Apilat

Apilat eli tähkäapilat (Trifolium) on noin 300 lajia kattava hernekasveihin (Fabaceae) kuuluva kasvisuku. Lajit esiintyvät lauhkeilla ja subtrooppisilla alueilla.

Apilat ovat yksi-, kaksi- tai monivuotisia ja niiden lehdet yleensä kolmisormisia. Lehdykät ovat usein nirha­laitaiset. Kukinto on kasvin latvassa sijaitseva lähes yksivärinen mykerömäinen tai pitkulainen tähkä tai terttu, jonka väri vaihtelee valkoisesta keltaiseen ja punaiseen. Palot ovat avautumattomia ja verhiön kätkemiä.

Maailmalla ja Suomessakin yleisimmät lajit ovat valkoapila (Trifolium repens) ja puna-apila (Trifolium pratense).

Nelisormista apilanlehteä on ennen pidetty eräänlaisena taikakaluna ja onnea tuottavana asiana.

Viljelykäyttö 
Viljelykäytössä pyritään hyödyntämään apiloiden typensidontakykyä. Apilat, kuten monet muut putkilokasvit, pystyvät sitomaan juurinystyröidensä bakteeritoiminnalla ilmasta typpeä. Apila on ensisijaisesti käytetty nautakarjan rehujen seoskasvustoissa. Kasvuston osana palkokasvi lisää rehun valkuaisainepitoisuutta. Lisäksi apilan lahoavat kasvinosat luovuttavat typpeä myös seoksen muille kasveille etenkin nurmikierron toisena ja kolmantena vuonna ja näin vähentävät lannoittamistarvetta.

Luomuviljelyn yleistyessä apilan käyttö puhtaassa viherlannoituksessa on myös yleistynyt. Tällöin kasvista ei välttämättä korjata lainkaan satoa, vaan kasvi niitetään ja muokataan maahan, jossa se hajotessaan luovuttaa ravinteita seuraavana viljelykierrossa olevan kasvin käyttöön. Viherlannoitus on lisännyt etenkin Suomen oloissa yksivuotisten apilalajien käyttöä.

Kolmas käyttötapa viljelykasvina apilalle on aluskasvi. Tällöin apila kylvetään esimerkiksi aikaisin korjattavan viljan kanssa yhtä aikaa. Hitaammin kasvava apila ei haittaa puintia ja etenkin eteläisen Suomen pidemmässä kasvukaudessa voi aluskasvisto kasvaa vielä kaksi kuukautta varsinaisen viljasadon korjuun jälkeen. Tällöin apilakasvusto ehtii kerätä itseensä ravinteita, jotka viherlannoituksen tavoin ovat hyödynnettävissä seuraavalle kasvustolle.

Typen sidonta 
Apilan viljelyn aloittaminen pitkän tauon jälkeen vaatii usein erityistoimia, jotta sadon suhteen päästään toivottuun tulokseen. Maaperässä ei luontaisesti ole riittävää määrää symbionttibakteereja apilan tehokkaaseen typensidontaan. Bakteereja voidaan lisätä ymppäyksen avulla. Ymppäyksessä apilan siemenen pinta käsitellään typensitojabakteerilla. Näin kasvin oma typensidonta saadaan käynnistymään jo ensimmäisenä viljelyvuonna. Viljelytauon lisäksi muita tilanteita, joissa kannattaa harkita ymppäystä ovat uudismaiden viljely ja happamat maat. Hapan ympäristö hävittää apilan symbionttibakteereja.

Viljelyalue 
Apilaa pystytään viljelemään koko Suomessa oikeilla lajivalinnoilla. Käytännössä Suomessa yleisesti viljeltäviä apiloita on neljä: puna-apila (Trifolium pratense), valkoapila (Trifolium repens), alsikeapila (Trifolium hybridum) ja persianapila (Trifolium resupinatum). Näistä puna-apilasta ja alsikeapilasta löytyy lajikkeita, jotka menestyvät aivan pohjoisinta Suomea (viljelyvyöhyke 5) myöten. Persianapilaan viljely rajoittuu vyöhykkeeseen 4 ja valkoapilan vyöhykkeeseen 3. Persianapilaa käytetään usein viherlannoitukseen ja kesannointiin, koska sillä on hyvä typensidontakyky ja juuristovaikutus.

