joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Belojarskin piiri

Belojarskin piiri () on kunnallispiiri Hanti-Mansian autonomisen piirikunnan luoteisosassa, Venäjällä. Piirin pinta-ala on 41 650 neliökilometriä ja sen asukalusku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 30 049. Piirin hallinnollinen keskus on Belojarskin kaupunki.

Belojarskin piirin kaupunki- ja maalaiskunnat

 Belojarski, kaupunkikunta, 20 283 as.
 Kazym, maalaiskunta (Казым), 1 726 as.
 Lyhma, maalaiskunta (Лыхма), 1 472 as.
 Polnovat, maalaiskunta (Полноват), 1 638 as.
 Sorum, maalaiskunta (Сорум), 1 509 as.
 Sosnovka, maalaiskunta (Сосновка), 1 414 as.
 Verhanekazymski, maalaiskunta (Верхнеказымский), 2 007 as.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Belojarskin piirin sivusto  (admbel)
 Belojarskin piiri Hanti-Mansian sivustolla  (admhmao.ru)
 Belojarski munitsialnyi raion   (msu-ugra.ru)

Hanti-Mansian piirit
Itkonen

Itkonen on suomenkielinen sukunimi. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan sukunimen haltijoita oli Suomessa 13.12.2021  elossa 1 678.

Tunnettuja Itkonen-nimisiä henkilöitä:
Aaro Itkonen (1877–1934), näyttelijä ja pienliikemies
Aatu Itkonen (s. 2001), taikuri, televisiojuontaja, puhuja ja malli
Eija Karipää (1920–2004), näyttelijä
Ensio Itkonen (1926–2010), autokoulunopettaja ja liikennevalistaja
Erkki Itkonen (1913–1992), kielitieteilijä, akateemikko
Esa Itkonen (s. 1944) kielitieteilijä
Joona Itkonen (s. 1994), jalkapalloilija
Juha Itkonen (s. 1975), kirjailija
Jukka Itkonen (1951−2021), kirjailija ja muusikko
Jussi Itkonen (s. 1946), näyttelijä ja elokuvaohjaaja
Lauri Arvid Itkonen (1865–1925), Inarin kirkkoherra
Lauri Ilmari Itkonen (1888–1972), varatuomari ja saamelaiskulttuurin tutkija
Leila Itkonen (1926–2009), näyttelijä
Maija Itkonen (s. 1977), teollinen muotoilija ja muusikko
Marja Itkonen-Kaila (1935–2021), suomentaja 
Markus Itkonen (s. 1965), graafinen suunnittelija, typografian tutkija ja tietokirjailija
Martti Itkonen (s. 1936), opettaja ja rehtori
O. V. Itkonen (1889–1967), kirjailija ja kullankaivaja
Rieti Itkonen (1889–1951), ministeri
Sami Itkonen (1950–2012), muusikko, lauluntekijä ja kapellimestari
Satu Itkonen, tietokirjailija ja taidekriitikko
Taina Itkonen, o.s. Impiö (s. 1956), maastohiihtäjä
Terho Itkonen (1933–1998), suomen kielen tutkija
Tiina Itkonen  (s. 1968), valokuvaaja
Tuomo Itkonen (1894–1984), kirjailija ja pappi
T. I. Itkonen (1891–1968), saamen kielen tutkija
Veikko Itkonen (1919–1990), radioselostaja, elokuvatuottaja ja -ohjaaja
Vilho Itkonen (1872–1918), työmies, agitaattori, arkkiveisujen tekijä, kansanperinteen kerääjä ja filosofi
Toivo H. Nekton, ent. Itkonen (1881–1962), amerikansuomalainen lakimies ja vapaamuurari.

Lähteet
Carl af Björksten

Carl August af Björksten (Saksassa käytti nimeä Berken; 24. lokakuuta 1894 Perniö – 7. syyskuuta 1976) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti ja liikemies.

Opinnot
Af Björkstenin vanhemmat olivat agronomi Robert Severin af Björksten ja Ceres Ellen Ramsay. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Vera Elna Wibergin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Palmgrenin yhteiskoulusta Tukholmassa vuonna 1912 ja jatkoi opintojaan Tukholman teknillisessä korkeakoulussa opiskelemalla kaivosoppia.

Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 8. heinäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 4. komppaniaan 5. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.

Suomen sisällissota
Katso myös: Suomen sisällissota
Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan 5. jääkäripataljoonan 6. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin 30. maaliskuuta 1918 komppanian mukana 3. täydennyspataljoonaan joukkueenjohtajaksi, josta myöhemmin muodostettiin 6. jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoona ja kuulun sen 1. komppaniaan joukkueenjohtajana. Hän osallistui Karjalankannaksella Viipurin valloitukseen tähtääviin taisteluihin.

Sisällissodan jälkeinen aika
Hän palveli sisällissodan jälkeen 2. komppanian joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä 6. Jääkarirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, jonka nimi muutettiin ensin Jääkäripataljoona n:o 3:ksi ja myöhemmin Kajaanin sissipataljoonaksi ja viimein Pohjanmaan jääkäripataljoonaksi. Hänet siirrettiin Kajaanin sissipataljoonaan 1. heinäkuuta 1919. Hän erosi armeijasta 26. marraskuuta 1919 ja astui uudelleen armeijan palvelukseen 13. lokakuuta 1920, jolloin hänet määrättiin Porin rykmenttiin. Toistamiseen hän otti eron armeijasta 15. joulukuuta 1927 ja antautui mainosalalle, työskennellen vuodet 1927–1931 Suomen ilmoituskeskus oy:n palveluksessa. Vuonna 1931 hän muutti Ruotsiin Göteborgiin ja toimi johtajana Ab Rostfrissä.

