joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Simonkatu

Simonkatu () Helsingin ydinkeskustassa on lyhyt poikkikatu Mannerheimintien ja Annankadun välissä. Katu kulkee ilmansuunnassa koillisesta lounaaseen. Katu on saanut nimensä kaupungininsinööri Simon Grönlundin mukaan.

Ainoa poikkikatu – Yrjönkatu – lähtee kadun puolivälin jälkeen kaakkoon päin.

Mannerheimintien toisella puolella katulinjaus jatkuu Rautatieaseman suuntaan Kaivokadun nimisenä.

Kampin vuonna 2009 valmistunut raitiotierata kulkee Mannerheimintieltä Simonkatua pitkin Urho Kekkosen kadulle ja Fredrikinkadulle. Näin ollen Kampin keskus sai raitiovaunuyhteyden.

Rakennuksia Annankadun suuntaan

Forumin kauppakeskus (Simonkatu 2–4; valmistunut 1986, arkkitehdit Kari Hyvärinen, Kaarlo Leppänen, Jaakko Suihkonen) sijaitsee Mannerheimintien kulmassa mäkeä ylös mentäessä vasemmalla puolella, oikealla puolella on Lasipalatsi ja Helsingin vanha linja-autoasema. Vanhan linja-autoaseman ja Simonkadun välissä on ramppi Forumin maanalaiseen parkkiluolastoon.

Forumin vieressä Simonkatu 6:ssa on Jussi ja Toivo Paatelan suunnittelema, 1921 valmistunut Maalaistentalo, Pellervo-seuran ja Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusliiton omistama rakennus. Siinä on toiminut 90 vuoden ajan muun muassa MTK:n päätoimisto, Maaseudun Tulevaisuuden toimitus sekä aikanaan myös muiden pellervolaiseen osuusliikkeeseen kytkeytyneiden yritysten ja organisaatioiden tiloja. Yleisradion ensimmäinen studio sijaitsi Maalaistentalossa 1920-luvulla. Simonkatu 6:ssa aloitti toimintansa vuonna 1889 myös Paischeffin huonekaluliike, joka oli aikansa kuuluisin ja menestynein huonekalujen jälleenmyyjä Suomessa.

Koiton talo (Simonkatu 8; Usko Nyströmin ja Vilho Penttilän käsialaa vuodelta 1907) sijaitsee Yrjönkadun kulmassa ennen risteystä.

Simonlinna (Simonkatu 12) Annankadun kulmassa on Väinö Vähäkallion suunnittelema, vuonna 1925 valmistunut liike- ja toimistotalo.

Scandic Hotel Simonkenttä (Simonkatu 9) sijaitsee Simonkadun pohjoisreunassa Annankadun risteyksessä. Sen paikalla oli vuosina 1876–1929 käytettyjen vaatteiden kauppakojualue Narinkka ja myöhemmin 1960-luvulta lähtien linja-autojen päätepysäkkialue Simonkenttä, josta lähtivät muun muassa Haagaan ja Konalaan johtaneet linjat.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Helsingin kadut
Kamppi
John Keegan

Sir John Desmond Patrick Keegan (15. toukokuuta 1934 Clapham, Lontoo – 2. elokuuta 2012) oli englantilainen sotahistorioitsija, luennoija ja toimittaja.

Elämä 

Keegan syntyi irlantilais-katoliseen perheeseen. Hän opiskeli Wimbledon Collegessa kaksi vuotta, josta jatkoi Oxfordin yliopiston Balliol Collegeen 1953. Hän työskenteli Yhdysvaltain Lontoon-lähetystössä kahden vuoden ajan. Vuonna 1960 hänet kiinnitettiin Sandhurstin sotilasakatemiaan luennoijaksi. Vuonna 1986 hän siirtyi Daily Telegraph -lehteen sotilasasioista vastaavaksi toimittajaksi. Hänet lyötiin ritariksi vuonna 2000.

Huolimatta elämäntyöstään sotilasasioiden parissa Keegan ei ole palvellut päivääkään armeijassa eikä kokenut rintamatapahtumia. Keegan on kertonut useissa teoksissaan lapsena kärsimänsä sairauden estäneen hänen pääsynsä armeijaan.

Kirjoituksista 

Keegan halusi nostaa esille kulttuuristen ilmiöiden vaikutuksen sotaan. Sodankäynnistä on vuosituhansien saatossa tullut käytöstä ohjaava tapa ihmiskunnalle. Esimerkiksi samurait eivät bushidoon vedoten halunneet koskea tuliaseisiin portugalilaisten tullessa 1500-luvulla Japaniin. Keegan vastustaa preussilaisen sotateoreetikon Carl von Clausewitzin näkemystä sodasta politiikan jatkeena.  

Keegania on kiitetty hänen pyrkimyksestään saavuttaa syvällinen ymmärrys sodankäynnistä. Hänen työnsä kertovat tapahtumien lisäksi yksittäisten taistelijoiden kokemuksista, sotien historiallisia syistä ja sotilasjohtajien kohtaamista ongelmista ja heidän tekemistä valinnoista.

Kritiikki

Keegania on arvosteltu kyvyttömyydestä ymmärtää politiikan ja sodan välistä yhteyttä. Hew Strachan on todennut "Olemme liian usein sekoittaneet normatiivisen (idean) historian (todellisuuden) kanssa... John Keegan teoksessaan Sodankäynnin historia tekee juuri saman virheen." 
Yhdysvaltalainen historioitsija ja Clausewitz-tutkija Christopher Bassford on jopa kirjoittanut: "Mikään Keeganin teoksissa - huolimatta useista viittauksista Clausewitziin ja "clausewitzilaisiin" - ei tuo ilmi, että Keegan olisi itse todella lukenut Clausewitzin kirjoituksia". Bassfordin mukaan Keegan on tutustunut Clausewitziin paremminkin lukuisten viittauksien kautta kuin suoraan lukemalla tätä ja ominut periaatteellisen lähtökohdan kritiikkiinsä Basil Liddell Hartilta.

Clausewitz-kritiikissään Keegan sekoittaa teorian absoluuttisesta sodankäynnistä totaaliseen sodankäyntiin, vaikka jälkimmäinen termi otettiin käyttöön vasta Clausewitzin kuoltua. Yrittäessään torjua Clausewitzin teorioita Keegan on pyrkinyt myös mustamaalaamaan Clausewitzin henkilöhistoriaa. 

Monien brittiläisten historioitsijoiden lailla Keegan sai osansa holokaustin kieltäjää David Irvingiä koskeneesta jupakasta. Keegania arvosteltiin joistakin myönteisiksi luonnehdituista kommenteista, joita hän oli esittänyt Irvingistä. Keegan kehui Irvingin tutkimustaitoja, mutta kritisoi häntä vääristelystä ja piti Irvingin tiettyjä ajatuksia perversseinä.

Teoksia
 Sodankäynnin historia (1993, suom. 2005)
 Sodan tiedustelu (2003, suom. 2007)

Lähteet

Viitteet 

Sotahistorioitsijat
Brittiläiset historioitsijat
Vuonna 1934 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Garage Inc.

Garage Inc. on Metallican vuonna 1998 julkaisema cover-kappaleita sisältävä tupla-albumi. Sen kappaleet on äänitetty aikavälillä 1984–1998. Albumi myi Suomessa kultaa, ja sitä on myyty yli 27 000 kappaletta, kun taas maailmanlaajuisesti albumia on myyty 8 miljoonaa kappaletta. Kappaleille ”Whiskey in the Jar” ja ”Turn the Page” kuvattiin musiikkivideot.

Albumi nousi Suomen virallisen listan ykköspaikalle ja vietti listalla yhteensä 24 viikkoa.

Kappaleet 
Sulkeissa on merkitty artisti tai yhtye, jonka esittämä kappale alun perin on.

