joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
The Poisonous Path


The Poisonous Path on black metal -yhtye Behexenin viides studioalbumi, joka julkaistiin 27. toukokuuta 2016 levymerkillä Debemur Morti Productions. Albumin on tyyliltään lähempänä yhtyeen varhaista tuotantoa. Yhtye itse on kuvaillut albumiaan ”raivoavaksi pedoksi”.

Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 13.

Vastaanotto 

Albumi sai hyvän vastaanoton. Imperiumin Sami Kontio antoi albumille arvosanan 8+, ja sanoi yhtyeen olevan yksi harvoista, joka kykenee haastamaan länsinaapureidensa sotaisuudessa ja tuhoisuudessa, sekä sanoi sen olevan yksi vuoden parhaista black metal -julkaisuista. Niin ikään Metalliluolan Juha Karvonen antoi albumille arvosanan 8/10. Hän piti rituaalista syvyyttä tuovista puheosuuksista, eikä pitänyt albumia puuduttavana muun muassa melodian tuoman tarttumapinnan vuoksi. Metal Injectionin J. Andrew antoi albumille arvosanan 8/10. Hän sanoi yhtyeen käyttävän taidokkaasti pahuuden tematiikkaa sekä musiikin olevan huomion vangitsevaa ja lajityypissään suoraviivaista kohkausta.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt Behexen.

Kokoonpano 
 Horns – rummut
 Hoath Torog – laulu
 Shatraug – kitara
 Wraath – kitara

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2016 albumit
Behexenin albumit
Mustakeitto

Mustakeitto on kesyhanhen sisäelimistä ja verestä keitetty suurustettu keitto. Se on suosittu alkuruoka monessa Keski-Euroopan maassa, Britanniassa sekä Ruotsissa, ja Suomessakin sitä on tarjottu marraskuisen Martinpäivän tienoilla.

Mustakeitto on perinneruoka, joka sisältää hanhen verta, sisälmyksiä ja muita osia (kaula, lihasmaha, maksa, siipilihakset, sydän) sekä alkoholia kuten konjakkia, madeiraa, portviiniä, punaviiniä tai sherryä. Keiton maustamiseen käytetään inkivääriä, kanelia, meiramia, mausteneilikkaa, timjamia tai viinietikkaa ja suurustamiseen voi-jauhosuurusta eli ruskistamatonta voin ja vehnäjauhojen seosta, joka valmistetaan paistinpannussa tasaiseksi tahnaksi.

Hanhen osista ja juureksista keitetään liemi, johon voidaan lisätä kanalientä ja luumu-omenalientä sekä alkoholi, mausteet ja suurus. Hanhenveri lisätään lähes valmiiseen keittoon, ja keiton annetaan hautua mutta ei kiehua. Hanhenveren tilalla käytetään nykyisin usein sianverta. Mustakeiton lisänä tarjotaan liemessä keitettyjen hanhen osien ohella hanhenmaksamakkaraa ja haudutettuja luumuja ja haudutettuja omenan lohkoja. Mustakeiton kanssa syödään usein hanhenrasvalla siveltyä leipää, jonka päälle on aseteltu paahdettua sipulia.

Katso myös
 Kampsu
 Mustamakkara
 Verileipä
 Verimakkara
 Veriohukainen
 Veripalttu
 Veri ruokana

Lähteet

Keitot
Linturuoat
Veriruoat
Sisäelinruoat
Eija Mäkinen

Eija Mäkinen (s. 25. elokuuta 1952 Tampere) on Vaasan yliopiston  emeritaprofessori. Hän toimi Vaasan yliopiston julkisoikeuden, erityisesti vertailevan hallinto-oikeuden professorina 2006-2017. Hänestä tuli oikeustieteen kandidaatti vuonna 1977 ja lisensiaatti vuonna 1996. Hän väitteli hallintotieteiden tohtoriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1992. Hän on aiemmin toiminut Tampereen yliopistossa julkis- ja talousoikeuden, julkisoikeuden, kunnallisoikeuden lehtorina. Hän on Tampereen yliopiston dosentti..
 
Mäkinen johti Vaasan yliopistossa Hyvä hallinto ja perusoikeudet -tutkijaryhmää. Ryhmä tutkii hyvään hallintoon, hallinnon muutokseen ja perus- ja ihmisoikeuksiin liittyviä oikeudellisia kysymyksiä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Professori Eija Mäkisen julkaisut ja asiantuntijatehtävät Vaasan yliopiston tutkimustietokannassa
 "Selvitys: Kuntalaisen valitusoikeutta kaavoista ei kannata rajoittaa", artikkeli Eija Mäkisen selvityksestä ympäristöministeriölle Helsingin Sanomissa 11.3.2016 

Vaasan yliopiston professorit
Suomalaiset professorit
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Myrskyn jälkeen (televisiosarja)

Myrskyn jälkeen on Ylen Kotikatsomossa syksyllä 2017 esitetty kolmiosainen draamasarja. Sen on ohjannut Leea Klemola, ja pääosaa esittää Kaarina Hazard. He ovat myös sarjan käsikirjoittajat. Myrskyn jälkeen oli ehdolla Göteborgin elokuvajuhlilla käsikirjoituspalkinnon saajaksi. Sarjan päähenkilö on hirmumyrskyn jälkeisessä Helsingissä työskentelevä poliisi. Muissa rooleissa esiintyvät muun muassa Antti Holma, Mikko Roiha ja Henry Hanikka.

Sarja näytettiin vuoden 2017 Rakkautta ja anarkiaa -festivaalilla. Yle Areenaan se tuli katsottavaksi 23. syyskuuta. Televisiossa se esitettiin 29. lokakuuta – 12. marraskuuta 2017.

Sarjan budjetti oli 788 000 euroa, josta Suomen elokuvasäätiön osuus oli 120 000 euroa.

Myrskyn jälkeen palkittiin tammikuussa 2018 kolmella Kultaisella Venlalla. Sarja valittiin vuoden 2017 parhaaksi draamasarjaksi ja sen tekijöistä palkinnot saivat käsikirjoittajat Leea Klemola ja Kaarina Hazard. Klemola sai palkinnon myös ohjauksesta.

Rooleissa

Jaksot 

1 Katsojamäärä televisiossa ensiesityspäivänä

Lähteet 

Suomalaiset draamasarjat
Minisarjat
2010-luvun televisiosarjat
Killervä

Killervä  eli Killerjärvi  on Keski-Suomessa Jyväskylässä Kypärämäessä Killerin raviradan keskialueella sijaitseva lampi.

Järvellä on aikaisemmin pesinyt suuri naurulokkikolonia, joka on aiheuttanut ongelmia raviradalle. Pesiä on poistettu ruoppaamalla pesimäalustoja pesimäkauden ulkopuolella syksystä 2011 lähtien.

Maantietoa 
Lammen pinta-ala on 3,1 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen ympärille on rakennettu ravirata, jonka sisällä se on kokonaan. Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Lammen rantaviivan pituus on 850 metriä.

Vesistösuhteet 
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Köhniönjärven valuma-alueeseen (14.232) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 138,0 metriä mpy. Lammella ei ole kartan mukaan tulo-ojia tai edes laskuojaa. Ne on aiemmin virranneet viereiseen Köhniönjärveen .

Historiaa  
Vuoden 1963 peruskartassa oli sen nimi Killerinjärvi ja sen keskellä sijaitsi saari. Järven laskuoja oli kaivettu Rimminsuolle, missä se laski Rimminlampeen ja josta vedet jatkoivat ojia myöten Köhniönjärveen. Killerjärven ravirata valmistui 1974, jolloin lammen muoto muuttui.

