joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Viktor Tšernov

Viktor Mihailovitš Tšernov (; 1. joulukuuta (J: 19. marraskuuta) 1873 Kamyšin – 15. huhtikuuta 1952 New York) oli yksi Venäjän sosialistivallankumouksellisen puolueen perustajista.

Tšernov opiskeli Moskovassa lakia, ja hänestä tuli laittoman opiskelijaliiton johtaja. Hänet pidätettiin, ja häntä pidettiin Pietari-Paavalin linnoituksessa Pietarissa. Vuonna 1899 Tšernov muutti Sveitsiin opiskelemaan Bernin yliopistossa.

Tšernov palasi Venäjälle vuonna 1901 ja oli perustamassa sosialistivallankumouksellista puoluetta. Hänestä tuli puolueen keskuskomitean jäsen, hän kirjoitti puolueen ohjelman ja oli sen julkaiseman Revoljutsionnaja Rossija -lehden toimittaja. Tšernov karkotettiin, hän palasi uudelleen Venäjälle vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen, mutta hänet karkotettiin uudelleen.

Ollessaan maanpaossa Sveitsissä ensimmäisen maailmansodan syttyessä Tšernov osallistui sosialistien Zimmerwaldin liikkeen konferenssiin 1915. Helmikuun 1917 vallankumouksen jälkeen hän palasi Venäjälle ja sai paikan Kerenskin hallituksessa maatalousministerinä toukokuussa 1917. Hallituksen ohjelmaan kuului kuitenkin sodan jatkaminen ja maan puolustaminen Saksaa vastaan. Tšernov erosi hallituksesta syyskuussa.

Tšernov toimi Delo Naroda -lehden toimittajana ja saavutti suosiota ajettuaan talonpoikien asemaa ja vastustettuaan puolueensa vasemmistosiipeä ja bolševikkejä. Hänet valittiin lokakuun vallankumouksen jälkeisissä vaaleissa 18. tammikuuta 1918 kokoontuneen perustuslakia säätävän kokouksen puhemieheksi, mutta bolševikit hajottivat kokouksen seuraavana päivänä.

Tšernov oli lyhyesti mukana Venäjän sisällissodan aikana Samarassa muodostetussa sosialistivallankumouksellisessa hallituksessa. Hän pakeni vuonna 1921 Pariisiin, jossa hän asui toisen maailmansodan syttymiseen asti. Sen jälkeen hän muutti Yhdysvaltoihin ja oli mukana kommunisminvastaisessa toiminnassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Venäläiset poliitikot
Vuonna 1873 syntyneet
Vuonna 1952 kuolleet
Jekaterina Breško-Breškovskaja

Jekaterina Konstantinovna Breško-Breškovskaja (1844–1934) oli venäläinen vallankumousjohtaja. Hänet tunnettiin lempinimellä babuška (isoäiti).

Breško-Breškovskaja oli syntyisin rikkaasta aatelisperheestä Vitebskin alueelta nykyisellä Valko-Venäjällä. Uskonnollinen vakaumus sai hänet kyseenalaistamaan maaorjuuden, ja hän teki avustustyötä talonpoikien joukossa 1860-luvulla. Breško-Breškovskaja oli 26-vuotias, kun hän vuonna 1871 lähti kotoa liittyäkseen anarkisti Mihail Bakuninin kannattajiin Kiovassa.

Hänet pidätettiin 1874 Pietarissa ja tuomittiin 1878 pakkotyöhön Siperiaan Venäjän vallankumousliikkeen ensimmäisessä suuressa oikeudenkäynnissä "193:n jutussa", jossa hänen ohellaan tuomittiin 192 muuta. 20 vuodeksi. Hänet armahdettiin 1896, ja sen jälkeen hän oli mukana perustamassa sosialistivallankumouksellisen ryhmää. Vuonna 1900 hän pakeni Sveitsiin ja oleskeli 1904–1905 Yhdysvalloissa, jossa hän piti puheita ja keräsi varoja puolueelle.

Breškovskaja palasi Venäjälle vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen. 

Hänet pidätettiin jälleen 1907 ja karkotettiin taas 1910 Siperiaan. Kerenskin hallitus vapautti hänet 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen. Hän sai paikan väliaikaishallituksessa, joka kaatui bolševikkien lokakuun vallankumoukseen. 

Breškovskaja vietti loppuelämänsä Tšekkoslovakiassa, jonne hän pakeni 1919. Ennen eläkkeellejääntiään hän järjesti venäjänkielistä opetusta Ruteniassa.

Breškovskajan poika oli kirjailija Nikolai Breško-Breškovski

Lähteet

Aiheesta muualla 

Venäläiset vallankumoukselliset
Vuonna 1844 syntyneet
Vuonna 1934 kuolleet
Diolit

Dioli eli dialkoholi on alkoholi, jossa on kaksi hydroksyyliryhmää (-OH). Yleisimmin tunnettu dioli on jäähdytinneste etyleeniglykoli eli etaani-1,2-dioli (HO-CH2-CH2-OH).  1,2-dioleja kutsutaan usein vastaavaan alkeenin glykoleiksi, esim. propaani-1,2-dioli on propyleeniglykoli.

Kun diolin hydroksyyliryhmät ovat eri päissä molekyyliä, ne voivat reagoida kumpikin erikseen, esimerkiksi esteriksi. Diolia voidaan esteröidä pitkiksi ketjuiksi dikarboksyylihapon kanssa (jossa on vastaavasti happoryhmä molemmissa päissä molekyyliä), jolloin saadaan polyesteriä. Toinen vastaava reaktio tapahtuu di-isosyanaattien kanssa, jolloin saadaan polyuretaania.

Dioleja voidaan valmistaa useilla eri tavoilla. Alkeenin dihydroksylaatio on hapetusreaktio, joka tuottaa 1,2-diolin alkeenista. Aldehydejä voi pelkistää alkoholeiksi joko katalyyttisellä vedytyksellä tai Cannizzaro-reaktiolla.

Dioleja 
 Metaanidioli eli metyleeniglykoli, CH4O2 / HOCH2OH, CAS-numero 463-57-0 
 Etyleeniglykoli eli 1,2-etaanidioli, C2H6O2 / HOCH2CH2OH, CAS-numero 107-21-1
 1,3-propaanidioli, C3H8O2 / HO(CH2)3OH, CAS-numero 504-63-2
 1,4-butaanidioli, C4H10O2 / HO(CH2)4OH, CAS-numero 110-63-4
 1,5-pentaanidioli, C5H12O2 / HO(CH2)5OH, CAS-numero 111-29-5
 1,6-heksaanidioli, C6H14O2 / HO(CH2)6OH, CAS-numero 629-11-8
 1,7-heptaanidioli, C7H16O2 / HO(CH2)7OH, CAS-numero 629-30-1
 1,8-oktaanidioli, C8H18O2 / HO(CH2)8OH, CAS-numero 629-41-4
 1,9-nonaanidioli, C9H20O2 / HO(CH2)9OH, CAS-numero 3937-56-2
 1,10-dekaanidioli, C10H22O2 / HO(CH2)10OH, CAS-numero 112-47-0
 1,11-undekaanidioli, C11H24O2 / HO(CH2)11OH, CAS-numero 765-04-8
 1,12-dodekaanidioli, C12H26O2 / HO(CH2)12OH, CAS-numero 5675-51-4
 1,1,1-trimetylolipropaani eli 2-etyyli-2-(hydroksimetyyli)-1,3-propaanidioli, C6H14O3,  CAS-numero 77-99-6
 1,2-butaanidioli, C4H10O2 / CH3CH2CH(OH)CH2OH, CAS-numero 584-03-2
 1,3-butaanidioli, C4H10O2 / CH3CHOHCH2CH2OH, CAS-numero 107-88-0
 1,4-butaanidiolidiglysidyylieetteri, C10H18O4, CAS-numero 2425-79-8
 1,5-naftaleenidioli, C10H8O2 / C10H6(OH)2, CAS-numero 83-56-7
 2,5-heksaanidioli, C6H14O2, CAS-numero 2935-44-6
 2-bromi-2-nitro-1,3-propaanidioli, HOCH2CBr(NO2)CH2OH / C3H6O4BrN, CAS-numero 52-51-7
 Dietyleeniglykoli eli 3-oksipentaani-1,5-dioli, C4H10O3 / (CH2CH2OH)2O, CAS-numero 111-46-6
 Heksyleeniglykoli eli 2-metyyli-2,4-pentaanidioli, C6H14O2 / (CH3)2COHCH2CHOHCH3, CAS-numero 107-41-5
 Kloraalihydraatti eli 2,2,2-trikloori-1,1-etaanidioli, C2H3Cl3O2 / Cl3CCH(OH)2, CAS-numero 302-17-0
 Neopentyyliglykoli eli 2,2-dimetyylipropaani-1,3-dioli, C5H12O2 / (CH3)2C(CH2OH)2, CAS-numero 126-30-7
 Propyleeniglykoli eli 1,2-propaanidioli, C3H8O2 / CH3CHOHCH2OH, CAS-numero 57-55-6

