joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Alexander Pope

Alexander Pope (21. toukokuuta 1688 Lontoo – 30. toukokuuta 1744 Twickenham, Middlesex, Englanti) oli aikansa johtava englantilainen runoilija ja satiirikko. Hänen tuotantonsa vaikutti myöhempään valistusajatteluun. William Shakespearen ja Alfred Tennysonin ohella hän on siteeratuimpia brittirunoilijoita.

Popen isä Alexander (k. 1717) oli pellavakauppias, mutta jäi eläkkeelle poikansa syntymän aikaan. Perhe oli katolinen, eikä Pope siksi päässyt opiskelemaan Englannin yliopistoihin. Hän sai kotiopetusta katolisilta papeilta ja kävi katolisia kouluja Twyfordissa ja Lontoossa. Myöhemmin Pope siirtyi tietynlaisen rationaalisen panteismin kannattajaksi.

Pope oli sairaalloinen ja kärsi muun muassa selkärangan tuberkuloottisesta infektiosta, mahdollisesti spondyliitistä (Pottin tauti). Hän ei koskaan kasvanut kuin noin neljän jalan ja kuuden tuuman (n. 140 senttimetriä) mittaiseksi. Häntä vaivasi myös alituinen päänsärky.

Pope oli tuottelias muun muassa sankarirunouden kirjoittajana. Tunnettuja hänen teoksiaan ovat Windsor Forest (1711), The Rape of the Lock (1712) ja An Essay on Man (1733).

Vuoden 1713 lokakuussa Pope ilmoitti aloittavansa Homeroksen töiden kääntämisen englanniksi. Hänen kääntämänsä Ilias julkaistiin osissa vuosina 1715–1720 ja Odysseia vuosina 1725–1726. Jälkimmäisen kääntämiseen osallistuivat myös William Broome ja Elijah Fenton. Pope ansaitsi työstään noin 10 000 puntaa sekä kehuja työnsä tarkkuudesta – Thomas Tickellin samoihin aikoihin julkaistua Ilias-käännöstä pidettiin huomattavan heikkotasoisempana.

Vuonna 1725 Popen kuusiosainen kokoelma William Shakespearen töistä sai osakseen ankaraa kritiikkiä puolueellisuuksistaan. Erityisesti Popea kritisoi Lewis Theobald teoksessaan Shakespeare Restored (1726).

Viimeisinä vuosinaan Pope sairasti astmaa ja oli ajoittain osittain harhainen. Hän aloitti vielä uuden eeppisen Brutus-nimisen vapaamittaisen runon sekä aikoi uudistaa vanhoja runojaan. Suunnitelmat jäivät toteutumatta, sillä hän kuoli 30. toukokuuta 1744. Hänet on haudattu St Mary’s Church -kirkkoon Twickenhamiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Englantilaiset runoilijat
Vuonna 1688 syntyneet
Vuonna 1744 kuolleet
Yhdistynyt kuningaskunta yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Yhdistynyt kuningaskunta eli Britannia on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 111 mitalia, joista 31 on kultaisia. Ilman kultamitalia maa on jäänyt Pariisissa 2003. Myös Ateenassa 1997 se jäi alun perin ilman kultamitalia, mutta nousi myöhemmin miesten pitkän viestin voittajaksi Yhdysvaltain joukkueen dopinghylkäyksen jälkeen.

Britannian menestynein MM-kisaurheilija on kuusi kultaa ja kaksi hopeaa voittanut kestävyysjuoksija Mohamed Farah. Kolmeen maailmanmestaruuteen on yltänyt seitsenottelija Jessica Ennis-Hill. Kahteen maailmanmestaruuteen ovat yltäneet kolmiloikkaaja Jonathan Edwards, aitajuoksija Colin Jackson sekä neljännesmailerit Roger Black, Mark Richardson ja Christine Ohuruogu. Maan ensimmäiset maailmanmestarit olivat Helsingissä 1983 lajinsa voittaneet 1 500 metrin juoksija Steve Cram ja kymmenottelija Daley Thompson. Viestijuoksuissa Britannia on saavuttanut yhteensä 31 MM-mitalia.

Yhdistyneen kuningaskunnan MM-mitalit kisoittain

Yhdistyneen kuningaskunnan parhaat MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 

Yhdistyneen kuningaskunnan yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Darlanne Fluegel

Darlanne Fluegel (25. marraskuuta 1953 Pennsylvania, Yhdysvallat – 15. joulukuuta 2017 Orlando, Florida, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. 

Fluegel syntyi Pennsylvaniassa. Hänellä on ollut rooleja muiden muassa elokuvissa Elää ja kuolla L.A:ssa (1985), Kaupungin nopeimmat kytät (1986) ja Uinu, uinu lemmikkini 2 (1992). Elokuvassa Suuri gangsterisota (1984) hänestä käytettiin nimeä Darlanne Fleugel. Hänet tunnetaan myös televisiosarjoista ja opetustyöstä Keski-Floridan yliopistossa.

Fluegel kuoli 15. joulukuuta 2017 kotonaan Floridan Orlandossa 64-vuotiaana sairastettuaan Alzheimerin tautia.

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1953 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Aukikiertyvä matkapuhelin

Aukikiertyvä matkapuhelin (englanniksi Swivel ) on kansion muotoisen matkapuhelimen ohella toinen taittuvarunkoinen matkapuhelinmalli. Se kuitenkin taittuu saranalla vaakatasossa linkkuveistä muistuttaen eikä taittuen keskelä kansion muotoisen matkapuhelimen tapaan. Swivel on tarkoittanut alun perin pienikaliiperista Kuninkaallisen laivaston sota-aluksen tykkiä, jonka ampumasektoria on kyetty kääntämään.

Lähteet

Matkapuhelinten muodot
Turvallisuusdemonstraatio lennolla

Turvallisuusdemonstraatio lennolla (tai yksinkertaisesti turvallisuusvideo) on yksityiskohtainen selostus lentokoneen turvallisuusominaisuuksista. Se esitetään yleensä ennen lentoonlähtöä.

Nykyään viihdejärjestelmien yleistyttyä turvallisuusdemonstraatio esitetään näyttöruuduilla. Jos koneessa ei ole sellaisia, matkustamohenkilökunta esittää demonstraation matkustamossa: yksi matkustamohenkilökunnan jäsen kuuluttaa asiat, ja loput seisovat keskellä käytävää näyttämässä ne. Joillakin yhtiöillä lentoemäntä tai stuertti on esittämässä demonstraation käytävällä videon aikana. Videot kestävät kahdesta kuuteen minuuttiin ja ne esitetään useimmiten paikallisella kielellä, tekstityksillä ja toisinaan myös viittomakielellä.

ICAO vaatii turvallisuusdemonstraatiot jokaisella liikennelennolla näytettäviksi.

Turvallisuusdemonstraatio esittää tavallisesti nämä asiat vaihtelevassa järjestyksessä:

 muistutus lukea istuimen taskussa oleva turvallisuuskortti
 turvavyön käyttö
 vaatimus, että matkustajat noudattavat matkustamohenkilökunnalta saatuja ohjeita
 hätäuloskäyntien, hätäliukumäkien ja hätävalojen paikka sekä niiden käyttö
 happinaamarin käyttö
 pelastusliivin paikka ja sen käyttö
 pakkolaskuasento (ei vaatimuksena Yhdysvalloissa)
 muistutus, ettei lentokoneessa, edes WC:ssä saa tupakoida
 valmistelut ennen lentoonlähtöä ja laskua
 käsimatkatavaran säilyttäminen edessä olevan istuimen alla tai matkatavarahyllyillä
 selkänojan palauttaminen pystyasentoon ja pöydän lukitseminen yläasentoon
 elektronisten laitteiden sammuttaminen lentoonlähdön ja laskun ajaksi (mm. kannettavat tietokoneet) tai koko lennon ajaksi (matkapuhelimet).

