Suomen-pojat

Suomen-pojat (viroksi soomepoisid) olivat Suomen puolella jatkosodassa taistelleita virolaisia vapaaehtoisia. Osana muita suomensukuisia vapaaehtoisia virolaisia oli Suomen puolustusvoimissa 3 350–3 400. Suomen rintamilla virolaisia kaatui noin 200. Heistä 16 kaatui palvellessaan merivoimissa.  

Viroon Suomen-poikia palasi runsaat 1 900 miestä. Ruotsiin, Kanadaan ja muualle länteen heitä siirtyi runsaat 1 200. Suomeen jäi 163 miestä. Kesällä 2022 heitä oli elossa enää viisi Virossa ja kymmenkunta muualla maailmassa. Suomen-poikien kunniamarssi on ”Teid me tervitame”, 'Teitä me tervehdimme'.

Historia

Taustaa

Syitä virolaisten saapumiseen 
Virolaiset olivat hyvin maanpuolustustahtoisia. Monet virolaiset olisivatkin jo syksyllä 1939 halunneet taistella Suomen tavoin Neuvostoliiton tekemää miehitystä vastaan, mutta Viron valtionjohto kuitenkin päätyi tekemään Neuvostoliiton kanssa yhteistyö- ja tukikohtasopimuksen, mikä lopulta johti Viron miehitykseen kesäkuussa 1940.

Virolaiset vapaaehtoiset sanoivat taistelevansa "Soome vabaduse ja Eesti au eest" eli 'Suomen vapauden ja Viron kunnian puolesta', mutta he halusivat myös saada sotilaskoulutusta oman maansa vapaustaistelua silmällä pitäen. Virolaiset tunsivat toimivansa vastavuoroisesti suomalaisten Pohjan Poikien tavoin, jotka osallistuivat Viron vapaussotaan vuonna 1919 Viron armeijan rinnalla. He kokivat myös olevansa Suomen jääkäriliikkeen perillisiä.

Ensimmäiset vapaaehtoiset 
Jo talvisodan aikana ja sen jälkeen Suomeen oli tullut virolaisia pakolaisia. Merkittävä osa pakolaisista oli nuoria miehiä, jotka halusivat vapaaehtoisiksi Suomen armeijaan. Jatkosodan alkaessa pääosa virolaisisista vapaaehtoisista oli sijoitettu Hangon rintamalla olleeseen ruotsalaiseen vapaaehtoispataljoonaan. Ruotsalaispataljoonan hajottamisen jälkeen virolaiset sijoitettiin eri joukko-osastoihin. Pääosa sijoitettiin talvella Valkeasaaressa olleeseen jalkaväkirykmentti 47:n kolmanteen pataljoonaan. Ensimmäisestä virolaisten vapaaehtoiserästä muodostettua Jalkaväkirykmentti 47:n III pataljoonaa komensi marsalkka Mannerheimin sisarenpoika, majuri Claës Gripenberg. Virolaiset siis toimivat Suomen korkeimman sotilasjohdon suojeluksessa. III pataljoonaa kutsuttiin myös Vallilan pataljoonaksi Helsingin kaupunginosasta kootun alkuperäisen miehityksen mukaan. Pataljoonan 10. komppaniassa palveli myös muutamia virolaisia vapaaehtoisia.

Kesäkuussa 1941 Neuvostoliitto oli jo kyydittänyt Virosta Siperiaan jopa yli 11 000 ihmistä niin sanotuissa kesäkuun kyydityksissä, joista takaisin palasi vuosikymmenien mittaan vain parikymmentä henkeä. Kyyditetyistä 80 prosenttia oli naisia ja lapsia. Kesäkuun 1941 loppupuolella Saksan Operaatio Barbarossa pakotti Neuvostoliiton vetäytymään Virosta.

Virolaiset olivat mukana Hangon valtauksessa joulukuussa 1941.

Kesällä 1942 Jalkaväkirykmentti 47:n III pataljoona oli sijoitettuna Rajajoen rintamalle. Virolaiset olivat tällöin jo osoittaneet kuntoisuutensa ja rohkeutensa sotilaina. Majuri Gripenbergin mukaan nämä tiedustelivat häneltä, olisiko mahdollista, että kaikki virolaiset palvelisivat yhdessä paikassa. Ajatus oli ilmeisesti kantautunut Saimaan kanavan kunnostustöihin lähetetyiltä virolaisilta. Heti lomallaan, elokuussa 1942 Gripenberg kävi puhumassa asiasta Päämajan vapaaehtoistoimistossa, joka myöntyi oitis ehdotukseen. Tästedes virolaiset ohjattiin nopeasti Vallilan pataljoonaan. Tämä oli mahdollista, koska Gripenberg oli valmis ottamaan heidät vastaan ilman sotilaskoulutusta ja antamaan sen yksikössään, jossa palveli pian 300 virolaista. 

