Suomalaiset

Suomalaiset ovat suomen kieltä puhuva itämerensuomalainen kansa ja etninen ryhmä, joka kuuluu suomalais-ugrilaisiin ja uralilaisiin kansoihin. Suomalaisten alkuperä on muiden itämerensuomalaisten kansojen tavoin Volga-, Oka- ja Kama-jokien alueella, nykyisen Venäjän alueella. Suomalaisten esivanhemmat saapuivat Suomeen noin 800-luvulta alkaen ennen ajanlaskun alkua Väinäjoen ja Pohjois-Viron kautta.

Pääosa suomalaisista asuu Suomessa, jossa he muodostavat valtaosan väestöstä. Historiallisen ajan muuttoliikkeiden myötä heitä asuu myös Suomen ulkopuolella. Huomattavimmat ulkosuomalaisten ryhmät ovat siirtolaisiksi 1860-luvulta alkaen lähteneet amerikansuomalaiset sekä pitkäaikaisen muuttoliikkeen myötä syntyneet ruotsinsuomalaiset. Jälkimmäisiin kuuluviksi lasketaan usein myös metsäsuomalaiset ja länsipohjalaiset. Muita suomalaisryhmiä ovat 1600-luvun muuttoliikkeiden seurauksena syntyneet inkerinsuomalaiset, 1700-luvulla syntyneet kveenit sekä 1800-luvun lopun muuttoliikkeiden pohjalta syntyneet kanadansuomalaiset ja kuolansuomalaiset.

Määritelmiä 
Encyclopædia Britannica määrittelee etnisen ryhmän väestöryhmäksi, jota yhdistää toisiinsa ja erottaa muista yhteinen rotu, kieli, kansalaisuus tai kulttuuri. Museoviraston esihistoria-sivustolla on kiteytetty, että kansallisuuden voi sanoa olevan kielen, biologisen perimän eli geenien sekä kulttuuriperinteiden summa. Etnisyyden määrittelyssä voidaan käyttää seuraavia ehtoja: yhteinen alue tai maa, yhteinen syntyperä tai "suku", yhteinen kieli, yhteiset tavat ja kulttuuri, yhteiset uskomukset tai uskonto, yhteinen identiteetti ja itsetietoisuus, yhteinen nimi joka ilmaisee ryhmän sekä yhteinen tarina alkuperästä. Tilastokeskuksen mukaan etnisten ryhmien kriteereinä pidetään muun muassa alkuperää, kulttuuria, tapoja, uskontoa, rotua, kieltä, fyysisiä erityispiirteitä, ryhmäidentiteettiä ja ryhmän sisäistä vuorovaikutusta sekä muista etnisistä ryhmistä poikkeava elämäntapaa. Etninen identiteetti välittyy myös   erilaisten osoittimien avulla, kuten puheen, vaatetuksen, koristelun, elämäntyylin ja käyttäytymisen. Vaikkei ihminen voikaan valita etnistä ryhmäänsä, hänestä itsestään riippuu, minkä merkityksen hän antaa etnisyydelle identiteettinsä osana. Primordialistisen näkemyksen mukaan etnisyys juontuu ryhmän yhteisestä alkuperästä ja on luonteeltaan ihmisen biologiaan kuuluva ilmiö. Tätä täydentää situationisminen näkemys, jonka mukaan etnisyys ajaa jonkin tietyn ryhmän etuja. Kukin etnisyys on kyseisen etnisen ryhmän aina itsensä määrittelemä.

Kielihistoria 

Suomen kieli (johon usein lasketaan kuuluvaksi myös kveeni ja meänkieli) kuuluu uralilaisten (ja suomalais-ugrilaisten) kielten itämerensuomalaiseen ryhmään. Siihen kuuluvat suomen ohella karjala, lyydi, inkeroinen, viro (ja eteläviron kieliryhmän kielet, kuten võro), liivi, vatja ja vepsä. Suomen kielen kehitysvaiheita ennen sen syntyä ovat olleet kantasuomi, joka jakautuu varhaiskantasuomeen, keskikantasuomeen ja myöhäiskantasuomeen, suomalais-volgalainen kantakieli, suomalais-permiläinen kantakieli, suomalais-ugrilainen kantakieli sekä uralilainen kantakieli. Uralilaisen kantakielen alkukodin on ehdotettu sijainneen pääpiirteissään Kaman ja Vjatkan alueella. Suomalais-ugrilaisten kielten, eli itämerensuomen varhaisen esivaiheen, on katsottu levinneen Itämeren alueelle noin 1900 eaa., jolloin aiemmin idässä vaikuttaneet kulttuurit levisivät Seima-Turbino-ilmiön myötä länteen. Kielenvaihtoja on Suomessa vuosituhansien kuluessa todennäköisesti tapahtunut useita ja alueella on saatettu puhua sellaisia kieliä, joista on jäänyt jäljelle vain yksittäisiä sanoja ja paikannimiä.

