joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Drew Gilpin Faust

Catharine Drew Gilpin Faust (s. 18. syyskuuta 1947 Clarke County, Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen historiantutkija ja Harvardin yliopiston rehtori. Edellinen rehtori Lawrence Summers erosi tehtävästään 30. kesäkuuta 2006, ja Faust valittiin hänen seuraajakseen 8. heinäkuuta 2007. Hän aloitti toimikautensa 1. heinäkuuta 2007 ja on ensimmäinen kyseisessä virassa oleva nainen. 

Faustin vanhemmat ovat Catharine ja McGhee Tyson Gilpin. Hänen isoisoisänsä Lawrence Tyson toimi 1920-luvulla Yhdysvaltain senaattorina Tennesseestä. Faust valmistui Concord Academysta Massachusettsista vuonna 1964 ja väitteli tohtoriksi Pennsylvanian yliopistosta vuonna 1975. Hän toimi Harvardin Radcliffe Institute for Advanced Study -instituutin dekaanina 2001–2007. Faust on eronnut ensimmäisestä aviomiehestään Stephen Faustista ja on nykyään naimisissa Harvardissa tieteen historian professorina toimivan Charles E. Rosenbergin kanssa.

Teoksia
Faust on kirjoittanut muun muassa seuraavat julkaisut:
 Mothers of Invention: Women of the Slaveholding South in the American Civil War (University of North Carolina Press, 1996) ISBN 978-0-8078-5573-7
 Southern Stories: Slaveholders in Peace and War (University of Missouri Press, 1992) ISBN 978-0-8262-0975-7
 The Creation of Confederate Nationalism: Ideology and Identity in the Civil War South (Louisiana State University Press, 1982) ISBN 978-0-8071-1606-7
 James Henry Hammond and the Old South: A Design for Mastery (Louisiana State University Press, 1982) ISBN 978-0-8071-1248-9
 A Sacred Circle: The Dilemma of the Intellectual in the Old South, 1840–1860 (University of Pennsylvania Press, 1977) ISBN 978-0-8122-1229-7

Yksityiselämä
Faustilla todettiin vuonna 1988 rintasyöpä, mutta hän ei ole halunnut puhua viestimien kanssa sen diagnoosista tai hoidosta.

Lähteet

Yhdysvaltalaiset historioitsijat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Leimasinetti

Leimasinetti on muinainen pyöreä sinetti, jollaisia on löydetty Tell Halafista Pohjois-Syyriasta liittyen Halafin kulttuuriin. Vanhimmat leimasinetit ovat näin ollen ajalta 6500 eaa. Noin 3500 eaa. tulivat Mesopotamiassa käyttöön sylinterisinetit.

Aiheesta muualla 

Ancient Near Eastern Seals

Mesopotamian taide
Sigillografia
John Boyd Orr

Sir John Boyd Orr, 1. paroni Boyd-Orr (23. syyskuuta 1880 – 25. kesäkuuta 1971) oli skotlantilainen lääkäri, biologi ja poliitikko, joka palkittiin Nobelin rauhanpalkinnolla vuonna 1949 ravinnon tieteellisestä tutkimuksesta ja työstään Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön hyväksi.

Lähteet 

Nobelin rauhanpalkinnon saajat
Skotlantilaiset biologit
Skotlantilaiset lääkärit
Skotlantilaiset poliitikot
Brittiläiset paronit
Vuonna 1880 syntyneet
Vuonna 1971 kuolleet
Ulla Eklund

Ulla Maria Eklund (s. 26. maaliskuuta 1938 Lapinjärvi) on suomalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa on Elina Koskelan rooli Edvin Laineen ohjaamassa elokuvassa Akseli ja Elina (1970), jonka Eklund peri Titta Karakorvelta Laineen elokuvasta Täällä Pohjantähden alla (1968).

Eklund on viulisti Linda Lampeniuksen äiti, ja hänen aviopuolisonsa oli näyttelijä Börje Lampenius.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Tulonsiirto

Tulonsiirto tarkoittaa politiikassa ja kansantaloudessa tulojen siirtoa tulonsaajalta toiselle. Kansantaloudessa valtion tulonsiirrot voidaan käsittää myös negatiivisena verona. Esimerkkeinä tulonsiirroista voidaan mainita eläkkeet, lapsilisät ja opintorahat. Tulonsiirrot ovat osa sosiaaliturvaa, ns. sosiaalinen vakuutus. Keskivertoihminen maksaa tulonsiirtoja yhtä paljon kuin saakin, jolloin hänen voidaan ajatella kustantavan itse oman sosiaaliturvansa. Tulonsiirrot voidaan ajatella myös temporaalisina siirroksina eliniän aikana. Esimerkiksi keskivertoihminen työssäoloaikanaan maksaa verot joilla kustannetaan hänen lapsuutensa lapsilisät, nuoruuden opintotuet, työkatkosten työttömyysturva ja vanhuuden eläkkeet. Ekonomistit erottelevat tulonsiirrot tarkasti muista valtion menoista muun muassa laskiessaan verotaakan rasittavuutta, kun taas tavalliselle kansalaiselle on usein epäselvää mistä verotaakka muodostuu. He saattavat käsittää julkissektorin tuottamien palvelujen nielevän kaikki verotulot, unohtaen tulonsiirrot. Tulonsiirto monimuotoisena käsitteenä voidaan laajentaa kansalaista huomattavasti laajempaankin yksikköön, kuten valtioon.

Katso myös
Tulojakauma

Talouspolitiikka
Sosiaalipolitiikka
Willendorfin Venus

Willendorfin Venus on nuoremmalta paleoliittiselta kivikaudelta peräisin oleva patsas, joka esittää uhkein mittasuhtein kuvattua alastonta naista. Tällaiset ns. venuspatsaat liittyivät ns. Gravetten kulttuuriin. Pienoispatsas on pituudeltaan 11,1 cm. Sen löysi 1908 arkeologi Josef Szombathy Willendorfin kylästä Ala-Itävallasta läheltä Kremsin kaupunkia. Se on veistetty huokoisesta kalkkikivestä, jota seudulla ei esiinny. Pinta on värjätty punaokralla. Veistoksen iäksi on arvioitu 24 000–26 000 vuotta. Veistosta säilytetään Wienin luonnonhistoriallisessa museossa.

Willendorfin Venuksen kiviaines on todennäköisimmin peräisin Italiasta Gardajärven lähettyviltä tai mahdollisesti Ukrainan Izjumista.

Lähteet 

Kivikausi

Esihistorialliset veistokset
Idänpään-Heikkilä

Idänpään-Heikkilä, Idänpää-Heikkilä ja Idänpää voivat tarkoittaa seuraavia:

 Juhana Idänpään-Heikkilä (e. Helin, e. Heikkilä, 1818–1890), suomalainen rusthollari ja valtiopäivämies Vanajan Idänpäästä
Juhana E. Idänpään-Heikkilä (1937-2015), suomalainen lääkäri ja professori
Juhana J. Idänpään-Heikkilä (s. 1966), suomalainen lääkäri ja farmakologian dosentti
Pirkko Turpeinen-Saari (e. Idänpään-Heikkilä, e. Turpeinen-Kajanoja, s. 1940), suomalainen  poliitikko ja lääkäri
Idänpää, kylä lakkautetussa Vanajan kunnassa, nykyisin Hämeenlinnan kaupunginosa

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Idänpää

Idänpää on Hämeenlinnan 16. kaupunginosa ja lähiö. Se sijaitsee noin kolme kilometriä keskustasta itään entisen Idänpään kylän paikalla. Kylä sijaitsi Katumajärven päässä sen itäpuolella, mistä johtuu alueen nimi. Idänpään liikekeskustan tuntumassa valtatie 10 risteää keskustaan suuntautuvan Viipurintien kanssa. Alueella sijaitsevat muun muassa Idänpään terveysasema, Päivärinteen palvelutalo, S-Market, Alko, R-kioski, Idänpään torppa sekä autoliikkeitä, huoltoasemia ja katsastuskonttori. Idänpään naapurikaupunginosia ovat Hätilä, Sairio, Ruununmylly, Kappola ja Katinen.

