joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Magnificat (Bach)

Johann Sebastian Bach sävelsi kaksi Magnificat-teosta (Neitsyt Marian ylistysvirsi), joista myöhempi, D-duuriin sävelletty, BWV 243 pohjautuu aikaisempaan Es-duuri versioon (BWV 243a). Molemmat ovat kuorolle ja orkesterille sävellettyjä teoksia. Teos on kestoltaan tavanomaisen kantaatin pituinen eli noin 25 minuuttia.

Teoksien historia 

Magnificatia laulettiin luterilaisissa kirkoissa 1600- ja 1700-luvuilla iltajumalanpalveluksessa, eli vesperissä yksiäänisesti Martti Lutherin saksankieliseen tekstiin Meine Seele erhebet den Herrn.  Suurina juhlapyhinä oli kuitenkin tapana esittää monimutkaisempi latinankielinen versio.

Es-duuri Magnificat  ensiesitettiin Leipzigin Nicholauskirchessä joulupäivänä 1723. Tämä versio sisältää neljä erityisesti jouluun liittyvää alkuperäistekstiin lisättyä osaa.  D-duuri versio on tehty joskus vuosien 1728 ja 1730 välisenä aikana ja siitä on jouluun liittyvät osat poistettu.

Teoksien rakenne

Es-duuri Magnficatin ylimääräisistä osista kolme on kuoro-osuuksia (Von Himmel hoch, Freuet euch und jubiliert ja Gloria in excelsis Deo) ja viimeinen on sopraanon ja basson duetto (Virga Jesse floruit). Teos on kirjoitettu viisiääniselle kuorolle, solisteille ja orkesterille, johon sisältyi nokkahuiluja, trumpetteja, patarummut, jouset ja basso continuo.

D-duuri versio on sovitettu juhlavammin  ilmeisesti Thomaskirchen suurempaa kokoa ja käytettävissä olevia muusikoita ajatellen. Nokkahuilut on korvattu poikkihuiluilla ja orkesteriin on lisätty oboet. Lisäksi monia yksityiskohtia on muutettu Es-duuri versiosta.  

Bach jakoi molemmissa Magnificateissaan Raamatun tekstin kahteentoista lyhyeen jaksoon, mikä mahdollisti tekstin yksittäisten sanojen ja sanaryhmien sisällön ilmaisun musiikin keinoin. Mistä esimerkkinä voidaan antaa kohdan Omnes generationes (Katso, tästedes kaikki sukupolvet, Luuk 1:48) monimutkainen kuorosovitus. Kommentaattorit ovat pitäneet kahta osiota, Quia fecit mihi magna sekä Esurientes implevit bonis, humoristisina.

 Kuoro „Magnificat“
 Aaria (sopraano II) „Et exsultavit spiritus meus“
 A. Koraalimotetti „Vom Himmel hoch“
 Aaria (sopraano I) „Quia respexit humilitatem“
 Kuoro „Omnes generationes“
 Aaria (basso) „Quia fecit mihi magna“
 B. Kuoro „Freut euch und jubiliert“
 Duetto (altto, tenori) „Et misericordia“
 Kuoro „Fecit potentiam“
 C. Kuoro „Gloria in excelsis Deo“
 Aaria (tenori) „Deposuit potentes“
 Aaria (altto) „Esurientes implevit bonis“
 D. Duett (sopraano, basso) „Virga Jesse floruit“
 Kuoro (sopraano I/II, altto) „Suscepit Israel“
 Kuoro „Sicut locutus est“
 Kuoro „Gloria Patri“

Johann Sebastian Bachin teokset
1720-luvun musiikkiteokset
Lemmenjoen kansallispuisto

Lemmenjoen kansallispuisto () sijaitsee Suomen Lapissa, Inarin ja Kittilän kuntien alueella. Se on pinta-alaltaan (2 850 km²) Suomen suurin kansallispuisto ja Euroopan suurimpia metsäerämaita. Kansallispuisto on perustettu vuonna 1956. Lemmenjoen kansallispuisto on saanut nimensä aluetta halkovasta noin 80 kilometriä pitkästä Lemmenjoesta. Lemmenjoen kansallispuisto rajoittuu osaltaan Norjan Övre Anarjohka -kansallispuistoon. Kansallispuisto on valtion omistuksessa ja sitä hoitaa Metsähallitus.

Yleistä 
Kansallispuiston luontoon kuuluvat tunturipaljakat, tunturikoivikot, laajat suot eli jängät ja Lemmenjokilaakson vanhat mäntymetsät. Kultasataman ja Jäkäläpään välisellä alueella voi nähdä kullanhuuhdonnan ja -kaivun historiaa ja nykyisyyttä, sekä kullankaivun luonnolle aiheuttamia jälkiä. Alueella toimii kesäisin noin sata henkilöä kullankaivun parissa, valtausmäärän ollessa hieman alle 40. Kansallispuiston suurin tunturi on Viipustunturien alueella sijaitseva noin 600 metriä korkea Morgam-Viibus. Kansallispuistossa asustaa myös suurpetoja kuten karhuja, maakotkia, ahmoja ja satunnaisesti myös susia. Uhanalaisia lajeja on 70.

Suurin osa puistossa liikkuvista ihmisistä on kesäisiä retkeilijöitä. Kokoon suhteutettuna Lemmenjoella käy kuitenkin verraten vähän retkeilijöitä. Vuonna 2021 puistossa tehtiin 29 500 käyntiä. Kansallispuistossa on merkittyjä reittejä noin 60 kilometriä ja Lemmenjoen ylityksiin on rakennettu retkeilijöitä varten joitakin siltoja ja veneitäkin. Lemmenjoella on kesäisin myös järjestettyä moottoriveneliikennettä kuljettamassa retkeilijöitä Njurkulahdesta ylös jylhärantaista jokea Kultasatamaan. Kansallispuistossa on yli kymmenen autiotupaa ja kolme maksullista varaustupaa. Erä-lehden järjestämässä äänestyksessä Lemmenjoen kansallispuisto valittiin Suomen parhaaksi vaellusalueeksi.

Lemmenjoen kulta-alueelle on rakennettu kaksi pientä lentokenttää, Martiniiskonpalon (467 m) ja Keurulaisen (noin 500 m) ylätasangoille. Kentille voidaan laskeutua ja niiltä nousta pienehköillä potkurikoneilla.

Tunnetuimmat nähtävyydet 
 Lemmenjoen jokilaakso
 Ravadasköngäs (putous)
 Joenkielinen (tunturi)
 Sallivaaran entisöity poroerotuspaikka
 Kaapin Jounin kenttä (vanha porotila)
 kullankaivualue
 Njurkulahdessa sijaitseva luontotupa

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

Metsähallituksen Luontoon.fi -sivuilla oleva esittely 
Lemmenjoen kansallispuiston luontotupa  
Norjan Övre Anarjokka -kansallispuisto  
Lemmenjoen kansallispuisto: Samuel Silhberpapierin kuvat  

Suomen Ramsar-alueet
Suomen kansallispuistot
Inarin nähtävyydet
Inarin luonto
Kittilän luonto
Lapin maakunnan luonnonsuojelualueet
Epistola

Epistola  on kristillisessä jumalanpalveluksessa, messussa ja sanajumalanpalveluksissa luettava Raamatun lukukappale. Nykyinen Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jumalanpalvelusten kirja tuntee epistolatekstille nimen "toinen lukukappale". Kullekin sunnuntaille ja pyhäpäivälle on evankeliumikirjassa lukukappaleet Vanhasta testamentista ja Uudesta testamentista. Uuden testamentin lukukappleet ovat yleensä otteita joistain Uuden testamentin kirjeistä. Jotkin lukukappaleet ovat myös otteita Apostolien teoista tai Johanneksen ilmestyskirjasta.  Viikon arkipäivinä käytetään lukukappaleina edellisen sunnuntain lukukappaleita.