Varsinaista myöhäiskantasuomea, eli itämerensuomalaisten kielten yhteistä esivaihetta puhuttiin Suomenlahden molemmin puolin yli 2 000 vuotta sitten. Suomen murteet ja niiden pohjalta myöhemmin kehittynyt suomen kieli muodostuivat rautakaudella, noin 800-luvulla.

Historia

Esihistoria 

Suomalaisten alkuperä on muiden länsiuralilaisten ja itämerensuomalaisten kansojen tavoin Volga-, Oka- ja Kama-jokien välillä nykyisen Venäjän alueella. Tällä alueella syntyi myös tulevien itämerensuomalaisten geneettinen perusta. Suomalaisten esivanhemmat alkoivat siirtyä Dneprin yläjuoksulle ja sieltä Väinäjoen yläjuoksulle, josta he lopulta siirtyivät jokea pitkin kohti Itämerta 1250–1000-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Viroon he saapuivat noin 1100–100-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. 

Syytä suomalaisten esivanhempien vaellukselle ei tiedetä, mutta se ei ollut yhden suuren ihmisryhmän vaeltamista kuormastojen kanssa, vaan se koostui monien ryhmien liikkumisesta pitkin länteen vieviä vesireittejä ja niiden varrelle rakennettuja linnoitettuja asuinpaikkoja. Itämerensuomalaisten pääjoukko saavutti Suomen lounaisrannikon noin 800-luvulla ennen ajanlaskun alkua. 

Itämerensuomi kehittyi Pohjois-Virossa myöhemmin myöhäiskantasuomeksi, jossa omaleimainen aineellinen kulttuuri kehittyi jatkuvasti. Sieltä tuleva suomen kieli levisi ensin kapealle ja rajalliselle alueelle Suomen lounais- ja länsirannikolle vanhemmalla roomalaisella rautakaudella, missä oli jo varhaisempaa itämerensuomalaista asutusta. Geneettisten isälinjojen pohjalta voidaan arvella, että valtaosa Etelä-Suomeen noin 1600 tai 1500 vuotta ennen ajanlaskun alkua vaeltaneista saamelaisten esivanhemmista ei siirtynyt muualle vaan he vaihtoivat kielensä itämerensuomeksi. Seuraavaksi kulttuuri levisi ensin Kokemäenjoen suistoon ja sieltä sisämaahan Hämeeseen ja itään aina Karjalaan ja Vepsänmaalle asti. Karjalaan päädyttyään 600–700-luvuilla itämerensuomalaisten sisäinen yhtenäisyys oli hävinnyt ja  yhteydet kulttuurin ja kielen etäisempien osien välillä heikkeni tai katkesi kokonaan.

Suomalainen aineellinen kulttuuri itsenäistyi tästä laajemmasta itämerensuomalaisesta kulttuurista 600–700-luvuilla ja 800-luvulle tultaessa Suomessa vallinnut metalliesinekulttuuri, erityisesti naisten korut ja eri asetyypit, olivat kehittyneet omintakeiseksi ja niillä oli kotoperäisiä piirteitä runsaammin kuin milloinkaan aiemmin. Tämän kehityksen pyrkimyksenä oli mahdollisesti tarkoitus ilmaista erityistä ”suomalaista” identiteettiä, joka syntyi mielikuvasta yhteisestä alkuperästä ja keskinäisestä samankaltaisuudesta. Samaa ajankohtaa voidaan pitää laajasti katsottuna itsenäisen suomen kielen syntyajankohtana, vaikkakin sen esihistoria ulottuu muiden itämerensuomalaisten kielten tavoin pitkälle menneisyyteen.

Ristiretkiajalla Suomen kulttuurialueet voidaan jakaa naisten käyttämien korujen perusteella lounaissuomalaiseen, hämäläiseen ja savolais-karjalaiseen kulttuurialueeseen. Tämän aluejaon voidaan nähdä edustavan tunnettuja suomalaisia heimoja.

