joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kapi

Kapi on eläinten tauti, jota aiheuttaa syyhypunkki (Sarcoptes scabiei). Kapia esiintyy eniten koirilla, ketuilla ja sioilla; syyhypunkista on omat alalajinsa näille eläinlajeille (var. canis, var. vulpis ja var.suis), mutta kettujen kapi voi aiheuttaa oireita myös koirille.
Ihmisille syyhyä aiheuttava punkki on taas Sarcoptes scabiei var. hominis, joka on vakavampi kuin koirien kapin aiheuttava syyhypunkki. Villieläinten kapi voi tarttua ihmisiinkin. Sikakapi on lääkityksillä saatu poistetuksi monista jalostussikaloista. Sarcoptes-punkit voivat satunnaisesti tarttua muihinkin eläinlajeihin, mikäli eläinkontaktit ovat läheiset.

Kapin yleisin oire on voimakas kutina. Ensin iholla on pieniä pisteitä, jotka voi nähdä koiran vatsan alla, missä karva ei ole tiellä. Myöhemmin koira raapii ihonsa rikki, karvat lähtevät ja iho paksuuntuu ja tummuu.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Vetcare
Kapi – Ruokavirasto
Terveyskirjasto (Duodecim) - https://www.terveyskirjasto.fi/dlk00507

Koirien loistaudit
Eläinten loistaudit
Sikojen tartuntataudit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tibor Takács

Tibor Takács (s. 11. syyskuuta 1954) on unkarilaissyntyinen elokuvaohjaaja. Hänet muistetaan ennen kaikkea 1980-luvun kauhuelokuvaklassikosta Paholaisen portti (1987), jonka myötä näyttelijä Stephen Dorff nousi kansainväliseen maineeseen. Takács ohjasi elokuvalleen myös jatko-osan vuonna 1992.

Aiheesta muualla 
  

Unkarilaiset elokuvaohjaajat
Vuonna 1954 syntyneet
Elävät henkilöt
Domesday book

Domesday book on Englannin vanhin maakirja eli rekisteri henkilöistä ja alueista 1000-luvulla. Se syntyi normannivalloituksen jälkeen vuonna 1086, kun Vilhelm Valloittaja halusi tietää, minkä arvoinen vallattu maa oli ilmeisesti voidakseen suunnitella verotuksen ja puolustuksen.

Domesday book perustuu vuonna 1086 tehtyyn väestönlaskentaan ja koostuu kahdesta kirjasta. Se kattaa koko silloisen Englannin ja sisältää tiedot maanomistajien maa-alueista, alustalaisten määristä, alueiden luonnonvaroista, rakennuksista yms. Kirja sisältää 13 418 paikannimeä, joista suurin osa on edelleen käytössä. Kirjassa on 413 sivua ja se on enimmäkseen latinankielinen. Kirja on erittäin tärkeä dokumentti normanniajan Englannista. 

Englannin kansallisarkisto julkaisi Domesday bookin internetissä vuonna 2006.

Lähteet

Aiheesta muualla 

http://www.nationalarchives.gov.uk/domesday/default.htm

Rekisterit
Englannin keskiaika
Nerpa

Nerpa () on Venäjän pohjoisen laivaston sukellusveneitä korjaava telakka Barentsinmeren rannalla Murmanskin alueen Snežnogorskissa. Telakalla voidaan tehdä titaanihitsausta. Se on peruskunnostanut muun muassa Projekti 945 A-luokan ydinsukellusvene K-534 Nižni Novgorodin ydinreaktorionnettomuuden jälkeen vuonna 2008. 

Telakka aloitti toimintansa 1970-luvun alussa. Se osa suurempaa Zvjozdotška-telakkakonsernia (ОАО «ЦС „Звёздочка“»).

Aiheesta muualla

СРЗ "НЕРПА". Telakan historiikkia (narod.ru) 
«ЦС „Звёздочка“» . Telakkayhtiön sivut 
ФГУП СРЗ "Нерпа" Nerpa Murmanskin alueen esittelymateriaalissa 2004 

Venäjän telakat
Venäjän pohjoinen laivasto
Muinais-Karjala

Muinais-Karjala oli alue, joka käsitti kulttuurisesti yhtenäisen osan Karjalasta. Alue jakautui Etu-Karjalaan eli Karjalan kannakseen ja Taka-Karjalaan, johon kuuluivat Laatokan pohjois- ja koillisrannat.

Muinais-Karjala alkoi muodostua 700-luvulla, jolloin alueelle on ilmestynyt laajaa vakituista asutusta. Alue lienee kuitenkin asutettu jo paljon aiemmin.
On oletettu, että muinaiskarjalainen väestö syntyi alueelle 500-luvuilla muuttaneista itäkantasuomalaisista ja 800-luvulla muuttaneista pohjoiskantasuomalaisista, jotka sulautuivat yhteen muodostaen yhtenäisen väestöpohjan ja kulttuurin.

Muinais-Karjala kehittyi turkiskaupan ansiosta ja oli ristiretkiaikana vauras. Ensimmäinen maininta Karjalasta on viittaus Korelaan vuodelta 1143. Katolinen ja ortodoksinen kirkko alkoivat kiinnostua tuolloin alueesta, ja pyrkivät liittämään sen valtapiireihinsä käännyttämällä. 1200-luvulla pakanalliset karjalaiset käännytettiin ortodoksisuuteen, ja Muinais-Karjalan alue ja etenkin Etu-Karjala joutui Novgorodin haltuun.
Pian sen jälkeen Ruotsi teki ristiretken Karjalaan ja ruotsalaiset perustivat Viipurin kaupungin. Pähkinäsaaren rauhan yhteydessä Muinais-Karjala jakautui kahteen osaan: Ruotsin hallitsemaan ja katoliseen lounaiseen Karjalan kannakseen joka sisältyi Viipurin linnalääniin sekä Novgorodin hallitsemaan ortodoksiseen Käkisalmen Karjalaan, joka käsitti Laatokan rannat.

Katso myös 
 Karjalanpohja

Lähteet

Suomen esihistoria
Karjala
Yvonne Clech

Yvonne Clech (3. kesäkuuta 1920 – 25. helmikuuta 2010) oli ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi muun muassa Louis Mallen elokuvassa Zazie – Pariisin päiviä (1960).

Aiheesta muualla 
  

Ranskalaiset näyttelijät
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 2010 kuolleet
Jeffrey Hunter

Jeffrey Hunter (25. marraskuuta 1926 – 27. toukokuuta 1969) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti Hollywood-uransa 1950-luvun alussa.

Hunter ennätti uransa aikana esiintyä kymmenissä elokuvissa. Hän kuoli vain 42-vuotiaana aivoverenkiertohäiriöstä kärsittyään ja tämän seurauksena pahasti kaaduttuaan. 

Hunterilla on tähti Hollywood Walk of Famella.

Aiheesta muualla 
  

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Inga Swenson

Inga Swenson (s. 29. joulukuuta 1932) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä oli tunnettu rooli muun muassa televisiosarjassa Benson (1979–1986). 

Elokuvia, joissa Swenson on esiintynyt, ovat Ihmeidentekijä (1962) ja Myrskyä Washingtonissa (1962). Hän on niittänyt mainetta niin ikään Broadway-musikaaleissa. 

Swenson on ollut uransa varrella kaksi kertaa Tony-ehdokkaana musikaalirooleista, kolme kertaa  Emmy- palkinnon ehdokkaana Benson-sarjasta,  ja vuonna 1986Golden Globe -ehdokkaana myös Bensonin ansiosta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1932 syntyneet
Elävät henkilöt
Katurock

Katurock tai street rock on väljästi määritelty rockmusiikin tyylisuuntaus, jossa on yhtymäkohtia garage rockiin, punkrockiin ja hard rockiin. Street rock on myös Oi!-musiikkina tunnetun punkrockin alalajin rinnakkaisnimitys. 