Uuden testamentin kirje 
Uuden testamentin kirjeitä kutsutaan myös epistoloiksi. Tämä pohjautuu kreikan sanaan epistoleeli (kreik. ἐπιστολή, joka tarkoittaa suomeksi kirjettä. Epistolat ovat Uuden testamentin kirjoja, jotka ovat alkuaan olleet kirjeitä. Nämä kirjeet on kirjoitettu kirjeissä mainituille seurakunnille tai henkilöille ensimmäisellä vuosisadalla antamaan lisäopetusta uskoon liittyviin kysymyksiin sekä ohjeitta ja neuvoja seurakunnan järjestelyistä ja käytännöistä. Niiden säilymistä on auttanut se, että ne on alun perinkin kirjoitettu kirjalliseen muotoon, toisin kuin esimerkiksi evankeliumit, jotka kulkivat aluksi suullisessa muodossa.

Useimmat Uudessa testamentissa olevista kirjeistä on nimetty apostoli Paavalin mukaan (Kirjeet roomalaisille, korittilaisille, galatalaisille, efesolaisille, kolossalaisille, tessalonikilaisille, Timoteukselle, Titukselle ja Filemonille). Uuden testamentin kirjakokoelmaan kuuluu yhteensä 21 kirjettä.Uuden testamentin kirjeet, epistolat

Luettelo Uuden testamentin kirjeistä 
Kirje roomalaisille
Ensimmäinen kirje korinttilaisille 
Toinen kirje korinttilaisille 
Kirje galatalaisille 
Kirje efesolaisille 
Kirje filippiläisille 
Kirje kolossalaisille 
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille 
Toinen kirje tessalonikalaisille 
Ensimmäinen kirje Timoteukselle 
Toinen kirje Timoteukselle 
Kirje Titukselle 
Kirje Filemonille 
Kirje heprealaisille 
Jaakobin kirje 
Ensimmäinen Pietarin kirje 
Toinen Pietarin kirje 
Ensimmäinen Johanneksen kirje 
Toinen Johanneksen kirje 
Kolmas Johanneksen kirje 
Juudaksen kirje
Ellei kirjeen nimessä mainita kirjoittajaa, se on apostoli Paavalin kirjoittama tai sitä pidetään Paavalin kirjoittamana.

Epistolanpuoli 
Epistolanpuoli on perinteinen nimitys kirkon alttarin tai kuorin eteläpuolelle, josta epistolatekstin lukeminen on tapahtunut. (Kirkkosalista, seurakunnasta  katsoen oikealla).

Lähteet 

Uusi testamentti
Jumalanpalvelukset
Rankki (saari)

Rankki () on saari Kotkan edustalla Suomenlahdella, noin 10 kilometrin päässä Kotkansaarelta. Saari oli aiemmin puolustusvoimien käytössä vartiolinnakkeena.

Saaren historia
Saari oli osa Pietari Suuren merilinnoituksen Kotkan–Kurkolanniemen–Merikülan puolustuslinjaa, jonka venäläiset perustivat vuonna 1916 suojelemaan Pietaria. Koska 1918 suojeluskunnat eivät olleet hyökänneet Rankkiin, joutuivat saksalaiset nousemaan osasto Brandensteinin voimin Kotkan asemesta Loviisaan. 

Tarton rauhansopimuksen edellyttämä Suomenlahden ulkosaarien demilitarisointi aiheutti sen, että Lavansaaren järeät patteriston tykit jouduttiin siirtämään Koivistolle, ja RT 2:lle jäivät enää Kilpisaaren ja Rankin raskaat patterit. Vuonna 1926 Rankin patteri hajaryhmitettiin jaoksittain ja sille saatiin viides tykki Kilpisaaresta.

Vuoden 2006 lopussa Rankki muutettiin vartiolinnakkeeksi, ja varusmieskoulutus siellä lopetettiin kokonaan, mutta saari jäi kuitenkin puolustusvoimien harjoitusalueeksi. Kotkan rannikkopataljoona lakkautettiin vuoden 2013 loppuun mennessä, ja Senaatti-kiinteistöt myi 21.1.2015 Rankin ja Kirkonmaan varuskunta-alueet kotkalaisen yrittäjän Ismo Rädyn perustamalle yhtiölle Kotkan Saaret Oy:lle.

Sääasema 
Rankissa oli puolustusvoimien ylläpitämä sääasema, joka tekee merisäätiedotuksia Ilmatieteen laitokselle.

Parhaiten Rankki tunnettaneen juuri sääasemastaan, jonka säätiedot luetaan päivittäin radion merisäätiedotuksessa, esimerkiksi: ”Kotka Rankki: ohutta yläpilveä, näkyvyys…”. 

Aiemmin sääasemaa ylläpitivät varusmiehet, jotka oli koulutettu Niinisalon Tykistöprikaatissa. Sääryhmän johtajana toimi aliupseerikoulutuksen saanut varusmies. Ryhmän vahvuus oli 1+3 eli kerrallaan 24 tunnin vuorossa oli yksi säämies. Sääasema lähetti kerran kolmessa tunnissa synop-sääsähkeen, josta kävivät ilmi muun muassa ilman lämpötila, tuulen suunta ja nopeus, ilman suhteellinen kosteus sekä kokonaispilvisyys. Tämän lisäksi sääasemalta lähetettiin kuuden tunnin välein Kirkonmaan linnakkeelle säätiedot.

Nykyään sääasema on täysin automaattinen.

Matkailusaarena 

Rankki on vuoden 2015 alusta ollut Kotkan Saaret Oy:n matkailupalveluiden aluetta. Rankissa on vierasvenesatama ja Rankkiin kulkee kesäkaudella yhteysalus Kotkan Sapokasta. Kesäkaudella Rankissa palvelee ravintola ja pieni kauppa entisen sotilaskodin rakennuksessa. 1960-luvulla valmistuneessa kasarmissa on tarjolla tupamajoitusta sekä kantahenkilökunnan 1960–70-luvuilla valmistuneissa rivitaloissa kaksioita sekä kolmioita. Rankissa on joukkuesauna ja pienempi puulämmitteinen tynnyrisauna, jotka lämpenevät tilauksesta. 

Rankin saaren kaavoitus valmistui syksyllä 2018 ja uusia rakennuspaikkoja on noin 29.

Kulttuuriset viittaukset
Saaren nimen esiintymisestä säätiedotuksissa merenkulkijoille otti 1970-luvun lopulla nimensä suomalainen rockyhtye Kotka Rankki Ohutta Yläpilveä.

Lähteet 

Kotkan saaret
Suomen varuskunnat
Suomen rannikkolinnakkeet
Pyöreä torni

Pyöreä torni (myös Pässinlinna, ) on Viipurin kaupunginmuuriin aikoinaan kuulunut tykkitorni, joka sijaitsee Viipurin kauppatorilla. Torni rakennettiin vuosina 1547–1550, oletetusti Kustaa Vaasan vuonna 1547 antamasta käskystä Viipurin kaupunginmuurin vahvistamiseksi keskiaikaisen Karjaportin viereen. Alun perin tykkitorneja olisi pitänyt rakentaa muuriin kaksi, mutta toista ei koskaan toteutettu. Vuonna 1923 torni sisustettiin arkkitehti Uno Ullbergin suunnitelmien mukaan kahvilaksi, jollaisena se vielä nykyisinkin toimii.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Viipuri vuonna 1925 – Pyöreä torni
 Osakeyhtiö Pyöreä Torni - Runda Tornet Aktiebolag

Viipurin linnoitteet
Ruotsin tornit
Suomen tornit
Ravintolat Viipurissa
Fennoskandia

Fennoskandia tarkoittaa maantieteellistä aluetta, johon kuuluvat Skandinavian niemimaa sekä Suomi, Itä-Karjala ja Kuola. Fennoskandia on niemimaa, jonka erottavat muusta Euraasian mantereesta Itämeri, Vienanmeri ja niiden välinen kannas. Suurin osa Fennoskandiaa kuuluu Baltian kilpeen.

Fennoskandia on määritelty erilliseksi alueeksi luonnontieteensä ja -historiansa perusteella. Nimen otti ensimmäisenä käyttöön suomalainen geologi Wilhelm Ramsay.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Seppälä, M. (toim.) 2005. The Physical Geography of Fennoscandia. Oxford University Press, Oxford.''

