joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Decima Flottiglia MAS

Decima Flottiglia MAS (Decima Flottiglia Mezzi d'Assalto, myös La Decima tai Xª MAS; ) oli vuonna 1941 perustettu Italian kuninkaallisen laivaston taistelusukeltajayksikkö.

Yksikön historia 

Italialaiset harppuunakalastajat ryhtyivät 1930-luvulla käyttämään sukeltaessaan suljettuun kiertoon perustuvia hengityslaitteita yhdessä jo edellisellä vuosikymmenellä käyttöön otettujen sukelluslasien ja -räpylöiden kanssa.

Uudentyyppinen sukellustapa huomioitiin myös Italian laivastossa, joka perusti maailman ensimmäisen taistelusukeltajayksikön 1ª Flottiglia Mezzi d'Assalton vuonna 1939. 

Vuonna 1941 laivastokomentaja Vittorio Moccagattan uudelleenjärjestämä, sen myötä Decima Flottiglia MAS -nimen saanut yksikkö jaettiin kahteen osaan. Pintaryhmä käytti räjähdyspanoksella varustettuja M.T.M. Barchino -pikaveneitä, jotka ohjattiin kohti vihollisaluksia, veneen ohjaajan hypätessä mereen hiukan ennen törmäystä. Vedenalainen ryhmä puolestaan käytti irrotettavalla räjähdyspanoksella varustettuja, kahta sukeltajaa selässään kuljettaneita Siluro a lenta corsa (SLC) -sukellustorpedoja. Ryhmän Gruppo Gammaksi nimetyn taistelusukeltajaosaston tarkoitus oli upottaa kohteensa kuljettamillaan magneettimiinoilla . Moccagatta perusti myös Italian laivastoakatemiaan Livornoon sukelluskoulun.

Decima Flottiglia MAS aloitti taistelutoimintansa 10. kesäkuuta 1940 Italian liittyessä toiseen maailmansotaan. Kolmessa vuodessa yksikkö upotti 72 190 tonnia liittoutuneiden sotalaivoja ja  130 572 tonnia kauppalaivoja. Tärkeimpiin upotuksiin kuuluivat muun muassa brittilaivaston HMS Valiant, HMS Queen Elizabeth ja HMS York.

Italian diktaattorin Benito Mussolinin vallasta syöksemisen jälkeen vuonna 1943 maan eteläosa siirtyi liittoutuneiden puolelle. Suuri osa Saksan miehittämän Pohjois-Italian alueelle sijoitetuista laivueen jäsenistä siirtyi Mussolinin Italian sosiaalisen tasavallan palvelukseen jatkaen toimintaansa vanhan joukko-osaston nimellä, pääasiassa partisaanien vastaisena yksikkönä. Komentajana toimi tässä vaiheessa Junio Valerio Borghese. Yksikkö lakkautettiin Milanossa 26. huhtikuuta 1945. 

Liittoutuneiden miehittämään Etelä-Italiaan jääneet laivueen jäsenet taas liittyivät Italian laivastoon (Marina Cobelligerante del Sud), osaksi sen Mariassalto-rynnäkköosastoa.

Lähteet

Aiheesta muualla
The 10th Light Flotilla 
Comando Supremo: Italy at War - Italian naval assault units: Decima Flottiglia MAS  
Decima Flottiglia MAS Network 
La Decima MAS  
Operatori Gamma 
La storia del Battaglione San Marco 

Erikoisjoukot
Regia Marina
!!!Fuck You!!!

!!!Fuck You!!! on yhdysvaltalaisen thrash metal -yhtye Overkillin toinen EP vuodelta 1987.

EP:n alkuperäinen painos myytiin loppuun varsin pian, mutta kappaleet julkaistiin uudelleen kokoelmalevyllä !!!Fuck You!!! and Then Some (1997).

Kappaleet

 
  
  
  
  
 

Kappaleet 2.–6. on äänitetty konsertissa Ohion Clevelandissa 2. kesäkuuta 1987.

Kokoonpano

 Bobby ”Blitz” Ellsworth – laulu 
 D. D. Verni – basso, taustalaulu 
 Bobby Gustafson – kitara
 Rat Skates – rummut

Lähteet 

Vuoden 1987 EP:t
Overkillin albumit
Jean-Jacques Pierre

Jean-Jacques Pierre (s. 23. tammikuuta 1981) on haitilainen jalkapalloilija, joka edustaa tällä hetkellä Ranskan Ligue 1:ssä pelaavaa FC Nantesia. Pelipaikaltaan Pierre on puolustaja.

Seurajoukkueet 

Ennen liittymistä nykyiseen seuraansa elokuussa 2007, Pierre edusti Uruguaysta kotoisin olevaa Peñarol Montevideota sekä kotimaansa seuraa Cavaly AS.

Maajoukkue ura

Pierre oli Haitin alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueen kapteeni, jonka seurauksena hän pelaa nykyisin Haitin jalkapallomaajoukkueessa. Hän teki aikuisten maajoukkue debyytin joulukuussa 2001. Ystävyysottelussa Haiti kohtasi El Salvadorin.

Haitilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Jekaterina Pavlovna Romanova

Jekaterina Pavlovna Romanova (1788–1819) oli syntyjään Romanov-sukuun kuulunut suuriruhtinatar, yksi Venäjän keisari Paavali I:n ja keisarinna Maria Fjodorovnan kymmenestä lapsesta. Sittemmin hänestä tuli Württembergin kuningatar Katariina.

Jekaterina oli kahdesti aviossa. Hänen ensimmäinen miehensä oli Oldenburgin herttua Georg. He saivat kaksi lasta, Alexanderin ja Peterin. Peteristä tuli isänsä jälkeen Oldenburgin herttua; hänen kahdeksasta lapsestaan vanhin, herttuatar Alexandra, avioitui keisari Nikolai I:n pojan, suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin kanssa. Vanhemman Peterin lapsenlapsi, joka oli nimeltään myös Peter, avioitui myöhemmin keisari Nikolai II:n sisaren Olga Aleksandrovnan kanssa. 

Jekaterinan toinen aviomies oli Württembergin kuningas Vilhelm I, jonka kanssa Jekaterina sai kaksi tytärtä, Marien ja Sophien. Herttuatar Sophie avioitui myöhemmin Hollannin kuninkaan Vilhelm III:n kanssa, joka oli Jekaterinan nuoremman sisaren, Anna Pavlovnan ja  kuningas Vilhelm II:n vanhin poika.

Romanov-suku
Vuonna 1788 syntyneet
Vuonna 1819 kuolleet
Mihail Pavlovitš Romanov

Suuriruhtinas Mihail Pavlovitš Romanov (8. tammikuuta (J: 28. tammikuuta) 1798 Pietari – 9. syyskuuta (J: 28. elokuuta) 1849 Varsova) oli Venäjän keisarin Paavali I:n ja keisarinnan Maria Fjodorovnan nuori lapsi. Mihaililla oli yhdeksän sisarusta, mutta Olga Pavlovna Romanova kuoli vain kolmen vuoden vanhana. 

Mihail avioitui Württembergin prinsessan Charlotten kanssa. Heidän tyttäristään neljä kuoli jo lapsina tai nuorina naisina ilman jälkeläisiä. Ainut eloon jäänyt tytär Jekaterina Mihailovna Romanova avioitui Mecklenburg-Strelitzin herttuan Georgin kanssa. He saivat neljä lasta, joista Nikolaos esikoinen syntyi ja kuoli samana päivänä. Tytär Helene avioitui Saksi-Altenburgin prinssin Albertin kanssa. Liitosta ei syntynyt lapsia. Toinen poika Georg Alexander avioitui Natalia Wonliarskin kanssa, joka nimitettiin Carlowin kreivittäreksi.

Mihail Pavlovitš kuoli vuonna 1849.

Mikonkatu Helsingin keskustassa nimettiin vuonna 1820 Mihail Pavlovitš Romanovin mukaan. Kadun virallisena suomenkielisenä nimenä oli vuosina 1909–1928 Mikaelinkatu.