Termiä on käytetty muun muassa New York Dolls-,
Smack-
ja Järjestyshäiriö-yhtyeiden musiikista. Sensuurin vuonna 1979 ilmestyneellä Kaupunki nukkuu -singlellä on kappale nimeltä ”Katurock (ei kuole koskaan)”.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Mitä on katurock? – artikkeli Nyt-liitteessä

Rock
Raketa (kantosiipialus)

Raketa-luokan kantosiipialukset eli Projekti 340 -luokan alukset ovat neuvostoliittolaisia pääasiassa jokiliikenteeseen valmistettuja matkustajaliikenteen kantosiipialuksia.

Historiaa
Raketa-aluksia valmistettiin myös Projekti 340E- ja Projekti 340ME -tyyppeinä. Aluksia rakennettiin kaikkiaan 389 kappaletta Krasnoje Sormovo-telakalla Gorkissa (nyk. Nižni Novgorod) Venäjällä ja Morje-telakalla Feodosijassa Ukrainassa.

Ensimmäinen Raketa-luokan kantosiipialus Raketa-1 valmistui Krasnoje Sormovon telakalla ja tuli liikenteeseen 1957. Se kulki  Gorkista Kazaniin 420 km seitsemässä tunnissa. Ensimmäiset Raketat liikennöivät pääasiassa Moskovajoella. Viimeinen luokan alus valmistettiin 1976.

Tekniikka 
Aluksen päämoottori oli Zvezda M400 -tyyppinen V12-meridiesel, jonka teho oli tuhat hevosvoimaa. Polttoainetta moottori kulutti noin 165 kg tunnissa, ja aluksen huippunopeus oli noin 32 solmua. Alusten toimintamatka oli noin 500 km, ja ne kykenivät kuljettamaan mallista riippuen 58–64 matkustajaa.

Suomen kaksi kantosiipialusta

Tehi 

Suomessa kuuluisin "Raketa" oli Jyväskylän ja Lahden kaupunkien omistaman Päijänteen Kantosiipi Oy:n  (1962–1983) Tehi, joka oli saanut nimensä Päijänteen Tehinselän mukaan. Alus kulki kesäisin Lahden ja Jyväskylän välillä. Tehissä oli päävoimanlähteenä  alumiinikantinen V12-meridiesel, jonka teho oli 1 300 hevosvoimaa. Epäluotettava moottori vaihdettiin italialaiseen Ivecoon, jonka teho oli 1 050 hevosvoimaa, ja alus saavutti 33 solmun nopeuden. Tehin kantosiivet poistettiin 1982. Iveco vaihdettiin Volvo Pentaan, jonka teho mahdollisti enää vain 12 solmun nopeuden kantosiivettömälle Tehille. Matkustajamäärä kuitenkin lisääntyi 64:stä 80:een. 

Tehi on liikennöinyt sittemmin M/S Suvi-Tuuli -nimisenä Satakunnan Pyhäjärvellä; vuonna 2009 risteilyjä ei enää järjestetty. Kesään 2016 saakka M/S Suvi-Tuuli liikennöi Juojärvellä Pohjois-Savossa. Kesällä 2017 alus siirtyi merelle ja aloitti risteilyt Porvoosta uuden omistajansa Friendship Cruisesin palveluksessa.

Rosetta 
Nykyään Suomen ainoa kantosiipialuksena edelleen toimiva tilausristeilijä on Royal Lines -yhtiön M/S Rosetta, jonka kotisatama on Lahti. Alus on alun perin Morje-telakalla Feodosijassa 1963 valmistettu Raketa 314, jota käytettiin sennimisenä Virossa. Vuonna 1993 alus tuotiin Suomeen ja se rekisteröitiin Raketa-nimisenä. Vuosina 1995–2005 se toimi Suvijet-nimisenä, minkä jälkeen sitä tuli M/S Rosetta.

Tehin tapaan myös Rosettan moottori on vaihdettu. Käyttövoimana on MAN 2842 LYE -dieselmoottori. Rosettan huippunopeus on 29–32 solmua. Lisäksi aluksen ohjaamo on peruskorjauksen yhteydessä siirretty kohti aluksen keulaa sen perästä.

Rosetta teki vuonna 2009 räätälöityjä tilausristeilyjä Lahdesta.

Rosetan kutsumerkki on OJ2652 ja meriradionumero 230943040.

Lähteet

Internet
 http://www.classicfastferries.com/cff/pdf/cff_2005_1.pdf 
 http://www.classicfastferries.com/cff/pdf/cff_2002_2.pdf 
 http://kauppalaiva.nba.fi/card.php?id=347&lang=fi

Viitteet

Kirjallisuutta 

 New Hydrofoil Service in Finland. Hovering Craft & Hydrofoil Magazine, May–June 1962, 1. vsk., nro 8–9, News Supplement.

Kantosiipialukset
Brent Burns

William Brent Burns (s. 9. maaliskuuta 1985 Ajax, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa NHL:ssä pelaavaa Carolina Hurricanesia. Burns on Minnesota Wildin ensimmäisen kierroksen pelaajavaraus vuodelta 2003. Burns varattiin oikeana laitahyökkääjänä, mutta hänet muutettiin puolustajaksi. Hän on 15 jatkoaikamaalillaan eniten jatkoaikamaaleja NHL:n historiassa tehnyt puolustaja.

Ura

Uran alku ja varaus 
Burns aloitti uransa OPJHL-liigan Couchiching Terriersissä kaudella 2001–2002. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi OHL:ään Brampton Battalionin joukkueeseen. Burnsin näytöt juniorisarjoissa johtivat nopeasti NHL-varaukseen, kun Minnesota Wild varasi hänet vuoden jo 2003 varaustilaisuudessa. Juniorisarjoissa Burns pelasi oikeana laitahyökkääjänä, mutta vahvojen puolustajan ominaisuuksiensa vuoksi Minnesota sijoitti hänet onnistuneesti puolustajaksi. Tosin kaudelle  Burns siirrettiin takaisin hyökkääjän paikalle.

Sopimus ja NHL-uran alku 
Burns solmi heti sopimuksen Wildin kanssa, joskin ensimmäinen kausi kului osittain joukkueen farmiseurassa AHL-liigan Houston Aerosissa. Työsulkukaudeksi hän jäi pelaamaan Aerosiin, ja kun NHL lähti jälleen käyntiin kaudella  oli Burns osa Wildin vakiokokoonpanoa. Hän pelasi Wildissa vuoteen 2011, jolloin siirtyi ennen kauden  alkua San Jose Sharksiin.

San Jose Sharksissa 
Burns solmi marraskuussa 2016 kahdeksanvuotisen sopimuksen San Jose Sharksin kanssa. Sopimuksen kokonaisarvo on 64 miljoonaa dollaria.

Vuoden 2017 NHL:n tähdistötapahtumassa mitattiin Burnsin lyöntilaukauksen nopeudeksi 163,7 km/h, jolla hän hävisi parinaan laukoneelle Patrik Laineelle.

Carolina Hurricanesissa 
Heinäkuussa 2022 Sharks kauppasi Burnsin ja Lane Pedersenin Carolina Hurricanesiin vaihdossa Steven Lorentziin, Eetu Mäkiniemeen ja ehdolliseen kolmannen kierroksen varausvuoroon.

Maajoukkueessa 

Burns on edustanut Kanadan jääkiekkomaajoukkuetta maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 2008, 2010, 2011 ja 2015. Vuoden 2015 kisoissa Burns oli voittamassa maailmanmestaruutta, ja hänet valittiin turnauksen parhaaksi puolustajaksi sekä tähdistökentälliseen.