Aiheesta muualla 
 Geological Map of the Fennoscandian Shield 

Pohjoismaat
Euroopan niemimaat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Viipurin kaupunginmuuri

Viipurin kaupunginmuuri oli Viipurin vanhan kaupunginosan ympärille rakennettu suojamuuri. Viipurin linnan käskynhaltijana 1467–1480 ollut tanskalaissyntyinen Eerik Akselinpoika Tott rakennutti muurin 1470-luvulla. Muurin rakensivat samat ulkomaalaiset muurimestarit, jotka rakensivat myös Olavinlinnaa vuonna 1477. Se oli ainoa suomalaisen kaupungin suojaksi rakennettu täydellinen kaupunginmuuri.

Keskiaikainen muuri

Alkuperäisen muurin paksuus oli todennäköisesti noin kaksi ja puoli metriä ja korkeus viidestä kuuteen metriä. Siinä oli alun alkaen ilmeisesti kymmenisen nelikulmaista ja pyöreää tornia, joista nykypäiviin on säilynyt ainoastaan ns. Raatitorni. Muita nimettyjä torneja olivat ainakin Pyhän Andreaksen torni itäisessä muurissa, Vesiportintorni pohjoisessa muurissa, ns. Pamppalan torni lounaassa, Hiekka- tai Kiviportintorni läntisessä merenpuoleisessa muurissa ja Munkkitorni joka oli eteläinen kulmatorni. Osa näistä sen aikaisessa puolustustaistelussa merkittävistä torneista oli rakennettu suojaamaan tärkeitä kaupungin portteja.

Myöhemmät vahvistukset

1500-luvulla muuria vahvistettiin muun muassa keskiaikaisen Karjaportin viereen rakennetulla tykkitornilla, joka on myös säilynyt nykypäiviin ja tunnetaan yleisesti Viipurin Pyöreänä tornina, ja itäiseen muuriin yhdistetyllä Sarvilinnoituksella, joka edusti uutta linnoittamistekniikkaa bastionijärjestelmineen valmistuen 1500-luvun lopulla. Sarvilinnasta on säilynyt osittain vain yksi, ns. Pantsarlahden bastioni.

Nykyisin

Viipurin kaupunginmuuri vallituksineen purettiin käytännössä kokonaan 1860-luvulla laajentuvan kaupungin tieltä, mutta aikaisemmin mainittujen säilyneiden osien lisäksi esimerkiksi eteläisiä merenpuoleisia valleja on osin vielä nähtävissä.

Tarinoita

Legendan mukaan yksi muurin alkuperäisistä torneista räjähti venäläisen sotaväen piirittäessä kaupunkia vuonna 1495. Tämä tarina tunnetaan Viipurin pamauksena.

Katso myös 
 Pyhän Annan kruunu

Kaupunginmuuri
Kaupunginmuurit
Linnoitukset
Viipurin entiset rakennukset ja rakennelmat
Koomikko

Koomikko (naispuolisesta koomikosta voidaan käyttää myös nimitystä komedienne) on henkilö, joka yrittää saada yleisön huvittumaan käyttäen apunaan erilaisia menetelmiä, kuten kertomalla vitsejä tai jatkuvalla tarinankerronnalla. Toisaalta jotkut koomikot luottavat niin sanottuun slapstickin, joista esimerkkinä Ohukainen ja Paksukainen, tai muihin apuvälineisiin hauskuuttaakseen yleisöään. Koomikoita esiintyy myös komediasarjoissa.

Katso myös 
 Komedia
 Klovni
 Luettelo stand up -koomikoista
 Huumori
 Nauraminen
 Estradi

Viihdealan ammatit
Hevaa

Hevaa eli Vepsä (, ) on kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Lepäsin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Hevaanjoen varrella 14 kilometriä Lepäsistä lounaaseen. Kylässä on 113 asukasta (vuonna 2015).

Historia
Kaprion kihlakunnan Djatlitsyn pogostaan kuuluneet Hevaanjoen varren kylät mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Seudun kanta-asukkaat olivat uskonnoltaan ortodoksisia inkerikkoja. Peter von Köppenin mukaan Hevaanjoen keski- ja alajuoksun inkeroiskyliä olivat Hevaan eli Vepsän lisäksi Koskenkylä (ven. Lomonosovo), Huurola (Šiškino), Tönttölä, Murto (Murdovštšina), Syrjä (Sjurje) ja Lentiisi (Lendovštšina). Vääskylässä ja Kangaspäässä asui myös äyrämöisiä. Hevaan inkerikoilta kerättiin 1800-luvulla runsaasti kansanrunoutta.

Ruotsin vallattua Inkerin Hevaalle perustettiin luterilainen seurakunta, joka mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1640. Vuoteen 1644 saakka sillä oli yhteinen kirkkoherra Uuden-Puuran kanssa. 1700-luvun alusta lähtien seutu kuului Kaprion luterilaiseen seurakuntaan. Hevaan luterilaisilla oli rukoushuone Ojankylässä.

Vuonna 1788 Hevaalle rakennettiin Neitsyt Marian ilmestykselle omistettu ortodoksikirkko. Hevaanjoen ja Suomenlahden rantakylissä asuneista seurakuntalaisista oli inkerikkojen lisäksi viidesosa tilanomistajien seudulle siirtämiä venäläisiä. Kirkonkylän talonpojat olivat sen vieressä sijainneen kartanon maaorjia. Vuonna 1862 kylässä oli 53 taloa ja 231 asukasta.

Vuonna 1899 Hevaasta tuli volostin keskus. Kylässä oli semstvon koulu, kansankirjasto ja lukusali. Puinen ortodoksikirkko korvattiin kivikirkolla vuonna 1917. Neuvostoaikana se toimi sairaalana.

Venäjän vallankumouksen jälkeen Hevaa toimi kyläneuvoston keskuksena. Vuonna 1960 se liitettiin Uustian kyläneuvostoon. Lentiisi ja Murto yhdistettiin Hevaan kylään vuonna 1973. Vuodesta 1974 lähtien se kuului Harmaalan kyläneuvostoon.

Nykypäivä
Hevaan kautta kulkee Yhinmäen ja Sosnovyi Borin välinen asfaltoitu maantie. Kylästä on linja-autoyhteydet Lepäsiin, Sosnovyi Boriin ja Pietariin. Lähistöllä on entisiä kalanviljelyaltaita, joille suunnitellaan uutta käyttöä.

Kylän kesäasukkaiden määräksi arvioidaan noin 450 henkeä. Sen ympärillä on kolme puutarhapalsta-aluetta, joissa asuu arviolta yli tuhat lomanviettäjää. Palveluihin kuuluvat kulttuuritalo, lääkintäasema ja kauppa.

Lähteet

Hevaan kylät
Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Lomonosovin piiri
Wasa

Wasa voi tarkoittaa seuraavia:

 Wasa eli Vasa, vuonna 1628 uponnut Ruotsin laivaston lippulaiva
 HMS Wasa (1901), Ruotsin laivaston rannikkopanssarilaiva
 Wasa, ruotsalainen  tutkimusasema Etelämanterella
 Wasa, Barilla Groupin omistama näkkileipäbrändi.

Katso myös 

 Vasa
Stiklestadin taistelu

Stiklestadin taistelu on yksi Norjan historian tunnetuimpia, sillä Norjan kuningas Olavi Pyhä kaatui sen aikana yrittäessään vallata maansa takaisin kapinallisilta.

Olavi Pyhä käännytti valtaan noustuaan koko maan kristinuskoon jonka seurauksena etenkin maan talonpoikaisväestö kääntyi häntä vastaan. Talonpojat antoivat tukensa Tanskan kuninkaalle Knuut Suurelle, joka lähetti 50 laivaa ja sotajoukot Norjaa valloittamaan vuonna 1028. Olavi joutui pakenemaan, mutta palasi vuonna 1030 yrittämään valloittaa kuningaskuntansa takaisin. Olavi kohtasi vihollisensa Verdalenin laaksossa Stiklestadissa ja kaatui taistelussa 29. heinäkuuta 1030.