Alkoholit
Viipurin pamaus

Viipurin pamaus on kansantarinan mukaan suuri räjähdys, joka 30. marraskuuta 1495 käänsi pakosalle Venäjän sotaväen, joka oli juuri valloittamaisillaan Viipurin. Kansantarinoiden mukaan puolustusta johtanut Knut Posse olisi aikaansaanut Viipurin pamauksen jonkinlaisella räjähtävällä seoksella. 
Joidenkin tarinan variaatioiden mukaan venäläisten pakenemisen olisi aiheuttaut taivaalla nähty valoilmiö, joka olisi muistuttanut Pyhän Andreaan ristiä (X:n muotoinen). Tämä on tyypillinen pyhimyksiin liittyvä keskiaikainen legenda, jollainen liittyy lukuisiin taisteluihin eri puolilla Eurooppaa.

Tarinan historiallisuudesta ja tapahtumien täsmällisestä kulusta on erilaisia käsityksiä. Tiedetään, että Venäjän joukot saapuivat vuosien 1495–1497 sodan, vanhan vihan aluksi, syyskuun lopussa 1495, Viipurin edustalle. He alkoivat piirittää muurilla ympäröityä kaupunkia ja linnaa. Suomen puolella sotilaita oli vain muutama tuhat, ja lisää yritettiin värvätä talonpojista. Ensimmäiset hyökkäykset torjuttiin, mutta marraskuun lopulla venäläiset hyökkäsivät kaikella voimallaan kohti kaupunkia, ja taistelu näytti jo menetetyltä. Hyökkääjät olivat onnistuneet tunkeutumaan kaupungin muureille ja miehittämään torneja. Sen jälkeen tapahtui jotain, joka sai venäläiset vetäytymään. Ruuti tunnettiin ja erilaiset ampuma-aseet olivat kuuluneet sodan molempien puolien arsenaaliin jo pitkään.

Yhden tarinan mukaan Viipurin linnan komentaja Knut Posse asetutti ruutimiinan tai terva- ja pikitynnyreitä yhden tornin alle ja räjäytti sen ilmaan. Räjähdyksestä selvinneet venäläiset eivät tajunneet, mitä oli tapahtunut ja pakenivat kauhuissaan. Toisen tarinan mukaan venäläiset pakenivat, koska he pelästyivät pimeälle taivaalle ilmestynyttä valoilmiötä. Päivä kolmaskymmenes marraskuuta oli Pyhän Andreaan päivä, ja he luulivat valoilmiötä Andreaan ristiksi. He luulivat pyhimyksen suojelevan kaupunkia ja lopettivat hyökkäyksen.

Nykypäiviin asti säilynyttä, tarinan toistavaa materiaalia on tuotettu jo muutaman vuosikymmenen sisällä. Olaus Magnus on kuvannut vuonna 1539 Carta marinassa Viipurin kohdalle pyöreään torniin suuren räjähdyksen.

Viipurin pamauksesta kertoo muun muassa kalevalamittainen kansanruno.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 P. S. Käärmeniemi : Tykinpaikat ja sotauunit kertomassa ryssien Viipurin piirityksestä, Hakkapeliitta, 30.08.1932, nro 35, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Helmer Winter : Viipurin pamaus historian, taiteen ja kirjallisuuden kuvastimessa, Hakkapeliitta, 01.12.1936, nro 48, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Käyttikö Knuut Posse taistelukaasua?, Suomen Kuvalehti, 11.06.1938, nro 23, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

1490-luku
Suomen keskiaika
Suomen taistelut
Keskiajan taistelut
Suomalainen mytologia
Viipurin historia
Amfiteatteri

Amfiteatteri ( < , 'molemmin puolin' + 'teatteri') on rakennustyyppi, joka koostuu pyöreästä tai soikeasta näyttämöstä tai muusta esityspaikasta, jota ympäröi portaittain nouseva katsomo. Nykyään amfiteatterista puhutaan usein riippumatta siitä, onko katsomo puoliympyrän vai kokoympyrän muotoinen. Antiikkiin liittyvissä yhteyksissä amfiteatterilla tarkoitetaan kuitenkin aina roomalaista rakennustyyppiä, jossa katsomo ympäröi näyttämöä kaikilta puolilta, kun taas puoliympyrän muotoista, alun perin Kreikassa syntynyttä tyyppiä kutsutaan (kreikkalaiseksi) teatteriksi.

Roomalaiset amfiteatterit erosivat kreikkalaistyylisistä, puoliympyrän muotoisista teattereista paitsi muodoltaan, myös funktioltaan. Siinä missä teattereissa esitettiin näytelmiä, sekä tragedioita että komedioita, amfiteattereissa keskityttiin karkeampaan viihteeseen, etenkin raakoihin eläin- ja gladiaattoritaisteluihin. Amfiteattereihin kaikilla oli vapaa pääsy, ja niillä oli suuri merkitys kansan tyytyväisenä pitämisessä ("leipää ja sirkushuveja"). Istumapaikat määräytyivät yleensä yhteiskunnallisen aseman mukaan. Naiset kuitenkin joutuivat tavallisesti tyytymään kaikkein huonoimpiin paikkoihin katsomon yläosassa, kaukana näyttämöstä. Tämä ehkä johtui siitä, että amfiteattereissa esitettyjä näytöksiä ei pidetty naisille sopivina. Suurin ja tunnetuin antiikin aikainen amfiteatteri on 1. vuosisadalla jaa. Roomaan rakennettu Colosseum. Varhaisin säilynyt on Pompejin amfiteatteri (noin 70 eaa.).

Kreikkalaisessa maailmassa amfiteatterit eivät koskaan tulleet kovin yleisiksi edes sen jälkeen, kun roomalaiset olivat valloittaneet alueen. Sen sijaan Roomassa oli amfiteattereiden ohella myös paljon puoliympyrän muotoisia roomalaisia teattereita, joiden arkkitehtuuri ja funktio oli eräitä yksityiskohtia lukuun ottamatta sama kuin Kreikassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Antiikin Rooman arkkitehtuuri
Arkkitehtuurin käsitteet

Seulonnan keskeiset artikkelit
6 (luku)

6 (kuusi) on luonnollinen luku, jota edeltää luku viisi ja seuraa luku seitsemän. Esseetyylisessä tekstissä kuusi kirjoitetaan yleensä kirjaimin.

Matematiikassa

Alkulukuihin liittyen 
 6 on puolialkuluku.
 6 on kahden ensimmäisen alkuluvun tulo: .
 6 on alkulukuparin (5, 7) keskiarvo.
  on kertoma-alkuluku.

Muissa yhteyksissä 
 6 on yhdistetty luku ja pienin täydellinen luku.
 6 on kolmioluku, kuusikulmioluku ja keskitetty viisikulmioluku.
 6 on viisikulmiopyramidiluku ja oktaedriluku.
 6:lla on enemmän tekijöitä (neljä) kuin millään pienemmällä luvulla.
 Säännöllistä kuusitahokasta kutsutaan kuutioksi.
 6-kantalukujärjestelmää kutsutaan senaarijärjestelmäksi.
 Kolmiulotteisessa avaruudessa kappaleella on kuusi vapausastetta.