Lähteet

Romanov-suku
Vuonna 1798 syntyneet
Vuonna 1849 kuolleet
Zacky Vengeance

Zacky Vengeance (oik. Zachary James Baker; s. 11. joulukuuta 1981) on Avenged Sevenfold -yhtyeen kitaristi ja taustalaulaja. Hän keksi yhtyeen lyhenteen A7X.

Elämäkerta 
Zacky Vengeance on vasenkätinen. Hän opetteli soittamaan kitaraa 13-vuotiaana. Hän oppi tarkkailemalla suosikkiyhtyeitään ja opettelemalla näkemänsä perusteella. Hänen käyttämänsä kitara kuului hänen oikeakätiselle isälleen, minkä vuoksi hänen piti soittaa kitaraa ylösalaisin.

Ennen kuin Zacky Vengeance liittyi Avenged Sevenfoldiin, hän kuului punk-yhtyeeseen nimeltä MPA (Mad Porno Action). Hän kertoo Avenged Sevenfoldin DVD:llä All Excess, että yhtye ei ollut menestyvä ja että heidät oli useasti pidätetty keikkojen jälkeen mikkien varastamisesta.

Zacky Vengeancen tyyliin vaikuttavat muun muassa Rancid, Misfits ja Bad Religion. Hänen lempiyhtyeisiinsä kuuluu näiden lisäksi esimerkiksi Pantera, Metallica, Elixir ja Guns N’ Roses.

Vaatemallisto 

Zacky Vengeancen oma vaatemallisto tuli kauppoihin Yhdysvalloissa vuonna 2009. Malliston nimi on Vengeance University.

Yhdysvaltalaiset kitaristit
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Saloisten kotiseutumuseo

Saloisten kotiseutumuseo on Pohjois-Pohjanmaalla entisessä Saloisten kunnassa, joka on nykyisin osa Raahea, sijaitseva paikallista talonpoikaiskulttuuria esittelevä museo. Museo sijaitsee kirkonkylän eteläpuolella Arkkukarin kylässä valtatie 8 varrella.

Historia
Syksyllä 1965 perustettiin Saloisten kotiseutu- ja museoyhdistys ry. Puuhamiehinä yhdistystä perustamassa olivat mm. Martti Levón, Erkki Anttila ja Eemeli Siniluoto. Ensimmäisiksi museorakennuksiksi yhdistys sai Saloisten manttaalikunnalta Arkkukarissa sijaitsevan vilja-aitan sekä Saloisten kunnalta edellisen vieressä sijaitsevan kunnalliskodin jyväaitan, jotka kunnostettiin museoesineiden säilytystä varten. Kunta lahjoitti yhdistykselle myös tontin. Myöhemmin museoalueelle siirrettiin monia muita rakennuksia. Kuntaliitoksen jälkeen museo on siirtynyt yhdistykseltä Raahen kaupungin omistukseen.

Rakennukset
Saloisten manttaalikunnan aitta
Kunnalliskodin jyväaitta
Anttilan Eeran kalamaja, rakennettu 1800-luvulla
Kalastaja Herman Tokolan asunto, Rakennettu 1800-luvun alkupuolella
Mutalan tilan vanha pirttirakennus, vanhin osa pystytetty vuonna 1791, laajennettu 1800-luvun alkupuolella. Rakennus on Mutalan tilan vanha päärakennus.
Tokolan tuulimylly Kuljunmäeltä, nykyisen Rautaruukin alueelta
Luhtiaitta Leinoperältä, rakennettu ilmeisesti 1700-luvulla
Vinttikaivo Piehingistä
Savusauna
Paja Leinoperältä, 1800-luvun puolivälistä
Anttilan Eeran silakkain suolausaitta, 1800-luvun puolivälistä
Mutalan olkikattoinen venelato, 1800-luvulta
Pauhapaatti
2 kalustovajaa, mm. hevoskulkuneuvoja ja työkoneita
Varastohuone, vanha paloauto vuodelta 1937
Suola-aitta, Raahen kauppaporvarien aitta, ollut aikoinaan pakkahuoneen vieressä kaupungin rannassa.
Jyväkuivaamo, ollut kunnalliskodin käytössä.

Lähteet
Saloisten kotiseutumuseon museo-opas, Martti Levón 1990.
Saloinen ennen ja nyt, Martti Levón 1972.
Saloisten asukkaita ja elämää, Martti Levón 1974.

Aiheesta muualla
Raahen matkailuoppaat 
Suomen kotiseutumuseot
Saloisten historia
Raahen rakennukset ja rakennelmat
Suomen 1700-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Svante Lundgren

Svante Lundgren (s. 3. maaliskuuta 1960 Porvoon maalaiskunta) on suomalainen teologi. Hän on teologian tohtori (1992) ja Åbo Akademin judaistiikan dosentti. Hän on julkaissut tieteellisiä ja populaarikirjoja kolmella kielellä. Lundgren toimi 1993-2008 kaupunginvaltuutettuna (vas.) Paraisilla ja oli 2007 mukana perustamassa Suomi-Assyria -yhdistystä, jonka puheenjohtajana hän toimi 2008-2012. 

Vuosina 2012 ja 2013 Lundgren oli vieraileva tutkija Lundin yliopistossa. Vuonna 2017 hän palasi Lundiin, jossa hän toimii tutkijana Lähi-idän tutkimuksen keskuksessa (Center for Middle Eastern Studies).

Kirjoja

Moses Hess on Religion, Judaism and the Bible 1992 (väitösk.)
Fight Against Idols. Erich Fromm on Religion, Judaism and the Bible 1998
Religiös och sekulär judendom i modern tid 2000 
Particularism and Universalism in Modern Jewish Thought 2001
Suomen juutalaiset - usko, tavat, asenteet 2002
Det trotsiga hoppet. Tysk-judiska erfarenheter 2003
I bödelns tid. Europas mörka natt. Perspektiv på Förintelsen 2003
Möten mellan judar och muslimer i Frankrike och Storbritannien. Essäer om dialog och konflikt i det mångkulturella Europa 2004
Murhatun Jumalan varjo. Antisemitismi kristinuskon historiassa 2005 (SL & Matti Myllykoski)
I hjältens tid. Berättelser om mod och civilkurage under Förintelsen 2006
I svärdets tid. Det osmanska folkmordet på kristna minoriteter 2009
Assyrierna. Frågor & svar 2010 (SL & Afram Barryakoub)
Stanna eller inte stanna. De kristna i Mellanöstern 2011 
Assyrierna - från Nineve till Södertälje 2014 (käännetty englanniksi, saksaksi ja hollanniksi)
 Jesus med judiska ögon 2014 
 Hundra år av tveksamhet. Osmanska folkmordet på kristna och Sveriges reaktion 2015 
 Assyrierna femtio år i Sverige 2017 (käännetty englanniksi)

Lähteet 

Suomalaiset teologit
Paraisten kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
Jekaterina Dolgorukova

Ruhtinatar Jekaterina Mihailovna Dolgorukova (; 14. marraskuuta (J: 2. marraskuuta) 1847 Volhynia, Venäjä, nyk. Ukraina – 15. helmikuuta 1922 Nizza, Ranska) myöhemmin ruhtinatar Jurjevskaja, oli keisari Aleksanteri II:n rakastajatar ja myöhemmin lyhytaikainen toinen puoliso. Aleksanteri II:n salamurhan jälkeen hän muutti Ranskaan, missä kuoli varattomana vuonna 1922.

Elämäkerta 

Dolgorukovan isä Mihail oli ollut taloudellisesti riippuvainen maaorjuudesta, jonka Aleksanteri II oli kieltänyt vuonna 1861. Jekaterinan lisäksi perheeseen kuului tämän neljä veljeä ja yksi sisko.

Perheen huonon taloudellisen tilanteen vuoksi Dolgorukovan äiti lähetti tyttärensä opiskelemaan Smolnan instituuttiin, jossa monet oppilaista olivat yläluokkaisista mutta taloudellisesti huonosti voivista perheistä. Keisari Aleksanteri II vieraili instituutissa Dolgorukovan siellä opiskellessa. Hänen vaimonsa Maria Aleksandrovnan terveys oli alkanut heikentyä, ja tämä vietti aikaansa lähinnä terveyskylpylöissä poissa miehensä luota. Nuori ja kaunis Dolgorukova kiinni keisarin huomion, ja näiden välillä alkoi 13. heinäkuuta 1866 romanssi, joka kesti lopulta neljätoista vuotta. Aleksanteri II osti Dolgorukovalle asunnon Pietarissa ja lupasi naida hänet heti sen ollessa mahdollista.