Lähteet

1000-luku
Keskiajan taistelut
Norjan historia
Verdal
FCK Salamat

FCK Salamat oli vuonna 1987 perustettu kirkkonummelainen jalkapalloseura. Aiemmin seura tunnettiin nimellä FC Kirkkonummi. Seuran viimeisenä puheenjohtajana toimi Gustaf Åberg. FCK Salamoiden sisarseura HC Salamat toimii edelleen pelaten jääkiekkoa nykyään kolmanneksi ylimmällä sarjatasolla. FCK Salamoilla oli myös faniryhmä nimeltään Öky-Möykkä. Seura voitti vuonna 2003 Suomen Cupin pikkufinaalin ja sijoittui Kakkosen lohkossaan kolmanneksi kaudella 1994. Kotiotteluitaan se pelasi Kirkkonummen keskuskentällä. 

Kaudella 2006 seura pelasi Kolmosessa, jonne se putosi kaudella 2005 Kakkosesta. Kaudeksi 2007 seura putosi Neloseen, mutta nousi sieltä kaudeksi 2008 takaisin Kolmoseen. Sarjapaikka siirtyi keväällä seuran talousvaikeuksien vuoksi toiselle kirkkonummelaisseura KyIF:lle. Myös seuran junioritoiminta sulautettiin KyIF:iin ja FCK Salamat lakkasi toimimasta itsenäisenä seurana.

Seuraa edustaneita tunnettuja pelaajia 
 Aki Hyryläinen
 Sampo Koskinen
 Jani Modig
 Mika Väyrynen
 Sebastian Sorsa

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seuran sivut

Salamat
Salamat
Vuonna 1987 perustetut urheiluseurat
FC Kontu

FC Kontu on Helsinkiläinen jalkapalloseura, jonka miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2021 Kolmosessa. Seuran toiminta-alue on Itä-Helsinki, Herttoniemestä Sipooseen asti, synnyinseutuna Kontula lähialueineen. Kotiottelunsa miesten edustusjoukkue pelaa Kontulan liikuntapuistossa. Seura perustettiin vuonna 1967 nimellä Kontulan Urheilijat (KontU), ja se on historiansa aikana harjoittanut myös useita muita lajeja, muun muassa jääkiekkoa, koripalloa ja keilailua. Yksinomaan jalkapalloon seura on keskittynyt vuodesta 1992 lähtien. Vuonna 1994 seura otti käyttöön FC Kontu Itä-Helsinki -nimen ja vuonna 2014 nimi lyheni virallisesti nykyiseen muotoonsa.

Kontun jalkapallohistoriassa merkittävä vuosi oli 1986. Naisten joukkue nousi SM-sarjaan ja Antti Muurisen valmentama miesten joukkue pääsi heti ensimmäisellä kaudellaan 1. divisioonassa karsimaan noususta SM-sarjaan. Jouko Vuorelan tähdittämä joukkue hävisi niukasti 5 576 katsojan edessä kotikentällään Keith Armstrongin ja Jukka Ikäläisen vauhdittamalle Kemin Palloseuralle. Kontulassa pelattua karsintaottelua seurasi paikan päällä myös pääministeri Kalevi Sorsa. Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla miesten joukkue pelasi yhteensä kymmenen kautta vuosina 1986–1991 ja 1993–1996. 2000-luvulla FC Kontun miesten edustusjoukkue on pelannut Kakkosessa ja Kolmosessa. Naisten joukkue voitti jalkapallon Suomen Mestaruuden vuonna 1993, Hopeaa 1995 ja Pronssia 1992, 1998. Suomen Cupin FC Kontun naiset voittivat 1995.

FC Kontulla on toimisto ja klubitalo Vesalan kentällä. Liikuntavirastolta vuokrattavien Vesalan kentän ja Kontulan liikuntapuiston lisäksi seuralla on kaksi omaa jalkapallokenttää, toinen Jakomäessä ja toinen Kurkimäessä. Jakomäen kentällä on talvikaudella käytössä ylipainehalli.  

Palloliiton Helsingin piiri on palkinnut Kontun vuosina 2006 ja 2009 vuoden nuorisotoimintaseurana. 2006 seura sai UEFA:lta tunnustuksen erityisjalkapallon Fair Play Cupin järjestämisestä. FC Kontu on mukana Suomen Palloliiton Laatujärjestelmässä ja seuralla on Suomen Olympiakomitean ja Suomen Palloliiton myöntämä Tähtimerkki lasten ja nuorten toiminnassa. FC Kontu valittiin vuoden 2017 Grassroots-seuraksi. 

Vuonna 2015 Konnulla oli noin 1 200 rekisteröityä pelaajaa. Pelaajamäärältään Kontu oli pääkaupunkiseudun toiseksi suurin juniorijalkapalloseura.

Syksyllä 2015 FC Kontu aloitti yhteistyön HJK:n kanssa. Yhteistyöllä haetaan pelaajakehityksen ja valmentajakoulutuksen laadun parantamista, seurojen vetovoiman lisäämistä sekä erilaisten toimintamallien kehittelyä ja toteuttamista.

Tunnettuja kontulaisia 

 Antti Muurinen
 Simo Valakari
 Jouko Vuorela
Matias Hänninen

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Seuran sivusto

Kontu
Kontula
Kontu
Kontu
Eero Väre

Eero Väre (oik. Wäre; ) oli suomalainen muusikko ja laulaja. 

Väre aloitti 1930-luvulla Ramblers-orkesterissa puhallinsoittajana, mutta hän ryhtyi vuosikymmenen lopulla opiskelemaan laulua ja myöhemmin myös viulunsoittoa. Joulukuussa 1940 Väre lauloi levylle muun muassa 28 Toivo Kärjen säveltämää ja sovittamaa kappaletta  ja kesäkuussa 1942 vielä 35 .  Väre olikin 1940-luvulla Henry Theelin ohella Suomen suosituimpia laulajia. Sodan jälkeen hän soitti muun muassa Ossi Aallon ja Erkki Ahon orkestereissa.  Lokakuussa 1949 Yleisradio järjesti iskemäkilpailun. Sen voitti Kullervo Linnan-Tapio Lahtisen valssi ”Kultainen nuoruus”, jonka  Väre levytti ja nousi suureen suosioon . Hän oli vuodesta 1953 Kipparikvartetin 2. tenori ja perusti 1960-luvulla myös oman orkesterinsa. Lisäksi Väre toimi 1950- ja 1960-luvuilla yksityisenä laulunopettajana, ja oppilaisiin lukeutuu monia sittemmin suosituksi tulleita laulajia. Laulumenestyksestään huolimatta Väre ei pitänyt itseään laulajana vaan enemmänkin laulavana muusikkona.

Kirjallisuutta 
 Einari Kukkonen: Liljankukka. Suomalaisen levyiskelmän vaiheita 1945–49. 2004. ISBN 951-98179-4-8.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Eero Väre Pomus.netin tietokannassa 
 

Suomalaiset muusikot
Suomalaiset iskelmälaulajat
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1972 kuolleet
Tekstiili

Tekstiili on materiaali, joka on valmistettu luonnonkuidusta tai tekokuidusta esimerkiksi kutomalla, neulomalla, virkkaamalla tai huovuttamalla.

Erilaisia tekstiilien raaka-aineita

Luonnonkuidut
Eläinkuidut
Silkki
Villa
Karvat ja jouhet
Kasvikuidut
 Siemenkuidut
Puuvilla
Kapokki
 Runkokuidut
Hamppu
Pellava
Juutti
Rami
Nokkonen
Ruoho
 Lehtikuidut
Manilla
Sisal
Tupasvilla
Hedelmäkuidut
Kookos

Tekokuidut 
Tekokuidut jaotellaan muuntokuituihin ja synteettisiin kuituihin. Muuntokuidut jaotellaan selluloosamuuntokuituihin ja proteiinimuuntokuituihin. Synteettisten kuitujen raaka-aineet ovat erilaisia muoveja.

 Muuntokuituja
Asetaatti
Kupro
Triasetaatti
Modaali
Viskoosi

Synteettisiä kuituja
Akryyli
Polyesteri
Polyamidi, tunnetaan paremmin nimellä nailon
Polyakryyli
Elastaani
Aramidi

Muut kuidut 
Asbesti
Lasikuitu
 myös metallista voidaan valmistaa kuituja, kuten teräsvillaa.