Jos oikea hätätilanne sattuu, matkustamohenkilökunta kuuluttaa tarvittavat ohjeet.

Lentoturvallisuus
Zebrasoma

Zebrasoma on välskärikalojen suku, jonka monet lajit ovat hyvin suosittuja meriakvaarion kaloja. Kaiken kaikkiaan sukuun kuuluu seitsemän lajia.

Koko ja ulkonäkö 
Zebrasoma-välskärit ovat vartalonmuodoltaan litteitä kiekkoja, ja kasvavat 15–40 cm pitkiksi. Niiden kuono on ulkoneva ja selkäevä nousee purjeena.

Zebrasoma-välskärien pyrstön tyvessä on veitsimäinen uloke, joka voi leikata ihmisellekin naarmuja joihin tarvitaan tikit.

Käyttäytyminen 
Zebrasoma-välskärit nahistelevat jatkuvasti toisten saman suvun välskärien kanssa. Niitä ei yleensä suositella pidettäväksi samassa akvaariossa enempää kuin yhtä kutakin lajia. Jos aikoo hankkia useita yksilöitä, ne pitäisi hankkia kaikki samalla kertaa, koska ne pyrkivät aktiivisesti karkottamaan myöhemmin reviirille tulleen yksilön. Toisaalta ne pitäisi hankkia altaan viimeisinä kaloina, jotta muiden lajien yksilöt ehtivät asettua omille reviireilleen ennen välskärijoukon saapumista.

Vesiolot ja ravinto 
Zebrasoma-välskärit ovat luonnossa periaatteessa kasvinsyöjiä; syömänsä levän joukossa ne kuitenkin nielaisevat ilmeisesti myös melkoisen määrän pieniä selkärangattomia. Akvaariossa niille tarjotaan kasvipitoista sekaruokaa. Niiden luontaiseen käytökseen kuuluu näykkiä ja nyppiä jatkuvasti jotakin - jos akvaariossa on tarjolla levää, ne eivät niin herkästi kiusaa muita kaloja tai selkärangattomia.

Lähteet

Aiheesta muualla

Välskärikalat
Acanthurus

Acanthurus on välskärikalojen suku, johon kuuluu  nelisenkymmentä lajia. Monet lajit ovat arvostettuja meriakvaarion kaloja, mutta niiden hoitaminen ei ole aina helppoa.

Koko ja ulkonäkö 
Acanthurus-välskärit ovat vartalonmuodoltaan litteitä kiekkoja, ja kasvavat 20-80 cm pitkiksi. Niiden kuono on tylpempi kuin Zebrasoma-välskärien.

Elinympäristö 
Useimmat Acanthurus-välskärit ovat kotoisin Indopasifiselta merialueelta, yksi laji Atlantin itäosista ja viisi Karibialta tai muualta Länsi-Atlantilta. Ne elävät tyypillisesti meren matalassa osassa (1-100 m) joko kallioilla tai koralliriutoilla.

Käyttäytyminen
Acanthurus-välskärit valtaavat itselleen reviirin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Välskärikalat
James Tiptree Jr.

James Tiptree Jr. (oikea nimi Alice Bradley Sheldon, 1915 Chicago, Illinois – 1987 McLean, Virginia) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Sheldon tunnetaan novelleistaan, joiden parhaimmisto on koottu kokoelmaan Her Smoke Rose Up Forever (1990). Häneltä on suomennettu romaani Hävittäjä (1978). 

Vuonna 1991 perustettiin hänen nimeään kantava James Tiptree, Jr. -palkinto.

Aiheesta muualla 
 Leena Peltonen: Hävittäjä. Aikakone 3/1990.

Yhdysvaltalaiset tieteiskirjailijat
Vuonna 1915 syntyneet
Vuonna 1987 kuolleet
Valkovuoto

Valkovuoto () on emättimen valkeanvärinen hapan erite, joka ylläpitää emättimen limakalvojen joustavuutta ja luontaista kemiallista tasapainoa. Sitä voi erittyä myös emättimen limakalvon ollessa tulehtunut. Valkovuodon erittyminen alkaa murrosiässä, ja se on yleensä ensimmäinen murrosiän alkamisen ilmoittava merkki yhdessä rintojen kasvun alkamisen kanssa. Estrogeenit eli naishormonit säätelevät valkovuodon erittymistä. Pienissä määrin valkovuoto on harmiton, mutta jos sitä erittyy runsaasti, se on paakkuista, pahanhajuista tai värillistä, on sen aiheuttajana hiivasieni, bakteeri tai virus. Tällaisessa tapauksessa on hakeuduttava lääkäriin.

Aiheesta muualla 
 Valkovuodosta Terveysportti.fi-sivulla
 Väestöliitto – Valkovuoto 

Gynekologia
Elimistön eritteet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Stephanie Seymour

Stephanie Michelle Seymour (s. 23. heinäkuuta 1968) on yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä. Hänet tunnetaan muiden muassa Playboy-lehden ja Victoria's Secretin kuvista. Hänellä oli rooli elokuvassa Pollock (2000).

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset mallit
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Ctenochaetus

Ctenochaetus on välskärikalojen suku, johon kuuluu kahdeksan lajia. Neljää lajia pidetään akvaariokaloina, mutta ne eivät ole niin yleisiä kuin monet muut välskärikalat.

Koko ja ulkonäkö 
Ctenochaetus-välskärit ovat vartalonmuodoltaan litteitä kiekkoja, ja ne jäävät alle 25 cm pitkiksi. Niiden kuono on melko terävä, mutta silti tylpempi kuin Zebrasoma-välskärien. Niillä on kampamaiset hampaat, joilla ne voivat siivilöidä pehmeää levämössöä.

Elinympäristö 
Ctenochaetus-välskärit elävät luonnossa riuttojen jyrkkien reunojen lähistöllä.

Käyttäytyminen
Ctenochaetus-välskärit elävät luonnossa pareittain tai parvissa, mutta akvaariossa niitä suositellaan yleensä pidettäviksi vain yksi yksilö samaa lajia, ellei allas ole todella iso. Akvaariossa hengissä pitämisen suurin haaste on saada kala syömään tarpeeksi.

Ctenochaetus-välskärit ovat välskärikaloiksi rauhallisia, ja sopivat muiden rauhallisten lajien seuraan.

Ravinto 
Ctenochaetus-välskärit ovat luonnossa periaatteessa kasvinsyöjiä; syömänsä levän joukossa ne kuitenkin nielaisevat ilmeisesti myös melkoisen määrän pieniä selkärangattomia. Akvaariossa niille tarjotaan kasvipitoista sekaruokaa.

Kun muut välskärit repivät irti rihmamaista ja kuituista levää, Ctenochaetus-välskärit keskittyvät irtaimen levämössön imurointiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Välskärikalat
Sveitsi yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Sveitsi on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä yhdeksän mitalia, joista neljä on kultaa. Yksittäisistä kisoista parhaiten se on menestynyt Roomassa 1987, jolloin tuloksena oli yksi kultamitali ja kolme neljättä sijaa.

Ensimmäisissä MM-kilpailuissa Helsingissä 1983 Sveitsin parhaat saavutukset olivat Stephan Niklausin viides sija kymmenottelussa ja Pierre Délèzen kuudes sija 1 500 metrin juoksussa. Roomassa 1987 kuulantyöntäjä Werner Günthör voitti maalle ensimmäisen maailmanmestaruuden, ja neljännelle sijalle päätyivät Délèze 5 000 metrin juoksussa sekä Cornelia Bürki 1 500:n ja 3 000 metrin juoksussa. Günthör uusi mestaruutensa kaksissa seuraavissa kisoissa. Hänen lisäkseen kahdeksan parhaan joukkoon yltivät Tokiossa 1991 Julie Baumann 100 metrin aitajuoksussa (viides) ja Anita Protti 400 metrin aitajuoksussa (kuudes) sekä Stuttgartissa 1993 naisten 4 × 400 metrin viestijuoksun joukkue (kahdeksas). Göteborgissa 1995 maan ainoa pistesijoille yltänyt urheilija oli 100 metrin aitajuoksussa viidenneksi sijoittunut Baumann.

