joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Joseph Meikle

Joseph (Joe) Meikle on skotlantilainen, Suomeen 1980-luvun alussa muuttanut laulaja ja lauluntekijä. Joe Meikle on toiminut QQ Blue-yhtyeen laulusolistina ja kääntänyt muun muassa Dingon lauluja englanninkielisiksi versioiksi. Joe Meikle on sanoittanut ja säveltänyt myös monille artisteille lauluja.

Aiheesta muualla 
 
 

Suomalaiset laulajat
Suomalaiset muusikot
Suomalaiset säveltäjät
Suomalaiset sanoittajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Panevėžys

Panevėžys (, ) on Liettuan viidenneksi suurin kaupunki. Sen pinta-ala on 50 neliökilometriä ja asukasluku 98 612 (2012). Suurin osa asukkaista (96 prosenttia) on etnisesti liettualaisia. Kaupunki perustettiin vuonna 1503. 

Panevėžys sijaitsee Liettuan keskiosassa, Vilnan ja Riian puolivälissä.

Historiaa

Panevėžys mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1503, jolloin Liettuan suurherttua ilmoitti kirjeessään Ramygalan pastorille myöntävänsä maa-alueen Nevėžisin- ja Lėvuonjoen välissä. Vuonna 1727 munkkien saavuttua Panevėžysiin sinne tuli ensimmäinen keskiasteen koulu, joka muuttui myöhemmin korkeakouluksi, josta tuli paikallinen koulutuksen keskus. Vuosina 1791-1792 kaupunki sai itsehallinto-oikeudet. 

Panevėžys kärsi jonkin verran Napoleonin sodasta 1812 ja kansannousuista 1831 ja 1863. Vuonna 1811 Venäjän hallitus osti kaupungin, ja sen jälkeen seurasi taloudellinen ja poliittinen nousu. Kaupunki vaurastui ja kehittyi, väkilukukin lisääntyi huomattavasti. Rautatieyhteys Daugavpilsista Panevėžysin kautta länteen rakennettiin 1873, ja kaupunki sai rautatieaseman.  Ennen 1900-lukua kaupunkiin tuli nykyaikaisia yrityksiä ja teollisuutta. Kaupallisuus ja koulutus lisääntyi.

Vuonna 1940 toisen maailmansodan yhteydessä Neuvostoliitto otti kaupungin valtaansa, jolloin lukuisia poliitikoita tapettiin. Saksan miehityksen aikana tapettiin juutalaisia. Sodan jälkeen kaupungin kehitys oli heikennyt. Neuvostoliiton kontrollin vaikutuksesta Panevėžysistä tuli teollisuuden keskittymä. Vuosien 1959 ja 1979 välissä Panevėžysin väkiluku lisääntyi 41 000:sta 101 500:een, mihin vaikutti se, että kaupunkiin perustettiin suuria yhtiöitä. Vuonna 1990 kaupunkilaisia oli jo 130 000.

Väestö

Asukasluvun kehitys

Etninen jakauma
Väestönlaskennan (2011) tilastojen valossa kaupungin etninen jakauma oli seuraava:

Panevėžysin ystävyyskaupungit
  Daugavpils, Latvia
  Gabrovo, Bulgaria
  Goes, Alankomaat
  Kaliningrad, Venäjä
  Kalmar, Ruotsi
  Kolding, Tanska
  Lublin, Puola
  Lünen, Saksa
  Mytištši, Venäjä
  Rakvere, Viro
  Vinnytsja, Ukraina

Lähde:

Yritystoiminta
Panevėžyssä on ollut Daniscon omistukseen kuulunut sokeritehdas, joka suljettiin vuonna 2007 sen vuoksi, että Euroopan unionin komissio pyrki vähentämään sokerintuotantoa Euroopan unionissa pienentämällä maakohtaisia sokerintuotantokiintiöitä.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla

 Panevėžysin web-kamera 

Panevėžysin läänin kaupungit
Šiauliai

Šiauliai (, , , 1800-luvulla , sittemmin ) on Liettuan neljänneksi suurin kaupunki, jonka asukasluku vuonna 2011 oli 109 328 asukasta.

Historia

Šiauliai perustettiin 22. syyskuuta 1236. Vuonna 1445 sinne rakennettiin puukirkko, jonka tilalle rakennettiin 1625 yhä kaupungissa olevalla tiilikirko.

Vuosien 1500 ja 1700 välillä Ruotsin sotavoimat ja rutto tuhosivat kaupunkia, mutta 1700-luvun lopussa paikalle syntyi teollisuutta. Vuonna 1795 Siauliaista tuli alueen hallinnollinen keskus ja 1800-luvulla kaupungista tuli kaupallisuuden keskus, joka muun muassa rautateitse yhdisti Liettuaa Riikaan ja Liepājaan. Kaupungin rautatieasema avattiin 1871.

Šiauliain rakennuksista tuhottiin Ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana noin 85 prosenttia ja kaupungin keskusta tuhoutui täysin. Uudelleenrakennus aloitettiin vuonna 1970.

Asukasluvun kehitys

Liikenneyhteyksiä 
Šiauliain linja-autoasema sijaitsee kaupungin keskustassa osoitteessa Tilžës gatvė 109. Asemalta liikennöidään paikallisia, maakunnallisia ja kaukoliikenteen linja-autoja, muun muassa Kaunakseen, Klaipėdaan, Panevėžysiin, Riikaan ja Vilnaan. Myös Šiauliain rautatieasemalta, joka sijaitsee 700 metruiä linja-autoaseman kaakkoispuolella, pääsee esimerkiksi Kaunasiin, Klaipėdaan ja Vilnaan päivittäin.

Noin 6 kilometriä kaupungin keskustan kaakkoispuolella sijaitsee Zokniain lentotukikohta, toiselta nimeltään Šiauliain lentoasema. Se on nykyisin NATOn Baltian ilmavalvonnan käytössä. Säännöllistä matkustajaliikennettä ei kansainvälisen lentokentän asemasta huolimatta juuri ole.

Ristikukkula
Šiauliain lähellä sijaitsee Ristikukkula (), jonne on pystytetty kymmeniä tuhansia ristejä.  Ristejä kukkulalle tuotiin Puola-Liettuan kapinoiden yhteydessä vuosina 1831 ja 1863  tsaarin Venäjää vastaan taistelleiden kansallismielisten, kapinoissa menehtyneiden uhrien muiston kunnioittamiseksi. Neuvostoliitto ei pitänyt Ristikukkulasta ja neuvostovallan aikana ristejä hävitettiin useampaan otteeseen. Ihmisten pääsy kukkulalle pyrittiin estämään jopa armeijan ja KGB:n avuin.

Neuvostoliiton hajottua kukkulalle tulivat pyhiinvaeltajat ja siellä pidettiin messuja ja hartauksia. Kohteesta tuli myös kansainvälisesti tunnettu nähtävyys ja turistikohde viimeistään, kun puolalaissyntyinen paavi Johannes Paavali II kävi kukkulalla vuonna 1993.

Ystävyyskaupungit
 H’melnytskyi, Ukraina
 Częstochowa, Puola
 Omaha, Yhdysvallat
 Baranavitšy, Valko-Venäjä
 Fredericia, Tanska
 Jelgava, Latvia
 Kaliningrad, Venäjä
 Kristianstad, Ruotsi
 Pärnu, Viro
 Etten-Leur, Hollanti
 Teterow, Saksa

Lähteet

Aiheesta muualla

 Siauliai Tourism information
 Siauliai englanninkielisessä Wikivoyagessa
 Siauliai taskussasi (inyourpocket.com matkaopas, myös pdf-muodossa)
Varna

Varna (, vuodet 1949–1956 Stalin) on kaupunki Bulgariassa ja samannimisen alueen pääkaupunki Mustanmeren rannalla. Sen asukasluku on 343 704 (2011).