Varhaiset maininnat historiallisissa lähteissä 

Ensimmäinen mahdollinen mainita suomalaisista nimellä fenni löytyy roomalaisen senaattorin ja historijoitsijan Tacituksen vuonna 98 valmistuneesta teoksesta Germania. 500–600-luvuilla kirjoitetussa Widsith-runokokoelmassa mainitaan henkilön nimeltä Cælic hallinneen suomalaisia (Finnum). Ristiretkiaikana suomalaiset mainitaan Paavi Aleksanteri III:n vuonna 1171 tai 1172 laatimassa, Gravis admodum-nimellä tunnetussa kirjeessä. 

Suomalaisten lisäksi monissa varhaishistoriallisissa lähteissä on kirjoitettu myös muista suomalaisista heimoista, kuten hämäläisistä, karjalaisista. Hämäläiset (Yem) mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin ensimmäisessä kronikassa vuoden 1042 kohdalla ja karjalaiset arviolta 1060–1080-luvuilla kirjoitetussa tuohikirjeessä 590.

Suomea ja suomalaisia koskevia lähteitä tunnetaan 1100-luvulta parikymmentä. Näistä noin puolet ovat syntyneet Paavin kuuriassa ja loput pääasiassa Novgorodin kronikoissa. Näitä  aikalaistietoja täydentävät 1200- ja 1300-luvuilla kirjoitetut lähteet, kuten Pyhän Eerikin legenda, Pyhän Henrikin legenda, sekä Eerikinkronikka. 1200-luvulta tunnetaan noin kaksisataa Suomea koskevaa kirjallista lähdettä.

Suomalaiset Ruotsin vallan aikana 

Ruotsi valloitti Suomen maahan tehtyjen ristiretkien myötä. Uusien vallanpitäjien myötä suomalaiset Moisioiden suurtalonpojat joutuivat luopumaan asemastaan ja heidän tilansa joutuivat Ruotsin kruunun ja katolisen kirkon omistukseen. Ruotsin vallan aikana Suomi oli riistomaa. Suomen kieli oli vaarassa näivettyä, sillä sitä ei voinut käyttää viranomaisten kanssa, eikä sillä kirjoitettu sanomalehtiä tai laadittu riittävästi tietokirjallisuutta. Ruotsin vallan ajan suomalaisia pidettiin erillisenä kansana. Kielikysymyksestä johtuen sillä ei ollut samoja oikeuksia kuin ruotsalaisilla ja heitä pidettiin primitiivisempinä kuin ruotsalaisia tai saksalaisia ja heidän kieltään alempiarvoisena.

Ruotsin kruununprinssi Aadolf Fredrik totesi vuonna 1746, että Suomi oli Ruotsin varasto ja suojamuuri. Ruotsin suurvalta-aika 1617–1721 vei hengen kaikkiaan arviolta noin 110 000 suomalaiselta sotilaalta, mikä oli tuon ajan väkilukuun suhteutettuna sama määrä kuin 1900-luvun Suomessa heitä olisi kuollut yli miljoona.

1700-luvun viimeisinä vuosikymmeninä Turun akatemiassa heräsi erityisesti Henrik Gabriel Porthanin, ”Suomen historian isän”, vaikutuksesta entistä vakavampi mielenkiinto Suomen historiaa ja suomalaista kansanrunoutta kohtaan. Historioitsija Juha Mannisen mukaan Porthan toimi myöhemmin 1800-luvulla J. V. Snellmanin ajaman ”kansallisen heräämisen” innoittajana.

Suomalaiset Venäjän ajalla 

Vaikka 1700-luvun puolessavälissä oli syntynyt käsite suomalaisista omana kieli- ja kulttuuriryhmänään, varsinainen suomalainen identiteetti syntyi suomalaiskansallisen liikkeen, fennomanian, myötä 1800-luvulla, jolloin syntyi myös suomalainen kansallisuusaate. Varsinkin 1900-luvun alun menestys urheilukilpailuissa oli merkityksellistä suomalaisen kansallistunnon kannalta.