Sveitsi palasi mitalimaaksi Ateenassa 1997 Anita Weyermannin juostessa pronssille 1 500 metrillä. Seuraavaksi paras sveitsiläinen oli kahdeksanneksi maratonilla sijoittunut Franziska Rochat-Moser. Sevillassa 1999 maan ainoa menestyjä oli pronssia saavuttanut 400 metrin aitajuoksija Marcel Schelbert. Edmontonissa 2001 André Bucher voitti kultaa 800 metrin juoksussa. Pariisissa 2003 ja Helsingissä 2005 yksikään sveitsiläinen ei päässyt pistesijoille. Osakassa 2007 maan ainoan mitalin saavutti maratonjuoksija Viktor Röthlin, joka sijoittui pronssille. Berliinissä 2009, Daegussa 2011 ja Moskovassa 2013 Sveitsi jäi vaille pistesijoja. Pekingissä 2015 Noemi Zbären sijoittui 100 metrin aitajuoksussa kuudenneksi. Lontoossa 2017 Léa Sprunger sijoittui 400 metrin aitajuoksussa viidenneksi, naisten pikaviestijoukkue samoin viidenneksi ja Kariem Hussein 400 metrin aitajuoksussa kahdeksanneksi. Dohassa 2019 Mujinga Kambundji sijoittui 200 metrin juoksussa kolmanneksi, Lea Sprunger 400 metrin aitajuoksussa neljänneksi ja naisten pikaviestijoukkue neljänneksi.

Eugenessa 2022 Simon Ehammer sijoittui pituushypyssä kolmanneksi, Mujinga Kambundji 100 metrillä viidenneksi ja 200 metrillä kahdeksanneksi, Annik Kälik seitsenottelussa kuudenneksi, Angelica Moser seiväshypyssä kahdeksanneksi ja naisten pikaviestijoukkue seitsemänneksi ja pitkän viestin joukkue kahdeksanneksi.

Sveitsin MM-mitalit kisoittain

Sveitsin MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Sveitsin yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Itävalta yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Itävalta on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä neljä mitalia.

Itävallan ensimmäinen MM-kilpailuissa pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltänyt urheilija oli Helsingissä 1983 kahdeksanneksi 5 000 metrin juoksussa sijoittunut Dietmar Millonig. Seitsemänneksi sijoittui Roomassa 1987 kuulantyöntäjä Klaus Bodenmüller ja Tokiossa 1991 seiväshyppääjä Hermann Fehringer, ja he olivat vuoteen 2019 saakka menestyneimmät itävaltalaiset miesurheilijat yleisurheilun MM-kilpailuissa. Tokiossa seitsemänneksi sijoittui myös Bulgariasta muuttanut pituushyppääjä Ljudmila Ninova.

Itävallan ensimmäinen MM-mitalisti oli Stuttgartissa 1993 pronssia korkeushypyssä saavuttanut Sigrid Kirchmann. Samoissa kisoissa kuudenneksi sijoittuivat 1 500 metrin juoksussa Theresia Kiesl ja pituushypyssä Ljudmila Ninova. Kaksissa seuraavissa kisoissa Itävalta jäi vaille pistesijoituksia. Sevillassa 1999 seitsemänneksi sijoittuivat Stephanie Graf 800 metrin juoksussa ja Ukrainaa aiemmin edustanut Valentina Fedjušina kuulantyönnössä. Edmontonissa 2001 Graf saavutti hopeaa 800 metrillä. Berliinissä 2009 kiekonheitossa kahdeksanneksi sijoittui Gerhard Mayer. Lontoossa 2017 seitsenottelussa kuudenneksi sijoittui Ivona Dadic. Dohassa 2019 kiekonheittäjä Lukas Weißhaidinger ja seitsenottelija Verena Preiner saavuttivat pronssia.

Itävallan MM-mitalit kisoittain

Itävallan MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Itävallan yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Naso

Naso on välskärikalojen suku, johon kuuluu  17 lajia. Sukuun kuuluvaa silosarvikalaa (Naso lituratus) kutsutaan akvaarioharrastajien parissa joskus nasoksi tai nasuksi.

Koko ja ulkonäkö 
Nasot ovat vartalonmuodoltaan litteitä, soikeita  kiekkoja, ja suurimmat lajit kasvavat jopa metrin pituisiksi. Tyypillinen väritys on hopean ja sinisen sävyinen.  Joidenkin lajien otsassa on sarvi. Nasojen iho ja suomurakenne on samantapainen kuin hailla, ja ne voivat uida nopeasti pitkiä matkoja.

Elinympäristö 
Nasot ovat kotoisin Indopasifiselta merialueelta: Havaijilta Intian valtamerelle ja Punaisellemerelle asti. Ne viihtyvät parvissa riutan jyrkillä ulkosyrjillä ja avomerellä.

Ravinto 
Nuoret Nasot ovat lähes kokonaan kasvissyöjiä, ja laiduntavat riutalla kasvavaa levää. Aikuistuvat yksilöt siirtyvät asteittain eläinplanktonin syöjiksi.

Lähteet

Aiheesta muualla

Välskärikalat
Prionurus

Prionurus on välskärikalojen suku, johon kuuluu seitsemän lajia. Ne ovat niin isoja, että toisin kuin muita välskärikaloja, niitä ei juuri pidetä akvaarioissa.

Koko ja ulkonäkö 
Prionurus-välskärit ovat vartalonmuodoltaan litteitä, soikeita kiekkoja, joilla on nokkamainen kuono, ja ne kasvavat 30–70 cm pitkiksi.

Alkuperä
Prionurus-välskäreitä elää Tyynenmeren itäosassa (P. punctatus ja P. laticlaviatus) ja Afrikan rannikolla (P. biafraensis).

Ravinto 
Prionurus-välskärit ovat lähes kokonaan kasvinsyöjiä, ja laiduntavat riutalla kasvavaa levää.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Prionurus microlepidotus Australian museum fish site 
Prionurus laticlavius Discover life 

Välskärikalat
Viljo Savikurki

Viljo Martti Savikurki (11. marraskuuta 1905 Savitaipale – 6. kesäkuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä.

Savikurki kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun vuosina 1933–1938. Savikurki sai professorin arvonimen vuonna 1972. Hän asui ja työskenteli pitkään Helsingin Konalassa vuonna 1947 valmistuneessa ateljeekodissa.

Savikurki palkittiin vuonna 1963 Pro Finlandia -mitalilla.

Savikurjen tuotantoa 

Sokerityttö -patsas Helsingin Mannerheimintien varrella on pystytetty silloisen Suomen Sokerin pääkonttorin edustalle. Savikurki voitti teoksellaan kilpailun, jonka Suomen Sokeri järjesti vuonna 1956 suomalaisen sokeriteollisuuden 200-vuotispäivän kunniaksi. Teos on luonnollisen kokoinen pronssipatsas nuoresta tytöstä ja koirasta.   

Savikurki suunnitteli myös syntymäpitäjänsä Savitaipaleen vaakunan.

Muita teoksia  
 Kehrääjätyttö, Ankkalammin puisto, Forssa, 1957. Pronssipatsas kuvaa lankaa kehräävää naista ja muistuttaa Forssan teollisuushistoriasta.
 Unto Seppäsen patsas, Kouvola, 1960.
 Pohjan neito 1967, Oulu, 1967.
 D.E.D. Europaeuksen patsas 1971, Savitaipale, 1971.
 Pohtaja-patsas Mustiala, 1971.