Saavutukset 
 Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 2015: kultaa, turnauksen paras puolustaja
 Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 2008: hopeaa, turnauksen paras puolustaja
 NHL:n tähdistöottelussa vuosina 2011 ja 2015

Tilastot

Yksityiselämä 
Vapaa-ajallaan Burns on tunnettu eläinharrastuksestaan. Hänen kotiaan kutsutaan Burnsin eläintarhaksi lukuisten koirien, kissojen ja matelijoiden, pääasiassa käärmeiden, takia.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Jääkiekon maailmanmestarit
James Norris Memorial Trophy -voittajat
Carolina Hurricanesin pelaajat
Minnesota Wildin varaamat pelaajat
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Molly Ringwald

Molly Kathleen Ringwald (s. 18. helmikuuta 1968 Roseville, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja ja tanssija. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten kolmesta John Hughesin ohjaamasta elokuvasta, Synttärit (Sixteen Candles, 1984), Breakfast Club (1985) ja Pretty in Pink – vaaleanpunainen unelma (1986).

Yksityiselämä 

Ringwaldin äiti Adele Edith Frembd on kotiäiti ja kokki, ja hänen isänsä Robert Scott ”Bob” Ringwald on sokea jazzpianisti. Mollylla on kaksi sisarta Elizabeth ja Kelly.

Ringwald avioitui Valery Lameignerén kanssa 28. heinäkuuta 1999, mutta he erosivat vuonna 2002. Ringwaldilla on kolme lasta aviomiehensä Panio Gianopouloksen kanssa: Mathilda Ereni (s. 2003) sekä kaksoset Adele Georgiana ja Roman Stylianos (s. 2009).  Ringwald ja Gianopoulos menivät naimisiin Italiassa vuonna 2007.

Filmografia 

 Myrsky (Tempest, 1982)
 Spacehunter: Adventures in the Forbidden Zone (1983)
 Synttärit (Sixteen Candles, 1984)
 Breakfast Club (1984)
 Helpompi kuolla kuin elää (Surviving, 1985)
 Pretty in Pink – vaaleanpunainen unelma (Pretty in Pink, 1986)
 Katujen Casanova (The Pick-Up Artist, 1987)
 Maybe Baby (1987)
 King Lear (1987)
 Piilopaikka (Fresh Horses, 1988)
 Raha ratkaisee (Money Talks, 1989)
 Romanttiset sävelet (Face the Music, 1992)
 The Stand – Tukikohta (The Stand, 1994)
 Sunnuntai joka päivä (Tous les jours dimanche, 1995)
 Hitman (Baja, 1996)
 Office Killer (1997)
 Cut – kylmä viilto (Cut, 2000)
 8 sekuntia kuolemaan (Cowboy Up, 2001)
The Kissing Booth (2018)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Driftin’ Slim

Driftin' Slim (oik. Elmon Mickle, s. 24. helmikuuta 1919, Keo, Arkansas – k. 15. syyskuuta 1977, Los Angeles, Kalifornia oli yhdysvaltalainen yhden miehen orkesterina esiintynyt blueslaulaja, huuliharpisti ja kitaristi. Hän levytti Driftin' Slim nimen lisäksi myös omalla oikealla nimellään ja taiteilijanimellä Model "T" Slim. Hänen levyjään ovat julkaisseet muun muassa Modern, RPM, Blue Horizon, Styletone, Milestone, Kent, ja Flyright.

Nuori Mickle kiinnostui huuliharpun soittamisesta seurattuaan John Lee "Sonny Boy" Williamsonin ja Yank Rachellin esiintymistä. Sonny Boy opetti Micklelle huuliharpunsoiton alkeet. 1940-luvun puolivälissä hän keikkaili paikallisesti yhdessä Sonny Boy Williamson II:n ja rumpali Peck Curtisin kanssa. Vuonna 1951 hän perusti ensimmäisen yhtyeensä paikallisten soittajien Baby Face Turnerin ja Junior Brooksin kanssa. Samana vuonna ilmestyi ensimmäinen levy Modern-levymerkille: "My Little Machine"/"Down South Blues" (osa kopioista oli luultavasti nimellä Driftin' Smith).

Vuoteen 1957 mennessä Mickle oli muuttanut Los Angelesiin, jossa hän soitti yhden miehen yhtyeenä huuliharppua, rumpuja ja kitaraa. Hän levytti harvakseltaan sekä omalle että muiden levymerkeille. Yksi levyistä ilmeistyi nimellä "Elmon Mickle & His Rhythm Aces" ja yhden hän teki Ernie Pruittin kanssa.

1960-luvun puolivälissä "folkbuumin" myötä Driftin' Slim "löydettiin uudelleen". Vuosina 1966–1967 hän julkaisi useita singlejä Model "T" Slim -nimellä. Vuosikymmenen lopulla ilmestyi myös Milestone-merkillä albumi Driftin' Slim & His Blues Band: Somebody Hoo-Doo'd The Hoo-Doo Man. Vuosikymmenen vaihteessa sairastuminen lopetti Driftin' Slimin musiikkiuran.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Driftin' Slim Allmusic.com:ssa
 Kuvitettu diskografia
 Diskografia

Yhdysvaltalaiset bluesmuusikot
Yhdysvaltalaiset huuliharpistit
Yhdysvaltalaiset laulajat
Vuonna 1919 syntyneet
Vuonna 1977 kuolleet
Matti Warén

Matti Eliel Warén (28. marraskuuta 1891 Helsinki – 2. maaliskuuta 1955) oli suomalainen kuvataiteilija.

Elämäkerta 
Warenin isä Eliel Warén (1859–1928) oli piirilääkäri Saarijärvellä ja äiti Elina o.s. Ignatius (1867–1926) oli historioitsija ja senaattori Karl Ferdinand Ignatiuksen tytär. Perhe muutti Saloon 1907. Warén solmi vuonna 1918 avioliiton piirustuskoulutoverinsa taidemaalari Anni Brandtin kanssa. 

Warén opiskeli Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa, Ateneumissa 1909–1912 ja samaan aikaan Helsingin yliopiston piirustussalissa, missä Eero Järnefelt oli opettajana. Hän piirsi myös Académie de la Grande Chaumièressä ja Académie Colarossissa Pariisin matkalla 1914, jonka teki yhdessä opiskelutoverinsa Rudolf Koivun kanssa.

Warén teki ensimmäisen opintomatkansa Pietariin ateneumilaisten kanssa 1911 ja toisen kerran 1912. 

Warén toimi lavastajana vuodesta 1920 ja piirustuksenopettajana oppikoulussa vuodesta 1923. Työ Kansallisteatterin vakituisena lavastajana jätti maalaamisen sivutyöksi vuoden 1927 jälkeen. Kansallisteatterin päälavastajana hän toimi 25 vuotta aina vuoteen 1951 saakka. Muotokuvien maalaamista hän jatkoi; niitä valmistui noin 80 kappaletta. Warénille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1953.

Lähteet

Kirjallisuus
 Kuvataiteilijamatrikkeli.
 Tirranen, Hertta: Suomen taiteilijoita Alvar Cawénista Wäinö Aaltoseen. WSOY, 1955.

Viitteet

Kirjallisuutta 
 Koski, Pirkko (toim.): Niin muuttuu maailma, Eskoni: Tulkintoja kansallisnäyttämöstä. Yliopistopaino, 1999.

Aiheesta muualla
 

Pro Finlandia -palkitut
Suomalaiset taidemaalarit
Vuonna 1891 syntyneet
Vuonna 1955 kuolleet
Korean tasavallan vaakuna

Korean tasavallan vaakuna () on Korean tasavallan kansallistunnus lipun, moton ja kansallislaulun ohella.