Varna on Bulgarian kolmanneksi suurin kaupunki Sofian ja Plovdivin jälkeen ja suurin kaupunki Mustanmeren rannikolla, tärkeä satamakaupunki ja suosittu turistikohde. Asparuhovin 2,05 kilometriä pitkä silta yhdistää Asparuhovin kaupunginosan muuhun kaupunkiin Mustanmeren ja Varnajärven välisen kanavan yli. Kaupungissa on Bulgarian laivaston tukikohta ja laivastomuseo, jossa on näytteillä museotorpedovene Drăzki. Kaupungissa on delfinaario. Muihin nähtävyyksiin lukeutuu Aladžan luolaluostari.

Varna ja Turku ovat olleet ystävyyskaupunkeja vuodesta 1963.

Varnan esihistoria 
Vuonna 1972 löydettiin rakennustöiden yhteydessä Provadia-Solnitsan nekropoli (käytetään myös nimeä Provadia-Solnitsata), josta on löydetty lähes kolmesataa hautaa ajalta 4700–4200 eaa. Jäänteet kertovat omintakeisesta hautausmenetelmästä, jossa nilkat olivat voimakkaasti taakse taivutettuina.  Provadia-Solnitsan muinaiskaupunki on vaikuttanut vuosina 5500–4200 eaa., joten se on Euroopan vanhin kaupunki. Kaupunkia ympäröineet muurit olivat yli kolme metriä korkeat ja kaksi metriä paksut. Tämä tekee siitä Euroopan esihistorian massiivisimman linnoituksen. Kaupunki oli 350 asukkaan koti ja se sai toimeentulonsa suolantuotannosta, ja heidän arvellaan kuuluneen Gagaouzi-kansaan. Paikannimi Solnitsa merkitsee suolantuottajaa. Suolantuottajanakin se on tiettävästi Euroopan vanhin. Hautalöytöihin kuuluvat vanhimmat tunnetut kultaesineet, niin sanottu Varnan kulta-aarre, johon kuuluu noin 3 000 eri esinettä. Löytö osoittaa, että alueella on tunnettu metallien valmistusta, metallurgiaa.

Varnan historia 
Nykyinen Varna perustettiin kreikkalaiseksi kauppakoloniaksi nimellä Odessos 580-luvulla eaa. Roomalaisajalta jäänteenä ovat kylpylän rauniot, jotka ovat Bulgarian suurin roomalaisraunio. Kaupunki vaihtoi omistajaa lukuisia kertoja bulgaarien ja Bysantin välillä, kunnes turkkilaiset valloittivat sen 1393. Vuonna 1444 Varnan taistelussa osmanien Murad II voitti Puolan kuninkaan Vladislav III:n johtaman 30 000 ristiretkeläisen armeijan, joka oli valmistelemassa purjehdusta Konstantinopoliin. Vuonna 1829 kaupungin valloitti Venäjän armeija pitkällisen piirityksen jälkeen. Turkille se kuului vuoteen 1878 asti.

Kaupungin pormestari on Kiril Jordanov. Kaupungissa on kansainvälinen lentokenttä. (IATA: VAR, ICAO: LBWN).

Varna lomakohteena 
Varna on Mustanmeren rannikon napa, ja opiskelijakaupunki, jossa on elämää ympäri vuoden. Keskustan kaduilla voi shoppailla ja nauttia monipuolisesta kahvila- ja ravintolavalikoimasta. Varnassa on myös arkeologinen museo.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Bulgarian kaupungit
Bulgarian historia
Muinaisjäännökset
Acapulco

Acapulco on kaupunki Guerreron osavaltiossa, Meksikossa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla. Kaupungin arvioitu asukasluku vuonna 2014 oli noin . Kaupungissa tapahtui tuhoisia maanjäristyksiä heinä- ja elokuussa 1909. Acapulcon jakautuu kolmeen osaan, jotka ovat Acapulco Naútico (ent. Acapulco Traditiónal) (Vanha Acapulco), Acapulco Dorado (Kultainen Acapulco) ja Acapulco Diamante (Timantti-Acapulco).

Acapulcon päivälämpötilat vaihtelevat koko vuoden 30 ja  välillä. Sadetta saadaan kesäkuusta lokakuuhun ulottuvan sadekauden aikana.

Historia 

Espanjalaisten valloitettua Meksikon, Acapulcosta tuli tärkeä satamakaupunki Filippiineiltä Meksikon halki Espanjaan kulkevalla kauppareitillä. Myöhemmin kaupungin merkitys tällä kauppareitillä väheni. Kaupungin suojaksi rakennetulla San Diegon linnoituksella käytiin Meksikon vapaussodan viimeinen taistelu.

Kaupunkiin rakennettiin kansainvälinen lentoasema 1900-luvun puolen välin aikoihin. Lentokentän avaaminen mahdollisti Acapulcon kansainvälisen turismin kehittymisen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Meksikon kaupungit
Guerrero

Guerrero on osavaltio Meksikossa. Se rajoittuu lännessä Michoacánin osavaltioon, pohjoisessa Méxicon, Moreloksen ja Pueblan osavaltioihin, idässä Oaxacan osavaltioon, ja etelässä Tyyneen valtamereen. Se on nimetty maan toisen presidentin kenraali Vicente Ramón Guerrero Saldañan (1782–1831) mukaan.

Guerreron pinta-ala on  ja asukasluku vuonna 2014 noin .

Guerreron pääkaupunki on Chilpancingo (Ciudad Bravo). Lisäksi siellä sijaitsevat muun muassa Acapulcon, Igualan ja Taxcon kaupungit. Osavaltion tärkeimpiin elinkeinoihin kuuluu matkailu.

Lähteet

Aiheesta muualla

Meksikon osavaltiot
Guerrero (täsmennyssivu)

Guerrero tarkoittaa muun muassa seuraavia asioita:

Paikkoja
 Guerrero, osavaltio Meksikossa

Henkilöitä
 Aarón Guerrero (s. 1986), espanjalainen näyttelijä
 Alberto Guerrero (1886–1959), chileläis-kanadalainen pianisti, säveltäjä ja musiikkipedagogi
 Antonio López Guerrero (s. 1981), espanjalainen jalkapalloilija
 Belem Guerrero (s. 1974), meksikolainen ratapyöräilijä
 Carla Guerrero (s. 1987), chileläinen jalkapalloilija
 Chavo Guerrero (s. 1970), yhdysvaltalainen showpainija
 Eddie Guerrero (s. 1967), yhdysvaltalainen vapaapainija
 Eduardo Guerrero (1928–2015), argentiinalainen soutaja
 Francisco Guerrero (1528–1599), espanjalainen säveltäjä
 Gonzalo Guerrero (k. 1536), espanjalainen tutkimusmatkailija ja konkistadori
 Irene Guerrero (s. 1996), espanjalainen jalkapalloilija
 José Paolo Guerrero (s. 1984), perulainen jalkapalloilija
 Julen Guerrero (s. 1974), espanjalainen jalkapalloilija ja valmentaja
 Manuel Amador Guerrero (1833–1909), Panaman ensimmäinen presidentti
 Roberto Guerrero (s. 1958), kolumbialainen autourheilija
 Vickie Guerrero (s. 1968), yhdysvaltalainen showpainija.
Formula 1 -kausi 1950

Formula 1 -kausi 1950 oli kautta aikain ensimmäinen Formula 1 -luokan MM-sarjan kausi.

Kauden aikana ajettiin seitsemän Grand Prix'ta, joista neljän parhaimman pisteet laskettiin mukaan kuljettajan MM-loppupisteisiin. Pisteitä saivat kilpailujen viisi parasta (8, 6, 4, 3, 2 pistettä), ja nopeimman kierroksen ajanut kuljettaja sai yhden pisteen. Sarjan mestaruuden voitti Alfa Romeon kuljettaja Giuseppe Farina. Kautta johti pääosin Farina, joskin Juan Manuel Fangio oli myös kauden aikana pistejohdossa. Erikoisinta mestaruustaistelussa oli se, että Farina ja Fangio eivät sijoittuneet kauden aikana kertaakaan samalle palkintokorokkeelle.