Sankaripatsaita 
 Tenhola, kirkko, 1947
 Nurmijärvi, 1949
 Kuopio, Vehmersalmi, Puutosmäki-Juonionlahti, 1951
 Pomarkku, 1953
 Inkeroinen – 1953
 Jalasjärvi, 1953
 Kokkola, 1954
 Lemi, 1954
 Hirvensalmi, 1959
 Savitaipale, kirkko, 1961
 Enontekiö, 1963
 Pitäjänmäen sankarihautausmaa, 1968 Espoo

Teoskuvia

Lähteet 

Suomalaiset kuvanveistäjät
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1905 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Diane Arbus

Diane Arbus (14. maaliskuuta 1923 New York, Yhdysvallat – 26. heinäkuuta 1971 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja. 

Arbus syntyi vauraaseen juutalaiseen perheeseen. Äidin puolanjuutalainen suku omisti menestyvän turkiksia myyvän tavaratalon Russek’sin. Dianen isä David Nemerov oli köyhemmistä oloista, mutta hänenkin sukunsa oli itäeuroopanjuutalainen, lähtöisin Kiovasta. Suvun yritys menestyi, ja Nemerovit elivät ylellistä elämää hienostoalueella Keskuspuiston kupeessa. Arbusin veli on runoilija Howard Nemerov.

Arbus oli naimisissa näyttelijä Allan Arbusin kanssa 1941–1959. He saivat kaksi tytärtä, valokuvaaja Amy Arbusin ja kirjailija ja toimittaja Doon Arbusin. Arbusit perustivat muotikuvausyrityksen. He toimivat työparina ja kuvasivat Vogueen, Glamouriin ja muihin muotilehtiin. Pari erosi 1959, jonka jälkeen Diane keskittyi uraansa kuvajournalistina ja taiteilijana.

Arbusin tuotantoonsa kuuluu useita erityisen tunnettuja valokuvia, kuten Child with Toy Hand Grenade in Central Park, N. Y. C. (1962). Kuvan lapsi on tennispelaaja Sidney Woodin poika Colin. Toinen tunnettu kuva on Identical Twins, Roselle, New Jersey (1967). Arbusia kiinnosti kuvata eritoten ihmisiä yhteiskunnan marginaalissa, muun muassa niin sanottuja friikkejä. Hän sai jo eläessään MoMAan, ja vuonna 1972 hänen kuviaan valittiin Venetsian biennaaliin. Pariisin Jeu de Paume museossa on 5. helmikuuta 2012 asti avoinna retrospektiivi, jossa on esillä kaksisataa kuvaa. Arbusin lempikuvauspaikkoja oli freak showna tunnettu Hubert’s Museum Manhattanin 42. kadulla.

Arbus sairasti masennusta ja teki New Yorkissa 48-vuotiaana itsemurhan. Elokuvassa Fur (2006) häntä esittää Nicole Kidman.

Lähteet 
Diane Arbusin lyhyt elämäkerta

Yhdysvaltalaiset valokuvaajat
Itsemurhan tehneet
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 1971 kuolleet
Levytukku

Levytukku Oy on vuonna 1932 perustettu perheyritysmuotoinen musiikkialan maahantuontiliike.  Sen pääkonttori sijaitsee Viikin kaupunginosassa Helsingissä ja myymälä Vuorikadulla. 

Yritys keskittyi aiemmin äänilevytuotantoon, mistä sen nimikin juontuu, ja oli suurimpia alallaan. Yhtiölle levytyksiä tehneitä taiteilijoita olivat mm. Olavi Virta, Veikko Tuomi, Kalevi Korpi, Tapio Rautavaara ja Henry Theel sekä harmonikkataiteilija Jorma Juselius. Olavi Virta toimi 1950-luvulla myös Levytukun tuotantopäällikkönä. Äänilevytuotantonsa yritys myi Musiikki-Fazerille 1960-luvun lopulla. Nykyisin sen pääala on soittimien ja tarvikkeiden maahantuonti.

Lähteet
Levytukun sivusto

Suomalaiset levy-yhtiöt
Suomalaiset yritykset
Meksiko yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Meksiko on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se oli mukana myös vuonna 1976 erillisenä tapahtumana järjestetyssä 50 kilometrin kävelyn MM-kilpailussa. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 14 mitalia, joista kolme on kultaa. Parhaiten maa on menestynyt kävelyssä.

Meksiko sai ensimmäisen MM-mitalinsa vuonna 1976 Malmössä käydyssä 50 kilometrin kävelyn MM-kisassa Enrique Vera Ibáñezin sijoittuessa hopealle. Helsingissä 1983 Ernesto Canto voitti kultaa 20 kilometrin kävelyssä, ja toisen pistesijansa maa sai Raúl Gonzálezin kävellessä 50 kilometrillä viidenneksi. Roomassa 1987 maan paras saavutus oli Arturo Barriosin neljäs sija 10 000 metrin juoksussa. Pistesijoille yltivät lisäksi 50 kilometrin kävelyssä viidenneksi sijoittunut Martín Bermúdez ja kahdeksanneksi päätynyt Arturo Bravo. Tokiossa 1991 paras meksikolainen oli naisten 10 kilometrin kävelyssä kuudenneksi sijoittunut Graciela Mendoza. Miehistä Maurilio Castillo sijoittui maratonilla seitsemänneksi. Stuttgartissa 1993 Carlos Mercenario oli paras meksikolainen 50 kilometrin kävelyn kahdeksannella sijallaan.

Göteborgissa 1995 Dionisio Ceron saavutti maratonjuoksussa hopeaa. Ateenassa 1997 Daniel García voitti 20 kilometrin kävelyssä kultaa ja Miguel Angel Rodríguez oli 50 kilometrillä pronssilla. Sevillassa 1999 García sai pronssia, kuten myös 400 metrin juoksija Alejandro Cárdenas. Edmontonissa 2001 Edgar Hernández käveli 50 kilometrillä pronssille, ja samanvärisellä mitalilla palkittiin Meksikon ensimmäinen naispuolinen MM-mitalisti, 400 metrin juoksija Ana Guevara. Kaksi vuotta myöhemmin Pariisissa Guevara voitti kultaa ja oli maansa ainoa mitalisti. Vielä Helsingissä 2005 hän sai pronssia ja sijoittui Osakassa 2007 neljänneksi. Osakassa Meksiko jäi ilman mitaleja, kun miehistäkin Eder Sánchez jäi 20 kilometrin kävelyssä neljänneksi. Guevaran ankkuroima naisten viestijoukkue sijoittui 4 × 400 metrillä kahdeksanneksi. Berliinissä 2009 Eder Sánchez saavutti 20 kilometrin kävelyssä lopulta hopeaa ja Jesús Sánchez sijoittui samassa lajissa seitsemänneksi kun alkuperäinen voittaja Valeri Bortšin hylättiin dopingin vuoksi vuonna 2016. Daegussa 2011 ei yksikään meksikolaisurheilija sijoittunut kymmenen parhaan joukkoon.

Moskovan MM-kilpailuissa 2013 Luis Rivera saavutti miesten pituushypyssä pronssia ja Madaí Pérez sijoittui naisten maratonilla seitsemänneksi. Pekingissä 2015 viisihenkisen meksikolaisjoukkueen paras saavutus oli Alejandra Ortegan yhdeksäs sija naisten 20 kilometrin kävelyssä. Lontoossa 2017 Maria Guadalupe González sai hopeaa 20 kilometrin kävelyssä ja Edgar Rivera sijoittui korkeushypyssä neljänneksi. Dohassa 2019 yksikään meksikolaisurheilija ei sijoittunut kymmenen parhaan joukkoon. Eugenessa 2022 Meksikon paras sijoitus oli Alegna Gonzálezin seitsemäs sija 20 kilometrin kävelyssä.