1800-luvun valtiopäivämies Juhana Idänpään-Heikkilä oli kotoisin Idänpäästä, mistä hänen lisänimensäkin on peräisin. Idänpään-Heikkilän mukaan nimetyssä Juhananpuistossa sijaitsee yhä hänen rakennuttamansa kivinen jyväaitta.

Lähteet

Hämeenlinnan lähiöt
Ranskan presidentinvaali 2007

Ranskan presidentinvaali 2007 järjestettiin huhti–toukokuussa 2007. Keskustaoikeistolainen Nicolas Sarkozy voitti vaalin ja hänestä tuli uusi presidentti viideksi vuodeksi. 

Ensimmäisen kierroksen suora kansanäänestys 12. ehdokkaan välillä järjestettiin sunnuntaina 22. huhtikuuta 2007. Yksikään ehdokas ei saanut 50 % tai suurempaa kannatusta, joten toinen kierros järjestettiin  6. toukokuuta 2007 kahden eniten ääniä saaneen ehdokkaan välillä, jotka olivat Nicolas Sarkozy ja Ségolène Royal. 

Järjestyksessään vaali oli Viidennen tasavallan yhdeksäs.

Ensimmäisen kierroksen äänestysprosentti oli 83,77 ja toisen 83,97.

Ehdokkaat 

<noinclude>

Katso myös 
Ranskan presidentinvaalit

Lähteet

Aiheesta muualla 

Vaalin viralliset tulokset Ranskan sisäministeriön sivuilla
Koko maan äänimäärät
Tuloskartta (Libération)
Explanation of the French presidential election  

2007
Vuoden 2007 vaalit
Mannasuurimo

Mannasuurimot (vehnäsuurimot) ovat viljavalmiste. Mannasuurimot valmistetaan erottamalla vehnänjauhatuksen yhteydessä karkeat ydinrakeet mannasuurimoiksi.  Niitä käytetään yleisimmin puurojen, vellien ja erilaisten jälkiruokien valmistukseen tai leivonnaisten kuohkeuttamisessa. Ne on säilytettävä kuivassa ja viileässä, suojassa voimakkailta hajuilta. 
Mannasuurimoiden keittoaika vaihtelee tyypeittäin ja on keskimäärin 5–10 minuuttia.

Katso myös
Bulgur
Kuskus

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Reseptejä 

Viljatuotteet
Ruoka-ainekset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Konseptiauto

Konseptiauto on prototyyppi, jossa esitellään automerkin tai mallin uutta muotoilua ja tekniikkaa.  Autot esitellään yleensä ensimmäistä kertaa suurissa autonäyttelyissä. Valmistaja testaa näin uudistuksia medialla ja yleisöllä ja kehittää palautteen pohjalta tulevaa tuotantoautomallia. Autot saattavat olla hyvinkin moderneja ja niitä valmistetaan harvoin useita kappaleita eivätkä ne myöskään päädy sellaisenaan tuotantoon. Kuuluisan automuotoilijan Harley J. Earlin luoma Buick Y-Job vuodelta 1938 oli ensimmäinen tunnettu konseptiauto.

Tunnettuja konseptiautoja
 Buick Y-Job (1938) – Ensimmäinen konseptiauto.
 General Motors Firebird (1953, 1956, 1959) – Harley Earlin suunnitelemat kolme suihkuhävittäjien näköistä urheiluautoa.
 Audi Avus Quattro (2001) – Tokion autonäyttelyssä esitelty tehokas urheiluauto.
 Holden Efijy (2005) – Australialaisen Holdenin suunnittelema retrohenkinen kunnianosoitus merkin alkuajoille.
 Saab Aero-X (2006) – Saabin palkittu bioetanolilla toimiva merkin lentokonehistoriaa kunnioittava urheiluauto.
 Volvo YCC (2004) – Auton suunnittelijoina oli pelkästään naisia, joka korostui useissa käytännöllisissä yksityiskohdissa.

Katso myös
Facelift (tuote)
Autoteollisuus

Viitteet
Lin Yutang

Lin Yutang, myös Lin Jutang (10. lokakuuta 1895 – 26. maaliskuuta 1976) oli kiinalainen kirjailija. Hän toimi Singaporen yliopiston rehtorina vuodesta 1954.

Lin Yutang kirjoitti sekä kiinaksi että englanniksi. Tuotanto käsittää mietekirjoja, romanttisesti Kiinaa kuvaavia romaaneja ja Kiinaa käsitteleviä kirjoja. Hän käänsi klassisia kiinalaisia tekstejä englanniksi.

Teokset

Suomennetut teokset
Juniper Loa, romaani, 1965
Keisarinna Wu, Romaani, 1967
Kuuluisia kiinalaisia tarinoita, 1955, 2. p 1988
Lehti tuulessa, romaani, 1964
Leski, nunna ja kurtisaani kolme kiinalaista tarinaa, 1953, 4. p. 1964
Lootus puhkeaa kukkaan, romaani Nyky-Kiinan elämästä : 1–2, 1946
Maallinen onni, 1948, 8. p., [44. tuhat], 1984 (The Importance of Living, 1937)
Maani ja kansani, 1942, 2. p., 1954 (My Country and My People, 1935)
Pakanasta kristityksi, 1961
Punainen pioni romaani, 1962, 5. p. 1986
Punainen portti romaani kaukaisesta maasta, 1954, 3. p. 1998
Vastavirran ilot, 1963
Viattomien pakomatka. Romaani, 1966
Ymmärtämisen taito valikoima kiinalaista kirjallisuutta, 1962

Lähteet

Aiheesta muualla

Lin Yutang
Lin Yutang
Lin Yutang
Leberin atrofia

Leberin atrofia on perinnöllinen mitokondrioiden toimintahäiriö, joka aiheuttaa vaikean näkövamman.

Leberin atrofia puhkeaa yleensä elämän kolmannella vuosikymmenellä; tästä saattaa kuitenkin olla merkittäviäkin poikkeuksia. Näkö alkaa hämärtyä ensin toisessa silmässä, ja se voi nopeastikin sokeutua. Myös toisen silmän näkö alkaa heiketä tämän jälkeen. Useimmilla potilailla sairauteen ei liity muita oireita kuin näkövamma.

Toistaiseksi tuntemattomasta syystä 80 prosenttia kaikista Leberin atrofiaan sairastuneista on miespuolisia. Joillakin potilailla ilmenee näkövamman lisäksi keskushermostoperäisiä oireita.

Leberin atrofialle ei tunneta parantavaa hoitoa.

Tautiluokitukset

 ICD10       = H47.2 
 ICD9        = 377.16
 OMIM        = 535000

Lähteet 

Sairaudet
Riko Eklundh

Riko Knut Henrik Eklundh (s. 17. maaliskuuta 1965 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.

Elämäkerta 

Riko Eklundh suoritti ylioppilastutkintonsa Gymnasiet Lärkanissa Helsingissä. Hän valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 1989. Eklundh on esiintynyt yli kuudessakymmenessä teatteriproduktiossa ja myös elokuvissa ja TV-sarjoissa. Hän esiintyi muun muassa Hovimäessä toisesta neljänteen tuotantokauteen.

Eklundh aloitti uransa Åbo Svenska Teaterissa, jossa teki läpimurtoroolinsa Amadeus-näytelmän nimiosassa. Muita tärkeitä roolitulkintoja ovat seuraavien esitysten pääosat: Topelius, Peer Gynt, Den dansande prästen, Kungens Tal, Vi är bara mänskor ja musikaalit Pieni kauhukauppa (Seymour), La cage aux folles (Albin/Zaza) ja Cabaret (Seremoniamestari). Eklundh on tehnyt myös äänirooleja.

