joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kampin metroasema

Kampin metroasema () on yksi Helsingin metron asemista. Se palvelee Helsingin ydinkeskustaa sekä Kampin ja Etu-Töölön kaupunginosia. Asemalta on suora kulkuyhteys vuonna 2005 valmistuneeseen Kampin keskukseen, jossa liike­tilojen ohella on lähi- ja kaukoliikenteen ja bussiterminaalit. Aseman katuosoite on Kampinkuja 1.

Asemalla on kaksi lippuhallia, joista itäinen sijaitsee Kampin keskuksessa. Molemmista lippuhalleista on laituritasolle kolmet liukuportaat sekä hissejä. Normaalisti yksi liukuporras kulkee alaspäin ja toiset kaksi ylös. Asemalaituri sijaitsee raiteiden välissä ja on nykyisin lähes yhtenäinen uloskäyntien välisellä alueella.

Historia 
Asema avattiin 1. maaliskuuta 1983, ja sen ovat suunnitelleet Eero Hyvämäki, Jukka Karhunen ja Risto Parkkinen.  Itäinen sisäänkäynti avattiin 2. kesäkuuta 2005 Kampin terminaalin avaamisen yhteydessä. Asema sijaitsee 1,169 kilometrin  etäisyydellä Ruoholahden metroasemasta ja 0,487 kilometrin päässä Rautatientorin metroasemasta. Kamppi on Helsingin metron asemista syvimmällä: 30 metriä maanpinnan ja 15 metriä merenpinnan alapuolella. 

Kampin metroaseman vanhan sisäänkäynnin liukuportaat ovat 65 metriä pitkät. Liukuportaiden nostokorkeus on 23,3 metriä ja ne olivat pitkään Suomen pisimmät liukuportaat. Vuodesta 2017 alkaen pisimmät liukuportaat sijaitsevat Koivusaaren metroasemalla ja niillä on mittaa 76,2 metriä.

Asemalla on vuodesta 2005 lähtien ollut Pekka Paikkarin, Kristina Riskan ja Kati Tuomisen tilateos Gekko. Lisäksi laituritasolla on ollut Otto Karvosen tilateos Kaupungin juuret vuodesta 2013.

Toinen asemalaiturihalli 
Nykyisen metroasemahallin alle on louhittu toinen asemalaiturihalli mahdollista toista metrolinjaa varten. Halli louhittiin 1970-luvulla nykyisen metroaseman rakennustöiden yhteydessä, koska se tuli tässä yhteydessä halvemmaksi. Tilan pohja on noin kolmekymmentä metriä merenpinnan alapuolella eli viisitoista metriä nykyisen laituritason alapuolella. Louhittua tilaa ei ole vielä varusteltu millään tavalla. Metrojunien on alemmalla tasolla tarkoitus kulkea suorassa kulmassa nykyisen laituritason junien kulkusuuntaan nähden. Tilaan on kulkuyhteys tällä hetkellä kierreportaista, jotka lähtevät nykyisen asemalaiturin keskellä olevasta näyttelyvitriinistä. Jos alempi laituritaso joskus otetaan käyttöön, samaan paikkaan rakennetaan liukuportaat. Alemmalla asemalaituritasolla on käytössä tehokas ilmastointi, jonka tarkoituksena on poistaa tilaan kalliosta tuleva radonkaasu.

Kuvia asemasta

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin metroasemat
Kampin keskus
Helsingin yliopiston metroasema

Helsingin yliopiston metroasema () on Helsingin metron asema, joka sijaitsee Kluuvin kaupunginosassa. Se palvelee Helsingin ydinkeskustaa, Helsingin yliopiston keskustakampusta ja Kruununhaan kaupunginosaa. Asema avattiin 1. maaliskuuta 1995 ja se on Helsingin metron uusin tunneliasema Länsimetron asemia lukuun ottamatta. Aseman nimi oli vuosina 1995–2014 Kaisaniemen metroasema (). Aseman on suunnitellut arkkitehtitoimisto Kontio - Kilpi - Valjento Oy. 

Asema on Rautatientorin ja Aalto-yliopiston lisäksi ainoa, jonka nimi kuulutetaan suomen ja ruotsin lisäksi englanniksi (University of Helsinki). Entisellä nimellään Kaisaniemi oli ainoa Helsingin metron asema, jonka nimi kuulutettiin vain yhdellä kielellä – suomenkielinen nimi Kaisaniemi ja ruotsinkielinen Kajsaniemi lausutaan samalla tavalla.

Nimenmuutos 
Huhtikuussa 2014 Helsingin kaupunginhallitus päätti muuttaa aseman nimeksi Helsingin yliopisto () lähellä sijaitsevan Helsingin yliopiston keskustakampuksen mukaan. Uusi nimi astui välittömästi voimaan päätöksen myötä 22. huhtikuuta 2014 vaikkakin ehdotus herätti vastustusta; esimerkiksi Helsingin seudun liikenne vastusti nimenmuutosta ja Helsingin nimistötoimikunnan mukaan Kaisaniemellä on pitkät perinteet karttanimenä. Muutos aseman nimikyltteihin ja metron kuulutuksiin tehtiin vuoden 2014 loppuun mennessä.

Sisäänkäynnit 
Kaisaniemenkatu
Vilhonkatu
Kaisa-talo
Yliopistonkatu
Fennia-kortteli 1
Fennia-kortteli 2
Vuorikatu

Liukuporraskuilu 
Metrolaiturilta johtaa vain yksi liukuporraskuilu ylös lippuhalliin, laiturialueen länsipäästä.

Liukuportaita kuilussa on kolme, joista alhaalta katsottuna keskimmäinen ja oikeanpuoleinen normaalisti johtavat ylös ja vasemmanpuoleinen alas.

Alhaalta katsoen liukuportaiden vasemmalla puolella on kaksi hissiä, jotka liikkuvat liukuporraskuilun suuntaan vinosti ylös. Nämä vinohissit ovat maailmallakin harvinaisia. Samankaltaisia vinohissejä on myös Sörnäisten, Hakaniemen, Lauttasaaren, Koivusaaren, Aalto-yliopiston ja Rautatientorin metroasemilla. 

Liukuportaita alas tultaessa itäsuunnan liikenne lähtee normaalisti oikealta puolelta ja länsisuunnan liikenne vasemmalta puolelta.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Helsingin yliopiston metroasema HKL:n sivulla

Helsingin metroasemat
Kluuvi
Helsingin yliopisto
Hakaniemen metroasema

Hakaniemen metroasema () on yksi Helsingin metron asemista. Se palvelee Helsingin kantakaupungin Siltasaaren ja Kallion kaupunginosia. Asema sijaitsee 916 metrin etäisyydellä Helsingin yliopiston metroasemasta ja 928 metrin päässä Sörnäisten metroasemasta. Asemalle on sisäänkäynnit Hakaniementorilta, Siltasaarenkadulta ja Toiselta linjalta. Metroasema sijaitsee 23 metriä maanpinnan ja 21 metriä merenpinnan alapuolella.

Asema oli yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen ovat suunnitelleet Mirja Castrén, Juhani Jauhiainen ja Marja Nuuttila. Asema eroaa arkkitehtuuriltaan Helsingin muista maan alla olevista metroasemista lukuun ottamatta Länsimetron asemia. Aseman laiturit ovat aivan vierekkäin, eikä keskellä ole mitään esteitä. Kansainvälisesti erikoista on aseman eteläpään lippuhallin ja välitason välillä kulkeva vinohissi. Samankaltaisia vinohissejä löytyy myös Sörnäisten, Helsingin yliopiston, Lauttasaaren, Koivusaaren ja Aalto-yliopiston asemilta.