Tallit ja kuljettajat

Kilpailut
Sinisellä merkityistä kilpailuista palkittiin virallisilla maailmanmestaruuspisteillä.

† Kilpailusta jaettiin maailmanmestaruuspisteet vaikka sitä ei ajettu Formula 1 -sääntöjen mukaisella kalustolla ja säännöillä.

Tulokset

Osakilpailut

MM-loppupisteet

Kuljettajat
Lihavoitu merkitsee paalupaikkaa ja kursivoitu kilpailun nopeinta kierrosta.
{|
|

† Jaetun auton vuoksi sijoitus on jaettu useamman kuljettajan kanssa.

Valmistajat (epäviralliset)

Huomioita

Lähteet
V. Alamäki

V. Alamäki Oy (Vilppu Alamäki Oy) on vuonna 1925 Iissä perustettu ja Oulun seudulla toimiva linja-autoliikennöitsijä, jonka linja-autojen värityksenä on valkealla tai vaalealla pohjalla yrityksen tunnus. Tilausliikenteen lisäksi yritys liikennöi reitti- ja sopimusliikennettä. Yritys liikennöi myös pikavuoroa 

Yhtiön perustaja Vilppu Alamäki (1900–1986) ryhtyi itsenäiseksi yrittäjäksi vuonna 1925, jolloin hän perusti yhdessä liikemies Jaakko Kurttilan kanssa autokorjaamon Iihin. Samana vuonna hän aloitti myös linja-autoliikenteen välillä Ii–Oulu. Tämä runkolinja laajeni vähitellen Yli-Iihin, Tannilaan ja Ikosenniemelle. 1950-luvulla muodostuivat linjat Oulusta Kemiin ja Pudasjärvelle. Linja-autoliikenteen ohella Vilppu Alamäki toimi myös kirjakauppiaana ja huoltoaseman pitäjänä. Lisäksi hän oli pitkään muun muassa Linja-autoliiton Oulun paikallisosaston hallituksen jäsen ja Iin kirkkovaltuuston jäsen. .

Liikenne 
 Pikavuoro (Lappia-Express): Helsinki–Lahti–Jyväskylä–Oulu–Kemi–Rovaniemi
 Pikavuoro Oulu–Jyväskylä
 Reittiliikenne: (OYS–)Oulu–Hailuoto, linja 59(S)
 Koulukuljetukset
 Tilausliikenne

Lappia-Express
Vuoro lähtee Helsingistä aamuyöllä ja on perillä Rovaniemellä iltapäivällä, matka-ajan ollessa noin 13 tuntia. Paluuvuoro lähtee Rovaniemeltä myöhään iltapäivällä ja on perillä Helsingissä varhain aamulla. Vuoro ajetaan vuoden jokaisena päivänä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 www.v-alamaki.fi
 V. Alamäki Oy:n kalustoluettelo

Suomalaiset linja-autoyhtiöt
Oulun liikenne
Hailuodon liikenne
Lyydian kieli

Lyydia oli muinaisessa Lyydiassa, nykyisen Turkin alueella puhuttu indoeurooppalainen kieli. Se kuului anatolialaisten kielten ryhmään ja oli sukua idempänä aikaisemmin puhutulle heetin kielelle. Lyydian kieli kuoli ensimmäisellä vuosisadalla ennen ajanlaskun alkua, kun kreikan kieli syrjäytti sen. 

Lyydialla oli oma kirjoitusjärjestelmänsä, jonka kirjaimisto oli samanlainen kuin kreikkalaiset aakkoset. Lyydiankielistä kirjallisuutta ei kuitenkaan ole säilynyt, vaan kielestä on jäljellä vain lyhyitä piirtokirjoituksia.

Lähteet 

Heettiläiset kielet
Aasian kuolleet kielet
Heikki W. Virolainen

Heikki Wilhelm Virolainen (17. huhtikuuta 1936 Helsinki – 16. heinäkuuta 2004 Helsinki) oli Pro Finlandia -mitalilla palkittu kuvanveistäjä.

Virolainen opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1956–1957 ja Suomen Taideakatemian koulussa vuonna 1957.

Ensimmäisen yksityisnäyttelynsä vuonna 1964 pitänyt ja "Suomen ensimmäiseksi poptaiteilijaksi" nimetty Virolainen tunnetaan muun muassa julkisista veistoksistaan. 

Hän aloitti tyyliteltyjen puuveistosten tekijänä, mutta siirtyi sittemmin figuratiivisiin ja abstrakteihinkin aiheisiin. Pentti Saarikosken muotokuvasarjassa (1962-1967) tunnistettava muoto muuttuu vähitellen yhä abstraktimmaksi. Virolainen on tehnyt myös reliefejä ja esinekollaaseja, kuten suurikokoinen Kompositio vuodelta 1967. Monet Virolaisen veistoksista on maalattu, kuten Kalevala-aiheiset puuveistokset vuosilta 1964-1970.

Heikki W. Virolainen pyrki teoksillaan herättämään ihmisissä ajatuksia, ja usein teosten nimet eivät suoranaisesti liittyneet teokseen itseensä, vaan sisälsivät ajankohtaisia kysymyksiä, kuten Eduskuntatalossa esillä oleva "Omistaako Wallenberg todellakin yli 40% Olkiluodon ydinvoimalasta?" tai "Ovatko lehmät hyödyttäneet ihmiskuntaa enemmän kuin kaikki maailman kenraalit" (lehmän torso, pronssi,1971-1986, Rovaniemen taidemuseo).  

Hyvänä esimerkkinä toimii vuonna 1972 Esplanadin puistossa esillä ollut "Maailman kaikki aseettomat rauhantekijät kruunataan Jumalan pojiksi"-teos, joka oli protesti Vietnamin sotaa vastaan (erityisesti sodan napalmipommitusten lapsuhrit herättivät HWV:ssä halun vastustaa sotaa sen kaikessa järjettömyydessään). Teos kaadettiin köydellä "jumalanpilkkana", ja tapaus herätti aikanaan huomiota myös mediassa. 

Pro Finlandia -mitalin Virolainen sai vuonna 1994.

Heikki W. Virolainen kuoli sairaskohtaukseen kotonaan vuonna 2004. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.

Kuvia julkisista taideteoksista

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Heikki W. Virolaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
 Heikki W. Virolainen kuvataiteilijamatrikkelissa
 Vuonna 2002 kuvatussa lyhytdokumentissa Heikki W. Virolainen kertoo, kuinka hänestä tuli taiteilija

Suomalaiset kuvanveistäjät
Suomalaiset teosofit
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1936 syntyneet
Vuonna 2004 kuolleet
Aksolotli

Aksolotli (Ambystoma mexicanum) on äärimmäisen uhanalainen meksikolainen salamanterieläinlaji. Aksolotli on tunnettu esimerkki neoteniasta eli vajaasta yksilönkehityksestä: niiden ulkoinen kehitys pysähtyy yleensä toukkavaiheeseen, eli ne jäävät pensasmaisilla kiduksilla hengittäviksi vesieläimiksi. Ne saavuttavat kuitenkin sukukypsyyden ja lisääntyvät tässä vaiheessa. 

Tietyissä olosuhteissa aksolotlit saattavat myös käydä läpi muodonvaihdoksen ja kehittyä aikuisenkaltaisiksi, keuhkoilla hengittäviksi salamanterieläimiksi, jolloin niiden kidukset surkastuvat ja ne nousevat elämään maalle. Samalla ne muuttuvat hämäräaktiivisiksi ja niiden ulkonäkökin muuttuu. Aksolotlien yksilönkehitykseen voidaan vaikuttaa keinotekoisesti hormonikäsittelyllä, jolloin ne kehittyvät aikuisvaiheeseen.

Levinneisyys ja elinympäristö 

Aksolotlin ainoat esiintymisalueet sijaitsevat Méxicon kaupungin eteläosissa. Sitä tunnetaan vain kolmesta kohteesta, Xochimilcon hallintoalueen kanavista sekä Chalco- ja Chapultepecjärvistä. Lajin alkuperäinen levinneisyysalue on käsittänyt useita Meksikon laakson järviä ja kosteikkoja.