Riko Eklundh on toiminut luottamustehtävissä, erityisesti teatterialan järjestöissä kuten Näyttelijäliiton ja Teatterimuseon hallituksissa. Finlands Svenska Skådespelarförbundetin hallituksessa Eklundh istui melkein neljännes vuosisataa, 1994-2018, ja yhdistyksen puheenjohtajana hän toimi vuosina 2003–2007 ja 2014-2018. Hänet valittiin Näyttelijäliiton ansioituneeksi jäseneksi 2018 ja FSSn kunniajäseneksi 2020. Eklundh on liikuntayhdistys Friin perustajajäsen ja ensimmäinen puheenjohtaja 2011.

Eklundh on tehnyt paljon yhteistyötä kuorojen ja orkestereiden kanssa, sekä juontajana että laulusolistina. Vuonna 2018 Riko Eklundh debytoi kirjailijana, ”Flickan skall uppleva historia” (”Tytön on koettava historiaa”) perustui Kerstin Eklundhin muistiinpanoihin vuosilta 1891–1918. Toisen kirjansa ”Gunvors lilla ABC”  Eklundh julkaisi 2021. 

Vuonna 2013 Eklundhille myönnettiin Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki. Vuonna 2018 Eklundh valittiin Åbo Svenska Teaterin kunniajäseneksi. Eklundh sai Folktingetin ansiomitalin vuonna 2019.

Eklundh asuu koreografin Antton Laineen kanssa Töölössä. Eklundin kesäpaikka on Nauvossa jossa häntä kutsutaan nimikkeellä Sandholmin kreivi (ruots. Greven af Sandholm).

Filmografia

Elokuvat

Televisiosarjat

Dubbaukset

Lähteet

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
San Franciscon kansainvälinen lentoasema

San Franciscon kansainvälinen lentoasema  on kansainvälinen lentoasema San Franciscossa Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Lentoasema sijaitsee 13 kilometriä etelään San Franciscosta Millbraen ja San Brunon kaupunkien läheisyydessä San Mateon piirikunnassa. Lentoasema on yhdysväylä kaikkialle Amerikkoihin, Eurooppaan, Aasiaan, ja Australaasiaan.

Ekologisuus ja melutason pienentäminen 
San Franciscon lentoaseman tavoitteena on alentaa kentän aiheuttamia kasvihuonekaasuja 25 % alemmas kuin ne olivat vuonna 1990. Kentän uskotaan saavuttavan tavoitteensa pian, sillä kasvihuonekaasujen tuotanto oli vuonna 2010 laskenut jo 17 % vuoden 1990 tason alapuolelle. Lentoasemalla on myös alettu käyttämään ekologisempia ajoneuvoja, kuten sähköautoja. Lisäksi kentän aiheuttamia saasteita on pyritty vähentämään istuttamalla lentokentän läheisyyteen tuhansia puita.

Sähkön ja veden osalta San Franciscon lentoasema on pyrkinyt vähentämään aseman vaatimaa sähkön- ja veden kulutusta sekä käyttämään enemmän uusiutuvia luonnonvaroja sähkön tuottamiseksi. Vuonna 2010 lentoaseman sähkönkulutus oli laskenut noin 6,3 % vuoden 2004 kulutukseen verrattuna. Aseman veden kulutus oli vuonna 2010 laskenut muun muassa vuotavien vesijohtojen korjaamisen ansiosta 14 % vuoteen 2004 verrattuna.

Lentoasema on pyrkinyt vähentämään myös aiheuttamiaan meluhaittoja lentokentän lähellä asuville ihmisille. Valtaosa lentokentän lentoliikenteestä ohjataan nykyisin nousemaan ja laskeutumaan San Franciscon lahden yli, minkä ansiosta lentokoneet eivät aiheuta niin suurta melua tiheään asutuilla alueilla. Lisäksi lentoasema on kustantanut vuodesta 1983 lähtien yli 15 000 kentän lähellä sijaitsevan omakotitalon äänieristyksen.

Kuvia

Katso myös
Oaklandin kansainvälinen lentoasema
San Josén kansainvälinen lentoasema

Lähteet

Aiheesta muualla 

 San Franciscon kansainvälinen lentoasema 
 

Kalifornian lentoasemat
Eternity (Freedom Callin albumi)

Eternity on Freedom Call -nimisen power metal -yhtyeen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2002.

Kappaleet

Kokoonpano
 Chris Bay – laulu, kitara, koskettimet
 Cedric Dupont – kitara
 Ilker Ersin – basso
 Dan Zimmermann – rummut

Arvostelut 
 Imperiumi: 9/10
 Metal1: 8/10 
 Metal Music Archives:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yhtyeen kotisivut 

Vuoden 2002 albumit
Freedom Callin albumit
Mapocho

Mapocho on Andeilta Tyyneenmereen laskeva pieni joki, joka kulkee Chilen pääkaupungin Santiagon halki heti ydinkeskustan pohjoispuolelta. Joki on pahoin saastunut. Mapocho on noin 110 km pitkä ja joen vesimäärä vaihtelee hyvin suuresti vuodenaikojen mukaan, mutta sen virtaus on voimakas ympäri vuoden. Joen nimen uskotaan olevan kirjoitusvirheellinen muoto paikallisen intiaaniväestön, mapuchejen, nimestä.

Chilen joet
Joachim Thibblin

Joachim Christer Fredrik Thibblin (s. 11. huhtikuuta 1975 Espoo) on suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja.

Thibblin on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 1999. Hän on osaomistajana yhtiössä W&T Comedy. Hänen teatterirooleihinsa lukeutuvat muun muassa Cosmo McMoon komediassa Glorious! sekä herra Thénardier musikaalissa Les Misérables. Hän on myös näytellyt Bertel Södermania Åke Lindmanin ohjaamassa elokuvassa Etulinjan edessä.

Thibblin on toiminut Svenska Teaternin teatterinjohtajana vuodesta 2017. Vuosina 2006–2013 hän toimi Åbo Svenska Teaterin ja 2014–2017 Espoon kaupunginteatterin johtajana.

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset teatterinjohtajat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Lunastus (elokuva)

Lunastus on Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen linjalla opiskelleen Olli Saarelan ohjaama esikoiselokuva vuodelta 1997. Lyhytelokuvan budjetilla tehtyä pitkää elokuvaa esitettiin yhdellä kopiolla pienessä helsinkiläisessä elokuvateatterissa Illusionissa. Siellä sen näki vain runsaat kolmetuhatta ihmistä, mutta televisiossa Lunastuksen katsoi 741 000 katsojaa.

Lunastus kertoo papista Suomen sisällissodan pyörteissä. Elokuva sai kuusi Jussi-palkintoa.

Näyttelijät

Lähteet 

Vuoden 1997 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset historialliset draamaelokuvat
Olli Saarelan ohjaamat elokuvat
Jussi-palkitut elokuvat
Inno (televisio-ohjelma)

Inno on Livillä ja Nelosella näytettävä sisustukseen ja remontointiin liittyvä ohjelma. 

Inno on Metronome Film & Televisionilla kehitetty kokonaan suomalainen ohjelmaformaatti. Ensimmäinen Innon jakso on kuvattu 2003 ja se esitettiin televisiossa tammikuussa 2004. Innon jokaisessa jaksossa tehdään muutos yhteen sisustuskohteeseen. Sisustuskohteen omistajat ovat voimakkaasti esillä ohjelmassa.

Ohjelman juontajana toimi sarjan alkaessa Minna Cheung ja sisustusarkkitehtina Marko Paananen. Puolen tunnin mittaiset jaksot alkoivat kohteeseen tutustumisella, minkä jälkeen kuvattiin Paanasen perehtymistä asiakkaan makuun. Tämän jälkeen jasoissa siirryttiin melko suoraan kohteen viimeistelyyn ja asiakkaalle esittelyyn.