Se koostuu taegeukista (), jota ympäröi viisi tyyliteltyä terälehteä, sekä nauhasta, jossa lukee valtion virallinen nimi "Korean tasavalta" (Daehan Minguk, 대한민국) Hangeul aakkosin. Yin-yang kuvaa rauhaa ja harmoniaa. Kullakin viidestä terälehdestä on oma merkityksensä ja ne viittaavat Korean kansalliskukkaan (malvakasveihin kuuluva Hibiscus syriacus).

Lähteet

Aiheesta muualla
Pääministerin toimisto 
Korea.net  

Eteläkorealainen kulttuuri‎
Valtioiden vaakunat
Käytöstapa

Käytöstavat ovat  normeja, jotka kuvaavat tietyssä ihmisryhmässä oletettua käyttäytymisen tapaa.

Hyvät käytöstavat osoittavat henkilön olevan kohtelias, sivistynyt ja itsensä hallitseva. Ne ovat lakien kaltaisia siinä mielessä, että ne ohjaavat ihmisen käytöstä, mutta niiden rikkominen ei johda muuhun rangaistukseen kuin yleiseen paheksuntaan.

Käytöstavat vaihtelevat voimakkaasti kulttuurista toiseen. Yhteisiä tavoitteita ovat kohteliaisuus, rehellisyys ja toisen huomioonottaminen. Niihin pyritään kuitenkin eri tavoin.

Katso myös 
 Etiketti

Lähteet

Kirjallisuutta 
 

 
Seulonnan keskeiset artikkelit

en:Manners
Kullervo Kukkasjärvi

Kullervo Kukkasjärvi (9. toukokuuta 1938 Viipuri – 21. elokuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen elokuvatuottaja ja -käsikirjoittaja.

Kukkasjärvi toimi tuottajana ja käsikirjoittajana erityisesti monissa Risto Jarvan ohjaamissa elokuvissa. Hän näytteli myös pienissä sivurooleissa muutamassa elokuvassa. Osallistuminen Jarvan tieteiselokuvan Ruusujen aika kuvauksiin sytytti Kukkasjärvessä kipinän science fiction -harrastukseen, jonka tuloksena syntyi hänen ainoa romaaninsa Aurinkotuuli (WSOY, 1975). Timo Linnasalo ohjasi teoksen pohjalta samannimisen elokuvan 1980.

Suomen elokuva-arkiston hallituksen puheenjohtajana Kukkasjärvi toimi 1978–1979.

Kukkasjärvi teki itsemurhan vain 45-vuotiaana vuonna 1983.

Filmografiaa

Palkinnot 
 Jussi-patsas parhaasta käsikirjoituksesta 1976 (elokuva Mies, joka ei osannut sanoa ei)
 Jussi-patsas parhaasta käsikirjoituksesta 1978 (elokuva Jäniksen vuosi)

Romaani

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta 
 Mänttäri, Anssi: ”Kaksi matkaa Savitaipaleelle”, muistikuvia Kullervo Kukkasjärvestä. Filmihullu 5/1983.

Suomalaiset elokuvatuottajat
Suomalaiset elokuvakäsikirjoittajat
Jussi-palkinnon saajat
Itsemurhan tehneet
Vuonna 1938 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Bernhardt Häkli

Bernhardt Hjalmar Häkli (30. kesäkuuta 1890 Teisko – 17. maaliskuuta 1962 Teneriffa) oli suomalainen taidemaalari ja huonekalutehtaan johtaja.

Häklin vanhemmat olivat kaakelinvalaja Juhana Häkli ja Anna Vilmi. Hän opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1907 ja 1910–1911. Häklin töitä oli ensimmäistä kertaa näytteillä 1916 ja hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1916–1921.

Häkli kuului Einar Reuterin vuonna 1920 perustamaan Vapaat-nimiseen taiteilijaryhmään johon kuuluivat myös Helene Schjerfbeck ja Ragnar Ungern. Ryhmä piti ensimmäisen yhteisnäyttelynsä marras-joulukuussa 1920 Salon Strindbergillää Helsingissä sekä toisen ja samalla viimeisen näyttelynsä maalis-huhtikuussa 1924 Gösta Stenmanin salongissa Helsingissä. Häkli jäi pois ryhmän toiminnasta perustettuaan 1925 oman huonekalutehtaan Lahteen.

Häkli oli ollut aiemmin Mikko Nupposen perustaman Oy Vihdin Puusepät-huonekalutehtaan palveluksessa Lahdessa sekä Vesalan Puusepäntehdas Oy:n johtajana. Vuonna 1919 hän perusti yhdessä liikekumppaniensa kanssa Lahteen Lahden Puusepät Oy nimisen huonekalualan yrityksen jossa hän toimi teknillisenä johtajana. Vuonna 1925 Häkli perusti oman yrityksensä nimeltä Huonekalutehdas Häkli. Häkli pyrki käyttämään tehtaassaan mahdollisimman tehokkaita valmistusmenetelmiä ja hän suunnitteli myös itse osan tehtaan valmistamista huonekaluista.

Häklin huonekaluyritys oli 1950-luvun puolivälissä Suomen toiseksi suurin huonekalutehdas ja yhdeksänneksi suurin puusepänyritys. Sillä oli 22 omaa myymälää Suomen 16 paikkakunnalla. Sen alamäki alkoi 1950-luvun lopulla ja lopulta se meni vararikkoon 1964, pari vuotta Häklin kuoleman jälkeen.

Lähteet 
 Suomen kuvataiteilijat matrikkeli
 Taide.veijola.net: Bernhardt Häkli
 Tuija Hautala-Hirvioja: Modernin etsijä H. Ahtela  
 Kuka, Mitä, Lahti: Lahti, puuseppien kaupunki
 Kuka, Mitä, Lahti: Lahti, huonekaluteollisuuden keskus

Viitteet 

Suomalaiset taidemaalarit
Suomalaiset yrittäjät
Vuonna 1890 syntyneet
Vuonna 1962 kuolleet
Huonekaluvalmistajat
TSG 1899 Hoffenheim

TSG 1899 Hoffenheim on saksalainen jalkapalloseura Sinsheimin Hoffenheimin kaupunginosasta.

Seuran edeltäjä Turnverein Hoffenheim perustettiin vuonna 1899, mutta jalkapallojaos periytyy vuonna 1921 perustetusta seurasta Fußballverein Hoffenheim. Seurat yhdistyivät vuonna 1945 nykyiselle nimelle. Seuran edustusjoukkue pelasi 1990-luvun alkuun saakka alasarjoissa, kunnes seurassa aiemmin itsekin pelannut Dietmar Hopp tuli sen sponsoriksi. Hoppin sijoittamien kymmenien miljoonien eurojen avulla seura nousi 18 vuodessa kahdeksannelta sarjatasolta Bundesliigaan kaudeksi 2008–2009.

Hoffenheim on parhaimmillaan sijoittunut Bundesliigassa kolmanneksi kaudella 2017–2018 ja neljänneksi kaudella 2016–2017.

Seuran noustua Bundesliigaan sen vanha Dietmar Hopp Stadion kävi liian pieneksi, joten seura pelasi syksyn 2008 Bundesliiga-ottelunsa Mannheimissa sijaitsevalla Carl-Benz-Stadionilla, kunnes sen uusi kotikenttä Rhein-Neckar-Arena valmistui tammikuussa 2009.

Entisiä valmentajia 
  Markus Babbel
  Hans-Dieter Flick
  Marco Kurz
  Lorenz-Günther Köstner
  Julian Nagelsmann
  Marco Pezzaiuoli
  Ralf Rangnick
  Holger Stanislawski

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Hoffenheimin sivusto 
 Hoffenheim Bundesliigan sivustolla  

Saksalaiset jalkapalloseurat
Baden-Württembergin jalkapallo
Arnold Ridley

Arnold Ridley, OBE (7. tammikuuta 1896 – 12. maaliskuuta 1984) oli brittiläinen näyttelijä ja näytelmäkirjailija.