Lannoitus 
Typensidontakyky vähentää apilanurmien typpilannoitustarvetta. Kasvuston lahoavat osat luovuttavat typpeä myös muille seoksen kasveille. Verrattuna normaaleihin nurmiin typen määrä lannoituksessa voidaan noin puolittaa verrattuna heinänurmikasvustoon. Mikäli apilanurmia lannoitetaan liian voimakkaasti kasvuston oma typensidonta vähenee.

Voimakkaan juuristonsa vuoksi on palkokasveille, kuten apiloille, turvattava riittävä fosforin ja kaliumin saanti. Etenkin fosforin puute alentaa apilasadon laatua ja määrää. Nurmiheinät kilpailevat apilaa voimakkaammin fosforista, joten seoskasvustoissa viljeltäessä kannattaa myös kemiallisten lannoitteiden osalta suosia moniravinnelannoksia.

Lannoitus luomutuotannossa 
Apilapitoista nurmea lannoitetaan pääasiallisesti peruslannoituksena. Perustamisvuonna suojakasville annettava typpilannoitus pitää olla alhainen, sillä liian voimakas typpilannoitus heikentää apilakasvustoa. Kompostoitu karjanlanta sopii suojakasvin lannoitukseen parhaiten (15–30 t/ha). Lantaa täydentävää kaliumlannoitusta käytetään pääasiassa karkeilla kivennäismailla, kun puolestaan eloperäisillä mailla käytetään tarvittaessa biotiittia 0–10 t/ha. Biotiitin kaliuminluovutuskyky on noin 33 kg/t.

Fosforilannoitukseen käytetään esimerkiksi apatiittikivijauhetta kompostin kautta suoraan maahan levitettynä 0–1 000 kg/ha. Hivenlannoitteena voi käyttää puutuhkaa, mutta jos sitä ei ole mahdollista käyttää, voidaan tarvita boorilannoitusta.

Biotiitti ja apatiitti tulee saada sekoittumaan koko ruokamultakerrokseen. Lannoitusta suositellaan tehtäväksi vähintään vuotta ennen apilanurmen perustamista. Vuotuista lannoitusta apilanurmet eivät tarvitse, mikäli apilan kasvu ja biologinen typensidonta ovat kunnossa. Vanhoille apilanurmille voidaan levittää pieniä määriä virtsaa tai ilmastettua lietelantaa. Apilan menestyminen paranee, jos vuotuista starttilannoitusta siirretään myöhemmäksi. Lannoitus tehdään nurmen ollessa 15–20 cm korkeudeltaan.

Kasvinsuojelu 
Seoskasvustossa viljeltäessä apilan kasvinsuojeluun on kiinnitettävä erityistä huomiota. Seoskasvustoissa apilan kumppanina viljellään yleensä heinämäisiä kasveja kuten viljoja tai nurmiheiniä. Heinämäiset kasvit kuuluvat yksisirkkaisiin, kun taas apilat kaksisirkkaisiin. Kaksisirkkaisia ovat myös useimmat nurmista torjuttavat rikkakasvit. Tästä syystä monet nurmiheinille ja viljoille suunnitellut rikkakasviaineet hävittävät myös apilan kasvustoista.

Apilapitoisten kasvustojen kasvinsuojeluun on aiemmin ollut käytössä käytännössä vain yksi aine, MCPA. Aine on käyttökustannuksiltaan edullinen, mutta sen käyttöön sisältyy sadon käyttörajoituksia ja pitkä varoaika. Viime vuosina markkinoille on tullut myös nurmen satovuosille paremmin soveltuva bentatsonipohjainen valmiste. Uusien kopiosuojattujen kasvinsuojeluaineiden käyttökustannukset ovat kuitenkin kohtalaisen korkeita.

Vaikutukset maan viljavuuteen ja merkitys viljelykierrossa 
Apilapitoiset nurmet vaikuttavat yleensä kasvualustaansa positiivisesti. Poikkeuksen tähän luo apilan monokulttuuri, jossa apilaa viljellään samalla lohkolla toistuvasti. Voimakkaan palkokasveille ominaisen juuristonsa avulla apilat usein tunkeutuvat tiivistyneemmässäkin maassa syvälle ja kuohkeuttavat maata. Maahan jäävä juurimassa parantaa maaperän koostumusta – apilapitoisen nurmen on laskennallisesti arvioitu jättävän noin 5000–6000 kg/ha juurimassaa.