Meksikon MM-mitalit kisoittain

Meksikon MM-mitaliurheilijat

Lähteet

Viitteet

Maailmanmestaruuskilpailuissa
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Tietoviikko

Tietoviikko (Tivi) oli suomalainen tieto- ja viestintätekniikan uutislehti. Lehti ilmestyi joka toinen perjantai, yhteensä noin 22 kertaa vuodessa. Lehti uudistui marraskuussa 2009, jolloin viikoittaisesta ilmestymisestä siirryttiin harvempaan ilmestymiseen. Vuonna 2014 lehti fuusioitiin Sanomalta ostetun Tietokone-lehden kanssa. Lopputuloksena syntyi uusi Tivi, joka kantaa Tietoviikolta periytyvää nimeä, mutta on muuten Tietokone-lehden kaltainen, kerran kuussa ilmestyvä makasiinilehti tietotekniikan ammattilaisille.

Ensimmäinen Tietoviikko ilmestyi vuonna 1982. Lehti käsitteli tieto- ja viestintätekniikan kehitystä, ICT-alan yrityksiä sekä tieto- ja viestintäteknologian roolia liiketoiminnassa.

Tietoviikkoa kustansi mediakonserni Talentumiin kuuluva Talentum Media Oy.

Lehden päätoimittaja oli maaliskuusta 2012 lähtien  Mikko Torikka, joka seuraa aikaisemmin päätoimittajana toiminutta Antti Oksasta. Lehden toimituspäällikkö on Jonna Vuokola. Mediakortin mukainen painos vuonna 2009 on 36 700 kpl.

Osa Tietoviikkoa oli tietojohtajille suunnattu CIO-julkaisu (Chief Information Officer -tittelin mukaan), joka ilmestyi muutaman kerran vuodessa Tietoviikon välissä ja lisäksi verkkosivuina.

Päätoimittajia 
Heikki Vuonamo 1986–1991
Timo Tolsa –2002
Antti Oksanen –2012
Mikko Torikka 2012–2014

Lähteet

Aiheesta muualla 
Tietoviikon verkkopalvelu
CIO.fi-julkaisun verkkosivut

Suomalaiset tietotekniikkalehdet
Suomalaiset tekniikkalehdet
Ilmestymästä lakanneet suomalaiset aikakauslehdet
Australia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Australia on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 39 mitalia, joista 14 on kultaa. Vain Tokion kisoissa 1991 se on jäänyt kokonaan ilman mitaleja.

Australian ensimmäinen MM-mitalisti ja samalla maailmanmestari oli maratonjuoksun Helsingissä 1983 voittanut Robert de Castella. Seuraavan kerran australialainen palkittiin MM-kultamitalilla Ateenassa 1997, kun aboriginaali Cathy Freeman voitti 400 metrin juoksun. Toisen kultamitalinsa hän voitti Sevillassa 1999. Edmontonissa 2001 Australian ainoa maailmanmestari oli Valko-Venäjää aiemmin edustanut seiväshyppääjä Dmitri Markov. Pariisissa 2003 kultaa voitti 400 metrin aitajuoksussa Jana Pittman, joka otti Rawlinson-nimisenä toisen kultamitalinsa neljä vuotta myöhemmin Osakassa. Toinen Osakan australialainen maailmanmestari oli 50 kilometrin kävelyn voittanut Nathan Deakes. Berliinissä 2009 maailmanmestaruuden voittivat seiväshyppääjä Steven Hooker ja kiekonheittäjä Dani Samuels. Daegussa 2011 ja Lontoossa 2017 kultaa voitti aitajuoksija Sally Pearson. Dohassa 2019 kultaa voitti keihäänheittäjä Kelsey-Lee Barber. Eugenessa 2022 kultaa voittivat keihäänheittäjä Kelsey-Lee Barber ja korkeushyppääjä Eleanor Patterson. Ainoat kolmissa eri kisoissa henkilökohtaisen mitalin saavuttaneet australialaiset ovat 50 kilometrin kävelyssä mitalin vuosina 2011, 2013 ja 2015 ottanut Jared Tallent ja 100 metrin aitajuoksussa mitalin vuosina 2011, 2013 ja 2017 ottanut Sally Pearson.

Australian MM-mitalit kisoittain

Australian MM-mitaliurheilijat

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Australian Athletics  

Australian yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Erik Tysse

Erik Tysse (s. 4. joulukuuta 1980) on norjalainen kilpakävelijä.

Tysse sijoittui Münchenin EM-kilpailuissa 2002 20 kilometrillä seitsemänneksitoista ajalla 1.25.06. Seuraavan vuoden Pariisin MM-kilpailuissa hän oli yhdeksästoista käveltyään ajan 1.22.43. Vuoden 2005 Helsingin MM-kisoissa hän sijoittui 20 kilometrillä kolmanneksitoista. Göteborgin EM-kisoissa vuoden kuluttua hän oli seitsemäs ja kävelyn maailmancupissa yhdeksäs ajalla 1.20.34. Osakan MM-kilpailuissa 2007 Tysse oli yksi harvoista, jotka osallistuivat 20 kilometrille sekä 50 kilometrille. Kahdellakympillä hän oli ajalla 1.24.10 kahdeksas ja viidelläkympillä viides käveltyään ajan 3.51.52. 

Tysse sijoittui ajalla 1.19.11 kuudenneksi kävelyn maailmancupissa 2008 Tšeboksaryssa. Pekingin olympialaisissa hän oli 20 kilometrillä 21:s ja 50 kilometrillä viides ajalla 3.45.08. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän käveli 20 kilometrillä seitsemänneksi ajalla 1.20.38. Maailmancupissa 2010 hän oli samalla matkalla neljäs. 

Kansainvälinen yleisurheiluliitto ilmoitti 20. heinäkuuta 2010 Tyssen antaneen saman vuoden toukokuussa positiivisen dopingnäytteen. Kielletty aine oli kolmannen sukupolven epo-hormoniksi kutsuttu Cera. Hän joutui dopingin käytön takia kahden vuoden kilpailukieltoon.

Ennätykset 
 3 000 metrin kävely: 11.06,11 (2009)
 5 000 metrin kävely: 18.37,17 (2009)
 10 000 metrin kävely: 38.32,0 (2008)
 20 000 metrin kävely: 1.20.56,5 (2006)
 10 kilometrin kävely: 37.33 (2006)
 20 kilometrin kävely: 1.19.11 (2008)
 50 kilometrin kävely: 3.45.08 (2008)

Lähteet

Viitteet 

Norjalaiset kävelijät
Dopingrikkomuksesta tuomitut norjalaiset
Dopingrikkomuksesta tuomitut yleisurheilijat
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Uusi-Seelanti yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Uusi-Seelanti on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä kahdeksan mitalia, joista kuusi on kultaa. Kaikki mitalit on saavutettu heittolajeista.

Uuden-Seelannin ensimmäinen MM-mitalisti ja samalla maailmanmestari oli kiekonheiton Ateenassa 1997 voittanut Beatrice Faumuina. Seuraavissa kisoissa Sevillassa 1999 hän sijoittui viidenneksi mutta oli edelleen maansa paras urheilija. Pariisissa 2003 sijoittui kuulantyönnössä viidenneksi Valerie Adams, joka Helsingissä 2005 Valerie Vili -nimisenä saavutti hopeaa sekä Osakassa 2007 ja Berliinissä 2009 kultaa. Kolmannen kultamitalinsa hän voitti Daegussa 2011 jälleen Adams-nimellä ja neljännen kultamitalinsa Moskovassa 2013. Faumuina sijoittui Helsingissä neljänneksi ja Kimberley Smith 10 000 metrin juoksussa Osakassa 2007 neljänneksi ja Berliinissä 2009 kahdeksanneksi. Edellä mainittujen lisäksi Uuden-Seelannin naisista MM-kilpailuissa pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon on yltänyt 800 metrin juoksussa kuudenneksi vuonna 1997 sijoittunut Toni Hodgkinson ja kuulantyönnössä seitsemänneksi Eugenessa 2022 sijoittunut Maddison-Lee Wesche.

