joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lahden kaupunginteatteri

Lahden kaupunginteatteri on suomalainen ammattiteatteri. Teatterissa käy vuosittain vajaat 70 000 katsojaa. Teatteri tuottaa vuosittain 7–10 uutta näytelmää.

Historia 
Vuonna 1912 aloitti toimintansa Lahden Amatööriteatteri. Sisällissota keskeytti teatterin toiminnan ja yritykset sen elvyttämiseksi onnistuivat vasta 1920-luvulla. Vuonna 1923 perustettiin Lahden Teatteri ja samoihin aikoihin alkoi teatteriharrastus elpyä myös lahtelaisen työväestön piirissä. Vuonna 1923 Lahden Työväen Teatterilla oli jo 13 palkattua harrastajanäyttelijää sekä kapellimestari. Lahden Työväen Teatteri toimi Lahden Työväentalossa Savonkadulla. Työväenliikkeen hajaantuminen johti 1920-luvulla uuden lahtelaisen teatterin perustamiseen: kommunistien hallintaan jääneen Työväen Teatterin rinnalle syntyi sosiaalidemokraattinen Lahden Työväen Näyttämö.

Pulavuosien kriisit koettelivat teattereiden taloutta. Parhaiten selviytyivät Lahden Teatteri ja Lahden Työväen Näyttämö. Lahden Teatteri löysi ratkaisun talousongelmiinsa kiertuetoiminnasta ja teatteri muutti nimensä Lahden Teatteri - Hämeen Maakuntateatteriksi.

Lahden kaupunginteatteri perustettiin vuonna 1946 Lahden Teatterin ja Lahden Työväen Näyttämön yhdistyessä. Kaupunginteatteri toimi ensin osakeyhtiönä ja vuodesta 1950 täysin kunnallisena. Teatteri toimi yli 30 vuotta tilapäisissä tiloissa, kunnes sai oman teatteritalon vuonna 1983.

Nykyaika 
Teatterinjohtajana aloitti huhtikuussa 2014 Ilkka Laasonen. Vuosina 2007–2013 teatteria johti Maarit Pyökäri ja 2001–2006 Kari Rentola.

Lahden teatterikerho ry pyörittää kahviotoimintaa sekä asiakkaille että henkilökunnalle ja jakaa vuosittaisen Iivaripatsaan.

Rakennus 
Lahden teatteritalo on Lahden kaupunginteatterin nykyinen, vuonna 1983 valmistunut teatterirakennus. Se sijaitsee Lahden keskustan tuntumassa Kirkkokadulla. Rakennuksen suunnittelu alkoi 1970-luvun alussa arkkitehtikilpailulla, ja sitä oli jo edeltänyt vuosikymmenten keskustelu teatterirakennuksesta. Rakennustyöt aloitettiin syksyllä 1980. Talon pääsuunnittelija oli arkkitehtitoimisto Pekka Salminen Ky. Rakennuksen tilavuus on noin 80 000 m³ ja kerrosala noin 12 000 m². Viralliset vihkiäiset olivat 10. syyskuuta 1983. Rakennus Vuoden betonirakenne -palkinnolla vuonna 1982.

Talossa on kolme näyttämöä: suuri Juhani-näyttämö (653 henkeä), pieni Eero-näyttämö (207 henkeä) sekä studionäyttämö Aino (80 henkeä). Rakennuksen kalusteet on sunnitellut Yrjö Kukkapuro ja tekstiilien suunnittelun on tehnyt Irma Kukkasjärvi. Sisutusta on kuitenkin vuosien aikana muutettu, jolloin alkuperäinen sisustus on joutunut osittain väistymään.

Rakennuksen edustalla on Olavi Lanun betoniveistos Kivettymä joka esittää kyyristyneitä betonisia ihmishahmoja.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

 

Suomen teatterit
Lahden rakennukset ja rakennelmat
Vuoden betonirakenne
Lahden nähtävyydet
Paavola (Lahti)
The Cardigans

The Cardigans on Jönköpingistä, Etelä-Ruotsista lähtöisin oleva yhtye. Se perustettiin lokakuussa 1992 kun Peter Svensson (kitara) ja Magnus Sveningsson (basso) keskeyttivät heavy metal -vaiheensa ja päättivät tulla yhtä hyviksi kuin The Beatles. Yhtyeessä soittivat Svenssonin ja Sveningssonin lisäksi Bengt Lagerberg (rummut) sekä Matthias Alfheim (kitara), jonka pian korvasi Lars-Olof Johansson (kitara ja koskettimet). Naisvokalisti Nina Persson liittyi pian yhtyeeseen.

Kokoonpano 

 Peter Svensson, kitara (s. 18. lokakuuta 1974)
 Magnus Sveningsson, basso (s. 4. huhtikuuta 1972, Falköping)
 Bengt Fredrik Arvid Lagerberg, rummut (s. 5. heinäkuuta 1973)
 Lars-Olof Johansson, kitara ja koskettimet (s. 23. helmikuuta 1973, Huskvarna)
 Nina Persson, laulu (s. 6. syyskuuta 1974, Örebro)

Diskografia

Albumit

Kokoelmat

Singlet

Aiheesta muualla 

 Virallinen kotisivu. 

Cardigans, The
Bariumtähti

Bariumtähti on kehittynyt kaksoistähti, jossa punaisen jättiläisen kumppanina on valkea kääpiö, josta on siirtynyt ainetta punaiseen jättiläiseen. Punaisen tähden spektriluokka on K tai M. Niiden spektrissä on havaittavissa selvästi bariumin, joidenkin harvinaisten maametallien sekä erilaisten hiiliyhdisteiden selvät viivat.

Kaksoistähdet
Kemiallisesti poikkeavat tähdet
Alive & Well

Alive & Well on kalifornialaisen hard rock -yhtye Quiet Riotin studioalbumi joka julkaistiin alkuvuodesta 1999. Levyllä on 8 uutta kappaletta, 1 cover sekä 6 uutta versiota yhtyeen vanhoista hiteistä.

Kappaleet

Kokoonpano
Kevin DuBrow - laulu
Carlos Cavazo - kitara
Rudy Sarzo - basso
Frankie Banali - rummut

Vuoden 1999 albumit
Quiet Riotin albumit
ZZ Ceti -tähti

ZZ Ceti -tähti on valkoinen kääpiö, jossa tapahtuu tähden aaltoilua, ns. tähdenjäristyksiä. Näitä tähtiä kutsutaan myös lyhenteellä DAV. Nämä muuttavat tähden kirkkautta 0,001–0,2 magnitudia 30 sekunnin – 25 minuutin jaksoissa. Kirkkauden vaihtelut johtuvat lämpötilan muutoksista. Pieni lämpötilan muutos muuttaa tähden kirkkautta huomattavasti.

ZZ Ceti -tähti on "ei-säteittäisesti sykkivä tähti". ZZ Ceti -tähdet jaetaan tyypin mukaan ZZA, ZZB ja ZZO-tähtiin. Niitä vastaavat spektrityypit ovat DA, DB ja DO. ZZ:t ovat äärimmäisen kuumia tähtiä, joita sanotaan monesti GW Wirginis -tähdiksi tai lyhenteellä DOV, DBV. DAV-tyypin tähtiä tunnetaan noin 70 ja DOV+DBV-tyypin 38. Esimerkki DAV-tyypin tähdestä on myös GW Librae.

Muita sykkiviä valkeita (esi)kääpiöitä tai alikääpiöitä 

Sykkiviä alikääpiöitä ovat "Betsy-tähdet" ja EC 14026-tyypin tähdet.

Muuttuvat tähdet
Valkoiset kääpiöt
George Taylor (sarjakuvahahmo)

George Taylor on Teräsmies-lehdissä esiintynyt kuvitteellinen hahmo. Taylor toimii Metropolisin vanhimman sanomalehden Metropolis Daily Star:in päätoimittajana. Häntä pidetään myös toisen sarjakuvahahmon, Perry Whiten esikuvana. Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran sarjakuvassa Action Comics #2 (Heinäkuu 1938).

Sarjakuvien nk. Kultaisella Kaudella 1930- ja 40-luvuilla, Teräsmiehen alter ego Clark Kent työskenteli toimittajana Taylorin johtamassa Daily Starissa.