Kun Aleksanteri II:n vaimo kuoli vuonna 1880, Aleksanteri II ja Dolgorukova avioituivat 46 päivän päästä. Avioliitto oli morganaattinen huolimatta siitä, että sellaisia pidettiin aikakauden Venäjällä sopimattomina. Dolgorukovan ja pariskunnan yhteisten lasten sukunimeksi tuli Jurjevski.

Keisarin ja Dolgorukovan välinen avioliitto kesti vain seitsemän kuukautta, sillä Aleksanteri II murhattiin pommiattentaatissa 13. maaliskuuta 1881. Dolgorukova sai puolisoaan keisarina seuranneelta Aleksanteri III:lta käyttöönsä jonkin verran rahaa. Hän muutti kansan hyljeksimänä Nizzaan Ranskassa, missä kuoli vuonna 1922 velkaantuneena ja suurimmaksi osaksi omaisuutensa pois myyneenä.

Kirjeenvaihto 

Dolgorukova ja keisari Aleksanteri II kirjoittivat toisilleen säännöllisesti kirjeitä ja sähkeitä. Aleksanteri II:n kuoleman jälkeen tämän seuraaja Aleksanteri III etsi rakastavaisten kirjevaihtoa kiivaasti sen hävittääkseen siinä kuitenkaan onnistumatta, sillä Dolgorukova oli lähettänyt kirjeet säilytettäväksi pankkiholvissa Lontoossa.

Vuotta ennen kuolemaansa Dolgorukova otti kirjeet pois säilöstä käyttääkseen niitä Aleksanteri II:n elämäkerran kirjoittamisessa yhdessä sihteerinsä Nikolai Markoffin kanssa. Tämä kuoli vuonna 1948, ja kirjeet siirtyivät tämän entisen sihteerin Eugenie Seudoux’n haltuun. Myöhemmin tuntematon taho asetti ne myytäväksi Christie’s-huutokauppakamarissa, missä Rothschildin suvun jäsen osti ne.

Lapset 

Jekaterina ja Aleksanteri saivat ennen avioitumistaan neljä lasta, joista yksi kuoli jo nuorena.

 Georgi Jurjevski (12. toukokuuta 1872 – 13. syyskuuta 1913)
 Olga Jurjevskaja (7. marraskuuta 1873 – 10. elokuuta 1925)
 Boris Jurjevski (23. helmikuuta – 11. huhtikuuta 1876)
 Jekaterina Jurjevskaja (1878 – 22. syyskuuta 1959)

Lähteet

Aiheesta muualla

Venäläiset aateliset
Valtionpäämiesten puolisot
Vuonna 1847 syntyneet
Vuonna 1922 kuolleet
Häränsilmä (Lahti)

Häränsilmä on 1983 luonnonsuojelualueeksi rauhoitettu suppalampi Lahden stadionin läheisyydessä. Sen alkuperäinen pinta-ala on ollut 1 ha, mutta umpeenkasvun vuoksi sen vesipinta-ala on supistunut 0,2 hehtaariin. 

Häränsilmä on saanut alkunsa jäälohkareen painauduttua maahan, missä se on sulanut vasta myöhemmin. Lampi muodostui siinä vaiheessa, kun jäälohkareen jättämään kuoppaan muodostui vettä pidättävä pohja. Häränsilmä sijaitsee vettä suodattavilla Salpausselän soraharjualueilla.

Paikka

Häränsilmälle on voinut aikaisemmin päästä ajamalla Teivaanmäen kautta, mutta se on estetty nykyään riippulukolla lukitulla puomilla. Alueelle pääsee Lahden stadionin ja Lahden suurhallin välisen alueen pysäköintialueelta pururataa pitkin kävellen.

Alueen läheisyydessä on myös Lahden ja Pietarin kaupunkien ystävyyspuisto, johon on 1990-luvulla istutettu puuntaimenia, jotka ovat olleet ruohokasvien peitossa. 2009 ruohokasveja on leikattu.

Häränsilmästä Lahden suurhallille päin kaikkein pienimpien hyppyrimäkien ja suurhallin välisellä alueella on kukkuloita, joilla on Suomen sisällissodan Lahden valtauksen aikaisten Lahden rykmentin taisteluhautojen jäännöksiä.

Muuta

Salpausselän koulu käyttää Häränsilmää biologian opetukseen. Siellä on runsaasti mm. pieniä vesieläimiä ja hyönteisiä.

Häränsilmästä löydettiin 4. lokakuuta 2008 kaksi viikkoa kateissa ollut lahtelaismies hukkuneena. Asiaan ei poliisin mukaan liittynyt rikosta.

Lähdeviitteet

Aiheesta muualla
Lahden seudun Luonto: Häränsilmä
Jari Iivanaisen kotisivut, Häränsilmä

Lahden nähtävyydet
Päijät-Hämeen luonnonsuojelualueet
Elizabeth Banks

Elizabeth Banks (oik. Elizabeth Mitchell, s. 10. helmikuuta 1974 Pittsfield, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa Effie Trinketin roolistaan Nälkäpeli-elokuvasarjassa. Hän on myös näytellyt Betty Brantia Hämähäkkimies-trilogiassa.

Banks on ollut naimisissa vuodesta 2003 elokuvatuottaja Max Handelmanin kanssa. Heillä on kaksi yhteistä lasta.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Vuonna 1974 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Suitsuketie

Suitsuketie tarkoittaa entisajan suuria kauppareittejä, jotka kulkivat Egyptistä Arabian kautta Intiaan. Suitsukekauppa kukoisti Etelä-Arabiasta Välimerelle noin 200-luvulta eaa. 200-luvulle jaa. Suitsukereittiä pitkin kuljetettiin kauppatavaraa, kuten olibaanihartsia ja myrhaa; mausteita, norsunluuta, silkkiä ja muita hienoja tekstiilejä ja harvinaisia itäafrikkalaisia puulajeja, sulkia, eläinten nahkoja ja kultaa.

Lähteet 

Kauppareitit
Suitsuke
Olibaanihartsi

Olibaanihartsi () eli frankinsensi on aromaattista pihkaa, jota saadaan olibaanien eli Boswellia-suvun puista, etenkin temppeliolibaani -puusta (Boswellia sacra), joka kuuluu tohtorinpuukasvien heimoon. 

Olibaanien hartsia käytetään suitsukkeena, hajuvesissä ja lääkeaineena.

Historiassa 
Muinaisessa Egyptissä palsamoijat käyttivät frankinsensia faaraoiden ruumiiden käsittelyyn ja sitä laitettiin mukaan hautoihin. Sen tuhka jauhettiin silmämeikiksi. Papit polttivat sitä uhrilahjana Jerusalemin temppeleissä. Profeetta Muhammed suositteli sitä käytettäväksi tuholaisten torjuntaan. Sitä käytettiin myös kiinalaisessa lääkeopissa.

Olibaanihartsia on käytetty paljon uskonnollisissa menoissa. Se on mainittu Raamatussa useaan otteeseen, ja se oli mirhamin ohella toinen niistä suitsukkeista, jotka Itämaan tietäjät toivat Jeesukselle lahjaksi (Matt. 2:11).

Frankinsensi on mainittu myös Talmudissa.

Lääkeaineena 
Somalit ovat käyttäneet frankinsensiä niveltulehduksen hoitoon. Cardiffin yliopiston tutkijat uskovat, että harvinaisen Boswellia frereana -kasvin pihkan ainesosa hillitsee sellaisten tulehdusaineiden tuotantoa, jotka hajottavat rustoa. Olibaanihartsin ainesosilla (engl. incensole acetate) voi olla masennusta vähentävää vaikutusta. Olbaanihartsia käytetään myös purukumina hampaiden puhdistukseen.