Aseman lippuhallin peruskorjaus alkoi syyskuussa 2016 ja valmistui helmikuussa 2018. Asema sai vaalemmat pinnat ja tehokkaamman valaistuksen. Korjauksen aikana uusittiin myös Hakaniementorin sisäänkäynti. Siltasaarenkadulla raitiovaunupysäkin länsipuolella sijainnut esteetön sisäänkäyntipaviljonki poistettiin, ja uusi sisäänkäynti rakennettiin viereisen liikerakennuksen kivijalkaan.

Asemalla sijaitsee Aimo Tukiaisen veistosreliefi Torielämää Hakaniemessä.

Sisäänkäynnit
Hakaniementori
Hakaniemen raitiovaunupysäkki
Siltasaarenkatu (rakennuksen kivijalassa, aiemmin kadulla)
Toisen linjan ja Porthaninkadun kulma
Ympyrätalon edusta, Siltasaarenkatu

Kuvia

Toinen asemalaituri 
Hakaniemen metroaseman laituritason länsipuolelle on rakennusvaiheessa louhittu toinen asemalaiturihalli. Se louhittiin alun perin ns. U-metrolinjan asemaksi, mutta hallia on suunniteltu käytettäväksi myös Pisara-radan asemana.

Populaarikulttuurissa 
Vuosina 1997–2005 toimineen hip hop -yhtye Bomfunk MC’s:in ”Freestyler”-kappaleen musiikkivideo kuvattiin pääosin Hakaniemen metroasemalla, kuten myös sitä parodioiva Raptori-yhtyeen ”Hiphopmusiikkia”-kappaleen video.

Lähteet

Aiheesta muualla

Metroasema
Helsingin metroasemat
Sörnäisten metroasema

Sörnäisten metroasema () on yksi Helsingin metron asemista. Se palvelee Helsingin itäisen kantakaupungin Sörnäisten ja Kallion kaupunginosia sekä Alppiharjun osa-aluetta Harjua osoitteessa Helsinginkatu 1. Metroaseman lähiseutu tunnetaan epävirallisesti Kurvin kulman tai Sörnäisten kurvin nimellä.

Asema avattiin 1. syyskuuta 1984, ja sen ovat suunnitelleet Jaakko Kontio ja Seppo Kilpiä. Se sijaitsee 928 metrin etäisyydellä Hakaniemen metroasemasta ja 1,123 kilometrin etäisyydellä Kalasataman metroasemasta. Asema on 25 metriä maanpinnan ja kolme metriä merenpinnan alapuolella. 

Aseman ominaispiirre on metrolaiturilla olevat keltaiset seinät. Laiturialueelta lippuhalliin johtavassa kuilussa on kolmet liukuportaat, joista kaksi johtaa ylös ja yksi alas. Kuilun molemmilla reunoilla on hissi, joka kulkee liukuportaiden suuntaisesti vinosti ylös. Nämä vinohissit ovat kansainvälisesti harvinaisia. Samankaltaisia vinohissejä löytyy myös Hakaniemen, Helsingin yliopiston, Lauttasaaren, Koivusaaren ja Aalto-yliopiston asemilta.

Sörnäisten asemalla on ollut koekäytössä portit, joiden läpi matkustajat kulkivat lipputarkastuksen aikana. Portteja käytettiin estämään liputtomien matkustajien pääsy laiturialueelle. Portit poistettiin metroaseman liukuportaiden peruskorjauksen yhteydessä. Vuosina 2021–2023 asemalla on käynnissä remontti, jossa remontoidaan katu- ja lippuhallitason tilat  liiketiloineen, pintarakenteineen ja valaistuksineen.

Sörnäisten metroasema on Suomen toiseksi vilkkain ja sitä käyttää arkisin keskimäärin 56 000 matkustajaa.


Sisäänkäynnit 
Vaasanpuistikko 1
Vaasanpuistikko 2
Helsinginkatu 54
Sörnäisten raitiovaunupysäkki
Hämeentie 27
Helsinginkatu

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Helsingin metroasemat
Alppiharju
Sörnäinen
Kulosaaren metroasema

Kulosaaren metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista ja se on lisäksi yksi sen vanhimmista asemista. Se valmistui asemista ensimmäisenä. Se palvelee Kulosaaren kaupunginosaa Helsingin kantakaupungin ja Herttoniemen välissä. Kulosaaressa metrorata kulkee saarta halkovan Itäväylän ja sen vierellä olevan Kulosaaren puistotien välissä. Kulosaari on Helsingin metron neljänneksi vähiten käytetty asema (2018 käyttäjiä arkipäivisin keskimäärin 7 100).

Kulosaari oli yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen suunnittelivat Jaakko Ylinen ja Jarmo Maunula. Se sijaitsee 1,816 kilometrin etäisyydellä Kalasataman metroasemasta ja 1,442 kilometrin päässä Herttoniemen metroasemasta.

Aseman peruskorjaus aloitettiin kesäkuussa 2010. Korjauksessa aseman kaikki pinnat uusittiin ja lippuhalliin rakennettiin uudet liukuportaat. Myös aseman valaistus uusittiin ja laiturin katosta pidennettiin. Aseman itäiseen päähän rakennettiin uusi hätäpoistumistie. Korjauksen aikana metrot eivät pysähtyneet asemalla. Asema oli tarkoitus ottaa osittain käyttöön vuoden 2010 lopulla, mutta se avattiin kesäkuussa 2011. Lopullisesti peruskorjaus valmistui syyskuun alussa 2011.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin metroasemat
Kulosaari
Blondi tuli taloon

Blondi tuli taloon on vuosina 1994–1995 valmistunut MTV3-kanavalla esitetty suomalainen draamasarja. Sarjan tuottajana toimi Spede Pasanen, käsikirjoittajana Elina Halttunen sekä ohjaajina Elina Halttunen ja Reija Virolainen. Jaksoja sarjaan valmistui 148. Sarja sai jatkoa tammikuussa 1997 kolmen jakson pituisella minisarjalla Blondi tuli taloon – Sattui kerran kesällä.  

Sarja oli ensimmäinen suomalainen draamasarja, jota esitettiin useammin kuin kerran viikossa. Ensiesityksen aikaan sarjaa seurasi viikoittain lähes yli miljoonaa katsojaa.

Sarja esitettiin uusintana vuosina 1997 ja 1998. MTV3 ja Pan Vision julkaisivat sarjan DVD:nä vuonna 2010. Sarjan suosion myötä käsikirjoittaja-ohjaaja Elina Halttunen palkittiin Venla-kunniakirjalla vuoden 1994 Venla-gaalassa. Anu Hälvä palkittiin suosituimman naisesiintyjän Telvis-palkinnolla 1995.

Näyttelijät

Pääosissa
 Anu Hälvä – Johanna ”Hanski” Tähtinen
 Esko Salminen – Hannu Hurmala
 Niko Sinervä – Matti Hurmala
 Lotta Onttonen – Leena-Marja "Missu" Hurmala
 Saara Ylitalo – Liisa Tähtinen
 Eeva Eloranta – Margit Haukkamaa

Muissa rooleissa
 Matti Ranin – Herman Hurmala, vaari
 Tarmo Ruubel – Tero Tirri, Hanskin poikaystävä
 Kreeta Salminen – Elli Loimuvaara, Liisan kaveri
 Aino Seppo – Jaana Kuusipuu, Hannun fysioterapeutti, naapuri
 Juha Veijonen – Ykä Tähtinen, Johannan entinen mies, Liisan isä
 Johanna Ylitalo – Teresa ”Tessa” Pakarinen, Matin tyttöystävä
 Heikki Forsström – Harri-Heikki ”Haju” Urponen, Matin kaveri
 Mikko Nousiainen – Kalle Kuismanen, Missun poikaystävä
 Juha Muje – Ilmo Pallonen, Margitin ystävä, opettaja
 Aku Laitinen – Ilkka Vuorikoski, Missun poikaystävä
 Petteri Summanen – Henrikki Vuori, apulaislääkäri, Missun kihlattu
 Simo Salminen – Heimo Jauho, Margitin remonttimies

Jaksot 
Luettelo televisiosarjan Blondi tuli taloon jaksoista

DVD-julkaisut 
Blondi tuli taloon -sarja julkaistiin viiden tupla-DVD:n sarjana vuonna 2010. Levyillä ei ole lisämateriaalia. Marraskuussa 2010 julkaistiin Blondi tuli taloon boksi, joka sisältää kaikki julkaistut 10 levyä, sekä aiemmin julkaisemattoman 3-osaisen Sattui kerran kesällä -minisarjan.