Keväällä 2008 Innon tekijöihin liittyi toinen sisustussuunnittelija, Anita Koponen. Paananen ja Koponen tekivät sisustussuunnitelmia Innon tutulla kaavalla vuoroviikoin. Kahden suunnittelijan Innoa nähtiin kuitenkin vain puolen vuoden ajan.

Syksyllä 2008 Inno venytettiin tunnin mittaiseksi ja ohjelman painopiste siirtyi enemmän sisustussuunnittelmiin ja niiden käytännön toteutukseen. Muutoksen myötä Minna Cheung poistui sarjasta ja Marko Paanasesta tuli jälleen sarjan ainoa sisustussuunnittelija. Samalla Paanasesta tehtiin myös sarjan juontaja ja hänen rinnalleen suunnitteluprosessia selostamaan nostettiin sisustuskoordinaattori Johanna Sippala sekä remonttimiehet Kerkko Halme ja Ville Heino.

Keväällä 2009 Marko Paananen ilmoitti jättävänsä hyvästit ohjelmalle. 

Syksyllä 2009 Markon tilalle ohjelman uusiksi suunnittelijoiksi tulivat sisustussuunnittelija Jaana Ahokoski sekä sisustusarkkitehti Mikko Vesanen. Markon lisäksi myös sisustuskoordinaattori Johanna Sippala poistui sarjasta.

Syksyllä 2011 Inno koki taas uudistuksia, kun ohjelma siirtyi Liv-kanavalle ja sitä alettiin esittää tiistaista perjantaihin puolen tunnin jaksoissa. Suunnittelijana jatkoi Mikko Vesanen, ja uudeksi juontajaksi tuli Saija Palin. Jaana Ahokoski ei jatkanut enää ohjelmassa.

Lähteet 
 Innon kotisivut - Livtv.fi 

Makasiiniohjelmat
Suomalaiset televisio-ohjelmat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
2010-luvun televisiosarjat
Kaarlo Isotalo

Kaarlo Kustaa Isotalo (20. syyskuuta 1918 Pyhäjoki – 2. heinäkuuta 1989) oli suomalainen Turussa asunut kirjailija.

Isotalo kävi kansakoulun ja opiskeli myöhemmin työväenopistossa. Hän työskenteli muun muassa hitsaajana, veturinlämmittäjänä ja telakkatyöläisenä vuosina 1944-1960. Vuodesta 1960 lähtien Isotalo oli vapaa kirjailija. Isotalo asui vuodesta 1945 lähtien Turussa asuttuaan sitä ennen Oulussa ja Raahessa.

Isotalo kuului jäsenenä kirjailijaryhmä Kiilaan ja hän esiintyi myös lausujana ja näyttelijänä.

Teokset
Yli karikon, runoja. 1950
Telakka, romaani. 1960
Tämä meistä. 1960
Maantie, romaani työttömästä. 1961
Maa repeää, romaani. 1962
Lähin omainen, romaani. 1963
Tähän me jäämme. 1963
Elintilaa, romaani. 1964
He vetivät Hitlerin vankkureita, pohjana pyhäjokisen maanviljelijän Pauli Haapakosken sotakertomukset. 1965
Kolmen talo. 1965
Puun alla,  novelleja. 1966
Kuin isä ja äiti, romaani.  1967
Vapaapäivän aamu, romaani. 1968
Loikkarit. 1969
Äitiparka ja Anna. 1970
Maattoman miehan talvisota: romaani. 1972
Alueuutiset, romaani. 1973
Matkalla etelästä pohjoiseen ja päinvastoin, romaani 1974
Kuuma kesä. 1974
Nuori isäntä ja hänen naisensa Aila. 1975
Itkevät rannat. 1976
Joosua unennäkijä. 1977
Ellimaarit. 1978
Janne ja Osku. 1978
Lähtöjä. 1978
Säädyllinen aviorikos. 1979
Helge Sten 1923–1965. 1980
Hän heräsi ennen yötä. 1981
Syntynyt 1918. 1982
Saarten herra. 1982
Saaret ja meri. 1983
Pohjoiset kaupungit. 1984
Konrad Lehtimäki, hehkurinta. 1986 (kirjailija Konrad Lehtimäen elämäkerta)
Kalastajan talo, romaani. 1987

Palkinnot 
 Varsinais-Suomen liiton Aurora -mitali 1978

Lähteet
Helka-palvelun lista Kaarlo Isotalon teoksista

Aiheesta muualla
 Kaarlo Isotalo Kirjasampo.fi:ssä

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Aurora-mitalin saajat
Patrick McNally

Patrick "Paddy" McNally on brittiläinen Formula 1:sten taustavaikuttaja.

Hän sai ensikosketuksensa moottoriurheiluun toimiessaan GP toimittajana Autosport-lehdessä, mutta parin vuoden jälkeen hän päätti siirtyä F1:sten kaupalliselle puolelle. Hän päätyi lopulta Marlboron markkinointiosastolle. Tätä kautta hän tapasi Bernie Ecclestonen ja alkoi pian myymään mainostilaa ratojen varsilta.

1984 McNally aloitti tuottoisan Paddock Club -toiminnan, joka kasvoi miljoonaluokan liiketoiminnaksi. Hänen yhtiönsä Allsport Management sijaitsee Genevessä, Sveitsissä.

Vauhdin Maailman julkaisema F1 Maailma kertoi McNallyn omaisuuden olleen vuoden 2007 alussa n. 780 miljoonaa euroa, joka teki hänestä F1 varikon neljänneksi varakkaimman henkilön, Dietrich Mateschitzin, Bernie Ecclestonen ja Mansour Ojjehin jälkeen. 

McNally nousi Britanniassa tunnetuksi ollessaan Sarah Fergusonin poikaystävä, ennen kuin Ferguson avioitui prinssi Andrew´n kanssa.

Tietoa muualta
Grandprix.com
Paddock Clubin sivut

Formula 1 -taustavaikuttajat
Brittiläiset urheiluvaikuttajat
Haamumaili

Haamumaili tarkoittaa mailin juoksemista alle neljässä minuutissa. Saavutusta pidettiin pitkään mahdottomana, kunnes englantilainen Roger Bannister onnistui siinä vuonna 1954.

Historia
Ruotsin Gunder Hägg ja Arne Andersson rikkoivat maailmanennätyksiä vuorotellen 1940-luvulla päästen vain runsaan sekunnin päähän haamurajasta.

Ensimmäisenä haamumailin juoksi Roger Bannister Iffley Roadin kentällä Oxfordissa 6. toukokuuta 1954. Alkuperäisen suunnitelman mukaisesti Chris Brasher veti kaksi ensimmäistä kierrosta ja Chris Chataway kolmannen, jonka jälkeen Bannister siirtyi kärkeen ja ylitti maaliviivan ajassa 3.59,4. Australialainen John Landy rikkoi Bannisterin ennätyksen 1,5 kuukautta myöhemmin. Ensimmäisenä suomalaisena haamumailiin ylsi Olavi Vuorisalo Naantalissa 1957 ajalla 3.59,1. Roger Bannister lupasi sittemmin lahjoittaa solmion kaikille haamumailin juosseille mutta joutui luopumaan tästä käytännöstä muutamaa vuosikymmentä myöhemmin haamumailereiden lukumäärän kasvettua liian suureksi.

Eniten haamumaileja ovat juosseet Yhdysvaltain Steve Scott, Uuden-Seelannin John Walker ja Irlannin Marcus O'Sullivan. Steve Scott alitti neljä minuuttia 136 kertaa. John Walker juoksi haamumailin 129 kertaa ja hän oli myös ensimmäinen, joka ylsi sataan haamumailiin. Kolmantena sataan haamumailiin ylsi Marcus O'Sullivan, joka alitti neljä minuuttia 101 kertaa. Mailin juoksun nykyistä maailmanennätystä pitää hallussaan marokkolainen Hicham el-Guerrouj vuonna 1999 juoksemallaan ajalla 3.43,13. Toistaiseksi yksikään naisjuoksija ei ole yltänyt haamumailiin – naisten maailmanennätys on yhä yli kymmenen sekuntia yli neljän minuutin.