Tuotanto 

Olibaanihartsia saadaan vuodattamalla puun maitiaisnestettä puun kuoreen tehdyistä viilloista. Neste kovettuu noin kolmen kuukauden kuluessa  vaurion päälle ”ruveksi”, joka kerätään talteen ja hyödynnetään tuoksuvan öljyn, suitsukkeiden ja hajusteiden raaka-aineena.

Nykyisin olibaanihartsin keskeisin lähde on Boswellia papyrifera, mutta sen kanta on romahtamassa. 

Suurin osa maailman suitsukepihkasta tulee Jemenistä, Eritreasta ja Somaliasta. Somalimaassa kasvaa tuottamisessa käytettyjä Boswellia frereana ja Boswellia carterii lajeja joista pihkan kerääminen ei kuitenkaan ole kestävällä pohjalla. Näissä maissa on viime vuosina ollut konflikteja mikä on vaikuttanut laatua huonontavasti. Parhaana suitsukkeena pidetään Omanista ja Jemenistä saatavaa suitsukepihkaa.

Lähteet

Viitteet

Suitsuke
Hartsit
Mohamed Ali Samatar

Mohamed Ali Samatar (; 1. tammikuuta 1931 – 19. elokuuta 2016 Virginia, Yhdysvallat) oli somalialainen poliitikko ja sotarikollinen, joka toimi maansa pääministerinä vuosina 1987–1990. Samatar oli myös armeijan upseeri ja toimi Mohamed Siad Barren hallituksessa puolustusministerinä ennen pääministerinpestiään.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 http://www.cja.org/cases/samantar.shtml
 http://www.somalilandforum.com/rsoladmin.php?func=read&id=12
 http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/articles/A43102-2004Nov11.html

Somalian pääministerit
Vuonna 1931 syntyneet
Vuonna 2016 kuolleet
Bulğn selän

Bulğn selän (, ) on kylä Tselinnin piirissä Kalmukian länsiosassa Venäjällä. Se sijaitsee 12 kilometriä tasavallan pääkaupungista Elistasta pohjoiseen. Vuonna 2002 Bulğn selänissä oli 10 298 asukasta. Bulğn selän on Tselinnin piirin hallinnollinen keskus.

Lähteet

Kalmukian maantiede
Venäjän kylät‎
Mac OS X Snow Leopard

Mac OS X Snow Leopard (versio 10.6) on Applen Mac OS X -käyttöjärjestelmän seitsemäs pääjulkaisu, joka tuli maailmanlaajuisesti myyntiin 28. elokuuta 2009. Applen mukaan Snow Leopard sisältää lähinnä parannuksia suorituskykyyn, eikä niinkään edellisten versioiden tapaan uusia ominaisuuksia. Julkaisu  sisältää muun muassa paremman tuen moniytimisille suorittimille.

Uudistukset 
 Uusi QuickTime X -ohjelma, jossa pienimuotoinen editointimahdollisuus ja suora internet-jakomahdollisuus.
 Vie 6 Gt vähemmän kovalevytilaa kuin edellinen Mac OS X 10.5 Leopard
 45 % nopeampi asentaa kuin Mac OS X 10.5 Leopard
 Uusi Dock Exposé -toiminto.
 Sisäänrakennettu Microsoft Exchange -tuki.
 OpenCL-tuki
 Kiinalaisten kirjainten kirjoitusmahdollisuus kannettavan kosketustasolla.

Järjestelmävaatimukset 
Tietokoneen yleiset vaatimukset
 Intel-suorittimella varustettu Macintosh-tietokone 
 1 Gt keskusmuistia
 5 Gt vapaata kiintolevytilaa
 DVD-asema asennusta varten

Mac OS X v10.6 ei enää asentanut oletuksena Rosetta-emulaattoria, jolla pystyi ajamaan PowerPC-prosessoreille käännettyjä ohjelmia.
Sen pystyi kuitenkin vielä asentamaan asennusohjelmalla tai Apple Software Updaten avulla.

Versiot 
 10.6 Build 10A432
 10.6.1 Build 10B504 
 10.6.2 Build 10C540 
 10.6.3 Build 10D573 
 10.6.4 Build 10F569 
 10.6.5 Build 10H548 
 10.6.6 Build 10J567 
 10.6.7 Build 10J869 
 10.6.8 Build 10K540

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Mac OS X 10.6 Snow Leopard

MacOS
10 Year Anniversary Tour

10 Year Anniversary Tour oli brittiläisen Black Sabbath -yhtyeen kymmenvuotisjuhlakiertue vuonna 1978. Se promotoi samalla yhtyeen uutta Never Say Die! -albumia.

Settilista

Symptom of the Universe 
War Pigs 
Never Say Die 
Dirty Women 
Rock & Roll Doctor 
Kitarasoolo 
Electric Funeral 
Embryo / Children of the Grave 
Paranoid
Snowblind 
Black Sabbath 
Sabbath Bloody Sabbath (instrumentaali) 
Iron Man 
Fairies Wear Boots 
Hand of Doom 
N.I.B. 
Gypsy 
Kappaleet, jotka soitettiin vain muutamissa konserteissa:
Shock Wave  
Swinging the Chain

Konsertit

 * = Peruutettu konsertti

Kokoonpano
 Tony Iommi – kitarat
 Ozzy Osbourne – laulu
 Geezer Butler – basso
 Bill Ward – rummut

Lähteet
http://www.black-sabbath.com/tourdates/1978.html 

Black Sabbath
Vuoden 1978 konserttikiertueet
Arta (Djibouti)

Arta (, ) on kaupunki Djiboutissa. Se on Artan alueen hallinnollinen keskus. Kaupungissa on noin 11 364 asukasta. Artassa pidettiin vuonna 2000 Somalian sisällissodan osapuolten väliset rauhanneuvottelut, ja neuvottelujen tuloksena perustettiin Somalian siirtymäkauden hallitus.

Lähteet

Aiheesta muualla

Djiboutin kaupungit
Umur

Umur on Kai Lehtisen ohjaama vuonna 2002 valmistunut kokoillan elokuva, joka kuvattiin Lapissa, Oulussa ja Helsingissä talvella ja kesällä 2001. 

Elokuva kertoo Lapin luontoon vahvasti kytköksissä olevan rakkaustarinan, jossa Poika, eli Heikki Rantasen näyttelemä nuori rajavartijamies, rakastuu palavasti mystiseen Lapin kaunottareen Umuriin. Välillä mystisiä elementtejä sisältävää elokuvaa voidaan verrata tematiikaltaan ja tunnelmiltaan 50-luvun lapinelokuvan klassikkoon Valkoinen peura. 

Elokuvassa yksinkertainen, mutta erämaafilosofointiin taipuvainen rajavartijamies Poika elää tuskaisen kauniin rakkaustarinan Umurin kanssa suloisen tietämättömänä naisen pimeästä ja traagisesta puolesta.

Roolit

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 Arvostelut:
 Film-O-Holic 
 Elokuvateatteri
 Leffatykki

Vuoden 2002 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Angels in America

Angels in America on palkittu yhdysvaltalais-kanadalainen HBO-kanavan vuonna 2003 valmistama minisarja, joka perustuu Tony Kushnerin samannimiseen näytelmään. Kushner kirjoitti itse televisioversion käsikirjoituksen ja sen ohjasi Mike Nichols.

HBO esitti sarjan useissa eri formaateissa. Ohjelma esitettiin ensin kahdessa kolmen tunnin mittaisessa osassa, joiden nimet olivat "Millennium Approaches" ja "Perestroika". Myöhemmin ohjelma esitettiin myös kuudessa tunnin mittaisessa osassa. Suomessa tv-sarjan esitti Nelonen kuudessa tunnin mittaisessa jaksossa loppuvuodesta 2004. 

Angels in America oli yksi Yhdysvaltojen katsotuimpia ja palkituimpia tv-elokuvia vuonna 2003, keräten useita alansa palkintoja sekä ylistystä kriitikoilta.
Se sai viisi Golden Globe -palkintoa: sarjana parhaan minisarjan palkinnon ja lisäksi Meryl Streep, Jeffrey Wright, Mary-Louise Parker ja Al Pacino palkittiin roolisuorituksistaan.