CD 1

CD 2

Arvostelut 
 Allmusic: 
 Entertainment Weekly: B–
 NME: 5/10
 Rolling Stone:

Saavutukset

RIAA:n sertifikaatit

Lähteet 

Metallican albumit
Vuoden 1998 albumit
Cover-albumit
Bob Rockin tuottamat albumit
Slashdot-vaikutus

Slashdot-vaikutus () tarkoittaa ilmiötä, joka syntyy jonkin suositun www-sivuston linkittäessä pienemmälle sivustolle, jolloin palvelin ruuhkautuu kasvaneen tietoliikenteen seurauksena. Termi viittaa sivuston kävijämäärässä tapahtuvaan hetkelliseen muutokseen, jos sivusto mainitaan suositun teknologiauutisten tietopalvelun, Slashdotin uutisoinnissa.
Tyypillisesti pienemmät www-sivustot eivät tällöin pysty vastaamaan kasvaneeseen liikenteen määrään, josta saattaa seurata koko palvelimen kaatuminen.

Syntytapa 
Slashdotin, Diggin ja Farkin kaltaiset sivustot julkaisevat lyhyitä artikkeleita, joita käyttäjät voivat kommentoida. Tavallisesti artikkelissa mainitaan jokin kiinnostava sivusto tai uutisaihe sekä siihen viittaava hyperlinkki. Tällöin valtava lukijamäärä yrittää samanaikaisesti käydä katsomassa mainittuja sivuja. Lukijat saavat aikaan niin valtavan määrän hakupyyntöjä, että sivuston palvelimet joko ylikuormittuvat tai ne ylittävät sallitun tiedonsiirtomäärän, jolloin sivuja ei pääse lukemaan.

Eräs Slashdotin kommentti kuvasi vaikutusta osuvasti: "Slashdot on maailmankuulu. Se on satunnainen hajautettu palvelunestohyökkäys, jonka edessä verkko- ja järjestelmävastaavat vapisevat ja josta he näkevät painajaisia."

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Slashdot.org 
 Slashdot FAQ: What is the "Slashdot Effect?"
 BitTorrent Files for Slashdot Effect Victims 
 Stephen Adler: The Slashdot Effect: An Analysis of Three Internet Publications  
 Slashdot Article on using Freecache--a system in which cooperating (volunteer) caches exchange any files without burdening the original site (no longer an active project) to mitigate the flashdot effect.
 Page containing mirrors of sites in slashdot articles, as well as text of the articles
 Slashdot Effect on Christmas Lights Webcam Hoax  (web stats of same)
 An analysis of the slashdot effect from a slashdotted webmaster 
 Get Slashdotted Tips & Tricks Collection
 Apache Configuration that has saved me from Slashdot Effect, by Emre Sokullu (turkiksi; config-tiedosto) 

Internet-ilmiöt
Aleksei Konstantinovitš Tolstoi

Aleksei Konstantinovitš Tolstoi (; 5. syyskuuta (J: 24. elokuuta) 1817 Pietari – 10. lokakuuta (J: 28. syyskuuta) 1875 Krasni Rog) oli venäläinen kirjailija, kuuluisamman Leo Tolstoin etäinen sukulainen. 

Hän valmistui Moskovan yliopistosta 1836. Tolstoi vietti suurimman osan elämäänsä hovissa, ensin seremoniamestarina, myöhemmin metsästyksen yliohjaajana. Hän jäi eläkkeelle 1861 saadakseen lisää aikaa kirjoitustyölle. Hän kirjoitti runoja, balladeja ja historiallisen romaanin sekä kolmiosaisen näytelmäsarjan Venäjän historiasta.

Suomennetut teokset
 Ruhtinas Serebrjani: kertomus Iivana Julman ajoilta. Suomentanut K. K. Saarikoski. Hj. Hagelberg, 1890.
 Tsaari Feodor Joannovitsh: viisinäytöksinen murhenäytelmä. Suomentanut Martti Wuori. Otava, 1901.
 Iivana Julman soturi 1–2: historiallinen romaani. Suomentanut Vilho Elomaa. Ahjo, 1920, ja WSOY, 1943.
 Satu orpotytöstä (Havrosetska; satukirja, 8. s.) suom. Anita Mitrošin, Kansankulttuuri 1981
 Sammakkoprinsessa (Tsarevna-Ljaguska; satukirja, 17. s.) suom. Anita Mitrošin, Kansankulttuuri 1985
 Venäläisiä satuja, Helsinki: Suomen kirja 1946 (Tolstoin mukaelmia venäläisistä saduista)

 Nauris
 Kirjokana
 Sämpylä
 Tornitalo
 Kukko ja kana
 Papu
 Ei tuo vuohi pähkinöitä
 Kettu ja jänis
 Susi ja kilin poikaset
 Kili ja kiukkupussi
 Kukko Kultaheltta
 Lehmusjalkakarhu
 Hämähäkki
 Villipedot luolakuopassa
 Kettu ja rastas
 Kettu ja rapu
 Kettu ja teeri
 Kettu ja kukko
 Kettu ja kurki
 Kettu ja susi
 Kurki ja haikara
 Kissa ja kettu
 Ukko ja susi
 Kun eukko löysi virsun
 Hauki Harvahammas
 Satu teerestä
 Miten kettu oppi lentämään
 Saippuakupla, olki ja virsu
 Kissa, pukki ja pässi
 Eläinten talvehtiminen
 Tyhmä susi
 Lammas, kettu ja susi
 Karhu ja koira
 Karhu ja kettu
 Ukko ja karhu
 Savipoika
 Hevosen pää
 Jalopeura, hauki ja ihminen
 Kerskurijänis
 Kukko ja käsikivet
 Terjosetska
 Kyömyselkä sorsa
 Alina ja Juhani
 Pikku Hanna
 Äkkirikas Kuisma
 Sienten sotaanlähtö
 Joutsen-hanhet
 Peukaloinen
 Pakkanen
 Tsir-tsirik
 Hauen käskystä

Suomennoksia on julkaistu myös antologioissa: 
 Maailmankirjallisuuden kultainen kirja. Slaavilaisten kirjallisuuksien kultainen kirja (1936)
 Kertomus monista erinomaisista asioista
 Lapsi maailmankirjallisuudessa (1946)
 Viktor ja Lilja
 Venäjän runotar, toim. Valentin Kiparsky ja Lauri Viljanen. Otava 1946. – Näköispainos Ntamo 2013
 Maan kauniin tiedän, suom. Lauri Kemiläinen
 Se sattuma oli, kun sinut..., suom. Lauri Kemiläinen (myös antologioissa Runoni rakkaudesta, Elämäni runo ja Rakkausrunoja: valikoima maailmankirjallisuudesta)
 Kaivolla, suom. Hannes Korpi-Anttila, antologiassa Aarteiden kirja. 4: Maailma on avara''

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Vapaasti ladattavia Aleksei Konstantinovitš Tolstoin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä

Venäläiset kirjailijat
Vuonna 1817 syntyneet
Vuonna 1875 kuolleet
Prince of Darkness (Ozzy Osbournen albumi)

Prince of Darkness on keväällä 2005 julkaistu Ozzy Osbournen neljän levyn kokoelmaboksi. Kaksi ensimmäistä levyä keskittyvät Osbournen suurimpiin hitteihin, mutta mukana on muun muassa joidenkin kappaleiden demoversioita sekä paljon ennenjulkaisematonta livemateriaalia. Kolmas levy tarjoilee nimekkäitä vierailijoita ja duettoja viimeisen levyn keskittyessä cover-kappaleisiin, jolla Osbourne tulkitsee muun muassa Rolling Stonesia ja The Beatlesia. Boksin viimeinen levyke julkaistiin muutamalla uudella raidalla varustettuna Under Cover -nimellä syksyllä 2005.