Ainoa henkilö, joka on juossut haamumailin kahdesti peräkkäin samassa juoksussa, on kenialainen Daniel Komen. Heinäkuussa 1997 hän juoksi kaksi mailia aikaan 7.58,61. Juoksun ensimmäisen puoliskon hän juoksi 3.59,2 ja toisen puoliskon aikaan 3.59,4.

Ensimmäiset haamumailerit

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Track & Field News: World Sub-4 Mile Alphabetic Register – luettelo haamumailereista 

Keskimatkan juoksu
Ellen Marie Vars

Ellen Marie Vars tai Elle Márjá Vars (s.  12. elokuuta 1957 Koutokeinon Láhpoluoppalissa) on norjalainen saamelainen kirjailija ja runoilija, joka kirjoittaa pohjoissaameksi. Hänen esikoisteoksensa, nuortenromaani Kátjá kertoo sisäoppilaitoksessa kasvavasta saamelaistytöstä. Se käännettiin heti norjaksi ja on Norjan luetuimpia saameksi kirjoitettuja kirjoja.

Teokset
Kátjá 1986
Oabbá 1986 
Savdnjiluvvon nagir 1989
Árvedávggi mánát 1990
Okto 1991
Buot ovddemus jápmet niegut 1992
Ja idja ii galgga šat leat 1996
Jaskatvuođas ii leat mihkke agiid
Čábbámus Iđitguovssu 2002
Máilmmi láikkimus olmmos 2006
Máilmmi jálumus mánná 2009 
Máilmmi árggimus áhkku 2012 
Skábma 2013

Palkintoja
 1992 – Vapaa sana -stipendi
 2005 – Saamelaisneuvoston kirjallisuuspalkinto
 2007 – Saamelaisneuvoston kirjallisuuspalkinto

Lähteet 

Saamelaiskirjailijat
Norjalaiset kirjailijat
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Heinoslaisuus

Heinoslaisuus eli Oulun profetia oli Oulun seudulla 1960-luvulla vaikuttanut uskonnollinen liike, jota johtivat profeettasisarukset Laila ja Aune Heinonen.

Liikkeen historia 
Liike sai alkunsa elokuussa 1960, kun Oulun lääninhallituksen kanslistina työskennellyt Laila Heinonen kertoi saaneensa Jumalalta seuraavan ilmoituksen:

"Jos tämä kansa ei tee parannusta ennen vuotta 1962, niin Minä annan tämän kansan vihollisen käsiin, ja kukaan ei pääse pakoon, sillä kaikkia kohtaa sama rangaistus, niin uskovia, kuin niitä, jotka eivät usko. Jos löytyy 800000 sellaista, jotka todella ovat puhdistaneet sydämensä Kristuksen, Minun Poikani, verellä, niin minä armahdan tätä kansaa. Mutta jos niitä ei löydy vuoteen 1962, niin se, mitä sanoin, toteutuu"

Laila Heinonen julkaisi näitä lopun ajan ennustuksiaan Palavin lampuin -nimisessä lehdessä. Nämä profetiat koottiin myös kirjaksi Suomi, sinun pelastuksesi on Minun Poikani veressä (1961), jota painettiin noin 30 000 kappaletta. 

Profetioiden keskeinen sanoma oli aina se, että ellei Suomen kansa tee parannusta tiettyyn ajankohtaan mennessä, Suomi kokee saman kohtalon kuin Baltian maat. Tämä sanoma saikin vastakaikua erityisesti vuonna 1961 tapahtuneen noottikriisin luomassa jännittyneessä ilmapiirissä. Heinoslaisilla oli tässä vaiheessa kannatusta kansankirkon jäsenten joukossa, ja myös monet papit suhtautuivat liikkeeseen myönteisesti. Liikkeen kannattajat saivat esimerkiksi luvan ennustaa kirkoissa jopa Oulun kaupungin hävitystä. Nämä profetiat saivat puolestaan vastakaikua tammikuussa 1963 sattuneen Typpi Oy:n räjähdysonnettomuuden seurauksena.

Kun ennustukset eivät toteutuneet, liike alkoi supistua pieneksi profeettasisarusten ympärille kerääntyneeksi uskollisten kannattajien joukoksi. 1967 liike tuli taas julkisuuteen, kun sen kannattajia kokoontui 21. heinäkuuta Haukiputaan kirkon luo tarkoituksenaan saada Haukiputaan kirkkoherra Erkki Jokela mukaan liikkeeseen. Samaan aikaan Oulussa olivat myös ns. profeettamellakat, kun heinoslaisten esiintyminen sai paikallisen nuorison mellakoimaan pari viikkoa Oulun keskustassa. Liikkeen johtaja Laila Heinonen tuomittiin 9. elokuuta 1967 Oulun raastuvanoikeudessa sakkoihin kotirauhan rikkomisesta. Kirjailija Anu Kaipainen julkaisi liikkeestä aiheen saaneen kirjansa Arkkienkeli Oulussa myös samana vuonna.

1960-luvun lopulla monet liikkeen kannattajat erosivat valtionkirkosta. Laila Heinonen itse muutti 1980-luvulla Oulusta Turkuun. Nykyisin liike toimii Turun seudulla Kaarinassa nimellä Suomen esirukoilijakansan esirukoilijat ry (rekisteröity 1972), ja liikkeellä on siellä oma rukoushuone. Kannattajia on vain pieni joukko, ja toiminta on varsin sulkeutunutta.

Elokuva 
Annika Nykänen ohjasi heinoslaisuudesta dokumenttielokuvan Maailmanloppu alkaa Oulusta. Elokuvan tuotti oululainen tuotantoyhtiö Klaffi Tuotannot, ja se sai ensi-iltansa Oulussa 7. joulukuuta 2007.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Maailmanloppu alkaa Oulusta -elokuvan trailer YouTubessa
 Ylen Elävä arkisto: Heinoslainen herätys Oulussa

Kirjallisuutta 
 

Herätysliikkeet
Profeetat
Kristinusko Oulussa
Jisreelin tasanko

Jisreelin tasanko (hepr. עמק יזרעאל‎, ʿĒmeq Yīzrəʿēʿl, kreik. Esdrelon, arab. Merdš Ibn Amir) on hedelmällinen lakeus Israelissa Galilean ja Samarian vuorimaiden välissä, noin 120–150 metriä merenpinnasta. Jisreelin läpi virtaa Kisonin puro ja lounaisosassa on Megiddon vuori (Harmageddon). Tasanko on ollut merkittävä liikennekeskus jo muinaisaikoina, sillä Syyrian ja Egyptin välinen valtatie kulkee Jisreelin halki. Sen vuoksi alueen omistuksesta on sodittu tuhansia vuosia: Thutmosis III:n ja kanaanilaisten välillä, Barakin ja kanaanilaisten, Saulin ja filistealaisten, Josian ja Nekon, Saladinin ja ristiretkeläisten, Napoleonin ja turkkilaisten sekä englantilaisten ja turkkilaisten välillä.

Lähteet 

Raamatun paikat
Israelin maantiede
Tasangot
Pekka Pikanen

Pekka Pikanen (alk. Smokey Stover) oli William "Bill" Holmanin piirtämä sarjakuva. Se ilmestyi ensimmäisen kerran 10. maaliskuuta 1935 ja ilmestyi vuoteen 1973 saakka. Sarja perustui lähes surrealistisiin kuviin ja sanaleikkeihin.

Päähenkilö Pekka on palomies, jonka autossa on vain kaksi pyörää. Pekan hattu lentää hänen hämmästyessään ja hajoaa viideksi kappaleeksi. Pekan vaimolta lentävät vastaavassa tilanteessa tukka ja korvat.

