasvalan vannomisen jälkeen. 

Sotamiehestä ynnä muista vastaavista seuraava ylempi sotilasarvo on maa- ja ilmavoimissa sekä merivoimien rannikkojoukoissa korpraali, merivoimien laivastojoukoissa ylimatruusi, rajavartiolaitoksessa ylirajajääkäri.

Entisiä sotamiehen nimityksiä

Lähteet 

Sotilasarvot
Drumliini

Drumliini on jääkauden muodostama pitkänomainen moreenista muodostuva maastonkohouma. Drumliinit syntyivät mannerjäätiköiden edetessä lähellä jäätikön etenevää reunaa, kun moreeniainekset kasautuivat sukkulanmuotoisiksi kohoumiksi, jotka olivat jäätikön liikesuunnan mukaisia. 

Drumliinit voivat olla useita kilometrejä pitkiä. Niillä on usein kalliosydän. 

Drumliinit ovat yleinen pinnanmuoto myös Suomessa, ja niitä voi esiintyä joko yksittäin tai laajoina kenttinä. Muun muassa monet Savon, Pohjois-Karjalan ja Kainuun korkeat, luode–kaakko-suuntaiset mäet ovat drumliineja, ja muodoltaan virtaviivaisia drumliinimäkiä esiintyy yleisesti myös eteläisessä ja läntisessä Suomessa.

Drumliinien synty 
Drumliinien synnystä on ollut monia teorioita. Drumliinien synnystä on esitetty ainakin kolme käsitystä, joiden mukaan synnyn on aiheuttanut 1) este, 2) liian suuri pohjamoreenilasti tai se, että 3) drumliinit olisivat muuntuneet aikaisemmista kasautumista, esimerkiksi reunamoreeneista. Yleensä uskotaan, että drumliinit ovat syntyneet mannerjäätikön alle, kun jäätikön kuljettamaa moreenia on kerrostunut esimerkiksi kiven, kallion tai vanhan harjun ympärille ja taakse. Muodoltaan virtaviivainen drumliini muistuttaa hieman pituussuuntaan halkaistua kananmunaa tai sikaria, jossa näkyy tylppä ja terävä pää. Drumliinin pitkä halkaisija on lähes jäätikön virtauksen suuntainen. Tylppä, jäätikön tulosuuntaan osoittava pää on yleensä jyrkempi. Menosuuntaan jatkuu asteittain madaltuva "moreenihäntä", joka voi haarautua. Joidenkin drumliinien pinnassa on vakomaisia painumia. Tylppä pää voi olla poispäin viettävän suojasivunkin puolella tai drumliini voi olla molempiin suuntiin asteittain madaltuva. Drumliinilla on kallio- tai moreeniydin. Joidenkin drumliinien arvellaan jossain vaiheessa muokkautuneen jäätikön railossa olevan veden vaikutuksesta. Drumliineja esiintyy runsaspohjamoreenisilla, melko tasaisilla alueilla.

Drumliinien muotoja 

Drumliiniparvet voivat olla lievästi viuhkaantuvia kymmenien tuhansien drumliinien kenttiä. Drumliinit ovat yleensä useita satoja metriä pitkiä ja 5–10 metrin korkuisia.

Suurimmat drumliinit ovat 90–120 metriä korkeita, 2–7 kilometriä pitkiä ja 0,5–2 kilometriä leveitä. 

Suomessa on drumliinikenttiä muun muassa Pieksämäen lähistöllä sekä muualla Savossa. Kuusamossa on myös vakoutuneita drumliineja, kuten muuallakin Koillismaalla. Pre-cragit eli vastasivun drumliinit ovat sellaisia, joiden kalliosydän on takana. Näiden uskotaan olevan kuluneita drumliineja.

Suomen ja tiettävästi koko Euroopan suurin drumliini on Haukivuorella Etelä-Savossa sijaitseva Saksalanharju.

Lähteet 

Jäätikkötiede
Moreenimuodostumat
Douglas Mawson

Douglas Mawson (5. toukokuuta 1882 Shipley, Englanti – 14. lokakuuta 1958 Etelä-Australia) oli australialainen geologi. Hän teki muun muassa 1914–1916 kuuluisan naparetken Etelämantereelle Adélienrannikolle. Mawson oli myös mukana eräällä Scottin retkellä.