1860-luvulta alkaen Pohjois-Amerikkaan alkoi muodostua amerikansuomalaisten ja 1880-luvulta alkaen kanadansuomalaisten yhteisöjä. Michiganin yläniemimaan alueen suomalaissiirtolaisilla oli hyvät suhteet seudun alkuperäisväestöön ojibwayintiaaneihin, josta osoituksena ovat monet seka-avioliitot. Seka-avioliittojen jälkeläiset ovat usein vaalineet enemmän intiaani- kuin suomalaisjuuriaan. Yläniemimaalla monilla ojibwayheimon jäsenillä on suomalainen sukunimi. Osaa suomalaisten ja intiaanien jälkeläisistä kutsutaan fintiaaneiksi.

Suomalaiset toisen maailmansodan jälkeen 
Toisen maailmansodan aiheuttama 400 000 karjalaisen evakuoiminen Neuvostoliitolle luovutetuilta alueilta jätti jälkensä suomalaisten geeniperimään. Vaikka evakuointi tapahtui melko lyhyellä aikavälillä, se vaikutti enemmän väestön sekoittumiseen kuin 1950-luvulla alkanut kaupungistuminen ja maaltamuutto.

Karjalaisten perimän osuus kasvoi erityisesti Uudellamaalla sekä Lounais-Suomessa. Karjalainen sukutausta kasvoi sodan jälkeen myös Pohjanmaalla, mutta se hävisi jo pitkälti 1950-luvulle tultaessa karjalaisten muuttaessa alueelta muualle Suomeen. Evakoiduilla karjalaisilla on eniten geneettistä yhteyttä suhteessa Lounais-Suomeen, Keski-Suomeen ja Savo-Karjalaan.

Sodan jälkeisenä aikana vähiten geenit ovat sekoittuneet entisen Vaasan läänin alueella. Muutokset olivat vähäisiä myös Savo-Karjalassa ja Kainuussa. Eniten geeniperimä on puolestaan muuttunut entisessä Turun ja Porin läänissä, Uudellamaalla ja Hämeessä. Näillä alueille hyvin yleinen lounaissuomalainen alkuperä laski vuosina 1930–1980 yli 20 prosenttiyksikköä.

Genetiikka 

Suomalaisten geenit ovat peräisin ensimmäisistä Suomen alueella asuneista väestöistä sekä vuosituhansien saatossa vähitellen idästä, lännestä ja etelästä Suomeen muuttaneilta ihmisiltä. Suomalaisten geneettinen perusta luotiin muiden itämerensuomalaisten kansojen tavoin kuitenkin Volga-, Oka- ja Kama-jokien välillä nykyisen Venäjän alueella ennen näiden ryhmien vaellusta länteen.

Suomalaisten geenejä pidetään eurooppalaisina vaikkakin ero keskieurooppalaisten geeneihin on selkeä. Eri alueilla elävien ihmisten ja erityisesti Itä- ja Länsi-Suomen geeniperimässä on selkeästi havaittavia eroja. Itä- ja länsisuomalaisten geneettinen ero on suurempi kuin länsisuomalaisten ja ruotsalaisten. Nämä erot näkyvät esimerkiksi tautiperinnössä sekä laktoositoleranssin levinneisyydessä, mikä saapui Suomeen ensimmäisen kerran maata viljelleen vasarakirveskulttuurin mukana. Itäsuomalaisten ja etenkin miesten Y-kromosomeissa on itäinen alkuperä ja yhteys muihin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Yhtenä kokonaisuutena tarkasteltaessa suomalaiset sijoittuvat Euroopan reunalle, mutta kuitenkin selvästi erilleen esimerkiksi Volgan-Uralin väestöstä.

Suomalaismiesten y-kromosomien yleisimpiä haplotyyppejä ovat N1c (59 %), I1a (28 %), R1a (5 %) ja R1b (3,5 %). Suomalaismiesten yleisin haplotyyppi N1c on yleinen pohjoisessa Euraasiassa ja sitä löytyy Suomen lisäksi pääasiassa nykyisten Viron, Latvian, Liettuan ja Venäjän alueilta. Haplotyypin on arvioitu olevan noin 10 000–20 000 vuotta vanha ja sen on arvioitu saapuneen Eurooppaan noin 12 000–14 000 vuotta sitten idästä. Euroopan alkuperäiset metsästäjä-keräilijät, jotka asuttivat mantereella laajoja alueita ennen ensimmäisten maanviljelijöiden saapumista, olivat geneettisesti lähimpänä nykyisiä suomalaisia.