Aksolotli tarvitsee syviä järviä, joissa on sopivasti vesikasvillisuutta, joihin se laskee munansa. Laji on myös herkkä vedenlaadun vaihtelulle.

Suojelu ja uhat 
Suurin uhka aksolotlin selviytymiselle on sen nykyisten elinympäristöjen kuivattaminen tai saastuminen. Méxicon kaupungin kasvaminen ja lisääntyvä turismi ovat kumpikin riskitekijöitä. Lajia on aiemmin myös pyydystetty kansainvälistä lemmikkieläinkauppaa sekä paikallista käyttöä varten. Aksolotlikanta on kuitenkin vuoden 2019 arvion mukaan niin pieni, että kaupankäyntiä tuskin pystytään tekemään luonnosta pyydystetyillä yksilöillä. Lemmikkikauppaa tehdäänkin enää lähinnä vankeudessa syntyneillä yksilöillä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Aksolotlista suomeksi
 Axolotl.org

Uhanalaiset sammakkoeläimet
Lemmikkieläimet
Salamanterieläimet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Äärimmäisen uhanalaiset lajit
Ararat (maakunta)

Ararat () on yksi Armenian maakunnista (marz). Maakunnan pääkaupunki on Artašat. Ararat sijaitsee maan eteläosassa rajoittuen Turkkiin ja Azerbaidžaniin. Pinta-alaa maakunnalla on 2 096 neliökilometriä ja asukkaita alueella on 252 665 (2001). Asukkaista miehiä oli 121 005 ja naisia 131 660.

Araratin naapurimaakunnat ovat Armavir luoteessa, Kotajk' pohjoisessa, Geghark'unik' idässä ja Vajots' Dzor kaakossa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Armenian maakunnat
Laakso (Helsinki)

Laakso () on Helsingin kantakaupungissa, Mannerheimintien, Reijolankadun, Nordenskiöldinkadun ja Keskuspuiston rajaamalla alueella sijaitseva kaupunginosa. Naapurialueita ovat Töölö etelässä, Meilahti lounaassa, Ruskeasuo pohjoisessa ja Länsi-Pasila idässä.

Alueen pinta-ala on 0,69 km² ja asukasluku 1 876 (1.1.2012). Työpaikkoja Laakso tarjoaa 1 583 henkilölle (31.12.2010). Helsingin virallisessa kaupunginosajaossa Laakso on kaupunginosa numero 18; Helsingin piirijaossa Laakso taas on Reijolan peruspiiriin kuuluva osa-alue.

Laakson asutus keskittyy lähinnä Mannerheimintien varressa oleviin kerrostaloihin.  Lisäksi alueella on Laakson sairaala, lasten liikennekaupunki ja esteratsastuskenttä. Suurin osa Laakson pinta-alasta kuuluu kuitenkin Keskuspuistoon, ja pääosa kaupunginosan asuintaloista muodostaa vain kapean talorivin Mannerheimintien ja Keskuspuiston väliin. Ne ovat enimmäkseen vuosina 1949–1952 rakennettuja kahdeksankerroksisia aravataloja, ja yksi niistä, vuonna 1949 valmistunut Mannerheimintie 81:n talo, oli tiettävästi Suomen ensimmäinen aravatalo.

Kaupunginosan nimi johtuu kaakkoisosassa, Laakson ja Auroran sairaaloiden kallioisten tonttien välissä olevasta laaksosta, jossa Laakson ratsastuskenttä sijaitsee. Tämä laakso muodostaa samalla kapeahkon viherkäytävän, joka yhdistää Keskuspuiston Taka-Töölön puolella sijaitsevaan Eläintarhan puistoalueeseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Helsinki alueittain (2005): Reijolan peruspiiri (PDF).
 Keskuspuisto blogi – Keskuspuiston eteläosaan ja Laaksoon liittyvä blogi, jossa alueen historiaa.
 Laakso satelliitista. Google Maps.
Magic Johnson

Earvin "Magic" Johnson Jr. (s. 14. elokuuta 1959 Lansing, Michigan) on aktiiviuransa lopettanut koripalloilija. Hän pelasi koko ammattilaisuransa NBA-joukkue Los Angeles Lakersissa (1979–1991, 1996). Johnsonin sopimus Los Angeles Lakersin kanssa vuonna 1981 käsitti ennätykselliset 25 vuotta. Johnson voitti joukkueensa kanssa kuuluisaan "Showtime"-tyyliin viisi NBA-mestaruutta, ja häntä pidetään yleisesti yhtenä kaikkien aikojen parhaista pelaajista.

Johnson oli alkuperäisen Dream Teamin jäsenenä Barcelonan olympialaisissa 1992 voittamassa Yhdysvalloille olympiakultaa yhdessä muiden legendojen kuten Michael Jordanin ja Larry Birdin kanssa. Johnsonin NBA-ura katkesi väliaikaisesti vuonna 1991 HIV-tartunnan vuoksi.

Koripallouransa jälkeen Johnson on perustanut The Magic Johnson Foundation -säätiön edistämään nuorison terveyttä ja hyvinvointia.

Saavutukset 
 5x NBA:n mestari
 3x NBA:n arvokkain pelaaja
 3x NBA:n finaalien arvokkain pelaaja
 9× NBA:n ykköstähdistö
 2x NBA:n tähdistöottelun arvokkain pelaaja
 Tulokkaiden ykköstähdistö: 1979–1980
 NBA:n 50 merkittävintä pelaajaa: 1996
 Basketball Hall of Fame: 2002

Lähteet
 Magic Johnson Biography Notablebiographies.com. Viitattu 3.8.2011.

Viitteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset koripalloilijat
Yhdysvaltalaiset olympiavoittajat
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Formula 1 -kausi 1951

Formula 1 -kausi 1951 oli kautta aikain toinen Formula 1 -luokan MM-sarjan kausi.

Kauden aikana ajettiin kahdeksan osakilpailua, joista neljän parhaimman pisteet laskettiin mukaan kuljettajan MM-loppupisteisiin. Pisteitä saivat kilpailujen viisi parasta (8, 6, 4, 3, 2 pistettä), ja nopeimman kierroksen ajanut kuljettaja sai yhden pisteen. Mestaruuden voitti Alfa Romeon Juan Manuel Fangio. Fangio johti MM-sarjaa Ranskan GP:stä alkaen.

MM-kilpailut

MM-loppusijoitukset

Lähteet
Nöykkiö

Nöykkiö () on omakoti- ja rivitalovaltainen kaupunginosa Espoossa Suur-Espoonlahden alueella. Sen nimi oli alun perin Nöykis, vuosina 1758–1763 se esiintyi kuitenkin kartoissa nimellä Nöjkäng, joka on lähtöisin viljelysnimestä. Suomenkielistä nimeä Nöykkiö alettiin käyttää 1940-luvulla.

Alun perin Nöykkiö oli vanhaa huvila-aluetta suurine pihoineen. Nykyään monet tontit ovat hyvin pieniä. Nöykkiöstä löytyy edelleen suuria pihoja, mutta uusia taloja rakennetaan koko ajan lisää. Alueelle on viime vuosina tehty täydennysrakentamista, ja se on saanut uusiakin katuja, samalla kun osa vanhoista kaduista on suljettu pussinperiksi eli on estetty läpiajoliikenne moottoriajoneuvoilta.

Nöykkiö sijaitsee pohjois-eteläsuuntaisen Finnoontien länsipuolella ja Länsiväylän pohjoispuolella. Lähellä Länsi­väylää kulkee saman­suuntainen kokooja­katu, Martin­sillan­tie. Nöykkiön länsirajalla kulkee Nöykkiönkatu. Nöykkiönkadun länsipuolella sijaitsee Kattilalaakso, joka luetaan toisinaan kuuluvan Nöykkiöön, mutta onkin virallisesti osa Saunalahden kaupunginosaa.