Pekka Pikanen alkoi ilmestyä Suomessa 1949 Sarjakuvalehdessä, ja se kuului lehden vakiomateriaaliin kymmenen vuoden ajan. Sarjakuvassa esiintyivät usein lauseet "Notary Sojac" ja "1506 Nix Nix". Sarjakuvalehden päätoimittaja Veikko Karumo käänsi ensimmäisen lauseen suomeksi muotoon "Älkää surko". Notary Sojacin on väitetty tulevan gaelin kielen hyvän joulun toivotuksesta (gaeliksi Nollaig Shona). 1506 oli Holmanin työtoverin hotellihuoneen numero.

48-sivuinen Pekka Pikanen -albumi ilmestyi vuonna 1994 WSOY:n kustantamana.

Lähteet

Aiheesta muualla
Toonopedia: Smokey Stover 
A brief homage to Smokey Stover.
The Straight Dope: "What's the origin of 'notary sojac'?
The Official Smokey Stover homepage.

Yhdysvaltalainen sarjakuva
Strippisarjakuva
Sarjakuvahahmot
Enzio Forsblom

Gustaf Edvard Enzio Forsblom (14. maaliskuuta 1920 Lohja – 10. helmikuuta 1996 Vantaa) oli suomalainen urkutaiteilija ja professori.

Henkilöhistoria
Forsblomin vanhemmat olivat konttoripäällikkö Edvard Forsblom ja Gunnel Lundequist ja puoliso vuodesta 1947 Ulpu Tuulikki Laikkala (ent. Lundgren). Forsblomin serkku Martti Ketelä oli nykyaikaisen viisiottelun olympiamitalisti. Forsblom opiskeli vuodesta 1938 Elis Mårtensonin johdolla Sibelius-Akatemiassa, jossa hän suoritti urkujensoiton diplomin 1948, sekä Helsingin yliopistossa, josta hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1949. Hän jatkoi urkuopintojaan mm. Kööpenhaminassa ja Pariisissa ja väitteli filosofian tohtoriksi Åbo Akademissa 1957 tutkielmalla Studier över stiltroheten och subjektivitet i interpretationen av J. S. Bachs orgelkompositioner. Forsblom toimi vuosina 1949–1969 urkurina Helsingin eri seurakunnissa ja hoiti Sibelius-Akatemian urkujensoiton professuuria 1969–1986, samoin kuin Åbo Akademin musiikkitieteen dosentuuria 1967–1985. Forsblom toimi myös alansa luottamustehtävissä sekä suunnitteli yli kahdetkymmenet urut, muun muassa Helsingin Finlandia-talon konserttiurut. 1950-luvulla hän toimi Hufvudstadsbladetin musiikkikriitikkona.

Taiteellinen toiminta
Forsblom piti ensikonserttinsa 1948, minkä jälkeen hän konsertoi Pohjoismaissa ja useissa Euroopan maissa. Hän levytti runsaasti Johann Sebastian Bachin musiikkia, ja hänet tunnettiin kansainvälisesti erinomaisena Bachin teosten tulkitsijana. Suurelle yleisölle hän tuli tunnetuksi Hannu Taanilan juontamista radio-ohjelmista. Forsblomille myönnettiin Director musices -arvonimi 1959 ja Säveltaiteen valtionpalkinto 1979. Pro Finlandia -mitalin hän sai 1966.

Julkaisuja
 Studier över stiltrohet och subjektivitet i interpretationen av J. S. Bachs orgelkompositioner (1957)
 Urkujen sointivärit ja rekisteröinti (1963)
 Rekisteröinnin käsikirja (1967)
 Panin huilu: Kirjoituksia, esitelmiä, puheenvuoroja neljän vuosikymmenen ajalta (1990)
 Omega (1992)
 Mimesis: Bachin urkuteosten affekti-ilmaisua etsimässä (1994)

Lähteet

Kirjallisuus
 Otavan Iso Musiikkitietosanakirja, osa 2. Helsinki 1977. ISBN 951-1-04191-6

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset urkurit
Sibelius-Akatemian professorit
Suomalaiset professorit
Suomalaiset musiikkikriitikot
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 1996 kuolleet
Valter Keltikangas

Valter (Valde) Emil Keltikangas (17. helmikuuta 1905 Alajärvi – 26. helmikuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen metsäntutkija ja Lapin-aiheista kirjoittanut kirjailija.

Henkilöhistoria
Keltikankaan vanhemmat olivat maanviljelijä, liikemies Johan Henrik Keltikangas ja Aleksandra Hallstén ja puoliso vuodesta 1935 Elna Margaretha Sovio. Hän tuli ylioppilaaksi Lapuan yhteiskoulusta 1922, suoritti metsänhoitotutkinnon 1928 ja valmistui maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1932 ja lisensiaatiksi 1939.

Keltikangas toimi Helsingin yliopiston metsätalouden liiketieteen professorina vuosina 1949–1972 ja kirjoitti eläkkeellä ollessaan useita Lappia käsitelleitä kirjoja. Kansallisbiografian mukaan Valter Keltikangas oli aikansa metsätalouden liiketieteen johtava tutkija ja hänen metsäarvon laskentaa ja metsäbilanssioppia käsittelevät tutkimuksensa ovat vieläkin huomion arvoisia. Erämaiden kaunokirjallisena kuvaajana hän kuului Suomen parhaimpiin.

Keltikangas on Metsäylioppilaat ry:n (ja Ylioppilasyhdistys metsämiesten) kunniajäsen In Memoriam, hän toimi yhdistyksen esimiehenä vuodesta 1949 vuoteen 1956.

Teokset
Seitsemän tuntia erämaata. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1977. ISBN 951-0-08009-8. (Sisältää mm. ainutlaatuisen kuvauksen matkalta Petsamon erämaahan ennen sotia ja laajan kertomuksen helmenpyynnistä Suomessa.)
Koskilta ja erämaista. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1984. ISBN 951-0-12602-0. (Tarinoita Kemijoen ja Paatsjoen suurilta koskilta.)
 Muuttolinnun tie. Porvoo:  Werner Söderström Osakeyhtiö, 1987. ISBN 951-0-13791-X 
 Seitsemän tuntia erämaata ja muita kertomuksia. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1991. ISBN 951-0-17288-X. (Edellä mainittujen koosteteos.)

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Vuonna 1905 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Suomalaiset metsänhoitajat
Suomalaiset metsätieteilijät
Helsingin yliopiston professorit
Suomalaiset professorit
Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset novellikirjailijat
Noora Puhakka

Noora Puhakka (s. 11. marraskuuta 1985 Helsinki) on suomalainen muusikko. Hän oli Tiktak-yhtyeen kitaristi ja taustalaulaja vuosina 1998–2007. Tiktakin jälkeen hän on soittanut bassoa Alavala-nimisessä triossa, johon hänen lisäkseen kuuluvat myös Masi Hukari ja Tiktakistakin tunnettu Emilia Suhonen. Yhtye on julkaissut kolme albumia: yhden englanniksi (Secret whale) ja kaksi suomeksi (Minuntai, Lopullisia alkuja).

Nykyään Puhakka työskentelee opetus- ja koulutusalalla kasvatustieteilijänä.

Lähteet

Katso myös 
 Tiktakin kotisivut Web Archivessa
 Alavalan myspace -profiili

Suomalaiset kitaristit
Tiktakin jäsenet
Vuonna 1985 syntyneet
Elävät henkilöt
Geo Böckerman

Geo Johannes Böckerman (13. toukokuuta 1921 Helsinki – 25. joulukuuta 1999 Helsinki)
oli suomalainen urkutaiteilija ja teologi.

Hän suoritti kanttoriurkurin tutkinnon Helsingin kirkkomusiikkiopistossa 1942 sekä urkudiplomin Sibelius-Akatemiassa 1952. Hän opiskeli urkujensoittoa myös Kööpenhaminassa. Ensikonserttinsa hän piti Helsingissä 1949. Lisäksi hän on konsertoinut myös Tanskassa ja Ruotsissa.