Kappaleet

CD 1 (1981–1983) 

 I Don't Know (Live)
 Mr. Crowley
 Crazy Train
 Goodbye To Romance (Live)
 Suicide Solution (live)
 Over The Mountain
 Flying High Again (Live)
 You Can't Kill Rock And Roll
 Diary Of A Madman
 Bark At The Moon (Live) 
 Spiders
 Rock 'N' Roll Rebel
 You're No Different

CD 2 (1986–2001) 

 The Ultimate Sin (Live)
 Never Know Why (Live)
 Thank God For The Bomb (Live)
 Crazy Babies
 Breakin' All The Rules
 I Don't Want To Change The World (Demo)
 Mama, I'm Goming Home (Demo)
 Desire (Demo)
 No More Tears
 Won't Be Coming Home (S.I.N) (Demo)
 Perry Mason (live)
 See You On The Other Side (Demo)
 Walk On The Water (Demo)
 Gets Me Through (Live)
 Bang Bang (You're Dead)
 Dreamer

CD 3 (With Friends) 

 Iron Man
 N.I.B
 Purple Haze
 Pictuers Of Matchstick Men
 Shake Your Head (Let's Go The Bed)
 Born To Be Wild
 Nowhere To Run (Vapor Tail)
 Psycho Man
 For Heaven's Sake 2000
 I Ain't No Nice Guy
 Therapy
 Stayin' Alive
 Dog, The Bounty Hunter

Levy 4 (Under Covers) 

 21st Century Schizoid Man
 Mississippi Queen
 All The Young Dudes
 In My Life
 Fire
 For What It's Worth
 Sympathy For The Devil
 Working Class Hero
 Good Times
 Changes (With Kelly Osbourne)

Vuoden 2005 kokoelma-albumit
Ozzy Osbournen kokoelma-albumit
Musiikkiboksit
Adolf von Henselt

Adolf von Henselt (12. toukokuuta 1814 Schwabach, Baijeri – 10. lokakuuta 1889 Bad Warmbrunn, Sileesia) oli saksalainen säveltäjä ja pianisti.

Von Henselt syntyi Schwabachissa ja aloitti 3-vuotiaana viulun soittamisen. Pianoa hän alkoi soittaa kaksi vuotta myöhemmin. Vuonna 1837 von Henselt muutti Breslauhin. Samana vuonna hän meni naimisiin Rosalie Vogelin kanssa. Pariskunta muutti vuonna 1838 Pietariin. Von Henselt vietti Pietarissa loppuelämänsä, mutta vietti kesänsä Saksassa ja vieraili vuosina 1852 ja 1867 Englannissa. 

Von Henselt lopetti aktiivisen sävellystyön noin 30-vuotiaana. Myöhemmällä iällään hän keskittyi pianon soittamiseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Henselt, Adolf von
Henselt, Adolf von
Henselt, Adolf von
Henselt, Adolf von
Henselt, Adolf von
Juha Ylönen

Juha Petteri Ylönen (s. 13. helmikuuta 1972 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkohyökkääjä, maailmanmestari ja olympiamitalisti. Ylönen oli mukana voittamassa MM-kultaa 1995, MM-hopeaa 2001 sekä olympiapronssia Naganossa 1998. Hän oli vuoden 2001 MM-kisojen paras pistemies (viisi maalia ja yhdeksän syöttöä).

Ylönen aloitti uransa Kiekko-Espoossa ja Winnipeg Jets varasi Ylösen NHL:ään vuonna 1991 viidennellä kierroksella numerolla 91. NHL:ssä hän pelasi Phoenix Coyotesissa, Tampa Bay Lightningissa ja viimeisenä Ottawa Senatorsissa, johon hänet vaihdettiin kauden 2001–2002 pudotuspelien alkaessa. NHL:ssä Ylönen pelasi 341 ottelua tehoin 26+76=102.

Ylönen palasi Espooseen, eli Bluesiin, kaudeksi 2002–2003 ja hän pelasi Bluesissa uransa kaksi viimeistä kautta ja lopetti aktiiviuransa vuonna 2004. Hänestä tehtiin vuonna 2009 Jääkiekkoleijona numero 198. Uransa jälkeen hän on mm. valmentanut Bluesin C-junioreita.

Tilastot

Lähteet 
 
  (tiedoista puuttuu Ylösen tilasto olympialaisista 1998)

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Juha Ylönen nhlfinns.com:ssa
 
Ylösen tiedot Jääkiekkomuseon sivuilla.

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Suomalaiset olympiamitalistit
Jääkiekon maailmanmestarit
Winnipeg Jetsin (1972–1996) varaamat pelaajat
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Ka

Ka, KA ym. tarkoittaa seuraavia:

assosiaatiovakio, KA tai Ka

 
 happovakio, symboli Ka
 
 Ka, egyptiläinen faarao
 Ka, egyptiläisen muinaisuskonnon sielu
 kallio, maalajilyhenne Ka, kiinteä umpikivimuodostuma
 kansalaisansio, ka., kunniamerkin myöntöperuste
 Kansallisarkisto, lyhenne KA, arkisto Helsingissä
 Kansan Arkisto, kansalaisjärjestöjen arkisto
 karaatti, tunnus ka, metallien ja jalokivien punnituksessa käytettävä mittayksikkö
 Kauhavan Ampujat, KA, suomalainen urheiluseura
 Kausalan rautatieasema, liikennepaikkalyhenne Ka, rautatieliikennepaikka
 keskiarvo, lyhenne ka., lukujen summa jaettuna lukujen määrällä
 keskipitkät radioaallot, lyhenne KA, (,MW), radiotaajuusalue
 
 kuiva-aine, ka, nesteen poistamisen jälkeen jäljelle jäävä aines
 kuluttaja-asiamies, lyhenne KA, markkinointia ja sopimusehtojen lainmukaisuutta kuluttajan etujen kannalta valvova virkamies
 Köyhien Asialla, KA, suomalainen puolue
 tuhat vuotta, lyhenne ka tai kyr, muinaistutkimuksessa käytettävä ajan yksikkö

 Ford Ka, Fordin pienin automalli
 Kaa, fiktiivinen pyton teoksessa Viidakkokirja.
Kööpenhaminan amt

Kööpenhaminan amt () oli hallintoalue, joka sijaitsi Själlannin saarella Tanskassa. Sen asukasluku oli noin 618 000 (2003). Amtin pääkaupunki oli Glostrup.

On huomattava, että Kööpenhaminan kunta itse ei kuulunut Kööpenhaminan amtiin, kuten ei myöskään Frederiksbergin kunta. Nämä olivat kumpikin omia amtejaan. Sekaantumisen vaaran vuoksi Kööpenhaminaa ei kuitenkaan kutsuttu amtiksi, vaan kaupungiksi tai kunnaksi. Tanskan kuntauudistuksessa 1. tammikuuta 2007 vanhat amtit lakkautettiin ja Kööpenhaminan amtista tuli osa Region Hovedstadenin hallintoaluetta.

Kunnat

Aiheesta muualla 
 Kööpenhaminan amt

Tanskan amtit
Tanskan pääkaupunkialue
Nižnevartovsk

Nižnevartovsk () on 251 694 asukkaan teollisuuskaupunki ja kaupunkipiiri Obin varrella Hanti-Mansian itäosassa Länsi-Siperian alangolla Venäjällä. Se toimii myös laajan, Hanti-Mansian itäosat kattavan 35 745 asukkaan Nižnevartovskin piirin hallinnollisena ja liikenteellisenä keskuksena.
Nižnevartovsk on Surgutin ohella Länsi-Siperian öljyntuotantoalueen keskus. Kaupungin lähistöllä sijaitsee muun muassa laaja Samotlorin öljykenttä. Kaupungin länsiosissa on aluetta palveleva Nižnevartovskin lentoasema.

Väestö

Etniset ryhmät 
Kaupungin väestö koostuu monista eri kansallisuuksista., 
 venäläiset 65,59 %
 tataarit 9,66%
 ukrainalaiset 8,34 %
 baškiirit 3,61 %
 azerit 2,03 %
 valkovenäläiset 1,43 %
 tšuvassit 1,03 %

Historiaa 
Nižnevartovsk on perustettu 1909 Niznevartovskaja-nimisenä. Alueen runsaat öljyvarat löydettiin 1960-luvulla, ja paikkakunta sai kaupunkioikeudet vuonna 1972.

Lähteet

Aiheesta muualla

Piiristä Hanti-Nenetsian autonomisen piirikunnan sivustolla  (admhmao.ru)

Hanti-Mansian kaupungit
Kaapu

Kaapu on pitkä vaate, joka ulottuu kaulasta jalkoihin saakka. Kaavuissa on yleensä hihat. Monissa saduissa niitä käyttävät velhot tai noidat.