Vuoden 2020 piirroselokuvasovituksessa Superman: Red Son George Taylorin ääninäyttelijänä toimii Jim Ward.

Lähteet 
 

Kuvitteelliset toimittajat
DC-universumin sivuhenkilöt
Teräsmies
Alppihiihdon maailmancup

Alppihiihdon maailmancup on kansainvälisen hiihtoliitto FIS:n järjestämä alppihiihdon kovatasoisin kansainvälinen sarjamuotoinen kilpailu.

Maailmancupissa miehet ja naiset kilpailevat nykyään kuudessa sarjassa: pujottelu, suurpujottelu, supersuurpujottelu, syöksylasku, alppiyhdistetty ja cupin kokonaiskilpailu. Ensimmäisen kerran maailmancupista kilpailtiin talvella 1966–1967. Supersuurpujottelu eli super-G on ollut mukana kaudesta 1985–1986 lähtien.

Maailmancupin kaudet ja voittajat

Miehet

Naiset

Eniten osakilpailuvoittoja
Päivitetty kauden 2018–2019 jälkeen.

Miehet

Naiset

Aiheesta muualla 

FIS Alppihiihdon maailmancup – Virallinen sivu FIS
Kylmäverisesti sinun

Kylmäverisesti sinun on suomalainen Nelosen esittämä rikossarja, joka kertoo suomalaisesta rikostodellisuudesta ja oikeuskäytännöstä tosielämässä tapahtuneiden rikosten pohjalta.

Alkuvaiheessa sarjan juonet perustuivat oikeisiin rikoksiin, mikä aiheutti ilmestymisaikanaan aikamoista kohua, koska suurin osa rikoksista oli julkisuudessa paljon käsiteltyjä murhatapauksia Albertinkadun ampumaklubin kolmoissurma mukaan lukien. Sarjaa moitittiin myös siitä, että ensimmäisen kauden 3. jaksossa ”Betoni kukkii” oli kohtauksia kopioitu lähes suoraan Vesalan lähiönuorista kertovasta dokumentista ”Karkotetut” (1998). Toisen kauden rikokset olivat jo fiktiota. Sarjaa tehtiin yhteensä kolme kautta ja viimeinen osa esitettiin syksyllä 2005. Kolmannen kauden jaksot olivat hakeneet inspiraatiota ulkomaiden kohurikoksista.

Ohjauksesta vastasivat ensimmäisellä kaudella Minna Virtanen, Claes Olsson ja Peter Lindholm. Toisella kaudella Markus Selin tuotti sarjaa, jolloin kauden ohjaustyöstä vastasivat Minna Virtanen ja Aleksi Mäkelä. Kolmannen kauden jaksot Minna Virtanen ohjasi yksin.

Näyttelijät

Keskeisissä rooleissa

Muissa rooleissa

Jaksoluettelo

Ensimmäinen tuotantokausi

Vierailevina näyttelijöinä muun muassa Jaakko Saariluoma, Mika Nuojua, Paavo Westerberg ja Elina Knihtilä.

Toinen tuotantokausi

Vierailevina näyttelijöinä muun muassa Tommi Eronen, Pekka Valkeejärvi, Hannu-Pekka Björkman ja Niko Saarela.

Kolmas tuotantokausi

Vierailevina näyttelijöinä muun muassa Kari Hietalahti, Matti Ristinen, Tapani Perttu ja Ville Myllyrinne.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Sarjan viralliset sivut 
 

Suomalaiset rikossarjat
Suomalaiset toimintasarjat
Liesjärven kansallispuisto

Liesjärven kansallispuisto sijaitsee pääasiassa Tammelassa Kanta-Hämeessä lähellä Uudenmaan ja Varsinais-Suomen rajaa. Se on perustettu vuonna 1956, joskin osia puiston alueesta suojeltiin jo 1929. Puistoa on laajennettu 1980- ja 2000-luvulla, ja nykyään sen pinta-ala on 21 neliökilometriä. Puiston alueella on rantaviivaa lähes 50 km.

Luonto ja historia
Kansallispuisto on osa karua ja harvaan asuttua Tammelan ylänköä ja rajoittuu idässä alueen suurimpaan järveen Liesjärveen, jonka vastarannalla on Tammelan Liesjärven kylä. Laajennusten jälkeen puisto ulottuu myös läheisten Kyynäräjärven ja Tapolanjärven rannoille ja siihen kuuluu myös Tartlammi Somerniemen puolelta.

Tammelan ylängön maaperä on karua moreenia, minkä johdosta sitä ei raivattu viljelykseen, kuten ympäröiviä alavia savimaita, vaan se säilyi metsäisenä ja harvaan asuttuna. Puiston alue on lähes kokonaan tuuheaa metsää, jota rikkovat pienet suot. Metsistä lähes puolet on tuoretta kuusimetsää; paljon on mustikka- ja puolukkakankaita. Alueella on myös matalia harjuja, joista tunnetuin on kahden järven, Kyynärän ja Liesjärven, välissä kulkeva kapea Kyynäränharju.

Karuudestaan huolimatta alueella on ollut asutusta jo kivikaudella. Myöhemmin alueella harjoitettiin kaskiviljelyä ja poltettiin tervaa vielä pitkään sen jälkeenkin, kun ympäröivillä seuduilla näistä elinkeinoista oli jo luovuttu. Alue päätyi valtion hallintaan vuonna 1878, ja valtio pestasi metsänvartijan estämään metsän haaskausta.

Ahonnokan ja Isosaaren aarnialueet suojeltiin säästömetsinä vuonna 1929, ja kansallispuisto perustettiin vuonna 1956.

Matkailu
Alle sadan kilometrin päässä pääkaupunkiseudulta, valtatie 2:n varressa, sijaitseva Liesjärven kansallispuisto soveltuu hyvin päiväretkikohteeksi. Alueella on noin 30 kilometriä merkittyjä polkuja.

Puistossa voi myös yöpyä Savilahden telttailualueella Liesjärven rannassa tai puiston koillisosassa Kaksvetisen kodalla tai Peukalolammin laavulla. Näiden lisäksi myös Siltalahdessa ja Korteniemessä on nuotiopaikka.

Puiston polut ovat osa yli 200 km:n mittaista Hämeen Ilvesreitistöä, jota pitkin voi tehdä pidempiäkin vaelluksia.

Noin viiden kilometrin päässä kansallispuiston pohjoispuolella sijaitsee Hämeen luontokeskus.

Nähtävyydet
Kansallispuiston alueeseen kuuluu Korteniemen perinnetila, entinen metsänvartijan tila, jossa harjoitetaan maataloutta 1910-luvun tapaan. Kävijäkin voi kokeilla taitojaan perinteisissä maataloustöissä.

Hyviä näköalapaikkoja ovat Kyynäränharjun järvimaisemat sekä Hyypiökallio.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

Liesjärven kansallispuisto  Luontoon.fi

Suomen kansallispuistot
Tammelan luonto
Tammelan nähtävyydet
Kanta-Hämeen luonnonsuojelualueet
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1999

Vuoden 1999 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Ramsau am Dachsteinissa Itävallassa 19.–28. helmikuuta 1999.

Miesten maastohiihto

10 km (p) 

Päivämäärä: 22. helmikuutaSuomen Jari Isometsä oli kilpailussa 11., Harri Kirvesniemi 13. ja Sami Repo 62:s.

Takaa-ajo 10 km (p) + 15 km (v) 

Päivämäärä: 23. helmikuutaMatkaan lähdettiin 10 kilometrin kilpailun lopputulosten mukaisesti. Lunta satoi voimakkaasti, ja lumen peitossa ollutta latua avaamaan joutui ensimmäisenä matkaan lähtenyt Mika Myllylä, jonka Alsgaard lopulta saavutti ja voitti loppusuoran kirikamppailussa.

Suomen Sami Repo oli kilpailussa 36. ja Harri Kirvesniemi keskeytti.

30 km (v) 

Päivämäärä: 19. helmikuutaSuomen Kuisma Taipale oli kilpailussa 31. ja Ari Palolahti keskeytti.

50 km (p) 

Päivämäärä: 28. helmikuutaSuomen Harri Kirvesniemi oli kilpailussa 13. ja Jari Isometsä 14:s. Karri Hietamäki ja Kuisma Taipale keskeyttivät.