Lähteet

Suomalaiset draamasarjat
Spede Pasanen
1990-luvun suomalaiset televisiosarjat
Herttoniemen metroasema

Herttoniemen metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se palvelee Herttoniemen kaupunginosaa Itä-Helsingissä. Asema sijaitsee osoitteessa Hiihtomäentie 17, Itäväylän kupeessa, Herttoniemen liikenneympyrän vieressä. Se sijaitsee 1,442 kilometrin etäisyydellä Kulosaaren metroasemasta ja 1,367 kilometrin päässä Siilitien metroasemasta.

Herttoniemi oli yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen suunnittelivat Jaakko Ylinen ja Jarmo Maunula.

Aseman yläpuolella on Herttoniemen bussiterminaali. Metroasema palvelee aseman ympäristön lisäksi liityntälinjojen välityksellä koko Herttoniemen alueen asukkaita (Roihuvuori, Tammisalo, Länsi-Herttoniemi ja Herttoniemenranta) sekä koko Laajasalon saaren asukkaita. Länsi-Herttoniemen asukkaita palvelee myös Siilitien metroasema. 

Asemaa käyttää arkisin keskimäärin 34 500 matkustajaa. Ylikuormittumisen estämiseksi Herttoniemeen kaavaillaan suurempaa linja-autoterminaalia sekä uusia tiheävuorovälisiä bussiyhteyksiä Pasilaan ja Rautatientorille. Laajasalosta metroasemalle suuntautuvaa liityntäliikennettä pyritään vähentämään Kruunusillat-raitioyhteydellä keskustaan. Terminaalin uudistuksen lisäksi metroaseman päälle suunnitellaan uusia asuinrakennuksia.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin metroasemat
Herttoniemi
Face the Heat

Face the Heat on saksalaisen hard rock-yhtye Scorpionsin kahdestoista studioalbumi vuodelta 1993. 

Sanoituksiltaan levy on vaihteleva ja käsittelee muun muassa maailmanpolitiikkaa, insestiä, verotusta sekä naisten ja miesten välisiä suhteita. Kappale "Alien Nation" kertoo esimerkiksi Saksan jälleenyhdistymisestä. Albumi oli ensimmäinen ilman pitkäaikaista basistia Francis Buchholzia ja rumpali Herman Rarebellin viimeinen. Singleinä albumilta julkaistiin kappaleet "Alien Nation", "Woman" ja "Under the Same Sun".

Kappaleet

Listasijoitukset

Kokoonpano
Klaus Meine - laulu
Rudolf Schenker - kitara, sitar, E-Bow, taustalaulu
Matthias Jabs - kitara, slide-kitara, talk box
Ralph Rieckermann - basso
Herman Rarebell - rummut, perkussiot

Lähteet

Vuoden 1993 albumit
Scorpionsin albumit
Kemerovo

Kemerovo (venäjäksi Кемерово) on Kemerovon alueen pääkaupunki Tomin ja Iskitimin yhtymäkohdassa Keski-Siperiassa Venäjällä. Matkaa Venäjän pääkaupunkiin kertyy 3 482 kilometriä.

Historia
Nykyisen Kemerovon kaupungin alueella on ollut useita asutuskeskuksia historian saatossa. Vuonna 1657 perustettiin Verhotomski-niminen asutus Tomskin ja Kuznetskin linnoituksen välisen tien varteen. Vuonna 1701 perustettiin Štšeglovo-niminen kylä Tomin rannalle. Kemerovon kylä perustettiin 1734. Vuonna 1859 alueella oli seitsemän kylää: Štšeglovka, Kemerovo, Jevseevo, Krasni Jar, Kur-Iskitim, Davjdovo ja Borovaja. Ensimmäiset kivihiililöydöt tehtiin 1721 ja ensimmäiset kaivokset perustettiin 1907. Ensimmäinen kemianteollisuuslaitos perustettiin 1916.

Rautatieyhteyden valmistumisella oli suuri merkitys alueen teollisuuden kehittymiselle. Štšeglovosta tuli kaupunki 1918, johon myös Kemerovon kylä liitettiin. Vuonna 1932 Štšeglovo nimettiin Kemerovoksi. Kemerovon alueen pääkaupunki siitä tuli 1943.

Maantiede
Kemerovossa vallitsee mannerilmasto. Tammikuun keskilämpötila on - 18 °C ja heinäkuun + 20 °C. Vuotuinen sademäärä on vähäinen, noin 420 mm.

Asukasluvun kehitys
   40 000 (1917) (vain Štšeglovon kylä)
 499 900 (1997)
 494 000 (1999) 
 489 300 (2002)
 532 981 (2010)

Talous
Kemerovo sijaitsee Kuznetskin teollisuusalueella ja on merkittävä teollisuuskeskus. Kaupungin teollistuminen tapahtui neuvostoaikana. Kaupungissa on laajamittaista kemianteollisuutta ja kaupungin ympäristöstä louhitaan kivihiiltä. Neuvostoliiton romahduksen jälkeen kaupungin teollisuus on taantunut ja työttömyys kasvanut. Kaupungista johtaa rautatie Siperian radalle ja Novokuznetskiin.

Oppilaitokset
Kemerovossa on viisi korkean asteen oppilaitosta: Kemerovon yliopisto (perustettu 1973), Kuzbassin teknillinen yliopisto, Kemerovon lääketieteellinen akatemia, Kemerovon taideakatemia ja Kemerovon maatalousinstituutti.

Urheilu
Jääpallo on Kemerovossa hyvin suosittua. Kemerovolaisseura Kuzbass pelaa Venäjän jääpallon superliigassa ja joukkue kuuluu maan parhaimpiin. Kuzbassin otteluissa on parhaimmillaan yli 25 000 katsojaa. 
Kemerovossa pelattiin jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 2007.

Suomen lentopallomaajoukkueen valmentaja Tuomas Sammelvuo valmentaa Venäjän Superliigan parhaisiin kuuluvaa Kuzbass Kemerovo -joukkuetta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Web-Kameranäkymä Kemerovon teatteriaukiolle
Reijo Käkelä

Reijo Kalevi Käkelä (s. 2. elokuuta 1943 Helsinki) on suomalainen poliitikko. Hän oli Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) pääsihteeri (1984–1988) sekä yhdeksäs ja viimeinen puheenjohtaja (1988–1990). 

Käkelä oli aktiivisesti mukana 1980-luvun lopun suunnitelmissa Vasemmistoliiton perustamiseksi. Hän kuitenkin jätti projektin jo ennen puolueen perustamista ja siirtyi Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen. 

Käkelä kuului 1980-luvun puolivälissä myös Suomen Kommunistisen Puolueen poliittiseen toimikuntaan. Hän liittyi puolueeseen vuonna 1971. Käkelä oli Sadankomitean julkaiseman Ydin-lehden päätoimittaja vuosina 1970–1971.

Koulutukseltaan Käkelä on teologian kandidaatti. Hän on toiminut opetusministeriössä erikoistutkijana (1972–1984), neuvottelevana virkamiehenä (1990–1991) ja kulttuuriasiainneuvoksena (1991–). Hänen puolisonsa oli lastenkirjailija Kaarina Helakisa.