Kaapu uskonnoissa 
Luostarien munkit pukeutuvat usein kaapuihin. Buddhalaisuudessa kaavun väri on oranssi. Islamissa naiset käyttävät kaapua. Burkhaa, kasvot peittävää kaapua tai huntua, käytettiin Afganistanissa Taliban-hallinnon aikaan laajalti.

Katso myös 
 Djellaba
 Kasaya
 Kimono
 Mustakaapu, Aku Ankka -hahmo
 Sari

Vaatteet
César Franck

César-Auguste-Jean-Guillaume-Hubert Franck (10. joulukuuta 1822 Liège – 8. marraskuuta 1890 Pariisi) oli belgialainen säveltäjä ja urkuri. Franck vietti suurimman osan elämästään Ranskassa. Häntä on pidetty jopa Bachin jälkeen merkittävimpänä urkusäveltäjänä. Tunnetuin Franckin teos on kuitenkin hänen sonaattinsa viululle ja pianolle A-duuri, joka kuuluu kamarimusiikin keskeisimpään perusohjelmistoon.

Elämäkerta 

Franck syntyi Liègessä ja pääsi vuonna 1837 Pariisin konservatorioon. Vuonna 1842 hän palasi Belgiaan, mutta viipyi siellä vain kaksi vuotta. Franck eli vuodesta 1844 kuolemaansa saakka Pariisissa.

Pariisissa Franck elätti itsensä opettamalla musiikkia. Hänellä oli myös lukuisia virkoja urkurina vuodesta 1847 lähtien, tärkeimpänä vastavalmistuneen Sainte-Clotilde-basilikan pääurkurin toimi, jota Franck hoiti kuolemaansa asti. Franckin ensimmäinen kokoelma urkusävellyksiä julkaistiin kuitenkin vasta vuonna 1868. Vuonna 1872 Franck pääsi urkujensoiton professoriksi Pariisin konservatorioon. Hän opetti muun muassa Vincent d’Indyä, Ernest Chaussonia, Louis Vierneä ja Henri Duparcia; näistä erityisesti d’Indy piti Franckia esikuvanaan.

Franck loukkaantui vuonna 1890 liikenneonnettomuudessa. Hän kuoli saamiinsa vammoihin saman vuoden marraskuussa. Ennen kuolemaansa hän ehti viimeistellä kolme koraaliaan uruille.

Franck sävelsi muun muassa sinfonian (1886–1888) ja useita pienimuotoisia teoksia. Hänet tunnettiin myös taitavana improvisoijana.

Tuotanto

Urkuteokset 

Kuusi kappaletta vuonna 1868
 Fantaisie en ut majeur op.16
 Grande pièce symphonique en fa dièse mineur op.17
 Prélude, Fugue et Variation en si mineur op.18
 Pastorale en mi majeur op.19
 Prière en ut dièse mineur op.20
 Final en si bémol majeur op.21

Alexandre Guilmantin konserttiin Trocadéro-palatsiin Aristide Cavaillé-Collin rakentamille uruille Pariisin maailmannäyttelyyn 1878:

 Fantaisie en la majeur
 Cantabile en si majeur
 Pièce héroïque en si mineur

Kolme koraalia vuonna 1890 (Nämä eivät ole koraaleita samassa mielessä kuin esimerkiksi Bachin koraalialkusoitot vaan konserttikappaleita.)

 Choral I en mi majeur
 Choral II en si mineur
 Choral III en la mineur

Muita sävellyksiä muun muassa 

Sinfonia d-molli (1886-8);
Sinfoniset runot "Les Eolides" (1876), "Le Chasseur Maudit (1882), "Les Djinns" (1883) ja "Psyché" (1888);
Sinfoniset muunnelmat pianolle ja orkesterille (1885);
Sonaatti viululle ja pianolle A-duuri (1886);
Pianokvintetto f-molli (1878-9);
Jousikvartetto D-duuri (1889);
Preludi, koraali ja fuuga pianolle (1884)
Oratorio "Les Béatitudes" (1868-79)

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Heikki Poroila: Yhtenäistetty César Franck (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen)
 
 Vapaasti käytettävissä olevia Franckin partituureja. Mutopia Project.
 CPDL.org .
 

Ranskanbelgialaiset
Belgialaiset säveltäjät
Romantiikan säveltäjät
Vuonna 1822 syntyneet
Vuonna 1890 kuolleet
Arthur Sullivan

Sir Arthur Seymour Sullivan (13. toukokuuta 1842 Lontoo – 22. marraskuuta 1900 Lontoo) oli brittiläinen säveltäjä. Sullivan tunnetaan parhaiten opereteista, jotka hän teki yhdessä libretisti William S. Gilbertin kanssa. Hänen tuotantonsa sisältää 23 oopperaa, 13 orkesteriteosta, 8 kuoroteosta ja oratoriota, kaksi balettia, näyttämömusiikkia, hymnejä. lauluja ja pianokappaleita.

Sullivan syntyi Lambethissa ja opetteli lapsena soittamaan eri instrumentteja. Myöhemmin hän alkoi myös säveltää lauluja. Vuonna 1858 Sullivan muutti Leipzigiin, jossa hän jatkoi opintojaan ja aloitti orkesterin johtamisen. Hän palasi Englantiin vuonna 1861. 

Sullivan tutustui William S. Gilbertiin 1870-luvun alussa. Vuonna 1871 tuottaja John Hollingshead tilasi Sullivanin työskentelemään Gilbertin kanssa Thespis-oopperaa varten. He palasivat yhteen vuonna 1875, luodessaan operetin Trial by Jury ja aloittivat pitkän yhteistyön. H.M.S. Pinafore (1878) teki parivaljakosta kansainvälisen ilmiön. Se esitettiin Lontoossa 571 kertaa, mikä oli tuohon aikaan valtava määrä. Gilbertin ja Sullivanin yhteistyö ajautui joksikin aikaa ongelmiin 1890-luvun alussa, alkaen The Gondoliersin (1889) rahoitusta koskevasta kiistasta.

Sullivan lyötiin ritariksi vuonna 1883. Hän kuoli keuhkokuumeeseen marraskuussa 1900.

Lähteet

Aiheesta muualla 

  
Vapaasti käytettävissä olevia Sullivanin partituureja Mutopia Project

Brittiläiset säveltäjät
Romantiikan säveltäjät
Vuonna 1842 syntyneet
Vuonna 1900 kuolleet
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1941

Vuonna 1941 hiihdon MM-kilpailut pidettiin Cortina d'Ampezzossa, Italiassa 1.–10. helmikuuta. FIS kuitenkin perui myöhemmin toisen maailmansodan aikaisilta kisoilta virallisen MM-arvon.

Hiihto

18 km

50 km

4 x 10 km viesti

Yhdistetty

Mäkihyppy

Mitalitaulukko 

Hiihdon MM-kilpailut
Vuoden 1941 urheilu
Italian hiihto
Cortina d’Ampezzo
Taidehalli (Helsinki)



Helsingin Taidehalli (, ) on Helsingin Töölössä Nervanderinkadulla Eduskuntatalon takana sijaitseva vuonna 1928 valmistunut näyttelyrakennus. Helsingin Taidehallissa järjestetään vuosittain 5–7 näyttelyä; ohjelmiston pääpaino on nykytaiteessa, mutta näyttelyohjelmistossa ovat myös muotoilu ja arkkitehtuuri. Taidehalli ei kerää omaa kokoelmaa. Taidehallissa järjestetään myös tapahtumia ja monitaiteellista ohjelmaa.

Historia ja rakennus
Helsingin Taidehalli syntyi tarpeesta saada uusi tila vaihtuville näyttelyille. Rakennuksen suunnittelivat vuoden 1927 kutsukilpailun pohjalta arkkitehdit Jarl Eklund ja Hilding Ekelund, ja se vihittiin käyttöön 3. maaliskuuta 1928. Rakennusta tukivat ajan yritysmaailma ja mesenaatit, kuten Gösta Serlachius, Amos Anderson ja Salomo Wuorio. Taidehallissa on sen historian aikana pidetty merkittävien suomalaisten ja ulkomaisten taiteilijoiden näyttelyitä.  