Talvi- ja jatkosota
Talvisotaan hän osallistui pataljoonan komentajana JR 61:ssä, osallistuen sen mukana taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän toimi Suomen Göteborgin konsulina sekä mm. perusti Göteborgiin ruotsalais–suomalaisen yhdistyksen. Jatkosotaan hän otti osaa pataljoonan komentajana JR 13:ssa 3. pataljoonassa (III/JR 13) ja vuodesta 1942 hän toimi rykmentin komentajan viransijaisena. Hän osallistui jatkosodassa taisteluihin Aunuksen kannaksella.

Lähteet 
 Puolustusministeriön Sotahistoriallisen toimiston julkaisuja IV, Suomen jääkärien elämäkerrasto, WSOY Porvoo 1938.
 Sotatieteen Laitoksen Julkaisuja XIV, Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975, Vaasa 1975 ISBN 951-99046-8-9.

Viitteet

Jääkärit
Vuonna 1894 syntyneet
Vuonna 1976 kuolleet
Pasi Horttanainen

Pasi Markus Horttanainen (s. Juankoski) on suomalainen harmonikansoittaja joka voitti Kultainen Harmonikka -kilpailussa miesten sarjan vuonna 1994. Nykyisin hän toimii musiikinopettajana Nilsiässä ja johtaa Nilsiän Nuoriso-orkesteria.

Diskografia
 Koskettavasti (1994)

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset harmonikansoittajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Kuningaspyton

Kuningaspyton eli pallopyton (Python regius) on myrkytön pytonlaji, jota esiintyy Afrikassa. Kuningaspyton on pienin afrikkalaisista pytoneista, ja se on suosittu lemmikkieläin. Tämänhetkisen luokituksen mukaan sillä ei ole alalajeja. Nimitys pallopyton viittaa eläimen tapaan kietoutua palloksi stressaantuneena tai uhattuna.

Ulkonäkö ja koko 
Kuingaspytonin ruumiinrakenne on vankka, kun taas pää on suhteellisen pieni. Suomut ovat sileitä ja molemmilla sukupuolilla on surkastuneiden raajojen jäänteet peräaukon molemmin puolin.

Kuviointi on yleensä musta vaaleanruskeilla kylki- ja selkälaikuilla. Vatsa on valkoinen tai kermanvärinen ja voi sisältää sekalaisia mustia kuvioita. Lemmikkieläinmarkkinoita varten on jalostettu useita värimuunnoksia: mutaatioita erilaisilla väreillä ja kuvioinneilla.

Levinneisyys 
Kuningaspytonia esiintyy Länsi- ja Keski-Afrikassa.

Elinympäristö 
Suosii ruohikkoja, savanneja ja harvapuisia alueita.

Käyttäytyminen 
Tämä maassa elävä käärme tunnetaan puolustautumismenetelmästään jolloin se kietoutuu tiukaksi palloksi, ja piilottaa päänsä ja niskansa keskelle. Tässä tilassa sitä voidaan kirjaimellisesti vierittää ympäriinsä. Suosikkipiilopaikkoja ovat muun muassa nisäkkäiden kolot ja muut maanalaiset piilot. Kuningaspyton ei horrosta, mutta kesäkaudella se saattaa metsästää ravintoa niukemmin. Kun kuningaspyton kokee itsensä uhatuksi se voi myös alkaa puhaltamaan ilmaa kuuluvasti ja tällä menettelyllä se suurentaa kokonsa mahdollisimman suureksi.

Ravinto 
Luonnossa kuningaspytonin ruokavalio koostuu enimmäkseen pienistä nisäkkäistä, kuten Afrikanniittyrotista, päästäisistä ja hiiristä. Nuorempien yksilöiden tiedetään syöneen myös lintuja. Vankeudessa niille syötetään yleensä kesyhiiriä tai rottia, joko esitapettuja tai pakasteesta sulatettuja, maan eläinsuojelulain niin salliessa myös elävinä.

Lisääntyminen 
Naaras voi munia vankeudessa 3–11 munaa, mutta yleisin määrä on 4–6 munaa. Naaras hautoo niitä maan alla, ja ne kuoriutuvat kahden kuukauden jälkeen. Kuningaspytonkoiras saavuttaa sukukypsyyden 12–18 kuukauden iässä, naaras 24–36 kuukauden iässä. Ikä on vain yksi tekijä lisääntymiskyvyn määrittelyssä, toinen on paino. Koiraiden pitäisi painaa vähintään 700 grammaa paritellakseen, ja naaraiden vähintään 1,5 kiloa.

Lähteet 
 Pet Education
 Graziani Reptiles
 Ball-pythons.net 
 New England Reptile

Viitteet 

Pytonkäärmeet
Lemmikkimatelijat
FC HutiVaara

FC Hutivaara on Boing-lehdessä ilmestyvä huumorisarjakuva, joka kertoo jalkapallojoukkueesta.

Pelaajat 

 Maximus Lennokas (Kapteeni)
 Pöpi "Rautakanki" Toilanen
 Donaldinho
 Jannu Töhönen
 Vertti Juusela
 Lenkki Mainio
 Krisian Kongo
 Aimo Hätä
 Kallu Nupuvits
 Allu Kaida
 Sihti Kuti
 Antero Nokonen
 vaihtopelaaja Pääsiäissaarilta
 Szlipower Swzyjiwaclawrokchz

Albumit 

Tavallisia albumeja on 10.
 1# Paljon pelissä 
 2# Prinssi ja Kerjäläinen
 3# Pahanilmanlintu
 4# Pohjalta ponnistaen
 5# Länttä päin
 Joulualbumi
 6# Farmariseura
 7# Kukoistukausi 
 8# Yhdeksäs Sänky 
 9# Pelastus Viivalla
 10# Honduras

Lähteet 

Boing kotisivut

Norjalainen sarjakuva
Sarjakuva-albumisarjat
Kauppiaitten Kustannus

Kauppiaitten Kustannus Oy  on entinen K-ryhmän kustannusyhtiö, joka on julkaissut K-ryhmän lehtiä sekä kirjoja. Kustantamon lehtiin ovat kuuluneet Pirkka, Birka, Maatilan Pirkka ja Åker Birka.