Vuonna 1994 Nöykkiössä oli 4 900 asukasta. Nöykkiönlaakson asukasluku vuodenvaihteessa 2012–2013 oli 4 917, Nöykkiö-Latokaski-alueella 15 324.

Palvelut 

Nöykkiössä on useita kouluja. Alueen pohjoisosassa sijaitsee Nöykkiönlaakson koulu (alakoulu) ja Nöykkiön koulu (yläkoulu). Etelämpänä, Eestinlaakson alueella, sijaitsee Eestinkallion koulu (alakoulu) ja Martinkallion koulu (yhtenäiskoulu). Nöykkiössä on kahden kunnallisen päiväkodin lisäksi yksi yksityinen päiväkoti sekä yksi ryhmäperhepäiväkoti. Nöykkiön pohjoisosassa sijaitsee myös Nöykkiön kirjasto, hammaslääkäri, nuorisotila ja neuvola.

Erityisesti nuorten keskuudessa suurta huomiota herättänyt Valintatalo-kauppa avattiin huhtikuussa 2008 Nöykkiön koulun viereen, kauppa muuttui K-Marketiksi heinäkuussa 2016. Nöykkiöön ollaan myös rakentamassa S-Markettia, jonka rakentaminen alkoi Nöykkiön koulun vieressä vuonna 2020. Nöykkiöstä löytyy myös yksityinen parturi-kampaamo. Eestinkallion koulun läheisyydessä sijaitsee pieni kioski, jonka omistaja on vaihtunut useaan otteeseen. Aiemmin Kattilalaakson alueella aivan Nöykkiön välittömässä läheisyydessä on toiminut pieni, perinteinen kyläkauppa K-extra Cajander. Nöykkiön Eteläosaan Länsiväylän varrelle avattiin vuoden 2017 helmikuussa Lidl-ketjun liike.

Liikenneyhteydet
Nöykkiöläisillä on melko hyvät liikenneyhteydet. Länsimetron liityntälinjat palvelevat ruuhka-aikana 10 minuutin vuorovälillä.

 542 (Soukka – Jorvi, kulkee Nöykkiön kautta)
 158 (Matinkylän metroasema – Kiviruukki)
 157 (Matinkylän metroasema – Nöykkiö – Tillinmäki)
 159 (Matinkylän metroasema – Nöykkiö – Latokaski)
 125 (Tapiola – Olari – Nöykkiö – Espoonlahti)
 Yölinja 125N (Helsinki (Kamppi) – Länsiväylä – Tapiola – Olari – Nöykkiö – Latokaski)

Muuta

Aivan Nöykkiön ja Saunalahden kaupunginosien rajalla sijaitsee Espoonlahden vesitorni. Vesitornin liepeille rakennetaan maanalaista länsimetroon kuuluvaa Sammalvuoren metrovarikkoa.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla  
 HS 26.9.2012: Kippis Nöykkiön pihoille!
https://issuu.com/kirkkojakaupunki/docs/esse_2009_nro_33__13.8_
Kerman kanava

Kerman kanava on yksisulkuinen, 250 metriä pitkä kanava Heinäveden kunnassa Pohjois-Karjalassa Kermankosken vieressä. Kanava yhdistää Kermajärven Haukiveteen yhdessä Pilpan ja Vihovuonteen kanavien kanssa. Kanavalinja kulkee Kermajärven ja Koskilahden välissä olevan kannaksen läpi.

Kanava on rakennettu vuosina 1903–1905. Työt alkoivat vuonna 1903, ja vuoden 1905 aikana valmistuivat kaivutyöt ja kivisulku. Kanavan yli kulkeva rullasilta valmistui samanaikaisesti.

Kanava on nykyään itsepalvelusulku. Kanavan etävalvonta suoritetaan Varistaipaleen kanavalta. Pudotuskorkeutta kanavalla on 2,3–2,4 metriä. Kanavan läpi voivat kulkea alukset, joiden suurin pituus on 31,2 metriä, leveys 7,1 metriä, syväys 1,8 metriä ja korkeus 9,5 metriä. Kanavan ylittävän kääntösillan alikulkukorkeus on suljettuna 4,4 metriä. Kanavan sulkuportit ovat tyypiltään puurakenteisia salpausportteja tyhjennys- ja täyttöluukuilla. Silta ja sulkuportit ovat toiminnaltaan sähkömekaanisia.

Kerman kanava on osa historiallista kansallismaisemaksi valittua Heinäveden reittiä. Nykyään kanava on ahkerassa käytössä.

Kerman kanavalla sulkumestarina toiminut Kalle Pakarinen (Kerman Kalle) oli 1960–1980-luvuilla sääennustaja. Hän keräsi myös vanhaa kanavilla käytettyä työvälineistöä.

Heinäveden reitin sekä Varistaipaleen ja Taivallahden kanavien käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Oy.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Kerman kanava

Heinäveden nähtävyydet
Heinäveden kanavat
Suomen kanavat
Raivaussaha

Raivaussaha on metsän, pääasiassa pensaikon ja vesakkojen, raivauksessa ja taimikonhoidossa käytettävä moottorikäyttöinen saha. Raivaussahan leikkausteränä käytetään yleensä sirkkelinterän kaltaista leikkauslaikkaa. Raivaussahalla voidaan helposti katkoa 4–5 cm:n paksuisia puita; tätä paksumpien puiden katkaisuun raivaussaha ei ole kovin käytännöllinen. 

Raivaussaha koostuu leikkausterästä ja moottorista sekä näitä yhdistävästä varresta, jonka sisällä kulkee terää pyörittävä akseli. Käyttövalmista raivaussahaa kannetaan käyttäjälle puettaviin valjaisiin kiinnitettynä. Ohjausvarren ja valjaiden kiinnityskohta on yleensä tasapainotettu siten, että sahan käyttö on vaivatonta. Käyttäjän selän takana sijaitseva moottori toimii terän ja varren vastapainona. Varren pituus on yleensä noin 1,5–2 metriä, josta noin kaksi kolmasosaa on käyttäjän etupuolella.

Monikäyttömallisiin raivaussahoihin on saatavissa erilaisia leikkuuteriä ja muun tyyppisiä työkaluja kuten lehtipuhallin, oksasaha, pyörivä harja ja moottorisahan laippa. 

Raivaussahoja tekevät yleensä samat valmistajat, joiden valikoimaan kuuluvat myös moottorisahat. Raivaussahoissa on perinteisesti käytetty kaksitahtimoottoria, joka on rakenteeltaan ja iskutilavuudeltaan lähes vastaava kuin keskikokoisissa moottorisahoissa (30-60 kuutiosenttimetriä). Sittemmin on alettu siirtyä pienempipäästöisiin nelitahtimoottoreihin. Suurimpia sahavalmistajia Euroopassa ovat saksalainen Stihl ja ruotsalaiset Husqvarna ja Jonsered.

Raivaussahalla työskennellessä on oltava asianmukaiset varusteet, joita ovat valjaiden lisäksi silmikollinen kypärä, kuulonsuojaimet, viiltosuojatut housut tai haalari ja metsurin saappaat tai kengät.

Kevytrakenteista, siimaleikkuriterällä varustettua raivaussahatyyppistä laitetta kutsutaan trimmeriksi tai siimaleikkuriksi. Sellaisia käytetään nurmikonleikkuussa niiden kohtien leikkaamiseen, joihin ruohonleikkuri ei ulotu. Heinikon leikkaamisessa käytetään siimaleikkuriterää tai 3 tai 4-hampaista ruohoterää. Siimaleikkurilla ja ruohotrimmeriterällä varustettuna laite ei ole varsinainen raivausaha. Puutarhakäyttöön tarkoitetuissa trimmereitä valmistetaan myös sähkömoottorilla (verkkojohdolla tai akkukäyttöisenä); sähköakulla varustettu laite on akkutrimmeri. 

Sahat
Suippumyrkkyseitikki

Suippumyrkkyseitikki (Cortinarius rubellus) on tappavan myrkyllinen seitikkilaji.

