Hiipivä skitsofrenia

Hiipivä skitsofrenia () oli sairausluokitus, jonka avulla Neuvostoliitto ja eräät sosialistiset maat sulkivat toisinajattelijoita ja muita yhteiskuntaan kriittisesti suhtautuvia mielisairaalahoitoon. Lännessä tämä nähtiin totalitaariseen yhteiskuntaan liittyvänä karkeana ihmisoikeuksien polkemisena ja lääketieteen hyväksikäyttönä sorron välineenä. Neuvostoliiton psykiatriyhdistys erotettiin Maailman psykiatriliitosta vuonna 1983, kylmän sodan viimeisen huippukauden aikana. Jäsenyys palautui vuoden 1989 lopulla.

Historia 

Psykiatriassa nojattiin jo varhain Josif Stalinin viitoittamaan politiikkaan. Kun hän puheessaan joulukuussa 1929 nosti ”käytännön” tärkeämmäksi kuin ”teorian” ja korotti poliittisen arvostelukyvyn tärkeämmäksi kuin tieteellisen, psykiatrit olivat tieteenharjoittajista ensimmäisiä, jotka lähtivät uuden järjestelmän tukijoiksi. Näin hallinto aloitti psykiatrian poliittisen manipuloinnin 1930-luvun alussa, ja se alistettiin Lavrenti Berijan komentaman NKVD:n alaisuuteen vuonna 1939. 

Stalinin johdattelema suunta ei koskenut pelkästään psykiatriaa, vaan eri alojen tieteenharjoittajia erotettiin, vangittiin ja katosi ja kuoli muun muassa Gulag-leirijärjestelmän pyörteisiin. Tieteen tekeminen alistettiin totalitaariselle valtaideologialle, samoin kuin natsi-Saksassa, ja tästä seurasi perustavalla tavalla tuhoisa jakso molempien maiden tieteelle. Käytännössä poliittinen taho määritteli, mikä oli oikeanlaista tiedettä, ja muun muassa yliopistoissa vallitsi poliisivaltion ilmapiiri, jossa opiskelijat vakoilivat salaisen poliisin laskuun toisiaan ja professoreja. Tyypillisiä syytöksiä tieteenharjoittajia vastaan oli vastavallankumouksellisuus, anti-materialismi ja anti-pavlovilaisuus.

Vuosina 1965–1967 nuoria moskovalaisia sosiologeja erotettiin viroistaan, sillä he olivat ”liian nuoria ja liian kokemattomia” ja he olivat saaneet ”kauheita tuloksia” tutkiessaan huumeiden käyttöä ja itsemurhia. 1960-luvun puolessavälissä Valeri Tarisin yksityiskohtainen raportti poliittisesta psykiatriasta nimellä Paviljonki 7 saavutti länsimaat. Yleinen reaktio siihen oli epäuskoinen. 1970-luvun alussa yksityiskohtaisempaa tietoa oli kerääntynyt jo niin huomattavasti, ettei epäilemisen sijaa ollut paljoa. Siitä huolimatta vielä 1971 Mexico Cityn psykiatrian maailmankongressissa monet länsimaiset psykiatrit ja toimittajat kieltäytyivät tuomitsemasta psykiatrian väärinkäyttöä.

Taudinmääritys 
Hiipivä skitsofrenia oli neuvostoliittolaisen psykiatrin Andrei Snežnevskin kehittämän kolmiportaisen skitsofrenialuokituksen yksi muoto. Länsimaissa luokitusta ei hyväksytty, eikä hiipivän skitsofrenian kaltaista sairautta tunnettu lainkaan. Niinpä Neuvostoliiton sisäministeriön alaisten mielisairaaloiden toimintaa pidettiin yksinomaan kidutuksena. Snežnevski ei hyväksynyt ihmissuhteiden osuutta mielenterveyden horjumisessa eikä myöskään psykoanalyysiä. Psykoanalyysiin on diktatuureissa aina suhtauduttu torjuvasti.