Uusiokäyttö

EU 
EU:n jätedirektiivin muutoksen mukaan tekstiilijätteen erilliskeräys on järjestettävä vuoteen 2025 mennessä. Direktiivi ei koske yrityksiä.

Suomessa 
Suomessa syntyy vuosittain noin sata miljoonaa kiloa käytöstä poistettua tekstiiliä, joka voisi olla uusiotuotannon raaka-ainetta.

Suomen ensimmäinen poistotekstiilien jalostuslaitos on tarkoitus valmistua vuonna 2021 Lounais-Suomeen Paimioon. Laitos olisi ensimmäinen laatuaan Pohjoismaissa. Paimion jalostamon käsittelykapasiteetti olisi noin 12 miljoonaa kiloa eli runsaat kymmenen prosenttia koko maan poistotekstiilistä. Lounais-Suomen jätehuolto jalostaa kotitalouksien ja Rester Oy yritysten poistotekstiilejä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Raaka-aineet

Seulonnan keskeiset artikkelit

ar:النسيج
Luettelo medievisteistä

Tämä on luettelo keskiajan tutkijoista eli medievisteistä.

 Edmond Albe
 John W. Baldwin
 Marc Bloch
 Pierre Bonnassie
 Fernand Braudel
 Norman Cantor
 Jean Chélini
 Robert Delort
 Georges Duby
 Jean Favier
 Lucien Febvre
 Jacques Le Goff
 Timofey Granovsky
 Charles H. Haskins
 Achille Jubinal
 Jean Lartigaut
 Leontios Makhairas
 Berthe Marti
 Cynthia Neville
 Thomas Schaub Noonan
 Erwin Panofsky
 Gaston Paris
 Paulin Paris
 Michel Pastoureau
 Sidney Painter
 Régine Pernoud
 Charles Petit-Dutaillis
 Pierre Riché
 Joseph Strayer
 Lynn Thorndike
 Pierre Tucoo-Chala
 Jouko Vahtola
 Paul Vinogradoff
 Väinö Voionmaa
 Paul Zumthor

Medievistit
Medieviteistä
Keskiaika
Tuomas von Boehm

Aarne Tuomas Herbert von Boehm (12. toukokuuta 1916 Joutseno – 9. maaliskuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Von Boehm muutti jo vuoden ikäisenä Helsinkiin. Etuliite von on peräisin isänisältä Edvard von Boehmilta, joka oli toiminut kuvernöörinä ja myöhemmin senaattorina, jolloin hänelle myönnettiin aatelisarvo. Von Boehm opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1937–1938.

Von Boehmilla oli lukuisia luottamustoimia. Hän toimi muun muassa Ateneumin taidemuseon hallituksessa. Von Boehm muistetaan grafiikan edistäjänä. Helsingissä järjestettiin 1950-luvulla kaksi merkittävää grafiikan ja piirustusten yhteisnäyttelyä. Näissä Viiva ja väri – Konst på papper -nimellä tunnetuissa näyttelyissä oli mukana 14 taiteilijaa. Tuomas von Boehm oli näyttelyidean isä. Näyttelyjen tarkoituksena oli ennen muuta edistää grafiikkaa taidelajina.

Tuomas von Boehm avioitui taidemesenaatti, Enso-Gutzeitin Tainionkosken  tehtaitten paikallisjohtajan, insinööri Jalo Sihtolan tyttären Kirstin kanssa vuonna 1943. Hän rakasti Espanjaa ja vietti talvensa Fuengirolassa. Espanjan vaikutus näkyy myös hänen taiteessaan. Tuomas oli surrealisti, jonka teokset kuvaavat arkisia aiheita. Hän on tunnettu varsinkin asetelmistaan. Von Boehm palkittiin Pro Finlandialla vuonna 1967. Von Boehmin öljyvärimaalaus Punainen neilikka oli kuva-aiheena 1. luokan postimerkissä vuonna 2009.

Tuomas von Boehmin äiti Aino von Boehm ja pojat Juhani von Boehm ja Eero von Boehm ovat tunnettuja kuvataiteilijoita.

Katso myös
 Pyykki kuivaa

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Tuomas von Boehmin teokset Valtion taidemuseon kokoelmissa.
 Kuvataiteilijamatrikkeli.
 Viiva ja väri.
 Oravien aarteita.
 

Suomalaiset taidemaalarit
Pro Finlandia -palkitut
Suomalaiset taidegraafikot
Vuonna 1916 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet
Suomalaiset aateliset
Raatitorni

Raatitorni () on yksi Viipurin keskiaikaiseen kaupunginmuuriin kuuluneista torneista ja sijaitsee Viipurin entisen Luostarinkadun varrella. Nimi juontaa ilmeisesti juurensa siitä, että keskiajalla tornin puolustus oli kaupungin raadin vastuulla. Raatitorni on ainoa nykypäiviin säilynyt alkuperäisen kaupunginmuurin torni ja se toimi muurin purkamisen jälkeen maaseurakunnan kirkon kellotapulina. Talvisodassa torni kärsi pahoja vaurioita, mutta on sittemmin restauroitu.

Aiheesta muualla 

 Raatitorni 3D-mallinnuksena VirtuaaliViipurin sivuilla

Viipurin rakennukset ja rakennelmat
Viipurin linnoitteet
Kaikki kotona

Kaikki kotona on Pekka Lepikön vuonna 2000 käsikirjoittama ja ohjaama 12-osainen komediasarja. Sarjan on tuottanut Linssilude Oy.

Sarja on hyvin samankaltainen Lepikön aiempien perhekomedioiden (Mummo ja Kyllä isä osaa) kanssa.

Henkilöt 
Tuire Salenius (Äiti)
Ahti Jokinen (Isä)
Kaisa Kuikkaniemi (Hanna)
Jarno Jokinen (Hannu)

Aiheesta muualla 
 Yle TV2-Draama: Kaikki kotona

Tilannekomediat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Yle TV2:n televisio-ohjelmat
Uffizi

Uffizi () on Firenzessä Italiassa sijaitseva palatsi, jossa toimii yksi maailman tunnetuimmista taidegallerioista. 

Giorgio Vasarin suunnittelema rakennus tehtiin alun perin vuosina 1560–1580 virastoiksi (ital. uffizi) herttua Cosimo I de’ Medicin hallinnolle. Jo vuonna 1581 rakennuksessa alettiin esitellä Medici-suvun taideaarteita. Kokoelmat lahjoitti Toscanan valtiolle viimeinen Medici-suvun edustaja Anna Maria Luisa de’ Medici vuonna 1743, silä ehdolla että ne säilytetään Toscanan pääkaupungissa Firenzessä. 

Galleriassa on esillä sadoittain maalauksia ja veistoksia antiikin ajoista renessanssitaiteen helmiin. Niiden joukossa on muun muassa Giotton, Tizianin, Piero della Francescan, Botticellin ja Michelangelon teoksia. Kokoelmiin kuuluu myös veistoksia, antiikkiesineitä sekä yli satatuhatta piirrosta ja grafiikan lehteä.

Otteita Uffizin kokoelmista

Seuraavassa vain pieni osa Uffizin kokoelmien maalauksista:
 Cimabue (Maestà)
 Duccio di Buoninsegna (Maestà)
 Giotto (Ognissantin Madonna, Badian polyptyykki)
 Simone Martini (Marian ilmestys)
 Paolo Uccello (San Romanon taistelu)
 Piero della Francesca (Herttua Federico da Montefeltron ja herttuatar Battista Sforza Urbinolaisen diptyykki) 
 Fra Filippo Lippi (Madonna, Jeesus-lapsi ja kaksi enkeliä)
 Sandro Botticelli (Kevät, Venuksen syntymä, Kuninkaiden kumarrus ja muita)
 Hugo van der Goes (Portinarin triptyykki)
 Leonardo da Vinci (Kristuksen kaste, Marian ilmestys, Kuninkaiden kumarrus)
 Piero di Cosimo (Perseus vapauttaa Andromedan)
 Albrecht Dürer (Kuninkaiden kumarrus)
 Michelangelo (Doni Tondo - Pyhä perhe)
 Rafael (Tiklimadonna, Paavi Leo X kardinaalien Giulio de' Medicin ja Luigi de' Rossin seurassa)
 Tizian (Flora, Urbinon Venus)
 Parmigianino (Pitkäkaulainen Madonna)
 Caravaggio (Bacchus, Iisakin uhraus, Medusa)
 Agnolo Bronzino (Eleanora di Toledo ja hänen poikansa, Bian muotokuva, Lucrezia Panciatichi)

Vasari-käytävän omakuvia

Uffizin galleriasta on yhteys Palazzo Pittiin Vasarin-käytävän kautta.