Uuden-Seelannin miesten parhaat saavutukset MM-kilpailuissa ovat kuulantyöntäjä Tomas Walshin kulta Lontoossa 2017 ja pronssi Dohassa 2019, keihäänheittäjä Gavin Lovegroven neljäs sija Tokiossa 1991 ja Tomas Walshin neljäs sija Pekingissä 2015 ja Eugenessa 2022. Näiden lisäksi pisteille ovat sijoittuneet Simon Poelman, joka oli kymmenottelussa kuudes Roomassa 1987 ja Tokiossa 1991, 50 kilometrin kävelyssä Sevillassa 1999 seitsemänneksi sijoittunut Craig Barrett, 1 500 metrin juoksussa Pekingissä 2015 kuudenneksi ja Lontoossa 2017 kahdeksanneksi sijoittunut Nicholas Willis sekä kuulantyönnössä Pekingissä 2015 kahdeksanneksi ja Dohassa 2019 sekä Eugenessa 2022 seitsemänneksi sijoittunut Jacko Gill.

Uuden-Seelannin MM-mitalit kisoittain

Uuden-Seelannin MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 

Uuden-Seelannin yleisurheilu
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
Kuuba yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

Kuuba on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 60 mitalia, joista 22 on kultaa. Se jäi ensimmäisen kerran mitaleitta vuoden 2022 kisoissa. Vuodesta 1993 vuoteen 2009 se sai joka kerta vähintään yhden kultamitalin. Daegussa 2011 Dayron Robles tuli 110 metrin aitajuoksussa ensimmäisenä maaliin mutta hänet hylättiin toisen juoksijan estämisestä. Vuoden 1997 MM-kilpailuissa Kuuba sijoittui maitten mitalitilastossa kolmanneksi.

Kuuban ensimmäinen MM-mitalisti oli Helsingissä 1983 kiekonheitossa hopeaa saavuttanut Luis Delís. Stuttgartissa 1993 maa sai ensimmäiset maailmanmestarinsa, korkeushyppääjät Javier Sotomayorin ja Ioamnet Quinteron. Maan menestynein MM-kisaurheilija on Iván Pedroso, joka voitti pituushypyssä kultaa neljissä peräkkäisissä kisoissa vuosina 1995–2001. Moukarinheittäjä Yipsi Morenolla on kolme maailmanmestaruutta. Sotomayorin lisäksi kaksinkertaisia maailmanmestareita ovat 800 metrin juoksija Ana Quirot, keihäänheittäjä Osleidys Menéndez ja kolmiloikkaaja Yargelis Savigne.

Kuuban MM-mitalit kisoittain

Kuuban MM-mitalit lajeittain

Miehet

Naiset

Kuuban MM-mitaliurheilijat

Lähteet 

 
 
 
 
 
 
 

Maailmanmestaruuskilpailuissa
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut maittain
N. T. Wright

Nicholas Thomas Wright, myös Tom Wright (s. 1. joulukuuta 1948), on brittiläinen teologi ja raamatuntutkija, joka vihittiin vuonna 1975 Englannin kirkon papiksi. Vuonna 2003 hänestä tuli Durhamin piispa, jona hän toimi vuoteen 2010. Häntä seurasi Justin Welby.

Wright on tuottelias kirjoittaja kristinuskon ja erityisesti Uuden testamentin aiheista. Hän on julkisuudessa tuonut esiin kielteisen suhtautumisensa homoliittoihin.

Bibliografia

Suomennetut teokset

Lähteet

Brittiläiset teologit
Durhamin piispat
Kristilliset apologistit
Brittiläiset tietokirjailijat
Vuonna 1948 syntyneet
Elävät henkilöt
Kristilliset kirjailijat
Sarjakuvaneuvos

Sarjakuvaneuvos on Suomen sarjakuvaseuran myöntämä tunnustuspalkinto. 

Sarjakuvaneuvoksen nimitys otettiin käyttöön vuonna 1981, ja sen jälkeen sitä on jaettu viiden vuoden välein vuoteen 2006 saakka sekä vuosina 2008, 2009, 2011, 2014 ja 2016. Sarjakuvaneuvokseksi on nimitetty sarjakuvakeräilijöitä, -kirjailijoita ja -toimittajia sekä tärkeitä suomalaisia sarjakuva-alan vaikuttajia.

Sarjakuvaneuvokset 

Lähde

Lähteet

Viitteet

Suomalainen sarjakuva
Kunniamaininnat
Kannaksen lukio

Kannaksen lukio on Lahden kaupungin ylläpitämä lukio. Lukio sijaitsee Paavolan kaupunginosassa Kannaksenkatu 20:ssä. Lukiossa on noin 750 opiskelijaa ja 50 opettajaa. Yleislinjan lisäksi Kannaksen lukiossa on kansainväliseen IB-tutkintoon johtava erityistehtävä sekä kuvataiteen erityistehtävä. Kannaksen lukiossa tarjotaan omana painotuksena myös teatteritaiteen kursseja.

Lukion rehtorina toimii Jyrki Rosti. Kannaksen lukion peruskorjaus valmistui kevät-talvella 2009.  Peruskorjauksen yhteydessä lukioon rakennettiin noin 500 neliömetriä kuvataiteen ja muotoilun tiloja. Myös näyttämötekniikka uusittiin vastaamaan pienen teatterin tarpeita.

Kannaksen lukio katsotaan avatuksi 2. syyskuuta 1907 Terijoen suomalaisena yhteiskouluna, joka sai oman Yrjö Sadeniemen suunnitteleman koulurakennuksen 1910. Lahdessa oli talvisodan aikana ennestään lukio-opetukseksi Lahden yhteiskoulun oppikoululuokat ja kaksi yksityistä oppikoulua. Neljänneksi tuli Terijoen suomalainen yhteiskoulu, jolle Lahden kaupunki anoi luvan valtioneuvostolta ja jolle tuli nimeksi Kannaksen yhteislyseo tarkoittaen Karjalankannasta, jolla Terijoen kunta, entinen Kivennavan kylä, oli sijainnut vuodesta 1910 alkaen.

Kannaksen yhteislyseo aloitti Lahden lyseon tiloissa, jonne tuli myöhemmin myös 1944 Lahdenpohjan Yhteislyseo, joka nimettiin sittemmin Lahden keskikouluksi ja lopulta Salinkallion lukioksi. Kannaksen lukion Annikki Virtasen suunnittelema koulurakennus valmistui 1952. Rakennuksen peruskivi oli tuotu Terijoelta. 

Kannaksen lukio yhdistyy Tiirismaan lukion kanssa vuonna 2022. Yhdistymisen jälkeen lukio tunnetaan nimellä Lahden lukio Gaudia.