4 × 10 km viesti 

Päivämäärä: 24. helmikuuta

Naisten maastohiihto

5 km (p) 

Päivämäärä: 22. helmikuutaSuomen Satu Salonen oli kilpailussa 18., Milla Jauho 20., Riikka Sirviö 28. ja Virpi Kuitunen 35:s.

Takaa-ajo 5 km (p) + 10 km (v) 

Päivämäärä: 23. helmikuutaSuomen Milla Jauho oli kilpailussa 21., Riikka Sirviö 32. ja Virpi Kuitunen keskeytti. Satu Salonen ei startannut kilpailuun.

15 km (v) 

Päivämäärä: 19. helmikuutaSuomen Anita Nyman oli kilpailussa 26., Kati Sundqvist 32., Kaisa Varis 44. ja Satu Salonen keskeytti.

30 km (p) 

Päivämäärä: 27. helmikuutaSuomen Satu Salonen oli kilpailussa 14., Milla Jauho 26., Kati Sundqvist 30. ja Anita Nyman keskeytti.

4 × 5 km viesti 

Päivämäärä: 26. helmikuutaSuomen joukkue (Satu Salonen, Milla Jauho, Anita Nyman, Riikka Sirviö) oli kilpailussa 11., mikä on edelleen kaikkien aikojen huonoin naisten viestisijoitus arvokisoissa.

Yhdistetty

Sprintti (normaalimäki K90 + 7,5 km hiihto) 

Päivämäärä: 27. helmikuutaSuomen Tapio Nurmela oli kilpailussa 12. ja Jari Mantila 14:s.

Normaalikilpailu (normaalimäki K90 + 15 km hiihto) 

Päivämäärä: 20. helmikuutaSuomen Jari Mantila oli kilpailussa 11. ja Tapio Nurmela 18:s.

Joukkuekilpailu (normaalimäki K90 + 4 × 5 km hiihto) 

Päivämäärä: 25. helmikuuta

Mäkihyppy

Normaalimäki K90 

Päivämäärä: 26. helmikuutaSuomen Ville Kantee oli kilpailussa 13., Mika Laitinen 18., Jani Soininen 29. ja Risto Jussilainen 35:s.

Suurmäki K120 

Päivämäärä: 21. helmikuutaSuomen Mika Laitinen oli kilpailussa 23., Ville Kantee 30. ja Jani Soininen 33:s.

Joukkuemäki K120 

Päivämäärä: 20. helmikuuta

Mitalitaulukko

Aiheesta muualla 
 Karpaasille 30 km:n kultaa Ylen Elävä arkisto

Hiihdon MM-kilpailut
Vuoden 1999 urheilu
Itävallan urheilutapahtumat
Itävallan hiihto
Ramsau am Dachstein
Bischofshofen
Forssan ohjelma

Forssan ohjelma on Suomen Työväenpuolueen, sittemmin Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puolueohjelma, joka oli voimassa 49 vuotta eli vuosina 1903–1952. Se hyväksyttiin Forssassa 17.–20.8.1903 järjestetyssä puoluekokouksessa. 

Ohjelmaan kuului muun muassa kahdeksantuntinen työpäivä, vähimmäispalkka ja yleinen kouluvelvollisuus sekä yleinen alkoholin kieltolaki. Ohjelma sisältää myös tavoitteet yksityisen tuotannon lakkauttamisesta ja valtiollisen vaikutusvallan valloittamisesta kaikilla tarkoituksenmukaisilla keinoilla, jotta työväenluokka vapautuisi. Forssan ohjelma on miltei suoraan peräisin Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen vuonna 1891 hyväksymästä Erfurtin ohjelmasta sekä myös Itävallan sosiaalidemokraattisen puolueen  Hainnfeldin ohjelmasta, vuosilta 1888 - 1889 Ohjelman välittömät vaatimukset ovat toteutuneet lukuun ottamatta kirkon ja valtion eroa, suoraa demokratiaa ja koulujen uskonnonopetuksen lakkauttamista; lisäksi 1919 voimaan tulleesta alkoholin kieltolaistakin on sittemmin luovuttu.

Sisältö

 Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus, suhteellinen vaalitapa,  yksikamarillinen järjestelmä ja vaalisalaisuus 
 Suora demokratia
 Yhdistymis-, sanan- ja lehdistönvapaus
 Ilmainen oppivelvollisuus
 Kirkon ja valtion ero ja uskonnonopetuksen kumoaminen
 Progressiivinen tuloverotus 
 Ilmainen oikeudenkäynti, oikeusapu ja korvaus vääristä syytöksistä
 Julkinen terveydenhuolto 
Asevelvollisuuden lakkauttaminen ja yleinen pasifismi
 Sukupuolten välinen tasa-arvo lain edessä
 Alkoholin kielto

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomen Sosialidemokraattinen Puolue
1903
Suomen politiikka 1900-vuosikymmenellä
Tequila-agaave

Tequila-agaave (Agave tequilana, ) kuuluu agaavejen (Agave) sukuun. Siitä valmistetaan Meksikon kansallisjuomaa tequilaa.

Tequila-agaave kasvaa hiekkaisessa maaperässä korkeilla paikoilla (yli 1 500 metrissä). Lepakoihin kuuluva meksikonkuonoleikko (Leptonycteris nivalis) pölyttää sen keltaiset kukat.

Lähteet 
Räty, E. ja Alanko, P. 2004: Viljelykasvien nimistö. - Puutarhaliitto, Helsinki. ISBN 951-8942-57-9

Agaavet
Tourula

Tourula on Jyväskylän kaupunginosa. Sen väkiluku oli 2 123 vuoden 2020 lopussa. Kaupunginosassa sijaitsivat aiemmin muun muassa Kankaan paperitehdas ja Valtion Kivääritehdas, joka tunnettiin nimellä Tourulan tehdas. Tourulan erottaa kaupungin keskustasta Tourujoki, joka oli aiemmin Jyväskylän kaupungin ja maalaiskunnan raja Tourulan kuuluessa Jyväskylän maalaiskuntaan.

Tourula on myös Jyväskylän tilastoalue, jonka rajat ovat lähes identtiset Tourulan kaupunginosan kanssa.

Historia
Jyväskylän ensimmäisessä maakirjassa vuodelta 1539 on mainittu 5 kantatilaa. Yksi näistä taloista oli nimeltään Taavettila. Se jaettiin vuonna 1560 kahden veljeksen kesken ja toinen puoli sai Tourujoen mukaan nimen Tourula.

Tilan isäntänä vuoteen 1947 asti ollut Oskari Tourula myi valtiolle tilastaan tontin, johon rakennettiin vuonna 1926 Valtion Kivääritehdas), joka valmisti ennen sotaa ja sodan aikana kiväärejä. Sodan jälkeen tehdas muutti nimensä Valmetin Tourulan tehtaaksi ja tuotantonsa traktoreiksi, haulikoiksi ja rynnäkkökivääreiksi.

Tourula koostui aiemmin pienistä puutaloista, joissa omistajat asuivat itse. Talojen omistajat olivat usein rautatieläisiä ja läheisten tehtaiden työläisiä. Kun Tourula liitettiin Jyväskylän kaupunkiin 1941, sille asetettiin rakennuskielto. Talojen kunnostaminen, juoksevan lämpimän veden hankkiminen ja viemäröinti tehtiin mahdottomaksi. Vuonna 1968 hyväksyttiin asemakaava, jossa vanhasta Tourulasta ei jäisi mitään jäljelle. Vielä silloin Tourulan taloja asuttivat pääasiassa omistajat, mutta vähitellen alue muuttui slummimaiseksi. Taloja päätyi kaupungin omistukseen, ja kaupunki vuokrasi taloja usein syrjäytyneille, joille huonokuntoiset vuokra-asunnot kelpasivat.

Tourulankadun oikaisu ja uusi silta Tourujoen yli 1970-luvulla aiheuttivat useiden puutalojen purkamisen. 1980-luvun alussa alettiin puutaloja purkaa laajemmin ja tilalle kohosi korkeita punatiilisiä asuintaloja sekä erilaisten kauppojen liikerakennuksia. 2000-luvun alussa jäljellä oli enää kaksi puutaloa. Tehdaskortteli on nykyään asuin- ja toimistotiloina. Kivääritehtaan vieressä sijaitsee viisi Museoviraston suojelemaa funkkistyylistä tehtaan työntekijöiden asuintaloa, jotka on kunnostettu vuokra-asunnoiksi. Tehdasalueen viereen on kohonnut myös lisää kerrostaloja.