Lähteet 

SKDL:ssä vaikuttaneet henkilöt
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Suomen Kansan Demokraattisen Liiton puheenjohtajat
Suomen Kansan Demokraattisen Liiton pääsihteerit
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Mary Leakey

Mary Douglas Leakey (o.s. Nicol, 6. helmikuuta 1913, Lontoo – 9. joulukuuta 1996) oli brittiläinen antropologi.

Hänen tutkimusryhmänsä löysi ensimmäisen fossiilisen homininin kallon Rusingan saarelta. Suurimman osan urastaan hän työskenteli miehensä Louis Leakeyn kanssa Olduvain rotkossa kaivaen esiin varhaisten homininien työkaluja ja fossiileja, muun muassa ihmisen apinankaltaisen esi-isän, 25 miljoonaa vuotta vanhan Proconsul africanuksen kallon vuonna 1948. Hän löysi vuonna 1959 homininkallon jonka hänen ja hänen miehensä nimesivät aluksi nimellä Zinjanthropus boisei, myöhemmin se nimettiin uudestaan Australopithecus boisei nimelle. Sen iäksi määriteltiin 1,75 miljoonaa vuotta ja se muutti koko ihmisen suvun ajoitusta. Hän myös löysi vuonna 1978 Laetolin jalanjäljet jotka ovat ihmisen esi-isän jättämät jalanjäljet. Näistä pystyssä kävelevien kolmen hominin jäljistä saatiin tietoa vanhinpien hominien käyttäytymisestä.

Mary Leakeyn isä oli taidemaalari ja perhe muutti usein vieraillen myös Italiassa ja Ranskassa. Vähän myöhemmin perhe muuttikin Dordogneen Ranskaan. Läheisessä Cabreret’ssa Abbe Lemozi johti kaivauksia ja nuori Mary kiinnostui esihistoriasta. Isän kuoltua 1926 Mary kävi katolista luostarikoulua, muttei viihtynyt siellä ja hänet erotettiin koulusta useasti. Koulun jälkeen hän kävi arkeologian ja geologian luennoilla Lontoon yliopistossa. Uransa hän aloitti kuvittamalla Gertrude Canton-Thompsonin kirjan The Desert Fayoum. Dr. Canton-Thompsonin kautta hän tutustui Louis Leakeyyn. Tämä näytti Maryn piirroksia Louisille, joka pyysi Maryä kuvittamaan myös oman kirjansa Adam’s Ancestors (Aatamin esi-isät). He menivät naimisiin 1936 ja saivat kolme poikaa: Jonathan (1940), Richard (1944) ja Philip (1948).

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 
 

Brittiläiset arkeologit
Brittiläiset antropologit
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1996 kuolleet
Heinkel He 178

Heinkel He 178 oli saksalainen, toisen maailmansodan aikainen, Heinkel Flugzeugwerken kehittämä maailman ensimmäinen suihkukoneen prototyyppi.

Heinkel Flugzeugwerke rahoitti Hans Joachim Pabst von Ohainin  tekemää suihkuvoimalaitetutkimusta 1930-luvun alussa. Syyskuussa 1937 Heinkelin tehtaalla Rostockissa koekäytettiin ensimmäistä saksalaista suihkuturbiinia. Siitä kehitettiin HeS 3-moottori, jonka työntövoima oli noin 4 500 Newtonia. Heinkelillä työskennellyt lentokoneinsinööri Sigfried Gunther suunnitteli koelentokoneen, jossa uutta moottorityyppiä kokeiltiin. Heinkel He 178 -mallinimen saanut prototyyppi lensi ensi kerran 27. elokuuta 1939 koelentäjä Erich Warsitzin ohjaamana. Lento oli ensimmäinen suihkumoottorin voimalla lennetty lento.

Kone esiteltiin Reichsluftfahrtministeriumia () johtaneille Ernst Udetille ja Erhard Milchille 1. marraskuuta 1939, mutta parhaita mäntämoottorikoneita hitaampana se ei herättänyt heissä kiinnostusta. Heinkelin tehdas oli valtiojohtoisessa järjestelmässä valittu valmistamaan ja kehittämään vain pommikoneita, ja osittain tästä syystä Heinkelin myöhemmin kehittämä He 280 ei päässyt sarjatuotantoon.

Prototyyppi sijoitettiin koelentojen jälkeen Deutsches Technikmuseumiin Berliiniin, jossa se tuhoutui liittoutuneiden ilmahyökkäyksessä vuonna 1943.

Tekniset tiedot

Lähteet

Viitteet 

He 178
Saksalaiset experimental-ilma-alukset
1930-luvun experimental-ilma-alukset
Sairaanvoitelu

Sairaanvoitelu (, , myös rukousöljypalvelus) on ortodoksisen kirkon mysteerio eli sakramentti. Siitä käytetään myös läntistä perintöä olevaa nimitystä sairaanvoitelu sekä nimitystä öljypyhitys. Mysteeriossa pyydetään öljyllä voitelemalla Jumalalta syntien anteeksi antoa sekä sairauksien paranemista.

Sairaanvoitelu ei ole sama kuin katolisen kirkon aiempi ns. viimeinen voitelu eli kuoleman mysteerio; ortodoksinen sairaanvoitelu on elämän ja parannuksen mysteerio. Mysteeriossa ihmiseen välittyy Jumalan parantava armo Pyhän Hengen siunaaman öljyn kautta.

Mysteerio muodostuu rukouksista sakramenttiin osallistuvan puolesta, öljyn pyhityksestä ja varsinaisesta tapahtumasta, öljyllä voitelusta. Vanhan käytännön mukaisesti toimitukseen pitäisi osallistua seitsemän pappia, mutta nykyään se etenkin Suomessa, jossa ortodoksien ja etenkin pappien lukumäärä on vähäinen, toimitetaan vain yhden papin toimituksena.

Mysteerio voidaan toimittaa yleisenä eli kaikille halukkaille ortodokseille, jotka kirkossa siihen haluavat osallistua, olivatpa sairaita tai eivät sekä yksityisenä, jolloin osallistujan oletetaan olevan jollain tapaa todella sairas.

Läntisenä lainana mysteerioon on nykyisin liitetty osallistuminen katumuksen mysteerioon, jolla näin viitataan viimeiseen voiteluun. Tämä tapa ei enää ole suositeltava yleisenä käytäntönä.

Erityisesti suuren paaston aikana toimitettavat yleiset sairaanvoitelut suoritetaan kirkossa, mutta yksityinen voidaan suorittaa myös muualla esimerkiksi kodissa tai vaikka sairaalassa.

Aiheesta muualla 
Sairaanvoitelu eli rukousöljypalvelus / Ortodoksi.net 

Ortodoksiset kirkolliset toimitukset
Kirkolliset toimitukset
Rukous
Piilaakso

Piilaakso () on Yhdysvaltojen Kalifornian osavaltiossa sijaitsevan San Franciscon eteläpuolisen rannikon alueen keskittymä, joka käsittää useita puolijohdeteollisuuden yrityksiä eli "piisirujen" () kehittäjiä ja valmistajia. Silicon Valley tai Piilaakso on useissa kielissä tullut metaforaksi korkeateknologian liiketoiminnan keskittymille.

Nimityksen synty liitetään Electronic News-lehden Don Hoeflerin artikkeliin Silicon Valley USA vuonna 1971, joka kuvasi Fairchild Semiconductorin vaikutusta teollisuuteen.

San José on Piilaakson suurin kaupunki. Muita alueen kaupunkeja ovat Palo Alto, Santa Clara, Mountain View ja Sunnyvale. San Josén metropolialueella on Brookings-instituutin mukaan maailman kolmanneksi korkein bruttokansantuote per capita Sveitsin Zürichin ja Norjan Oslon jälkeen.