Lähteet

Aiheesta muualla

Uffizin gallerian sivusto  

Firenzen rakennukset ja rakennelmat
Italian taidemuseot
Hammasharja

Hammasharja on väline, jolla hampaat harjataan. Mekaanisen hammasharjan lisäksi on myös sähkökäyttöisiä, jotka ovat yllättävän hyviä sähköhammasharjoja, joita suositellaan niiden tehokkaamman puhdistuskyvyn takia.

Historia

Hammasharjan varhaisimmat mallit olivat eräänlaisia rispaantuneita hammastikkuja, joilla egyptiläiset ja babylonialaiset puhdistivat hampaita jo noin 3500 eaa. Tikkuina on käytetty oksia, lintujen höyheniä, luunkappaleita ja eläinten piikkejä. Eri kulttuureissa on myös käytetty muita puhdistusvälineitä, kuten purtavia oksia ja lääkekasveja.

Nykyisenkaltaisen hammasharjan esi-isä on peräisin Kiinasta aivan 1400-luvun lopulta. Harjassa oli oikeat harjakset sian niskakarvoista. Ensimmäinen nailonhammasharja valmistettiin USA:ssa vuonna 1938, jolloin DuPontin nailonharjaksilla varustettu hammasharja tuli markkinoille (Doctor West's Miracle Toothbrush).

Suomessa hammasharjoja on ollut myynnissä 1800-luvulta lähtien.

Harjatyyppejä
Yleisin harjatyyppi on käsikäyttöinen, yksinkertainen harja, jossa varren päässä olevat harjakset poistavat mekaanisesti likaa hampaiden pinnalta ja väleistä. Näistä harjoista on markkinoilla hyvin erilaisia malleja, joilla eri valmistaja pyrkivät antamaan kuvan erityisistä teknisistä ominaisuuksista.. On olemassa myös erikoishammasharjoja.

Sähköhammasharjassa koko harjaa pidetään paikallaan kunkin hampaan kohdalla ja sähkömoottori liikuttaa harjasosaa hampaan pinnalla. Moottorilla on mahdollista saada huomattavasti käsikäyttöistä harjaa nopeampi liike, tuhansia harjausliikkeitä minuutissa ja näin tehokkaampi puhdistus. Hammaslääkärit suosittelevatkin sähköhammasharjan käyttöä sen puhdistustehon vuoksi. Sähköhammasharjan ja sen varaosien hinta on kuitenkin usein huomattavan korkea verrattuna käsikäyttöiseen harjaan. Sähköhammasharjojen erityistyyppinä ovat sonic-harjat. Harjan liike on entistä nopeampi ja tuntuma suussa hyvin erilainen. Jotkut voivat kokea harjasten liikkeen tai laitteen äänen ainakin osassa laitteissa epämiellyttäväksi.

Katso myös
 Hammaslanka
 Hammastahna
 Hammasväliharja

Lähteet

Aiheesta muualla

Kuningaskuluttaja: Liika on liikaa sähköhammasharjassakin (10/2011) (yle.fi)
Hammasharja sähköllä vai ilman? (1/2010) (iltalehti.fi)
Puhtaammat hampaat ja suu (2/2013) (energiaviesti.fi)
Anne Rikama: Lapsen hampaiden pesu (2/2012)  (vauva.fi)
Suuhygienistit: Nämä konstit varmistavat lapsen hampaiden hyvinvoinnin (8/2012)  (helsinginuutiset.fi)
Neuvola-ikäisen lapsen hampaiden hoito  (hel.fi)

Suuhygienia
Muste

Muste on nestettä, joka sisältää erilaisia väriaineita. Perinteisin muste on valmistettu vesiliukoisen liiman ja nokimustan pigmentin seoksesta. Musteita voidaan valmistaa erilaisia ja eri värisiä riippuen käytettävistä lähtöaineista ja käyttötarkoituksista. Mustetta käytetään kirjoittamiseen tai pintojen värittämiseen. Yleensä mustetta käytetään kynissä, siveltimissä, kirjoittimissa ja painokoneissa sekä tatuoimisessa.

Aiheesta muualla 

 Keskiaikaiset kirjoitusmusteet Keskiaikaseura Hukka ry
 Käytännön ohjeita tammenparkkimusteen valmistukseen Keskiaikaseura Hukka ry
Coloria.net: Musteet

Kirjoitusvälineet
Piirustustarvikkeet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Lääninrovasti

Lääninrovasti (hist. kontrahtirovasti, ) on yksi rovastikunnan kirkkoherroista, joka toimii rovastikunnan kirkollisen toiminnan ohjaajana ja valvojana piispan ja tuomiokapitulin apuna.

Tuomiokapituli nimittää jonkun rovastikunnan seurakuntien kirkkoherroista lääninrovastiksi neljäksi vuodeksi kerrallaan (Kirkkojärjestyksen 19. luvun 11 §).

Kirkkojärjestyksen 19. luvun 8 §:n mukaan lääninrovastin tehtävänä on rovastikunnassa

 edistää kirkon tehtävän toteutumista;
 valvoa, että tähän tehtävään kuuluvia toimia hoidetaan seurakunnissa uskollisesti sekä kirkon tunnustuksen, kirkkolain, kirkkojärjestyksen ja kirkon vaalijärjestyksen sekä niihin perustuvien määräysten ja ohjeiden mukaan;
 asettaa rovastikunnallisia yhteistyöelimiä ja muutoinkin edistää seurakuntien yhteistyötä sekä johtaa rovastikunnallista toimintaa; sekä
 huolehtia niistä muista tehtävistä, jotka lääninrovastille on säädetty tai määrätty taikka jotka piispa tai tuomiokapituli on hänelle antanut.

Lääninrovasti ei ole muiden kirkkoherrojen esimies, mutta hänen tulee kutsua koolle kirkkoherrojen kokouksia, joissa suunnitellaan seurakuntien yhteistyötä. Rovastikuntaan kuuluu yleensä 5–10 seurakuntaa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Forsius, Arno: Pappien ruotsinkielisiä ammattinimikkeitä.
 

Kirkolliset virat
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon tehtävät ja arvot
Lieko Zachovalová

Lieko Tuuli Zachovalová (o.s. Leino, 13. elokuuta 1927 Helsinki – 4. kesäkuuta 2017 Praha) oli suomalaissyntyinen toimittaja, joka oli kylmän sodan aikana Suomen tunnetuimpia radioääniä toimittaessaan Suomeen useita radio- ja televisiolähetyksiä asuinmaastaan Tšekkoslovakiasta. Zachovalová asui Prahassa vuodesta 1948 lähtien, ja hän oli Tšekin kansalainen. Hän liittyi Tšekkoslovakian kommunistiseen puolueeseen vuonna 1956, mutta vuoden 1968 jälkeisissä puhdistuksissa hänet poistettiin jäsenluettelosta..

Zachovalován isä oli sisäministerinäkin toiminut tunnettu kommunistipoliitikko Yrjö Leino. Lieko-tytär pääsi ylioppilaaksi 1943 ja opiskeli Helsingin yliopiston matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa 1944–1948. Hän toimi Vapaan Sanan kirjeenvaihtajana Prahassa vuosina 1949–1950, sitten vuoteen 1960 asti Prahan radion ruotsinkielisten lähetysten toimittajana, vuodesta 1961 Livet i Tjeckoslovakien -lehden toimittajana ja vuodesta 1966 Yleisradion freelance-kirjeenvaihtajana, jonka ääni tuli suomalaisille tutuksi etenkin Tšekkoslovakian miehityksen aikana elokuussa 1968.