Kun Saksa oli vuonna 1943 häviämässä sotaansa, alkoi se toimeenpanemaan Virossa kutsuntoja. Virolainen yhtymä oli tarkoitus lähettää taistelemaan Kaukasukselle. Kaikki virolaiset eivät kuitenkaan tahtoneet taistella Saksan joukoissa, vaan mieluummin Suomen armeijassa. Virolaisten keskuudessa Suomen armeijaa ihailtiin. Osa saksalaisten kutsuntoja pakoilleista virolaisista saapui Suomeen jo kevättalvella 1943. Saksa ei kuitenkaan vastustanut virolaisten liittymistä Suomen armeijaan. Osa Suomen-pojista joutui tulemaan Virosta Suomeen Suomenlahden yli soutaen.

Jalkaväkirykmentti 200 
Vuoden 1943 syksyllä saapui uusi vapaaehtoiserä. Heidän saatua koulutuksensa muodostettiin kaikista virolaisvapaaehtoisista helmikuussa 1944 Jalkaväkirykmentti 200 (JR200), joka osallistui Kannaksen suurhyökkäyksen torjuntataisteluihin etulinjasta. JR200:n komentajaksi määrättiin Viron sotakorkeakoulun käynyt everstiluutnantti Eino Kuusela. JR200 oli osa kenraali Taavetti Laatikaisen komentamaa IV armeijakuntaa. Virolaisten vapaaehtoisten koulutus oli keskitetty Luumäelle Taavettiin.

JR 200 osallistui torjuntataisteluihin Rajajoella, Kannaksella ja Viipurinlahdella. Raskaimpien taistelujen jälkeen JR 200 siirrettiin Vuoksen alueelle, missä taistelutoiminta muodostui lähinnä asemasodaksi.

Merivoimat 
Suomen merivoimissa taisteli 411 virolaista vapaaehtoista, joista 16 kaatui. Noin kymmenesosa laivaston sotilaista oli virolaisia. Moskovan välirauhan jälkeen merivoimissa palvelleet virolaisvapaaehtoiset kuljetettiin merivoimien komentajan käskystä salaisessa operaatiossa Ruotsiin syksyllä 1944. Kuljetus tapahtui Valtiolliselta poliisilta salassa. Tapahtumista vaiettiin aina 1990-luvulle saakka, sillä välirauhansopimusten mukaan vapaaehtoiset olisi tullut luovuttaa Neuvostoliitolle.

Päämajan alaiset joukot ja laitokset 
Suoraan Päämajan alaisissa joukoissa ja laitoksissa palveli yli 200 virolaista vapaaehtoista.

Paluu Viroon 
JR 200:n loppukatselmus pidettiin 18.8.1944 Hangon vanhalla urheilukentällä ennen kuin joukot palasivat Paldiskiin Viroon. Jalkaväkirykmentti 200:n virolaiset vapaaehtoiset saivat palata kotimaahansa taistelemaan Neuvostoliittoa vastaan elokuussa 1944 saksalaisten aloitettua vetäytymisensä Virossa. Välittömästi Suomen-pojista muodostettu pataljoona suunnattiin vastahyökkäykseen Tarton rintamalla läpipäässeen neuvostodivisioonan kylkeen. Vaikka saksalaiset olivat vieneet kaiken raskaan aseistuksen mukanaan ja neuvostojoukoilla oli erittäinen merkittävä ylivoima, onnistuivat Suomen-pojat pysäyttämään neuvostodivisioonan hyökkäyksen kolmeksi viikoksi. Tuona aikana noin 80 000 virolaista saatiin evakuoitua Tallinnasta turvaan Neuvostoliiton teloituksilta, kyydityksiltä ja pakkotyöltä. Lopulta ilman raskasta aseistusta ja ulkopuolista apua taistelleet virolaiset joutuivat taipumaan neuvostoarmeijan murskaavan ylivoiman edessä.

Jotkut palanneista Suomen-pojista mobilisoitiin puna-armeijaan ja jotkut päätyivät vetäytymään saksalaisten mukana, mutta joutuivatkin niin kutsuttuun Tshekin helvettiin. Tshekkiläiset partisaanit kiduttivat ja surmasivat vangiksi ottamiaan virolaisia toukokuussa 1945, vaikka suurin osa heistä oli pakotettu vasten tahtoaan Saksan riveihin.

Neuvostomiehityksen aikaan

Virossa 
Viroon jäi yli puolet Suomen-pojista eli lähes 1 600 henkeä. Yli puolet Suomen-pojista, eli ne, joiden osallistumisen Suomen armeijaan neuvostoviranomaiset saivat tietoonsa, joutuivat ankarien rangaistusten kohteeksi ja karkotettiin Siperian vankileireille. Tavanomaisimmin heille tuomittiin pakkotyötä 15+5+5 vuotta. Kuolemanrangaistuksiakin langetettiin. 1950-luvun puolivälin jälkeen Suomen-poikia alkoi päästä takaisin kotimaahansa. Heitä palasi alle 500.