Yhtiö järjesti 1960-luvun lopulla nuorten kirjoituskilpailun, jonka pohjalta julkaistiin vuonna 1970 ensimmäiset Kontakti-sarjan kirjat.

Vuonna 2001 kustannustoiminta siirtyi Kynämies Oy:lle, joka on Yhtyneet Kuvalehdet Oy:n tytäryhtiö. Kauppa on jatkoa Keskon strategialle keskittyä ydinliiketoimintoihin. Kauppiaitten Kustannus Oy:n liikevaihto oli vuonna 2000 noin 70 miljoonaa markkaa.

Lähteet

 Suomalaiset kirjankustantamot
Mustaveitsikala

Mustaveitsikala (Apteronotus albifrons) on musta, puikkomainen kala, joka voi luoda samantapaisen sähkökentän kun sukulaisensa veitsikala ja sähköankerias. Erikoisen näköisiä kaloja myydään akvaarioihin, mutta nopea ja suureksi kasvava kala tarvitsee ison altaan, ja valikoidut muut kalat seurakseen, sillä se syö useimmat pienet naapurinsa.

Ulkonäkö ja koko 
Mustaveitsikala kasvaa 60 cm pitkäksi, mutta jää akvaario-oloissa usein pienemmäksi. Se on muuten musta, mutta pyrstössä on kaksi valkoista rengasta. Myös selän ja pään poikki voi kulkea kapea valkoinen juova. Väritys on hyvin yksilöllinen. Kala ui lähinnä aaltoilevan, helmamaisen vatsaevänsä avulla.

Alkuperä 
Mustaveitsikalaa tavataan luonnossa Venezuelasta Paraguay- ja Paraná-joelle asti, sekä Perun puoleisessa osassa Amazonin vesistöä.

Käyttäytyminen 
Mustaveitsikala on aktiivinen öisin, ja löytää saaliinsa pimeässä sähköaistinsa avulla. Akvaariossa tulee olla hieno hiekkapohja ja paljon piilopaikkoja. Suositeltava altaan koko aikuiselle kalalle on tuhat litraa.

Vesiolot ja ravinto 
Mustaveitsikala syö eläinpitoista ruokaa. Sopiva pH on 6,6 ja lämpötila 25–28 astetta. Veden pitää olla kirkasta ja puhdasta. (vertaa veitsikalaan, joka elää sameassa vedessä).

Katso myös 
Teräkala (Xenomystus nigri)

Lähteet 

Akvaariokalat
Veitsikalat
Päivi Junttila

Päivi Inkeri Junttila (s. 27. joulukuuta 1971, Kalajoki) on suomalainen kirjailija. Hän on myös äidinkielen lehtori ja copywriter. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri, pääaineenaan suomen kieli (1998).

Teokset

Runot

Tietokirjat

Romaanit

Antologiat 

 Sanojen sirkus - kirjailijat kohtaavat Pentinkulmalla; toim. Helena Sinervo (1996) 
 Kaipaus niin kuin Catullus (Mot mot, 1998)
 Että iloni olisi tuuli joka kantaa (Mummon Kammari, 2005)

Näytelmät 

 Näytelmäkäsikirjoitus Naimakauppa lukudraamana Nuori draama -festivaalilla (1994)

Luottamustehtäviä 

 Pirkkalaiskirjailijat ry hallitus 1997-1999
 Teatteri 2000 hallituksen varajäsen 1997-1999
 Pirkanmaan kirjoituskilpailun raadin jäsen 1998-1999 ja 2000-2001

Aiheesta muualla 

 http://www.paivijunttila.fi/

Suomalaiset fantasiakirjailijat
Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset mainonnan suunnittelijat
Löytäjä saa pitää


Löytäjä saa pitää on Stella-yhtyeen kolmas albumi, joka julkaistiin 23. huhtikuuta 2008.

Ennen albumin julkaisua radioille lähetettiin single Korkokengät, johon kuvattiin myös video. Toisena singlenä julkaistiin Suden silmät, kolmantena albumin nimikkokappale Löytäjä saa pitää ja neljäntenä albumin avausraita Säikyn aina kun puhelin soi. Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 2., ja on edeltäjiensä tavoin myynyt kultaa, eli yli 15 000 kappaletta.

Kappaleet 
 Säikyn aina kun puhelin soi
 Korkokengät
 En tunne sinua enää
 Puitten sylissä
 Kaksikko
 Suden silmät
 Hipaisun päässä
 Rauhoitettu
 Löytäjä saa pitää
 Islanti
 Otavalle

Arvostelut 
 Soundi: 
 V2.fi:

Lähteet 

Vuoden 2008 albumit
Stellan albumit
Hallonbergen

Hallonbergen on kaupunginosa ja Tunnelbanan asema Sundbybergin kunnassa Ruotsissa. Kaupunginosan nimi tarkoittaa suomeksi 'vadelmakukkulat'.