Lähteet 

Köhniönjärven valuma-alue
Jyväskylän järvet
Kypärämäki
Marko Vovtšok

Marko Vovtšok (; oik. Marija Oleksandrivna Markovytš, o.s. Vilinska, ; 22. joulukuuta 1834 Jekaterininskoje, Orjolin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 10. elokuuta 1907 Naltšik, Venäjän keisarikunta) oli ukrainalainen kirjailija. Hän kirjoitti aluksi ukrainaksi, mutta elämänsä jälkipuolella venäjäksi.

Vovtšokin puoliso oli ukrainalainen kirjailija Opanas Markovytš. Vovtšokin ensimmäiset teokset olivat kansanelämän kuvauksia, ja ne julkaisi 1857 Panteleimon Kuliš nimellä Narodnyš opovidan (”Kertomuksia kansanelämästä”, kolmas painos 1903–1904). Ivan Turgenev on kääntänyt ne venäjäksi 1859.

Kokoelma, jossa on 26 Vovtšokin ukrainankielistä novellia, ilmestyi Lembergissä 1878. Parhaana pidetään novellia ”Instytutka” (”Eläkeläisrouva”). Siinä, kuten monissa muissakin, kuvataan maaorjien surkeaa asemaa oikullisten ja vailla omaatuntoa olevia tilanomistajien ja heidän vielä pahempien vaimojensa väkivallan alla. Jotkut novellit on muokattu laulujen pohjalta. Heikoimmin hän on onnistunut kuvatessaan kansaa, jota hän ei omasta kokemuksesta tuntenut. Paremmin hän tunsi tilanomistajat ja kaupunkielämän.

Vovtšok kuului kaiken kaikkiaan ukrainalaisen kirjallisuuden kansanomaiseen, realistiseen suuntaukseen. Jo 1859 hän julkaisi venäjäksi kirjoittamansa novellin, ja miehensä kuoleman jälkeen hän omistautui täysin venäjänkieliselle kirjallisuudelle. Kootut teokset julkaistiin uutena painoksena 1896–1898.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Ukrainalaiset kirjailijat
Vuonna 1833 syntyneet
Vuonna 1907 kuolleet
Olimpia (laskettelurinne)

Olimpia on laskettelurinne Alpe Cermisin talviurheilukeskuksessa Cavalesessa Italiassa.

Olimpia muodostuu Olimpia 1, Olimpia 2 ja Olimpia 3 -rinteistä.

Olimpia 3 -rinteessä on järjestetty vuodesta 2007 alkaen vuosittain maastohiihdon maailmancupin Tour de Skin viimeinen etappi, jonka loppunousuna se toimii. Etapille lähdetään Lago di Teseron hiihtostadionilta ja se päättyy Olimpia 3 -laskettelurinteen ylös hiihtämiseen. Etappi on 9 kilometriä pitkä, josta loppunousun osuus on 3,65 kilometriä. Laskettelurinteeseen merkitään alppihiihtoratamaisesti portteja serpentiini-mutkiksi.

Reitti
Olimpian yläasema sijaitsee 2 225 metriä merenpinnan yläpuolella Cermis-vuoren huipulla, josta näkee jopa Itävallan puolelle. Olimpian ensimmäinen osuus eli Olimpia 1 alkaa heti jyrkänteellä, jonka jälkeen tulee tasaisempi osuus. Olimpia 1 päättyy Campiol del Pel -alueelle Costabella-tuolihissin ala-asemalle.

Costabella-tuolihissin ala-asemalta alkaa Olimpia 2, joka on koko rinteen haastavin osuus. Se alkaa loivahkolla osuudella ennen kuin se jyrkkenee Cavatappi (Korkkiruuvi) -mutkiin. Cavatappin jälkeen tulee koko rinteen jyrkin kohta Olimpia wall (Olimpian seinä), jossa jyrkkyys on 50 %. Sen jälkeen rinne loivenee Dos dei Laresin gondolihissiasemalle.

Dos dei Laresin gondolihissiasemalta alkaa rinteen viimeinen osuus eli Olimpia 3, joka on Tour de Skin viimeisen etapin loppunousu. Olimpia 3:ssa ei ole erityisen jyrkkiä kohtia, mutta se on vaihtelevan jyrkkä. Ensin tulee pieni jyrkänne, jossa sijaitsee Tour de Skin maali. Sen jälkeen tulee lähes tasainen Direttissima Cermis (Cermisin suora), jossa jyrkkyys on vain 4 %. Sen jälkeen tulee Olimpia 3:n jyrkin kohta The Deer’s Den (Hirvieläimen pesä), jossa jyrkkyyttä on 28 %. Sen jälkeen rinne loivenee noin 12 %:n jyrkkyiseksi, ennen 24 % jyrkkyistä kohtaa. Sen jälkeen tulee Pallua, jossa rinteen jyrkkyys on 14,3 %. Sen jälkeen tulee rinteen viimeinen jyrkänne Jump of Skiri (Skirin hyppy), jossa rinteen jyrkkyys on 26,5 %. Rinteen loppuosuuden keskijyrkkyys on 12,2 %.

Olimpia päättyy 860 metriä merenpinnan yläpuolella Fondovallen gondolihissiasemalle. Rinteen kokonaispituus on 7 200 metriä, korkeuseroa on 1 365 metriä ja keskijyrkkyys on 19 %.

Lähteet
Alpe Cermis AlpeCermis.it 
Lifts ans Slopes AlpeCermis.it 
Alpe Cermis ski map Siriobluevision.it 
Olimpia AlpeCermis.it 
Tour de Ski VisitFiemme.it

Viitteet

Italian laskettelurinteet
Italian maastohiihto
Cavalese
Arctic Thunder


Arctic Thunder on black metal -yhtye Darkthronen kuudestoista studioalbumi, joka julkaistiin 14. lokakuuta 2016 levymerkillä Peaceville Records. Albumilla laulaa poikkeuksellisesti ainoastaan Nocturno Culto.

Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 40.

Vastaanotto 
Albumi sai hyvän vastaanoton. Pitchfork Median Zoe Camp antoi albumille arvosanan 7.2, ja sanoi sen olevan kattava kokonaisuus kuolonkorinaa, valitusta ja thrash metalia. Imperiumin Janne Rintala sanoi yhtyeen ajautuneen albumillaan lähemmäksi vanhan liiton black metalia, sekä kehui sen svengaavuutta ja soitinnusta. Kaaoszinen Pasi Huttunen antoi albumille arvosanan 9/10, ja piti albumia niin ikään rokahtavana ja iskevänä vanhan koulukunnan black metal -albumina. Metal Injectionin arvioija piti albumia edeltäjäänsä hiukan heikompana, mutta sanoi sen olevan nopeammin omaksuttavissa, sekä sanoi laulupestin jättämistä kokonaan Nocturno Culton haltuun hyvänä vetona.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Nocturno Culto – laulu, kitara, basso
 Fenriz – rummut, basso, kitara

Tuotanto 
 Nocturno Culto – äänittäjä, miksaaja
 Jack Control – masteroija
 Matthew Vickerstaff – design, kansikuva
 Fenriz – graafinen suunnittelu

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 8+/10
 Kaaoszine: 9/10
 Metal Injection: 8/10
 Pitchfork Media: 7.2/10

Lähteet 

Vuoden 2016 albumit
Darkthronen albumit
Where Shadows Forever Reign


Where Shadows Forever Reign on black metal -yhtye Dark Funeralin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 3. kesäkuuta 2016 levymerkillä Century Media Records. Albumi on ensimmäinen yhtyeeseen vuonna 2014 liittyneen laulaja Heljarmadrin kanssa.

Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 15.

Vastaanotto 
Albumi sai hyvän vastaanoton. Kaaoszinen Tom Frankton ylisti albumia yhtyeen parhaaksi sitten kahdenkymmenen vuoden takaisen esikoisalbumin The Secrets of the Black Arts, ja piti sitä tasapainoisena aggressiivista paahtoa sekä hitaampaa tempoilua sisältävänä harkittuna teoksena. Niin ikään Imperiumin Sami Kontio piti albumia yhtyeen siihenastisista julkaistuista monipuolisimpana ja mielenkiintoisimpina, ja antoi sille arvosanan 8.5/10. Metal Injectionin arvioija piti albumia miellyttävänä, hyvin tuotettuna ja ”hauskana” kokonaisuutena, joka ei temaattisesti sisällä mitään yllättävää. Soundin Ville Sorvali antoi albumille kolme tähteä viidestä, ja piti sitä tyylipuhtaana suorituksena. Hän sanoi sävellysten olevan suoraan oppikirjasta, ja ettei yksikään niistä jää mieleen. Metalliluolan Jarno Kärnä piti albumia erinomaisena. Hän sanoi sen olevan yhtyeen pehmein, ”täyttä pahuutta” sisältävä huoliteltu tuotos.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Heljarmadr – laulu
 Lord Ahriman – kitara, basso
 Chaq Mol – kitara
 Dominator – rummut

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 
 Kaaoszine: 10–/10
 Metal Injection: 7/10
 Metalliluola: 9+/10
 Soundi:

Lähteet 

Dark Funeralin albumit
Vuoden 2016 albumit
The Synarchy of Molten Bones


The Synarchy of Molten Bones on ranskalaisen black metal -yhtye Deathspell Omegan kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 8. marraskuuta 2016 levymerkillä Norma Evangelium Diaboli.

Vastaanotto 
Albumi sai hyvän vastaanoton. Kaaoszinen Juri Hiltunen antoi albumille arvosanan 8–/10, ja sanoi muodottoman kauhun ja epäpyhyyden sekoituksen olevan synkassa ja albumin olevan varsin laadukas, vaikka pitikin sitä lievänä tason notkahduksena. Metal Injectionin Greg Kennelty piti albumia hurjana ja ennenkuulemattomana, eikä uskonut rumpalin olevan ihminen ensinkään. Exclaimin Adam Nizan sanoi yhtyeen osoittavan albumilla ettei se ole ruosteessa, sekä piti sitä melkein tarpeeksi täyteläisenä lyhyenä kokopitkänä albumina.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Mikko Aspa – laulu
 Hasjarl – kitara
 Khaos – basso

Arvostelut 
 Exclaim!: 9/10
 Kaaoszine: 8–/10
 Metal Injection: positiivinen

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Deathspell Omegan albumit
Vuoden 2016 albumit
Jäämerenmaltsa

Jäämerenmaltsa (Atriplex lapponica) on yksivuotinen revonhäntäkasvi. Se on kuvattu uutena lajina vuonna 1956.

Ulkonäkö 
Jäämerenmaltsa kasvaa 5–30 senttimetriä korkeaksi ja muistuttaa pienikokoista merimaltsaa, joka on taksonomisesti lähilaji. Sen lehdet ovat merimaltsan tapaan pitkänkapeat, mutta hedelmäverhiöt ovat sileät. Tyviliuskatonta lehtimallia lukuun ottamatta sillä on samoja piirteitä myös suolamaltsan kanssa.

Levinneisyys 
Jäämerenmaltsaa esiintyy ainoastaan Koillis-Fennoskandiassa, Norjassa ja Venäjällä Jäämeren rannikolla. Eniten sitä kasvaa Varanginvuonon ympäristössä. Norjassa se kasvaa melko yleisenä merenrannan levävalleilla.

Lähteet 

Maltsat
Napalituyrtti

Napalituyrtti (Eutrema edwardsii) on arktinen ristikukkaiskasvilaji. Se on maustekasvina viljellyn maustekrassin eli wasabin (Eutrema japonicum) lähilaji.

Ulkonäkö 
Napalituyrtti on monivuotinen ja kasvaa 5–30 senttimetriä korkeaksi. Kasvilla on vankka paalujuuri. Enimmät lehdet kasvavat tyviruusukkeena, osa varsilehtinä. Kukat ovat tanakan varren yläosassa. Niissä on pienet valkoiset terälehdet ja punertavat verholehdet. Lidut ovat kapeita ja pystyjä.

Levinneisyys 
Napalituyrtti on laajalle levinnyt tundralaji. Sitä esiintyy läpi pohjoisen arktisen alueen Siperiassa, Alaskassa, Kanadassa, Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Laji kasvaa myös alpiinisella tundralla Keski-Aasiassa Mongoliassa. Huippuvuorilla laji on melko harvinainen tundrakasvi.

Lähteet 

Ristikukkaiskasvit
Laurits Tuxen

Lauritz Regner Tuxen (9. joulukuuta 1853 Kööpenhamina - 21. marraskuuta 1927 Kööpenhamina)) oli tanskalainen taidemaalari. Hän oli toinen kahdesta merkittävästä maansa naturalismin alkuunpanijoista (toinen oli P. S. Krøyer). Hän opiskeli L. Bonnatin opetuksessa. Vuosina 1909–1916 hän oli Kööpenhaminan taideakatemian professorina. Hänen maalauksiensa aiheet liittyvät ensisijaisesti rannikkoon ja kalastajain elämään. Tuxen oli kuitenkin lisäksi yksi ajan tärkeimmistä kuninkaallisaiheisten teosten taidemaalareista. Tuxen teki vuonna 1883 kattomaalauksia Frederiksborgin linnaan. Tuxenin muistelmateos ilmestyi 1928.

Kuvia teoksista

Lähteet

Aiheesta muualla 

Tanskalaiset taidemaalarit
Vuonna 1853 syntyneet
Vuonna 1927 kuolleet
Tanskalaiset professorit
Pocho Aztlan


Pocho Aztlan on meksikolaisen death metal -yhtye Brujerian neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 16. syyskuuta 2016 levymerkillä Nuclear Blast. Se on yhtyeen ensimmäinen sitten kuudentoista vuoden takaisen Brujerizmon (2000), sekä ensimmäinen jolla soittavat El Cynico, El Sangron, Hongo Jr. sekä Cuernito.

Kappaleesta ”Plata o plomo” kuvattiin musiikkivideo.

Vastaanotto 
Albumi sai hyvän vastaanoton. Kaaoszinen Pasi Huttunen antoi albumille arvosanan 9–/10, ja sanoi sen huokuvan intohimoa death metalia kohtaan sekä kappaleiden olevan laadukkaita, toisaalta jokseenkin vaihtelevan tasoisia esityksiä. Metal Injectionin arvioija piti erinomaisesti tuotettua albumia hyvänä lisänä sen julkaisuhistoriaan, ja sanoi sen olevan tutun ja turvallisen kuuloista julkaisujen välisestä tauosta huolimatta. Blabbermouthin arvostelija sanoi albumin olevan yksi vuoden ilkeimmistä, äänekkäimmistä ja myrkyllisimmistä julkaisuista. Imperiumin Serpent antoi albumille kahdeksan tähteä kymmenestä. Hän sanoi laulajan ulosannin olevan epätavallinen ja kiehtova, ja sanoi sen sävellysten ja kielivalinnan olevan onnistuneita.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt Hongo sekä sanoittanut Juan Brujo, ellei toisin mainittu.