Luonnontieteissä 
 Hiilen järjestysluku jaksollisessa järjestelmässä on 6.
 Litium-6 on litiumin vakaa isotooppi.
 Boori-11 ja hiili-12 ovat vakaita isotooppeja, joiden ytimissä on 6 neutronia.
 Hyönteisillä on kuusi jalkaa.

Muualla 
 Radioamatöörien kutsumerkeissä 6 on piirinumero entisten Vaasan ja Keski-Suomen läänien alueella.
 Kiinalaisessa horoskoopissa vuosiluvun viimeinen numero 6 on tulen elementin luku.
 Kitarassa on normaalisti kuusi kieltä.
 Suomen presidentin virkakausi kestää kuusi vuotta.
 Suomalaisessa kouluarvostelujärjestelmässä 6 on kohtalainen, toiseksi alin hyväksytty arvosana.
 Heprean kirjaimiston kuudes kirjain on ו (Vav), ja tällä kirjaimella on myös lukuarvo 6.
 Lukua 666 pidetään kristinuskossa pedon lukuna.
 DVD-aluekoodi 6 on käytössä Manner-Kiinassa.
 Eurooppatie E6 kulkee Ruotsissa ja Norjassa.
 Valtatie 6 kulkee Loviisan ja Kajaanin välillä.

Lähteet 

Luonnolliset luvut
Nordrhein-Westfalen

Nordrhein-Westfalen (lyhenteenä NRW) on Saksan osavaltio maan länsi- ja luoteisosassa. Nordrhein-Westfalen rajoittuu Belgiaan, Alankomaihin sekä Saksan osavaltioihin Ala-Saksi, Hessen ja Rheinland-Pfalz. Osavaltiossa asui 17 890 100 ihmistä vuoden 2016 lopussa. Se on asukasluvultaan Saksan suurin ja pinta-alaltaan neljänneksi suurin osavaltio (34 080 km²). Nordrhein-Westfalenin pääkaupunki on Düsseldorf.

Osavaltion keskellä sijaitsee Reinin-Ruhrin alue, johon kuuluvat mm. Kölnin, Düsseldorfin ja Bonnin kaupungit. Ruhrin teollisuusalueella sijaitsevat mm. Essen, Dortmund, Duisburg, Bochum ja Gelsenkirchen. Monille Nordrhein-Westfalen merkitsee teollisuuskeskittymää ja kaupunkien yhteenliittymää. Alue onkin Euroopan tiheimmin asuttua. Suurin osa osavaltiosta on kuitenkin metsien ja peltojen peittämää.

Tärkeimmät Nordrhein-Westfalenin läpi kulkevat joet ovat Rein, Ruhr, Ems, Lippe ja Weser.

Osavaltio on jaettu viiteen hallintoalueeseen (Regierungsbezirke), joihin kuuluu 31 piiriä (Kreise) ja 23 kaupunkipiiriä (kreisfreie Städte). Nordrhein-Westfalenissa on 396 kuntaa (1997). Kaupunkipiirit ovat kuntia itsessään.

Vanhana teollisuusalueen perinteen takia osavaltion valtapuolueena on ollut yleensä SPD.

Lokakuussa 2021 osavaltion pääministeriksi nousi Hendrik Wüst (CDU). Hänen edeltäjänsä oli vuonna 2017 pääministeriksi noussut Armin Laschet (CDU).

Suurimmat kaupungit

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Nordrhein-Westfalenin matkailusivusto 
 Nordrhein-Westfalenin kulttuuria esittelevä sivusto 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Motorola 68020

Motorola 68020 on Motorolan valmistama mikroprosessori, joka esiteltiin vuonna 1984. Sitä valmistaa Rochester Electronics. Se on Motorola 68010:n seuraaja ja sen seuraaja on Motorola 68030. Suorittimeen viitataan myös yleisesti nimityksellä 020.

68020 on täysin 32-bittinen ja kykenevä osoittamaan muistia 4 gigatavuun saakka.
Kustannustasoltaan halvemmassa versiossa, 68EC020:ssa oli vain 24-bittinen osoitusväylä ja kykeni osoittamaan vain 16MB muistia.
68020 sisälsi 256 tavun välimuistin käskyille.

68020 oli monin tavoin uudistettu 68010:an verrattuna. Muun muassa 32-bittinen aritmeettis-looginen yksikkö (laskentayksikkö), ulkoinen data- ja osoitusväylä sekä uudet konekieliset käskyt ja osoitusmuodot olivat uusia ominaisuuksia. 68020:ssa (ja 68030:ssa) oli kolmivaiheinen käskykannan liukuhihna (pipeline).

68020:een lisättiin myös Motorolan monisuoritinmalli (RMC-pinni) moniprosessorikäyttöön. Tämä salli järjestelmää kohden jopa kahdeksan suorittimen yhteistoiminnan. Näistä kahdeksasta suorittimia ja matematiikkasuorittimia (68881 tai 68882) pystyi olemaan mikä tahansa määrä, mutta muistinhallintayksiköitä vain yksi (joko 68841 tai 68851). 

68020:ssa oli 256 tavun välimuisti käskyille.
Käskyvälimuisti oli järjestetty 64:ään neljän tavun kokoiseen, suoraan määriteltyyn syötteeseen, jotka olivat yhteiskooltaan 256 tavua.

68020-suoritinta käytettiin monissa Commodoren Amiga- ja Applen Macintosh II -tietokoneissa sekä Sun 3 -, Mitsubishi ME1000 - ja NEC EWS4800 -työasemissa.

68EC020 

Motorola 68EC020 on Motorolan valmistama suoritin. Se on kustannustasoltaan halvempi versio Motorola 68020-suorittimesta. Ainoana erona näiden kahden välillä on 68EC020:n 24-bittinen osoitusväylä (68020:ssa on 32-bittinen), ja siten se voi osoittaa vain 16 megatavua muistia.

Sitä käytettiin myös Amiga 1200:n suorittimena.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Motorolan suorittimet
Vladimir Kokovtsov

Vladimir Nikolajevitš Kokovtsov (; 18. huhtikuuta (J: 6. huhtikuuta) 1852 Novgorod – 29. tammikuuta 1943 Pariisi) oli venäläinen valtionmies Nikolai II:n valtakaudella. Hän työskenteli keisarillisessa valtiokonseljissa talousosastolla, ennen kuin sai yhden apulaisfinanssiministerin paikoista Sergei Witten alaisuudessa 1890-luvun puolivälissä. Hänet nimitettiin finanssiministeriksi 1904. Hän erosi kun Witte nimitettiin ministerikonseljin puhemieheksi 1905–1906.

Witten ja Kokovtsovin erimielisyydet olivat niin suuret, että he kieltäytyivät työskentelemästä toistensa kanssa vuoden 1905–1906 lainaneuvotteluiden jälkeen. Kokotsov sai jälleen finanssiministerin aseman Ivan Goremykinin ja Pjotr Stolypinin hallituksissa.

Kokovtsov seurasi Stolypinia ministerikonseljin puhemiehenä (pääministeri) Stolypinin murhan jälkeen. Hän toimi asemassa vuodesta 1911 eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1914 asti. Eläkkeelle jäätyään hän sai kreivin arvon. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Kokovtsov pakeni Suomeen ja asettui viimein Pariisiin. Hän oli keskushenkilö venäläisten emigranttien joukossa kuolemaansa asti.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Nykyajan poliittisia paljastuksia : Sanomalehdistön inhoittava lahjottavuus, Kansan kuvalehti, 26.02.1932, nro 9, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Venäjän keisarikunnan pääministerit
Vuonna 1852 syntyneet
Vuonna 1943 kuolleet
Luettelo nautaroduista

Maailman nautarotuja aakkosjärjestyksessä.

 aberdeen
 aberdeen-angus
 ayrshire
 belgiansininen
 blonde d’aquitane

 brahman
 brown swiss
 charolais
 chianina
 devon
 dexter

 friisiläinen
 guernsey
 heckin alkuhärkä
 hereford
 holstein
 itäsuomenkarja eli kyyttö

 jersey
 kostroma
 kuroge wagyū
 lebedinski
 limousin
 lincoln red
 länsisuomenkarja

 maine-anjou
 murray grey
 normandiankarja
 piedmontese
 pohjoissuomenkarja eli lapinlehmä
 romagnola

 simmental
 shorthorn
 sussex
 svenska röd och vit boskap (ruotsalainen punavalkoinen karja)
 texas longhorn
 ylämaankarja

Lähteet

Aiheesta muualla 

Nautarodut
Chinatown

Chinatown (tunnetaan myös nimellä kiinalaiskortteli; ) on kiinalaisten asuttama kaupunginosa ei-kiinalaisessa yhteisössä. Tällaisia yhteisöjä on muodostunut etenkin Kaakkois-Aasiaan ja Pohjois-Amerikkaan, mutta myös Eurooppaan, Australiaan ja Etelä-Amerikkaan, kuten esimerkiksi Liman Barrio Chino. 

