Tapirus augustus

Tapirus augustus on sukupuuttoon kuollut tapiirilaji, joka eli pleistoseenilla. Sen fossiileja on löydetty Etelä-Kiinasta, Vietnamista ja Laosista. Laji on sukua nykyiselle intiantapiirille (Tapirus indicus), mutta Tapirus augustus oli paljon kookkaampi.

Kuvaus 

Tapirus augustus oli huomattavasti suurempi kuin yksikään nykyinen tapiirilaji. Vuonna 2018 Tapirus augustuksen painoksi arvioitiin olkaluun mittausten perusteella noin 623 kilogrammaa. Suurin nykyään elävä tapiirilaji, intiantapiiri (Tapirus indicus), painaa 200–400 kilogrammaa. Tapirus augustuksen kallo ja hampaat olivat noin neljänneksen suuremmat kuin intiantapiirilla.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Tapirus augustuksen fossiileja on löydetty Etelä-Kiinasta, Vietnamista ja Laosista. Ne ovat peräisin keski- ja myöhäispleistoseenilta. Tapirus augustus oli osa monimuotoista eläimistöä, jonka tunnusomaisia jäseniä olivat tapiirien lisäksi muun muassa isopanda, Cuon javanicus, Stegodon orientalis ja muntjakit. Alueen kasvillisuus koostui pääosin subtrooppisten ja trooppisten metsien lajeista. Hammaskiilteen δ13C-arvojen perusteella Tapirus augustus sai ravintonsa tiheälatvustoisista metsistä.

Sukupuutto 
Viimeisen 40 000 vuoden aikana monien suurten nisäkkäiden levinneisyysalueet kutistuivat trooppisessa Aasiassa, ja ainakin neljä lajia, mukaan lukien Tapirus augustus, kuoli sukupuuttoon. Todennäköisin syy Tapirus augustuksen katoamiselle on viimeisimmän jääkauden aiheuttama nopea ilmastonmuutos, joka laski keskilämpötilaa noin 5–6 celsiusastetta.

Ilmaston lisäksi ihmiset saattoivat vaikuttaa lajin sukupuuttoon. Ihmislajien fossiileja ja kivityökaluja on löydetty samoista luolista kuin Tapirus augustuksen ja muiden suurten nisäkkäiden jäänteitä. Ei ole kuitenkaan suoria todisteita siitä, että ihmiset olisivat metsästäneet näitä lajeja.

Vietnamista on löydetty Tapirus augustuksen fossiileja, jotka on ajoitettu myöhäispleistoseenille noin 30 000–20 000 vuoden taakse. On joitakin viitteitä siitä, että laji selvisi Kiinassa holoseenille asti ja eli vielä alle 10 000 vuotta sitten, mutta todisteet tälle ovat huterat.

Taksonomia ja evoluutio 
Max Schlosser tutki kiinalaisesta lääkekaupasta saatuja suuria tapiirin hammasfossiileja jo vuonna 1903. Hän ei kuitenkaan kuvannut niitä uutena lajina, vaan määritti ne lajiksi Tapirus sinensis. Talvella 1921–1922 Walter W. Granger keräsi neljä fossiilista kalloa Sichuanin maakunnasta Kiinasta.  Granger kuvasi lajin William Diller Matthew’n kanssa vuonna 1923 nimellä Tapirus (Megatapirus) augustus.

Vuodesta 1953 alkaen monet tutkijat ovat nostaneet Megatapirus-alasuvun omaksi suvukseen, jolloin lajin nimi on Megatapirus augustus. Tämä tekee kuitenkin tekee Tapirus-suvusta parafyleettisen, ja siksi 2000-luvulla on taas alettu suosia lajin alkuperäistä nimeä. Tapirus augustus on todennäköisesti kehittynyt pienemmästä lajista Tapirus sinensis, joka puolestaan on voinut kehittyä lajista Tapirus sanyuanensis tai Tapirus peii. Eräästä 200 000–300 000 vuotta vanhasta luolasta on löydetty sekä Tapirus sinensiksen että Tapirus augustuksen jäänteitä. Näiden lajien läheisin elossa oleva sukulainen on intiantapiiri.

Kirjallisuudesta koottu evoluutiopuu, jossa on kaikki nykyiset tapiirilajit ja osa sukupuuttoon kuolleista lajeista:

Lähteet

Viitteet 

Pleistoseenin sukupuuttoon kuollut megafauna
Tapiirit