Kokoonpano 
 Juan Brujo – laulu
 Hongo – kitara
 Pititis – kitara, taustalaulu
 Fantasma – basso, taustalaulu
 El Cynico – basso, taustalaulu
 Pinche Peach – samplet, taustalaulu
 Hongo Jr. – rummut

Arvostelut 
 Blabbermouth: 9/10
 Imperiumi.net: 
 Kaaoszine: 9–/10
 Metal Injection: 7/10

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2016 albumit
Brujerían albumit
GeoCities

Yahoo! GeoCities (tunnetaan myös nimellä GeoCities) on kotisivutilaa tarjoava palvelu. Se on saatavilla vain Japanissa. David Bohnett ja John Rezner perustivat palvelun marraskuussa vuonna 1994. Tietotekniikkajätti Yahoo! osti sen vuonna 1999.

GeoCities lopetti toimintansa maailmanlaajuisesti 29. lokakuuta 2009 Japania lukuun ottamatta.

Lähteet

Verkkosivustot Yhdysvaltalaiset tietotekniikkayhtiöt
Katri Laine

Katri Helena Laine (o.s. Soini; 25. marraskuuta 1891 Helsinki – 19. huhtikuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen historioitsija. Hän tutki varsinkin kotitalousopetuksen historiaa. Laine kirjoitti useita kotitalouden oppikirjoja. Hänen vuonna 1927 julkaisemastaan kansakoulujen oppikirjasta Kotitalouteni otettiin 12 painosta.

Katri Laineen isä oli kirjailija Wilho Soini. Hänen sisaruksiaan olivat kirjailijat Yrjö ja Elsa Soini. Laine kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1911 ja valmistui kotitalousopettajaksi 1912, kansakoulunopettajaksi 1913 ja filosofian kandidaatiksi 1920. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1935 aiheenaan 1700-luvun pellavanviljely ja -kehruu Suomessa. Laine oli vuosina 1918–1921 Maataloushallituksen kotitalouden tarkastaja, 1928–1937 Kouluhallituksen kotitalous- ja käsityöopetuksen tarkastaja ja 1937–1957 maataloushallituksen kotitalousosaston päällikkö. Hän osallistui Lotta Svärd -järjestön toimintaan ja kirjoitti lottien käyttöön tarkoitettuja oppikirjoja Suomen historiasta. Sotavuosina hän johti toimikuntaa, joka pohti naisten työpalvelua.

Katri Laineen puolisona oli vuodesta 1921 lehtori ja historiantutkija Eevert Laine.

Teoksia
 Kotitalouteni: Oppikirja kansakouluille, 1927 (kaikkiaan 12 painosta). 
 Helsingin käsityökoulu 1881–1931, 1931.
 Kotitalouskoulujen alkuvaiheita Suomessa 1850–1900. 1931.
 Otavalan Pellavanviljely- ja Kehruukoulu: Ruotsi-Suomen pellavanviljely- ja kehruupolitiikkaa 1700-luvulla. 1935. (SHS: Historiallisia tutkimuksia 21.)
 Suomen Talousseura pellavanjalostuksen elvyttäjänä. 1943 (Acta Agral. Fenn. 53.)
 Helsingin kasvatusopillinen talouskoulu 1891–1940. 1942.
 Lotat ja isänmaan historia 1: Mannerheim ja isänmaani. Lotta-Svärd, 1942.
 Pikkulotat ja isänmaan historia. Lotta-Svärd, 1942.
 Maatalousnaiset 1797–1947. Maatalousnaisten keskusjohtokunta, 1948.

Lähteet

Kirjallisuutta
 

Suomalaiset historioitsijat
Kotitalouden edistäjät
Keittokirjailijat
Suomalaiset virkamiehet
Vuonna 1891 syntyneet
Vuonna 1960 kuolleet
Kääpiöpellava

Kääpiöpellava (Radiola linoides) on yksivuotinen hyvin pieni pellavakasvilaji. Se on kääpiöpellavien (Radiola) suvun ainoa laji.

Ulkonäkö 
Laji on hyvin hentokasvuinen, yhdestä kahdeksaan senttimetriä korkeaksi kasvava ruoho. Lehdet ovat vastakkain kasvavat, ehyet, soikeat ja yksisuoniset. Kukat ovat nelilukuiset ja pienet, 2–3 millimetriä leveät. Niissä on yhden millimetrin pituiset valkoiset terälehdet. Hedelmänä on yhden millimetrin mittainen kahdeksanlokeroinen kota.

Levinneisyys 
Kääpiöpellavaa esiintyy suuressa osassa Eurooppaa keski- ja eteläosissa. Pohjoiseen sitä kasvaa Etelä-Norjassa asti.

Kääpiöpellavaa voi esiintyä muiden pienten kasvien kuten pikkupungan (Anagallis minima) ja nölliäisenvihvilän (Juncus minutulus) seurassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kääpiöpellava (Radiola linoides)
Den virtuella floran: Dvärglin (Radiola linoides) 
ITIS: Radiola linoides 
United States Department of Agriculture (USDA): Radiola linoides 

Pellavakasvit
Super Mario Odyssey

Super Mario Odyssey on Nintendon kehittämä tasohyppelypeli. Peli on julkaistu 27. lokakuuta 2017 Nintendo Switch -konsolille ja se kuuluu Super Mario -pelisarjaan.

Peli julkistettiin Nintendon 13. tammikuuta 2017 pidetyssä tiedotustilaisuudessa, jossa esiteltiin Nintendo Switch -konsolia ja sille julkaistavia pelejä. Pelin demo julkaistiin E3-messuilla kesäkuussa 2017.

Pelaaminen 
Osa pelin ympäristöistä on saanut vaikutteita oikeasta maailmasta, esimerkiksi pelissä esiintyvä "New Donk City" viittaa New York Cityyn. Pelissä on Super Mario 64:n ja Super Mario Sunshinen tyyliin avoin maailma, jossa voi liikkua vapaasti ilman aikarajoitusta. Marion hattu vaikuttaisi olevan Super Mario Odysseyssä aiemmista Mario-peleistä poiketen elävä Cappy-nimisen hahmon taikavoimasta ja sillä on aiempia pelejä suurempi rooli. Mario voi käyttää hattua aseena heittämällä sen bumerangin tapaan vihollisia kohti. Joillain vihollisilla, mukaan lukien Bowserilla on hattu ja viholliset käyttävät hattuja bumerangiaseena. Marion tehtävänä on useimpien Mario-pelien tapaan pelastaa prinsessa Peach Bowserin kynsistä Bowserin yrittäessä pakottaa Peachin kanssaan naimisiin.

Pelissä Mario seikkailee erilaisissa paikoissa kerätäkseen Moon kappaleita, joita kerättyään tarpeeksi hän voi matkustaa seuraavaan paikkaan. Jokaisessa tasossa on yksi pomovastus, joiden voitettuaan pelaaja palkitaan kolmella Moon kappaleella. Moon kappaleet voi myös löytyy erilaisista paikoista tai suorittamalla pienen pulman.

Pelin tasoissa voi löytää salaisia paikkoja, joita ovat esimerkiksi 8-bittinen alue, jossa Mario tutkii paikkaa 8-bittisellä muodollaan. Pelissä Mario voi ostaa erilaisia asusteita, joko muiden hahmojen vaatteita tai pelissä pelattavan tason teemaisen asun. Lisäksi pelissä voi suorittaa pieniä tehtäviä, joiden suoritettuaan pelaaja palkitaan yhdellä Moon kappaleella.

Juoni 
Peli alkaa Prinsessa Peachin kotilinnan alueella, jossa Bowser on ilmalaivan kanssa. Mario ja Bowser kamppailevat jonkun aikaa, kunnes Bowser lyö hänet hatullansa Maahan ja poistuu paikalta.