Ridley syntyi Bathissa. Hän haavoittui ensimmäisessä maailmansodassa. Tunnetuimman näytelmänsä The Ghost Train hän kirjoitti 1923. Näytelmästä on tehty lukuisia elokuvasovituksia, joista tunnetuin lienee vuonna 1941 valmistunut koomikko Arthur Askeyn tähdittämä versio.

Parhaiten Ridley kuitenkin muistetaan sotamies Charles Godfreyn roolista BBC:n tilannekomediasarjassa Ruutiukot.

Vuonna 1982 Ridleylle myönnettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseerin (OBE) arvonimi. Ridley kuoli Lontoossa 88 vuoden ikäisenä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Englantilaiset näyttelijät
Englantilaiset näytelmäkirjailijat
Vuonna 1896 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
Richard Roundtree

Richard Roundtree (s. 9. heinäkuuta 1942) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja miesmalli. Hän näytteli 1970-luvun alussa elokuvassa Shaft – kivikova dekkari sekä sen kahdessa jatko-osassa Shaft – kylmä hymy ja Shaft ja orjakauppa.

Yksityiselämä
Roundtree syntyi New Rochellessa, New Yorkissa. Hänen äitinsä Kathryn Roundtree oli hoitaja ja emännöitsijä ja hänen isänsä John Roundtree oli ravitsemusalan työntekijä ja roskienkerääjä. Roundtree opiskeli eteläisen Illinoisin yliopistossa. Hänellä todettiin rintasyöpä vuonna 1993 ja hän kävi läpi kaksoismastektomian ja kemoterapian.

Ura
Roundtree esitti pääosaa joissakin 1970-luvun blaxploitaatio-elokuvissa. Hän myös esitti vuonna 1977 televisiosarjassa Juuret orja Sam Bennettin roolia. Ennen näyttelijän uraansa hän oli jalkapalloilija ja malli. Vaikka Roundtree työskenteli 1990-luvulla, monet hänen elokuvistaan eivät saaneet hyvää vastaanottoa. Hän sai kuitenkin suosiota teatterinäytelmissä.

1990-luvulta lähtien Roundtreestä muovautui kultti-ikoni. Hän esiintyi muun muassa David Fincherin suositussa elokuvassa Seitsemän vuodelta 1995 sekä vuonna 2000 uudessa Shaft-elokuvassa roolinaan John Shaftin setä. Hän vieraili myös useassa Täydelliset Naiset -televisiosarjan jaksossa ensimmäisellä tuontantokaudella. Vuonna 1997 hän esiintyi Viidakon Ykä -elokuvassa. Vuonna 2006 hän esitti elokuvassa Brick lukion vararehtoria.

Vuonna 1997 Roundtreella oli pääosa lyhytikäisessä FOXin draamassa 413 Hope St. Hän esitti Booker T. Washingtonia vuonna 1999 hän esiintyi televisioelokuvassa Having Our Say: The Delany Sisters' First 100 Years. Hän esiintyi myös suositussa televisiosarjassa Heroes, jossa hän näytteli Simonen kuolemansairasta isää. Seuraavaksi hän esiintyi Lincoln Heightsin jaksossa. Roundtree oli sivuroolissa vuonna 2008 valmistuneessa elokuvassa Speed Racer urheilutoimittajana, jonka suuri sankari on Speed.

Aiheesta muualla 
 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Enkeleitä toisillemme – Herkimmät laulut

Enkeleitä toisillemme – Herkimmät laulut on Jope Ruonansuun studioalbumi, joka julkaistiin 27. elokuuta 2008. Albumi sisältää herkempää iskelmämusiikkia koomikkona tunnetulta Ruonansuulta ja on hänen ensimmäinen niin sanottu vakava albuminsa. Mukana on niin uusia kuin vanhempiakin kappaleita.

Albumilta julkaistiin promosingle "Äiti" äitienpäivän jälkeisenä maanantaina 2008. Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 20.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet kirjoittanut Jope Ruonansuu, ellei toisin mainita.

Muusikot 
 Jope Ruonansuu – laulu, huilu
 Rami Korhonen – kitarat
 Jussi Aaltonen – piano, hammond
 Hannu Rantala – basso
 Kuja Salmi – rummut, basso, hammond, sähköpiano, taustalaulu
 Jan Schaper – saksofoni
 Sirkku Hilanko – viulu
 Annukka Nevalainen – viulu
 Anette Grevberg – alttoviulu
 Esa Korja – sello
 Jukka Ilmonen – haitari, taustalaulu
 Juuso Rautava – taustalaulu
 Minna Lasanen – taustalaulu
 Mari Wirtanen – taustalaulu
 Lari Lius – perkussiot
 Anssi Nykänen – rummut
 Harri Rantanen – basso
 Warre Vartiainen – kitarat
 Risto Asikainen – kitarat, koskettimet
 Stiina Asikainen – taustalaulu
 Ville Nurmi – kitarat
 Satu Vikman – taustalaulu
 Pertti Haverinen – koskettimet, ohjelmointi
 Hannu Leppänen – rummut
 Juha-Matti Rautiainen – basso
 Olli Renko – koskettimet
 Janne Kettunen – trumpetti, pasuuna, huuliharppu
 Torsti Spoof – kitarat, koskettimet
 Marjaana Pakkanen – taustalaulu
 Jaana Pollari – taustalaulu

Tuotanto 
 Kuja Salmi – tuottaja, äänittäjä, miksaaja
 Henkka Niemistö – masteroija (Chartmakers)
 Tero Jämsä – kansikuva (Mainospeukalo)
 Ilkka Vainio – vastaava tuottaja

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Edel Records Finlandin albumisivu 
 Ruonansuu kertoo albumin tekoprosessista
 Enkeleitä toisillemme discogs.com -sivustolla 

Vuoden 2008 albumit
Jope Ruonansuun albumit
Neuvostoliiton rautatieministeriö

Neuvostoliiton rautatieministeriö oli toimialaministeriö, jonka tehtävänä oli vastata Neuvostoliiton rautateiden ylläpidosta ja rakennuttamisesta. Neuvostoliitto on ehkä ainut valtio, jossa valtiollisen poliisin johtaja on ollut rautateistä vastaava ministeri. Hän oli Feliks Dzeržinski.

Kun Neuvostoliitto purkautui ja markkinatalouteen sopimattomia toimialaministeriöitä ryhdyttiin yhtiöittämään, tuli suurimmasta osasta rautatieministeriön toiminnasta Venäjän rautatiet -nimisen yhtiön hoidettavaksi, jolloin rautatieministeriölle jäivät liikenneministeriön ja suomalaisittain rautatiehallituksen hallinnolliset ja lainsäädäntöön liittyvät valvontatehtävät.

Neuvostoliiton ministeriöt
Mugello Circuit

Mugello Circuit (Autodromo Internazionale del Mugello) on moottorirata Scarperia e San Pieron kunnassa Firenzen metropolikaupungissa Italiassa.

Radan pituus on 5,245 kilometriä ja se sisältää yhteensä 15 mutkaa ja pitkän yli kilometrin pituisen lähtösuoran. Radan omistaa Scuderia Ferrari, joka osti sen vuonna 1988.

Tunnetuin radalla ajettava kilpailu on MotoGP:n Italian Grand Prix, lisäksi siellä on ajettu Formula 3 -kilpailuja sekä DTM -kilpailut vuosina 2007 ja 2008. Vuonna 2008 radalla oli määrä ajaa A1 Grand Prix -sarjan kauden ensimmäinen kilpailu, mutta tapahtuma peruttiin autojen valmistumisen viivästymisen vuoksi.