Se on pääosin 1970-luvulla Miljoonaohjelman puitteissa rakennettu Tukholman lähiö. Rakennuskanta muodostuu pelkästään betonisista kunnan omistamista vuokrakerrostaloista. Kaupunginosan suunnittelu ja rakentaminen aloitettiin 1960-luvun lopussa. Siitä suunniteltiin 4 000–5 000 asukkaan aluetta. Vuonna 1968 aloitettiin räjäytystyöt johtoja ja talojen perustuksia varten.

Vuonna 1975 avattu Hallonbergenin metroasema on osa Sinistä linjaa ja sijaitsee Näckrosenin ja Kistan asemien välissä.

Kaupunginosassa asuu pääosin maahanmuuttajia, ja jengit ja väkivalta ovat yleisiä.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Hallonbergen, Freden och Råsta  

Ruotsin kaupunginosat
Sundbyberg
Betoniarkkitehtuuri
Etelä-Atlantin välähdys

Etelä-Atlantin välähdys oli amerikkalaisen Vela-satelliitin havaitsema kaksoisvälähdys Etelä-Afrikasta etelään Intian valtameren ja Etelä-Atlantin välisellä merialueella 22. syyskuuta 1979 kello 00:53 UTC. Välähdyksen on arveltu liittyneen Etelä-Afrikan tai Israelin ydinaseohjelmiin. Kyse saattoi olla myös suuren meteoriitin kaasuuntumisesta ja räjähdyksestä Maan ilmakehässä. Vela 6911 havaitsi ensin lyhyen, terävän, kirkkaan välähdyksen ja sitten pitempikestoisen ja himmeämmän välähdyksen. Velat olivat tunnistaneet oikein aiemmin 41 ydinkoetta. Räjähdyspaikka oli Crozetsaarten ja Prinssi Edwardin saarten välissä paikassa  hydroakustisten tietojen perusteella. Räjähdyksen voima oli vain kolmen kilotonnin luokkaa.

Katso myös 

 Israelin joukkotuhoaseet

Lähteet

Aiheesta muualla
South Africa and the affordable bomb (David Albright)
Proliferation: A flash from the past (David Albright)
Report on the 1979 Vela Incident
1979 South Atlantic "Flash" is Consistent with a Nuclear Explosion, According to Newly Declassified Energy Department Documents
Israeli Nuclear Weapons Testing
The Vela Incident Nuclear, Test or Meteoroid?, National Security Archive Electronic Briefing Book No. 190, May 5, 2006

Mysteerit
Ydinaseet
Atlantin historia
1979
HC Kuusankoski

HC Kuusankoski eli lyhennettynä HC KSNK oli kuusankoskelainen jääkiekkoseura. Se pelasi aiemmin II-divisioonassa, mutta nousi kauden 2007–2008 päätteeksi Suomen kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolla eli Suomi-sarjaan. Vielä kaudella 2005–2006 seura pelasi Suomen viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla III-divisioonassa. Tuolla kaudella se ei hävinnyt yhtään ottelua. Seura on perustettu 5. kesäkuuta vuonna 2005. Seura perustettiin, koska Kuusankosken Puhdin edustusjoukkueen johto sekä valmentajat päättivät perustaa oman seuran juuri, kun paikka Suomi-sarjassa varmistui. Vuonna 2011 HC Kuusankoski lopetti toimintansa koska järjesti KooKoon kanssa yhteisen seuran, KooKoo-65.

Maineikkaita pelaajia 
 Petri Anttila
 Niko Koskinen
 Eemeli Arola
 Antti Huuhka
 Marko Levänen
 Jaakko Räty
 Mikko Tarkiainen
 Jari Suorsa
 Michael Tuomi

Lähteet

Kouvolalaiset urheiluseurat
Kuusankoski
Risto Astikainen

Risto Astikainen (s. 1945 tai 1946) on historiasta kiinnostunut suomalainen dokumenttitoimittaja ja televisiosarjojen käsikirjoittaja. Koulutuksensa Astikainen sai Tampereen yliopistossa. Hän on urallaan tehnyt yli 300 itsenäisesti otsikoitua ohjelmaa. Lisäksi hän on ollut tuottajana suuressa osassa tuotoksiaan. Hänen ohjelmilleen on tyypillistä huumori, monikerroksisuus sekä tarttuminen sivuutettuihin näkökulmiin. Astikaisen tunnetuimmat tv-sarjat ovat Suomen historiaa käsittelevät Nuijasota - 1500-luvun tarinoita (1993) sekä Veijareita ja leijona. 

Astikainen työskenteli Yleisradiossa, mutta joutui irtisanotuksi arvosteltuaan yhtiön politiikkaa. Myöhemmin Yle kuitenkin perui irtisanomisen ja teki sopimuksen Astikaisen kanssa. Sopimuksen mukaan Astikainen jatkoi YLE:ssä vuoteen 2008, jolloin jäi eläkkeelle.

Vuonna 2011 Astikaiselle myönnettiin opetusministeriön ylimääräinen sanomalehtimieseläke.

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 
 Risto Astikainen Radio- ja tv-arkiston Ritva-tietokannassa
 Kuusi kuvaa toimittaja Risto Astikaisen elämästä, 11.9.2022, Yle Radio 1

Suomalaiset toimittajat
Suomalaiset käsikirjoittajat
Elävät henkilöt
1940-luvulla syntyneet
Sandra Haynie

Sandra Jane Haynie (s. 4. kesäkuuta 1943) on yhdysvaltalainen golfaaja. Hän syntyi Fort Worthissa, Teksasissa, ja voitti uransa aikana kaikkiaan 42 LPGA Tour -turnausta. 

Haynien saavutusten joukossa olivat mestaruudet LPGA-mestaruuskilpailuissa 1965 ja 1974, Yhdysvaltain naisten avoimilla 1974 ja Kanadan naisten avoimilla 1982. 