Näyttelijät

Lähteet

Yhdysvaltalaiset draamasarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Homoseksuaalisuus taiteessa
HBO:n televisio-ohjelmat
Sucros

Sucros Oy ja sen tytäryhtiö Suomen Sokeri Oy valmistavat, myyvät ja markkinoivat sokerituotteita Suomessa. Yritykset ovat osa Euroopan toiseksi suurinta sokeriyritystä, Nordzucker Groupia. Sucros Oy:n omistavat Nordzuckerin pohjoismainen tytäryhtiö Nordic Sugar A/S (80 %) ja suomalainen Apetit Oyj (20 %). Yritys työllistää yhteensä noin 280 henkilöä ja liikevaihto on noin 150 miljoonaa euroa.

Sucros Oy:n juurikassokeritehdas sijaitsee Säkylän Iso-Vimmassa. Säkylän tehdas tuottaa koko EU:n Suomelle myöntämän sokerikiintiön, 81 miljoonaa kiloa vuodessa, joka on vajaa puolet Suomen kulutuksesta. Vuorokaudessa juurikkaita käsitellään noin 7,5 miljoonaa kiloa, josta saadaan noin miljoona kiloa valmista kidesokeria. Tehdas on käynnissä syyskuusta joulukuuhun. 

Suomen Sokeri Oy puhdistaa raakasokeria sekä vastaa kaikkien sokerituotteiden myynnistä ja markkinoinnista Suomessa. Suomen Sokeri Oy:n sokeripuhdistamo sijaitsee Kirkkonummen Kantvikissä. Sokeripuhdistamossa valmistetaan kidesokereita, nestesokereita, siirappeja sekä erikoistuotteita kuten palasokeria, tomusokeria, raesokeria ja hillosokeria. 1970-luvulla Suomen Sokeri kehitti teollisen prosessin, joka mahdollisti ksylitolin massavalmistuksen ja vaikutti osaltaan Xylitol-Jenkki-purukumin syntyyn. 

Kuluttajatuotteet myydään Dansukker-tuotemerkillä, joista tunnetuimpia ovat Sirkku- ja Pulmu-palasokerit.

Historiaa

Suomen Sokeri Oy perustettiin vuonna 1918, kun suomalaiset sokerinpuhdistamot yhdistyivät. Suomen Sokeri Oy omisti Töölön sokeritehtaan Helsingissä, Auran sokeritehtaan Turussa sekä Vaasan ja Kotkan sokeritehtaat.

Katso myös
 Nordzucker
 Danisco

Lähteet

Kirjallisuutta
O. Hackman: Tölö Sockerbruks historia 1806–1918. Helsingfors 1923.
O. Mäenpää: Salon Sokeritehdas Oy 1918–1968. Salo 1968.
O. Mäenpää: Salon Sokeritehdas Oy 1968–1978. Salo 1978.
R. Urbans: Sokeri Suomessa 1500–1917. Helsinki 1968.
R. Urbans: Suomen Sokeri Osakeyhtiö 1918–68. Helsinki 1970.
S. Zetterberg: Itä-Suomen Raakasokeritehdas Oy 1937–1972. Kotka 1972.
Ilvonen, Heikki: Juurikassokeritehtaiden historiaa Suomessa Sääksmäen Voipaalasta nykypäivään 1938–2007. 2007.

Aiheesta muualla
Nordic Sugar
Dansukker

Sokeriteollisuus
Suomalaiset elintarvikeyritykset
Laas Geel

Laas Geel on Somalimaassa sijaitseva luolasto maaseudulla noin 55 kilometriä Hargeisasta. Sieltä löydettiin vuonna 2002 luolamaalauksia. Luolia on noin kaksikymmentä ja ne ovat syntyneet graniittipaljastumaan. Luolissa olevien maalausten arvellaan olevan 5.–2. vuosituhannen väliltä eaa. ja ne ovat vanhimmat todisteet nautojen domestikaatiosta Afrikan sarvesta.

Maalaukset 
Maalauksien tekemisessä on käytetty punaisia, valkoisia, mustia, violetteja, ruskeita ja keltaisia värejä. Ne ovat pääasiassa kyttyrättömistä naudoista joilla on kaarevat tai lyyran muotoiset sarvet. Nautojen kauloissa on jonkinlainen koriste ja niiden kaulat ovat raidoitettuja. Joitakin ihmisen muotoisia hahmoja on myös ja niiden vieressä koiria. Joillakin ihmisillä on keppi, jousi tai kilpi. Muita eläimiä on vähemmän: pari kirahvia, apinoita ja joitakin antilooppeja.

Löytäminen 
Ranskalainen arkeologiryhmä oli 2002 tekemässä kaivauksia Pohjois-Somaliassa, ja erinomaisesti säilyneet maalaukset löydettiin siinä yhteydessä. Paikalliset asukkaat olivat tunteneet luolat vuosisatojen ajan ja he uskoivat että paholainen joka oli asunut luolissa on ne tehnyt.

Kun Laas Geel löydettiin sitä pidettiin ainutlaatuisena paikkana. Myöhemmin on kuitenkin löydetty muitakin vastaavanlaisia luolastoja lähiseudulta. Dhaga Kouressa, Dhambalinissa ja Karin Haganessa on samantyyppisiä kuvia.

Ei päässyt maailmanperintöluetteloon 

Laas Geeliä yritettiin saada Unescon maailmanperintöluetteloon mutta alueen epävakaan tilanteen ja koska Somalimaa on kansainvälisesti tunnustamaton valtio se ei päässyt sille.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 
 

Muinaisjäännökset
Kalliokuvat
Somalimaa
Somalian historia
Olga Fjodorovna

Suuriruhtinatar Olga Fjodorovna (20. syyskuuta 1839 Karlsruhe – 12. huhtikuuta (J: 31. maaliskuuta) 1891 Harkova), alun perin Badenin prinsessa Cäcilie, oli suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš Romanovin puoliso.  

Ei tiedetä, kuinka suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš ja Cäcilie tapasivat, mutta heidän liittonsa oli rakkausavioliitto ja he olivat onnellisia yhdessä. Nikolai I:n neljästä pojasta ainoastaan Mihail pysyi uskollisena aviopuolisolleen koko elämänsä. Cäcilie oli kihlajaisten aikaan 16-vuotias. Mihail kertoi kälylleen Maria Aleksandrovnalle Cäcilien valinneen nimekseen Olga Fjodorovna, koska Mihail ei pitänyt Cäcilie-nimestä. Heidät vihittiin Talvipalatsissa 16. (28.) elokuuta 1857.

Lapset
Mihail ja Olga saivat seitsemän lasta. Mihailovitšit olivat suvun kolmen nuorimman haaran suurin perhe.
 Nikolai Mihailovitš Romanov (1859–1919, Pietari-Paavalin linnoituksessa)
 Anastasia Mihailovna Romanova (1860–1922)
 Mihail Mihailovitš Romanov (1861–1929)
 Georgi Mihailovitš Romanov (1863–1919, Pietari-Paavalin linnoituksessa)
 Aleksandr Mihailovitš Romanov (1866–1933)
 Sergei Mihailovitš Romanov (1869–1918, Alapajevskissa)  
 Aleksei Mihailovitš Romanov (1875–1895)

Elämää Kaukasuksella
Suuriruhtinas Mihail nimitettiin vuonna 1862 kenraalikuvernööriksi Kaukasukselle, missä hän hoiti tehtäväänsä lähes 20 vuoden ajan. Hän ja suuriruhtinatar pitivät hovia Tbilisin palatsissa, ja heidän seitsemästä lapsestaan neljä syntyi Kaukasuksella. Vaikka he asuivatkin kaukana pääkaupungista, Olga sopeutui kuitenkin niin hyvin puolisonsa synnyinmaan tapoihin, että piti itseään täysin venäläisenä. Kenraalikuvernöörin puolisona hänellä oli jonkin verran päätösvaltaa, ja hän perustikin Kaukasukselle alueen ensimmäiset tyttökoulut ja naistenkoulutuslaitokset. Hän oli myös järjestämässä lääkintäpalveluja etenkin Venäjän ja Turkin sodan aikana vuosina 1877-78. Olga halusi olla perillä siitä, mitä hänen ympärillään tapahtui, ja hän teki tarkkoja havaintoja. Vuosia myöhemmin eräs hänen hovinaisistaan kuvaili häntä "harvinaisen älykkääksi naiseksi, jolla oli erittäin terävä arvostelukyky. Joissain piireissä häntä lähes pelättiin hänen pahanilkisten, mutta osuvien ja asiallisten huomautusten vuoksi. Itse sain häneltä osakseni vain ystävällistä huomaavaisuutta ja hienotunteisuutta – –".