Mario herää tuntemattomasta paikasta ja tapaa pienen haamuolennon, joka kertoo Mariolle että Bowser kidnappasi naispuolisen haamuolennon. Olento siirtyy Marion hattuun ja hänen hatustaan tulee elävä ja hän saa nimekseen Cappy. Kaksikko yhdistää voimansa pysäyttäkseen Bowserin ja pelastaakseen Peachin ja Cappyn ystävän.

Vastaanotto 
GameSpot ja IGN ovat antaneet pelille arvosanaksi täydet 10/10 arvosteluissaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Mario-pelit
Nintendon julkaisemat videopelit
Vuoden 2017 videopelit
Nintendo Switch -pelit
Avoin pelimaailma -pelit
Mario Kart 8 Deluxe

Mario Kart 8 Deluxe on huhtikuussa  julkaistu videopeli Nintendo Switch -konsolille.

Peli on alkuperäisen Mario Kart 8:n uusintaversio, jossa on mukana aiemman version ilmaiset DLC-n lisäosat kenttineen, hahmoineen ja ajoneuvoineen sekä joukko muutoksia.

Uudistukset

Uudistuksina aiempaan osaan ovat kuusi uutta hahmoa: vanhat tutut Bowser Jr., King Boo ja Dry Bones sekä uudet Gold Mario (suom. Kultainen Mario), Inkling Girl ja Inkling Boy. Inklingit ovat tuttuja Splatoon-peleistä. Uudet hahmot on Gold Mariota lukuun ottamatta ovat avattuja. Gold Mario avautuu, kun kaikki Grand Prix -kilpailut kaikkine moottoriluokkineen ovat suoritettu. Yoshille ja Shy Guylle voi valita värin jo alussa. Mukana on myös uusia ajoneuvoja, mutta ne ajoneuvot sekä aikaisemmat ajoneuvot saadaan keräämällä kolikoita, alkuperäisen Mario Kart 8:n tapaan, jolloin avautuu lisää ajoneuvoja ja niiten osia. Kaikki pelin kuluessa saatavat hahmot ja radat ovat avattuja, kun taas alkuperäisessä Mario Kart 8:ssa joutui suorittamaan tiettyjä Grand Prix -kilpailuja uusien hahmojen ja ratojen avaamiseksi. Myös moottoriluokat 150cc peilikuvana ja alkuperäisen pelin ilmainen 200cc päivitys ovat avattuja. Mercedes Benz -ajoneuvot ja niiden osat avautuvat tällä kertaa keräämällä lisää kolikoita.

Ajon aikana valikosta voi kytkeä päälle älykkään ohjauksen, joka tekee radalla pysymisestä helpompaa, ja auto-kiihtymisen, joka saa ajoneuvon kiihtymään automaattisesti.

Taistelumoodissa on kokonaan uudet kentät eli perinteiset Mario Kart -taisteluareenat: uudet, jossa on mukana yksi Splatoon-pelistä tuttu arena sekä myös muutama aikaisempi vanhempi taisteluareena aikaisemmista Mario Kart -peleistä. Taistelutyylejä on viisi: Balloon Battle (perinteinen), Renegade Roundup (uusi), Coin Runners (perinteinen), Bob-omb Blast (Mario Kart: Double Dash!! -pelistä) ja Shine Thief (Mario Kart: Double Dash!! -pelistä).

Lisäksi kilpailija saa käyttöön kaksi esinettä Mario Kart: Double Dash!! -pelin tapaan ja radoilla myös on kyseisestä pelistä tuttuja kaksinkerroksisia esinelaatikoita. Sulka ja Boo -esineet tekevät paluun.

Pitempään driftaaminen antaa kolmannen turbon eli ultra-mini-turbon, mikä on käytössä vain silloin, kun älykäs ohjaus on pois päältä.

Vastaanotto 
IGN antoi pelille arvostelussaan 9.3/10.

Myynti 
Peli on tehnyt sarjan myyntiennätyksen julkaisupäivänään ollen nopeimmiten myyvä sarjan peli.

Peli oli Nintendo Switch -konsolin eniten myynyt peli heinäkuussa 2019.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Mario Kart -pelit
Nintendon julkaisemat videopelit
Vuoden 2017 videopelit
Nintendo Switch -pelit
Naton parlamentaarinen yleiskokous

Naton parlamentaarinen yleiskokous (, ) on Nato-liittolaismaiden parlamenttien foorumi, jonka tehtävä on levittää tietoisuutta Pohjois-Atlantin alueen turvallisuusasioista ja vahvistaa transatlanttisia suhteita ja atlanttisia arvoja. Näiksi arvoiksi on määritelty parlamentaarinen demokratia, yksilönvapaudet, ihmisoikeudet ja laillisuusperiaate. Parlamentaarinen yleiskokous toimii linkkinä Naton ja sen liittolaismaiden parlamenttien välillä, mutta se on erillinen instituutio Natosta. Yleiskokouksella on täysistunto kaksi kertaa vuodessa.

Naton parlamentaarinen yleiskokous perustettiin vuonna 1955. Siihen kuuluu nykyään 257 valtuuskunnan jäsentä 28:sta jäsenmaan parlamentista ja lisäksi valtuustot 13 Naton liittolaismaasta, neljästä Välimeren kumppanuusmaasta ja kahdeksan tarkkailijavaltuutettua. Eri maiden valtuuskuntien koot perustuvat jäsenmaiden kokoihin ja puolueiden voimasuhteisiin niiden parlamenteissa. Yhteensä valtuutettuja on noin 360. Liitännäisjäsenten valtuuskuntien jäsenet voivat osallistua yleiskokouksen täysistuntoihin, seminaareihin ja lähes kaikkiin komiteoihin. He voivat esittää päätöslauselmia ja lisäyksiä niihin täysistunnoissa sekä toimia raportööreinä komiteoissa, mutta heillä ei ole äänioikeutta eivätkä he osallistu budjetin laatimiseen.

Naton parlamentaarisen yleiskokouksen vuosibudjetti on 3,8 miljoonaa euroa. Rahat käytetään Brysselissä sijaitsevan sihteeristön toimintaan. Liitännäisjäsenillä ei ole velvollisuutta osallistua yleiskokouksen kustannuksiin.

Suomi on Naton rauhankumppanuusmaa ja siten liitännäisjäsen. Maalla on ollut valtuuskunta Naton parlamentaarisessa yleiskokouksessa vuodesta 1998 lähtien. Suomen valtuuskunnassa on neljä jäsentä, joilla ei ole varajäseniä.

Lähteet 

Parlamentaarinen yleiskokous
Eveliina Piippo

Eveliina Piippo (s. 7. syyskuuta 1998 Tampere) on suomalainen maastohiihtäjä. Hän edustaa seuratasolla Vuokatti Ski Teamiä. Hän on opiskellut tammikuusta 2020 lähtien Denverissä Coloradossa Yhdysvalloissa.

Kansainväliset kilpailut 

Piippo kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Rukalla joulukuussa 2017. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän sai oltuaan 28:s Lahden 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa maaliskuussa 2018. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 18:nneksi Falunin 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa maaliskuussa 2019. Joulukuussa 2018 Beitostølenissä  Piippo hiihti ensi kertaa naisten viestijoukkueessa ja ankkuroi joukkueen kolmanneksi. 

Eveliina Piippo edusti Suomea nuorten MM-kilpailuissa Gomsissa 2018. Hän sijoittui parhaimmillaan neljänneksi kymmenen kilometrin yhdistelmähiihdossa. Nuorten MM-kilpailuissa Soldier Hollowissa 2017 Piippo oli viiden kilometrin vapaan kilpailussa kahdeksas ja kymmenen kilometrin yhdistelmäkilpailussa viides. 