Osa Suomen-pojista jatkoi taisteluaan neuvostomiehittäjää vastaan metsiin kätkeytyneinä sisseinä eli metsäveljinä. Puolestaan osa ulkomaille lähteneistä ei uskaltanut palata enää koskaan synnyinseuduilleen. Joitakin satoja Suomen-poikia evakuoitiin Virosta Saksaan. Noin kolmasosa pääsi siirtymään Virosta Ruotsin kautta länteen.

Suomessa 
Suomessa valtiollinen poliisi eli Valpo joutui jatkosodan jälkeen kommunistien käsiin ja alkoi vangita Suomeen jääneitä virolaisia. Liittoutuneiden valvontakomissio eli käytännössä Neuvostoliitto vaati Suomea luovuttamaan maanpettureina pitämänsä Suomen-pojat, ja Suomi taipui tottelemaan.

Viron itsenäistyttyä uudelleen 
Useat Suomen-pojat ovat todenneet jälkikäteen, että heitä ajoi isänmaallisuus eivätkä he koskaan itse ajatelleet taistelleensa väärällä puolella, vaikka joutuivatkin vaikenemaan sotakokemuksistaan vuosikymmeniksi. Kun Elisabeth Rehn toimi Suomen puolustusministerinä, hän vaikutti siihen, että Suomen valtio maksoi kullekin Suomen-pojalle kertakorvauksena 2 000 markkaa vuonna 1993. Tämän jälkeen vuodesta 1995 alkaen Suomi on kustantanut heille myös kuntoutusta ja maksanut rintama-avustusta.

Suomen-poikien perintö 
Vapaaehtoisten virolaisten perinneyhdistys JR 200 Kilta perustettiin 14.11.1991. Sen nimi muutettiin Suomen-poikien perinneyhdistys ry:ksi  21.2.1996. Yhdistys on Suomen Viro-yhdistysten liitto ry:n jäsen. Perinneyhdistys vaalii vapaaehtoisina palvelleiden virolaisten yhteisiä perinteitä ja siirtää perinnettä tuleville sukupolville sekä ylläpitää ihanteita, jotka johtivat Suomen-poikien Suomeen tuloon. Yhdistys tekee yhteistyötä Suomen Sotaveteraaniliiton kanssa ja kuuluu Tammenlehvän perinneliittoon. Yhdistyksen tavoitteena on parantaa Suomen-poikien leskien elämänolosuhteita ja luoda heille yhteistoimintaa. Lisäksi se osallistuu Pohjan poikien perinteiden vaalimiseen ja nykyisin se kohdentaa toimintansa myös Suomen puolustusvoimissa palveleviin virolaistaustaisiin asevelvollisiin. Jälkimmäisen osa-alueen on tarkoitus vahvistaa niin sanottua Suomen siltaa eli Suomen ja Viron suhteita. Jäseniä yhdistyksellä oli vuonna 2020 vajaa 150.

Suomen-poikien muistoa on vaalinut Virossa muun muassa Soomepoiste Pärimusühing, ja se tekee yhteistyötä Suomen-poikien perinneyhdistys ry:n kanssa. Jalkaväkirykmentti 200:n ja Suomen-poikien museo sijaitsee Äksin kylässä, Saadjärven luontomuseossa, Virossa. Suomen-pojille on pystytetty muistokivi Tallinnan Metsakalmistoon. Merivoimissa kaatuneiden virolaisille on kiinnitetty muistolaatta Suomenlinnaan. Virolaisten vapaaehtoisten koulutus oli keskitetty sodan aikana Luumäen Taavettiin, jonne on pystytetty Jalkaväkirykmentti 200:n muistomerkki.  

Sittemmin Suomeen muuttanut ja poliisina työskentelevä vironinkeriläinen Taimi Komulainen on ohjannut vuonna 2022 valmistuneen dokumenttielokuvan Suomen-pojista Kiiluvees – Vanavedessä. Suomen-poikia käsitteleviä kirjoja on myös julkaistu useita.

Tunnettuja Suomen-poikia

 Villem Ahas

Ivar Grünthal
Ülo Jõgi
Uno Järvela
Ottniell Jürissaar
Ain Kaalep
Raimond Kaugver
Richard Maasing
Ilmar Malin
Heino Mikiver
Ilmar Mikiver
Juhan Ross
Paul Saar
Vello Salo
Eduard Salumäe
Heino Susi
Ilmar Talve
Karl Talpak
Arved Viirlaid
Juhan Vilbaste

Katso myös 

 Sissipataljoona 5
 Heimosoturit
 Suomenlahden tykistösulku
 Suomen ja Viron puolustusyhteistyö
 Hans Kalm
 Pohjan Pojat

Lähteet
  Matti Lukkari: Suomen-pojat, Suomen-poikien perinneyhdistys ry 2005
 Merivoimat vei Suomen-pojat salaa Ruotsiin, STT/Savon Sanomat 10.2.2008.

Viitteet

Kirjallisuutta 
 
 

Suomi 1939–1945
Viron historia
Jatkosodan suomalaiset jalkaväkirykmentit