Rehtorit
 Jyrki Rosti 2012-
 Kimmo Sainio 2003-2012 (lukion rehtori, 2003-2004 myös peruskoulun rehtori)
 Seija Helin 1987-2003 (lukion rehtori, 2002-2003 myös peruskoulun rehtori)
 Tuula Virtanen 2001-2002 (peruskoulun rehtori)
 Tuula Vilkeniemi 1980-1987 (lukion rehtori)
 Rauno Kestilä 1980-2001 (peruskoulun rehtori)
 Ilkka Suomi 1979-1980 (lukion rehtori)
 Risto Peltovuori 1975-1979 (lukion rehtori)
 Olavi Orava 1975-1980 (peruskoulun rehtori)
Vilho Nieminen 1962-1975
Impi Kormu 1952-1962
Martti Salokas 1917-1953 (Terijoen kunnassa ja Lahden kaupungissa 1942-)
Matti Rossi 1907-1917 (Kivennavan kunnan Terijoen kylässä ja 1910 Terijoen kunnassa)

Lähteet
 Kannaksen lukio

Viitteet

Kirjallisuutta
Terijoen yhteiskoulu: kuvia, kuvailuja ja mietteitä Terijoen yhteiskoulusta ja sivistysoloista, Mikko Uotinen, 1910

Lahden lukiot
Terijoki
Paavola (Lahti)
Insofa

Insofa Oy on Indoor Groupin omistama tytäryhtiö, joka valmistaa kotimaisia verhoiltuja kalusteita Lahdessa. Yritys on toiminut itsenäisenä tytäryhtiönä vuodesta 2000. Aikaisemmin yritys kuului Asko-konserniin, johon liittyen tehtaalla on lähes 90 vuoden kokemus huonekalujen valmistuksesta.

Tehtaan kalusteiden päämateriaalit ovat verhoiluja lukuun ottamatta kotimaisia, kokonaiskotimaisuusasteen ollessa noin 80 %.

Aiheesta muualla 
 Insofa

Suomalaiset teollisuusyritykset
Välskärikalamaiset

Välskärikalamaiset (Acanthuroidei) on ahvenkalojen alalahko, johon kuuluu kuusi heimoa. Varsinaisten välskärikalojen lisäksi alalahkoon kuuluu muitakin koralliriuttojen värikkäitä kaloja, joita näkee usein meriakvaariossa, esimerkiksi kettukala.

Tämän alalahkon kaloilla on erikoisen muotoiset leukaluut, jotka työntyvät eteenpäin muodostaen pienen suppusuun pidemmän tai lyhyemmän kuonon päässä.

Melkein kaikki välskärikalamaiset ovat litteitä tai pitkulaisia kiekkoja. Luvari voi kasviaa kaksi metriä pitkäksi, muiden lajien pituus vaihtelee 10 cm:stä metriin. Luvari elää avomerellä, muut lajit pysyttelevät rannikon läheisillä koralli- tai kallioriutoilla.

Heimot 
Alalahkoon kuuluu kuusi heimoa ja 128 lajia. Kolmen muun heimon, Perhokalat Chaetodontidae, Keisarikalat Pomacanthidae ja Levykalat Drepaneidae, asemasta on erilaisia mielipiteitä.
 Välskärikalat Acanthuridae - 6 sukua, 80 lajia
 Lepakkokalat Ephippidae - 8 sukua, 15 lajia
 Luvarit Luvaridae - 1 suku, 1 laji
 Arguskalat Scatophagidie - 2 sukua, 4 lajia
Kaniinikalat Siganidae - 1 suku, 27 lajia
Sarvikalat Zanclidae - 1 suku, 1 laji

Lähteet
Sebastian Mannström

Sebastian Mannström (s. 29. lokakuuta 1988 Kokkola) on suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Mannström edustaa Veikkausliigassa pelaavaa KPV:tä. 

Mannström on lähtöisin Kokkolasta ja edusti kasvattajaseuraansa Gamlakarleby Bollklubbia ennen siirtymistään FF Jaroon kaudeksi 2008. Jarossa hän pelasi kolmen kauden aikana 68 liigaottelua ja teki 11 maalia. Hän lukeutui myös Suomen alle 21-vuotiaiden maajoukkueen vakiopelaajiin.

Helsingin Jalkapalloklubiin (HJK) Mannström siirtyi marraskuussa 2010 kahden vuoden mittaisella sopimuksella. Hänen sopimustaan ei jatkettu kauden 2014 jälkeen. Siihen mennessä hän oli pelannut HJK:ssa 101 ottelua ja tehnyt niissä 15 maalia. Tammikuussa Mannström siirtyi Saksan neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavaan SV 07 Elversbergiin. Elokuussa 2015 Mannström palasi Suomeen ja Turkuun FC Interin riveihin, jossa hän pelasi kahden kauden ajan Veikkausliigaa. Inter-vuosien jälkeen Mannström siirtyi jälleen Saksaan. Tällä kertaa seurana oli Saksan 4. korkeinta sarjaa pelannut Stuttgarter Kickers, jossa hän pelasi kahden kauden ajan. Keväällä 2018 hän palasi Suomeen ja Ykkösessä pelanneen KPV:n riveihin ja oli nostamassa kokkolalaisseuraa Veikkausliigaan, jossa Mannström jatkoi pelaamistaan KPV:n paidassa.

Sebastian Mannström on pelannut Veikkausliigaa yhdeksän kauden ajan neljässä seurassa eli Jarossa, HJK:ssa, FC Interissä ja KPV:ssä, kaikkiaan 219 ottelua ja tehnyt niissä 30 maalia.

Mannström on kihloissa kestävyysjuoksija Nina Chydeniuksen kanssa ja heillä on yhteinen lapsi.

Saavutukset

 Suomen mestaruus 2011, 2012, 2013, 2014
 Suomen Cup 2011, 2014
 Suomen Cup-hopeaa 2015 
 Ykkösen kuukauden pelaaja syyskuu 2018

Lähteet

Suomalaiset jalkapalloilijat
Jalkapallon Suomen mestarit
Jalkapallon Suomen Cupin mestarit
Vuonna 1988 syntyneet
Elävät henkilöt
Sotakirjeenvaihtaja

Sotakirjeenvaihtaja on journalisti, joka tekee työtään sotaa käyvissä valtioissa sekä niiden sotatoimialueilla. Sotakirjeenvaihtaja välittää sodankäyntiä koskevia uutisia artikkelein, filmein ja valokuvin. Sitä pidetään journalistiammattikunnan vaarallisimpana ammattina. 

Jotkut sodasta kertovat henkilöt eivät ole toimittajia, vaan tiedottajia jonkin sodan osapuolen palveluksessa, usein tiedotuskomppanian. Heitä ei välttämättä kutsuta sotakirjeenvaihtajiksi, vaan rintamakirjeenvaihtajiksi, koska asemansa vuoksi he pääsevät ja joutuvat olemaan myös etulinjassa. Nimitys kirjeenvaihtaja liittyy aikaan, jolloin tieto välittyi pääasiassa kirjeinä ja erittäin vähäisessä määrin Krimin sodasta alkaen sähköttämällä. Myöhemmin ammattikuntaa on kutsuttu sotareporttereiksi, jolloin nimitys ei enää viittaa tiedonsiirtotapaan tai siirrettävään tiedon muotoon vaan voi käsittää piirroksien lisäksi myös valokuvia ja elokuvavälähdyksiä, myöhemmin videopätkiä.

Sotakirjeenvaihtajan paikalliset olot tuntevaa apulaista kutsutaan toimittajaslangissa fikseriksi.

Kaikki konfliktit eivät saa tasa-arvoista huomiota. Yleensä länsimaissa käydyt ja länsimaiden käymät sodat ovat arvokkaampia maailmanlaajuisina uutisaiheina, kuin esimerkiksi kehitysmaiden keskinäiset konfliktit.