Zachovalová avioitui 1948 insinööri Marcel Zachovalin kanssa, joka toimi Tšekkoslovakian tiedeakatemian tutkijana ja historioitsijana, sekä aktiivisesti kommunistisessa puolueessa. Heille syntyivät pojat Ilja (1951–2008) ja Vladimir (s. 1955). Vuonna 1967 Zachovaloválle myönnettiin Tšekkoslovakian tiedeakatemian vuosipalkinto.

Zachovalová kuoli lyhytaikaiseen sairauteen 4. kesäkuuta 2017 Prahan sotilaskeskussairaalassa.

Zachovalován velipuoli oli Ruotsissa asunut toimittaja ja kirjailija Olle Leino.

Teokset
Kirjat
 
 
Filmografia
 Televisiodokumentit 
Karppeja ja ihmisiä (1978)
Metsurit (1980)
Hurja vuosi 1968 (1998)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Lieko Zachovalován raportit miehitetystä Prahasta. Ylen Elävä arkisto.
 Tšekkoslovakian ääni. Ylen Elävä arkisto.

Suomalaiset radiotoimittajat
Ulkosuomalaiset henkilöt
Ulkomaankirjeenvaihtajat
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2017 kuolleet
Tšekkoslovakialaiset kommunistit
Axel Oxenstierna

Axel Oxenstierna  (16. kesäkuuta 1583 – 28. elokuuta 1654) oli valtakunnankansleri Kustaa II Aadolfin aikana ja Ruotsin historian merkittävimpiä valtiomiehiä.

Axel Oxenstierna kuului merkittävään ja vanhaan Oxenstiernan ylhäisaatelissukuun. Hän oli 28-vuotias valtaneuvos, kun Kustaa II Aadolf nousi 17-vuotiaana valtaistuimelle. Kustaa II Aadolf nimitti Oxenstiernan valtakunnankansleriksi. He olivat läheisiä ystäviä ja yhteistyökumppaneita ja tekivät yhdessä useita tärkeitä uudistuksia, jotka nostivat Ruotsin suurvallaksi. Oxenstierna oli luonteeltaan kuningasta tasapainottava, harkitseva ja jarruttava, kun kuningas itse oli kiihkeä. Niinpä Oxenstierna oli haluton hyökkäyssotiin, joita kuningas usein suunnitteli. Oxenstierna korosti valtiopäivien merkitystä kuninkaanvallan rinnalla. Siitä huolimatta hän oli monarkisti, joka kannatti vahvaa kuningasvaltaa.

Kustaa II Aadolfin kuoltua taistelussa vuonna 1632 otti Oxenstierna kolmikymmenvuotisen sodan johdon itselleen. Muutenkin Oxenstierna oli kuningatar Kristiinan kauden alkupuolella käytännössä Ruotsin hallitsija. Vuonna 1634 Oxenstierna ajoi läpi hallitusmuotouudistuksen, joka määritteli käytännössä hänet itsensä holhoojahallitsijaksi Kristiinan alaikäisyyden ajalle ja jonka vaikutus oli hallintoa modernisoiva.  

Kolmikymmenvuotisen sodan aikana Oxenstierna kykeni selvittämään vaikeat ongelmat, joita olivat Ruotsin heikko taloudellinen tilanne, lisääntyneet vaikeudet säilyttää liittolaisuus saksalaisten protestanttien kanssa, Ranskan sekaantuminen sotaan ja ristiriidat oman sodanjohdon kanssa. Vuonna 1648 solmittu Westfalenin rauha sinetöi Ruotsin suurvalta-aseman. 

Kuningatar Kristiinan ja Oxenstiernan välit olivat alkaneet heiketä kuningattaren epäiltyä Oxenstiernan käyttävän hyväkseen hänen ikäänsä ja sukupuoltaan. Tultuaan täysi-ikäiseksi 1644 Kristiina aloitti Oxenstiernaa vastaan suunnatut operaatiot. Oxenstierna ei monarkistina voinut asettua Kristiinaa vastaan, eikä hänen valtansa enää noussut aiempiin mittoihin, vaikka avoin konflikti kuningattaren kanssa saatiinkin soviteltua.

Lentäväksi lauseeksi ovat muodostuneet Oxenstiernan sanat: ”Poikani, kunpa tietäisit, miten vähällä järjellä tätä maailmaa hallitaan.” Alun perin lainaus kuuluu latinaksi: ”An nescis, mi fili, quantilla prudentia mundus regatur.” Tällä hän halusi rohkaista poikaansa, joka edusti Ruotsia kolmikymmenvuotisen sodan päättäneissä rauhanneuvotteluissa ja epäili omia kykyjään kokeneiden valtiomiesten ja diplomaattien seurassa. Jälkipolvi kuitenkin on kuullut lausahduksessa vanhan valtioviisaan pettyneen huokauksen.

Oxenstierna sai 1621 Kustaa II Adolfilta kruununläänityksenä Lounais-Suomessa sijaitsevan Kemiönsaaren. Samalla kuningas myönsi oikeuden perustaa alueelle kaupungin. Kaupunkia ei kuitenkaan koskaan perustettu.

Lähteet

Kirjallisuutta
Wetterberg, Gunnar: Kanslern. Axel Oxenstierna i sin tid, Atlantis 2002 ISBN 91-7486-602-8

Aiheesta muualla

 
 

Ruotsalaiset aateliset
Valtaneuvokset
Vuonna 1583 syntyneet
Vuonna 1654 kuolleet
Oxenstierna

Oxenstierna-suku on eräs Ruotsin pitkäikäisimmistä ja vaikutusvaltaisimmista aatelissuvuista. Ensimmäiset maininnat suvun edustajista ovat 1300-luvulta ja suvun jäseniä on esiintynyt Ruotsin kulttuurin ja politiikan vaikuttajissa näihin päiviin asti.

Tunnettuja Oxenstiernoja

Aikajärjestyksessä
Kristiern Pentinpoika Oxenstierna (n. 1425–1475), ritari ja valtaneuvoston jäsen
Pentti Jönsinpoika Oxenstierna, valtionhoitaja vuonna 1448
Niilo Jönsinpoika Oxenstierna, valtionhoitaja vuonna 1448
Jöns Pentinpoika Oxenstierna, valtionhoitaja vuosina 1457 ja 1465–1466
Axel Oxenstierna (1582–1654), valtakunnankansleri ja suurvallan arkkitehti
Gabriel Pentinpoika Oxenstierna (1586–1656), valtaneuvos, Suomen kenraalikuvernööri
Gabriel Gustafinpoika Oxenstierna (1587–1640), Ruotsin valtadrotsi
Pentti Gabrielinpoika Oxenstierna (1623–1702), Turun akatemian kansleri
Erik Oxenstierna (1624–1656), valtakunnankansleri
Johan Gabriel Oxenstierna (1750–1818), runoilija, valtakunnanmarsalkka
Johan Gabriel Oxenstierna (1899–1995), nykyaikainen viisiottelija

Aakkosjärjestyksessä
Axel Oxenstierna (1582–1654), valtakunnankansleri ja suurvallan arkkitehti
Erik Oxenstierna (1624–1656), valtakunnankansleri
Gabriel Gustafinpoika Oxenstierna (1587–1640), Ruotsin valtadrotsi
Gabriel Pentinpoika Oxenstierna (1586–1656), valtaneuvos, Suomen kenraalikuvernööri
Johan Gabriel Oxenstierna (1750–1818), runoilija, valtakunnanmarsalkka
Johan Gabriel Oxenstierna (1899–1995), nykyaikainen viisiottelija
Jöns Pentinpoika Oxenstierna, valtionhoitaja vuosina 1457 ja 1465–1466
Kristiern Pentinpoika Oxenstierna (n. 1425–1475), ritari ja valtaneuvoston jäsen
Niilo Jönsinpoika Oxenstierna, valtionhoitaja vuonna 1448
Pentti Gabrielinpoika Oxenstierna (1623–1702), Turun akatemian kansleri
Pentti Jönsinpoika Oxenstierna, valtionhoitaja vuonna 1448

Ruotsin aateli
Puujalat

Puujalat ovat puusta (tai kevyestä metallista) valmistetut jalkalisäkkeet, joiden avulla ihminen voi kävellä normaalia korkeammalla ja ottaa pidempiä askeleita. Puujaloilla kävelyä voi harrastaa huvin vuoksi tai niitä voidaan käyttää hyödyllisesti esimerkiksi kävelyyn soisilla tai mutaisilla alueilla tai jokien ylittämiseen. Sirkusesityksissä tai paraateissa puujalkoja käyttävät yleensä jonglöörit.