Kankaan alueen asuinrakentaminen aloitettiin 2010-luvun loppupuolella ja alueen ensimmäiset asuintalot valmistuivat vuonna 2017.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Keski-Suomen museo, kuvia vanhasta Tourulasta
blogspot.fi, kuvia vanhasta Tourulasta
Tourulan maatila 

Tourula
Wheatstonen silta

Wheatstonen silta on sähkötekniikassa menetelmä vastuksen resistanssin määrittämiseksi. Menetelmän keksi Samuel Hunter Christien vuonna 1833. Menetelmän parannetun version teki myöhemmin tunnetuksi Charles Wheatstone vuonna 1843.

Rakenne
Wheatstonen siltakytkennässä on tutkittava komponentti, sekä kolme muuta vastusta joiden resistanssit tunnetaan, galvanometri ja virtalähde. Yksi tunnetuista resistansseista voidaan säätää siten, että galvanometri näyttää nollaa.

Tuntemattoman vastuksen määritys

Kuvassa  on tuntematon resistanssi, joka halutaan määrittää. Resistanssit ,  ja  ovat tunnettuja sekä lisäksi resistanssia  voidaan säätää. Tämän arvoa säädetään, kunnes kuvan pisteiden D ja B välillä ei ole enää jännite-eroa ja näin niiden välillä ei kulje virtaa. 

Kun pisteiden B ja D välillä ei kulje virtaa, niin Kirchhoffin lain mukaisesti voidaan päätellä, että sama virta  kulkee sekä vastuksen  että vastuksen  kautta. Samoin virta  kulkee sekä vastuksen  että vastuksen  kautta.

Koska tiedetään, että jännitelähteen positiivisen navan ja pisteen D välinen jännite-ero  on sama kuin positiivisen navan ja pisteen B jännite-ero , niin voidaan merkitä

.

Vastaavasti jännitelähteen negatiivisen navan ja pisteen D jännite-ero  on sama kuin negatiivisen navan ja pisteen B välinen jännite-ero , joten merkitään

.

Tällöin tuntemattoman vastuksen arvo on:

.

Piirin haarojen välinen nollavirta voidaan todeta käyttämällä herkkää galvanometriä.

Lähteet  

Elektroniikka
Sähkön ja elektroniikan historia
Žytomyr

Žytomyr (, , ) on noin 272 000 asukkaan kaupunki Teterivjoen varrella Ukrainan pohjoisosissa. Žytomyr on samannimisen alueen pääkaupunki.

Se on maanviljelyalueen keskus; siellä on myös puu- ja elintarviketeollisuutta.

Liikenneyhteyksiä

Žytomyr sijaitsee Ukrainan päärataverkon varrella. Kaupunki on risteyspaikkakunta: päärata jatkaa sieltä etelään ja pohjoiseen (Korosten) ja sivurata itään (Fastiviin) ja länteen  (Novohrad-Volynskyi). Satelliittikuvan mukaan kaupungissa on kaksi lentokenttää: itäosissa muun muassa pienilmailuun käytetty siviililentokenttä ja eteläpuolella sotilaslentokenttä.

Liikenteellisesti kaupunki sijaitsee Euroopan tärkeimpiin kuuluvan poikittaisen eurooppatien, koko Ukrainan läpi kulkevan :n varrella (muun muassa Bryssel–Köln–Krakova–Lviv–Žytomyr–Kiova–Harkova–Volgograd–Astrahan–Samarkand–Almaty). Žytomyrin lähistöllä tämä liikennekäytävä muodostuu Ukrainan valtatiestä M06. Muita Žytomyriin johtavia pääväyliä ovat etelään Romanian Iașiin vievä eurooppatie  ja lounaaseen Tšernivtsiin vievä H03 maantie (aiempi M20). Myös pohjoiseen Valko-Venäjän rajalle vievä maantie P28 on merkittävä esimerkiksi tavaraliikenteen kannalta.

Lähteet

Aiheesta muualla

Valokuvia kaupungin nähtävyyksistä 
Lyhyesti kaupungista 

Žytomyrin alueen kaupungit
Simferopol

Simferopol (, , ) on Krimin tasavallan pääkaupunki ja siihen kuuluva kaupunkipiiri Krimin niemimaan eteläosassa.

Historia

Nykyisen kaupungin paikalla on ollut antiikin skyyttien asuinpaikka nimellä Neapolis. Skyytit asuivat alueella kolmannelta vuosisadalta eaa. 300-luvulle jaa. Alueella tehdään nykyisin arkeologisia kaivauksia. Osa kaivausalueesta on avoinna matkailijoille. Sittemmin paikkakunta tunnetaan  Krimin tataarien linnoituspaikkana (Kermentšik) ja kaupunkina nimellä Aqmescit (suom. valkea moskeija). Turkin ja Venäjän välisen sodan (1768–1774) aikana venäläiset tekivät kaupunkiin ryöstöretkiä. Venäjän Katariina Suuren liitettyä seudun keisarikunnan alueisiin vuonna 1783, kaupunki nimettiin vuonna 1784 uudelleen. Tuolloin ajan hengen mukaan annettu uusi pseudokreikkalainen nimi pohjautuu kahdesta osasta muodostettuun kreikankieliseen kaupunkinimeen (Συμφερόπολις, Simferopolis), jossa yhdistyvät kreikan keräämistä tai kokoamista tarkoittava sana kaupunki-sanaan.

Venäjän keisarikunnassa Simferopol oli Taurian kuvernementin (1802 (1783)–1917) hallintokeskus, kuvernementtikaupunki.

Väestö
Vuoden 2001 väestönlaskennan aikaan kaupunkipiirissä oli 363 600 asukasta. Vuonna 2013 kaupunkipiirissä arvioitiin olevan 362 075 asukasta ja itse Simferopolin kaupungissa 337 295 asukasta. Kaupunkipiiriin kuuluu lisäksi neljä kaupunkityyppistä taajamaa (näistä suurin on 11 391 asukkaan Hresivskyi) ja vajaa 200 maaseutuasukasta. Simferopolia ympäröi 158 375 asukkaan Simferopolin piiri.

Vuoden 2001 väestönlaskennassa Simferopolin asukkaista 67 prosenttia oli kansallisuudeltaan venäläisiä, 21 prosenttia ukrainalaisia ja 7 prosenttia krimin tataareja.

Asukasluvun kehitys

Edellä kaikki asukasluvut eivät ole täysin vertailukelpoisia toisiinsa. Esimerkiksi vuoden 2001 lukuarvo on koko Simferopolin kaupunkipiirin asukasluku. Osa aiemmista arvoista viittaa varsinaiseen kaupunkiin.

Talous
Simferopol on viinin- ja hedelmäviljelyalueen keskus ja siellä on elintarviketeollisuutta.

Liikenne
Simferopoliin johtaa useita valtatieyhteyksiä. Valtatie M24 saapuu Krimille pohjoisluoteesta ja M26 (eurooppatie E105) Ukrainan itäosista. M26 jatkaa lounaassa Sevastopoliin. M17 vie puolestaan Krimin niemimaan itäosiin Kertšiin ja aluksi kaakkoon suuntaava M18 muodostaa maisemallisen eteläreitin Jaltan kautta Sevastopoliin.. Ukrainan päärataverkon varrella sijaitsevalta Simferopolin rautatieasemalta on hyvät rautatieyhteydet. Kaupungissa on kansainvälinen lentoasema. Joidenkin lähteiden mukaan kaupungista lähtee maailman pisin johdinautolinja Jaltaan.

Koulutus 
Kaupungissa sijaitsee Taurian kansallinen Vernadski-yliopisto, lääketieteellinen yliopisto ja monia muita oppilaitoksia.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Autonomisen tasavallan länsiosan kattava 1:200 000 topografiakarttalehti v.2006 (jpg) 
Simferopol in your pocket  Inyourpocket.com
Tšeljabinsk

Tšeljabinsk on kaupunki Itä-Uralilla Venäjällä. Se on myös samannimisen alueen hallinnollinen keskus. Vuonna 2012 kaupungin asukasluku oli 1 149 829. Tšeljabinsk on tärkeä teollisuuskeskus, josta on hyvät kulkuyhteydet Keski-Venäjälle, Siperiaan ja Kazakstaniin. 