Taidehalli on yksi keskeisistä 1920-luvun klassisismin ajan rakennuksista Suomessa. Rakennus on ajalle tyypillisesti epäsymmetrinen, ja siitä voidaan erottaa kaksi suorakulmion muotoista osaa. Niistä korkeammassa, Aurorankadun puoleisessa osassa sijaitsee kuvanveistosali, Nervanderinkadun puoleisessa matalammassa osassa vuorostaan ovat maalaussalit. Niiden välissä on pääportaikko, jonka katto on koristeltu sinisin kasettikomeroin kullanvärisine tähtikuvioineen. Rakennuksen koristelu on pelkistettyä, ja sen julkisivu on rapattu vaaleanpunaiseksi. Sisätilat olivat alun perin väritykseltään tummemmat, mutta niitä on sittemmin vaalennettu ihanteiden muuttuessa. Taidehalli peruskorjattiin vuosina 2008–2009. Korjauksessa rakennuksen alle lisättiin kaksi maanalaista kerrosta.

Toiminta
Taidehallia ylläpitää Helsingin Taidehallin säätiö, jonka hallituksessa ovat edustettuina taiteilijajärjestöt, muun muassa arkkitehtiliitto Safa, teollisuustaiteen liitto Ornamo sekä Helsingin kaupunki. Helsingin kaupunki ja opetusministeriö tukevat Taidehallin toimintaa. Vuosittaisesta budjetista noin 25 prosenttia katetaan julkisilla avustuksilla, ja loput tulevat Taidehallin omasta tulonhankinnasta.

Taidehallin ensimmäisenä johtajana toimi Bertel Hintze aina vuoteen 1968 saakka. Häntä seurasivat Seppo Niinivaara (1968–1994), Timo Valjakka (1994–2001), Maija Tanninen-Mattila (2001–2006), Maija Koskinen (2006–2013), Jan Förster (2013–2021) sekä Nina Toppila (2022–).

Kuvia

Katso myös 
 Taidehalli
 Nuorten näyttely

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Helsingin Taidehalli   
 

Hilding Ekelundin suunnittelemat rakennukset
Helsingin taidegalleriat
Helsingin taidemuseot
Etu-Töölö
Helsingin suojellut rakennukset
Anton Rubinštein

Anton Grigorjevitš Rubinštein (; 28. marraskuuta (J: 16. marraskuuta) 1829 – 20. marraskuuta (J: 8. marraskuuta) 1894) oli venäläinen säveltäjä, pianisti ja kapellimestari. Rubinštein sävelsi muun muassa 17 oopperaa, neljä oratoriota, viisi pianokonserttoa, kuusi sinfoniaa, yksinlauluja ja pianokappaleita. Säveltäjänä Rubinštein edustaa Pjotr Tšaikovskin ohella venäläisen musiikin eurooppalaista suuntausta. Antonin nuorempi veli, Nikolai, oli myös pianisti ja Moskovan konservatorion perustaja. 

Rubinštein opetteli lapsena pianonsoittoa ja esiintyi ensimmäistä kertaa julkisesti 9-vuotiaana. Hän alkoi tehdä konserttikiertueita 1850-luvulla ja esiintyi muun muassa Ranskassa, Britanniassa, Saksassa, Itävallassa, Skandinavian maissa ja Yhdysvalloissa. Vuonna 1862 hän perusti Pietarin konservatorion, jota hän johti vuoteen 1867 ja uudelleen vuosina 1887–1890. Lisäksi Rubinštein esiintyi musiikkikirjailijana; hänen julkaisujaan olivat mm. Die Musik und ihre Meister ja Erinnerungen aus 50 Jahren (molemmat vuodelta 1892). Rubinštein kuoli sydänvikaan vuonna 1894. Suomalaisista pianisteista Rubinšteinin johdolla opiskeli Ina Forstén.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Venäläiset säveltäjät
Romantiikan säveltäjät
Vuonna 1829 syntyneet
Vuonna 1894 kuolleet
Simple DirectMedia Layer

Simple DirectMedia Layer (SDL) on ohjelmakirjasto, joka luo yhtenäisen ohjelmointirajapinnan eri ympäristöihin helpottaakseen multimediapohjaisten ohjelmien ohjelmointia. 

SDL on kehitetty videopelien ohjelmointiin. SDL on avointa lähdekoodia: versioon 1.2 saakka kirjasto on julkaistu LGPL-lisenssillä ja versiosta 2.0 alkaen vähemmän ehtoja asettavalla zlib-lisenssillä.

SDL on toteutettu C-kielellä.
Kirjastoa voidaan käyttää ainakin Ada, C, C++, C#, D, Go, Lua, OCaml, Pascal, Python ja Rust -ohjelmointikielien kanssa.

Kirjastoon on lisätty tuki Wayland ja Mir -ikkunointijärjestelmille aiemman X Window System tuen rinnalle.

Historia 
Kirjaston loi Sam Lantinga, joka julkaisi ensimmäisen version vuoden 1998 alussa työskennellessään Loki Softwarella. Hän sai idean siirtäessään Windows-ohjelmistoja Macintoshille. Tämän jälkeen hän siirsi SDL:n avulla Doom-pelin BeOSille. Loki Software oli ensimmäinen useita kaupallisia pelejä Linuxille siirtäneistä yhtiöistä ja monet sen julkaisut käyttivät SDL:ää.

Tuetut käyttöjärjestelmät
 BeOS
 IRIX
 Linux
 FreeBSD, NetBSD, BSD/OS
 Mac OS, OS X
 Solaris
 QNX
 Windows, Windows CE

Epävirallinen tuki
 AIX
 AmigaOS
 Atari
 OSF/1 / Tru64 UNIX
 OS/2
 RISC OS
 Sega Dreamcast
 Symbian OS

Kuvia 
Kuvia Simple DirectMedia Layer -kirjastoa käyttävistä ohjelmistoista.

Katso myös 

 Allegro
 SFML

Lähteet

Aiheesta muualla 
 SDL
 Ohjelmointiputkan SDL-opas.

Kirjallisuutta 
 

Grafiikkakirjastot
Ohjelmakirjastot
Vapaat ohjelmistot
Niels Wilhelm Gade

Niels Wilhelm Gade (22. helmikuuta 1817 – 21. joulukuuta 1890) oli tanskalainen säveltäjä, kapellimestari, viulisti, urkuri ja opettaja. 

Gade syntyi Kööpenhaminassa ja aloitti uransa orkesterin viulistina. Hän sävelsi ensimmäisen sinfoniansa vuosina 1841-1842. Säveltäjä lähetti teoksensa Felix Mendelssohn-Bartholdylle, joka otti sen vastaan myönteisesti. Mendelssohn johti sinfonian ensiesityksen Leipzigissä. Sinfonian saama suosio sai Gaden keskittymään enemmän säveltämiseen. Hän asui lyhyen aikaa 1840-luvulla Leipzigissä, jossa hän opetti konservatoriossa ja johti Gewandhaus-konsertteja. Vuonna 1848 Gade palasi Tanskaan, jossa hän tuli kotikaupunkiinsa Kööpenhaminaan urkuriksi ja konservatorion johtajaksi loppuelämänsä ajaksi.

Gade sävelsi muun muassa kahdeksan sinfoniaa, viulukonserton, kamarimusiikkia ja pianokappaleita. Hänen sävellyksissään on nähtävissä vaikutteita Felix Mendelssohn-Bartholdylta, mutta toisaalta hän edusti ensimmäisenä pohjoismaista tyyliä eurooppalaisessa musiikissa.

Lähteet 
 Toivo Haapanen ym. (toim.): Musiikin tietokirja, s. 138. Helsinki: Otava, 1948.