Ulkonäkö 
Suippumyrkkyseitikin kuparinruskean sävyinen lakki kasvaa 3–13 cm leveäksi ja lakin keskelle muodostuu joskus kohouma, josta sieni on saanut nimensä. Suippumyrkkyseitikin jalka ja heltat ovat lakin väriset. Jalassa saattaa olla keltaisia seittivöitä.

Kasvuaika- ja paikka 
Suippumyrkkyseitikki kasvaa syksyllä enimmäkseen kangasmetsissä Etelä-Suomessa, mutta sitä on löydetty myös Lapista.

Myrkyllisyys 
Suippumyrkkyseitikki sisältää orellaniinia, joka on erityisesti munuaisia vaurioittava hengenvaarallinen solumyrkky. Sienen
orellaniinipitoisuus on itiöissä 0,09 %, lakissa 0,78 %, jalassa 0,42 % ja sienirihmastossa 0,03 %. Myrkyt eivät häviä keittämällä eivätkä millään muullakaan käsittelytavalla. Kokeellisen ja kliinisen myrkytyskuvan perusteella on päätelty, että sienessä olisi myös kortinariini A ja B -nimisiä rengasrakenteisia peptidejä, jotka myös vahingoittavat munuaisia. Kortinariineja on varmistettu esiintyvän muissa seitikkisuvun sienissä..

Suippumyrkkyseitikin maku on mieto ja sienen sisältämä myrkky vaikuttaa usein vasta vuorokausien jälkeen sienen syömisestä. Myrkky tuhoaa ihmisen munuaiskudosta ja on vaarallista pieninäkin määrinä. Suomessa tunnetaan ainakin kolme suippumyrkkyseitikin aiheuttamaa kuolemantapausta. Noin kolmasosalle myrkytyksen saaneista potilaista jää pysyvä vaikea munuaisvaurio, mutta suotuisissa tapauksissa munuaisten toiminta voi palautua kokonaan tai osittain, ja virtsaneritys alkaa uudelleen .

Samankaltaisia lajeja 
Keskieurooppalainen lehtomyrkkyseitikki (Cortinarius orellanus) on suippumyrkkyseitikin tapaan tappavan myrkyllinen, mutta sitä ei ole löytynyt Suomesta. Aiemmin myös kangasmyrkkyseitikkiä, jota nykyisin nimitetään myös keltavyöseitikiksi (Cortinarius gentilis), pidettiin yhtä vaarallisena, mutta nykyisin sen myrkkyjä pidetään huomattavasti lievempinä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Suippumyrkkyseitikki (Cortinarius rubellus)
LuontoPortti: Suippumyrkkyseitikki (Cortinarius rubellus)
Ruokavirasto: Suippumyrkkyseitikki
 Suomen ympäristökeskuksen julkaisu 769: Pertti Salo, Tuomo Niemelä, Ulla Nummela-Salo ja Esteri Ohenoja (toim.): Suomen helttasienten ja tattien ekologia, levinneisyys ja uhanalaisuus, 2005, ISBN 952-11-1996-9 (nid.) ISBN 952-11-1997-7 (PDF), 

Myrkkysienet
Seitikit
Ville Vallaton

Ville Vallaton (engl. Dennis the Menace) on Hank Ketchamin luoma sarjakuva, jonka päähenkilönä on Ville Vallaton, joka on vaaleatukkainen, noin kuusivuotias pojanvintiö. Ville aiheuttaa alituista harmia vanhemmilleen ja naapurin sedälle, herra Karjuselle. Ensimmäinen Ville Vallaton -strippi ilmestyi Yhdysvalloissa sanomalehdissä 12. maaliskuuta 1951.

Ketcham käytti koko ajan apupiirtäjiä. 50- ja 60-luvulla sarjakuvalehtiin piirsi yksi Ketchamin avustajista, Al Wiseman. "Dennis the Menace" -sarjakuvalehteä julkaisi USA:ssa Standard Pines Comics vuosina 1953-1958, Fawcett 1959-1979 ja Marvel 1981-1982. Ville Vallaton -sarjakuvalehti ilmestyi Suomessa 1960-1978 ja 1987-1989 Semicin julkaisemana.

Vuosien myötä Ketcham jättäytyi yhä enemmän sivuun myös sanomalehtisarjojen piirtämisestä. Marcus Hamilton piirsi päivittäisen stripin ja Ron Ferdinand sunnuntaisarjat. Päiväsarja on "pilakuva", yksi iso ruutu. Kun Ketcham kuoli 31.5.2001, sarjakuva jatkoi ilmestymistään ilman mitään taukoa. Sarjakuvaa levittää nykyisin King Features Syndicate 1200 lehteen.

1990-luvulla on tehty kaksi Ville Vallaton -elokuvaa, joissa esiintyivät oikeat ihmiset, Ville Vallaton (1993) ja Ville Vallaton iskee jälleen (1998).  Sarjakuvasta on tehty myös piirrossarja televisioon. Sarjaa esittää MTV Juniori. Ville Vallaton nimellä myydään myös jäätelöpuikkoja.

Hahmoja
Yrjö Karjunen: Yrjö Karjunen on Ville Vallattoman naapuri ja tämän ainaisten kujeiden ja sähläysten uhri. Ville Vallaton pitää herra Karjusta kuitenkin yhtenä parhaimmista ystävistään.
Jussi: Villen paras kaveri, Villeä vähän pienempi ja vakavamielisempi. (1960-luvulla ilmestyneessä Ville Vallaton -lehdessä nimeltään Topi.)
Tytti: Tytti on Villeen ihastunut tyttö, joka haaveilee olevansa vielä joskus rouva Vallaton. Ville taas ei välitä Tytistä.
Tiina: Tiina on Villen poikaporukan ainoa tyttö, jolla on lyönnistä lähtien poikamaiset otteet. (Seura-lehden Ville-sarjassa nimeltään Sissi.)
Martta Karjunen: Martta on Yrjön lempeä ja mukava vaimo sekä naapurin täti Villelle.
Villen vaari: Villen vaaria ei piirretyissä pahemmin nähdä, mutta Ville Vallaton -elokuvia on tehty kaksi oikeaa ja toisesta niissä tavataan Villen rehti vaari.
Villen isä ja äiti: Villen isä ja äiti (Heikki ja Liisa Vallaton) kurittavat Villeä aina, kun tämä on tehnyt jotakin pahaa herra Karjuselle. He kuitenkin rakastavat Villeä paljon.
Tommi, Jaska ja E-P: Villen parhaat kaverit.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kvaak: Ville Vallaton - Dennis the Menace
 Dennis the Menace at King Features
 Toonopedia: Dennis the Menace
 Fantagraphics' Dennis The Menace page 

Yhdysvaltalainen sarjakuva
Strippisarjakuva
Sarjakuvahahmot
Kuvitteelliset lapset
Kura

Kura (, , ) on joki Etelä-Kaukasiassa. Sen lähde on Itä-Turkissa, mistä se virtaa Georgian kautta Azerbaidžaniin, jossa siihen yhtyy oikealta sivujoki Araks, ja laskee Kaspianmereen. Joen pituus on 1 364 kilometriä.

Joidenkin määrittelyjen mukaan Kura muodostaa Aasian ja Euroopan rajan Suramin solan kohdalta alkaen. 

Vanhoissa asiakirjoissa joki tunnetaan nimellä Cyrus. Joen georgialainen nimi Mtkvari tarkoittaa ”hidasta”. 

Kura oli aiemmin purjehduskelpoinen Tbilisiin asti, mutta siihen rakennettujen vesivoimaloiden myötä joki on madaltunut ja sen virtaus on hidastunut.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Georgian joet
Azerbaidžanin joet
Turkin joet
Dunedin (Uusi-Seelanti)

Dunedin () on Uudessa-Seelannissa sijaitseva kaupunki, jossa oli vuonna 2018 noin 104 500 asukasta. Se sijaitsee Eteläsaarella ja on väkiluvultaan Uuden-Seelannin seitsemänneksi suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee Tyynenmeren rannikolla.