Alkuperäinen Siperian rata rakennettiin Tšeljabinskistä itäänpäin lähtien. Kaupungissa on monipuolista metalliteollisuuden tuotantoa ja siellä sijaitsee muun muassa teknillinen korkeakoulu.

15. helmikuuta 2013 Tšeljabinskin taivaalla tapahtui meteoriräjähdys.

Historia 
Tšeljabinsk perustettiin linnoitukseksi baškiirikylän paikalle vuonna 1736. Kaupunkioikeudet se sai vuonna 1787. Alkujaan kaupunki oli maatalousalueen keskus, mutta alkoi kasvaa Siperian radan rakentamisen myötä 1894–1896. Tšeljabinskin kasvuun 1900-luvulla vaikutti voimakkaasti Toisen maailmansodan aikainen teollisuuden evakuointi itään 1940-luvun alussa.

Väestö

Asukasluvun kehitys
Oheinen taulukko kuvaa Tšeljabinskin väkiluvun kehitystä väestönlaskentojen perusteella. Vuoden 1840 arvo on kuitenkin Venäjän imperiumin kaupunkitilastosta. Ensimmäinen koko Venäjän kattanut väestönlaskenta tehtiin vuonna 1897. Vuosien 1926 ja 1939 luvut puuttuvat.

Suomalaisten joukkotuho Tšeljabinskissä 1938 
Suomesta Neuvostoliittoon 1930-luvulla loikanneista noin 15 000 suomalaisesta vajaa 2 000 kuljetettiin Uralille. Heistä noin 800:n tiedetään joutuneen Stalinin käskystä toimeenpantujen systemaattisten teloitusten uhreiksi. Suurin yksittäinen surmatyö tapahtui Tšeljabinskissä maaliskuussa 1938, jolloin kahden päivän aikana surmattiin 252 suomalaista. 

Suomalaisten joukkohauta sijaitsee Zolonyi Goran entisen kultakaivoksen alueella, jossa on 1950-luvulta saakka sijainnut myös kaupungin kaatopaikka. Paikalle pystytettiin 1990-luvulla muistokivi kertomaan joukkotuhosta.

Talouselämä

Liikenne
Tšeljabinsk on alueensa liikenteellinen keskus. Tšeljabinskin päärautatieasema on Jekaterinburgin rautatieaseman rinnalla toinen keskeinen Uralin federaatiopiirin eteläosien rataverkon solmukohta. Alkujaan Siperian rataakin rakennettiin lähtien tästä kaupungista itään. 

Valtatie M5 (Eurooppatie E30) saapuu Moskovasta Ufan kautta, ja jatkaa idemmäs Siperiaan. Kaupungista johtavat valtatiet myös esimerkiksi pohjoiseen Jekaterinburgiin (M36, 202 km) ja Kazakstanin Astanaan (M36, E123). 

Kaupungin koillispuolella on Venäjän keskisuurten lentoasemien joukkoon kuuluva kansainvälinen Tšeljabinskin lentoasema.

Energiantuotanto
TGK-10 sijaitsee oleellisimmilta osiltaan Tšeljabinskissa. Fortum on hankkimassa enemmistöosuutta yhtiöstä.

Urheilu

Venäjän- ja Itä-Euroopan KHL-liigan jääkiekkoseura Traktor Tšeljabinsk on kotoisin Tšeljabinskista. Seuran kotihalli on 7 500 katsojaa vetävä Traktor-Arena.

Vuonna 2018 kaupungissa järjestettiin Jääkiekon U-18-nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2018.

Ystävyyskaupungit 
  Columbia, Yhdysvallat (1995) 
  Nottinghamshire, Yhdistynyt kuningaskunta (2000)
  Ramla, Israel (2000)
  Ürümqi, Kiina (2004)

Lähteet

Aiheesta muualla

Tšeljabinsk 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Białystok

Białystok ([bʲjaˈwɨstɔk]) (, Bilostok, , Belastok) on Koillis-Puolassa sijaitseva kaupunki ja Podlasien voivodikunnan pääkaupunki. Kaupunki sijaitsee lähellä Valko-Venäjän rajaa, ja siellä on tekstiili- ja kemianteollisuutta. Vuoden 2019 arvion mukaan kaupungissa asui 297 554 asukasta.

Białystok sai kaupunkioikeudet vuonna 1692.

Kuuluisia Białystokissa syntyneitä 
 Aleksandra Ekster
 Tomasz Frankowski
 Hermann Friedmann
 Boris Kaufman
 Maksim Litvinov
 Albert Sabin
 Grzegorz Sandomierski
 Izabella Scorupco
 Radosław Sobolewski
 L. L. Zamenhof

Urheilu 
Białystokissa pelaa jalkapalloseura Jagiellonia Białystok.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Kaupungin kotisivut
 VisitBiałystok.com
Pekko Aikamiespojan poikamiesaika

Pekko Aikamiespojan poikamiesaika on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut Timo Koivusalon ensimmäinen Pekko Aikamiespoika -elokuva. Elokuvan kahden miljoonan markan tuotantobudjetti kerättiin kokoon Koivusalon omalla riskillä – hän kiinnitti jopa perheensä asuttaman omakotitalon elokuvan pantiksi – sekä vakuutusyhtiöiltä.

Tausta 

Pekko Aikamiespoika -hahmo esiintyi aluksi televisiossa Koivusalon ja Joel Hallikaisen vetämässä Tuttu Juttu Showissa. Vuonna 1992 Pekosta syntyi kahdeksanosainen televisiosarja Koivusalon ja Visa Mäkisen yhteistyönä. Mäkisellä oli suunnitelmissa tehdä Ilkka Liettyän käsikirjoitukseen perustuva kokoillan elokuva, mutta se kariutui Suomen elokuvasäätiön kielteiseen tukipäätökseen. 

Elokuva syntyi lopulta ilman Mäkistä, joka ennen elokuvan ensi-iltaa nosti polemiikkia Pekko-hahmon tekijänoikeuksista. Nämä väitteet Koivusalo kuittasi kertomalla, että Pekko-hahmo oli syntynyt jo paljon ennen kuin hän tapasi Mäkisen. Pekko Aikamiespojan poikamiesajan käsikirjoittivat Koivusalo ja Elina Tunturi (oik. Irma Hirsjärvi). Elokuvasta tuli televisiosarjasta itsenäinen kokonaisuus, joka kattoi sarjan osat 3–6. Elokuvalla ei Koivusalon esittämän päähahmon lisäksi ollut juurikaan mitään yhteistä sarjan käsikirjoituksen kanssa ja Koivusaloa lukuun ottamatta yhteisiä näyttelijöitä ei ollut.

Tuotanto 

Elokuvaa kuvattiin kesä–heinäkuussa 1993 pääosin Kuhmoisten Pihlajakoskella ja se sai ensi-iltansa 17. syyskuuta 1993. Koska Suomen elokuvasäätiö ei elokuvaa tukenut, Koivusalo hankki sen sponsoreiksi yli 40 itsenäistä vakuutusyhtiötä ympäri Suomen. Elokuvan tuottajina toimivat Jorma K. Lehtosen R-Filmi Production Oy ja Koivusalon ja Hallikaisen Tahti-Musiikki Oy. Elokuvan budjetti oli noin 2 miljoonaa markkaa. 

Elokuvan ohjaajalle Sina Kujansuulle Pekko Aikamiespojan poikamiesaika on ensimmäinen elokuvaohjaustyö. Kujansuu oli kuitenkin kokenut televisio- ja teatteriohjaaja. Kujansuu osallistui myös elokuvan kuvausten aikana jatkuneeseen käsikirjoitustyöhön ja hän sai mukaan tulevien Pekkojen vakiohahmot, ammattinäyttelijät Satu Silvon, Esko Nikkarin ja Tuija Piepposen.

Elokuvassa kuullaan Koivusalon ja Hallikaisen musiikkia sekä Pekka Siistosen säveltämää ja sovittamaa musiikkia.