Haynie kuuluu World Golf Hall of Fameen, joka tätä nykyä on yhteinen sekä nais- että miespelaajille. 

Yhdysvaltalaiset golfaajat
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Meriuposkuoriainen

Meriuposkuoriainen (Macroplea pubipennis) on uhanalainen, vedessä elävä kuoriaislaji. Se kuuluu EU:n luontodirektiivin liitteen II lajeihin.

Ulkonäkö ja koko 
Meriuposkuoriainen on 7 millimetriä pitkä ja pitkäraajainen kuoriaislaji. Naaras on hiukan koirasta suurempikokoinen. Meriuposkuoriaisen väritys on kauttaaltaan oljenkeltainen, selkäosassa esiintyen tummia raitoja. Lenninsiivet ovat edelleen lajilla olemassa. Meriuposkuoriainen ei pysty kuitenkaan enää lentämään, sillä veden alla eläminen surkastuttaa niiden lihakset.

Levinneisyys 
Meriuposkuoriainen elää vedessä matalissa merenlahdissa murtovesialueella. Lajin esiintymiä löytyy Suomesta Itämeren piiristä Uudeltamaan rannikolta Perämeren rannikolle asti. Yksi elinvoimaisimmista esiintymistä löytyy Espoonlahden pohjukasta. Espoonlahden meriuposkuoriaisesiintymien alue on rajatusti Natura-suojeltu. Mikäli rakentamista ulotetaan laajalti alueiden piiriin, voi uhanalainen laji olla vaarassa. Vastaavia meriuposkuoriaisesiintymiä on Kiinassa.

Ravinto 
Meriuposkuoriainen on muiden lehtikuoriaisten (Chrysomelidae) heimon hyönteisten tavoin kasvinsyöjä. Sen ravintokasveja ovat vidat (Potamogeton), ärviät (Myriophyllum) ja myös haurat (Zannichellia). Toukat ja aikuiset käyttävät ravinnokseen samoja kasvilajeja.

Lähteet 
 Uhanalaisten eläinten ja kasvien suojelutoimikunnan mietintö II: Uhanalaiset eläimet. Komiteamietintö 1985:43. Ympäristöministeriö, Helsinki 1986.

Viitteet

Aiheesta muualla 
Laji.fi: Meriuposkuoriainen (Macroplea pubipennis)
Fauna Europaea Taksonomia (englanniksi)
Sanna Saari: Meriuposkuoriaisen, Macroplea pubipennis (Coleoptera: Chrysomelidae), levinneisyys ja elinympäristövaatimukset Espoonlahdessa, Pro gradu -tutkielma, Helsingin yliopisto, Bio- ja ympäristötieteiden laitos, Helmikuu 2007

Lehtikuoriaiset
Timothy Raison

Sir Timothy Hugh Francis Raison (3. marraskuuta 1929 – 3. marraskuuta 2011) oli brittiläinen Konservatiivipuolueen poliitikko. Hän aloitti uransa journalistina; hän työskenteli ennen politiikkaan siirtymistään useissa lehdissä.

Raison istui parlamentin jäsenenä Aylesburysta vuosina 1970–1992 ja toimi ulkomaankehityksen (nyk. kansainvälisen kehityksen) ministerinä vuosina 1983–1986. Hän kuului Privy Counciliin.

Lähteet

Brittiläiset poliitikot
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Marlene Hagge

Marlene Hagge (s. 16. helmikuuta 1934) on yhdysvaltalainen golfaaja. Hän kuului Ladies Professional Golf Associationin (LPGA) perustajiin ja voitti vuoden 1956 LPGA Championshipin.

Hagge syntyi Eurekassa, Etelä-Dakotassa, aloitti golfauksen kolmen ikäisenä ja pääsi World Golf Hall of Fameen vuonna 2002.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset golfaajat
Vuonna 1934 syntyneet
Elävät henkilöt
Andrus Kivirähk

Andrus Kivirähk (s. 17. elokuuta 1970) on virolainen toimittaja (Eesti Päevaleht), kirjailija ja näytelmäkirjailija.  

Hän valmistui Tallinna 32. Keskkool -nimisestä lukiosta vuonna 1988, minkä jälkeen hän aloitti journalismin opinnot Tarton yliopistossa. Hän on ollut Eesti Üliõpilaste Seltsin (virolainen miesopiskelijajärjestö) jäsen vuodesta 1990 ja Viron kirjailijaliiton jäsen vuodesta 1996. 

Eesti Päevaleht nimitti Kivirähkin vuoden 2015 suurimmaksi kulttuurihenkilöksi. 

Hänen teostaan Rehepapp ehk November (2000) ('Riihiukko eli Marraskuu') oli myyty vuoteen 2008 mennessä 32 000 kappaletta, ja siten Kivirähk on 2000-luvun menestyksekkäin virolaiskirjailija.