Vanhuus ja kuolema
Olga Fjodorovna kuoli Nikolai I:n miniöistä nuorimpana, joitain vuosia ennen poikaansa. Hän oli vuosien ajan kärsinyt huonosta terveydestään ja yrittänyt turhaan löytää sopivia hoitoja Euroopan kylpylöistä. Olga lähti Krimille yksin 28.3.1891. Hän oli kertonut tsaaritar Maria Fjodorovnalle, ettei voinut hyvin ja halusi kerätä voimia rauhassa. Olga sairastui junamatkalla vielä samana iltana ja palasi Harkovan palatsiin useita tunteja myöhemmin. Hänen junavaunuunsa kutsuttiin lääkäreitä, jotka määräsivät hänet siirrettäväksi tsaarin odotushuoneeseen. Hän oli siellä yksin kaksi kokonaista päivää ainoastaan palvelijoidensa seurassa, kunnes kuoli 31.3.1891.

Lähteet

Romanov-suku
Vuonna 1839 syntyneet
Vuonna 1891 kuolleet
The Avengers (yhtye)

The Avengers oli vuosina 1962–1964 toiminut suomalainen rautalankayhtye. Yhtye lienee perustettu Helsingin Sörnäisissä vuonna 1962. Siinä soittivat Aikka Hakala (rummut), Ilkka Salminen (basso), Reima Nurmi (komppikitara) sekä Vesa Salmela (soolokitara), jolla oli ensimmäinen Suomessa sunburst-värinen Fender Stratocaster -kitara. Kesällä 1963 yhtyeeseen liittyi laulusolisti Harri Saave, jota kutsuttiin Sörsseliksi. Samaan aikaan yhtyeeseen liittyi vielä urkuri Kari Olki, joka oli ilmeisesti ensimmäinen kitarayhtyeessä vaikuttanut urkuri.

The Avengers oli mukana kitarayhtyeiden ensimmäisessä SM-kilpailussa Expo-hallissa kevättalvella 1963, missä he herättivät levytuottaja Osmo Ruuskasen huomion. Seuraus tästä oli se, että yhtye sai levyttää Philips-merkille kaksi rautalankasingleä. Niistä ensimmäinen oli 14.8.1963 levytetty "Taikayö / Leskiäidin tyttäret". Sitä seurasi 9.10.1963 taltioitu "Juoksuhauta-twist / Volgan rannalla".

The Avengers hajosi alkuvuonna 1964 asepalveluksen takia, ja Saave toimi vuoden kuluttua Harry & The Hound-Dogsin laulusolistina. Muista jäsenistä Hakala ja bassoon siirtynyt Salmela soittivat 60- ja 70-lukujen vaihteessa Smokings-yhtyeessä, josta Hakala siirtyi heinäkuussa 1971 Jussi Raittisen The Boys -yhtyeeseen.

Avengers, The
The Blazers

The Blazers oli vuosina 1962–1964 toiminut suomalainen rautalankayhtye, joka julkaisi kaksi singleä. Yhtye perustettiin Helsingissä vuonna 1962. The Blazers tuli kolmanneksi Linnanmäen kitarayhtyekilpailussa vuonna 1963..

Historia 
The Blazers levytti 1963 kaksi rautalankasingleä PSO:n Parlophone-merkille. Yhtyeen ensilevytys oli 16.4.1963 taltioitu "Old Scars / Wooden Ring". 22.8.1963 The Blazers levytti singlen "Laakson ruusu / Metsäkukkia", joka jäikin sen viimeiseksi singleksi komppikitaristi Ilkka Nymanin ja rumpali Heikki Hännisen jouduttua seuraavana vuonna armeijaan. Radiosoittoa yhtyeen toinen levy ei saanut, koska eritoten kappaleen "Metsäkukkia" sovitus koettiin loukkaavana. 8.5.1963 yhtye esiintyi Tesvision ohjelmassa Nuorten tanssihetki.  

Yhtyeen soolokitaristi Heikki Rantapihla soitti vasenkätistä Burns Black Bison -kitaraa. Yhtyeen kaikki soittimet vahvistettiin tuolloin muodissa olleiden Meazzin laululaitteiden läpi. Monet yhtyeen aikaisemmista soittimista oli valmistettu käsin, ja kaulan jäykkyyden suhteen ilmeni ongelmia – tavallinen suomalainen puu ja liima eivät riittäneet. The Blazers ratkaisi ongelman täysin eri tavalla kuin muut helsinkiläiset rautalankayhtyeet: He tekivät soittimensa itse, ja päätyivät lopuksi tukemaan soittimien kaulat betoniraudoilla. Tuloksena oli erittäin jäykkä, mutta myös todella hitaasti liikuteltava soitin. 

Rantapihlan oli tarkoitus liittyä huhtikuussa 1964 The Boysiin. Eero Raittinen ja Boysin treenikämpän talon isännöitsijän poika Boka Backman rikkoivat kuitenkin vahingossa Rantapihlan kitaran niin pahasti, että sen kaula meni poikki. Uuden kaulan tulo Englannista kesti niin kauan, että Rantapihla jätti liittymättä yhtyeeseen. 

The Blazers esiintyi myöhemminkin alkuperäiskokoonpanossaan aina silloin tällöin. Vuonna 1998 yhtye julkaisi Habitronics-levy-yhtiön kautta yhdessä Jussi Raittisen kanssa CD:n "The Blazers Featuring Jussi Raittinen: Living In Europe". Vuonna 2002 yhtye oli mukana kokoelmalevyllä "Twangy Guitars, Silky Strings Volume 4" (Twangsville). The Blazersin kappale "Old Scars" kuullaan myös elokuvassa ”Pidä huivista kiinni, Tatjana”, jonka Aki Kaurismäki ohjasi vuonna 1994.

Basisti Seppo Ihalainen kuoli vuonna 2009, soolokitaristi Heikki Rantapihla 2012 ja rumpali Heikki Hänninen 2015.

Kokoonpano 

 Heikki Rantapihla (soolokitara)
 Ilkka Nyman (komppikitara)
 Seppo Ihalainen (basso)
 Heikki Hänninen (rummut)

Diskografia 
Singlet

 Old Scars / Wooden Ring (Parlophone 924, 1963)

 Laakson ruusu / Metsäkukkia (Parlophone 924, 1963)

Minialbumit

 The Blazers featuring Jussi Raittinen: Living In Europe (ISRC FIHBS9700001, 1998)

Kokoelmajulkaisut

 Guitar Mania, VOL. 17 – Finn Twang (kaksi kappaletta, Rarity C 192670, 2001)
 Twangy Guitars – Silky Strings, Vol. 4 (neljä kappaletta, TWGS0866, 2002)

Aiheesta muualla 

 The Blazers -tuotanto Fono.fi:n tietokannassa

Lähteet 

Blazers, The
Oulun kristalliyö

Oulun "kristalliyö" oli perjantain ja lauantain välinen yö 10.–11. elokuuta 1990, jolloin nuoriso mellakoi Oulun keskustassa. Paikalla oli enimmillään arviolta tuhat 12–20-vuotiasta nuorta. Mellakoijat hakkasivat ja kivittivät poliiseja, kaatoivat poliisiautoja ja murtautuivat liikkeisiin särkien ikkunoita ja varastaen omaisuutta. Alussa alivoimainen poliisi pakeni, mutta vahvistuksia saatuaan kukisti mellakan muutaman tunnin päästä.