Elämäkerta 
Mawson syntyi Shipleyssä, lähellä Bradfordia, Englannissa. Hänen isänsä Robert Ellis Mawson oli ammatiltaan vaatekauppias ja äiti Margaret Ann, omaa sukuaan Moore, oli kotoisin Mansaarelta. Perhe muutti Sydneyyn vuonna 1884, missä Mawson varttui ja opiskeli Sydneyn yliopistossa. Hänestä tuli Adelaiden yliopiston dosentti vuonna 1904 ja professori 1921. Ensimmäisellä Antarktiksen-retkellään hän kävi jo 1907–1909 Ernest Shackletonin mukana. Tällöin hän saavutti magneettisen etelänavan ja kiipesi ensimmäisessä retkikunnassa Erebusvuorelle.

Toiselta retkeltään Mawson pääsi tuskin hengissä takaisin varustiden pudottua railoon. Varusteiden mukana kuiluun putosi myös hänen kahdesta kumppanistaan kokeneempi ja vaeltajana osaavampi, brittiläinen luutnantti Belgrave Edvard Sutton Ninnis. Mawsonin kanssa paluuta yrittämään jäi sveitsiläinen tekniikan tohtori Xavier Mertz, joka kuitenkin menehtyi paluumatkalla vetokoirien maksasta peräisin olleen A-vitamiinin liika-annostuksen aiheuttamaan sairauteen. Mawson itse selvisi nipin napin hengissä tukiasemalleen.

Mawsonin ansioksi luetaan, että Australia vaati osaa Antarktiksesta.

Katso myös 
Tutkimusmatkat Etelämantereelle

Lähteet

Aiheesta muualla 

Australialaiset tutkimusmatkailijat
Australialaiset geologit
Naparetkeilijät
Vuonna 1882 syntyneet
Vuonna 1958 kuolleet
Luutnantti

Luutnantti (lyhenne luutn. tai ltn) on Suomen puolustusvoimissa ja rajavartiolaitoksessa käytettävä upseerinarvo. Luutnantti-nimitys tulee alun perin ranskan kielestä lieu tenant (lat. locum tenens), mikä tarkoittaa sijassa olevaa eli (kapteenin) sijaista tai laajemmin apulaista.

Eräissä armeijoissa luutnantin arvo ei vastaa Suomen puolustusvoimien luutnanttia, vaan joukkueenjohtajaa, missä tehtävässä Suomessa 
toimivat vänrikit. Tällöin käytössä on myös ensimmäisen tai vanhemman luutnantin arvo, joka vastaa Suomessa yliluutnanttia.

Yliluutnantin nimitys tulee Suomeen Saksasta (Oberleutnant) ja sitä käytetään myös pohjoismaissa. Mannerheim ei halunnut Suomen sisällissodan aikana yliluutnanttia itsenäisen Suomen sotilasarvoihin pitäen sitä saksalaisena käytäntönä. Yliluutnantin sotilasarvo tuli Suomen puolustusvoimissa käyttöön vasta Mannerheimin kuoleman jälkeen 1952.

Luutnantin arvoon voidaan ylentää puolustusvoimien tai rajavartiolaitoksen palkattuun henkilöstöön tai reserviin kuuluva vänrikki tai aliluutnantti. Upseerit, jotka ovat suorittaneet Maanpuolustuskorkeakoulussa sotatieteiden kandidaatin tutkinnon, aloittavat palveluksensa luutnantin arvossa ja yleensä joukkueen johtajina.

Luutnantin arvomerkissä kauluslaatassa on kaksi pientä kultaista heraldista ruusua. Vastaavassa hihamerkissä (ja merivoimien olkapolettimerkissä) on kaksi kultaista kaluunaa. Arvomerkin yläpuolella oleva keltainen leijona oli aiemmin kadetti- ja insinööriupseerien tunnus, mutta vuoden 2010 muutoksen jälkeen leijona korvasi opisto- ja teknikkoupseerien erikoismerkit. Erikoisupseereiden kaluunanauhojen välistä näkyvät "pohjavärit" säilyvät ja ne ovat lääkintäalalla punaiset, insinööreillä ja teknikoilla violetit ja musiikkialalla vaaleansiniset.