Teokset
Ivan Orava mälestused (1995)
Kaelkirjak (1995)
Õlle kõrvale (1996)
Kalevipoeg (1997)
Pagari piparkook (1999)
Liblikas (1999)
Sirli, Siim ja saladused (1999)
Riihiukko eli Marraskuu, suom. Kaisu Lahikainen (Rehepapp, ehk November, 2000) Viron kirjallisuuden parhaan proosateoksen valtionpalkinto
Lotte reis lõunamaale (2002)
Vargamäe vanad ja noored (2003)
Romeo ja Julia (2003), suom. 2004 Mika Keränen
Antologiassa Tallinnasta pois – groteskia virolaista proosaa (2003) on julkaistu Kivirähkin novellit "Vahva nainen" (suom. Seija Kerttula), "Miesten kongressi" (suom. Petteri Aarnos) ja "Ugri" (suom. Iiris Heino).
Limpa ja mereröövlid (2004)
Vargamäe vanad ja noored lähevad Euroopasse (2004)
Jutud (2005)
Vargamäe vanad ja noored tembutavad jälle (2005)
Aabitsakukk (2006)
Leiutajateküla Lotte (2006), suom. Kaisu Lahikainen nimellä Keksijäkylän Lotta (2008).
Mees, kes teadis ussisõnu(2007)
Kaka ja kevad (2009)
Jumala lood (2009)
Kevadine Luts (2012)
Lood (2012)
Maailma otsas. Pildikesi heade inimeste elust (2013)
Konna musi (2013)
Suur Tõll (2014)
Karneval ja kartulisalat (2015)
Inimväärne elu (2015)
Oskar ja asjad (2015)
Tilda ja tolmuingel (2018)
Millest kõneleb vana taksojuht kuupaistel (2018)
Köster (2018)
Sinine sarvedega loom (2019)
Tont ja Facebook (2019)
Puulased ja tohtlased (2020)
Mälestused (2021)

Palkinnot ja tunnustukset 

 Lutsu huumoripreemia 1993
 Eesti kirjanduse aastapreemia 1995, 2000
 Friedebert Tuglase novelliauhind 1998
 Virumaa kirjandusauhind 2001
 Nukits – parim lastekirjanik (teos "Limpa ja mereröövlid") 2006

Lähteet
Absurdia.fi

Aiheesta muualla
 Andrus Kivirähk, Tuglas-seura

Virolaiset kirjailijat
Virolaiset toimittajat
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Kevyt Jee

Kevyt Jee oli vuosina 1995-1996 toiminut Jaakko Salovaaran ja Niko Toiskallion muodostama turkulainen yhtye, joka esitti humoristista rap-musiikkia. Yhtye ehti olemassaolonsa aikana julkaista singlet "Tämmöttisbiisi", "Nimikkoiskelmä", "Tänään", "Pakko saada lunta" ja albumin "Puriste".

Diskografia

Albumit
 Puriste (1996)

Singlet
 Tämmöttisbiisi (1996)
 Nimikkoiskelmä (1995)
 Tänään (1996)
 Pakko saada lunta (1996)

Suomalaiset hip hop -yhtyeet
Suomalaiset huumoriyhtyeet
Kokoomuksen Naisten Liitto

Kokoomuksen Naisten Liitto tai Kokoomusnaiset on kokoomusta lähellä oleva kansalaisjärjestö, jonka tavoitteena on mahdollisuuksien tasa-arvo Suomessa, Euroopassa ja maailmassa. Sen mukaan naisilla ja miehillä tulee olla samat mahdollisuudet ja oikeudet syntyä, kasvaa, saada koulutusta, osallistua, tehdä työtä sekä hoivata. Vuoteen 1951 asti järjestö tunnettiin nimellä Kansallisen Kokoomuspuolueen Naisjärjestöjen Liitto.

Kokoomusnaisten mielestä naisten ja miesten tasa-arvo on Suomessa keskeinen yhteiskuntapoliittinen tavoite. Tasa-arvon tavoite merkitsee heille, että naisilla ja miehillä on oltava samat oikeudet, velvollisuudet ja mahdollisuudet kaikilla elämänalueilla. Kokoomusnaiset vaativat, että molempien sukupuolten työtä, kokemusta, tietoja ja taitoja arvostetaan yhtälailla.

Kokoomusnaisten puheenjohtajana toimii Saara-Sofia Sirén ja pääsihteerinä Niina Puikkonen. Kokoomusnaisten toiminnassa tärkeiksi aiheiksi ovat nousseet muun muassa tasa-arvoisen työmarkkina-aseman edistäminen, ihmiskaupan ja naisiin kohdistuvan väkivallan vastustaminen, köyhyyden poistaminen maailmasta, naisten ja tyttöjen kouluttaminen kehitysmaissa sekä turvallisuuspolitiikka. Liitto julkaisee Suomen Nainen nimistä lehteä.

Puheenjohtajat 
 Aina Kaila 1919
 Fanny Nordlund 1920–1922
 Ilmi Hallsten 1922–1924
 Elli Tavastähti-Hiidenheimo 1924–1949
 Kerttu Ignatius 1949–1951
 Liisa Mäkinen 1952–1963
 Saara Forsius 1963–1971
 Elsi Hetemäki-Olander 1971–1976
 Kirsti Hollming 1976–1978†
 Tuulikki Petäjäniemi 1980–1986
 Ritva Laurila 1986–1991
 Kaarina Dromberg 1992–1993
 Pirkko-Liisa Ollila 1994–1997
 Pirjo-Riitta Antvuori 1998–1999
 Anneli Taina 2000–2003
 Paula Risikko 2004–2007
 Henna Virkkunen 2008–2011
 Lenita Toivakka 2012–2015
 Sofia Vikman 2016–2019
 Saara-Sofia Sirén 2020–2021
 Pihla Keto-Huovinen 2022–

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Kokoomusnaiset 

Kansallinen Kokoomus
Suomalaiset poliittiset naisjärjestöt
Rynnäkkö (sodankäynti)

Rynnäkkö on sotilasjoukon (yleensä ryhmän tai joukkueen) etenemismuoto jossa joukko etenee juosten vihollisen asemaan. Rynnäkköetäisyys on enintään 50 metriä. Rynnäkössä siksi, että sotilaat etenevät seisten, koituu yleensä hyökkääjälle suuria tappiota, mutta ylivoiman ja nopeuden ansiosta on mahdollista, että myös puolustaja häviää rynnäkön siksi, että hyökkääjiä, joista osa säilyy elävinä tai haavoittumattomina, ehtii puolustusasemaan niin paljon.