Rooleissa

Vastaanotto
Olavi Similä kuvaa tämän ensimmäisen Pekko-elokuvan saamia arvosteluja ”odotetun murhaaviksi”, mutta toteaa elokuvan päässeen kannattavuusrajan vaatimaan 50 000 katsojan määrään.

Lähteet

Vuoden 1993 suomalaiset elokuvat
Pekko Aikamiespoika -elokuvat
Suomalaiset komediaelokuvat
Pekko ja poika

Pekko ja poika on vuonna 1994 ensi-iltansa saanut Timo Koivusalon toinen Pekko Aikamiespoika -elokuva. Elokuvan tuotti Spede Pasanen. Pekko ja poika toi 61 707 katsojaa elokuvateattereihin

Tuotanto 

Koivusalo oli jo ennen Pekko aikamiespojan poikamiesajan ensi-iltaa päättänyt jatkaa Pekko-elokuvien sarjaa. Toisen elokuvan hän päätti ohjata itse ja toimi myös ainoana käsikirjoittajana. Elokuvan 3 miljoonan markan budjeista saatiin puolet Suomen elokuvasäätiöltä. Tuottajaksi Koivusalo sai Spede Pasasen Spede-Tuotannon, muina tuottajina olivat Jorma K. Lehtosen R-Filmi Production Oy ja Koivusalon oma yhtiö Artista-Filmi Oy.

Elokuvan toisen päähenkilön eli Pekon pojan rooliin haki Koivusalon mukaan 3 000 ehdokasta. Rooliin valittiin Porin Teatterin musikaalissa Oliver näytellyt Kalle Wallin. Pekon äidin näyttelijä vaihtui ensimmäisestä elokuvasta, nyt äitinä oli Visa Mäkisen televisiosarjassa roolin näytellyt Helka Kuusiluoto. 

Elokuvaa kuvattiin kahdessa jaksossa 22 kuvauspäivänä kesä–heinäkuussa 1994 Kuhmoisten Pihlajakoskella, Helsingissä, Porvoossa ja Tampereella. Elokuvassa on Timo Koivusalon säveltämää musiikkia ja siinä siteerataan Eino Leinon runoja useaan otteeseen mm. Tuija Piepposen, Esko Nikkarin ja Jope Ruonansuun repliikeissä.

Rooleissa

Vastaanotto
Pekko ja poika oli vuoden 1994 katsotuin elokuva Suomessa 70 000 katsojalla. Myös kriitikot kohtelivat sitä maltillisemmin äänenpainoin kuin sen edeltäjää Pekko Aikamiespojan poikamiesaika.

Lähteet

Vuoden 1994 suomalaiset elokuvat
Timo Koivusalon ohjaamat elokuvat
Pekko Aikamiespoika -elokuvat
Suomalaiset komediaelokuvat
Pekko ja massahurmaaja

Pekko ja massahurmaaja on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut Timo Koivusalon kolmas Pekko Aikamiespoika -elokuva. Elokuva keräsi 90 000 katsojaa ja sai edeltäjiään suopeampia arvioita myös kriitikoilta. Elokuva oli ensimmäinen Koivusalon oman elokuvayhtiön Artista Filmin tuotantoa.

Tuotanto 

Toisin kuin edeltäjänsä Pekko ja poika, Pekko ja massahurmaaja jäi ilman Suomen elokuvasäätiön tukea, jolloin edellisen elokuvan tuottanut Spede Pasanen vetäytyi hankkeesta. Elokuvalla oli 2,5 miljoonan markan budjetti, josta miljoona tuli sponsoreilta ja Yleisradiolta, loput jäi Koivusalon ja Arista Filmin vastuulle. Elokuva kuvattiin 21 kuvauspäivässä touko–kesäkuussa 1995 pääosin Jämsässä ja Kuhmoisissa. Ensi-iltaa vietettiin 1. syyskuuta 1995. Vierailevana pääosanäyttelijänä oli elokuvan nimiroolia "massahurmaajaa" Markkua näytellyt Tapio Liinoja. Burnoutista kärsineen Jope Ruonansuun korvasi toinen imitaattori Juha Laitila. Lapsinäyttelijä Kalle Wallin sai rinnalleen toisen lapsinäyttelijän Tiina Myllärin.

Juoni
Elokuvassa Pekon viattoman rakkauden kohdetta Pipsaa liehittelee kavala Markku. Sivujuonena on kylän poliisin ja kauneussalongin omistajan kesähäiden suunnittelu.

Näyttelijät

Lähteet

Vuoden 1995 suomalaiset elokuvat
Timo Koivusalon ohjaamat elokuvat
Pekko Aikamiespoika -elokuvat
Pekko ja muukalainen

Pekko ja muukalainen on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut Timo Koivusalon neljäs Pekko Aikamiespoika -elokuva. 

Elokuvan kävi elokuvateattereissa katsomassa 87 925 katsojaa. Elokuva on julkaistu VHS:nä vuonna 1997 ja DVD:nä 2005. Televisiossa elokuva on esitetty 1999 ja 2005  sekä neliosaisena sarjana vuosina 1998, 2003, 2008 ja 2012.

Tuotanto 

Neljäs Pekko-elokuva valmistui pääosin samalla työryhmällä kuin aiemmatkin. Koivusalo toimi tuottajana, ohjaajana, käsikirjoittajana, musiikin säveltäjänä ja pääosan esittäjänä. Elokuvan tuotantokustannukset olivat 2 620 084 markkaa ja se sai Suomen elokuvasäätiöltä tukea 1 200 000 markkaa. Uusina näyttelijöinä olivat Kristiina Elstelä ja Tiina Pirhonen sekä "muukalaisen" osaa näytellyt Pirhosen puoliso ranskalainen tanssija-näyttelijä Alain Azerot. Elokuva kuvattiin entiseen tapaan Kuhmoisten Pihlajakoskella ja Jämsässä touko–kesäkuussa 1996. Ensi-iltansa se sai 6. syyskuuta 1996. Arista Filmi Oy tuotti elokuvan kuvauksista 13 minuutin dokumentin Pekko - komediaa tosissaan (1996).

Tarina

Kaisa Kuovi on viimeisillään raskaana. Hän synnyttää pojan, joka katoaa lastenvaunuista. Katoamisesta epäillään kylälle saapunutta tummaihoista miestä. Lapsen katoaminen onnistutaan salaamaan Kaisalta, joka lähtee ystävänsä Tuikun kanssa mökille rentoutumaan. Meeri Aavasuo haluaa adoptoida lapsen ja kadonnut pienokainen päätyy hänen haltuunsa sosiaalitoimiston kautta. Pekko saa asian selville ja onnistuu saamaan lapsen takaisin.

Rooleissa

Vastaanotto
Ilta-Sanomien Timo Malmin mukaan Koivusalo ei saa rasismin teemanpoikasesta mitään irti. 

Elokuva sai valtion laatupalkinnon ja Viitasaaren elokuvaviikon Humanismin käsi -palkinnon.

Lähteet

Vuoden 1996 suomalaiset elokuvat
Timo Koivusalon ohjaamat elokuvat
Pekko Aikamiespoika -elokuvat
Pekko ja unissakävelijä

Pekko ja unissakävelijä on vuonna 1997 julkaistu Timo Koivusalon viides ja toistaiseksi viimeinen Pekko Aikamiespoika -elokuva. Elokuvan kävi elokuvateattereissa katsomassa 80 711 katsojaa.  
Elokuvan tuotantokustannukset olivat 3 345 000 markkaa ja se sai Suomen elokuvasäätiöltä tukea 1 614 220 markkaa. Elokuva on julkaistu VHS:nä vuonna 1998 ja DVD:nä 2005. Elokuvan musiikki julkaistiin CD-levyllä "Musiikki elokuvasta Pekko ja unissakävelijä".