Böckerman suoritti teologian kandidaatin tutkinnon 1956 ja toimi 1959–1969 Helsingin hiippakunnan tuomiokapitulin notaarina sekä Ruotsissa Villandsvängen papiston apulaisena.

Lähteet
 Otavan Iso Musiikkitietosanakirja, osa 1 (Keuruu 1978) ISBN 951-1-02381-0

Böckerman. Geo
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 1999 kuolleet
Eija Karipää

Eija Saga Margaretha Karipää (o.s. Londén, oik. Karapää, myöh. Itkonen; 12. helmikuuta 1920 Parikkala – 27. joulukuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja aikansa filmitähtiä. Hän kuului muun muassa Lea Joutsenon ja Helena Karan tavoin niihin näyttelijättäriin, jotka tekivät uransa yksinomaan elokuvassa ilman yhteyksiä teatteriin.

Karipää käytti elokuvauransa alussa nimeä Eija Londén. Hän debytoi statistina elokuvassa Herra Lahtinen lähtee lipettiin ollessaan 19-vuotias. Sen jälkeen seurasivat näkyvämmät sivuroolit komedioissa Rikas tyttö ja Kyökin puolella. Ohjaaja Theodor Luts kiinnitti Karipään jännityselokuvan Salainen ase naispääosaan vuonna 1943. Elokuva oli uuden Fenno-Filmi -yhtiön ensimmäinen ja sai hyvät arvostelut. Seuraavaksi Karipää näytteli naispääosat elokuvissa Erehtyneet sydämet, Tähtireportterit tulevat ja Kohtalo johtaa meitä. Vuonna 1954 hän esiintyi viimeistä kertaa pääroolissa miehensä Veikko Itkosen ohjaamassa elokuvassa Rakastin sinua, Hilde, joka sai varsin nuivan vastaanoton. Kaikkiaan Karipää näytteli neljästi Itkosen ohjauksessa, muun muassa päähenkilön ystävää elokuvassa Maailman kaunein tyttö (1953).

Karipää oli näyttelijä Regina Linnanheimon läheinen ystävä ja he näyttelivät yhdessä Teuvo Tulion elokuvassa Rikollinen nainen vuonna 1952. 

Karipää oli naimisissa Kunto Karapään kanssa vuosina 1940–1943. Toisen miehensä Veikko Itkosen kanssa hän avioitui vuonna 1944, ja he pysyivät naimisissa Itkosen kuolemaan 1990 asti. Itkonen myi tuotantoyhtiönsä 1960-luvulla, jonka jälkeen pari asui 20 vuotta Kaliforniassa, Yhdysvalloissa. Jäätyään leskeksi Karipää muutti takaisin Suomeen. Hän kuoli 84-vuotiaana vuonna 2004 ja hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Karipään ja Itkosen poika Jussi Itkonen on itsekin elokuva-alan vaikuttaja ja ohjasi ja tuotti elokuvan Kuumat kundit (1976).

Filmografia
Rikas tyttö (1939)
Herra Lahtinen lähtee lipettiin (1939)
Kyökin puolella (1940) 
Varuskunnan "pikku" morsian (1943) 
Salainen ase (1943) 
Maskotti (1943) 
Erehtyneet sydämet (1944) 
Tähtireportterit tulevat (1945) 
Kohtalo johtaa meitä (1945) 
Silmät hämärässä (1952) 
Rikollinen nainen (1952) 
Maailman kaunein tyttö (1953) 
Rakastin sinua, Hilde (1954) 
Leena (1954) 
Kuumat kundit (1976)

Lähteet

Aiheesta muualla

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1920 syntyneet
Vuonna 2004 kuolleet
Mad Croc

Mad-Croc on Voima limitedin rekisteröity tavaramerkki sekä energiajuoma- ja -purukumimerkki. Voima limited on Liechtensteinilainen yritys. Voima ei itse valmista tuotetta, vaan se lisensoi valmistuksen eri toimijoille eri maissa ja alueilla. Mad-Croc'ia valmistetaan ainakin Yhdysvalloissa, Alankomaissa, Puolassa, Kiinassa ja Japanissa. Mad-Croc'i n taustalla vaikuttaa suomalainen Ari Koivula ja lappeenrantalainen Energy Brands Oy Mad-Croc lanseerattiin Yhdysvalloissa vuonna 2003.

Juomavaihtoehdot ovat tavallinen, sokeriton, kola, maitokahvi, maitokaakao ja Juiced Energy makuja ovat Peach Tea, Green Apple, Orange Cola, Orange ja Red Berry. Muita juomatyyppejä ovat energy shot ja alkoholipitoinen Croc-Tail sekä muina tuotteina energy gum -purukumi ja uutena tullut viinikumi energia sekoitus pussi. Croc Tailia myydään nykyään uudistetussa 0,25 l:n tölkissä ja 0,20 l:n kuohuviinipullossa, ja makuina ovat Original, Red Berry, Omena ja Kola. 

Mad-Croc oli GP2-kuljettaja Markus Niemelän sponsori. Nykyään se on F1-veneilijä Filip Romsin, Sami Seliön, speedway-kuljettaja Timo Lahden ja rata-autoilija Mikko Eskelisen sponsori. Lisäksi Mad-Croc on Suomen alppimaajoukkueen virallinen yhteistyökumppani. Mad-Croc oli myös suomalaisen F1-kuljettaja Heikki Kovalaisen henkilökohtainen sponsori.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Mad-Croc (tuotesivu)
 Mad Croc Brands, Inc. (USA)
linkedin.com/ari-koivula

Energiajuomamerkit
Antje Buschschulte

Antje Buschschulte (s. 27. joulukuuta 1978, Berliini) on saksalainen uimari ja olympiamitalisti, joka on erikoistunut selkäuintiin ja erityisesti lyhyelle radalle. Hän voitti pronssia 200 metrin selkäuinnissa kesäolympialaisissa 2004, ja on voittanut uransa aikana neljä viestipronssia olympialaisissa ja 39 arvokilpailumitalia EM- ja MM-kilpailuissa.

Lähteet 
Kotisivut Luettu 13.3.2007 

Buschschulte, Antje
Buschschulte, Antje
Buschschulte, Antje
Buschschulte, Antje
Bulma

Bulma  
on Akira Toriyaman luoma manga- ja animehahmo, joka esiintyy Dragon Ball -, Dragon Ball Z  ja Dragon Ball GT ,dragon ball super -sarjoissa. Hän on sarjan kuuluisan Capsule Corporation-yhtiön johtajan, Tohtori Briefsin tytär.

 Bulma sarjan eri vaiheissa  
  Dragon Ball  
Alussa Bulma on erään kuvauksen mukaan 16-vuotias vääristyneen persoonallisuuden omaava sekava teini, joka ei tunnu hiljentyvän hetkeksikään. Toisaalta hän on itsenäinen ja lujaluonteinen naisenalku, joka ei anna kenenkään tai minkään seisoa tiellään hänen halutessaan jotakin. Bulman etsiessä lohikäärmekuulia, hän tapaa pojan nimeltä Goku. Hän ärsyyntyy aluksi Gokun lapsellisuudesta, mutta Gokun pelastettua hänen henkensä, he päättävät yhdistää voimansa löytääkseen puuttuvat lohikäärmepallot. Dragon Ball-sarjassa Bulma on yksi päähahmoista, ja hänet nähdäänkin lähes jokaisessa jaksossa. Dragon Ball Z  
Nyt Bulmasta on kasvanut kukoistava (tosin sekava) nainen. Hänestä on tullut myös mekaniikan nero, joka osaa operoida ja korjata laitteen kuin laitteen. Lisäksi hän on keksinyt lohikäärmekuulatutkan, joka paikantaa kuulien sijainnin ja helpottaa huomattavasti niiden etsimistä. Hän tapaa myös ensimmäistä kertaa tulevan miehensä, ylpeän saiyalaisprinssi Vegetan. Bulma on merkittävä hahmo vielä Dragon Ball Z:ssä mekaniikan neron ominaisuudessaan, vaikka hän ei olekaan enää yksi sarjan päähahmoista.     Dragon Ball GT  
Kun Baby tartuttaa pahuuden loisen Bulmaan, hänestä tulee yksi tämän tärkeimmistä palvelijoista. 
Baby saagan lopussa Bulma vapautetaan pahuudesta Denden pyhän veden avulla. Hän rakentaa sarjassa aluksen jolla on tarkoitus kerätä mustantähdenlohikäärmekuulat avaruudesta. Bulma myös auttaa Vegetaa saavuttamaan Super Saiyan 4 -tason. Bulma nähdään kuitenkin Dragon Ball GT:ssä enää vain sivuroolissa. Vaihtoehtoinen aikajana (engl. alternate timeline)