Chinatowneja syntyi 1800-luvulla moniin Yhdysvaltojen ja Kanadan kaupunkeihin rasistisen lainsäädännön vuoksi, joka kielsi maan myynnin kiinalaisille tai rajoitti myytävät alueet rajatuille alueille, tavoitteena eristää eri etniset ryhmät toisistaan. Chinatowneja on muun muassa New Yorkissa, San Franciscossa, Singaporessa ja Lontoossa. Eurooppaan chinatowneja syntyi kiinalaisten kauppiaiden asettuessa alueille. Vastaavia alueita on myös Intian Kalkutassa ja Mumbaissa.

Chinatowneja ympäri maailman

Yhdysvallat 
 Chinatown (Los Angeles)
 Chinatown (San Francisco)
 Chinatown (New York)

Lähteet 

Kaupunkisuunnittelu
Kati Outinen

Anna Katriina ”Kati” Outinen (s. 17. elokuuta 1961 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Hän toimi Teatteri­korkea­koulun näyttelijätyön professorina 2002–2013.

Ura 

Outisen ensimmäinen elo­kuva­rooli oli Tapio Suomisen vuonna 1979 ohjaamassa nuoriso­elo­kuvassa Täältä tullaan, elämä! (ensi-ilta 1980). Hän on näytellyt useita pää­rooleja Aki Kauris­mäen elo­kuvissa. Outisen ja Kauris­mäen ensimmäinen yhteinen elo­kuva oli Varjoja paratiisissa (1986) ja yhteis­työ on jatkunut pitkään. Elo­kuva Mies vailla menneisyyttä (2002) oli menestys. Elo­kuva ja Outisen rooli­suoritus palkittiin Cannesin elo­kuva­juhlilla. Elo­kuva oli myös Oscar-ehdokkaana, mikä oli suomalaiselle elo­kuva­teollisuudelle suuri saavutus. Viimeksi Outinen ja Kauris­mäki ovat tehneet yhteistyötä elo­kuvassa Toivon tuolla puolen (2017).

Outinen on näytellyt myös useissa televisio­sarjoissa ja -elo­kuvissa, kuten Erakko­rapu, Joulu­kalenteri, Ilmalaiva Finlandia, Pako punaisten päämajasta, Hurja joukko ja Tahdon asia. Lisäksi hän on osallistunut Salatut elämät -sarjan käsi­kirjoitus­työhön. Teatteri­näyttämöllä hän on esiintynyt sekä suomen- että ruotsin­kielisissä tuotannoissa. Outinen on toiminut myös ääni­näyttelijänä animaatio­sarjassa Babar.

Outinen on saanut Filmiaura ry:n parhaasta nais­pää­osasta myöntämän Jussi-patsaan kolmesti, elo­kuvista Tulitikkutehtaan tyttö (1990), Kauas pilvet karkaavat (1996) ja Mies vailla menneisyyttä (2002).

Stadin Slangi ry nimitti Outisen vuoden 2007 Stadin Friiduksi. Vuonna 2015 hän sai Helsingin kaupungin kulttuuri­palkinnon. Hän kirjoitti, ohjasi ja näytteli vuonna 2016 muisti­sairautta käsittelevän monologin Niin kauas kuin omat siivet kantaa, jota hän on esittänyt ympäri Suomea ja siitä tehtyä teatteri­versiota Teatteri Jurkassa loppu­vuodesta 2016.

Outinen on myös antanut äänensä suomalaiselle Ritva Tuomivaara -nimiselle hahmolle video­pelissä Wolfenstein II: The New Colossus. Outinen on näytellyt Jim Carreyn esittämän hahmon esi­miestä rikos­elo­kuvassa Dark Crimes, jonka ensi-ilta Yhdys­valloissa oli touko­kuussa 2018. Elo­kuva esitettiin nimellä True Crimes Varsovan elo­kuva­juhlilla loka­kuussa 2016.

Kesällä 2018 Outinen valittiin Kajaanin runo­viikon taiteelliseksi johtajaksi Taisto Reima­luodon kauden päätyttyä.

Yksityiselämä 

Kati Outisen tytär Iida Koro (s. 1985) on Teatteri­korkea­koulusta valmistunut dramaturgi, näytelmä­kirjailija ja käsi­kirjoittaja.

Valikoitu filmografia 

Lähde: 

Ääninäyttelijänä

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 

Suomalaiset näyttelijät
Pro Finlandia -palkitut
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Qumran

Qumran (Khirbet Qumran) on asutusraunioista, hautausmaasta sekä luolastoista koostuva arkeologinen kohde, joka sijaitsee kuivalla ylängöllä Kuolleenmeren luoteisrannikolla Israelissa. Se tunnetaan parhaiten Kuolleenmeren kääröinä tunnetuksi tulleen tekstikokoelman löytöpaikkana. Alueella tehtiin arkeologisia kaivauksia ensimmäisen kerran 1950-luvulla. Luolien käsikirjoituslöytöjen myötä tutkijoiden mielenkiinto kohdistui lähellä sijaitseviin raunioihin.

Kuolleenmeren kääröt 

Kuolleenmeren kääröt ovat yhteenä yli 900 kirjoituksen joukko, joka löydettiin vuosina 1947–1956 yhdestätoista Qumranin lähistöllä sijaitsevasta autiomaaluolasta lähellä Kuolluttamerta. Kääröt ovat kuuluneet luultavasti essealaiselle Qumranin luostarille. Jotkin luolat näyttävät olleen pysyviä kirjastoja rakennettuine hyllyineen. Suurin osa kääröistä on ilmeisesti hylätty luoliin ensimmäisen juutalais-roomalaisen sodan aikana roomalaisten sotilaiden pelossa. Vespasianuksen joukot tuhosivat asutuksen vuonna 68 jaa.

Nahka- ja papyruskääröihin kirjoitettujen tekstien joukossa oli Vanhan testamentin kirjojen käsikirjoituksia, apokryfisiä ja pseudepigrafisia tekstejä, joista suurin osa on entuudestaan tuntemattomia, sekä Qumranissa eläneen uskonnollisen ryhmän omia kirjoituksia. Suurin osa kirjoituksista on katkelmia, vain kymmenkunta tekstiä on säilynyt kokonaisena.

Myöhemmät kaivaukset 
Kuolleenmeren kääröjen löytymisen jälkeen Qumranissa on tehty laajoja kaivauksia. Juutalaisia rituaalikylpylöitä ja hautausmaita on löydetty, sekä suuri vesisäiliö, suuri ruokala tai kokouspaikka, kirjoitushuone ja vartiotorni. Alue on rakennettu joskus vuosien 150 ja 130 eaa. välillä. Useimmat tutkijat uskovat sen olleen juutalaisen lahkon koti, luultavasti essealaisten, toiset sanovat sen olleen jonkin varakkaan perheen huvila, jotkut jopa sanovat sen olleen roomalainen linnoitus. Kuolleenmeren kääröjen löytöpaikka sijaitsi länteen tästä löydetystä yhteisöstä.

Qumranista on löydetty myös hautausmaa jossa on hautoja noin 1200.