Tautiperintö 
Suomalainen tautiperintö tarkoittaa noin neljääkymmentä perinnöllistä sairautta, jotka ovat harvinaisia kaikkialla muualla paitsi Suomessa, ja osa on myös Pohjois-Ruotsissa huomattavasti yleisempiä kuin muualla maailmassa. Yleensä taudinkantajat tai heidän esi-isänsä ovat kotoisin tietyiltä alueilta. Suurin osa suomalaiseen tautiperintöön kuuluvista sairauksista on autosomaalisten geenien aiheuttamia ja resessiivisesti periytyviä, kaksi on X-kromosomissa resessiivisesti periytyviä ja kaksi autosomeissa dominoivasti periytyviä.  Tiettyä yksittäistä tautia sairastavia syntyy Suomessa alle kymmenen vuodessa.

Suomi oli 1960-luvulla maailman kärjessä keski-ikäisten miesten sydänkuolleisuudessa. Sydäntaudeissa on alueellisia eroja, ja ne ovat paljon yleisempiä Itä- ja Koillis-Suomessa kuin Lounais-Suomessa. Suomalaisten geeniperimän tuottama alttius sydänsairauksiin ei kuitenkaan poikkea muista kansoista.

Suomalaisten fyysinen antropologia 
Suomalaisten fyysistä antropologiaa tutkineen dosentti Markku Niskasen mukaan suomalaiset ovat geneettisesti kaukasideja eli eurooppalaisia. Tallinnan yliopiston antropologin Leiu Heapostin vuonna 2014 julkaiseman tutkimuksen mukaan suomalaiset ja virolaiset ovat eräitä maailman pitkäkasvuisimmista etnisistä ryhmistä. Tutkimuksessa mukana olleista ryhmistä vain suomenruotsalaiset olivat pidempiä. Suomalaisten nenät ovat keskimäärin toiseksi korkeimpia ja kapeimpia eri itämerensuomalaisista kansoista. Vain virolaisten nenät ovat korkeampia ja kapeampia, joskin merkittävällä osalla suomalaisistakin on. Muihin tutkimuksen etnisiin ryhmiin verrattuna vain unkarilaisilla ja suomenruotsalaisilla oli korkeammat ja kapeammat nenät. Tutkimus perustuu virolaisten antropologin Karin Markin vuosina 1955–1976 keräämään aineistoon. Tutkimukseen osallistui liki 13 000 ihmistä 133 eri etnisestä ryhmästä, ja siinä tarkasteltiin 32 eri piirrettä. Näistä ryhmistä 12 oli suomalais-ugrilaisia kansoja.

Alueelliset erot 
Vakiintuneen jaottelun mukaisesti suomen murteet jakautuvat länsi- ja itämurteiksi. Myös Suomen kansankulttuuri jakautuu selvästi kahtia itäiseen ja läntiseen kulttuurialueeseen. Itä- ja länsisuomalaisten, tai Suomen eri heimojen, kuten hämäläisten ja karjalaisten välisiä kulttuurieroja ovat kuvanneet kirjallisuudessa niin Sakari Topelius kuin Volter Kilpikin. Maan sisäinen muuttoliike on tasoittanut kulttuurieroja, mutta monia eroja voidaan edelleen havaita itä- ja länsisuomalaisten välillä.

2000-luvulla tehtyjen tutkimusten mukaan itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset ja saksalaiset toisistaan. Idän ja lännen, samoin kuin etelän ja pohjoisen suuret geneettiset erot johtuvat Suomen asutushistoriasta.

Suomalaisten heimoja 

 Hämäläiset
 Karjalaiset
 Pohjalaiset
 Savolaiset
 Varsinaissuomalaiset
 (Lappalaiset)

Eräitä ulkosuomalaisten ryhmiä 

 Kveenit
Ruotsinsuomalaiset
 Länsipohjalaiset
 Metsäsuomalaiset
 Venäjänsuomalaiset
 Itäkarjalaiset
 Inkerinsuomalaiset
 Pietarinsuomalaiset
 Kuolansuomalaiset
 Siperiansuomalaiset
 Amerikansuomalaiset
 Kanadansuomalaiset
 Brasiliansuomalaiset
 Saksansuomalaiset
 Australiansuomalaiset
Bakunsuomalaiset

Katso myös 
 Suomalainen kulttuuri

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 

 Finnica - Näkökulmia suomalaisuuden tutkimukseen ja ymmärtämiseen (seminaari Jyväskylässä 8.–9.4.1999)
 

Seulonnan keskeiset artikkelit