Vuonna 2020 radalla ajettiin Formula 1 -osakilpailu Toscanan GP 11.–13. syyskuuta. Aiemmin rata on toiminut F1-testiratana, viimeisimpänä siellä ajettiin talvitestit 2012 ja tietenkin omistaja Scuderia Ferrari testasi radalla F1-autojaan.

Voittajat

Formula 1

Lähteet 
 Mugello Formula1.com

Viitteet

Aiheesta muualla 

Italian moottoriradat

Scarperia e San Piero
Ferenc Csik

Ferenc Csik (12. joulukuuta 1913 Kaposvár  - 29. maaliskuuta 1945 Sopron) oli unkarilainen uimari ja olympiavoittaja. Hän voitti Berliinissä vuonna 1936 pidetyissä kesäolympialaisissa olympiakultaa 100 metrin vapaauinnissa sekä pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Csik voitti myös vuonna 1934 Magdeburgissa kaksi EM-kultaa samoilta matkoilta.

Uintiuransa jälkeen Csik toimi lääkärinä. Hän oli toisen maailmansodan aikaan lääkärinä sotilassairaalassa länsiunkarilaisessa Sopronin kaupungissa. Sodan loppuvaiheessa maaliskuussa 1945 Soproniin pudotettiin pommi, joka koitui monien muiden ohella myös Csikin kohtaloksi. Hänet on haudattu Keszthelyyn.

Csik valittiin vuonna 1983 International Swimming Hall of Famen jäseneksi.

Lähteet 

Unkarilaiset uimarit
Unkarilaiset olympiavoittajat
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1945 kuolleet
Tintin seikkailut (animaatiosarja)

Tintin seikkailut () on Nelvanan ja Ellipse Programmen kanadalais-ranskalaisena yhteistyönä vuonna 1991 tuottama animaatiosarja, johon tehtiin 39 puolen tunnin mittaista jaksoa. Jaksot perustuvat Hergén Tintin seikkailut -sarjakuviin, tosin monista jaksoista jätettiin paljon alkuperäisissä tarinoissa ollutta sisältöä kokonaan pois. Sarjasta on yhteensä kolme tuotantokautta, joista jokainen sisältää 13 jaksoa. Suurin osa sarjan tarinoista on esitetty kahden jakson mittaisina, lukuun ottamatta tarinoita Tintti Amerikassa, Salaperäinen tähti ja Rakham Punaisen aarre.
Kaksi ensimmäistä tarinaa Tintti Neuvostojen maassa ja Tintti Afrikassa, eivät kuulu animaatiosarjaan muun muassa neuvostovastaisuuden ja rasismin merkkien takia. Lisäksi viimeinen seikkailu, Tintti ja aakkostaide, ei myöskään kuulu animaatiosarjaan keskeneneräisen sisältönsä vuoksi.

Tarina

Henkilöt

Päähenkilöt
Tintti: Sarjan nuori päähenkilö, ammatiltaan lehtimies, joka joutuu tahtomattaankin erilaisiin seikkailuihin ja kiperiin tilanteisiin, mutta selviää niistä lähes aina nokkeluutensa ja älynsä avulla.

Milou: Tintin uskollinen karkeakarvainen kettuterrieri, joka usein auttaa isäntäänsä parhaan mukaan.

Kapteeni Haddock: Tintin luotettu kumppani, joka lähes aina on tämän mukana seikkailuissa. Haddock on vanha merimies, joka pitää alkoholista sekä on suustaan varsin kovasanainen.

Professori Tuhatkauno: Tintin ja Haddockin hyvä ystävä. Hän on erittäin huonokuuloinen, mutta todella etevä kehittämään ja rakentamaan erilaisia laitteita.

Dupont ja Dupond: Poliisietsiväpari, jotka molemmat pukeutuvat mustiin pukuihin ja knalleihin. Ovat työssään täysin epäpäteviä ja onnistuvat lähes aina tunaroimaan  helpoimmatkin tehtävät.

Yleisimmät ja tärkeimmät viholliset
Rastapopoulos: Ovela ja rikas rikollispäällikkö, joka on yksi Tintin arkkivihollisista. Toiminut muun muassa huumeliigan päällikkönä sekä harrastanut muitakin laittomia liiketoimia.           

Allan: Konnamainen merimies, joka esiintyy useimmiten Rastapopouloksen kätyrinä muun muassa kansainvälisen huumeliigan toimissa.
                                                                          
J. W. Müller: Konnamainen saksalainen tohtori.

Sponsz: Bordurialainen eversti, joka haluaa kostaa Tintille.

Mitsuhirato: Japanilainen agentti, joka esiintyy Sinisessä lootuksessa.
 
Pablo: Palkkamurhaaja, joka esiintyy albumeissa Särkynyt korva sekä Tintti ja Picarot.

Äänirooleissa

Alkuperäiset (englanti)

Alkuperäiset (ranska)

Suomenkieliset ääninäyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla 
TV.com: Tintin seikkailut 

1990-luvun piirrossarjat
Kanadalaiset televisiosarjat
Ranskalaiset animaatiosarjat
Seikkailusarjat
Sarjakuviin perustuvat televisiosarjat
Kanga

Kanga on Tansaniassa ja muualla Itä-Afrikassa käytettävä värikäs kietaisuvaate, joka muistuttaa saronkia. Kangassa on yleensä jokin swahilinkielinen mietelause ja samaa kuva-aihetta toistava graafinen kuvio. Yleensä hankitaan kaksi samanlaista kangaa, joista toinen puetaan hameeksi ja toinen ylävartalon suojaksi. Taitavat käyttäjät pystyvät kietomaan kangasta jopa uimapuvun.

Aiheesta muualla  

http://www.glcom.com/hassan/kanga_history.html

Vaatteet
Trish Van Devere

Trish Van Devere (s. 9. maaliskuuta 1943) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa Yksinäinen sydän (1972), Operaatio Alfa (1973), Elävät kuvat (1978), Columbo: Täydellinen rikos (1978), Keskiyön painajainen (1980), Ruumisauto (1980) ja Tuomion enkeli (1988).  

Syntyjään newjerseyläinen Van Devere voitti Genie-palkinnon (1980). Lisäksi hän oli vuonna 1973 ehdolla Golden Globen saajaksi. 

Van Devere oli naimisissa George C. Scottin kanssa vuodesta 1972 tämän kuolemaan vuonna 1999.

Aiheesta muualla 
  

Van Devere, Trish
Van Devere, Trish
Van Devere, Trish
Sanna Lankosaari

Sanna Kristiina Lankosaari (s. 20. elokuuta 1978 Kemi) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen. 

Lankosaari pelasi Suomen naisten jääkiekkomaajoukkueessa 100 maaottelua. Hän saavutti Naganossa 1998 olympiapronssia ja lisäksi MM-pronssia vuosina 1997, 1999 ja 2000 sekä EM-pronssia vuonna 1996.

Kotimaassaan Lankosaari on edustanut Oulun Kärppiä ja Itä-Helsingin Kiekkoa. Hän on pelannut myös Sveitsissä Reinachin joukkueessa kausina 2002–2004 ja Oberthurgaun joukkueessa kaudella 2004–2005. 

Lankosaari lopetti uransa keväällä 2005, mutta syksyllä 2009 hän teki paluun pääsarjatasolle HPK:n riveissä.

Lähteet

Viitteet

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Suomalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1978 syntyneet
Elävät henkilöt
Sada Thompson

Sada Carolyn Thompson (27. syyskuuta 1929 Des Moines, Iowa – 4. toukokuuta 2011 Waterbury, Connecticut) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on voittanut uransa varrella useita palkintoja, mukaan lukien Emmy- ja Tony-palkinnot.

Des Moinesissa, Iowassa syntynyt Thompson oli vuosina 1977, 1979 ja 1980 ehdolla kolmen Golden Globen saajaksi.