Luutnantista seuraava ylempi arvo on yliluutnantti.

Luutnantin arvo on yliluutnantin arvon lisäksi ainoa upseeriarvo, joka on sama kaikissa puolustushaaroissa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Sotilasarvot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kapteeni (sotilasarvo)

Kapteeni (lyhenne kapt.) on yksi vanhimmista sotilasarvoista. Nimi juontaa myöhäislatinan sanasta capitaneus, joka tarkoittaa päällikköä. Kapteenin arvoinen upseeri on tyypillisesti eri armeijoissa komppanian, patterin tai vastaavan yksikön päällikkö, joskus myös tätä suuremman yksikön, kuten pataljoonan päällikkö. Suomen puolustusvoimissa arvoa käytetään maa- ja ilmavoimissa, merivoimissa vastaava arvo on kapteeniluutnantti.  Suomessa kapteeni toimii rauhan aikana useimmiten perusyksikön päällikkönä tai esikuntatehtävissä, sodan aikana pataljoonan komentajana. 

Kapteeni on englanniksi captain. Englannin kielestä käännettäessä on huomattava, että vaikka maa- ja ilmavoimien captain on suomeksi kapteeni, merivoimien ja rannikkovartioston captain vastaa suomalaista kommodoria. Tämän takia merkitään usein captain (navy).

Useimmissa maissa kapteenin arvomerkkinä on kolme tähteä tai vastaavaa symbolia, kolme nauhaa tms. Merkittävimmät poikkeukset ovat Yhdysvaltain armeijan arvomerkki (kaksi tolppaa) ja Itä-Euroopan maat, joissa tähtiä on neljä.

                    
Suomessa kapteenin arvomerkissä kauluslaatassa ja maastopuvun rinnuksessa on kolme pientä heraldista ruusua. Kapteenin hihalaatassa käytettävässä arvomerkissä on kaksi 10 mm leveää kaluunanauhaa ja niiden välissä yksi 5 mm leveä kaluunanauha. Hihamerkkiä kutsutaan sotilasslangissa leikillisesti hampurilaiseksi.

Kapteenista seuraava ylempi arvo on maa- ja ilmavoimissa majuri, merivoimissa komentajakapteeni.

Käytöstä poistunut ratsuväen kapteenia vastaava sotilasarvo on ratsumestari.

Suomessa kapteenin arvoon voidaan ylentää vakinaisessa palveluksessa oleva Maanpuolustuskorkeakoulun, Maanpuolustusopiston tai Päällystöopiston käynyt yliluutnantti. Kapteeniksi voidaan ylentää myös reservissä oleva yliluutnantti. Kapteeni on opistoupseerien korkein palvelusarvo. 
Reservissä opistoupseeri voidaan ylentää sotilasarvoltaan majuriksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Sotilasarvot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Komisario

Komisario ja rikoskomisario ovat Suomen poliisin päällystövirkoja. Virat ovat poliisin alimpia päällystövirkoja ja hierarkkisesti saman tasoisia.

Komisarion virkaan pääsemiseksi vaaditaan Poliisiammattikorkeakoulussa suoritettu poliisipäällystötutkinnon A-osa tai korkeakoulututkinto sekä perehtyneisyys tehtäväalueeseen. Perehtyneisyyttä kulloiseenkin tehtäväalueeseen voi osoittaa monin tavoin, mutta riittävää perehtyneisyyttä osoittaa esimerkiksi suoritettu poliisin perustutkinto. Muodollisesti mikä tahansa korkeakoulututkinto on riittävä, mutta käytännössä korkeakoulutaustaiset komisariot ovat opiskelleet oikeus- tai hallintotieteitä.  Monet rikoskomisariot ovat koulutukseltaan juristeja.

Sekä komisarion että rikoskomisarion keskeinen tehtävä on toimia tutkinnanjohtajana ja/tai yleisjohtajana piirinsä alueella. Rikoskomisario toimii useimmiten vaativissa rikostutkintatehtävissä. Komisario ja sitä ylempiarvoinen poliisivirkamies on pakkokeinolain nojalla pidättämiseen oikeutettu virkamies. Komisariota alemmat poliisivirkamiehet ovat oikeutettuja vain kiinniottoon.