Piilaakson synnyn tausta on transistorin ja tietokonesirujen keksimisessä. Transistorin keksinyt William Shockley muutti Mountain View'hin lähemmäs huolehtimaan sairastunutta Palo Altossa asuvaa äitiään ja perusti Shockley Semiconductor Laboratory -yrityksen. Stanfordin yliopistossa tehtiin tietotekniikan tutkimusta ja teollista innovaatiota yksityisten yritysten tuella, joita olivat Bell Telephone Laboratories, Shockley Semiconductor, Fairchild Semiconductor ja Xerox PARC. Piirivalmistaja Intel perustettiin Santa Claraan vuonna 1968. Vuonna 1969 Stanford Research Institute operoi yhtä neljästä ensimmäisistä ARPANET:n, Internetin edeltäjän, solmukohdista. Intel julkisti vuonna 1974 mikroprosessorisirun nimeltä Intel 8080, joka on lähtökohta kaikille Intelin ns. x86-prosessoriperheen prosessoreille. Nämä prosessorit tai niitä jäljittelevät prosessorit ovat tulleet tutuiksi PC-tietokoneiden prosessoreina.

Finpro, Sitra, Suomen Akatemia, Tekes ja VTT avasivat Suomen innovaatiokeskuksen, FinNoden, Piilaaksoon Santa Claran kaupunkiin McAfeen pääkonttorin viereen 24. tammikuuta 2007.

Huomattavia yrityksiä 

3Com
Adaptec
Adobe Systems
Amdahl
Atmel
Advanced Micro Devices
Agilent Technologies
Altera
Apple
Applied Materials
BEA Systems
Cadence Design Systems
Cisco Systems
Corsair Memory
Cypress Semiconductor
DreamWorks Animation
eBay
Electronic Arts
Foundry Networks
Google
Hewlett-Packard
Hitachi Global Storage Technologies
Intel
Intuit
Juniper Networks
Knight-Ridder (The McClatchy Companyn ostama)
Logitech
LSI Logic
McAfee
Maxtor
National Semiconductor
Netscape (AOL:n ostama)
Network Appliance
NeXT Computer, Inc. (Applen ostama)
NVIDIA Corporation
Oracle Corporation
Palm, Inc.
PalmSource, Inc.
PayPal
Pixar Animation
Rambus
ROBLOX (Online-peli)
Redback Networks (nykyään osa Ericssonia)
SanDisk
Siebel Systems
Silicon Graphics
Sumco USA (ennen Sumitomo)
Sun Microsystems (Oraclen ostama)
Solectron
SourceForge, Inc. (Slashdot)
Symantec Corporation
Synopsys
Tesla Motors
TiVo
Varian Medical Systems
VeriSign
Veritas Software (Symantecin ostama)
VMware (EMC:n ostama)
Xilinx
Yahoo!

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kalifornian laaksot
Santa Claran piirikunta
Seulonnan keskeiset artikkelit
Marjatta Leppänen

Varpu Marjatta Leppänen (s. 24. elokuuta 1937 Helsinki) on suomalainen laulaja, näyttelijä ja viihdeartisti.

Nuoruus 

Marjatta Leppänen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Tyrväällä, jonne perhe muutti Ase­varikko 3:ssa työskentelevän isän kanssa talvi­sodan alla. Hän kävi keskikoulun Tyrvään yhteis­koulussa.

Ura 

Marjatta Leppäsen ura alkoi Peli­manni-pojat -orkesterin solistina jo vuonna 1956, mutta ensimmäiset singlet ilmestyivät vasta vuonna 1961. 1960-luvun tunnetuimpiin levytyksiin kuuluvat muun muassa "Sydämesi tyhjä huone" (1965), "Sellainen mies" (1968) sekä Lasse Mårtensonin kanssa duettona tehdyt "Iltaisin" (1965) ja "Leikiten" (1968). Euro­viisu­karsintoihin Leppänen osallistui vuosina 1963, 1965, 1966 ja 1975. Vuonna 1979 Leppänen toimi euro- ja inter­viisu­karsintojen juontajana. Laulaja­uran ohella Leppänen toimi pitkään pää­työnään matka­toimisto­alalla Tampereella ja Helsingissä.

1960-luvulla Marjatta Leppäseltä ilmestyi runsaasti singlejä, mutta vuosikymmenen lopulla levytykset alkoivat harveta ja artisti siirtyi estradi­viihteen pariin.

Hän esiintyi komediallisessa televisio­sarjassa Katapultti (1971–1972). Euro­viisu­karsinnoista alkanut yhteis­työ Lasse Mårtensonin kanssa jatkui ravintola-show’n merkeissä ja edelleen Matti Kuuslan ja Jukka Virtasen kanssa vielä pitkälle 1970-luvun puolellekin. Näistä show-esityksistä kaksi on tallennettu vinyylilevylle: Ilta Adlonissa (1973) ja Paita, paita ja peppu (1975).

Vuonna 1975 ilmestyi ainoa soolo­albumi Marjatta Leppänen. Tuon albumin soitetuimmat kappaleet olivat ”Pikku Mirjamin jännä päivä”, ”Minä en ole sellainen tyttö”, ”Tänä vuonna on toisin”, ”Vaikeuksia” ja cover Carpentersin kappaleesta ”Se kuuluu eiliseen” (”Only Yester­day”).

Vuonna 1978 Leppänen oli mukana perustamassa Uutta Iloista Teatteria ja on ollut useiden vuosien ajan aktiivisesti mukana sen toiminnassa. Hän on myös esiintynyt lukuisissa televisio-ohjelmissa juontajana ja oli Yleisradion Puhelinlangat laulaa -ohjelman ensimmäinen juontaja aloittaessaan vuonna 1972. Hän juonsi sarjaa vuoteen 2002 saakka.

Brita Koivusen vetäydyttyä aktiivi­uralta vuonna 2005 Marjatta Leppänen astui tämän paikalle 1950–1960-luvun laulaja­tähdistä muodostettuun laulutrioon, jonka muut jäsenet ovat Pirkko Mannola ja Vieno Kekkonen.

Yksityiselämä 

Marjatta Leppänen oli vuosina 1973–1997 naimisissa teatterinjohtaja Carl Öhmanin kanssa, sen jälkeen muusikko­ystävänsä ja työ­toverinsa Jaakko Salon kanssa tämän kuolemaan vuonna 2002 saakka.

Diskografia

Filmografia

Elokuvat 

Lähde Elonet
 Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika (1970)
 Risto Räppääjä (2008)

Televisio 

Lähde Elonet
 Suuri valssi­konsertti (1975)
 Maitoa, maitoa! (Uusi Iloinen Teatteri, 1987)
 Kanavan­vaihtaja (UIT, 1988)
 Hyvin menee, naapurit nauraa (UIT, 1989)
 Heli­bori humpsis (UIT, 1990)
 Toivo Kärki muistoissamme (1993)
 Haloolla päähän (UIT, 1996)

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Marjatta Leppänen Populaari­musiikin museo
 
 
 

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset iskelmälaulajat
Vuonna 1937 syntyneet
Elävät henkilöt
Die Welt

Die Welt on saksalainen sanomalehti, jota kustantaa Axel Springer AG. Sen perustivat 1946 brittiläiset miehitysjoukot, ja se on poliittiselta katsannoltaan keskusta-oikeistolainen (oman määrittelynsä mukaan ”liberaali kosmopoliitti”).

Lehden levikki oli vuoden 2016 ensimmäisellä neljänneksellä noin 182 000. Se ilmestyy kuutena päivänä viikossa. Sen päätoimitus on Berliinissä; Hampurissa ilmestyy paikallisversio.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Welt.de

Welt, Die
Tom (joki)

Tom () on Obin 827 kilometriä pitkä sivujoki Länsi-Siperian kaakkoisosissa Venäjällä. Joen pääuoma saa alkunsa Hakassiasta Abakanin selänteeltä ja kulkee Kemerovon alueen halki Tomskin alueelle, jossa se yhtyy Obiin noin 50 kilometriä Tomskin pohjoispuolella (2677 kilometriä Obin suusta).

