Mihail Lomonosov

Mihail Vasiljevitš Lomonosov (, 19. marraskuuta (J: 8. marraskuuta) 1711 Mišaninskaja (nyk. Lomonosovo), Arkangelin kuvernementti – 15. huhtikuuta (J: 4. huhtikuuta) 1765 Pietari) oli venäläinen akateemikko, kirjailija ja tieteilijä, joka vaikutti merkittävästi maansa kirjallisuuteen, koulutukseen ja tieteeseen. Häntä kutsutaankin joskus ”Venäjän Da Vinciksi”.

Lomonosov syntyi valistuneen kalastajan poikana Arkangelin eteläpuolella sijaitsevassa Deniskovkan kylässä. Hän oppi lukemaan ja kirjoittamaan jo lapsena, vaikka haasteena tuolloin oli, että kirjakielenä käytettiin varsin mutkikasta kirkkoslaavia. Vuonna 1730 hän aloitti opiskelun Moskovassa, joskin hänen talonpoikainen syntyperänsä jouduttiin siellä salaamaan. Opiskelut jatkuivat vuosina 1736–1741 Saksan Marburgissa ja Freiburgissa, joissa hän perehtyi moniin eri tieteenaloihin humanistisista tieteistä luonnontieteisiin.  Marburg oli Lomonosovin mielenkiinnon kohteena, koska siellä opiskeli myös saksalainen valistusfilosofi Christian Wolff.

Tieteilijä
Lomonosov palasi Venäjälle vuonna 1741 Pietarin akatemian fysiikan apulaisprofessoriksi. Vuonna 1745 hänet nimitettiin akateemikoksi Pietarin tiedeakatemiaan. Uraauurtavilla tutkimuksillaan hän rikastutti lähes kaikkia tieteenaloja ja hänen saavutuksiaan on verrattu Isaac Newtonin ja Antoine Lavoisierin saavutuksiin. Lomonosov pyrki Venäjän kansan valistamiseen ja sen sivistystason nostamiseen sekä maan tieteen kohottamiseen länsimaisen tieteen tasolle. Tieteellisen toiminnan malli kopioitiin lännestä Pietari Suuren esikuvan mukaisesti. Lomonosov halusi kuitenkin tehdä kehittämistyön venäläisin voimin ja näki paljon vaivaa saadakseen tiedeakatemian henkilöstön venäläiseksi. 

Nykyisin Moskovassa toimii Lomonosovin yliopisto (koko nimeltään M. V. Lomonosoville nimetty Moskovan valtionyliopisto), jonka vanha päärakennus on vuodelta 1793.

Kirjakielen kehittäjä
Lomonosov oli venäjän kirjakielen uudistaja ja kirjallisuuden isä, joka aloitti laajemman venäjän kielen tutkimuksen. Hän loi teorian venäjän kielen kolmesta tyylistä, joka lähensi kirjakieltä kansankieleen. Hän pyrki vähentämään kirkkoslaavista kulkeutunutta ainesta kirjakielessä ja lisäämään venäjän puhekielen vaikutusta siihen. Lomonosovin linjauksen mukaan oli olemassa kirkkoslaaviin viittaava niin sanottu ylätyyli, jota tuli käyttää juhlarunoissa ja tärkeissä proosateksteissä. Keskityyliä taas tuli käyttää draamoissa, elegioissa ja virallisissa kirjeissä. Alatyyliä hallitsi puhekielisyys ja sitä käytettiin komedioissa, epigrammeissa ja arkisissa proosateksteissä. Tämä linjaus pysyi kirjakielessä noin sadan vuoden ajan, kunnes seuraava uudistus edelleen vähensi kirkkoslaavin vaikutusta. 

Venäläiseen runouteen hän valitsi syllabotonisen eli sanapainoon pohjautuvan runomitan, joka oli luontevampi kuin aikaisempi, latinasta kopioitu runomitta. Hän oli itsekin runoilija, joskaan hänen runoutensa ei aikojen saatossa ole pysynyt suosiossa. Runot perustuvat valistusajan muotokieleen ja monet niistä ovat keisariparin kunniaksi tehtyjä tilaustöitä. Vielä huonommin onnistuivat monet ylätyylin jäljittelijät, jotka käyttivät runoissaan liian teennäistä ja latteaa tyyliä, joka oli oppimattomalle kansalle käsittämätöntä. Lomonosov kuitenkin loi kirjakielelle pohjan, jolle seuraava kirjallinen sukupolvi rakensi huipputason kaunokirjallisuutta.

Teokset 
 Lyhyt retoriikan ohjekirja (1743)
 Venäjän kielioppi (1755)
 Oodit, kaunokirjallisuus yhteensä 20 kpl (Kootut teokset julkaistu 1950-57, 9 nidettä)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Venäläiset kielitieteilijät
Venäläiset kirjailijat
Venäläiset maantieteilijät
Vuonna 1711 syntyneet
Vuonna 1765 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit