Mikojan-Gurevitš MiG-21

Mikojan-Gurevitš MiG-21 (, ) on neuvostoliittolainen Mikojan-Gurevitšin suunnittelema ja valmistama suihkuhävittäjä, jota käytettiin perushävittäjänä useissa Varsovan liiton maissa 1980-luvulle. Muita käyttäjiä olivat Neuvostoliiton liittolaismaat Lähi-idässä, Aasiassa ja Afrikassa. Tyyppi  on maailman eniten valmistettu yliääninen suihkulentokone, jota valmistettiin 11 496 kappaletta Neuvostoliitossa vuosina 1959–1985, Intiassa ja Tšekkoslovakiassa. Kiinan kansantasavallassa MiG-21:ä valmistettiin lisenssillä nimellä J-7 kansan vapautusarmeijalle ja nimellä F-7 vientiä varten yhteensä noin 2 500 kappaletta vuoteen 2012 mennessä.

MiG-21 on valmistettu montaa tyyppiä, muun muassa ensimmäisen sukupolven MiG-21F (tyyppi 72), MiG-21F-13 (tyyppi 74), toisen sukupolven MiG-21P, MiG-21PF, MiG-21PFS, MiG-21FL, MiG-21FPM, M-21/M-21M, MiG-21R. Kolmatta MiG-21 -sukupolvea edustivat MiG-21S, MiG-21SN, MiG-21SM, MiG-21I, MiG-21M, MiG-21MF, MiG-21SMT ja MiG-21MT. Koulutusversio tunnettiin NATO-raportointinimellä Mongol.

Konetyypin neljänneksi ja viimeiseksi merkittäväksi tuotantomalliksi jäi MiG-21BIS. Myöhempien aikojen uudistettuja versioita olivat MiG-21-92 ja MiG-21-2000. Edullisemman ylläpidon ansiosta tyyppi on säilynyt käytössä pidempään kuin seuraaja Mikojan-Gurevitš MiG-23.

Israelilainen Elbit on tarjonnut vielä käytössä oleviin koneisiin modernisointipakettia, johon kuuluvat nykyaikainen ohjaamo HUD-monitoiminäyttöineen, moderni tutka sekä valmius käyttää nykyaikaisia torjuntaohjuksia. Modernisoituja MiG-21 -koneita on Unkarin ilmavoimilla, jossa niiden nimenä on LanceR. Niistä 71 kappaletta muokattiin rynnäkkökoneiksi LanceR A ja 25 kappaletta  varsinaisiksi torjuntahävittäjiksi LanceR C, jotka saivat modernin tutkan. MiG 21 koneet on sittemmin korvattu Ruotsista liisatuilla JAS 39 Gripen C monitoimihävittäjillä.

Koneen kehitys 
Koneen kehittämisen perustana olivat Korean sodassa saadut kokemukset. Peruslähtökohtana oli kevyt hävittäjä. Koneen tuli saavuttaa 20 kilometrin korkeus ja Mach 2:n nopeus. Prototyyppivaiheessa kone sai NATO-koodinimekseen "Faceplate". MiG-21:n prototyyppi Je-2 lensi ensi kerran vuonna 1955, ja MiG-21F tuli Neuvostoliiton ilmavoimien palveluskäyttöön vuonna 1959. Ensimmäinen myös ohjusaseistuksella varustettu malli oli F-13. Ohjukset olivat K 13 -infrapunaohjuksia. Konetta kutsuttiin nk. päivä- tai hyvänsään hävittäjäksi, millä viitataan vaatimukseen "nähdä" kohde sekä visuaalisesti että infrapuna-alueella. Infrapunaohjus ei toimi sumussa tai pilvessä lennettäessä.

Ominaisuuksista 
F-13-versiossa oli hyvä näkyvyys. Lentäminen yleisesti oli helppoa ja kone oli vakaa, mutta pystyi siivekkeillä tekemään esimerkiksi 360 asteen vaakakierteen sekunnissa. Laskeutumisnopeus oli suuri. Mig-21BIS oli hieman kömpelömpi ja tuntumaltaan raskaampi ja jäykempi. Siivekkeet eivät olleet yhtä tehokkaat. Bis-versiossa myös näkyvyys oli heikompi. Versio kykeni lentämään ääntä nopeammin myös matalalla jatkuvasti säätyvän ilmanoton ja tehokkaamman moottorin ansiosta. Hävittäjänä tärkein ero oli tutka ja sen mukana tutkaohjukset, jotka mahdollistivat torjunnat huonossa säässä ja pimeydessä.

Bis-versiossa moottorilta laskusiivekkeisiin oli rakennettu puhallusjärjestelmä, joka lisäsi nostovoimaa mahdollistaen laskeutumisen pienemmällä nopeudella ja näin lyhyemmille kiitoteille. Muutoin Bis-versio säilytti F-13:n  hyvät lento- ja laskuominaisuudet. Bis- ja UM-versioissa lentäjän tehtäviä helpotti autopilotti. U- ja UM-koulutusversiot olivat oleellisilta ominaisuuksiltaan perusversioittensa kaltaisia. Romanian käyttämillä ohjaamoltaan modernisoiduilla "LanceR" versioilla on saavutettu lentäjälle parempi tilanteenhahmotus, jonka avulla voi liikehtiä konetyypille uudella tavalla, vaikka koneen perusrakenne on sama.

Käyttö Suomessa

MiG-21F 
Suunniteltaessa modernin hävittäjäkaluston hankkimista Suomeen oli Dassault Mirage III vahva ehdokas, vaikka tuolloiset poliittiset syyt, YYA-sopimus ja Neuvostoliittoon kanssa käytävä bilateraalinen eli kahdenkeskinen kaupankäynti olisivat voineet vaikeuttaa hanketta tai jopa estäneet sen.

Neuvostoliiton tarjous myydä MiG-21-koneita oli yllättävä, sillä tyyppi oli uusi maan omissakin ilmavoimissa, eivätkä silloiset satelliittivaltiotkaan olleet vielä saaneet sitä käyttöönsä. Osaltaan tarjoukseen saattoi vaikuttaa Suomen kielteinen päätös MiG-19-hävittäjästä, mutta myös YYA-sopimuksen uskottava toteuttaminen vaati jo MiG-21-tyypin tasoista kalustoa ohjusaseistuksineen. Neuvostoliitolle oli keskeistä että puolueettoman Suomen ilmapuolustus kykenisi tarvittaessa estämään brittiläisten ja yhdysvaltalaisten pommituslennot Leningradin (nykyisen Pietarin) aluetta ja kaupunkia vastaan. Suomelle hävittäjien hankinta sopi, sillä ilmatorjuntaohjusten hankinnoissa osittain samaan tarkoitukseen oli epäonnistuttu Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltojen vastustaessa.

Kone oli lento-ominaisuuksiltaan hyvä. Neuvostoliitto oli järjestänyt tyyppiin asianmukaisen kurssin, mutta Kuuban kriisi häiritsi sitä pahoin.
Opettajat määrättiin hälytysvalmiuteen ja päivystykseen koulutukseen varatuilla koneilla, mikä rajoitti lentotuntimääriä. Lauri Pekuri katsoi silti, että lennetyt tuntimäärät olivat riittäviä koulutuksen jatkamiseksi Suomessa ilman tarpeetonta riskiä. Tyypistä ei vielä ollut käytettävissä kaksipaikkaista UTI-versiota.

Lauri Pekurille tarjoutui myöhemmin tilaisuus lentää English Electric Lightning -koneella. Hän piti konetta suoritusarvoiltaan ja liikehtimiseltään selvästi huonompana kuin MiG-21-konetta, mutta asetekniikaltaan tehokkaampana.

Suomen ilmavoimat hankki ensimmäiset 20 MiG-21F-13-konettaan 1963. Kymmenen ensimmäisen koneen tunnukset olivat MG-1..10. Pian saapumisen jälkeen koneiden tunnuksissa siirryttiin hajanumerointiin MG-31..35, MG-46..50, MG-61..65 ja 76..80. Tuhoutuneen ja vaurioituneen koneen tilalle saatiin takuun puitteissa vielä kaksi lisäkonetta vuosina 1964–65 (MG-91 ja -92).

Tyypin pääkäyttäjä oli Karjalan Lennoston Hävittäjälentolaivue 31 (HävLLv 31). Koneet palvelivat HävLLv 31:n 1. lentueessa (1963–1980), Koelentolaivueessa (1962–1985), silloisen Hämeen Lennoston HävLLv 11:stä (1966–1972) ja Tiedustelulentolaivueessa (1973–1986). Tiedustelukoneiksi muunnettiin Suomessa yhdeksän konetta 1970-luvun alusta lähtien (MG-32, -35, -47, -49, -50, -61, -63, -65 ja -92). Tiedustelulentolaivue operoi vuosina 1973–1986 tyypin valokuvatiedustelumuunnosta ja vuosina 1980–86 myös sen hävittäjäversiota.

Ilmavoimilla oli käytössään myös kuusi kaksipaikkaista koulukoneversiota, joista kaksi oli tyyppiä MiG-21U- ja neljä MiG-21UM-tyyppiä. MiG-21U-koneet (MK-103 ja -104) olivat käytössä vuosina 1965–81 HävLLv 31:ssä. MiG-21UM-koneet MK-105 ja -106 saapuivat Suomeen vuonna 1974. MiG-21Um-koneet MK-126 ja MK-143 toimitettiin Suomeen MiG-21BIS-hankinnan yhteydessä 1980-luvun alussa. Myös MiG-21UM-koneet palvelivat Hävittäjälentolaivue 31:ssä.

MIG-21F oli ilmavoimien ensimmäinen kaksinkertaiseen äänennopeuteen pystynyt lentokonetyyppi. Ensimmäinen Suomen ilmavoimien yli kaksinkertaisen äänen nopeuden saavuttanut kone oli MG-32.

Koneita tuhoutui lento-onnettomuuksissa viisi kappaletta (MG-62, -63, -64, -79, -80).

Mig 21F:n viimeinen lento Suomessa tapahtui MG-33-koneella Tikkakoskella 17. tammikuuta 1986 ja sen suoritti kapteeni Hannu Vartiainen. Käytöstä poiston jälkeen suurin osa MiG-21F-13-koneista muutettiin "MiG-21BIS-valekoneiksi" eli harhautusvalemaaleiksi. Tältä kohtalolta säästyivät lopulta ainoastaan MG-61, MG-78 ja MG-92, jotka varattiin muistomerkiksi ja museotarkoituksiin. Valekoneet romutettiin 1990-luvun lopulla. Vain valekoneet MG-32, -35 ja -77 säästyivät romutukselta museo- ja koulutuskäyttöön.

MiG-21BIS 
Vuosina 1978–1986 hankittiin vanhentuneiden MiG-21F-13-koneiden seuraajiksi yhteensä 26 MiG-21BIS-konetta. F-version ollessa ns. päivähävittäjä oli bis-versio ns. jokasäänhävittäjä. Koneista 2 saapui vuonna 1978 (MB-111, MB-114 → MG-111, MG-114) ja 18 vuonna 1980 (MG-115..118, 120, 122, 124, 125, 127, 129, 130..133, 135, 138..140). Tiedustelulentolaivueen MiG-21F-kaluston korvaajaksi tilattiin vuonna 1984 koneita 6 kappaletta lisää. Koneista 3 toimitettiin vuonna 1985 (MG-119, -128, ja -136) ja 3 vuonna 1986 (MG-121, -123 ja 134). 

Koneet palvelivat Karjalan Lennoston Hävittäjälentolaivue 31:ssä Rissalassa (1. ja 2. lentueissa) ja Koelentueessa Kuoreveden Hallissa.

Koneita tuhoutui erilaisissa lento-onnettomuuksissa kuusi kappaletta (MG-115, 117, 120, 122, 128, 139). 

MiG-21BIS-koneita kehiteltiin ja paranneltiin Suomessa monilta osin. Koneen ohjaamovarustusta länsimaalaistettiin ja siitä kehitettiin valokuvaustiedusteluversio. Kuusi konetta (MG-114, MG-124, MG-125, MG-127, MG-129 ja MG-133) modifioitiin Suomessa valokuvaustiedustelua varten vuodesta 1986 alkaen ja nämä koneet siirrettiin Tiedustelulentolaivueelle (TiedLLv) Tikkakoskelle. Laivue operoi tiedustelukoneita vuosina 1988–1993.

Viimeiset MiG-21BIS- ja MiG-21UM-koneet lensivät Rissalassa 7. maaliskuuta 1998 Karjalan Lennoston siirtyessä McDonnell Douglas F-18C/D Hornet -koneiden käyttäjäksi. Tyypin viimeisen lennon suoritti viimeisen MiG-lentueen päällikkö kapteeni Yrjö "Ylli" Rantamäki MG-138:lla, joka on näytteillä nykyisin Keski-Suomen ilmailumuseossa Tikkakoskella. 

MiG-21 on ollut Suomen ilmavoimien ainoa konetyyppi, joka pystyi ylittämään kaksinkertaisen äänennopeuden.

Käyttäjämaat 

Koneen käyttäjämaat kautta aikain:

Vietnamin sodassa useat tuolloisen Pohjois-Vietnamin lentäjät nousivat MiG-21-ässiksi. Heitä olivat esim. Nguyen Tien Sam (6 pudotusta) ja Lê Thanh Đạ (6 pudotusta) Useat egyptiläiset lentäjät saavuttivat pudotuksia sodissa Israelia vastaan mm. Dassault Miragen versioista sekä F-4 Phantom II -koneista.

Tekniset tiedot 

MiG-21F-13

 Kärkiväli: 7,15 m 
 Pituus: 15,7 m
 Tyhjäpaino: 4 980 kg 
 Suurin lentopaino: 8 315 kg
 Suurin kuormituskerroin: +8 G
 Moottori: Tumanski R-11F-300, jonka suurin työntövoima perusmoottorilla on 39 000 N, minimijälkipoltolla 49 000 N ja maksimijälkipoltolla 49 000 N
 Suurin nopeus vaakalennossa korkealla on 2,05 Mach ja meren pinnan tasolla 1 200 km/h
 Aseistus: 
 yksi 30 mm NR-30-tykki
 kaksi R-13-ohjusta (NATOn koodinimi: AA-2 Atoll), jotka ovat infrapunaohjautuvia eli lämpöhakuisia ilmataisteluohjuksia 
 tai kaksi rakettimakasiinia, joissa on kummassakin 16 kappaletta 57 mm ilmasta maahan ammuttavia raketteja.

"Faceplate"-prototyypille aseistukseksi arvioitiin valokuvan perusteella ohjusten tai rakettien lisäksi 3 kpl 37 mm:n Nudelmann-Rikter-tykkiä.

MiG-21BIS
 Kärkiväli: 7,15 m
 Pituus: 15,5 m
 Tyhjäpaino: 5 843 kg
 Suurin lentopaino: 9 914 kg
 Suurin kuormituskerroin: +8,5 G
 Moottori: Tumanski R-25-300, jonka suurin työntövoima perusmoottorilla on 41 000 Newtonia, minimijälkipoltolla 53 000 N, maksimijälkipoltolla 68 500 N ja poikkeusteholla 71 000 N (Karkeasti Newtonia vastaa kp-arvona luku joka saadaan jakamalla N-arvo luvulla 9,81)
 Lentomatka: 1 225 km ilman lisätankkeja
 Suurin nopeus korkealla on 2,05 Mach ja matalalla 1 300 km/h.
 Aseistus
 yksi 23 mm GSh-23L-tykki, jolle on 200 ammusta
 neljä siipiin ripustettavaa R-3S-, R-13M- tai R-60-infrapunaohjusta tai R-3R-tutkaohjusta
 kaksi UB-32A- ja kaksi UB-16-57-rakettikasettia, joissa kussakin 32 ja 16 S-5M- tai S-5K-rakettia, yhteensä 96 rakettia

MiG-21 UTI Suomessa käytössä ollut versio joka vastaa F-mallia ja oli käytössä vuosina 1965–1981

Pituus ilman pitot-putkea (ilmaisin nopeusmittarille) 12,8 m
Kärkiväli 7,15 m
Nousuaika 10 000 m 2 min 35 sek
Lentomatka ilman lisäsäiliöitä 1470 km
Suurin nopeus 2+ Mach
Lakikorkeus yli 18 000 m

Moottori: Tumanski R-11 F-300 3 900 kp, jälkipoltolla 5 750 kp
Aseistus 1 kpl 12,7 mm A-12,7-konekivääri, 57 mm raketteja 2 x 16 kpl kaseteissa tai
2 kpl R-3S-ilmataisteluohjusta

MiG-21BIS-versiota vastasi koulutusversio MiG-21 UM joita hankittiin kesäkuussa 1974 neljä kappaletta. Niiden tunnuksissa käytettiin lyhennettä MK.
Moottori: Tumanski R-13-300 6 600 kp
Ei kiinteää aseistusta

Romanian LanceR versio perustuu MF-versioon. A-version aseistukseen kuuluu laser-maalinosoitin ohjautuvine pommeineen. C-versio voi käyttää useita sekä venäläisvalmisteisia että länsimaissa valmistettuja infrapunaohjuksia. Alkuperäisestä MF-versiosta poiketen siinä ei voi käyttää tutkaohjattuja ohjuksia.

Koelentäjät tekivät Suomessa MiG-21:llä nousuja yli 20 kilometrin korkeuteen. Tavanomainen ylin korkeus oli 18 kilometriä ja nämä nousut tehtiin keräämällä vauhtia syöksyssä, josta saadulla nopeudella kone ylitti palveluslakikorkeuden. Koneen minimi-ilmanopeus korkealla oli 500 km/h moottorin ilmansaannin turvaamiseksi. Ilmakehän ohenemisen vuoksi 22,5 km:n korkeudessa nopeus maahan verrattuna oli tällöin Mach 2.05. Jyrki Laukkanen saavutti koneella 21,3 km:n korkeuden.

Museokoneita Suomessa 

 Suomen ilmailumuseon, Vantaalla, pihalla on MiG-21BIS (MG-135) ja MiG-21BIS:n (MG-111) nokka. 
Suomen Ilmavoimamuseo ovat MiG-21F-13 (MG-92), MiG-21U (MK-103), MiG-21UM (MK-105 ja MK-126), MiG-21BIS (MG-138) ja MiG-21BIS:n (MG-136) nokka.
 Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa, Kymissä, ovat MiG-21F-13 (MG-78) ja MiG-21BIS (MG-116).  
 Porissa lentokoneasentajakoulutuksen käytössä (Winnonva) on MiG-21BIS (MG-114).
 Karjalan ilmailumuseossa, Lappeenrannassa, on MiG-21BIS (MG-127) ja "MiG-21BIS-valekone MG-127" (oikeasti F-versio MG-77). Museossa on esillä myös  MiG-21UM (MK-106).
 Karjalan Lennostolla on yksi MiG-21BIS (MG-129). Kone on käyntikelpoinen ja sillä on rullattu muun muassa MiG-lentäjien kokoontumisissa.
 Vesivehmaalla Päijät-Hämeen ilmailumuseossa on kaksi MiG-21BIS:iä (MG-131 ja MG-140).
 Muistomerkkinä sotilastukikohdan alueella on MiG-21BIS-kone MG-119 Rissalassa.  
 Kauppakeskus Tuulosessa Hämeenlinnan Tuuloksessa on näytteillä MiG-21BIS (MG-124) yhdessä Saab J35F Drakenin (DK-247) kanssa 
 Karjalan Lennostolla on rekan perävaunuun sijoitettuna ja monissa yleisötapahtumissa kiertänyt MG-134:n ohjaamo.
 Ilmavoimien omistama MG-130 on sijoitettu säilytyssopimuksen perusteella Helsingin Jätkäsaareen Verkkokauppa.com-toimitalon kattotasanteelle. Kunnostettu kone on tutkalla varustettu MiG-21-BIS.

Lähteet 
Keski-Suomen ilmailumuseon opas teksti Timo Heinonen, Tapio Kakko ISBN 952-90092-5-9

http://www.acig.org/artman/publish/article_245.shtml
http://military.wikia.com/wiki/Elbit_MiG-21_Lancer

Viitteet

Kirjallisuutta 
 
Jyrki Laukkanen: MiG-21 Suomen ilmavoimissa. Helsinki: Koala-kustannus, 2020. ISBN 978-952-229-214-8.
Lahtela & Nykänen (toim.): MiG-21 Suomen sinessä, Karjalan Lennoston Kilta ry./Kevama Graf, 1998, Kuopio ISBN 951-97839-0-3

Aiheesta muualla 

Suomen Ilmavoimien MiGien kuvia 
Hallen Hävittäjäsivut: MiG-21F 
Kovaa ja korkealla: MiG-21 toi 55 vuotta sitten suomalaislentäjät kahden Machin kerhoon  
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: MiG-21 Suomessa 

MiG-021
Neuvostoliittolaiset hävittäjälentokoneet
1950-luvun hävittäjälentokoneet
Seulonnan keskeiset artikkelit