Tammikuussa 2019 Piippo saavutti hopeaa vapaan hiihtotavan 10 kilometrillä alle 23-vuotiaiden sarjassa nuorten MM-kilpailuissa Lahdessa.

Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 Piippo sijoittui 30 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 19:nneksi, yhdistelmäkilpailussa 23:nneksi ja viestissä kuudenneksi.

Tammikuussa 2015 Piippo kilpaili Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Stegissä, jossa hän oli viiden kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa viides, 7,5 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa kuudes ja oli mukana neljänneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa. Samana vuonna hän hiihti hopeaa alle 18-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuskilpailusta vapaan viideltä kilometriltä Örnsköldsvikissä.

Kansalliset kilpailut 

Aikuisten SM-kilpailuissa Piippo saavutti ensimmäisen mitalinsa oltuaan kolmas 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa Äänekoskella 2019. Hän oli viides vapaan kymmenen kilometrin kilpailussa Vantaalla 2018,  kuudes vapaan kolmenkymmenen kilometrin SM-kilpailussa Ylitorniolla 2017 ja seitsemäs vapaan viiden kilometrin sekä perinteisen viidentoista kilometrin SM-kilpailuissa Kontiolahdella 2017. Taivalkoskella 2016  Piippo oli yhdeksäs kymmenen kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailussa.

SM-viestissä Piippo on saavuttanut hopeaa Kontiolahdella 2017 ja Taivalkoskella 2018, pronssia Imatralla 2019 sekä Ristijärvellä 2021 

Piippo saavutti ensimmäisen Suomen Cupin osakilpailuvoittonsa Jämijärvellä kymmenen kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 14. tammikuuta 2017. 

Nuorten SM-kilpailuissa hän on voittanut useita mitaleita.

Lähteet 

Suomalaiset maastohiihtäjät
Vuonna 1998 syntyneet
Elävät henkilöt
Eye of the Soundscape


Eye of the Soundscape on progressiivisen rockin yhtye Riversiden seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 21. lokakuuta 2016 levymerkillä InsideOut Music. Albumi on kokoelma yhtyeen aiemmin julkaistuista instrumentaali- ja ambient-kappaleista, minkä lisäksi se sisältää neljä uutta kappaletta (”Where the River Flows”, ”Shine”, ”Sleepwalkers” ja ”Eye of the Soundscape”).

Albumi on yhtyeen ensimmäinen triona julkaistu albumi kitaristi Piotr Grudzińskin kuoltua sydänkohtaukseen helmikuussa 2016. Hänen musiikkiaan kuullaan albumilla kuitenkin postuumisti.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Mariusz Duda – laulu, basso, akustinen kitara
 Michał Łapaj – kosketinsoitin
 Piotr Kozieradzki – rummut
 Piotr Grudziński – kitara (postuumi)

+

 Marcin Odyniec – alttosaksofoni (kappale ”Night Session – Part Two”)

Arvostelut 
 Metalwani.com: 7.3/10
 Metalblast.net:

Lähteet 

Vuoden 2016 albumit
Riversiden albumit
Ambient-albumit
Pinacoteca Tosio Martinengo

Pinacoteca Tosio Martinengo on taidemuseo Bresciassa, Pohjois-Italiassa. Siellä on esillä pääasiassa paikallisten taiteilijoiden maalauksia 1200-luvulta 1700-luvulle.

Historia 
Kreivi Paolo Tosio lahjoitti taidekokoelman kaupungille vuonna 1832. Taidemuseo avattiin vuonna 1851 Palazzo Tosiossa. Museon kokoelmat ovat täydentyneet edelleen lahjoituksilla sekä  keräämällä taideteoksia paikallisista uskonnollisista rakennuksista.

Vuonna 1884 kreivi Leopardo Martinengo da Barco lahjoitti maalauskokoelman sekä kirjaston ja tieteellisten esineiden kokoelman esiteltäväksi palatsissa.

Kokoelma sisältää Francesco Filippini, Vincenzo Foppan, Ferramolan, Paolo Venezianon, Andrea Solarion, Francesco Francian, Lorenzo Lotton ja Goldbaum Gambaran teoksia.

Kokoelmassa olevia teoksia

Aiheesta muualla

 Museon verkkosivusto

Brescia
Italian taidemuseot
Ino

Ino () on paikka Uudellakirkolla, Venäjällä. Venäjän armeija rakensi sinne 1909–1916 Inon linnakkeen, jonka sijaintipaikka on noin 60 kilometrin päässä Pietarista. Inon rautatieasemalta kulki linnakkeen luo 1916 avattu lyhyt ratayhteys.

Venäläiset evakuoivat Inon linnakkeen tykit ja räjäyttivät tykkipatterit ennen linnakkeen luovuttamista suomalaisille toukokuussa 1918. Vuoden 1920 Tarton rauhassa Suomi sitoutui olemaa linnoittamatta Inoa uudelleen. Inon satama olisi haluttu säästää siviililiikenteeseen, mutta se tuhoutui täysin tavallista rajummassa myrskyssä syksyllä 1924. Linnakkeen purkamisen myötä Inon asema jäi sivuun varsinaisesta liikenteestä. Osaa vanhasta veturitallista käytettiin 1930-luvulla suojeluskuntatalona.

Talvisodan päättäneen Moskovan rauhan (1940) perustella Ino kuului Neuvostoliitolle luovutettuihin alueisiin, mutta 1941 alkaneessa jatkosodassa Suomi hyökkäsi ja piti paikkaa vallattuna. Sodan aikana osa entisestä veturitallista purettiin tiiliä tarvittaessa. Suomen armeija joutui vetäytymään alueelta puna-armeijan suorittaman Kannaksen syyrhyökkäyksen seurauksena kesällä 1944.

Aiheesta muualla

 Kapean leivän kansaa. Käynti Inon kalastajakylässä, Helsingin Sanomat, 10.02.1935, nro 39, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Uusikirkko
Gustav Mie

Gustav Adolf Feodor Wilhelm Ludwig Mie (29. syyskuuta 1868 – 13. helmikuuta 1957) oli saksalainen fyysikko. Hän kuului Saksan 1900-luvun merkittävimpiin fyysikoihin. Hänen vuonna 1908 julkaisemaansa paperiin valon sironnasta viitataan edelleen.

Elämäkerta 
Mie syntyi Rostockissa  Mecklenburg-Schwerin, Saksassa vuonna 1868. Vuodesta 1886 hän opiskeli matematiikkaa ja fysiikkaa Rostockin yliopistossa. Pääaineidensa lisäksi hän opiskeli myös, kemiaa, eläintiedettä, geologiaa, mineralogia, tähtitiedettä sekä logiikkaa ja metafysiikkaa. Vuonna 1889 hän jatkoi opintojaan Heidelbergin yliopistossa ja suoritti tohtorin tutkinnon matematiikasta, 22-vuotiaana.

Vuonna 1897 hänestä tuli teoreettisen fysiikan dosentti Göttingenissä ja vuonna 1902 ylimääräinen professori Greifswaldin yliopistossa. Vuonna 1917 hän tuli professori Martin Luther-Yliopistossa Halle-Wittenbergissä. Vuonna 1924 hän tuli fysiikan laitoksen esimies Freiburgin yliopistossa, jossa hän työskenteli eläkkeelle jäämiseensä asti vuoteen 1935.

Freiburgissa natsivallan aikana Mie oli jäsen yliopiston oppositiossa eli "Freiburgin piirissä".