Aiheesta muualla 

 

Tanskalaiset säveltäjät
Romantiikan säveltäjät
Vuonna 1817 syntyneet
Vuonna 1890 kuolleet
Fredericton

Fredericton on Kanadan New Brunswickin provinssin pääkaupunki sekä kulttuurin, taiteen ja koulutuksen keskus. Se sijaitsee provinssin länsiosassa Yorkin piirikunnassa. Frederictonin väkiluku on 58 220 (2016), joten se on New Brunswickin kolmanneksi suurin kaupunki Saint Johnin ja Monctonin jälkeen. Kaupungin halki virtaa Saint Johnin joki länsi–itäsuunnassa.

Kaupungissa sijaitsee kaksi yliopistoa, University of New Brunswick ja St. Thomas University. Muita merkittäviä rakennuksia ovat:
 Beaverbrook Art Gallery, jossa on Max Aitkenin, Beaverbrookin paronin, lahjoittama yksityiskokoelma;
 Christ Church Cathedral, anglikaaninen tuomiokirkko;
 New Brunswick Sports Hall of Fame, jossa esitellään New Brunswickin urheilusuuruuksien saavutuksia;
 Old Government House, joka toimii New Brunswickin varakuvernöörin virka-asuntona.

15 kilometriä kaupungin keskustasta kaakkoon sijaitsee Frederictonin kansainvälinen lentoasema, joka on muun muassa Air Canadan ja Deltan käytössä.

Frederictonista olivat kotoisin jääkiekkoseurat Fredericton Express (1981–1988) ja Fredericton Canadiens (1990–1999), jotka pelasivat AHL-liigassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 kaupungin verkkosivusto (englanniksi ja ranskaksi)
 University of New Brunswick
 St. Thomas University
 Beaverbrook Art Gallery
 New Brunswick Sports Hall of Fame
 Greater Fredericton Airport
 Google Maps

New Brunswickin kaupungit
New Brunswickin kunnat
Aiman al-Zawahri

Aiman al-Zawahri (usein myös muodossa Ayman al-Zawahiri, ; 19. kesäkuuta 1951 Giza, Egypti – 31. heinäkuuta 2022 Kabul, Afganistan) oli egyptiläinen radikaali islamisti, jota pidettiin terroristijärjestö al-Qaidan pääideologina ja yhtenä vaarallisimmista terroristeista 25 viime vuoden aikana.

Aiman al-Zawahri on käyttänyt useita peitenimiä, kuten Abu Muhammad, Abu Fatima, Muhammad Ibrahim, Abu Abdallah, Abu al-Mu'iz, The Doctor, The Teacher, Nur, Ustaz, Abu Mohammed, Abu Mohammed Nur al-Deen, Abdel Muaz ja Dr. Ayman al Zawahiri. FBI oli etsintäkuuluttanut hänet epäiltynä Itä-Afrikassa 1998 tehdyistä pommi-iskuista Yhdysvaltojen lähetystöjä vastaan. Pidätykseen johtavista vihjeistä oli luvattu 25 miljoonaa dollaria.

Kesäkuussa 2011 tiedotusvälineissä kerrottiin, että al-Zawahri nousi al-Qaidan johtajaksi, emiiriksi, Osama bin Ladenin kuoltua Yhdysvaltain sotilaallisessa iskussa Pakistanissa edelliskuussa. Vaikka häntä pidetään hyvin vaarallisena, hänellä ei ollut samaa karismaa, eikä al-Qaidakaan ole enää entisenlainen vahva järjestö vaan lähinnä löyhä verkosto.

Al-Zawahri valmistui lääkäriksi vuonna 1974 Kairon yliopistosta ja oli silmäkirurgi. Hän oli yksi avainhenkilöistä Egyptin presidentin Anwar Sadatin murhassa vuonna 1981. Al-Zawahiri oli myös yksi al-Qaidan perustajista yhdessä Osama bin Ladenin ja Abdallah Azzamin kanssa ja toimi bin Ladenin kakkosmiehenä vuosina 1988–2011.

Al-Zawahrin perheenjäseniä kuoli Yhdysvaltojen Kandahariin tekemässä ilmaiskussa vuonna 2001. Hänen isoisänsä oli Kairon  Al-Azharin moskeijan 34. imaami, hänen isänsä lääketieteen professori. Hän oli Osama bin Ladenin henkilääkäri ja neuvonantaja. Helmikuussa 2012 hän antoi tukensa Syyrian kansannousulle.

Hänet tapettiin AGM-114 Hellfire ohjuksella, jotka olivat kohdistettu asuntoon, jonka omisti Haqqani-verkoston johtaja Sirajuddin Haqqani, jossa Al-Zawahri oleskeli  31. heinäkuuta 2022 Yhdysvaltojen toimesta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Egyptiläiset henkirikosten uhrit
Al-Qaidan jäsenet
Egyptiläiset terroristit
FBI:n etsintäkuuluttamat terroristit
Vuonna 1951 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Paholaisen tytär

Paholaisen tytär on suomalaisen kirjailijan Ilkka Remeksen tarinaan perustuva neliosainen trilleri. Sarja esitettiin MTV3:lla vuonna 2002. Sen on ohjannut Minna Virtanen ja tuottanut Jarowskij. Ikäraja on Suomessa K-11.

Juoni 

Juhani Saloluoto (Mats Långbacka) on johtanut firman kansainväliseen menestykseen, suoraan pörssimaailman huipulle sekä suomalaisen teknologian keulakuvaksi. Hannele Koski (Outi Mäenpää) on älykäs miehinen nainen, joka ei älykkyydestään huolimatta ole sosiaalisesti kovin kehittynyt. 

Johtaja Juhani Saloluoto kidnapataan ja kidnappaus on ammattimaisesti suunniteltu. Tapausta lähtee selvittämään Raimo Erkkilä (Kari Sorvali) ja pian koko pörssimaailma on mukana jännittämässä. 

Paholaisen tytär on moderni trilleri, jossa viimeisin tietotekniikka näyttelee tärkeää osaa juonen kulussa. Myös henkilösuhteissa on nähdään erilaisia käänteitä, kuten esimerkiksi rakkautta.

Näyttelijät 
 Outi Mäenpää - Hannele Koski 
 Kari Sorvali - Raimo Erkkilä 
 Mats Långbacka - Juhani Saloluoto 
 Ville-Veikko Salminen - Ilmari Saloluoto 
 Janne Virtanen - Hans Elfman 
 Anu Sinisalo - Eva Saloluoto 
 Tiina Lymi - Teresa Nyström 
 Seela Sella - Terttu Koski 
 Seppo Halttunen - Anssi Kosonen 
 Aarni Kivinen -  Timo 'Mankeli' Mankinen 
 Robin Svartström - Kalevi Kivelä 
 Jaakko Virmavirta - Valtteri Saloluoto

Aiheesta muualla
 Sarjan viralliset sivut 
 
 Kirjailijan viralliset kotisivut 

Suomalaiset rikossarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Katiska

Katiska on tavallinen kalastusväline ja yksi vanhimmista pyydysmalleista. Se tehdään nykyään yleensä rautalankaverkosta; aiemmin materiaalina olivat puusäleet eli liisteet ja havut. Katiska on veteen laskettu häkki, johon kalat pääsevät uimaan sisään kohtuullisen helposti, mutta josta pois pääseminen on kalalle vaikeaa.

Sana katiska juontuu muinaisvenäjän häkkiä tarkoittavan sanan monikkomuodosta kotĭci. Suomen kirjakielessä katiska mainitaan ensimmäisen kerran herra Martin 1500-luvun käännöksessä kuningas Kristofferin maanlaista.