Namurin kaupungissa Belgiassa on järjestetty puujalkaturnajaisia 1500-luvulta lähtien. Ranskassa Landesin alueella paimenet ovat käyttäneet puujalkoja lauman tarkkailemiseen tavallista korkeammalta. 

Alumiinista valmistettuja, säädeltäviä jalkalisäkkeitä käyttävät nykyisin esimerkiksi maalarit, ikkunanpesijät ja puutarhurit yltääkseen korkeammalle.

Lähteet

Kirjallisuutta
Markku Aulanko & Kari Nieminen: Sirkustaitojen käsikirja. Otava, 1989.

Aiheesta muualla 

 Stiltwalker.com. 
 Oddballs Stilts. 
 Juggling Store: Dura-Stilts III. 

Sirkus
Leikit
Philip Noel-Baker

Philip Noel-Baker (1. marraskuuta 1889 – 8. lokakuuta 1982) oli brittiläinen työväenpuolueen poliitikko, diplomaatti, yliopistomies, aseistariisunnan puolustaja ja taitava amatööriurheilija. Noel-Baker voitti olympiahopeaa Antwerpenin olympialaisissa ja hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto 1959. Hän on historian ainoa ihminen, joka on sekä voittanut olympiamitalin että vastaanottanut Nobel-palkinnon.

Nuoruus ja olympiamitali 

Philip Noel-Baker, alkujaan Baker, syntyi Kanadassa, mutta muutti pian isänsä Joseph Allan Bakerin mukana Englantiin. Isä oli mukana politiikassa ja toimi kansanedustajana Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentissa.

Cambridgen yliopistossa opiskellessaan Noel-Baker harrasti aktiivisesti urheilua opiskelijoiden urheilukerhossa. Hänet valittiin Ison-Britannian olympiajoukkueeseen Tukholmaan 1912. 1920 hän sekä toimi joukkueen kapteenina että osallistui kisoihin Antwerpenin olympialaisissa. Antwerpenissa Noel-Baker voitti hopeaa 1 500 metrin juoksussa. Hänen aikansa oli 4.02,4, joka oli 0,6 sekuntia hitaampi kuin kilpailun voittaneella Albert Hillillä.

1915 Philip Baker nai Irene Noelin. Yhdysnimen hän otti käyttöön 1943.

Sota ja Kansainliitto 

Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Noel-Baker katsoi, ettei voinut osallistua sotatoimiin pasifistisen maailmankatsomuksensa ja väkivallan kieltävän uskontonsa (Noel-Baker oli kveekari) takia. Sen sijaan hän organisoi ja johti vapaaehtoista ambulanssiyksikköä Ranskan rintamalla. Sodan loppupuolella hän toimi brittiläisen ambulanssiyksikön adjutanttina Italiassa. Toimistaan sodassa hän vastaanotti kunniamerkit sekä Ranskalta, Italialta että Isolta-Britannialta.

Sodan päätyttyä Noel-Baker osallistui aktiivisesti Kansainliiton perustamiseen ja toimi sen ensimmäisen pääsihteerin Sir Eric Drummondin avustajana. 20- ja 30-luvuilla hän toimi myös luennoi kansainvälisestä oikeudesta Lontoon yliopistossa ja Yalessa. Erityisesti hän työskenteli aseistariisunnan hyväksi ja toimi kansainvälisessä aseistariisuntakomissiossa sekä julkaisi lukuisia kirjoja aiheesta.

Poliittinen ura ja Nobel-palkinto 
Noel-Bakerin poliittinen ura Britannian työväenpuolueessa alkoi vuoden 1924 parlamenttivaaleissa, joissa hän ei saanut tarpeeksi ääniä tullakseen valituksi. Vaaleissa 1929 hän kuitenkin pääsi edustamaan Coventryn kaupunkia parlamenttiin. Toisen maailmansodan aikana Baker toimi parlamentin sihteerinä. Sodan päätyttyä hän piti hallussaan eri ministerin salkkuja eri Clement Attleen hallituksissa. Noel-Bakerilla oli merkittävä asema Työväenpuolueen sisällä ja hän toimi puolueen puheenjohtajana 1964.

Noel-Baker oli mukana Britannian ensimmäisessä edustajistossa Yhdistyneisiin kansakuntiin ja osallistui sen peruskirjan laatimiseen. Vuonna 1959 hän vastaanotti Nobel-palkinnon työstään aseistariisunnan hyväksi.

Lähteet 

Brittiläiset poliitikot
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
Brittiläiset olympiamitalistit
Vuonna 1889 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Muumimamma

Muumimamma () on Tove Janssonin Muumi-tarinoiden äitihahmo. Hän on Muumipeikon äiti ja Muumipapan vaimo. Muumimammalla on lähes aina musta käsilaukku sekä hieman myöhemmin mukaan tullut punavalkoraitainen esiliina.

Muumimamma on luonteeltaan lempeä ja kärsivällinen. Hän suuttuu harvoin mistään eikä anna suurimpienkaan katastrofien haitata itseään. Hän on hahmona hyvin perinteinen naisen roolissaan ja äidillinen muillekin kuin omalle lapselleen. Muumimamman esikuva on Tove Janssonin oma äiti, pilapiirtäjä ja kuvittaja Signe Hammarsten-Jansson (1882–1970).

Muumimamma ja Muumipappa tapasivat, kun Muumimamma oli vaarassa hukkua myrskyisenä yönä mereen, mutta Muumipappa pelasti hänet. Muumimamma on tyyni ja itsevarma, mutta menee kuitenkin aina mukaan perheensä hullutuksiin. Muumimamma toimii vastakohtana ja rauhallisena hahmona Muumipapan mahtipontisuudelle.

Muumimamma Muumilaakson tarinoissa
Televisiosarjassa Muumilaakson tarinoita Muumimamma on väriltään vaaleankeltainen ja hänellä on vihreät silmät. Sarjassa hän käyttää aina esiliinaa, paitsi nukkuessaan. Hän ei koskaan kiellä Muumipeikolta tai tämän ystäviltä mitään, paitsi aseiden käytön jaksossa “Feeniks-lintu” ja kerran Pikku Myytä pyydystämämästä lintuja jaksossa “Tuoli”. Lisäksi hän vihastui, kun lapset ottivat maksua vastaan Muumipeikon kultaisen hännän näyttämisestä jaksossa “Muumipeikko ja kultainen häntä”.

Televisiosarjassa Muumimamma ei vuole kaarnalaivoja niin kuin Janssonin kirjoissa, vaan omistautuu kokonaan kotitöille. Tosin jaksossa “Taikurin taika” mainitaan Muumimamman käsilaukussa olevan myös taskuveitsi kaarnalaivojen vuolemista varten.

Muumimamma esiintyy lähes kaikissa sarjan jaksoissa. Ne jaksot, joissa hän ei esiinny, ovat “Keskitalven kokko” ja “Aikakoneella renessanssiin”. Muumimamma ei puhu lainkaan jaksossa “Muumipeikko ja linnut”. Jaksossa “Talven vieraita” hänet nähdään vain muutaman sekunnin ajan Muumipapan kanssa nukkumassa talviunta ja heistä nähdään vain päät. Jaksossa “Muumipeikon ja Pikku Myyn talvinen seikkailu” Muumimamma vain mumisee sanattomasti Muumipeikon yrittäessä herättää häntä talviunesta.

Muumimamman suomenkieliset ääninäyttelijät

Muumimamman näyttelijät

Lähteet

Muumihahmot
Seulonnan keskeiset artikkelit