Hän kuoli Freiburg im Breisgaussa vuonna 1957.

Työ 
Greifswaldissa Mie tutustui kolloidisiin liuoksiin. Eräs hänen opiskelijoistaan tutki kokeellisesti valon sirontaa ja vaimentaa kullan kolloideissa. Mie käytti Maxwellin yhtälöitä mallina kehittäessään teoriaa pienten, pallomaisten kappaleiden aiheuttamalle sironnalle. Hän kehitti myös useita numeerisia esimerkkejä, jotka selittivät havaitut ilmiöt. Koska kaikki laskenta piti tehdä käsin, Mie joutui rajoittamaan äärettömät kehitelmät kolmeen ensimmäiseen termiin. Niinpä hän saattoi käsitellä valon sirontaa korkeintaan 200 nanometrin partikkeleista. Tietokoneiden kehittyminen on tuonut Mien vanhat paperit uuteen arvoon.

Mielle itselleen sironta oli sivutyö jota hän tutki selittääkseen opiskelijan havaintoja. Hän keskittyi teoreettisen fysiikan ajankohtaisiin kysymyksiin kuten aineen teoriaan. Hän kirjoitti myös useita oppikirjoja.

Valitut julkaisut 
 Moleküle, Atome, Weltäther. Teubner-Verlag, 1904
 Lehrbuch der Elektrizität und des Magnetismus. F. Enke, 1910; Enke-Verlag, 1943; Enke-Verlag, 1948
 Die geistige Struktur der Physik. Gütersloh, 1934
 Die göttliche Ordnung in der Natur. Furche-Verlag, 1946
 Die Grundlagen der Mechanik. Enke-Verlag, 1950

Lähteet 

Vuonna 1868 syntyneet
Vuonna 1957 kuolleet
Saksalaiset fyysikot
One Desire

One Desire (entinen nimi: OD) on suomalainen rockyhtye, joka on perustettu vuonna 2012. Yhtyeeseen kuuluvat laulaja André Linman, kitaristi Jimmy Westerlund, rumpali Ossi Sivula ja basisti Jonas Kuhlberg.

Sivula perusti yhtyeen vuonna 2012, ja kokoonpano on vaihdellut moneen kertaan. Vuonna 2014 yhtyeen tuottajaksi liittyi Jimmy Westerlund, jonka kautta yhtyeeseen tuli laulajaksi Sturm und Drangin laulajana tunnetuksi tullut André Linman. Vuonna 2016 Westerlundista tuli yhtyeen kitaristi. Ensimmäisen albumin nauhoitusten jälkeen yhtyeeseen liittyi vielä basisti Jonas Kuhlberg.

Yhtyeen esikoisalbumi One Desire julkaistiin maailmanlaajuisesti 24. maaliskuuta 2017 italialaisen Frontiers Music -levy-yhtiön kautta. Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin tammikuussa 2017 kappale ”Hurt”. Tammikuun lopussa yhtyeeltä julkaistiin kappale ”Whenever I'm Dreaming”.

Toinen albumi Midnight Empire ilmestyi 22. toukokuuta 2020.

Diskografia

Albumit 
 One Desire (2017)
 Midnight Empire (2020)
 One Night Only – Live In Helsinki (2021)

Singlet 
 Hurt (2017)
 Whenewer I’m Dreaming (2017)
 Apologize (2017)
 This is Where the Heart Break Begins (2017)
 After You’re Gone (2020)
 Shadowman (2020)
 Heroes (2020)
 After You’re Gone (Live) (2021)
 Hurt (Live) (2021)
 Never Gonna Stop (2022)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 One Desiren kotisivut

Suomalaiset rockyhtyeet
Steep

Steep on Ubisoftin kehittämä ja julkaisema urheilupeli, joka on julkaistu vuonna  PlayStation 4:lle, Windowsille ja Xbox Onelle.

Steepin piti tulla myös Nintendo Switchille mutta Ubisoft kuitenkin peruutti sen.

Pelaaminen 
Peli sijoittuu avoimeen pelimaailmaan.
Pelissä voi valita hiihtämisen, lumilautailun, varjoliidon ja liitopuvussa lentämisen välillä.
Pelissä ei ole lineaarista etenemistä tai pakollisia haasteita.

Vastaanotto 
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 7.9/10.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Urheilupelit
PlayStation 4 -pelit
Xbox One -pelit
Windows-pelit
PlayStation 4 Pro -tehostetut pelit
Avoin pelimaailma -pelit
Lumilautailuvideopelit
2S19 Msta-S

2S19 Msta-S on itsevetävä 152mm panssarihaupitsi, joka on kehitetty Neuvostoliitossa/Venäjällä. Haupitsin pohjana on käytetty T-80:n runkoa, mutta T-72:n moottoria.

Kehitys 
Msta on moderni haupitsi, joka on joko suojaamaton vedettävä haupitsi (Msta-B) tai itsevetävä panssarihaupitsi (Msta-s). Haupitsin suunnittelu alkoi vuonna 1980, projektinimenään Ferma. Prototyyppi sai nimekseen Ob'yekt 316. Msta-S:in vakiovarusteisiin kuuluvat automaattinen lataus, NBC-suojausjärjestelmä, passiivinen yönäkölaite kuljettajalle, kahluuvaijeri, puskulevy, savugeneraattori, 81mm savunheittimet, 1V116 viestintäjärjestelmä ja 16 kW generaattori AP-18D. Vuonna 2008 Venäjän armeija tilasi kehitetyn version, jossa on automaattinen ampumajärjestelmä.

Kyseisellä haupitsilla voi ampua ainakin seuraavia ammuksia: HE (24,7 km), HEAT-FS, HE-BB (28,9 km), HERA (36 km), savu, kemiallinen, taktinen ydin, valaistus, tarvike, tai jopa laserammuksen.

Konfliktit 
Toisen Tshetshenian sodan aikana Venäjän armeija käytti 2S19 Msta-S-haupitseja Tshetsheeni-separatisteja vastaan. Haupitsia on käytetty myös Krimin kriisissä, sekä Venäjän kapinallisten haltuun on päätynyt yksi kappale.

Käyttäjät 
Venäjä: 738 Msta:n versiota oli käytössä vuonna 2014. 42 2S19M-haupitsia tilattiin vuonna 2016. Luovutus Msta-SM:stä on käynnissä.

Azerbaijan: 18

Valko-Venäjä: 13

Etiopia: 12

Ukraina: 40

Georgia: 1

Marokko: Tuntematon määrä

Venetzuela: Muutamia

Neuvostoliittolaiset telatykit
Venäjän asevoimien kalusto
Vastatykistötutka

Vastatykistötutka on vihollisen tykkiasemien ja kranaatinheittimien sijainnin paljastava tutkajärjestelmä. Laitteistoa kutsutaan myös lentoratatutkaksi sen toimintaperiaatteen vuoksi. Kun tykistön tai heittimistön kranaatista mitataan kaksi tai useampia kohtia sen lentoradasta, voidaan määrittää ammuksen lähtöpaikka, tuliasema. On myös mahdollista määrittää oman tulen lentorata ja johtaa siten tulta.   Sen käyttö vaikeuttaa tykistön toimintaa, sillä vastatykistötutka mahdollistaa nopeat vastaiskut vihollisen tykistöön. Nopeiden vastaiskujen pelko pakottaa vihollisen siirtämään tykistöään tiheään tahtiin, jottei se tule tuhotuksi. Tärkeimpiä vastatykistötutkien valmistajia ovat Saab,  Elta Systems ja Raytheon. Venäjä on käyttänyt vastatykistötutkia tehokkaasti Itä-Ukrainan sodassa.