Dunedin perustettiin vuonna 1848. Siellä avattiin vuonna 1869 Otagon yliopisto ja se on näin yksi Uuden-Seelannin neljästä asutuskeskuksesta Aucklandin, Christchurchin ja Wellingtonin ohessa.

Dunedin on saanut nimensä Skotlannin pääkaupungin Edinburghin mukaan. Edinburghin gaelinkielinen nimi on Dùn Èideann. Uuden-Seelannin Eteläsaarella on muutenkin paljon skotlantilaisia vaikutteita sinne muuttaneiden skotlantilaisten siirtolaisten johdosta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Uuden-Seelannin kaupungit
Andienkondori

Andienkondori (Vultur gryphus) on maailman kookkaimpia lentotaitoisia lintuja. Se elää vankeudessa ainakin 60-vuotiaaksi.

Koko ja ulkonäkö 
Täysikasvuisen andienkondorin pituus on suunnilleen 1–1,3 m ja siipien kärkiväli on jopa yli 3 m. Linnun paino on 11–15 kg. Andienkondorin höyhenväritys on pääosin tumma, mutta sen siivissä on valkoiset laikut. Lajin kaula on höyhenetön, mutta koirailla on päässään heltat. Andienkondorilla on koukkunokka.

Levinneisyys 
Andienkondoreita tapaa nykyään Andien yllä Perussa tai Itä-Kolumbiassa. Joitakin kondoreita asustaa myös Pohjois-Kolumbiassa ja -Venezuelassa sekä Patagoniassa Etelä-Argentiinassa ja Chilessä.

Elinympäristö 
Vuoristot, aavikot ja puoliaavikot, ruohostot ja rannikkoalueet. Andienkondori kestää suuria ilmanpaineen vaihteluja ja pystyy jopa 6000 metrin korkeudesta laskeutumaan nopeasti muutaman sadan metrin korkeudelle.

Lisääntyminen 
Andienkondori ei rakenna pesää. Naaras munii kallionpahdalle tai -ulkonemalle 1–2 munaa ja hautoo niitä 54–58 vuorokautta. Emot ruokkivat poikasiaan pesään puolen vuoden ajan. Ruokinta ja muu huolenpito jatkuu vielä toiset puoli vuotta poikasen jo jätettyä pesän. Jälkeläisen kasvattamisen kestäessä näin kauan andienkondori pesii vain joka toinen vuosi. Andienkondorit tulevat sukukypsiksi 5–7-vuotiaana. Ne ovat yksiavioisia.

Ravinto 
Andienkondori on enimmäkseen raadonsyöjä, mutta ne syövät myös linnunmunia ja voivat joskus tappaa elävän saaliin.

Lähteet 

Kondorit
Uhanalaiset linnut
Fagottikonsertto

Fagottikonsertto on fagotille ja orkesterille sävelletty konsertto. Tunnettuja fagottikonserttoja ovat säveltäneet muun muassa Wolfgang Amadeus Mozart, Carl Maria von Weber ja Johann Nepomuk Hummel. Tuotteliaimpiin fagottikonserttojen säveltäjiin kuuluu Antonio Vivaldi, joka sävelsi 36 fagottikonserttoa. 

Taidemusiikin muodot
Giovanni Paisiello

Giovanni Paisiello (9. toukokuuta 1740 – 5. kesäkuuta 1816) oli italialainen säveltäjä. 

Paisiello syntyi Tarantossa ja hänet lähetettiin vuonna 1754 Napoliin opiskelemaan musiikkia. Täällä hänen opettajanaan toimi Francesco Durante. Paisiellon varhaisimmat sävellykset olivat oopperoita, mutta vuonna 1772 hän alkoi säveltää lisäksi kirkkomusiikkia. Vuonna 1776 Paisiello siirtyi Pietariin, jossa hän vietti kahdeksan vuotta. 

Paisiello sävelsi noin sata oopperaa. Lisäksi hän sävelsi muun muassa konserttoja ja jousikvartettoja.

Aiheesta muualla 

Italialaiset säveltäjät
Klassismin ajan säveltäjät
Vuonna 1740 syntyneet
Vuonna 1816 kuolleet
Sitarkonsertto

Sitarkonsertto on intialaiselle sitarille ja orkesterille sävelletty konsertto. Sitarkonsertot ovat harvinaisia, sillä sitaria ei käytetä länsimaisessa klassisessa musiikissa juurikaan. Ensimmäinen tunnettu sitarkonsertto sävellettiin 1900-luvun lopulla. 

Ravi Shankar on säveltänyt kaksi sitarkonserttoa.

Taidemusiikin muodot
Kareem Abdul-Jabbar

Kareem Abdul-Jabbar (alkup. nimeltään Ferdinand Lewis Alcindor, Jr., s. 16. huhtikuuta 1947) on amerikkalainen koripalloilija, joka pelasi NBA-ammattilaisuransa aikana (1969–1989) Milwaukee Bucksissa ja Los Angeles Lakersissa.

Kesällä 1968 Alcindor kääntyi sunni-muslimiksi ja vaihtoi samalla nimensä Kareem Abdul-Jabbariksi. Abdul-Jabbar kieltäytyi osallistumasta vuoden 1968 kesäolympialaisiin Yhdysvaltain joukkueessa vastalauseena afroamerikkalaisten syrjinnälle.

217 cm:n pituinen Abdul-Jabbar pelasi sentterinä ja voitti kuusi NBA:n mestaruutta. Tulokaskaudellaan hänet valittiin vuoden tulokkaaksi. Abdul-Jabbaria verrattiin uransa aikana aiempiin sentteri-legendoihin Bill Russelliin ja Wilt Chamberlainiin.

Vuonna 1972 Abdul-Jabbar osallistui elokuvan Game of Death kuvauksiin Bruce Leen, Hapkidon suurmestari Ji Han Jaen ja Dan Inosanton kanssa.

Lopettaessaan vuonna 1989 42-vuotiaana Abdul-Jabbar oli tehnyt eniten pisteitä (38 387 pistettä), voittanut eniten MVP-palkintoja (MVP – Most Valuable Player, 6 kpl), pelannut eniten All-Star -otteluissa (19 kertaa) ja eniten kausia (20 kautta) koko NBA:n siihenastisessa historiassa. Ennen Michael Jordania häntä pidettiin yleisesti kaikkien aikojen parhaana koripalloilijana, ja monet hänen saavutuksistaan ja ennätyksistään ovat vieläkin rikkomattomia.

Vuonna 1995 Abdul-Jabbar nimettiin NBA:n Hall of Fameen ja vuonna 1996 hänet valittiin 50:n kaikkien aikojen parhaan NBA-pelaajan joukkoon.

Abdul-Jabbar näytteli elokuvassa Hei, me lennetään!. Hän on näytellyt myös monessa tv-sarjassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset koripalloilijat
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Afroamerikkalaiset
Regina (lehti)

Regina oli vuodesta 1959 vuoteen 2012 Kolmiokirja Oy:n kustantama sekä vuonna 2013 virolaisen ModernOffice Oü:n kustantama lehti, joka sisälsi naisille suunnattuja novelleja ja ajanvietepalstoja. Se ilmestyi Kolmiokirja:n kustantamana alkuun kahdesti, myöhemmin kerran kuukaudessa. Huippuvuosina lehtiä myytiin irtonumeroina useita kymmeniä tuhansia.

Lehden nimellä julkaistiin myös pokkareita (vuodesta 2004 nimellä Reginapokkari, "Säväyttävät noin 150-sivuiset pokkarit naiselle kolme kertaa vuodessa!") ja käsitöitä (Reginan käsityöt vuodesta 1981).

1950-luvulla naisille tarkoitetut lukemistolehdet (esimerkiksi Nyyrikki ja Sirpale) olivat hyvin suosittuja. Regina syntyi 1959 Perjantai-lehden nuorekkaammaksi sisarlehdeksi. Perjantain toimittaja Margareta Keskitalo siirtyi toimittamaan Reginaa. Lehteä toimitti myös Leo Mäenpää. Lehden nimi tuli Perjantaissa ilmestyneestä Tuulikki Kallion jatkoromaanista Kaivopuiston kaunis Regina. 