Trunksin aikajanassa (The History of Trunks) nähdään Bulma, joka selvisi androidien hyökkäyksestä toisin kuin monet muut (mm. Vegeta ei selvinnyt). Bulma näyttää ikääntyneen ja hän on hyvin suojelevainen poikaansa Trunksia kohtaan. Hän myös rakentaa aikakoneen, jolla Trunks matkustaa menneisyyteen.

 Bulman perhe 
 Tohtori Briefs (isä)
 Rouva Briefs (äiti)
 Vegeta (aviomies)
 King Vegeta (appi)
 Trunks (poika)
 Bra (tytär)

 Vegeta Junior niminen hahmo esiintyy Dragon Ball GT:n viimeisessä jaksossa. Hän on selvästi Bulman ja Vegetan jälkeläinen, mutta on epäselvää onko tämä heidän lapsensa vai lapsenlapsensa. Todennäköisemmin hän on heidän lapsenlapsenlapsensa.

 Nimi 
Nimi Bulma on suora muunnos sanasta "bloomers", joka oli myös suosittu naisten alusvaatemerkki 1980-luvulla. 
 Varhaisessa englanninkielisessä Dragon Ballin dubbauksessa 1980-luvulla, Bulma tunnettiin nimellä Lena'''.

Lähteet 
Viralliset sivut
http://www.dragonball.com
http://www.dragonballz.com
http://www.dragonballgt.com 

http://www.elysian-anime.net (fanisivusto)

Dragon Ball -hahmot

ca:Llista de personatges de Bola de Drac#B
en:List of Dragon Ball characters#Bulma
pl:Lista postaci występujących w Dragon Ball#Bulma
Suihku

Suihku on kylpy- tai pesuhuoneessa oleva peseytymiseen tarkoitettu laite, jonka pienistä rei'istä purkautuu vettä suihkuna. Suihkussa vesi virtaa suihkupäähän vesiputkiston paineella, ja suihkupää jakaa veden tavanomaisesti pisaroiksi.

Sijoitus
Suihku sijoitetaan yleensä pesuhuoneeseen tai kylpyhuoneeseen, usein suihkuseinän taakse tai suihkukaappiin. Suihkukaappi on vesitiivis suihkuseinien ja kulkuoven täysin erottama suihkutila. Suihkun voi erottaa muusta pesutilasta myös suihkuverho. Näiden tarkoitus on estää veden roiskuminen etäämmälle suihkusta ja toisinaan toimia myös näkösuojana.

Nopeus ja edullisuus
Suihkussa peseytyminen on nopeampaa kuin kylpyammeessa, ja se kuluttaa vähemmän vettä. Tavallisimmin yhden suihkukerran aikana vettä kuluu parista kymmenestä litrasta ylöspäin. Vähemmän vesimäärän lisäksi myös veden lämmittämiseen tarvittava energiamäärä pienenee. Sumusuihkussa, jossa suihkupää jakaa veden pisaroiden sijaan hienojakoiseksi sumuksi, veden ja energian kulutus edelleen pienenee.

Tyyppejä

Sekoitinsuihku 
Sekoitinsuihku on tyypillisin suihkutyyppi kotitalouksissa. Sekoitinsuihku koostuu sekoittimesta ja suihkuosasta, joita yhdistää vesiletku. Sekoittimessa säädetään kylmä ja lämmin vesi haluttuun lämpötilaan. Kahvaosan kautta vesi tulee suihkuna ulos.

Useimmissa suihkumalleissa kahvaosa on vaihdettavissa ja tilalle voidaan laittaa mm. hierovia suihkukahvoja.

Joissakin sekoitinsuihkumalleissa on myös juoksuputki, jota voidaan käyttää normaalin hanan tavoin esimerkiksi saunakiulun täyttämiseen.

Sadesuihku 
Sadesuihkuissa suihkusuutin on kiinteäasenteinen. Vesi tulee suuttimeen metalliputkea pitkin sekoitinosasta ja suihkuaa ulos suuttimesta sadepisaroiden tavoin.

Sadesuihkun suihkupaine on muita suihkumalleja matalampi johtuen suuttimen reikien suuremmasta pinta-alasta.

Suihkupaneeli 
Suihkupaneeli on kiinteäasenteinen monisuuttimellinen suihkuyksikkö. Suihkupaneeleissa on normaalin suihkun lisäksi pienempiä, eri suuntiin asetettavia hierovia suihkuja. Hierova suihkuvaikutus perustuu normaalia suihkua kovempaan vedenpaineeseen.

Bideesuihku 

Bideesuihku eli käsisuihku on saniteettitiloissa käytetty intiimihygienian hoitoon tarkoitettu väline. Käsisuihku kytketään erillisellä liittimellä hanaan. Hanan tulee olla bidee-yhteensopivia: hanan kahden tuloputken lisäksi hanasta tulee löytyä bidee-lähtöputki.

Lähteet

Peseytyminen
Rakennuksen vesi- ja viemärijärjestelmät
Haleakalān kansallispuisto

Haleakalān kansallispuisto () on Yhdysvaltojen Havaijin osavaltion Maui-saarella sijaitseva kansallispuisto. Haleakalā oli vuodesta 1916 alkaen osa Havaijin kansallispuistoa. Vuonna 1961 Havaijin kansallispuisto jaettiin kahdeksi eri kansallispuistoksi, Haleakalāksi ja Hawaii Volcanoesin kansallispuistoksi. Haleakala peittää 118 km² laajuisen alueen, ja sitä hallinnoi maan muiden kansallispuistojen tapaan National Park Service.      

Nimi Haleakalā on havaijia ja tarkoittaa "auringon taloa". Paikallisen legendan mukaan Maui-jumala vangitsi auringon sinne pidentääkseen päivää. Puistossa on myös samanniminen tulivuori, joka purkautui viimeksi vuonna 1790. Sitä pidetään silti aktiivisena tulivuorena. 

Haleakalā on jaettu kahteen osioon, huippualueeseen ja Kipahuluun. Huippualueella sijaitsee puiston suosittu nähtävyys, Haleakalā-kraatteri. Se on noin 3,2 kilometriä leveä, 11 kilometrin pituinen ja noin 800 metriä syvä. Toinen huippualueen nähtävyys on myös Hosmer Grove, alueelle eksoottisista kasveista koostuva metsä, jossa on muun muassa setripuita Himalajalta ja eukalyptusta Australiasta. Paikalliset puulajit eivät ole kestäneet kilpailua vieraiden puulajien kanssa ja ovat täten harvemmassa Hosmer Grovessa. 

Kipahulu on toinen puiston osista, ja se sijaitsee Kipahulu-laaksossa. Alue on kuuluisa lukuisista vesialtaistaan, joissa viihtyy paitsi turisteja myös harvinaisia kalalajeja. Kipahulu sijaitsee vulkaanisella alueella, ja alueen kasvillisuus onkin joutunut sopeutumaan sen omituisiinkin olosuhteisiin.

Lähteet

Aiheesta muualla

Viralliset sivut

Havaijin kansallispuistot