Katso myös 
 Essealaiset
 Kuolleenmeren kääröt
 Nag Hammadi

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Qumran BiblePlaces.com 
 Qumran Cemetery Information 
 Paavola, Petri (toim.): Kuvia Qumranista
 Perheet Qumranin kirjoituksissa. Qumranin kirjoitusten välittämä kuva perhe-elämästä. Toisen temppelin ajan juutalaisuudessa. (pdf)
 Helsingin yliopisto: Qumranin tekstilöydöt ja niiden maailma
 Helsingin yliopisto: Qumranin käsikirjoitukset – Uusi ikkuna antiikin maailmaan

Arkeologiset kohteet Israelissa
Raamattu
Suhteellinen vaalitapa

Suhteellinen vaalitapa on vaalitapa, jossa edustajat valitaan niin, että vaaleihin osallistuneen liittouman paikkamäärä on suhteessa liittouman ehdokaslistan yhteisäänimäärään. Suhteellinen vaalitapa edellyttää useamman ehdokkaan - ja käytännössä myös useamman liittouman - vaalipiirejä. Suhteellisessa vaalissa kullekin ehdokkaalle lasketaan vertausluku, johon vaikuttavat sekä ehdokkaan saamien äänien että tämän edustaman ryhmittymän saamien äänien määrä. Suhteellinen vaalitapa on pienille puolueille enemmistövaalitapaa edullisempi (Duvergerin laki). Suomessa on käytössä D’Hondtin menetelmä.

Luokittelu
 Listavaali: Äänestäjä valitsee valmiilta listalta nimen tai koko listan tai molemmat, ja valitut määritellään ensisijaisesti jonkin vertailulukujärjestelmän perusteella.
 Avoin listavaali: Äänestäjä voi valita ehdokkaiden välillä. Käytössä esimerkiksi Suomen puoluevaaleissa.
 Puoliavoin listavaali: Käytössä esimerkiksi Ruotsin vaaleissa.
 Suljettu listavaali: Äänestäjä voi käytännössä äänestää vain puoluetta
 Siirtoäänivaalitapa (STV): Äänestäjät laittavat ehdokkaat järjestykseen, ja läpi menneet lasketaan vaihe vaiheelta niin että yli menneet äänet siirtyvät seuraavalle laskentakierrokselle

Laskutavat
Korkeimpien keskiarvojen menetelmät:
D’Hondtin menetelmä: Jokaisen puolueen ehdokkaat laitetaan äänimäärän mukaiseen järjestykseen ja he saavat vertailuluvun, joka on puolueen äänimäärä jaettuna heidän sisäisellä järjestysluvullaan (1, 2, 3 jne.). Paikat jaetaan kaikkien ehdokkaiden vertailulukujärjestyksessä.
Sainte-Laguën menetelmä: Sama kuin edellinen, mutta käyttää jakajana lukuja 1, 3, 5 jne.
Korkeimpien jäämien menetelmä: Aluksi lasketaan kvootti, joka on usein Haren kvootti eli yhteisäänimäärä jaettuna paikkojen määrällä. Jokaisen puolueen äänet jaetaan kvootilla ja puolue saa paikkoja osamäärän kokonaislukuosan mukaan. Jakamatta jääneet paikat jaetaan jakojäännösten mukaan suurimmasta pienimpään.

Yleisyys ja soveltaminen
Suhteellinen vaalitapa on käytössä mm. Suomessa, Ruotsissa, Puolassa, Turkissa, Espanjassa, Belgiassa ja Argentiinassa. Suomessa avointa listavaalia D’Hondtin menetelmällä käytetään eduskuntavaaleissa, EU-vaaleissa ja kunnallisvaaleissa.

Tosin Suomessa vaalipiirit heikentävät suhteellisuutta. Valtio-opin dosentti Pertti Timosen mukaan tämä on Suomen vaalijärjestelmän suurin ongelma. Sen voisi korjata jakamalla eduskuntapaikat puolueille koko maan äänimäärien mukaan ja sitten vaalipiireihin puolueiden sisällä.

Useissa suhteellisen vaalitavan maissa on käytössä äänikynnys, mikä tarkoittaa, että puolueen tai yksittäisen ehdokkaan tulee saada vähintään tietty prosenttiosuus äänistä voidakseen saada yhtään ehdokasta läpi. Joissain maissa jaetaan taas tasauspaikkoja niille puolueille, jotka kärsivät paikkojen jaossa eniten eli niille, jotka saavat pienemmän osuuden ehdokaspaikoista kuin ovat saaneet äänistä.

Lähteet
 
Ymmärrätkö, miten äänet lasketaan vaaleissa? Tämä rautalankamalli avaa d'Hondtin menetelmän, Yle Oppiminen

Viitteet

Aiheesta muualla 

Vaalitavat
Seulonnan keskeiset artikkelit

tr:Seçim#Nispi temsil sistemi
Pyramidi

Pyramidi (< kreik. pyramis) on maasta tai kivestä tehty ylöspäin kapeneva, geometrisen pyramidin muotoinen suuri rakennelma. Muinaiset kansat rakensivat pyramideja haudoiksi ja temppeleiksi. Egyptin pyramidit, joista suurin on Kheopsin pyramidi, ovat hautoja. Kaksoisvirtainmaan pyramidit eli zikkuratit ovat porraspyramideja, joissa on monia kerroksia. Tunnetuin lienee Urin zikkurat. Monet esikolumbiaaniset kulttuurit Etelä- ja Keski-Amerikassa rakensivat pyramideja, vaikkeivät hautamonumenteiksi.

Egyptin pyramidit

Egyptissä on yli 130 pyramidia. Ne toimivat faaraoiden hautoina.

Egyptin pyramidien ajatus lienee ollut tasoitettu porraspyramidi. Ensimmäiset Egyptin haudat olivat matalia kumpuja. Myöhemmin haudoista tehtiin suorakaiteen muotoisia. Kun useita suorakaiteen muotoisia mastaba-hautoja pinottiin päällekkäin, saatiin pyramidi.

Egyptin pyramidien rakennustavasta ei ole vieläkään varmuutta. Nykykäsityksen mukaan pyramidit rakennettiin palkkatyövoimalla, ei orjatyöllä.

Muut vanhan maailman pyramidit
Sumerilaiset rakensivat Etelä-Mesopotamiassa temppelinsä matalille tasanteille. Kun uusia temppeleitä rakennettiin vanhojen päälle, tasanteet kasvoivat korkeutta. Näin syntyivät zikkuratit. Kun tasanteet kasvoivat suuriksi, ne pengerrettiin ja syntyi porraspyramidi. Assyrialaiset rakensivat Pohjois-Mesopotamiaan jumaltensa kunniaksi suuria zikkurateja kuten sumerilaisetkin. Myös babylonialaiset omaksuivat sumerilaisilta zikkuratit.

Nubialaiset omaksuivat egyptiläisiltä hautaustavat ja pystyttivät jyrkkäsivuisia pyramideja. Pyramidinmuotoisia suuria rakennuksia on myös esimerkiksi Jaavalla ja Burmassa.

Amerikan pyramidit

Amerikassa ensimmäiset pyramidit rakennettiin Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan luoteisosassa. Sen jälkeen pyramidien rakennustaito levisi myös Pohjois-Amerikkaan.

Mayat ja muut keskiamerikkalaiset kansat rakensivat porraspyramideja. Pyramidien huipulla oli temppeli, jonne johti veistoksin ja kaiverruksin koristellut portaat. Mayat maalasivat pyramidinsa joskus punaiseksi, sillä punainen oli heille uskonnollisesti tärkeä väri. Kuninkaat haudattiin joskus pyramidin sisälle.

Asteekkien pääkaupungissa Tenochtitlánissa oli suuri pyramiditemppeli, jossa asteekit järjestivät tärkeimmät uskonnolliset seremoniansa kuten ihmisuhrit.

Etelä-Amerikassa mochicat, chavinit, nazcat, chimut ja inkat rakensivat tasahuippuisia porraspyramideja ja kumpuja.

Nykyajan pyramideja

Nykyajan tunnetuimpia pyramideja ovat esimerkiksi Louvren pyramidi ja tuntemattoman sotilaan muistomerkki Kairossa.

Katso myös 
 Bosnian pyramidit
 Kiinan pyramidit
 Cestiuksen pyramidi

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Guardians Egypt
 Egyptology resources

Pyramidit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Marduk (yhtye)

Marduk on ruotsalainen black metal -yhtye. Mardukin sanoitusten pääaiheita ovat satanismi, kuolema ja sota.