Tomjoen alajuoksu on navigoitavissa Mrassujoen haaraan saakka (643 km).Joen vuotuinen keskivirtaama on joen alajuoksulla Tomskissa 1067,5 m3/s. Alimmillaan virtaama on kevättalvella. Kevättulva osuu huhti-kesäkuulle; toukokuun keskivirtaama kohoaa Tomskissa keskimäärin yli 4700 kuutioon sekunnissa.

Tomin varrella olevista kaupungeista suurimmat ovat (yläjuoksulta alkaen):
 Mežduretšensk,
 Novokuznetsk,
 Kemerovo ja
 Tomsk.

Tomjoen kalliopiirrokset
Tomjoen oikealta rannalta on löydetty useita satoja esihistoriallisen ajan kalliopiirroksia, jotka on pääosin luotu hiekkakiveen. Löytöpaikkoja on useita ja ne sijaitsevat noin 30 kilometrin osuudella Kemerovon ja sen alapuolisen Jurgan kaupungin välillä. Löytöpaikoista tunnetuin on jo vuonna 1721 kuvattu Tomskaja Pisanitsa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Tom at Tomsk  (R-ArcticNet)
Tom at Kemerovo  (R-ArcticNet)
Tom at Tom At Novokuznetsk  (R-ArcticNet)

Kemerovon alueen joet
Tomskin alueen joet
Hakassian joet
Obin vesistö
Tom (Amur)

Tom () on Amurin sivujokeen Zejaan laskeva 433 kilometriä pitkä joki Amurin alueella Venäjällä. Se saa alkunsa Amurin alueen ja Habarovskin aluepiirin rajaseudulta. Joen varrella on Belogorskin kaupunki. 

Venäjän joet
Amurin vesistö
Olavi Päivänsalo

Olavi Johannes Päivänsalo (30. kesäkuuta 1916 Keuruu – 15. lokakuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Hän oli yksi Suomen kristillisen liiton perustajajäsenistä ja puolueen ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1958–1964.

Ura

Pappina ja opettajana 
Olavi Päivänsalo vihittiin papiksi vuonna 1941 ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1943 ja lisensiaatiksi vuonna 1957. Vuosina 1941–1943 hän toimi ylimääräisenä pappina Rengossa, Laukaassa ja Hyvinkäällä, vuosina 1945–1970 Helsingissä Töölön yhteiskoulun uskonnon ja sielutieteen lehtorina ja vuosina 1957–1970 koulun vararehtorina.

Suomen kristillisen liiton puheenjohtajana 
Olavi Päivänsalo oli yksi Suomen kristillisen liiton perustajajäsenistä ja puolueen ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1958–1964.

Kunnallispolitiikassa 
Päivänsalo oli vuosina 1961–1972 Espoon kunnan- ja kauppalanvaltuuston jäsen.

Helsingin Kaupunkilähetyksen johtajana 
Olavi Päivänsalo oli pappina ja poliitikkona tunnetun B. H. Päivänsalon poika. Hän johti vuodesta 1971 alkaen isänsä ja veljensä Veikko Päivänsalon seuraajana Helsingin Kaupunkilähetystä, jonka palveluksessa hän oli ollut jo vuodesta 1944.

Tunnustukset 
Olavi Päivänsalo sai rovastin ja sosiaalineuvoksen arvonimet.

Lähteet

Suomen Kristillisdemokraattien poliitikot
Suomen Kristillisdemokraattien puheenjohtajat
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Vuonna 1916 syntyneet
Vuonna 1984 kuolleet
Ahti Tele

Ahti Tele (21. kesäkuuta 1917 Viipuri – 2. toukokuuta 1986 Lappeenranta) oli suomalainen virkamies ja poliitikko. Hän toimi Suomen Kristillisen Liiton puheenjohtajana vuosina 1964–1967. Tele oli puolueen toinen puheenjohtaja.

Tele opiskeli 11 vuotta Viipurin musiikkiopistossa, josta hän valmistui vuonna 1936. Hän opiskeli viulunsoittoa Boris Sirpon johdolla ja tähtäsi myös kapellimestariksi, mutta luopui muusikonurasta sodan puhjettua. Tele osallistui talvi- ja jatkosotaan jalkaväessä, ratsuväessä, ilmavoimissa ja yhdysupseerina. Hän pääsi sodan aikana ylioppilaaksi vuonna 1943 ja suoritti valtiotieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1955. Valmistuttuaan valtiotieteen maisteriksi hän työskenteli pitkään sosiaali- ja terveysministeriön kansainvälisten asiain sihteerinä. Hän osallistui ILO:n ja OECD:n kokouksiin Suomen edustajana. Hän oli myös vuosina 1970–1972 toimineen valtiosääntökomitean jäsen. Tele oli vuoden 1968 presidentinvaaleissa Urho Kekkosen valitsijamiesehdokkaana ainoana Kristillisen Liiton edustajana. Hänestä povattiin puolueensa ehdokasta vuoden 1978 presidentinvaaleihin, mutta hän kieltäytyi ehdokkuudesta.

Tele harrasti urheilua muun muassa Viipurin Nyrkkeilijöissä ja Helsingin Tovereissa. Hän oli vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa nyrkkeilyottelujen ruotsin- ja ranskankielisenä kuuluttajana.

Lähteet

Suomen Kristillisdemokraattien poliitikot
Suomen Kristillisdemokraattien puheenjohtajat
Suomalaiset virkamiehet
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 1986 kuolleet
Eino Sares

Eino Eero Sares, vuoteen 1930 Böckerman (8. maaliskuuta 1907 Sakkola – 6. tammikuuta 1992 Mynämäki ) oli suomalainen poliitikko ja rovasti.

Henkilöhistoria 
Sareksen vanhemmat olivat opettaja Uno Aleksander Böckerman ja Anna Viskari ja puoliso vuodesta 1932 Aili Hellä Johanna Ahtiainen. Sares kirjoitti ylioppilaaksi 1927 ja vihittiin papiksi vuonna 1932. Hän toimi virkaa tekevänä kirkkoherrana Pälkjärvellä vuosina 1932–1934, kirkkoherran apulaisena Kurkijoella vuosina 1934–35, kappalaisena Ruokolahdella vuosina 1935–1948, Imatran kirkkoherrana vuosina 1950−1954, Lapuan tuomiorovastina vuosina 1954–1961, Helsingin tuomiorovastina vuosina 1961–1965 sekä Evankelisluterilaisen Sisälähetyssäätiön toiminnanjohtajana vuosina 1966–1968. Sotilasarvoltaan Eino Sares oli reservin yliluutnantti.

Poliittinen ura 
Sares toimi Suomen kristillisen liiton järjestyksessä kolmantena puheenjohtajana vuosina 1967–1970. Sares toimi myös SKL:n äänenkannattaja Kristityn vastuun päätoimittajana 1960- ja 1970-luvuilla.

Julkaisuja 
 Mitä on vanhurskauttaminen?, 1951
 Tottelin taivaallista näkyä: Urho Muroman muistokirja, 1967

Lähteet 

Suomen Kristillisdemokraattien poliitikot
Suomen Kristillisdemokraattien puheenjohtajat
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
 Suomalaiset kristilliset kirjailijat
 Suomalaiset päätoimittajat
Vuonna 1907 syntyneet
Vuonna 1992 kuolleet
Rastilan metroasema

Rastilan metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se sijaitsee Puotilan ja Vuosaaren asemien välissä Vuosaaren metrosillan itäpuolella. Asema palvelee Rastilan ja Meri-Rastilan asuinalueita Itä-Helsingin Vuosaaressa. Myös Rastilan leirintäalue sijaitsee aseman lähistöllä.