Alku 
Mellakan sanotaan alkaneen kahden nuoren välisestä nujakasta, jota pysähtyi seuraamaan suuri joukko muita nuoria. Poliisi saapui rauhoittamaan tilannetta ja nosti autoon kovakouraisesti nuorten mielestä syyttömän. Toisaalla samaan aikaan poliisi otti kiinni Anttilaan murtautuneen nuoren, mihin nuorisojoukko myös puuttui. Nuoret hyökkäsivät poliisin kimppuun, joka ampui varoituslaukauksia ja pakeni. Paikalle saapui melko nopeasti noin tuhat nuorta.

Mellakka 
Mellakka kesti useita tunteja, ja sen painopiste oli Isokadulla. Ikkunoita särjettiin, liiketiloissa käytiin, ja niistä varastettiin tavaraa. Useita ihmisiä loukkaantui lievästi erilaisissa yhteenotoissa. Paikalle saapunut poliisi joutui aluksi liian vähälukuisena vetäytymään nuorison tieltä. Poliisit pelkäsivät henkensä puolesta. Pahin vaihe kesti noin tunnin. Poliisiautoja runneltiin, ja joitakin poliiseja muun muassa uhkailtiin. Poliisi ampui yön aikana kaksi varoituslaukausta ja pyysi puolustusvoimilta virka-apua omaisuuden suojelemiseen sekä harkitsi virka-apupyynnön tekoa myös mellakan rauhoittamiseen.  Poliisi kutsui apua naapurikunnista. Poliiseilla ei ollut mellakkavarusteita. Mellakoijien joukko oli jo harventunut, kun poliisi eteni etelästä keskustaan. Monia nuoria pakeni, kun sana lähestyvästä poliisiketjusta tuli. Jäljelle jääneet löivät poliiseja ja heittelivät kiviä heitä kohden. Eräs komisario sai kiven päähänsä. Pidätyksiä tehtiin lopulta yli 40.

Syy 
Kristalliyön tapahtumiin johtaneet syyt ovat jääneet epäselviksi. Paikalla ollut nuoriso ei jälkikäteen osannut oikein selittää käyttäytymistään. Eräs Hannes Mäntyrannan haastattelema nuori sanoi tapahtumista kuitenkin muun muassa seuraavaa:

Seuraukset 
Viikonlopun jälkeen Oulun päättäjät ilmoittivat pyrkivänsä tosissaan siihen, ettei sattuneen kaltaisia mellakoita enää koettaisi. Kaupungin nuorisotoimenjohtaja peräänkuulutti lisää voimavaroja nuorisotyöhön ja enemmän vaihtoehtoja vapaa-ajanviettoon. Koulutoimenjohtaja puolestaan ihmetteli, miten nuorimpien viikonlopun tapahtumiin osallistuneiden lasten vanhemmat yleensä sallivat näiden olla kaupungilla vielä niinkin myöhäiseen vuorokaudenaikaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Oulun nuorisomellakat Ylen Elävässä arkistossa
 Nuoriso kävi poliisin päälle ja näyteikkunat menivät säpäleiksi – Oulun kristalliyö vuonna 1990 oli poikkeuksellinen mellakka Yle Areena

1990
Kansalaislevottomuudet
Mielenosoitukset ja levottomuudet Suomessa
Kristalliyö
1990-luvun rikokset Suomessa
Pokkinen
Quintus Marcius Philippus

Quintus Marcius Philippus (s. 229 eaa.) oli Rooman tasavallan konsuli vuosina 186 eaa. ja 169 eaa. sekä kensori vuonna 164 eaa. Roomalainen historioitsija Livius kuvasi hänen olleen vuonna 169 eaa. kuudenkymmenen vuoden ikäinen ja erittäin lihava.

Philippus oli preettorina Sisiliassa vuonna 189 eaa. Hän kärsi sotilaallisen tappion liguureille ensimmäisenä konsulivuotenaan 186 eaa. Vuonna 172 eaa. hän toimi toisena Rooman lähettiläänä, kun Perseuksen kanssa neuvoteltiin. Philippuksen toisena konsulivuotenaan 169 eaa. hän johti vähän aikaa Rooman armeijaa kolmannen makedonialaissodan aikana Makedoniassa saavuttamatta kuitenkaan mitään huomattavaa menestystä. Senaatin valtuuskunta arvosteli Philippusta ankarasti, koska vihollista ei oltu saatu pakotettua taisteluun, ja sodan pysähtyneestä tilanteesta tuli laajojen ja kiivaiden kiistojen aihe Roomassa. 

Vuonna 164 eaa. hänet valittiin kensoriksi yhdessä Lucius Aemilius Paullus Macedonicuksen kanssa.

Lähteet 

Roomalaiset poliitikot
Kirjopapurikko

Kirjopapurikko (Lopinga achine) on täpläperhosiin kuuluva perhoslaji. Sitä tavataan laajalla alueella Euroopassa, mutta missään se ei ole yleinen. Se on mainittu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteessä IV. Suomessa lajia on tavattu kahdella alueella Etelä-Suomessa: Valkeakosken suunnalla ja Kaakkois-Suomessa ja Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU).

Kirjopapurikko on yleisväriltään hopeanharmaa. Siipien reunoissa yläpinnalla kullanruskean reunustamien tummanruskeiden soikioiden helminauha, alapinnassa kelta-mustat silmäkuviot.

Lähteet

Aiheesta muualla 
LuontoPortti: Kirjopapurikko (Lopinga achine)
Suomen Perhoset: Kirjopapurikko
Keskisuomalainen: Kirjopapurikko
Eurobutterflies, valokuvia
UniProt, Taxonomy: Lopinga achine 

Heinäperhoset
Dragutin Topić

Dragutin Topić (s. 12. maaliskuuta 1971 Belgrad, Jugoslavia) on pitkän uran tehnyt serbialainen korkeushyppääjä. 

Vuonna 1990 tuolloin Jugoslaviaa edustanut Topić voitti nuorten maailmanmestaruuden Bulgarian Plovdivissa uudella ja yhä voimassa olevalla nuorten ME-tuloksella 237. Samana vuonna hän voitti myös kultaa Splitin EM-kisoissa tuloksella 234. Seuraavana vuonna Tokion MM-kisoissa hän sijoittui yhdeksänneksi. Vuonna 1992 hän saavutti pronssia EM-hallikisoissa Genovassa, mutta jäi Barcelonan olympialaisissa kahdeksanneksi.

1994 Helsingin EM-kisoissa Topić sijoittui viidenneksi ja seuraavana vuonna Göteborgin MM-kisoissa kahdeksanneksi. Vuonna 1996 hän voitti EM-hallimestaruuden Tukholmassa tuloksella 235 ja sijoittui Atlantan olympialaisissa neljänneksi. Seuraavana vuonna hän saavutti pronssia Pariisin MM-hallikisoista, mutta jäi elokuussa Ateenan ulkoratojen MM-kisoissa karsintoihin. Kaksi vuotta myöhemmin Sevillan MM-kisoissa hän sijoittui neljänneksi. Sydneyn olympialaisissa hänen taipaleensa pysähtyi karsintoihin.

2. helmikuuta 2001 Wuppertalissa Topićin doping-näytteestä löytyi nandrolonin aineenvaihduntatuotetta norandrosteronia ja hänelle langetettiin kahden vuoden kilpailukielto. Kärsittyään rangaistuksensa hän palasi takaisin kilpakentille ja sijoittui 2003 Birminghamin MM-hallikisoissa neljänneksi. 2004 Ateenan olympiakisoissa hän selviytyi loppukilpailuun, missä sijoittui kymmenenneksi. 2005 Madridin halli-EM-kisoissa hän oli viides ja samana vuonna Helsingin MM-kisoissa yhdeksäs. Kaksi vuotta myöhemmin Osakan MM-kisoissa hän jäi karsintoihin tuloksella 219. 2008 Valencian MM-hallikisoissa hän sijoittui kuudenneksi, mutta karsiutui loppukilpailusta Pekingin olympialaisissa. Seuraavana vuonna hän oli Torinon EM-hallikisoissa kahdeksas, mutta putosi loppukilpailusta Berliinin MM-kisoissa.