Liistekatiska eli sälekatiska eli kartiska tehtiin petäjästä pintapuusta kiskotuista liisteistä. Näistä esimerkiksi noin yhden senttimetrin paksuisista ja kolme senttimetriä leveistä säleistä lyötiin pohjaan pyöreähkö pesä ja sen nieluun rannasta johtava aita. Liisteet sidottiin toisiinsa koivuvitsaksin. Liisteiden väli oli yleensä alle 25 millimetriä ja siteiden väli 150 millimetriä. Liistekatiska ulottui veden yläpuolelle noin puoli metriä ja kalat poimittiin sieltä lippoamalla tai haaviamalla. Pesän malleja oli useita ja lokeroitakin saattoi olla useampia. Aita tehtiin usein havuista. Pyydyksen pystytys aloitettiin kevätjäiltä ja kevään kutukalat olivat pääsaalis. Katiskan saattoi pystyä pitää koko kesänkin paikoillaan. Liistekatiskoiden suosio alkoi taantua eri puolilla Suomea 1800-luvulla, jolloin mäntytukin arvo kohosi. Eräissä Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun tervapitäjissä ja toisaalta myös Vienan Karjalassa on puukatiskan käytöstä 1900-luvulle tultaessa tuskin lainkaan todisteita. 

Nykyisin katiskat tehdään paksusta rautalangasta ja rautalankaverkoista. Tällainen katiska upotetaan kalastuksessa vesistön (järven tai lammen) pohjaan nielu yleensä rantaan päin. Katiskassa on myötäsukainen nielu, josta kalat uivat helposti sisälle, mutta vain onnekkaimmat sattumalta osuvat uimaan takaisin ja vapauteen. Muut katiskaan joutuneet ovat siten katiskan kokijan saalista. Katiskaan on kiinnitetty naru, jonka toiseen päähän on sidottu pinnalla kelluva merkki, tupuri eli kuppu. Tupurin avulla katiska löydetään ja narusta nostetaan ylös kokemista varten.

Katiskaa veteen laskiessa on syytä varmistua, että naru on riittävän pitkä ja tupuri yltää pintaan asti. Muussa tapauksessa katiska kadotetaan, sillä katiska kyllä vetää tyhjän muovigallonankin upoksiin. Ylimääräistäkään pituutta narussa ei saisi olla, sillä ohiajava moottorivene saa kelluvan narun helposti potkuriinsa. 

Kapean nielun kautta ei kannata yrittää ottaa kaloja, koska se menettää hentorakenteisena helposti kuosinsa ja samalla katiska pyytävyytensä. Katiskassa onkin suljettava pieni luukku, jonka kautta kalat varistellaan ulos katiskasta. Nielun kautta kaloja ei saa varistelemallakaan pois.

Otettaessa katiska rannalle on ehdottomasti suljettava nielu, ettei sinne eksy maaeläimiä.

Katso myös
Rysä
Merta

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Tapiola – suuri suomalainen eräkirja
 

Kalanpyydykset
Luettelo esperantonkielisistä yhtyeistä



Tämä on luettelo yhtyeistä, joiden laulukieli on esperanto.

A
Akordo
Akvo
Amplifiki
Asorti

B
Blera Brothers
Bretona Esperanto-Koruso

D
DJ Kunar
DJ Njokki
DJ Nucki
Dolchamar

E
Esperanto Desperado
Ekvinokso

F
Fantom'
Freundeskreis

J
JoMo
JoMo kaj Liberecanoj

Ĵ
Ĵomart kaj Nataŝa

K
Kajto
Kaj tiel plu
La Kompanoj
Kore
Kredo
Krio de Morto
La Kuracistoj

L
Lunatiko

M
Marĉela
Martin kaj la Talpoj
Merlin
La Mevo
La Mondanoj

N
Nikolin'

P
Persone
Piĉismo
La Porkoj

Q
Qexteto Esperanto

R
Radikulo

S
Solotronik
Suzana
Supernova

T
Team'
Trattbandet
Tutmonda muziko

Esperanto
Louise Attaque

Louise Attaque on ranskalainen folk rock -yhtye. Se perustettiin vuonna 1994. Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa, Louise Attaquen vuonna 1997. Sitä myytiin yli kaksi ja puoli miljoonaa kappaletta.

Jäsenet 
Gaëtan Roussel (laulu, kitara)
Arnaud Samuel (viulu)
Robin Feix (basso)
Alexandre Margraff (rummut)

Diskografia

Studioalbumit 
Louise Attaque (1997)
Comme on a dit (2000)
A Plus Tard Crocodile (2005)
Anomalie (2016)

Kokoelmat 
Du monde tout autour (2011)

singlet 
 "Ton invitation" (1998)
 "Depuis toujours" (2006)
 "J't'emmène au vent" (2011)
 "Anomalie" (2015)

Aiheesta muualla 
 Virallinen kotisivu

Ranskalaiset rockyhtyeet
Suomen Demokratian Pioneerien Liitto

Suomen Demokratian Pioneerien Liitto (Pinskut, ent. SDPL) perustettiin vuonna 1945 vastaamaan kansandemokraattisen liikkeen varhaisnuorisotyöstä. Pioneereiksi kutsutut SDPL:n lapsijäsenet opettelivat leikin kautta työväenliikkeen arvoja, solidaarisuutta ja kansainvälisyyttä. Suomen Demokratian Pioneerien Liitto ry:n puheenjohtaja on Joni Korhonen.

Historia

Perustaminen 

SDPL:n perustamiskokous pidettiin 3. kesäkuuta 1945 Helsingin työväentalossa. Periaateohjelman sisältö muodostui seuraavaksi:

Liiton tehtävänä on varhaisnuorison kasvattaminen demokraattisessa, kansanvaltaisessa hengessä. Se vastustaa kaikkea fasistista ja kiihkoisänmaallista henkeä kasvatuksessa, sen sijaan se opettaa lapset työskentelemään demokratian ja edistyksen puolesta, oikean isänmaallisuuden ja kansainvälisyyden hengessä.

Pioneeritoiminta 

Pioneerit tutustuivat Suomen työväenliikkeen historiaan ja keskeisiin hahmoihin. Yleinen tavoite oli lasten sitouttaminen työväenliikkeen perinteisiin. Pioneerileireillä ja -kerhoissa leikittiin, askarreltiin ja laulettiin, mutta myös tutustuttiin leikin kautta muun muassa Kuuban vallankumoukseen.

1970-luvulla SDPL jakaantui aikuisten johtajiensa riitelyn seurauksena kahtia ja käytännössä oli olemassa kaksi SDPL:ää, joilla oli omat lehdet ja omat järjestöt. Enimmillään Pioneeriliitolla oli jäseniä 1950-luvulla, noin 40 000.

 ex-puheenjohtaja Marjo Katajisto kertoo.

1970-luvulla pelkkä vilkaisu vihreään pioneeripaitaan paljasti, kumpaan leiriin sen kantaja kuului. Jos paita oli trikoota ja siinä oli yksi tasku, lapsen vanhemmat olivat maltillisia kommunisteja; jos paita oli kankainen ja kaksitaskuinen, lapsukainen oli todennäköisesti äärikommunistikodista. Kahtiajako oli Pioneeriliitossa sopimaton puheenaihe, kuten moni muukin asia."
Laulaja Niko Ahvonen kiteyttää kokemuksiaan pioneereista seuraavasti:

2000-luku 

Sittemmin Pioneeriliitosta tuli puolueisiin sitoutumaton järjestö, mutta se toimii tiiviissä yhteistyössä Vasemmistoliiton kanssa. Pioneerileirejä järjestetään edelleen, ja paikallistoiminta on vilkasta erilaisten kerhojen muodossa. Jäseniä liitossa arvioidaan olevan noin 15 000. Järjestön tavoitteita ovat lasten oikeuksien puolesta toimiminen, rauhankasvatus, kansainvälisyyskasvatus sekä demokratian puolesta toimiminen. Vuonna 2015 liitolle myönnettiin avustuksena opetus- ja kulttuuriministeriön jakamaa tukea 345 000 euroa.

SDPL:n lehtiä 
 Raketti (vuoteen 1961 nimellä Kiuru)
 Pioneeritoveri 
 Punos

Talous

Rahoitus

Lähteet 
Ylioppilaslehti: Pikku Pioneerit 3/2001
Vasemmistoliitto: Pioneeriliitto täyttää 60 vuotta
Työväen keskusmuseo
Pinskut | Hallinto

Viitteet

Aiheesta muualla
SDPL:n kotisivut
Punos-lehti 

Suomalaiset sosialistiset nuorisojärjestöt
Suomen Kansan Demokraattinen Liitto
Vasemmistoliitto
Ray Manzarek

Ray Manzarek (12. helmikuuta 1939 Chicago, Illinois – 20. toukokuuta 2013 Rosenheim, Saksa), oikealta nimeltään Raymond Daniel Manczarek, oli yhdysvaltalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten The Doors -yhtyeen kosketinsoittajana.