Reginaan kirjoittivat Kallion lisäksi muun muassa Anni Hintsanen (nimimerkeillä Tuula Kaarnasto ja Susanna Pajunen), Elsa Kaarto, Lilli Vuorela, Rauni Ranta, Maja Kai (Fanny Leväsalo) ja Erna Wilén (myös nimellä Aila Tuulos). Jotkut kirjoittajanimistä ovat aivan ilmeisesti nimimerkkejä.

Reginassa käytettiin aluksi jatkokertomuksina saksalaisia tarinoita Goldroman-sarjasta. Kolmiokirja aloitti kuitenkin oman Kultasarjansa 1964, joka hiljalleen 1970-luvulle tultaessa muuttui kokonaan suomalaisten kirjoittamaksi.

Rautakirjan irtonumeromyynnissä Regina ei vielä vuonna 1963 sijoittunut 60 myydyimmän lehden joukkoon, mutta oli 1973 sijalla 13 ja 1983 sijalla 11.

Kolmiokirjan toimitusjohtaja Juha Määttä ilmoitti elokuussa 2012 lehden lakkauttamisesta. Lehden tilausmäärä oli laskenut tasaisesti koko 2000-luvun, ja oli loppuvaiheessa enää pari tuhatta.

Loppuvaiheessa lehden sisältöä kuvattiin lehden mainoksessa seuraavasti:
 Vinkit ja neuvot romantiikkaan
 Romanttiset novellit
 Kysymys- ja vastauspalstat
 Testejä, meikki- ja muotivinkit
 Naisen unelmia – eroottiset fantasiat

Uusi kustantaja

Regina alkoi ilmestyä uudelleen helmikuussa 2013, kustantajana virolainen ModernOffice Oü ja päätoimittajana Sanna Tiihonen-Korppi. Uusi kustantaja palkkasi toukokuussa 2013 Reginan uudeksi päätoimittajaksi Radio Helsingin ohjelmapäällikön Anna Laineen. Laine vastasi myös Virossa ilmestyvän Reginan sisällöstä.. Laine ei kauan ehtinyt paikalla olla, vaan irtisanoutui tehtävästä lokakuussa 2013 viitaten maksamattomiin palkkoihin ja työskentelyolosuhteiden ongelmiin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Regina-lehden kotisivut.
 Manu Marttinen: Rouva Regina. Journalisti 14/2012.

Suomalaiset naistenlehdet
Kolmiokirja
Ilmestymästä lakanneet suomalaiset aikakauslehdet
Charlies

Charlies on vuonna 1995 perustettu suomalainen iskelmämusiikkia esittävä yhtye. Charliesin laulusolisti oli Janne Leino. Vuosina 1995–2004 Charliesin laulusolistina toimi Charles Plogman, joka siirtyi soolouralle kesällä 2004. Charlies oli aluksi ruotsinkielinen tanssiorkesteri, joka esiintyikin vain ruotsinkielisellä Pohjanmaalla. Vuonna 1998 Charlies vaihtoi esiintymiskielensä suomeksi ja voitti Vuoden Viihdyttäjä -tittelin. Koko kansan tietoisuuteen yhtye tuli vuonna 2000 sijoittumalla Syksyn Sävel -kilpailussa toiseksi ”Vain vähän aikaa” -kappaleella. Muita yhtyeen tunnettuja kappaleita ovat muun muassa ”Ruskeat silmät”, ”Keinu kanssani”, ”Ansa oot” ja ruotsinkielisen Sten & Stanley -yhtyeen kappaleesta ”Jag vill vara din, Margareta” (1976) suomenkielinen versio ”Marja-Leena”. Janne Leinon toimiessa laulusolistina listasijoituksia ovat saaneet muun muassa kappaleet ”Marina”, ”Taivas on viilee”, ”Maailman upein nainen” ja ”Nainen mun”.

Yhtyeessä vaikuttaa laulajana nykyään Bo Söderholm.

Kokoonpano 
 Bo Söderholm – laulu
 Roger Bäck – basso
 Affe Tuomela – rummut, taustalaulu
 Roger Holmlund – koskettimet, saksofoni, haitari

Edelliset jäsenet 
 Peter Österåker – basso (1995-2014)
 Charles Plogman – laulu (1995-2004)
 Janne Leino – laulu (2004-2010)

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut

Suomalaiset iskelmäyhtyeet
Suomalaiset tanssiorkesterit
Eero Tommila (näyttelijä)

Eero Tommila (s. 1984) on suomalainen näyttelijä ja opettaja. Hän näytteli Sauli Kivirantaa televisiosarjassa Salatut elämät vuosina 2003–2005. Tommila on näytellyt myös elokuvassa FC Venus. Puheteatteria hän on tehnyt Karstulan kesäteatterissa.

Tommila suoritti Kallion ilmaisutaidonlukion ja vuonna 2005 hän aloitti opinnot Helsingin yliopiston englannin kielen laitoksella. Kesällä 2007 Tommila sekä osa muita entisiä Salatut elämät -näyttelijöitä esiintyivät Karstulan kesäteatterissa näytelmässä Emmauksen tiellä.

Tommila opettaa Espoossa Soukan koulussa espanjan kieltä.

Filmografia

Aiheesta muualla

Suomalaiset näyttelijät
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Euroopan aluekehitysrahasto

Euroopan aluekehitysrahasto (EAKR) on Euroopan unionin piirissä toimiva rahasto, jolla pyritään vahvistamaan Euroopan unionin taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta sekä korjaamaan alueiden välistä epätasapainoa. Erityisesti se tähtää alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden parantamiseen.

Rahaston toiminta

Painopisteet 
Aluekehitysrahaston investointien keskittymistä kutsutaan temaattiseksi keskittämiseksi, eli investoinnit keskittyvät moniin painopistealoihin. Painopistealoja ovat erityisesti innovointi ja tutkimus, digitaalistrategia, pienten ja keskisuurten yritysten tuki sekä vähähiilinen talous. Painopistealoille osoitetut määrärahat riippuvat alueen luokituksesta. Kehittyneemmillä alueilla vähintään 80 prosenttia määrärahoista on keskitettävä vähintään kahteen painopistealoista. Siirtymäalueilla keskitetään 60 prosenttia määrärahoista ja vähemmän kehittyneillä alueilla 50 prosenttia.

Osa aluekehitysrahaston määrärahoista on kanavoitava erityisesti vähähiilisen talouden hankkeisiin. Kehittyneillä alueilla tämä tarkoittaa vähintään 20 prosenttia, siirtymäalueilla 15 prosenttia ja vähemmän kehittyneillä alueilla 12 prosenttia.

Erityispiirteiden huomiointi 
Aluekehitysrahastossa kiinnitetään erityistä huomiota alueellisiin erityispiirteisiin. Toiminnalla on tarkoitus vähentää kaupunkialueiden taloudellisia, ekologisia ja sosiaalisia ongelmia sekä keskittyä erityisesti kaupunkialueiden kestävään kehitykseen. Alalle varataan vähintään viisi prosenttia EAKR:N määrärahoista kaupunkien hallinnoimien "yhdennettyjen toimien" nojalla.

Maantieteellisistä luonnonhaitoista kärsivät alueet saavat myös EAKR:ssa erityistukea niiden syrjäisyydestä johtuvien mahdollisten haittojen käsittelyyn.

Euroopan alueellisen yhteistyön ohjelmat 

Euroopan alueellisissa yhteistyönohjelmissa edellämainituille neljälle painopistealalle ohjataan 80 prosenttia määrärahoista.

Katso myös 
 Rakennerahasto
 Euroopan sosiaalirahasto
 Euroopan unionin solidaarisuusrahasto
 Liittymistä valmisteleva tukiväline

Aiheesta muualla 
 Euroopan unionin aluekehitysrahasto 
 Kauppa- ja teollisuusministeriön EAKR-tiedot 
 Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskukset

Lähteet 

Euroopan unionin talous
Euroopan unionin rahastot