Hiipivän skitsofrenian Snežnevski diagnosoi seuraavasti: "Muutokset alkuperäiseen persoonallisuuteen ovat ristiriitaisia. Potilaalla havaitaan optimismia, vilkasta toimintaa, aktiivista osallistumista entisen passiivisuuden asemesta, taistelua oikeudesta uuteen elämään." Tätä kaikkea oli edeltänyt vuosia kestänyt vaihe, jota kukaan ei ollut huomannut. Otaksuttiin, että potilas oli jo aikaisemmin ollut psykoottinen ja nyt muuttunut muun muassa uudistusmieliseksi ja uppiniskaiseksi. Toisinajattelijan toimittaminen oman tahtonsa vastaiseen hoitoon oli inhimillistä.  Tunnetut toisinajattelijat, kuten biologi Žores Medvedev, neuropsykologi Vladimir Bukovski ja matemaatikko Leonid Pljuštš, saivat diagnoosin hiipivästä skitsofreniasta.

Vieraillessaan Helsingissä vuonna 1977 neuvostoliittolainen professori Georgi Morozov totesi, että "Yhteiskuntajärjestelmien eroilla on yhteyttä neurooseihin... Neuvostojärjestelmä on onnistunut takaamaan kansalaisten perusturvallisuuden. On työtä, asuntoja ja humaaneja ihmissuhteita." Hän myös mainitsi, että itsemurhien ehkäisemiseksi tehtävä työ on turhaa. Samoin kiellettiin alkoholismin syiden tutkiminen, sillä itsemurhia eikä alkoholismia esiintynyt kommunistisessa yhteiskunnassa.

Menettelytavat
Hiipivän skitsofrenian hoitomuotoina käytettiin muun muassa sähköshokkihoitoa sekä vuorottelevia kuumia ja kylmiä kylpyjä sekä insuliinipistoksia, jotka olivat kautta maailman käytettyjä terapiakeinoja mutta olivat myös kidutusluonteisia. Tarkoituksena oli nujertaa psyykkisesti terveet henkilöt ruumiillisesti ja henkisesti. Käytettäviin pakkolääkkeisiin ja muihin nujertamiskeinoihin kuuluivat seuraavat:
 Haloperidoli (käytettiin aiheuttamaan lihasjäykkyyttä, hidastunutta motoriikkaa, tuskatiloja ja pakonomaisen tarpeen asennon muuttamiselle ”Et voi istua, et voi maata, et voi kävellä…” – potilaat kuvailivat). Oikein käytettynä lääkeainetta annettiin Neuvostoliitossa rauhoittamaan mm. skitsofreenikkoja.
 Klooripromatsiini ja trifluoperatsiini.
 Vastalääkkeenä haloperidolin sivuvaikutuksiin käytettiin benżhexolia, mutta mikäli sivuoireita ei ilmennyt henkilöllä, niin tämäkin huojennuskeino toisinaan kiellettiin häneltä.
 Insuliinia käytettiin aiheuttamaan shokkitiloja. Potilaan terveystilasta ei tehty ennakkotutkimuksia, mikä teki käsittelystä hengenvaarallisen esimerkiksi sydän- ja munuaissairauksia sairastaville. 
 Erilaisia rikkiyhdisteitä käytettiin rangaistuksenomaisesti. Niitä pistettiin tavallisesti reisiin ja lapaluihin. 
 Pukemalla lepositeisiin: sidotaan vuoteeseen nahkahihnoilla useiksi päiviksi tai viikoiksi.
 ”Märkäpakkaukset”: potilas puetaan märkiin lakanoihin, jotka kuivuessaan kutistuivat ja aiheuttavat tyrmistyttäviä tuskia.

Muita rangaistusmenetelmiä olivat muun muassa vieraskäyntien peruuttaminen ja työn teettäminen potilailla mm. koreja, pahvilaatikoita ja muita käsitöitä, jotka myytiin eteenpäin. Huonoimpana sivuvaikutuksena koko psykiatriselle sairaanhoidolle oli, että huono hoito merkitsi myös todellista psykiatrista hoitoa tarvitsevien kaltoinkohtelua.

Katso myös
Rankaiseva psykiatrinen sairaalahoito Neuvostoliitossa

Lähteet
  Achté, Kalle: Optimistisen psykiatrin muistelmat: Werner Söderström Osakeyhtiö, WSOY Kirjapainoyksikkö, Juva 1999. ISBN 951-0-23671-3

Viitteet

Aiheesta muualla
 
 
 
 

Neuvostoliiton politiikka
Skitsofrenia
Näennäistiede