Elämä 

Manzarek syntyi 12. helmikuuta 1939 puolalaissukuiseen perheeseen Chicagossa. Hän luki yliopistossa taloustieteitä. Valmistumisensa jälkeen hän muutti Los Angelesiin, missä hän aloitti elokuvaopinnot Kalifornian yliopistossa. Elokuvakoulussa hän tutustui toiseen elokuvaopiskelijaan, runoilija Jim Morrisoniin. Manzarek perusti vuonna 1965 Morrisonin kanssa The Doors -yhtyeen, johon kuuluivat myös kitaristi Robby Krieger ja rumpali John Densmore. Manzarek soitti koskettimia ja samalla bassokuviota vasemmalla kädellään. The Doorsista tuli hyvin suosittu, ja se julkaisi monia menestysalbumeja ja -singlejä. Morrison kuoli 1971, minkä jälkeen Manzarek ja muut jäsenet tekivät 1970-luvulla vielä kolme albumia yhdessä.

Manzarek aloitti soolouran The Doorsin hajoamisen jälkeen. Hän soitti 1970-luvun lopulla yhtyeessä Nite City. 1980-luvulla hän tuotti ja levytti yhdessä X:n, Philip Glassin ja Echo & the Bunnymenin kanssa. Hän julkaisi muistelmansa Light my fire: Matkani Doorsin kanssa vuonna 1998. 2000-luvulla Manzarek esiintyi Doors-kitaristi Robby Kriegerin kanssa nimellä The 21st Century Doors, vuodesta 2005 lähtien nimellä Riders on the Storm ja myöhemmin nimellä Manzarek–Krieger.

Manzarek asui Kalifornian Napa Valleyssa, missä hän kasvatti vihanneksia, hedelmiä ja kanoja. Hän oli naimisissa Dorothy Fujikawan kanssa vuodesta 1967 kuolemaansa asti. Manzarekilla on yksi poika ja kolme lastenlasta. Manzarek kuoli sappitiesyöpään 20. toukokuuta 2013.

Albumeja 
 The Golden Scarab (1974)
 The Whole Thing Started with Rock & Roll Now It’s Out of Control (1974)
 Carmina Burana (1983)
 Love Her Madly (2006)
 Translucent Blues (2011)

Kirja

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset kosketinsoittajat
The Doors
Rock and Roll Hall of Fame
Vuonna 1939 syntyneet
Vuonna 2013 kuolleet
Luettelo Borussia Dortmundissa pelanneista jalkapalloilijoista

__notoc__
Luettelo Borussia Dortmundissa pelanneista jalkapalloilijoista.

A
  Mehmet Akgün
  Matthew Amoah
  Hans-Joachim Andree
  Karl-Heinz Artmann
  Rudolf Assauer

B
  Klaus Beckfeld
  Harald Beyer
  Jürgen Boduszek
  Helmut Bracht
  Klaus Brakelmann
  Franz Brungs
  Markus Brzenska
  Delron Buckley
  Wilhelm Burgsmüller
  Theo Bücker

C
  Nizamettin Caliskan
  Gerhard Cyliax
  Ciro Immobile

D
  Dede
  Philipp Degen

E
  Lothar Emmerich
  Dietmar Erler

F
  Reinhard Fabisch

G
  Salvatore Gambino
  Lothar Geisler
  Dennis Gentenaar
  Friedhelm Groppe
  Cedric van der Gun
  Klaus Günther

H
  Helmut Heeren
  Ferdinand Heidkamp
  Marc Heitmeier
  Siegfried Held
  Josef Hofmeister
 Uwe Hünemeier

K

  Alfred Kohlhäufl
  Jan Koller
  Friedhelm Konietzka
  Horst Koschmieder
  Florian Kringe
  Marc-André Kruska
  Dieter Kurrat
  Hans-Jürgen Kurrat
  Heinz Kwiatkowski
  Werner Köddermann

L
  Friedrich Lehmann
  Reinhard Libuda
Robert Lewandowski

M
  Bernd Meier
  Christoph Metzelder
  Willibald Mikulasch
  Frank Mill

N
  Willi Neuberger

O
  Udo Ockmann
  David Odonkor

P
  Wolfgang Paul
  Gerd Peehs
  Ingo Peter
  Manfred Pfeiffer

R
  Sascha Rammel
  Branco Rasovic
  Theodor Redder
  Lars Ricken
  Marcel Răducanu
  Theodor Rieländer
  Manfred Ritschel
  Tomáš Rosický
  Burghard Rylewicz
  Jürgen Rynio
  Michael Rummenigge

S

  Kosi Saka
  Alfred Schmidt
  Jürgen Schütz
  Saher Senesie
  Ebi Smolarek
  Marcus Steegmann
  Herman Straschitz
  Wilhelm Sturm
  Walter Szaule

T
  Hans Tilkowski
  Horst Trimhold
  Sebastian Tyrala

W
  Jürgen Weber
  Dieter Weinkauff
  Werner Weist
  Bernhard Wessel
  Reinhold Wosab
  Christian Wörns

Borussia Dortmundissa pelanneista jalkapalloilijoista
Shigechiyo Izumi

Shigechiyo Izumi (29. kesäkuuta 1865 tai 1880 – 21. helmikuuta 1986) oli maailman vanhin ihminen Niwa Kawamoton kuoleman jälkeen. Mikäli hän oli syntynyt vuonna 1865, hän olisi ollut kuollessaan 120 vuoden ja 237 päivän ikäinen, minkä mukaan hän olisi ollut pisimpään koskaan elänyt mies ja maailman toiseksi vanhin koskaan elänyt ihminen Jeanne Calmentin jälkeen. Mikäli hän oli syntynyt vuonna 1865, hän olisi ollut myös viimeinen elossa ollut 1860-luvulla syntynyt.

Viimeaikaiset tutkimukset ovat herättäneet epäilyjä Izumin todellisesta iästä. Japanilaiset tutkijat ilmoittivat vuonna 1987, että Izumin ikää koskeva tutkimus osoitti, että hän oli "vain 105-vuotias". Huhtikuussa 1987, 14 kuukautta Izumin kuoleman jälkeen, Tokion metropolitan gerontologisen instituutin epidemiologian osasto ilmoitti, että Izumin perheenrekisteritietojen tutkimus osoitti, että Izumi oli vain 105, kun hän kuoli. On mahdollista, että hänen syntymätodistuksensa on itse asiassa hänen nuorena kuolleen vanhemman veljensä syntymätodistus. Izumi olisi saattanut syntyä vasta vuonna 1880, jolloin hän olisi ollut kuollessaan 105-vuotias. Mikäli näin on, maailman vanhin tunnettu mies on Jiroemon Kimura, joka kuoli 116-vuotiaana vuonna 2013.

Izumin elämäntarinassa on havaittu useita epäselvyyksiä. Hän syntyi ja kasvoi Tokunoshiman saarella Isen kaupungissa. Izumin tiedetään myös nauttineen säännöllisesti shochua ja olleen säännöllinen polttaja. Ruokavalio kuitenkin koostui ennemmin kalasta ja vihanneksista kuin lihasta. Izumi kuoli keuhkokuumeeseen 21. helmikuuta 1986. Izumin tapaus on yhä kiistelty. Guinnessin ennätysten kirja tunnusti vuoteen 2011 saakka hänen syntyneen vuonna 1865 ja olleen täten kuollessaan 120-vuotias. Vuonna 2012 GWR veti Izumin iän tunnustuksen pois ja julisti 115-vuotiaana kuolleen tanskalaissyntyisen Christian Mortensenin maailman vanhimmaksi mieheksi.

Lähteet 

Maailman vanhimmat henkilöt
Yli 110-vuotiaiksi eläneet japanilaiset
Vuonna 1865 syntyneet
Vuonna 1986 kuolleet