Puolustajan etu on pyrkiä estämään hyökkääjän pääsy rynnäkköetäisyydelle. Tämä voidaan viime kädessä torjua jo ennen puolustajan omia aseita muun muassa epäsuoralla tulella ampumalla puolustuslinjan eteen mahdollisesti etukäteen selvitettyjä pistemaaleja tai ääritapauksessa kevyt torjunta tai raskas torjunta.

Rynnäkkö historiallisessa sodankäynnissä
Rynnäkkö oli tärkein sotajoukon hyökkäysmuoto esihistoriallisista ajoista aina ensimmäiseen maailmansotaan asti. Tällöin teknisesti kehittyneet aseet (tärkeimpänä konekivääri) aiheuttivat valtavia tappioita hyökkäväässä joukossa.

Rynnäkkö nykyaikaisessa sodankäynnissä
Yleensä rynnäkkö suoritetaan pistimet kiinnitettyinä käyttäen henkilökohtaista aseistusta sekä käsikranaatteja. Mikäli rynnäkkö ei aiheuta vihollisjoukon pakenemista siirrytään lähitaisteluun. Taistelutilanteissa rynnäkkö on etenemismuotona suhteellisen harvinainen mutta yhdysvaltalaisen elokuvaviihteen popularisoimana suhteellisen tunnettu. Rynnäkköä ei yleensä suoriteta vihollisen linnoitettua tai vahvistettua puolustusasemaa kohtaan, koska tappioista tulee äärimmäisen suuret.

Poliisit saattavat tehdä rynnäkön muun muassa panttivankitilanteessa. Rynnäkkö on usein jo viimeinen vaihtoehto. Sitä ennen käytetään muun muassa kyynelkaasua. Rynnäkön hoitaa tavallisesti poliisin erikoisyksiköt tai jopa armeijan eliittisotilaat.

Katso myös
Rynnäkkökivääri

Taistelutekniikka
Karl Edward Wagner

Karl Edward Wagner (12. joulukuuta 1945 – 14. lokakuuta 1994) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja toimittaja. Wagner kuvasi todellisuuskäsitystään nihilistiseksi, anarkistiseksi ja absurdistiseksi. Wagner oli vanhan kauhukirjallisuuden keräilijä ja tutkija,  ja hän sai kirjoihinsa vaikutteita muun muassa goottilaisista romaaneista.

Wagnerin tunnetuin luomus on Kane. Tämän nimi ja tausta perustuvat Raamatun tarujen Kain-hahmoon, hänen pelottavat silmänsä ovat ”Kainin merkki”. Kane-sarjasta on suomennettu ensimmäinen romaani Pimeyden verkot (1970). Kirjan julkaisi alun perin pieni kalifornialainen taskukirjakustantamo Powell, joka lyhensi romaania 30 000 sanalla. Lyhentämätön versio ilmestyi 1978 ja suomennos on tehty sen pohjalta.

Wagner toimitti monia novellivalikoimia, joissa hän pelasti useita kirjailijoita unohdukselta ja auttoi monia tulevia suuruuksia urallaan alkuun. Wagner oli useita kertoja ehdolla sekä World Fantasy -palkinnon että Bram Stoker -palkinnon saajaksi ja voitti molemmat palkinnot kerran, jälkimmäisen tosin vasta kuoleman jälkeen vuonna 1997.

Suomennettu teos 

 

Yhdysvaltalaiset fantasiakirjailijat
Vuonna 1945 syntyneet
Vuonna 1994 kuolleet
Accuracy International Arctic Warfare

Accuracy International Arctic Warfare on brittiläisen Accuracy International -yhtiön valmistama pulttilukkoisten tarkka-ampujakiväärien malliperhe. 

Yhtiö osallistui 1980 -luvun alussa brittiarmeijan uuden tarkkuuskiväärin valintakilpailuun PM (Precision Marksman) -kiväärillään. Brittiarmeija valitsi vuonna 1985 aseen käyttöönsä Schmidt & Bender 6x42 -kiikaritähtäimellä varustettuna nimikkeellä L96A1.
 
Muutamaa vuotta myöhemmin yhtiön kiväärien mallinimeksi vaihdettiin AW (Arctic Warfare) Ruotsin armeijan valintakilvan seurauksena, joka otti aseen käyttöön vuonna 1988 nimikkeellä Psg 90.

Aiheesta muualla
Accuracy International Arctic Warfare Review 
http://www.accuracyinternational.com/

Lähteet

Tarkkuuskiväärit
Giovanni Bossi

Giovanni Bossi (s. 27. lokakuuta 1970) on itävaltalainen pistooliampuja.

Giovanni Bossi saavutti MM-kilpailuista Lahdesta 2002 joukkuemestaruuden ja henkilökohtaisen pronssin 25 m vakiopistoolissa. MM-kilpailuissa Barcelonassa 1998 Bossi sai pronssia 25 m isopistoolissa ja joukkuepronssia 25 m vakiopistoolissa.

Lähteet
Profiili ISSF Newssissä
ISSF:n tietokanta

Itävaltalaiset ampujat
San Felipe (sotalaiva)

San Felipe oli Espanjan laivaston ensimmäinen vuonna 1690 valmistettu kolmikantinen linjalaiva.