Hyvän esikasvivaikutuksensa ansiosta apila onkin käytetty lisä kasvinviljelytilojen viljelykierroissa. Apilasatoja ei tällöin välttämättä korjata, vaan myös maanpäällinen osa niitetään ja muokataan maahan. Tällaisella viherkesannointimenetelmällä pystytään nostamaan esimerkiksi rukiin satotasoa noin 800 kg/ha jatkuvaan rukiin viljelyyn verrattuna.

Symboliikka ja etymologia 
Apilanlehti on iiriläis-kelttiläisen kansallistunteen vertauskuva ja Irlannin tasavallan kansalliskukka. Ennen kristinuskon saapumista muinaiskelttiläiset druidit pitivät apilaa pyhänä symbolikasvina. Kolmilehtinen apila on kristinuskossa pyhän kolminaisuuden vertauskuva. Tarinan mukaan Pyhä Patrick (k. 461) tappoi käärmeen apiloin koristellulla ristisauvalla. Kansanuskomuksissa nelilehtisen apilan ajatellaan tuovan onnea, mikä johtunee sen harvinaisuudesta. Kasvi kasvaa nopeasti, minkä vuoksi sen on arveltu sisältävän elämänvoimaa. Keskiajan romanttisessa runoudessa apila ilmentää rakkauden voimaa. Apiloiden tieteellinen nimi Trifolium tulee latinan kielestä ja tarkoittaa ”kolmilehtistä”.

Lajeja 
Suomessa tavattavia apilalajeja:
 alsikeapila (Trifolium hybridum) – uustulokas
 rentoalsikeapila (T. hybridum subsp. elegans)
 rehualsikeapila (T. hybridum subsp. hybridum)
 juova-apila (Trifolium striatum) – satunnainen
 jänönapila (Trifolium arvense) – muinaistulokas
 kaita-apila (Trifolium lupinaster) – uustulokas
 kalvasapila (Trifolium ochroleucon) – satunnainen
 karhea-apila (Trifolium scabrum) – satunnainen
 kelta-apila (Trifolium aureum) – muinaistulokas
 keräapila (Trifolium glomeratum) – satunnainen
 maa-apila (Trifolium subterraneum) – satunnainen
 meriapila (Trifolium squarrosum) – satunnainen
 metsäapila (Trifolium medium) – alkuperäinen
 musta-apila (Trifolium spadiceum) – muinaistulokas
 mäkiapila (Trifolium montanum) – muinaistulokas
 notkea-apila (Trifolium patens) – satunnainen
 nukka-apila (Trifolium tomentosum) – satunnainen
 pikkuapila (Trifolium dubium) – uustulokas
 puna-apila (Trifolium pratense) – muinaistulokas
 niittypuna-apila (T. pratense var. pratense)
 peltopuna-apila (T. pratense var. sativum)
 rakkoapila (Trifolium fragiferum) – alkuperäinen
 rentoapila (Trifolium campestre) – uustulokas
 ruusuapila eli pyökkiapila (Trifolium alpestre) – satunnainen
 siroapila (Trifolium micranthum) – satunnainen
 takiaisapila (Trifolium lappaceum) – satunnainen
 tuoksuapila (Trifolium resupinatum) – uustulokas
 persiantuoksuapila eli persianapila (Trifolium resupinatum var. majus)
 pikkutuoksuapila (T. resupinatum var. resupinatum)
 valkoapila (Trifolium repens) – muinaistulokas
 veriapila (Trifolium incarnatum) – uustulokas

Muita apilalajeja:

 etiopianapila (Trifolium acaule)
 egyptinapila (Trifolium alexandrium)
 nauha-apila (Trifolium angustifolium)
 ruskoapila eli rusoapila (Trifolium badium)
 tupsuapila (Trifolium cherleri)
 kilpiapila (Trifolium clypeatum)
 marokonapila (Trifolium gemellum)
 pörröapila (Trifolium squamosum)
 tähtiapila (Trifolium stellatum)
 solmuapila (Trifolium suffocatum)
 keltuaisapila (Trifolium trichocephalum)
 pussiapila (Trifolium vesiculosum)

Lähteet 
 Mossberg, Bo & Stenberg, Lennart: "Suuri Pohjolan kasvio". Tammi, Helsinki 2005 (2003). ISBN 951-31-2924-1.
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998. ISBN 951-45-8167-9.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Apilat (Trifolium)
 Den virtuella floran: Klövrar (Trifolium) 
 Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Trifolium 
 Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Trifolium 
 United States Department of Agriculture (USDA): Trifolium 
 Flora of China: Trifolium 
 Pherobase: Floral volatiles of Genus Trifolium 

Seulonnan keskeiset artikkelit