Tuotanto 

Viides Pekko-elokuva valmistui jälleen pääasiassa vakiotyöryhmän voimin. Timo Koivusalo toimi tuottajana, ohjaajana, käsikirjoittajana, säveltäjänä ja pääosan esittäjänä. Uusia näyttelijöitä olivat Kai Lehtinen ja Heikki Nousiainen tutkijoina, Kauko Laitila Pipsan kummisetänä, Rea Mauranen Pipsan äitinä ja 8-vuotias Vilma Kinnunen, Satu Silvon ja Heikki Kinnusen tytär, nuoren Pipsan esittäjänä. Elokuva kuvattiin touko-kesäkuussa 1997 tutun ympäristön Kuhmoisten Pihlajakosken lisäksi myös Ulvilassa, Porissa, Ähtärissä ja Ikaalisissa. Lehdistötiedotteen mukaan elokuvan tekemisessä oli mukana noin 650 ihmistä. Ensi-iltansa se sai 26. syyskuuta 1997, mutta se oli esitetty aiemmin kahdesti ennen elokuvateatteri-ensi-iltaa: Euran elokuvatapahtuman yhteydessä 19. syyskuuta ja Kuopiossa 22. syyskuuta hyväntekeväisyysnäytöksenä Kuopion yliopistollisen keskussairaalan lastenneurologisen osaston hyväksi. Elokuvan musiikki on pääosin Timo Koivusalon säveltämää ja Pori Sinfoniettan soittamaa.

Näyttelijät

Muuta tietoa

Tämä elokuva on ainoa Pekko Aikamiespoika -sarjan elokuva, jossa Joel Hallikainen ei ole ollenkaan mukana. Noihin aikoihin hän oli tekemässä soololevyään Yksin. Vaikka tosin edellisessäkin elokuvassa Pekko ja muukalainen Hallikainen oli enää vain yhdessä pienessä roolissa.

Lähteet

Vuoden 1997 suomalaiset elokuvat
Timo Koivusalon ohjaamat elokuvat
Pekko Aikamiespoika -elokuvat
Sijaissota

Sijaissota eli proxy-sota tarkoittaa sisällissotaa tai paikallista sotaa, johon ulkopuoliset valtiot ovat sekaantuneet tukien sodan vastakkaisia osapuolia. Tämä tarkoittaa, että ulkopuoliset valtiot käytännössä ovat epäsuorassa keskinäisessä sodassa sijaissodan yhteydessä, mutta enemmän tai vähemmän rauhanomaisissa suhteissa sen ulkopuolella. Ulkopuoliset valtiot voivat lähettää sijaissotaan omia taistelujoukkojaan, mutta ne myös saattavat tyytyä antamaan kalusto-, koulutus- ja tiedusteluapua sijaissodan paikallisille osapuolille. 

Esimerkkejä sijaissodista ovat monet kylmän sodan aikaiset konfliktit: Yhdysvallat ja Neuvostoliitto olivat epäsuorasti vastakkain muun muassa Korean sodassa, Vietnamin sodassa ja Afganistanin sodassa. Kongon kriisi oli myös osittain Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton sijaissotaa.

Aikaisemmassa historiassa tällaista sotaa muistutti 1930-luvulla käyty Espanjan sisällissota, jossa fasistinen Italia ja natsi-Saksa tukivat nationalisteja ja kommunistinen Neuvostoliitto tasavaltalaisia.

Sodankäynnin strategia
Espanjan pääministeri

Espanjan pääministeri on Espanjan hallituksen puheenjohtaja. Nykyinen virka muodostettiin vuoden 1978 perustuslaissa, ja sitä on 1. kesäkuuta 2018 lähtien pitänyt hallussaan Pedro Sánchez. Pääministerin virka-asuntona toimii Moncloan palatsi Madridissa.

Titteli 

Espanjan pääministeri tunnetaan espanjaksi nimellä Presidente del Gobierno. Suoraan käännettynä titteli olisi ”hallituksen puheenjohtaja”, mutta suomen kielessä viranhaltijaan viitattaessa puhutaan pääministeristä.

Espanjalaiset käyttävät pääministeristä yleensä vain nimitystä Presidente, joka muunkielisissä yhteyksissä kääntyy usein tasavallan valtionpäämiestä tarkoittavaksi presidentiksi. Tämä on joskus aiheuttanut noloja tilanteita ulkomaisten virkamiesten keskuudessa, esimerkiksi Jeb Bushin (Floridan kuvernööri ja Yhdysvaltain presidentti George W. Bushin veli) viitatessa pääministeriin tittelillä ”Espanjan tasavallan presidentti”.

Valinta 

Pääministeri ei ole suoraan kansan valitsema. Neljän vuoden välein pidettävien parlamenttivaalien jälkeen Espanjan kuningas ehdottaa useimmiten suurimman kannatuksen saaneen puolueen tai koalition puheenjohtajaa pääministeriksi ja edustajainhuone (parlamentin alahuone) suorittaa valinnan.

Pääministerit

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Presidencia del Gobierno

Pääministeri
Hot Lips

Hot Lips on suomalainen seksikauppaketju, -brändi ja verkkokauppa. Brändin alla toimivia seksikauppoja on yli kaksikymmentä kappaletta eri puolilla Suomea. Suurin liikkeistä sijaitsee Helsingin Itäkeskuksessa. Ketjulla on lisäksi Virossa seitsemän liikettä, joiden toiminnasta vastaa Relika Oü.

Koko ja liikevaihto 

Ketjun taustalla Suomessa on vuonna 1998 perustettu HL-Property Oy. Ketjun myymälöistä Suomessa kolme on HL-Property Oy:n omistuksessa ja muut osallistuvat omina itsenäisinä yrityksinään yhteismainontaan ja ostavat tuotteita HL-Property Oy:n Tallinnassa sijaitsevan seksi- ja tukkuliikkeen kautta. Ne eivät ole HL-Property Oy:n tytäryhtiöitä eivätkä liioin franchising-sopimuksin siihen sidottuja.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Hot Lips -myymälät 
 Hot Lips -verkkokauppa
 Hot Lips Online 

Suomalaiset kauppaketjut
Suomalaiset verkkokaupat
Louis Kahn

Louis Isadore Kahn (alk. Itze-Leib Schmuilowsky; 20. helmikuuta 1901 Kuressaare, Saarenmaa, Viro – 17. maaliskuuta 1974 New York, Yhdysvallat) oli virolaissyntyinen yhdysvaltalainen arkkitehti ja Pennsylvanian yliopiston professori vuodesta 1955. Hän asui Yhdysvalloissa vuodesta 1905. 

Kahn kehitti oman arkkitehtuurifilosofiansa, jota ilmentävät Trentonin kylpylä (1956) ja Richard Laboratories (Richards Medical Research Building) Philadelphiassa, jossa on myös hänen asemakaavoihinsa pohjautuvia alueita.

Kahn oli modernistisen arkkitehtuurin ihailluimpia ja kiistellyimpiä arkkitehteja. Hän käytti töissään kubistisia muotoja, tetraedrejä, neliöitä ja pyramideja. Hänen töitään ovat muun muassa tiili- ja lasirakentamista edustava Yale Art Gallery New Havenissa ja betoninen Bristolin kaupungintalo.

Suunnittelutöitä

Lähteet

Kirjallisuutta
 Lesser, Wendy: You say to brick: the life of Louis Kahn. Farrar, Strauss and Giroux, 2017.
 Williamson, James F.: Kahn at Penn: Transformation teacher of Architecture. Routledge 2017.

Yhdysvaltalaiset arkkitehdit
Vuonna 1901 syntyneet
Vuonna 1974 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Spede-Tuotanto

Spede-Tuotanto Oy oli Spede Pasasen vuonna 1993 perustama tuotantoyhtiö. Pasanen myi yhtiön viikkoa ennen kuolemaansa helsinkiläiselle pankkiiriliike Sofi Oy:lle 3,9 miljoonan euron hintaan . 

Yhtiö tunnettiin myös nimellä Lafalcom Oy ja nykyään se on selvitystilassa.

Elokuvat 
 Uuno Turhapuron poika (1993)
 Romanovin kivet (1993)
 Uuno Turhapuron veli (1994)
 Pekko ja poika (1994)
 Johtaja Uuno Turhapuro –  pisnismies (1998) (yhteistuotanto Ere Kokkonen Oy:n kanssa)
 Naisen logiikka (1999)

Televisio-ohjelmat 
 Kymppitonni (1985–2005)
 Speden tee-se-itse TV (1990–1992)
 Hynttyyt yhteen (1991–1995)
 Speden Spelit (1992–2002)
 Tsa Tsa Tsaa (1993–1994)
 Blondi tuli taloon (1994–1995, 1997)
 Uuno Turhapuro (1996)
 Ihmeidentekijät (1996–1998)
 Parhaat vuodet (2000–2002)
 Kuumia aaltoja (2003)

Katso myös
 Spede-Yhtiöt
 Funny-Films Oy

Lähteet

Spede Pasanen
Suomalaiset elokuvayhtiöt
Suomalaiset tuotantoyhtiöt
J. A. Hollo

Juho August Hollo () oli suomalainen kasvatustieteilijä, kääntäjä ja kriitikko.