Historia 

Morgan Steinmeyer Håkansson perusti Mardukin vuonna 1990 Norrköpingissä, Ruotsissa. Vuonna 1991 Marduk julkaisi kolme kappaletta sisältäneen demon nimeltä Fuck Me Jesus. Vuonna 1992 ilmestyi Mardukin ensimmäinen täysipainoinen albumi, Dark Endless, ja yhtye aloitti keikkailun Ruotsissa saatuaan vahvan fanipohjan. Vuonna 1994 Marduk aloitti keikkailun muualla Euroopassa ja 1995 yhtyeellä oli ensimmäinen keikka Atlantin toisella puolella Méxicossa. Vuonna 2000 Marduk löysi lopulta tämänhetkisen levy-yhtiönsä, Blooddawn Productionsin. Vuonna 2004 Marduk julkaisi yhdeksännen studioalbuminsa Plague Angel, joka teki läpimurron Euroopassa ja myöhemmin Yhdysvalloissa. Marduk juhlisti 15-vuotistaivaltaan julkaisemalla live-albumin nimeltä Warschau, jossa on 17 live-raitaa Piolen keikalta 2005. Marduk on esiintynyt Suomessa muun muassa Lepakossa pääsiäisenä 1999, Tuska Open Air -festivaalilla 2002 sekä vuoden 2006 Nummirock-festivaaleilla. Mardukin piti esiintyä Firebox Metal Festissä Seinäjoella vuonna 2010, mutta yhtye ei päässyt paikalle Islannin tuhkapilvien vuoksi.

Jäsenet 
 Morgan "Evil" Steinmeyer Håkansson – kitara (1990–)
 Magnus "Devo" Andersson – bassokitara (2004–), kitara (1992–1994)
 Daniel "Mortuus" Rostén – laulu (2004–)
 Fredrik Widigs – rummut (2013–2019)
 Simon Schilling - rummut (2019--)

Entiset jäsenet 
 Rikard Kalm – bassokitara (1990–1992)
 Andreas Axelsson – laulu (1990–1993)
 Joakim Göthberg (Af Gravf) – rummut (1990–1993), laulu (1993–1995)
 B. War (Roger "Bogge" Svensson) – bassokitara (1992–2004)
 Fredrik "Froding" Andersson – rummut (1993–2002)
 Kim Osara – kitara (1995–1996)
 Erik "Legion" Hagstedt – laulu (1995–2003)
 Emil Dragutinovic – rummut (2002–2006)
 Lars Brodesson – rummut (2006–2013)

Livemuusikot 
 Peter Tägtgren – kitara (1997)
 Fredrik Widigs – rummut (2013)

Diskografia

Studioalbumit

Livealbumit

Demot ja EP:t

Singlet

DVD:t

Lähteet

Aiheesta muualla 

1990-luvun yhtyeet ja sooloartistit
2000-vuosikymmenen yhtyeet ja sooloartistit
Ruotsalaiset black metal -yhtyeet
Sanikkaiset

Sanikkaiset (Pteridophyta) ovat siemenkasvien ohella toinen putkilokasvien alakuntaan kuuluvista kaarista. Sanikkaiset ovat vanhimpia ja kehitystasoltaan matalimpia putkilokasveja. Ensimmäiset sanikkaiset olivat kortteita ja liekoja, jotka ilmestyivät devonikauden alussa noin 400 miljoonaa vuotta sitten. Niillä ei ole kukkia, mutta lieoilla ja kortteilla on kukintoa muistuttava itiötähkä. Kivihiilikauden kasvistosta valtaosa muodostui sanikkaisista ja kivihiili koostuu lähinnä niiden jäänteistä.

Sanikkaiset ovat itiökasveja. Niillä on selvä sukupolvenvuorottelu; suvullinen polvi on haploidinen alkeisvarsikko, pieni vihertävä levy, joka kiinnittyy alustaansa juurtumahapsillaan. Sen pinnalla ovat siittiö- ja munasolupesäkkeet. Siittiöt uivat alkeisvarsikon pinnalla kosteuden turvin munasolujen luo, ja hedelmöittyneestä munasolusta kehittyy varsinainen sanikkainen. Se tuottaa aikanaan itiöitä, joista kasvaa suvuttomasti uusia alkeisvarsikkoja.

Luokittelu 

Sanikkaisia pidetään taksonomisesti epäyhtenäisenä ryhmänä. Sanikkaisiksi kutsutut kasvit, liekomaiset, kortteet ja saniaiset, jaetaan kuuteen luokkaan: 
 Lycopodiopsida
 Isoetopsida
 Psilotopsida
 Equisetopsida
 Marattiopsida
 Pteridopsida (Polypodiopsida)

Saniaisia ja kortteita on aiemmin pidetty erillisinä ryhminä, mutta esitetyssä luokituksessa kortteet sijoittuvat saniaisten sisälle käärmeenkielisaniaisten ja varsinaisten saniaisten ryhmien väliin. Marattiopsida-luokkaa lukuun ottamatta kaikkien luokkien kasveja esiintyy myös Suomessa.

Vaihtoehtoinen luokittelu 
Aiemmin sanikkaiset on jaettu alakaariin:
 Saniaiset (Pteridophytina), yli 10 000 lajia
 Haarusanikkaiset (Psilophytina), 14–15 lajia
 Liekomaiset (Lycopodiophytina), 1 323 lajia
 Kortemaiset (Sphenophytina), 16 lajia
Ryhmiä on pidetty myös itsenäisinä kaarina, jolloin niiden tieteellisen nimen päätteenä on -phyta.

Sanikkaisheimoja ja -sukuja 
Tässä esitetään sanikkaisten luokista, lahkoista, heimoista ja suvuista epätäydellinen katsaus, joka sisältää kaikki Pohjoismaissa esiintyvät sanikkaiset. (suomenkieliset nimet )

Katso myös 
 Luettelo Suomen sanikkaisista

Lähteet 

Elävät fossiilit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Metalliteollisuus

Metalliteollisuus tarkoittaa metalleja jalostavia ja metallituotteita tuottavia tuotannollisen teollisuuden sektoreita, joihin lukeutuvat muun muassa perusmetalliteollisuus, autoteollisuus, konepajateollisuus ja lentokoneteollisuus.

Sanalla "metalliteollisuus" voidaan tarkoittaa myös Teknologiateollisuus ry:tä (ent. Metalliteollisuuden keskusliitto ry), joka on metalli- ja elektroniikkateollisuuden alojen suomalainen työnantajaliitto.

Historiaa

Metalliteollisuus alkoi Suomessa 1600-luvulla ruukkiteollisuutena, johon kuului metallien perusteollisuutta ja metallituotteiden valmistamista. Teollistumisen alettua 1800-luvulla syntyi konepajateollisuus ja ruukkien yhteyteen perustettiin konepajoja, joiden tuotteina oli esimerkiksi rautatiekalustoa, laivoja ja erilaisia koneita. Konepajat ja telakat syrjäyttivät ruukit 1900-luvun vaihteessa.

Katso myös
 Metallurgia
 Suomen metalliteollisuus

Lähteet

Aiheesta muualla
 Tekniikka & Talous: Metalliteollisuus keskittyy seutukaupunkeihin 
 Tekniska museet: Metallbearbetning
Another Hostile Takeover

Another Hostile Takeover on rock-yhtye Hanoi Rocksin yhdeksäs albumi. Se ilmestyi 30. maaliskuuta 2005 ja nousi ilmestymisviikollaan Suomen albumilistan sijalle 5 sekä Japanin albumilistan sijalle 13.

Levy oli yhtyeen toinen sen jälkeen, kun se vuonna 2002 perustettiin uudelleen. Useat arvostelijat pitivät sitä parempana kuin edellistä albumia Twelve Shots on the Rocks (2002).

Pian albumin ilmestyttyä Hanoi Rocks herätti huomiota erikoisella markkinointitempauksella. 15. huhtikuuta 2005 yhtye esitti Another Hostile Takeoverin kappaleita Stockmannin tavaratalon aurinkokatoksella Helsingin keskustassa. Kappaleen Center of My Universe lopussa kuullaan myös Michael Monroen isän, Yleisradion entisen pääkuuluttajan Pentti Fagerholmin ääntä.