Thompson oli niittänyt mainetta teatterissa, televisiossa sekä elokuvissa ja saanut paikan American Theatre Hall of Famessa.

Aiheesta muualla 
 
Sada Thompson, Actress Known for Maternal Roles, Dies at 83 (englanniksi)

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Primetime Emmy -palkinnon saajat
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Tony-palkinnon saajat
Atorox-palkinto

Atorox-palkinto on Turun Science Fiction Seura ry:n vuodesta 1983 lähtien vuosittain jakama tieteiskirjallisuuspalkinto, joka myönnetään edellisen vuoden parhaalle kotimaiselle tieteis- tai fantasianovellille. Palkinto on saanut paitsi nimensä, myös muotonsa Outsiderin luoman Atorox-hahmon mukaan, sillä voittajalle annettava palkinto on savesta poltettu Atoroxin pää. Palkinto jaetaan yleensä Finnconissa. 

Eniten Atorox-palkintoja on saanut Johanna Sinisalo, yhteensä seitsemän. Pasi Ilmari Jääskeläinen on saanut palkinnon neljä kertaa, ja Anne Leinonen on palkittu kolme kertaa.

Voittajat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Atorox-palkinto Turun Science Fiction Seura ry:n verkkosivustolla

Tieteiskirjallisuuspalkinnot
Suomalainen science fiction -fanikunta
Suomalaiset kirjallisuuspalkinnot
Newcastlen lentoasema

Newcastlen lentoasema  sijaitsee noin kymmenen kilometriä Newcastle upon Tynen luoteispuolella. Se on vuosittaisella yli viidellä miljoonalla matkustajalla Britannian kymmenenneksi vilkkain lentoasema ja kasvaa nopeasti.

Lentoasema avattiin vuonna 1935. Vaikka lentoasemaa sanotaan Newcastlen lentoasemaksi, sen omistavat yhdessä Tyne and Wearin kunnat ja Kööpenhaminan lentoasema.

Lentoasemalle pääsee metrolla. Matka Newcastlesta kestää noin 25 minuuttia ja Sunderlandista 55 minuuttia.  Autolla sinne tullaan moottoritieltä A1 nelikaistaista sivutietä A696 pitkin.

Newcastlesta on reittiliikennettä muihin Britteinsaarten kohteisiin, manner-Eurooppaan, Välimerelle, Kanariansaarille ja Dubaihin. Charterit lentävät tyypillisiin etelän lomakohteisiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Lentoaseman kotisivut 

Englannin lentoasemat
Lentoasema
So Mean

So Mean on Kojon studioalbumi vuodelta 1979. Warner Music julkaisi levystä cd-painoksen vuonna 2002.

Helsingin Sanomien Markku Fagerlund piti albumia harvinaisen kovatasoisena kotimaisena, jolla Kojon alkuvoimaisen energinen laulu saa tukea päteviltä muusikoilta. Hän kehui myös Kojon ja Jim Pembroken yhteistyönä syntyneitä kappaleita kansainväliset mitat täyttäviksi.

Kappaleet 
A-puoli

 B-puoli

Kokoonpano 
 Kojo – laulu
 Jukka Orma – kitara, taustalaulu
 Janne Louhivuori – rytmikitara, slide- ja rytmikitara (kappale A4)
 Stefan Brunberg – bassokitara
 Beaver Aitto-oja – rummut
 Pedro Hietanen – kosketinsoitin, haitari
 Antero Jakoila – mandoliini
 Heikki Hiekkala – piano, urut
 Pentti Lahti – saksofoni
 Mircea Stan – pasuuna
 Simo Salminen – trumpetti
 Tom Bildo – tuuba, pasuuna
 Consta – lyömäsoittimet
 Zape Leppänen – taustalaulu
 Paavo Maijanen – taustalaulu
 Kassu Halonen – taustalaulu (kappale A1)
 Vesa Aaltonen – lyömäsoittimet (kappale A1)
 Pekka Pöyry – saksofonisoolo (kappale A1)

Tuotanto 
 Kassu Halonen – tuottaja, sovittaja
 Kojo – tuottaja, sovittaja
 Moses – grafiikka
 Peter von Bagh – tuotantopäällikkö

Lähteet

Aiheesta muualla 
 So Mean discogs.com-sivustolla

Vuoden 1979 esikoisalbumit
Kojon albumit
Kassu Halosen tuottamat albumit
Qiao Hong

Qiao Hong (s. 21. marraskuuta 1968 Wuhan) on kiinalainen entinen pöytätennispelaaja.

Qiao saavutti olympialaisissa kahdesti nelinpelin kultaa: Barcelonasta 1992 ja Atlantasta 1996 - molemmilla kerroilla hänen parinaan oli Deng Yaping.
Kaksinpelistä hän saavutti Barcelonan kisoista hopeaa ja Atlantan kisoista pronssia.

Hänet valittiin pöytätenniksen Hall of Fameen vuonna 2005.

Lähteet
Kiinan olympiakomitean profiili 
Profiili kansainvälisen pöytätennisliiton sivuilla

Kiinalaiset pöytätennispelaajat
Kiinalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
ITTF Hall of Fame
Emmanuel Collard

Emmanuel Collard (s. 3. huhtikuuta 1971 Arpajon, Essonne, Ranska) on ranskalainen autourheilija. Hän voitti Le Mans Series -sarjan LMP1-luokan mestaruuden vuosina 2005 ja 2006 Jean-Christophe Boullionin kanssa. Tallina oli Pescarolo Sport. Collard oli mukana voittamassa vuoden 2008 Sebringin 12 tunnin ajoa.

Collard ajoi vuosina 1991–1992 Formula 3000 -sarjassa. Vuosina 1994–1996, 2000 ja 2002 hän ajoi Porsche Supercupissa. Vuonna 1996 hän voitti sarjan mestaruuden. Lisäksi hän on ajanut muun muassa American Le Mans Series -sarjassa ja FIA GT Championshipissa. Collard on osallistunut useaan Le Mansin 24 tunnin ajoon.

Collard on ollut Formula 1 -sarjassa testikuljettajana: Ligierillä 1990–1991, Benettonilla 1995, Tyrrellillä 1996, Prostilla 1997 ja Arrowsilla 1998.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Emmanuel Collardin viralliset kotisivut

Ranskalaiset autourheilijat
American Le Mans Series -kuljettajat
Porsche Supercup -kuljettajat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Megatropolis


Megatropolis on Iron Saviorin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 4. kesäkuuta 2007.

Kappaleet 

Iron Watcher (Japanin bonuskappale)

Kokoonpano 
 Piet Sielck – laulu, kitara
 Yenz Leonhardt – basso, taustalaulu
 Joachim "Piesel" Küstner – kitara, taustalaulu
 Thomas Nack – rummut, lyömäsoittimet

Arvostelut 
 Imperiumi.net:

Lähteet 

Vuoden 2007 albumit
Iron Saviorin albumit
Sacha Pitoëff

Sacha Pitoëff (11. maaliskuuta 1920 Geneve – 21. heinäkuuta 1990 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi roolissa muun muassa Alain Resnais'n elokuvassa Viime vuonna Marienbadissa (1961).

Aiheesta muualla 
 

Ranskalaiset näyttelijät
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
René Clément

René Clément (18. maaliskuuta 1913 – 17. maaliskuuta 1996) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän voitti uransa aikana lukuisia kansainvälisesti merkittäviä palkintoja, kuten parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarit vuosina 1950 ja 1953.

Clémentin töitä ovat muiden muassa Kielletyt leikit (1952), Ansa (1956), Kuuma aurinko (1960) ja Palaako Pariisi? (1966).