Komisariota lähin alempi virka on ylikonstaapeli ja seuraava ylempi virka ylikomisario. Poliisihallituksessa tai sisäministeriössä toimiva komisario on hierarkiassa paikallispoliisissa toimivaa komisariota ylempänä.

Englanninkielisissä maissa komisariosta on käytetty joskus englannin kielistä vastinetta nimikkeestä poliisiluutnantti (, esimerkiksi useiden Yhdysvaltain osavaltioiden poliisilaitoksissa) tai poliisitarkastaja (, esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan poliisissa).

Tunnettuja komisarioita 
 Sulo Aittoniemi
 Oiva Kaltiokumpu
 Markku Mäntymaa
 Tom Packalén
 Mikko Porvali
 Marko "Fobba" Forss

Fiktiivisiä komisarioita 
Komisario Palmu
Komisario Lewis
Komisario Columbo
James Gordon
Kyösti Pöysti
John McClane, Die Hard-elokuvissa esiintyvä hahmo.
Martin Beck
Kurt Wallander
Sakari Koskinen
Jaakko Hautavainio, Vares-romaaneissa ja -elokuvissa esiintyvä hahmo.
Komisario Brackenreid, Murdochin murhamysteereissä esiintyvä hahmo.
Komisario Kari Takamäki, Jarkko Sipilän rikosromaaneissa esiintyvä hahmo ja kirjojen päähenkilö.
Komisario Eero Jansson, Harri Nykäsen kirjoittamissa Raid-kirjoissa ja samaa nimeä kantavassa, Tapio Piiraisen ohjaamassa  tv-sarjassa ja elokuvassa esiintyvä hahmo, jota näyttelee Oiva Lohtander.

Suomen poliisitoimi
Surjektio

Surjektio on funktio, jonka arvojen joukko "täyttää" maalijoukon. Jokaiseen maalijoukon alkioon voidaan liittää jokin lähtöjoukon alkio. 

Muodollisesti kuvaus  on surjektio, jos kaikilla  on olemassa , jolle .

Jokainen kuvaus saadaan surjektioksi, kun poistetaan maalijoukosta B kaikki alkiot (merkitään siten saatua joukkoa B1), joille ei kuvaudu mitään. Täten  on surjektio.

Esimerkkejä
Funktio f: R → R, f(x) = x2, ei ole surjektio, koska esimerkiksi ei ole olemassa reaalilukua x, jolle x2 = −1. 

Jos kuitenkin annetaan funktiolle f maalijoukoksi epänegatiivisten reaalilukujen joukko, saadaan kuvaus g: R → [0, ∞[, g(x) = x2, joka on surjektio. Tämä johtuu siitä, että mille tahansa epänegatiiviselle reaaliluvulle y, voidaan ratkaista yhtälö y = x2, josta saadaan  tai .

Katso myös
 Injektio
 Bijektio

Lähteet

Kirjallisuutta
 

Joukko-oppi
Rotoskooppaus

Rotoskooppaus on animointitekniikka, jolla elävien näyttelijöiden päälle animoidaan hahmo. Tekniikan kehitti animaattori Max Fleischer jo 1915.

Tekniikka teki mahdolliseksi 1970-luvulla filmata Tolkienin Taru sormusten herrasta, koska senaikaisella tekniikalla oli mahdotonta tehdä sitä oikeilla näyttelijöillä ja lavasteilla. Ralph Bakshi teki tekniikalla Taru sormusten herrasta -elokuvan vuonna 1978. 

Ennen digitaalisen elokuvanteon yleistymistä rotoskooppaus oli myös yleinen erikoistehostetekniikka monissa tieteisfiktioelokuvissa. Kuuluisinta elävää rotoskooppausta edustavat Tähtien sota -elokuvien valosapelit: kun näyttelijät eivät löytäneet terällä varustettuja miekkojaan, he käyttivät pelkkiä kahvoja, mikä teki lasermiekka-efektin teon vaikeaksi animaattoreille.

Myös monet ihmishahmoja sisältäneet piirrossarjat (esimerkiksi He-man) ja anime ("Aku no Hana") hyödynsivät rotoskooppausta.

Elokuvateknologia