Kappaleluettelo

Levyllä soittavat  

Michael Monroe - laulu, sähkökitara, saksofoni, huuliharppu, bassokitara, rummut (vain joissain kappaleissa)
Andy McCoy - sähkökitara, mandoliini, akustinen kitara, 12-kielinen kitara, taustalaulu
Conny Bloom - sähkökitara, taustalaulu
Andy "A.C" Christell - bassokitara
Lacu - Rummut
muita levyn teossa mukana olleita:
Timpa Laine 	
DJ Alimo 	
DJ Control 	
Jan Pethman 	
Erja Lyytinen

Hanoi Rocksin albumit
Vuoden 2005 albumit
Ala-Saksi

Ala-Saksi (, ) on Saksan osavaltio maan pohjoisosassa, Pohjanmeren rannikolla. Ala-Saksin pinta-ala on 47 618 neliökilometriä ja väkiluku 8 miljoonaa (2020). Pääkaupunki on Hannover.

Osavaltion suomenkielinen nimi on suora käännös kaksiosaisesta saksankielisestä nimestä. Se koostuu sanoista nieder ’matala, alava’ ja Sachsen ’Saksi’.

Maantiede 
Ala-Saksin luoteisosa Pohjanmeren rannikolla on Itä-Friisinmaata (). Siihen kuuluu seitsemän saarta, Itäfriiseinsaaret. Kaakkoisosa, Emsland, on harvaan asuttu alue, joka oli muinoin soiden peitossa. Pohjoisosa on tasaista, mutta etelässä kulkee kaksi vuorijonoa: Weserbergland ja Harz. Suurimmat kaupungit sijaitsevat keskellä osavaltiota. Koillisosa osavaltiosta tunnetaan nimellä Lüneburger Heide, Lüneburgin nummi. Alue rikastui keskiajalla suolakaupalla. Pohjoisessa Elbe erottaa Ala-Saksin Hampurista, Schleswig-Holsteinista, Mecklenburg-Vorpommernista ja Brandenburgista. Elben etelärannalla Hampurin liepeillä olevaa aluetta kutsutaan nimellä Altes Land (alasaksaksi Olland, Hollannista 1100-luvulla saapuneiden siirtolaisten mukaan), ja se tunnetaan tuhansista hedelmäpuistaan.

Ala-Saksin rajanaapureina ovat lännessä Alankomaat ja lounaassa Nordrhein-Westfalen, etelässä Hessen ja Thüringen, idässä Saksi-Anhalt, Brandenburg ja Mecklenburg-Etu-Pommeri sekä pohjoisessa Hampuri ja Schleswig-Holstein. Bremenin alueet ovat Ala-Saksin ympäröimiä.

Hallinnollinen jako 
Osavaltio on jaettu 37 piiriin (Landkreise), yhteen erikoiskuntaliittoon (Kommunalverband besonderer Art) ja kahdeksaan itsenäiseen kaupunkiin (Kreisfreie Städte).

Suurimmat kaupungit

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Slaavit

Slaavit ovat Euroopan suurin indoeurooppalainen etnolingvistinen ryhmä. Slaavilaisia kieliä puhuvia kansojen yhteenlaskettu väkiluku on noin 350 miljoonaa. Kielellisen yhteyden lisäksi slaavilaisuudella viitataan yleisesti myös koettuun tai luultuun geneettiseen tai kulttuuriseen yhteyteen. Suurin osa slaavilaisista kansoista elää Euroopassa. Slaavien yhtenäisyyttä erityisesti korostavaa ajattelua kutsutaan panslavismiksi. Panslavismi eli voimakkaana poliittisena liikkeenä lähinnä 1800-luvun puolivälissä. Kolmea pääryhmää vertaillessa voi huomata niillä olevan keskenään eroja niin geneettisesti kuin kulttuurisesti. Esimerkiksi itäslaavit poikkeavat mahdollisesti suurestikin länsislaaveista, mutta vertailtaessa vaikka pelkästään itäslaaveihin kuuluvia kansoja, voi heissä havaita huomattavia yhtenäisyyksiä niin kulttuurisesti kuin geneettisestikin.

Slaavien jako 
Slaavit jaetaan alueellisesti kolmeen pääryhmään, jotka jakaantuvat kansoiksi. Täyttä yksimielisyyttä ei ole siitä, mitkä ryhmät ovat omia kansojaan ja mitkä vain jonkun toisen kansan heimohaaroja.

Itäslaavien sanotaan Kiovan Rusin aikana olleen yhtenäinen kansa, josta olisi myöhemmin uusille alueille levittäytymisen seurauksena kehittynyt omat kansansa, muun muassa ukrainalaiset ja isovenäläiset. Itäslaaveilla on vieläkin vahvat yhteydet toisiinsa. Suurin osa on ortodokseja ja itäslaavilaiset kielet ovat lähellä toisiaan.

Eteläslaavit eli jugoslaavit
bosniakit eli bosnialaiset
bulgarialaiset
makedonialaiset
goranit
kroaatit
montenegrolaiset
serbit
sloveenit

Länsislaavit
moravit eli määriläiset
puolalaiset
ruteenit
kašubit
slovakit
sorbit
sleesialaiset
tšekit eli böömiläiset

Itäslaavit
ukrainalaiset (vanh. vähävenäläiset)
bojkit
hutsulit
ruteenit (karpatorusiinit)
lemkit
valkovenäläiset
venäläiset (vanh. isovenäläiset)

Panslavismi on slaavien yhtenäisyyttä korostava aate.

Slaavien alkuperä ja levittäytyminen

Slaavien vanhimmasta historiasta tiedetään varsin vähän. Nimitys slaavi (Sklavenoi tms.) esiintyy ensimmäistä kertaa itäroomalaisissa teksteissä 500-luvulla jaa. Englanninkielinen orjaa tarkoittava sana slave juontuu sanasta slav, slaavi. Syynä on se, että suuri määrä slaavilaisia joutui muiden kansojen vangeiksi ja myytiin orjiksi kansainvaelluksen aikana 400-luvulla.

Ilmeisesti slaavit olivat tässä vaiheessa levittäytymässä oletetusta alkukodistaan Mustanmeren pohjois- ja luoteispuolelta, Dnepr-joen ja Karpaattien väliltä. Slaavit ottivat osaa kansainvaelluksiin valloittaen lähes koko Balkanin, jonka Itä-Rooma (Bysantti) pystyi valloittamaan takaisin vasta 800-luvulla. Keski-Euroopassa slaavit levittäytyivät Elbelle saakka. Nykyisen Venäjän alueella slaavilaista väestöä työntyi pohjoiseen, jonne perustettiin kaupunkeja ja samalla slaavilainen kieli omaksuttiin alkuperäisväestöjen keskuuteen. Sen seurauksena balttilainen ja suomalais-ugrilainen kielialue pienenivät varsin paljon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Nostosilta

Nostosilta voi tarkoittaa jompaakumpaa seuraavista:

 avattava silta, jonka päällysrakenne nostetaan hissin tavoin ylös
 laskusilta, puolustusväline tai kulkusilta laivasta maihin
Sovellettu reserviläisammunta

Sovellettu reserviläisammunta (lyh. SRA) on Reserviläisurheiluliiton kilpaurheilulaji, joka on tarkoitettu suomalaisten reserviläisten tilanteenmukaisen ampumataidon vertailuun ja kehittämiseen. SRA:ssa käytetään pääasiassa itselataavaa reserviläiskivääriä tai karbiinia eli nykyaikaisen sotilasaseistuksen kaltaisia aseita, mutta myös pistoolia, haulikkoa sekä tarkkuuskivääriä. Sarjatuliaseiden käyttöä ei ole erikseen kielletty kilpailuissa, mutta sarjatulen käyttö on kielletty, jollei sitä erikseen sallita. Tällä tavoin lajia voi harrastaa täysipainoisesti ns. siviiliaseilla, koska lupateknisesti on hyvin hankalaa saada sarjatuliaseita muuten kuin keräilyllisin perustein, jolloin aseet määrätään pääsääntöisesti ampumakieltoon. Jokaista yhtäjaksoista ampumasuoritusta vastaavaa rastia varten laaditaan kuvitteellisen taistelutilanteen mukainen ampumatehtävä, jonka ampuja suorittaa ennalta annetun tilannekuvauksen edellyttämällä tavalla. Rasteihin kuuluu usein nopeatempoista liikkumista, lippaanvaihtoja, ovien avaamista yms. ampumasuoritusta monipuolistavaa toimintoa. Rastilla on usein liikkumista ja ampumista rajoittavia ja ohjaavia rakenteita, kuten seiniä, rikelinjoja ja tunneleita.