Rastilan asema avattiin 31. elokuuta 1998 Vuosaaren metroradan valmistuttua. Asema sijaitsee kahden ratakilometrin etäisyydellä Puotilan metroasemasta ja 1,2 ratakilometrin päässä Vuosaaren metroasemasta. Laituri on 138 metriä pitkä, ja koko laiturihalli on leveydeltään 19 metriä. Aseman veroton kustannusarvio oli 52,6 miljoonaa markkaa. Aseman lopulliset rakennuskustannukset vuoden 2007 rahassa olivat 12,1 miljoonaa euroa.

Arkkitehtuuri
Rastilan metroaseman suunnittelivat arkkitehdit Irmeli Grundström ja Juhani Vainio. Arkkitehtonisina aiheina ovat kevyet kaarevat kattomuodot ja läpinäkyvyys, ja pääasialliset rakennusmateriaalit ovat teräs ja lasi. Teräsrakenteiden ja -levyjen värit ovat neutraaleja hopean ja siniharmaan eri sävyjä tai materiaalien omia värejä. Asema on tilava ja laituritasolla ilmeeltään paviljonkimainen. Toisaalta konsultti Seppo Vepsäläinen luonnehtii asemaa teknisiltä ja matkustajille varatuilta tiloiltaan suureksi muihin metron vastaaviin asemiin verrattuna. Hän kuvaa selvityksessään Rastilaa käyttömenoiltaan kalliiksi mutta vähäkäyttöiseksi asemaksi.

Asemakokonaisuus koostuu läntisestä lippuhallirakennuksesta, laiturihallista, itäisestä sisäänkäynnistä ja sähkönsyöttöasemasta, joka sijaitsee raiteen 1 puolella aseman itäpäässä. Rakennuksen viereen on varattu noin 200 polkupyörä- ja 38 autopaikkaa matkustajille. Metroasema sijaitsee kallioleikkauksessa, ja luonnonkallio hallitsee laituritason seinämää raiteen 1 puolella.

Taide
Aseman kallioseinään laiturin länsipäähän on kiinnitetty Timo Heinon 32 metriä pitkä veistosseinämä Nonstop.

Kuvia asemalta

Lähteet

Aiheesta muualla 

Helsingin metroasemat
Vuosaari
Oranssi (yhdistys)

Oranssi ry on helsinkiläinen nuorisotyötä tekevä kansalaisjärjestö. Yhdistyksen toiminnan tarkoituksena on nuorten kulttuuri- ja kansalaistoiminnan tukeminen sekä nuorisoasuntojen kunnostus ja ylläpito. Oranssi ry aloitti toiminnan 1990 talonvaltausliikkeenä ja nuorten asunnottomien etujärjestönä. Oranssi-ryhmiä syntyi 1990-luvun alussa muihinkin kaupunkeihin, mutta ajan myötä näiden toiminta hiipui.

Oranssin toimintakeskus on toiminut eri aikoina vallatussa taksinkuljettajien vanhassa huoltoasemassa Mei­lahden ”Putkinotkossa”, entisessä nuorisotalossa Kataja­nokan "Skattalla" ja viimeksi vanhassa päiväkodissa Hertto­niemessä. ”Hertsiga” oli ikärajaton musiikkiklubi ja tila joka tarjosi harjoitus- ja esiintymistiloja usealle teatteriryhmälle ja monille muille toimintaryhmille. Toimintakeskus sijaitsi vanhassa Herttoniemen ostos­keskuksessa, joka purettiin 2008.

Yhdistyksen nykyinen toimintakeskus Valvomo sijaitsee Suvi­lahden entisellä voimala-alueella Helsingin Kalasatamassa. Suvilahden kulttuurikeskuksessa järjestetään ympäri vuoden monenlaista avointa toimintaa, kuten tapahtumia, keikkoja, työpajoja, teatteria ja sirkustreenejä. 

Yhdistyksen omistama Oranssi Asunnot Oy peruskorjaa ja ylläpitää kohtuuhintaisia nuorisoasuntoja nuorille ja nuorille perheille. Yhtiöllä on kolmetoista nuorisoasumiseen tarkoitettua puutaloa Kumpulassa, Arabiassa, Herttoniemessä, Tapanilassa, Pasilassa ja Pakilassa. Taloissa asuu noin satakolmekymmentä asukasta.
 
Keväällä 2015 Oranssi julkaisi internetsivuillaan pienlehtiarkiston, jossa on luettavissa yli kolmesataa suomalaista vuosina 1977–82 alkanutta pienkustannelehteä.  Lehdet on jaettu vuoden 1977 jälkeisiin punklehtiin ja 1960- ja 1970-lukujen underground- ja vaihtoehtolehtiin. Lisäksi sivuille on koottu tekijähaastatteluita. Arkiston on mahdollistanut opetus- ja kulttuuriministeriön kohdeapuraha. Oranssi ry:n yhteistyötahona arkistohankkeessa toimi Suomen Jazz & Pop Arkisto (JAPA).

Katso myös 
Oranssi Asunnot
Sosiaalikeskus
Teatteri Reipas Irma

Lähteet

Julkaisuja 
 Kohti turvallisempaa harrastamista (2020)
 Hyvästi masentava maanantai: Saavutettavuuden osa-alueet matalan kynnyksen taide- ja kulttuuritoiminnassa (2018)
 Talonvaltausliikkeestä osaksi kaupunkia - Oranssin onnistunut integraatio (2017)
 "Hakekaa kenkänne!": Oranssi ry:n kulttuurikeskuksen kävijäkartoitus ja esittely (2014)
 Oranssin asumismalli ja yhteisöllinen asuminen asukkaiden kokemana (2013)
 Avauksia yhteisöjen osaamisen kehittämiseen (2013)
 Oikeus kaupunkiin! - Oranssi kaupunkiliikkeenä (2012)
 Kill Citystä Satamaan – nuorten omaehtoisten tilojen helsinkiläinen perinne (2009)
 Talonvaltaus liikkeenä– miksi squat ei antaudu? (2008)
 Putkinotkosta Hertsigaan - Oranssi ry:n nuorten toimintakeskukset 1991-2007

Kirjallisuutta 
 
 Nuorten oma asuntotuotanto. Ympäristöministeriö. Rakennustieto Oy, Ekotieto-sarja. Helsinki.

Suomalaiset nuorisojärjestöt
Helsinkiläiset järjestöt
Tina Mäkelä

Tina Elise Mäkelä (o.s. Pitkänen, s. 30. kesäkuuta 1955 Lahti) on suomalainen poliitikko. Koulutukseltaan Mäkelä on diakonissa, terveydenhoitaja ja terveystieteiden maisteri.

Poliittinen toiminta
Hän toimi kansanedustajana vuosina 1987–1995, jolloin hän edusti Keski-Suomen läänin vaalipiiriä, Suomen Maaseudun Puolueen puoluesihteerinä 1989–1991 ja puheenjohtajana vuosina 1991–1992.  Hän työskenteli Jyväskylän kaupunkiseurakunnan palveluksessa vuosina 1981–1995.

Kansanedustajan työnsä ohella Mäkelä toimi vuosina 1985–1994 SMP:n Keski-Suomen piirin puheenjohtajana sekä oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1985–1994 ja Jyväskylän kaupunginhallituksen varajäsen vuosina 1987–1988.

Mäkelä on ollut kansanedustaja Ilkka Kanervan (kok.) tukiyhdistyksen, Varsinais-Suomen Linjanvetäjät ry:n puheenjohtaja.

Muu toiminta
PRH:n eli patentti- ja rekisterihallituksen mukaan Kiinteistö Oy Mynämäen Niittylinna, TTM-Kiinteistöt Oy ja CTM Sosiaali- ja terveyspalvelut ovat Mäkelän omistuksessa tai määräysvallassa ja hän on niissä hallituksen puheenjohtaja.

Yksityiselämä
Hänen puolisonsa oli SMP:n entinen kansanedustaja Hannu Suhonen. Mäkelällä on aikaisemmasta avioliitostaan kaksi poikaa.