Urallaan 197 senttimetrin pituinen ja 77 kilogramman painoinen Topić on parantanut maansa ennätystulosta viidesti. Hänen ennätyksensä on 1. elokuuta 1993 Belgradissa hypätty 238. Hänen vaimonsa on kolmiloikkaaja Biljana Topić.

Lähteet

Viitteet 

Serbialaiset korkeushyppääjät
Jugoslavialaiset korkeushyppääjät
Dopingrikkomuksesta tuomitut serbialaiset
Dopingrikkomuksesta tuomitut yleisurheilijat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Paholaiskilli

Paholaiskilli (Cyprinodon diabolis) on harvinainen hammaskillilaji, jota tavataan ainoastaan yhdessä pohjaveden täyttämässä kalkkikiviluolastossa Amargosan autiomaassa Yhdysvaltain Nevadassa, Kuolemanlaakson itäpuolella. Luolasto tunnetaan nimellä Devils Hole, minkä perusteella kalalajikin on saanut nimensä ().

Tuntomerkit
Paholaiskillit ovat kooltaan alle tuuman mittaisia, keskimäärin vain 19-millimetrisiä. Muodoltaan ne muistuttavat lähisukulaisiaan. Niillä ei ole lainkaan vatsaeviä. Peräevä puolestaan on suuri. Sukukypsät koiraat ovat väritykseltään syvän sinisiä ja pyrstöevän poikki kulkee musta raita.

Lajin elinolosuhteet 
Tutkijat ovat jo pitkään olettaneet, että paholaiskilli on asuttanut Devils Holea jo tuhansien vuosien ajan. Teoriaa on kuitenkin ajoittain myös epäilty, esimerkiksi esittämällä että kalan ovat saattaneet tuoda luolaan paljon myöhemmin esimerkiksi intiaanit, linnut tai että ne ovat levinneet sinne jotakin maanalaista reittiä pitkin. Vuonna 2016 julkaistu tutkimus vertaili paholaiskillin perimää kahteen sille läheistä sukua olevaan lajiin, sädekilliin ja C. nevadensis mionectesiin, selvittääkseen milloin lajit erkanivat omiksi lajeikseen. Tutkimuksen perusteella ne erottuivat 50 000–80 000 vuotta sitten, eli 40 000–60 000 vuotta aiempia arvioita varhemmin. Tutkijoiden mukaan tämä tarkoittaa, että paholaiskilli asutti luolan sen syntyhetkien aikaan.

Geoterminen lämpö pitää veden lämpötilan vuoden ympäri likimain 33 celsiusasteessa. Vaikka luolasto on ainakin 150 metriä syvä ja lajia on tavattu 20 metriä syvyydessä, paholaiskillien elinpiiri keskittyy vain muutaman neliömetrin kokoiselle matalan veden peittämälle kalkkikivitasanteelle, jolla ne kutevat ja paljolti myös ruokailevat. Niiden ruokavalio koostuu pääosin piilevistä.

Paholaiskillien biotoopin uhat 

1960-luvulla maatalouden lisääntynyt pohjaveden käyttö muodostui uhaksi paholaiskillille, kun Devils Holen pinnankorkeus alkoi laskea. Laji määriteltiin vaarantuneeksi vuonna 1967. Yhdysvaltain korkein oikeus myönsi vuonna 1976 viranomaisille oikeuden rajoittaa vedenottoa lajin suojelemiseksi.

1990-luvun puolivälin jälkeen paholaiskillien määrä alkoi tuntemattomasta syystä huveta. Tilannetta pahensi merkittävästi vuonna 2004 sattunut vahinko tutkijoiden jätettyä muutamia pyydyksiä Devils Holen reunalle. Tulva pyyhkäisi ne veteen ja yli kolmannes kaloista kuoli. Kevään 2006 laskennassa tutkijat löysivät vain 38 yksilöä. Kannan hupenemisen syyksi epäiltiin ravinnonpuutetta, joten talvella 2007–2008 kaloja ruokittiin lisäravinteilla. Syksyllä 2008 Devils Holessa laskettiin olevan 126 yksilöä. Tuolloin kanta oli kasvanut syyslaskennoissa kolme peräkkäistä vuotta, mikä antoi toivoa tulevasta. Syksyllä 2012 lukumäärä oli kuitenkin vain 75 ja syksyllä 2013 kalojen lukumäärä oli enää 65.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Devils Hole Pupfish Nevada Fish & Wildlife Officen sivuilla.

Hammaskarppikalat
Uhanalaiset kalat
Jussi Aalto (valokuvaaja)

Jussi Aalto (s. 21. syyskuuta 1945) on helsinkiläinen valokuvaaja ja valokuvauksen opettaja, joka tunnetaan parhaiten muotokuvistaan. Hän toimi helsinkiläisen Kameraseura ry:n puheenjohtajana vuosina 2002–2006. Vuosina 1978 ja 1985 Aalto sai valokuvataiteen valtionpalkinnon. Vuonna 2006 hänelle myönnettiin taiteilijaeläke.

Aalto on pitänyt yli 20 valokuvanäyttelyä, useimmat Helsingissä ja eri puolilla Suomea, mutta muutaman myös ulkomailla. Aalto on tehnyt seitsemän kirjaa. Hän toimi 1969–1970 Kamera-lehden toimitussihteerinä.

Näyttelyitä
 Tärähtäneitä valokuvia, Valokuvamuseon studio 1973
 Muotokuvia, Amos Andersonin taidemuseo 1986
 Pildistamise rõõm, Uue Kunsti Muuseum, Pärnu, Viro 2001-2002
 Tärähtäneitä valokuvia, Suomen valokuvataiteen museo 2005
 Rion pintaa,  Kaakkois-Suomen valokuvakeskus 2006
 Valokuva on — Jussi Aallon retrospektiivi, Galleria Luova 2008
 Hei, me näppäillään" yhdessä Sakari Pälsin kanssa,  Kaakkois-Suomen valokuvakeskus 2016
 Valokuvanäyttely, Modernin taiteen museo, Minsk, Valko-Venäjä 2016

Kirjat
 Suomalaisia, omakustanne 1977
 Kohteena ihminen, muotokuvauksen opas, Weilin & Göös 1984
 Sakari Pälsi näppäili hyviä kuvia, Otava 1985
 Muotokuvia, omakustanne 1986
 Helsinki, valoa ja varjoa, Otava 1994
 Kohteena ihminen (uusittu painos), Taide 1999
 Aatamin kuvia ja vähän Eevankin'', Suomen kameraseurojen liitto 2002

Lähteet 
Jussi Aalto Helsingin valokuvakeskuksen kotisivuilla

Aiheesta muualla

Suomalaiset valokuvaajat
Vuonna 1945 syntyneet
Elävät henkilöt
Vera Krepkina

Vera Krepkina (o.s. Kalašnikova, s. 15. huhtikuuta 1933) on neuvostoliittolainen pikajuoksija ja pituushypyn olympiavoittaja.

Krepkina voitti naisten pituushypyn olympiakultaa Roomassa 1960 olympiaennätystuloksella 637 cm, jolla hän kukisti hallitsevan mestarin, Puolan Elżbieta Krzesińskan kymmenellä senttimetrillä.

Ennen olympiavoittoaan Krepkina oli tunnettu paremminkin pikajuoksijana, ja parhaimmillaan hän sivusi 100 metrin juoksun maailmanennätystä 11,3 s syyskuussa 1958. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän oli voittamassa kultaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa ajalla 45,8 s. Neljä vuotta myöhemmin Tukholman EM-kilpailuissa hän sai 100 metrin juoksussa hopeaa ajalla 11,7 s ja 4 × 100 metrillä toistamiseen kultaa ajalla 45,3 s. Olympialaisten viestijuoksuissa hän oli mukana neljänneksi sijoittuneessa joukkueessa niin Helsingissä 1952, Melbournessa 1956 kuin myös Roomassa 1960.

Lähteet 

 
 

Neuvostoliittolaiset pikajuoksijat
Neuvostoliittolaiset pituushyppääjät
Neuvostoliittolaiset olympiavoittajat
Vuonna 1933 syntyneet
Elävät henkilöt