Historia
Nykyaikaisten sotakirjeenvaihtajien esi-isänä pidetään hollantilaista 1600-luvulla elänyttä Willem van de Veldeä, joka palkattiin tekemään piirustuksia merisotaharjoituksista laivastoaan kehittävää Hollannin amiraliteettia varten. Van de Velden käyttöön annettiin pieni yksimastoinen purjevene, jonka kannelta hän seurasi manööverejä. Pelkkien harjoitusten seuraaminen ja tallentaminen ei riittänyt, sillä van de Velde osallistui tarkkailijana myös hollantilaisten ja brittiläisten laivastojen käymään neljän päivän taisteluun. Van de Velde teki tapahtumasta paikan päällä useita nopeita, mutta tarkkoja luonnoksia. Luonnoksista hän teki myöhemmin suurempia maalauksia, joita on arvostettu myös niiden yksityiskohtaisen tietoarvon vuoksi. Van de Velden samanniminen poika, Willem van de Velde nuorempi seurasi isänsä jalanjälkiä merimaalarina matkustaen usein laivasto-osastojen mukana.

Sanoma- ja viikkolehtien kehitys ja yleistyminen edisti ammattikunnan kasvua. Yksi varhaisimmista sotakirjeenvaihtajista oli Henry Crabb Robinson, joka kirjoitti Napoleonin sodista Lontoossa ilmestyvään The Times -lehteen. Yhdysvaltain ensimmäisenä sotakirjeenvaihtajana pidetään Isaiah Thomasia, joka raportoi Yhdysvaltain vapaussodan alkutapahtumista itse painamassaan ja julkaisemassaan sanomalehdessä Massachusetts Spy.

Katso myös

Ruth Baldwin Cowan
Martha Gellhorn
Ernie Pyle
Televisiosota
Rauli Virtanen
K. M. Wallenius

Lähteet

Aiheesta muualla 

Journalismi
Media-alan ammatit
Sodankäynti
Trespass

Trespass on progressiivista rockia esittäneen Genesiksen toinen studioalbumi, joka ilmestyi vuonna 1970. Levy on yhtyeen ensimmäinen, jolla musiikissa on jo selvästi kuultavissa progressiivisia piirteitä.

Vaikka Trespass ei menestynyt kaupallisesti yhtä hyvin kuin monet yhtyeen myöhemmät albumit, sen sisältämä musiikki toimi suunnannäyttäjänä monelle progressiivista rockia soittaneelle yhtyeelle. Levyn tunnetuin kappale lienee sen päätösraita ”The Knife”, josta kuultiin myöhemmin livenä lyhennettyä versiota.

Kappaleet

Kaikki kappaleet: Tony Banks/Peter Gabriel/Anthony Phillips & Mike Rutherford

Kokoonpano
Peter Gabriel – laulu, huilu, harmonikka, lyömäsoittimet
Anthony Phillips – kitarat, dulcimer, taustalaulu
Mike Rutherford – basso, kitarat, sello, taustalaulu
Tony Banks – kosketinsoittimet, kitara, taustalaulu
John Mayhew – rummut, lyömäsoittimet, taustalaulu

Vuoden 1970 albumit
Genesiksen albumit
Joutjärvi (Janakkala)

Joutjärvi  on Kanta-Hämeessä Janakkalassa Hakoisten kylän lähellä sijaitseva järvi.

Maantietoa 
Järven pinta-ala on 117 ha ja se on 2,1 kilometriä pitkä ja 950 metriä leveä. Järven vedenpinnan korkeus on 88,1 metriä mpy. Sen rantaviivan pituus on 6,3 kilometriä ja sen rannat ovat matalia lukuun ottamatta Peronmäkeä ja Tokeenmäkeä, joka kohoaa 40 metriä korkeammalle kuin järven vedenpinta, sekä vielä kaakkoisrannasta kohoavaa suurta nimetöntä mäkeä, joka yltää yli 47 metrin korkeudelle. Itärantaan ulottuu Kaaninsuo, joka on tiheästi ojitettu. Peltorantoja on vain pohjoisessa. Järven lähiympäristössä on ollut vain kolme maatilaa ja rannoille on rakennettu yli 50 vapaa-ajan asuntoa. Järvessä on yksi saari Joutsaari, joka on 230 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Saaressa on mökki.

Vesistösuhteet 
Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen. Se jaetaan vielä Haapajärven alueeseen, johon järvi kuuluu. Siihen laskee kuusi suo- tai pelto-ojaa. Laskuoja lähtee järven länsipäästä ja se laskee 2,4 kilometrin päähän Rehakkaan. Vedet jatkavat matkaansa Haapajärveen ja sitten Hyvikkälänjoen eli Tuulensuunjoen ja Kernaalanjärven kautta Hiidenjokeen. Se laskee puolestaan Vanajaveteen. Laskennallinen veden keskiviipymä järvessä on 1388 vuorokautta.

Luonnonarvot 
Vielä 1960-luvulla järvi oli lähdepohjaisena kirkasvetinen, mutta ojitukset ja muu hajakuormitus on sameuttanut järven veden. Järvi on toipunut kuormituksesta huonosti, koska vesi vaihtuu vain noin kerran vuodessa. Vuonna 1999 järven suojelemisprojektin edistämiseksi perustettiin Joutjärven suojeluyhdistys, joka on kerännyt asialle huomiota. Vuonna 2015 rakennettiin Ali-Joutjärven ojaan laskeutumisallas, jollainen oli tehty aiemmin Peronmäen ojaan. Näihin asennettiin fosforin poistamiseksi ferrosulfaatilla toimivat saostimet.

Historiaa 
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin ”Joutsjärvi”. Järvellä ei ollut maataloa, mutta siellä oli neljän torpan peltoja. Vuonna 1962 julkaistussa peruskartassa järven itärannoille kaavoitettu mökkitontteja, jotka lisääntyivät voimakkaasti vuoden 1979 kartassa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Janakkalan kunta: Joutjärven suojeluyhdistys, viitattu 14.4.2017
 Peltonen, Anne & Jutila, Heli: Janakkalan Joutjärven veden laatu ja kuormitus  (PDF), 2005, viitattu 14.4.2017

Haapajärven alue
Janakkalan järvet
Fabián O'Neill

Fabián Alberto O'Neill Dominguez (s. 14. lokakuuta 1973 Paso de Los Torros) on uruguaylainen jalkapalloilija, joka pelasi keskikenttäpelaajana. 

O'Neill pelasi seuratasolla muun muassa Juventuksessa ja Cagliarissa. Maajoukkueessa hän pelasi 19 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia. O'Neill kuului Uruguayn maajoukkueeseen vuoden 2002 MM-kilpailuissa mutta ei päässyt turnauksessa pelaamaan.

Lähteet 

Uruguaylaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1973 syntyneet
Elävät henkilöt
Otto Korpijaakko

Otto Albert Korpijaakko (sukunimi vuoteen 1929 Stenij; 10. marraskuuta 1900 Jyväskylä – 30. syyskuuta 1958 Imatra) oli suomalainen rovasti ja kirjailija. Korpijaakko toimi Viipurin Diakonissalaitoksen johtajana vuosina 1931-1937 ja Sisälähetyksen johtajana vuosina 1937-1941.

Teoksia 
 Pyhiä muistoja : herännäishenkisten kansanopistojen julkaisu, toimittanut O. Korpijaakko.  Herättäjä, Lapua 1929
 Ääni kentältä : rivejä kaatuneiden omaisille.   WSOY 1942
 Asevelihenki.  Asevelipapit ry, Helsinki 1943, 2. uudistettu painos 1944 
 Sortuuko Suomi?  Asevelipapit ry, Helsinki 1944
 Tulessa ja pakkasessa: Laatokan koilliskulmalla 1939-1940.  WSOY 1958, 2. painos 1959
 Kajaanin Sissi-Rykmentti: Piirteitä Kainuun osouudesta Suomen Vapaussotaan  1928

Lähteet 
 Suomen kirjailijat-tietokanta 
 Wiren, Edvin: Verraton tie. Diakonian raamatullinen pohja, historiallinen kehitys ja nykyiset työmuodot,  Wsoy, Helsinki, 1947

Viitteet

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Suomalaiset sotakirjailijat
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1958 kuolleet