Hollon vanhemmat olivat tehtaanomistaja Elias Hollo ja Susanna Widmark. Hollo pääsi ylioppilaaksi 1905 Vaasan realilyseosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1907 sekä filosofian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1919 Helsingin yliopistosta. 

Hollo oli Kristiinankaupungin ruotsalaisen yhteiskoulun opettajana 1908–1910 sekä Vaasan ruotsalaisen yhteiskoulun ja Vaasan kauppakoulun opettajana 1913–1919. Hän oli Helsingin yliopiston dosentti vuosina 1920–1930, kasvatus- ja opetusopin ylimääräinen professori 1930–1937, kasvatus- ja opetusopin virkaatekevä  professori vuosina 1934 ja 1936, sekä professori 1937–1954. 

Lisäksi hän oli Helsingin yliopiston Etelä-Pohjalaisen osakunnan inspehtori 1930–1932 sekä Yhteiskunnallisen korkeakoulun kansleri vuosina 1951–1953.  

Hollo oli Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1938.  

Hän tutki muun muassa Aleksis Kiveä ja suoritti suomentajana mittavan työn. Hän käänsi muun muassa Miguel de Cervantesin, Anatole Francen, Gustave Flaubertin, Stendhalin, Voltairen, Charles Dickensin, Jonathan Swiftin, Johann Wolfgang von Goethen, Fjodor Dostojevskin, Leo Tolstoin, Knut Hamsunin ja Friedrich Nietzschen tuotantoa suomeksi. Hän suomensi ainakin 14 kielestä. Hollo oli myös merkittävä aforistikko, ja kasvatuksesta hän totesi: ”Kasvatus on kasvamaan saattamista.”

J. A. Hollon ensimmäinen puoliso vuodesta 1910 oli Aili Armida o.s. Pihlström. Vuodesta 1920 Hollo oli avioliitossa laulajatar Iris Antonina Anna Waldenin (1899–1983) kanssa. Heidän poikiaan ovat runoilija ja kääntäjä Anselm Hollo, joka asui 1960-luvulta alkaen Yhdysvalloissa, sekä oikeustieteilijä, professori Erkki Hollo.


Teoksia 
 Mielikuvitus ja sen kasvattaminen I–II, väitöskirja. 1918–1919.
 Kasvatuksen maailma. 1927 (2. painos 1952).
 Kasvatuksen teoria. 1927 (4. painos 1949).
 Itsekasvatus ja elämisen taito. 1932.
 Kohtaamiani. 1953.

Katso myös
 J. A. Hollon palkinto

Lähteet

Hakuteokset
 Aikalaiskirja 1934, s. 214. Projekt Runeberg.
 Kuka kukin on 1954, s. 227. Projekt Runeberg.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Suoranta, Juha: Juho A. Hollon neljä elämää. (PDF)
 Taneli, Matti: Kasvatus on kasvamaan saattamista. (PDF)
 Taneli, Matti: J. A. Hollon kasvatusteoriasta ja kasvatuksen maailmasta elämänmuotona. (PDF)

Helsingin yliopiston professorit
Suomalaiset kasvatustieteilijät
Suomalaiset kielenkääntäjät
Suomalaiset kirjallisuuskriitikot
Suomen yliopistojen rehtorit ja kanslerit
Mikael Agricola -palkinnon saajat
Vuonna 1885 syntyneet
Vuonna 1967 kuolleet
Suomentajat
Suomalaiset professorit
Aarne Tenkanen

Aarne Tapani Tenkanen  on suomalainen laulaja ja kuvitteellinen hahmo, jota esittää Kai ”Kaide” Järvinen.

Järvisen ja myös Tenkasen ura alkoi Gösta Sundqvistin kanssa tehdyistä radio-ohjelmista 1990-luvun alussa. Näitä olivat muun muassa Aamusumpilla, Tenkasen pohjat, Tietokoneenkorjauskurssi, Belgialaisia kirjaharvinaisuuksia, Koe-eläinpuisto ja Teinitalo. Sundqvist loi Tenkasen hahmon yhdessä Järvisen kanssa. Tenkanen esiteltiin stadin slangia puhuvana helsinkiläisenä raitiovaununkuljettajana, jonka kiinnostuksen kohteisiin kuuluvat pääasiassa naiset ja alkoholi.

Muusikkona

Vuonna 1995 julkaistiin ”Hemaisevan seksikäs pörröpää” -kappale, josta Tenkasen varsinainen laulajaura alkoi Aarne Tenkanen & Tempuntekijät -yhtyeessä. Gösta Sundqvist sävelsi ja sanoitti suurimman osan Tenkasen kappaleista useilla eri salanimillä, joita olivat muun muassa L. Samarialainen ja Pentti Jormanainen.

Sundqvistin kuolema vuonna 2003 keskeytti käytännössä uusien laulujen tekemisen, kunnes vuonna 2007 julkaistiin kuuden vuoden tauon jälkeen uusi albumi nimeltä Viimeinen ratikkamatka. Tällä levyllä kaikista kappaleista vastasi Tommy Huovinen pseudonyymillä Taisto Piipponen. 

Tenkasen viides studioalbumi Ajan platinaa julkaistiin 26. toukokuuta 2010. Myös sen kappaleet oli tehnyt Huovinen. Levyn tuotti Jani Viitanen.

Kuudes pitkäsoitto Ymmärrät varmaan ilmestyi 2014. Levyn kappaleet ovat pääosin Huovisen tekemiä, mutta mukana on myös Järvisen sanoituksia salanimellä Aatos Jalo. Levyn kannen suunnitteli ja piirsi Juho Juntunen.

Pitkän levytystauon jälkeen alkuvuodesta 2021 remmiin astui lauluntekijä Lauri Salo. Hänen johdollaan tehtyjä uusia singlejä ovat Irmeli, Opus Nautilus nro69 (Atlantis Fc maali- ja kannatuslaulu sekä 20-vuotisjuhlalaulu), jouluna julkaistu ep-levy Pipareiden Sauna, Kun Joulu Oli ja Tapanina kappaleet. Vuonna 2022 alkuvuodesta julkaistiin single Nahkamarakassi. Viimeisin julkaisu tapahtui heinäkuussa kappale Sodasta ja rakkaudesta, joka myös julkaistiin virossa samaan aikaan.

Aarne Tenkasen oma verkkosivu ei enää ole aktiivinen. Aarne Tenkanen & Tempuntekijät keikoille välittää Dexviihde.

Tempuntekijät

Taustayhtye Tempuntekijät on kiertänyt Tenkasen mukana keikoilla alusta lähtien. Alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluivat Risto Paananen, Janne Teuronen, Jukka Teuronen ja Matti Seppälä. Myöhemmin mukaan tuli myös Juha Hietala.

Nykyinen kokoonpano 
 Tommy Huovinen – Kitara, taustalaulu
 Juha Hietala – Kitara
 Matti Seppälä – koskettimet

Entiset jäsenet 
 Jukka Teuronen – soolokitara, taustalaulu
 Janne Teuronen – koskettimet
 Risto Paananen – komppikitara, taustalaulu

Diskografia

Studioalbumit

Kokoelma-albumit

Singlet 
 
   
 Irmeli (2021)
 Opus Nautilus (Atlantis Fc Kannatuslaulu) (2021)
 Pipareiden Sauna, Kun Joulu Oli, Tapanina (Joulu Ep) (2021)
 Nahkamarakassi (2022)
 Sodasta ja rakkaudesta (2022)

DVD:t

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Keikkavälitys ja -lista/Dexviihde
 Viralliset sivut, "ei enää aktiivinen"
 
 
 Atlantis FC:n kotisivut: Tenkasen palsta

Suomalaiset iskelmälaulajat
Radiokoomikot
Kuvitteelliset henkilöt