Aiheesta muualla 
 
 

Ranskalaiset elokuvaohjaajat
Ranskalaiset elokuvakäsikirjoittajat
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1996 kuolleet
Brigitte Fossey

Brigitte Fossey (s. 11. maaliskuuta 1946) on ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi jo varhain lapsuudessaan René Clément’n elokuvassa Kielletyt leikit (1952).

Fossey on menestyksellä jatkanut uraansa aikuisiälleen; hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa Suuri seikkailu (1967) ja Kvintetti (1979). Hän oli ehdolla César-palkinnon saajaksi vuosina 1977 ja 1978.

Aiheesta muualla 
  

Ranskalaiset näyttelijät
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Rauno Manni

Rauno Kalervo Manni (1. kesäkuuta 1931 Tampere – 2021 Tampere) oli suomalainen keilaaja.

Rauno Manni voitti keilailun MM-kilpailuissa Helsingborgissa 1958 maailmanmestaruuden viiden miehen joukkuekilpailussa ja MM-hopeaa kahdeksan miehen joukkuekilpailussa. Hampurin MM-kilpailuissa 1960 hän saavutti hopeaa parikilpailussa Kalle Asukkaan kanssa sekä kahdeksan miehen joukkuekilpailussa.

Manni edusti tamperelaista keilaseura Nastaa. Hän voitti vuonna 1954 Suomen mestaruuden henkilökohtaisessa kilpailussa ja neljän miehen joukkuekilpailussa.


Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Suomalaiset keilaajat
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Ylistaron kirkko

Ylistaron kirkko Ylistarossa Seinäjoella rakennettiin vuosina 1847–1852. Se on seurakunnan todennäköisesti kolmas kirkkorakennus. Ensimmäinen kirkko rakennettiin vuonna 1658 ja toinen vajaat sata vuotta myöhemmin vuonna 1748. Nämä kirkot olivat puurakenteisia. Nykyisen kirkon suunnitteli valtionarkkitehti Ernst Lohrmann uusgoottilaiseen tyyliin. Kirkon rakennustöitä valvoi tunnettu kirkonrakentaja Jaakko Kuorikoski.

Ylistaron kirkko on Suomen kolmanneksi suurin kirkko. Sen pääristi kohoaa 52 metrin korkeuteen. Kirkkosalin pituus ovelta alttaritaululle on noin 50 m ja korkeus 16 m. Kirkkosaliin mahtuu noin 2 500 henkeä. Kirkkosalin sivustoilla on puurakenteiset kaksikerroksiset lehterit.

Alttaritaulu ”Kirkastusvuorella” on vuodelta 1888 ja sen on maalannut Adolf von Becker. 

Urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas kirkon satavuotisjuhlaan vuonna 1952. 4-sormioisissa uruissa on 55+1 äänikertaa.

Kellotornissa on kolme kelloa: vuosilta 1722 ja 1804 sekä 1990-luvulta.


Kuvia

Lähteet 
 Ylistaron kirkko (Seurakunnan sivu Internet Archivessa, tallennettu 19.7.2009)

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Seinäjoen seurakunta: Ylistaron kirkko

Ernst Lohrmannin suunnittelemat rakennukset
Seinäjoen kirkkorakennukset
Suomen kivikirkot
Ylistaro
Suomen 1850-luvulla rakennetut kirkot
Valtatyhjiö

Valtatyhjiö on geopoliittinen käsite, jolla on kuvattu tilannetta, jossa jollain alueella ei ole yleisesti tunnustettua keskusvaltaa. Myöhemmin käsite on kuvannut sotilaallisena tyhjiönä tilannetta, jossa alueella ei ole riittävää sotilaallista voimaa ympäröivän sotavoiman poissa pitämiseksi.

Kansainvälinen politiikka
Valtakunnankomissaari

Valtakunnankomissaari () oli natsi-Saksan valtakunnan asettama käskynhaltija, joka johti Saksan siviilihallintoa toisen maailmansodan aikana valloitetuilla alueilla.

Saksan valtakunnankomissaareja 
Werner Best, Tanskan valtakunnankomissariaatti
Josef Grohé, Belgian valtakunnankomissariaatti
Erich Koch, Ukrainan valtakunnankomissariaatti
Hinrich Lohse, Ostlandin valtakunnankomissariaatti
Arthur Seyss-Inquart, Alankomaiden valtakunnankomissariaatti

Saksan siviilihallinto valloitetuilla alueilla toisen maailmansodan aikana
Seppo Polameri

Seppo Juhani Polameri (1. syyskuuta 1936 Helsinki – 17. tammikuuta 2017 Espoo) oli suomalainen kuvittaja, art director ja taidegraafikko.

Polameri kuvitti yli 70 kirjaa, suunnitteli kirjojen kansia ja ulkoasuja, toimi aikakauslehtien, muun muassa Metsästys ja kalastus -lehden, taittajana ja art directorina mainostoimistossa. Hän maalasi 2008 peruskorjausten jälkeen avatun Luonnontieteellisen museon näyttelyiden taustamaalaukset. Vapaaksi taiteilijaksi hän ryhtyi 1979. Hänet tunnetaan erityisesti metsästys- ja kalastusaiheisista töistä. Hän kuvitti mm. Veikko Huovisen vuonna 1984 ilmestyneen romaanin Puukansan tarina  sekä Jorma Ollikaisen vuonna 1985 ilmestyneen romaanin Pieninkä.

Lähteet

Suomalaiset kuvittajat
Suomalaiset graafiset suunnittelijat
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Raimo Ylinen

Raimo Antero Ylinen (s. 11. marraskuuta 1952 Kemi) on suomalainen Kuopiossa asuva toimituspäällikkö ja eräkirjailija.

Ylisen vanhemmat olivat koneteknikko Veikko Johannes Ylinen ja Salli Maria Heikura. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion Lyseosta 1971 ja suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon Oulun yliopistossa 1974.

Teoksia 
  Sadetta ja aurinkoa.  Karisto 1974
  Yönmusta taimenperho : tarinoita riistamailta, kalavesiltä ja luonnosta, toimittanut Raimo Ylinen; sisäsivujen kuvat Erkki Timonen.  Kustannuskiila, Kuopio 1977
  Kun pitkäsiima lyheni : juttuja kalavesiltä, kuvitus Pauliina Vihinen.  Karisto 1978
  Uhokuhia ja pystykorvajäniksiä, toimittanut Raimo Ylinen, mustavalkoiset kuvat: Erkki Timonen, Jouni Hirvaskero, Martti Rissanen.  Kustannuskiila, Kuopio 1979
  Hirnahdus hevoselle : hevoskaskuja, toimittajat Raimo Naumanen ja Raimo Ylinen, piirrokset Ilpo Rytkönen, Jorma Pitkänen.   Kustannuskiila, Kuopio 1980
  Savon uittoyhdistys 1930-1980.   Savon uittoyhdistys, Kuopio 1980
  Tuliaistammukat, toimittanut Raimo Ylinen, kuvat Erkki Timonen.  Kustannuskiila, Kuopio 1983
  Hattupäinen ahven : tarinoita kalavesiltä.  Karisto 1997

Palkinnot 
 Kuopion kaupungin Martti Merenmaa-stipendi 1974

Lähteet 
 Suomen kirjailijat-tietokanta 
 Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografia - Raimo Ylinen

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Carl-Benz-Stadion

Carl-Benz-Stadion on stadioni Mannheimissa Saksassa, joka on valmistunut vuonna 1994. Stadionia käytetään pääasiallisesti jalkapallo-otteluiden pelaamiseen ja se on SV Waldhof Mannheimin kotikenttä. Stadionin katsojakapasiteetti on 26 022 katsojaa.

Bundesliigajoukkue 1899 Hoffenheim pelaa stadionilla kotiottelunsa tammikuuhun 2009 saakka, jolloin seuran oman uuden stadionin on määrä valmistua.

Saksan jalkapallostadionit
Mannheim