Lähteet

Kansanedustajat
Suomen maaseudun puolueen poliitikot
Suomen maaseudun puolueen puheenjohtajat
Suomalaisten puolueiden puoluesihteerit
Jyväskylän kaupunginvaltuutetut
Keski-Suomen vaalipiiri
Vuonna 1955 syntyneet
Elävät henkilöt
Väinö J. Leino

Väinö J. Leino (6. maaliskuuta 1922 Pori – 15. joulukuuta 1993 Turku) oli suomalainen varatuomari, joka toimi useissa korkeissa kunnallisissa viroissa. Hän toimi Turun kaupunginjohtaja vuosina 1964–1989, ollen näin Turun pitkäaikaisin kaupunginjohtaja. Puoluetaustaltaan Leino oli sosiaalidemokraatti.

Leino toimi kunnallisena lakimiehenä Tampereella ja Lahdessa. Riihimäen kauppalan- ja kaupunginjohtajana hän oli vuosina 1951–1961. Myöhemmin Leino siirtyi Hämeenlinnan kaupunginjohtajaksi, jossa hän oli vuoden ja kahdeksan kuukautta.

Hämeenlinnasta Leino valittiin Turun kaupunginjohtajaksi 2. joulukuuta 1963. Leino voitti kaupunginvaltuuston äänestyksen 35–17. Turun kaupunginjohtajan virassa Leino oli 1. maaliskuuta 1964–31. maaliskuuta 1989.

Väinö J. Leinon isä oli päätoimittaja Jalmari Leino.

Lähteet 

Turun kaupunginjohtajat ja pormestarit
Riihimäen kaupunginjohtajat
Suomalaiset juristit
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Vuonna 1922 syntyneet
Vuonna 1993 kuolleet
Rodokrosiitti

Rodokrosiitti (mangaani(II)karbonaatti, MnCO3) on yleensä väriltään vaaleanpunainen mineraali, jonka väri voi vaihdella hyvin haaleanpunaisesta aina tummanpunaiseen asti. Väri voi olla myös kellertävänharmaa tai ruskea. Rodokrosiitti esiintyy usein aggregaatteina (geol. termi: toisiinsa vain ulkonaisesti liittyvien osien kokonaisuus), raidallisina, akaattia muistuttavina muodostumina (ks. kuvat).

Rodokrosiitti muodostuu maankuoren hydrotermisissä vyöhykkeissä, jossa vesi ja maan sisäinen lämpö ovat kosketuksissa toisiinsa.

Rodokrosiitti saa värinsä mangaanista, ja se on nimetty kreikan kielen sanan rhodos (suom. ruusu, ruusunpunainen) mukaan. Se onkin tärkeä mangaanimalmi, korukivikäytön lisäksi.

Rodokrosiitin viiru on valkoinen ja kiilto lasimainen, joskus helmiäismäinen. Se on kovuudeltaan 3,5–4 Mohs'in asteikolla eli suhteellisen pehmeä ja helposti naarmuuntuva korukiveksi (puukko, teräs ja lasi naarmuttavat).

Mineraalin tunnettuja löytöpaikkoja Suomessa on Lapuan Simpsiö ja Ylistaron Vittinki, jossa esiintyy myös sen sisarmineraalia rodoniittia. Muita mainittavia esiintymiä maailmalla ovat mm. Tschiaturi, Ural Venäjällä, Freiberg, Itä-Saksa; Jugoslavia, Unkari, Romania ja Yhdysvallat.

Rodokrosiitin kiteet ovat harvinaisia, se esiintyy useimmiten massamaisina muodostumina, mutta joskus löytyy suuriakin kiteitä. Suurimmat tähän mennessä löydetyt rodokrosiittikiteet ovat olleet pituudeltaan lähes 5 cm ja niitä on löydetty mm. Coloradosta, Yhdysvalloista; Freibergistä, Saksasta; Romaniasta ja Perusta.

Lähteet 
 Schumann, Walter, 1993: Kivet ja mineraalit. Otava, Keuruu. ISBN: 951-1-10207-9
 Schumann, Walter, 1989: Jalokivet ja korukivet. Otava, Keuruu. ISBN: 951-1-10837-9
 Brocardo, G., 1994: Minerals & Gemstones. ISBN: 0-7153-0197-7

Aiheesta muualla 

 Mindat: Rhodochrosite 
 Webmineral: Rhodochrosite Mineral Data 
 Handbook of Mineralogy: Rhodochrosite (pdf) 

Korukivet
Karbonaattimineraalit
Sinfoniaorkesteri

Sinfoniaorkesteri on yksi länsimaisen taidemusiikki-instituution kulmakivistä. Se on suurin soitinperheiden luoma kokonaisuus. Sinfoniaorkesteri sisältää soittimia useimmista soitinryhmistä, vähintään jousista ja puhaltimista, ja esittää sinfonioita ja muita laajamittaiselle orkesterille sävellettyjä orkesteriteoksia, muun muassa konserttoja. Lisäksi monet eurooppalaiset sinfoniaorkesterit toimivat oopperaorkestereina.

Orkesteria johtaa nykyisin yleensä kapellimestari. Vielä 1800-luvun alkupuolella orkesterin johtamisesta vastasi usein konserttimestari tai cembalisti. Nykyisinkin on tosin olemassa joitain orkestereita, jotka soittavat ilman kapellimestaria. Viime vuosina useat instrumentalistit ovat myös halunneet kokeilla orkesterin johtajina ja palanneet vanhaan käytäntöön johtaa pianon äärestä tai konserttimestarin paikalta.

Kokoonpano 
Sinfoniaorkesterin kokoonpano vaihtelee teoskohtaisesti. Yhteensä soittajia on nykyaikaisissa orkestereissa tavallisesti 70–100. Tyypillinen sinfoniaorkesteri koostuu seuraavista soitinryhmistä:

jouset (16–30 viulua, 8–12 alttoviulua, 8–12 selloa, 5–8 kontrabassoa)
puupuhaltimet (2–3 huilua, 2–3 oboeta, 2–3 klarinettia, 2–3 fagottia; piccolohuilu, englannintorvi, bassoklarinetti, kontrafagotti)
vaskipuhaltimet (2–8 käyrätorvea, 2–5 trumpettia, 3 pasuunaa, tuuba)
lyömäsoittimet (patarummut, lautaset, bassorumpu, tamtam, triangeli, kellopeli, putkikellot, ksylofoni, marimba, jne.)
muut soittimet (1–2 harppua, celesta, piano jne.)

Sinfoniaorkestereita

Suomalaisia 
 Radion sinfoniaorkesteri
 Helsingin kaupunginorkesteri
 Ylioppilaskunnan Soittajat
 Sinfoniaorkesteri Vivo
 Sibelius-Akatemian sinfoniaorkesteri

Lähteet

Aiheesta muualla  

 
 

Seulonnan keskeiset artikkelit
Myllypuron metroasema

Myllypuron metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se sijaitsee Myllypuron osa-alueella Vartiokylän kaupunginosassa Itä-Helsingissä. Asema on katettu ulkoasema ja se sijaitsee aivan Myllypuron terveysaseman ja Liikuntamyllyn vieressä. 

Myllypuron asema avattiin 21. lokakuuta 1986, ja sen suunnitteli arkkitehtitoimisto Toivo Korhonen Oy. Se sijaitsee 1,922 kilometrin etäisyydellä Itäkeskuksen metroasemasta ja 1,371 kilometrin päässä Kontulan metroasemasta. Myllypuron metroasema peruskorjattiin vuosina 2014-2016, jolloin asemalle rakennettiin muun muassa lasiseinät ja sisäänkäyntejä korjattiin. Aseman eteläinen sisäänkäynti sai kolmet rullaportaat, joita ei aiemmin asemalla ollut lainkaan.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla

Helsingin metroasemat
Myllypuro