SRA:ssa kilpaillaan sekä vakio- ja avoimessa luokassa. Luokan määrää kilpailijan kiväärin varustus. Käytännössä tärkein ero on vakioluokassa aseessa elektroniset ja optiset tähtäinlaitteet ovat kiellettyjä. Kilpailussa suorituksen pisteytys perustuu ampumatarkkuuteen ja suoritukseen käytettyyn aikaan. Näiden suhteesta muodostuu nk. osumakerroin, joka määrää kilpailijan sijoituksen. Kaikki kilpailijat ampuvat samat rastit, mutta tulokset lasketaan erikseen molemmille luokille.

Lajin harrastajalta, SRA-ampujalta, vaaditaan erityisen koulutuksen ja ampumakokeen hyväksytty suorittaminen, jotta henkilö voi osallistua kilpailuihin ja harjoituksiin. Koulutuksen tarkoituksena on varmistaa ampujan hallitsevan turvallisen aseenkäsittelyn lajin sääntöjen mukaisesti. Lisäksi vaaditaan asiaankuuluva vakuutus.

Poliisin ylijohdon lokakuussa 2007 vahvistaman aselupakäytäntöjen yhtenäistämisohjeen perusteella sovellettu reserviläisammunta ja practical-ammunta olivat käytännössä ainoita syitä, joiden perusteella voidaan myöntää ampuma-aseen hallussapitolupa itselataavaan kertatulikivääriin, jonka lipaskapasiteetti on yli kolme patruunaa. Yhtenäistämisohje oli voimassa vuosina 2007-2009. 

SRA on Reserviläisurheiluliiton rekisteröimä tavaramerkki.

Lähteet

Aiheesta muualla
Lipas.net.
Toiminta-Ampujat.
Reserviläisurheiluliitto.

Vapaaehtoinen maanpuolustus
Ampumaurheilu
Siluetti

Siluetti eli silhuetti () on varjokuva tai ääriviivakuva, joka tavallisesti esittää ihmistä, eläintä, esinettä, maisemaa tai tapahtumaa. Tyypillisin tällaisen kuvan laji on ilman luonnostelua mustasta paperista saksilla leikattu ihmisen profiilikuva, joka liimataan vaaleaan kartonkialustaan. Toisaalta varhaisimmat siluetit olivat yksivärisiä maalattuja kuvia.

Tällainen kuvantekotapa on peräisin itämailta ja siluetteja alettiin vamistaa Englannissa 1700-luvulla, mutta ne saivat nimensä Ranskassa. Siluettien teon kukoistuskautta oli 1700-luvun loppupuoli. Yleisin siluettien tyyppi on muotokuvasiluetti, jonka kuitenkin valokuva myöhemmin syrjäytti. Tunnetuin suomalainen siluettitaiteilija on Emil Cedercreutz.

Siluetti-sanaa käytetään myös valokuvista, näkymistä tai maisemista, joissa kohteen ääriviivat korostuvat voimakkaassa vastavalossa. Esimerkiksi auringon laskiessa saatetaan kutsua tällaista ilmiötä ”kaupungin siluetiksi”.

Siluetti ei välttämättä ole yksinkertaistettu, vaan se voi sisältää hyvinkin tarkkoja yksityiskohtia. 

Sana siluetti tulee Ranskan Ludvig XV:n aikaisesta valtiovarainministeristä Étienne de Silhouettesta (1709–1767). Kun hänet oli nimitetty virkaansa, ministerin sanottiin säästäneen valtion varoja 72 miljoonaa frangia jo virassaolonsa ensimmäisen vuorokauden aikana. Silhouette muokkasi verotusta radikaalisti: Aiemmin veroista vapautettu aatelisto joutui osallistumaan vararikon partaalla horjuvan valtiontalouden pelastamiseen. Ylellisyystuotteille – kuten muotokuville – määrättiin korkeat verot. Halvat pahvista leikellyt profiilikuvat tulivat muotiin, ja nimi lainattiin herra Silhouettelta. Kun de Silhouette jätti hallitustehtävänsä, hänen kerrotaan vetäytyneen maatilalle, jonka hän koristeli itse tekemillään paperileikkauksilla. 

Siluettikuvia voi tehdä monella tavalla. Taitava siluettitaiteilija leikkaa henkilön muotokuvan saksilla. Siluetin voi tehdä myös esimerkiksi repimällä, tussilla, valottamalla valokuvauspaperia ja sille asetettuja esineitä tai vaikkapa käsittelemällä valokuvaa kuvankäsittelyohjelmalla.

Tunnettuja siluettitaiteilijoita

 Emil Cedercreutz
Väinö Kemppainen
 Sirkka Lekman
 Eero Manninen
 Onni Pursiainen
 Kara Walker

Siluetteja

Lähteet

Aiheesta muualla

 
 Siluettitaide - Sirkka Lekman
 Kara Walkerin sivusto

Valokuvauksen tekniikka
Hyrrä

Hyrrä on sekä lasten lelu että teknisissä sovelluksissa käytettävä laite. Se pyöräytetään voimakkaasti akselinsa ympäri, jolloin hyrrä löytää tasapainon ja pysyy pystyssä. Hyrrä on vanha lelu ja se on pysynyt melko muuttumattomana. Se on erittäin helppo tunnistettava vanhoista leluista. Ennen sitä on käytetty myös rahapelivälineenä ja sillä on yritetty ennustaa.

Tekninen sovellus on esimerkiksi hyrräkompassi eli gyroskooppi.

Nopeasti pyörivä hyrrä pyrkii vastustamaan pyörimisakselinsa suunnan muutoksia. Tätä ilmiötä nimitetään hyrrävoimaksi. Mikäli akseli ei ole pystysuora, sen suunta kuitenkin vähitellen kiertyy pystysuunnan ympäri, mitä sanotaan prekessioksi.

Vauhdin hiljentyessä hyrrä alkaa usein heilua. Lopulta hyrrän kiekko koskettaa alustaansa, minkä jälkeen hyrrä pysähtyy hyvin nopeasti.

Esimerkkejä

Taitoleikkikalut
Klassinen mekaniikka
Toveri

Toveri (venäjän sanasta товарищ [], tovarištš) tarkoittaa kumppania, seuralaista tai ystävää. Suomessa sanaa on käytetty ainakin 1700-luvulta lähtien. Sanalla on myös vasemmistolaisesti värittynyt merkitys: nimitys tunnetaan kautta maailman vasemmistopuolueissa tapana puhutella toista aatekumppania.

Sanan alkuperä

Vasemmiston terminä 
Sosialismin levitessä 1800-luvulla liikkeen johtajat halusivat samanmielisille yhteisen sanan. He päätyivät sanaan toveri, jonka alkuperä on Ranskan suuresta vallankumouksesta. Vallankumoukselliset ottivat käyttöön sanan citoyen (”kansalainen”) vastineeksi yläluokan eriarvoistaville titteleille. Esimerkiksi syrjäytettyä kuningas Ludvig XVI:ta puhuteltiin nimellä Citoyen Louis Capet hänen valta-asemansa menetyksen korostamiseksi. Ranskassa termi camarade oli käytössä jo 1790. Venäjän ensimmäiset sosialistit käyttivät sanaa tovarištš, joka tarkoittaa toveria tai kumppania kauppamatkalla. Venäjän vallankumouksen jälkeen sana yleistyi koko Neuvostoliitossa arkipäiväisenä puhutteluna kaikkien kesken.

Sanan käyttö nykyään 
Neuvostoliiton hajoamisesta huolimatta sanaa käytetään yhä Venäjän asevoimissa, joissa upseereita puhutellaan käyttämällä sanaa toveri ja sotilasarvoa.

Kiinassa puhutteluksi valittiin ilmaus tóng zhì, joka tarkoittaa ”samanarvoinen kansalainen”.

Lähteet 

Kommunistiset käsitteet
Poliittiset käsitteet
Sosialismin historia