Käyttö Suomessa 
Suomi hankki ensimmäiset vastatykistötutkansa, brittiläiset Cymbelinet, vuonna 1976. Cymbelinet poistettiin käytöstä 2000-luvun alussa vanhentuneina. Suomen puolustusvoimat on suunnitellut hankkivansa moderneja vastatykistötutkia vuoteen 2020 mennessä.

Lähteet 

Tykistö
Tutkatekniikka
Kristillinen vastakulttiliike

Kristillinen vastakulttiliike on valtavirran kristityistä koostuvia ryhmiä ja yksilöitä, jotka pyrkivät kumoamaan uusien uskonnollisten liikkeiden opetuksia ja osoittamaan ne harhaoppisiksi. Uusien liikkeiden vastustus alkoi 1900-luvun alussa, jolloin arvostelun kohteena olivat muun muassa Jehovan todistajat, Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko ja Kristillinen tiede..

Katso myös 
 Antikulttiliike
 Kristillisperäiset liikkeet

Lähteet 

Uudet uskonnolliset liikkeet
Kristilliset liikkeet
Rikkaheliotrooppi

Rikkaheliotrooppi (Heliotropium europaeum) on yksivuotinen lemmikkikasvilaji. Laji kasvaa 20–50 senttimetriä korkeaksi. Se on pystykasvuinen tai lamoava, haarova ja lyhytkarvainen ruohokasvi. Lehdet ovat soikeita ja ehyitä. Kukat ovat pienet, runsaslukuiset ja valkoteriölliset. Ne muodostavat tiheän, toispuolisen, yleensä kaksirivisen tähkäkukinnon.

Rikkaheliotrooppi esiintyy alkuperäisenä Länsi-, Keski-, Itä- ja Etelä-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa, Kanariansaarilla, Lähi-idässä, Kaukasiassa ja Australiassa. Tulokaslajina se kasvaa myös Yhdysvalloissa ja Kiinassa.

Lähteet 

Heliotroopit
Kannabis Suomessa

Kannabis on  Suomessa laitonta. Rikoslain 50. luvussa kriminalisoidaan kaikki kannabikseen liittyvä toiminta, myös käyttö ja vähäisen määrän hallussapito omaa käyttöä varten.

Historia 
Kannabis kriminalisoitiin asetuksella Suomessa vuonna 1966. Henkilökohtaisesta käytöstä käytiinkin jo tiukempaa keskustelua eduskunnassa vuonna 1971 ja jonkinlaiseksi vedenjakajaksi muodostui suuren valiokunnan äänestys, jossa äänet menivät tasan. Valiokunnan lopullinen kanta ratkaistiin arvalla. Suuressa salissa, vuoden 1971 viimeisessä istunnossa suoritetussa äänestyksessä äänestystulos oli 92-80 käytön kieltämisen puolesta, joka oli hallituksen esitystä vastaan. Laki astui voimaan vuonna 1972. Suhtautuminen oman käytön rangaistavuuteen on kuitenkin ollut kiistanalaista.

Kannabis reseptilääkkeenä 
Hyvin rajoitetulle joukolle (223 erityislupaa vuonna 2014) on myönnetty Suomessa erikoislupa ostaa lääkekannabista. Sallittuja lääkekannabisvalmisteita ovat mm. Sativex-oraalisuute, Bedrocan, Bediol ja Bedica. Lääkealan turvallisuus- ja kehittämiskeskuksen päätöksellä hamppu on myös rohdoskasvi.

Katso myös
 Kannabiksen lainsäädännöllinen asema

Lähteet
Keihäsnielukukka

Keihäsnielukukka (Kickxia elatine) on yksivuotinen köynnöstävä ratamokasvilaji. Sen varsi on rentokasvuinen, nystykarvainen ja heikosti särmikäs. Lehdet ovat leveät ja nuolityviset. Pitkäperäiset kukat kasvavat yksittäin lehtihangoissa. Kukka on rauniokilkan kukkaa muistuttava, mutta kalpeankeltainen ja pitkäkannuksinen.

Keihäsnielukukkaa esiintyy Länsi-, Keski- ja Etelä-Euroopassa, Makaronesiassa, Pohjois-Afrikassa, Kaukasiassa, Lähi-idässä ja läntisessä Aasiassa. Lajista on joitain vanhoja havaintoja Suomessa.

Lähteet 

Nielukukat
Madeiran kasvisto
Pikkumirrinkita

Pikkumirrinkita eli pikkuleijonankita (Misopates orontium) on yksivuotinen pieni ratamokasvilaji. Se kasvaa 5–30 senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat suikeat ja kahdesta neljään cm pitkät. Kukat kasvavat yksittäin lehtihangoissa lyhyissä perissä. Kukan teriö on vaaleanpunainen, 10–15 millimetriä leveä. Se muistuttaa pientä leijonankitaa.

Pikkumirrinkita esiintyy Euroopassa, Afrikassa, Länsi-Aasiassa ja Intiassa. Suomessa se on harvinainen ja satunnainen uustulokas liikennepaikoilla.

Lähteet 

Ratamokasvit
Rentomuuriyrtti

Rentomuuriyrtti (Parietaria judaica) on monivuotinen nokkoskasvilaji. Se kasvaa 5–50 senttimetriä korkeaksi. Varsi on rento tai koheneva, usein alhaalta haarova. Lehdet ovat kahdesta seitsemään senttimetriä pitkät, soikeat–suikeat ja suippukärkiset. Kukinto on harsu sykerömäinen viuhko, jotka kasvavat kaksittain lehtihangoissa. Yhdessä sykerössä on kolmesta viiteen hyvin vaatimatonta, tuulipölytteistä, nelilukuista ja vihreää kukkaa.

Rentomuuriyrttiä esiintyy Euraasiassa ja Pohjois-Afrikassa, Lounais-Euroopasta Keski-Aasiaan ja Intiaan asti.

Lähteet 

Muuriyrtit
Maltankaunokki

Maltankaunokki (Centaurea melitensis) on yksivuotinen asterikasvilaji. Se kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Mykerökukinnon uloimmissa kehtosuomuissa on vankka kärkipiikki. Kehtosuomun kärkilisäkkeessä on lisäksi monia pienempiä sivupiikkejä. Mykerön kukat ovat keltaiset.

Maltankaunokki esiintyy alkuperäisenä Välimeren alueella Etelä- ja Kaakkois-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Tulokaslajina sitä kasvaa laajasti: Keski-Euroopassa, Makaronesian saarilla, Afrikassa, Pohjois-Amerikassa, Etelä-Amerikassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Tyynenmeren saarilla. Suomessa maltankaunokista on yksittäisiä vanhoja havaintoja.

Lähteet 

Kaunokit
Keltaorakaunokki

Keltaorakaunokki (Centaurea solstitialis) on yksivuotinen asterikasvi. Se kasvaa 30–80 senttimetriä korkeaksi. Varsi on haarova, siipipalteinen ja karvainen. Mykerön uloimmissa kehtosuomuissa on vankka, 10–15 millimetriä pitkä kärkipiikki ja lyhyitä sivupiikkejä. Mykerön kukat ovat vaaleankeltaiset.

Keltaorakaunokki esiintyy alkuperäisenä Etelä- ja Kaakkois-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä, Kaukasiassa ja Keski-Aasiassa. Tulokaslajina sitä kasvaa ympäri maailman paikoitellen kaikissa maanosissa. Suomessa keltaorakaunokki on harvinainen, muutaman kerran 1980-luvulla ja aiemmin tavattu satunnaistulokas.

Lähteet 

Kaunokit