Palvelus 
Alus osallistui Espanjan käymiin siirtomaasotiin Ranska ja Englantia vastaan muun muassa Karbianmerillä. Aluksen aseistuksena oli 96 kanuunaa. Se suojasi satamia ja siirtokuntia, kuljetti aarteita siirtomaista kotimaahan sekä turvasi merireittejä. Vuonna 1705 San Felipe osallistui 12 espanjalaisen ja 35 brittilaivan taisteluun, jossa 24 tunnin jälkeen britit onnistuivat valtaamaan aluksen. Taistelussa pahoin vaurioitunut alus kuitenkin upposi mukanaan tonneittain kultaa.

Historiallinen todellisuus? 
Osa historioitsijoista ja laivaharrastajista on kyseenalaistanut San Felipen historiallisen olemassaolon. Väitteidensä tueksi he esittävät, että Espanjalla ei ollut 1600-luvulla yksinkertaisesti varaa niin isoon sotalaivaan. Ensimmäinen todistettavasti vesille laskettu kolmikantinen sotalaiva Real Felipe laskettiin vesille vasta 1732. Lisäksi he huomauttavat, että suuresta meritaistelusta, jossa San Felipe upposi, ei löydy varmoja lähteitä historiasta.

Lähteet

Tietoa muualta 
San Felipen pienoismalli ja lyhyt historiikki
Historiikki ja pienoismalli

Espanjan laivaston sotalaivat
Purjelaivat
Nowhere Land

Nowhere Land on Clubhouse-yhtyeen vuonna 1996 julkaistu albumi. 

Albumi sisältää yhtyeen vuosina 1991–1996 julkaistut hittisinglet, kuten muun muassa "Nowhere Land", "Light My Fire" ja "Take Your Time". Albumilla esiintyy myös artisti Carl.

Suomessa albumin on julkaissut K-Tel International Finland.

Kappaleet
 Nowhere Land
 Light My Fire
 Take Your Time
 You And I
 All By Myself
 Feeling Better
 Endless Love
 Living In The Sunshine
 No One Like You
 I´m Falling Too
 World Of Dreams

Vuoden 1996 esikoisalbumit
Italialaiset popalbumit
Eurodance-albumit
Disco-albumit
Smart (savukemerkki)

Smart on savukemerkki, jota myytiin Suomessa 20 ja 27 savukkeen askeissa. Smart-savukkeita oli Suomessa saatavana viittä eri aromia. Smart-tupakkaa myydään edelleen pussitettuna irtotupakkana, josta kääritään itse savukkeita. Smart-tupakan valmistaminen aloitettiin 1987, jolloin valmistaja oli Vynes smartnedes. Suomessa Smart-savukkeita tuo maahan Imperial Tobacco Oy Helsinki, joka tuo maahan myös sytyttimiä, filttereitä, valmiita hylsyjä, savukekoneita, sätkäkoneita ja sätkäpaperia. Vuonna 2011 Smart sai uuden logon, ja sen myötä kuluttajat ovat huomanneet eron maussa. Askin väri vaihtelee riippuen aromista.

Smart-askitupakan on korvannut Imperial Tobaccon toinen savukemerkki P&S.

Imperial Tobacco Oy tuo maahan myös muita savukemerkkejä, joihin kuuluvat muun muassa West, Bonus, Colt ja Ventti.

Smart-aromit Suomessa 
 Punainen (Red)
 Sininen (Blue)
 Vihreä (Menthol)
 Musta (Black)
 Mint (Menthol)
 Lisäaineeton (Additive-free)

Savukemerkit
Strømsgodset IF

Strømsgodset IF on norjalainen jalkapalloseura Drammenista, Buskerudin läänistä. Seura on perustettu vuonna 1907. Strømsgodsetin miesten edustusjoukkue pelaa Norjan korkeimmalla sarjatasolla Eliteserienissä kaudella 2022. Se on voittanut Norjan mestaruuden kahdesti ja Norjan Cupin viidesti.

Historiaa 

Strømsgodsetin kulta-ajat sijoittuvat 1970-luvulle, jolloin seura voitti ensimmäisen Norjan mestaruutensa ja juhli myös Norjan cupissa. Seuran viimeisin pokaali on vuodelta 1991, jolloin Strømsgodset kaatoi Norjan cupin finaalissa Rosenborgin 3–2.

Kaudella 2010 Strømsgodset palasi pokaalikantaan 19 vuoden tauon jälkeen, kun joukkue eteni Norjan cupin finaaliin kaataen siellä Follon 2–0.  2010-luvun menestys jatkui kaudella 2013, kun Ronny Deilan valmentama joukkue juhli Norjan liigamestaruutta 43 vuoden tauon jälkeen.

Strømsgodsetissa ovat urallaan pelanneet muun muassa Øyvind Leonhardsen, Jostein Flo ja André Bergdølmo.

Saavutukset 

 Norjan mestaruus (2): 1970, 2013
 Norjan Cup (5): 1969, 1970, 1973, 1991, 2010
Hopeaa 1993, 1997

Entisiä päävalmentajia 

 1991  Tor Røste Fossen
 2006–2007  Dag Eilev Fagermo
 2088–2014  Ronny Deila
 2015–2016  Bjørn Petter Ingeretsen
 2016–6/2018  Tor Ole Skullerud

Lähteet

Aiheesta muualla 
Virallinen sivu

Norjalaiset jalkapalloseurat
Drammen
Wolfchant

Wolfchant on saksalainen folk/black metal yhtye. Sen sanoitukset ovat tarinoita norjalaisesta mytologiasta ja taisteluista mm. kristinuskoa vastaan. Bändi julkaisi debyyttialbuminsa Bloody Tales of Disgraced Lands vuonna 2005 ja seuraavan albuminsa A Pagan Storm vuonna 2007 saaden mainittavaa huomiota. Seuraavaksi ilmestyi albumi Determined Damnation vuonna 2009 ja vuoden 2010 elokuussa yhtye kertoi menevänsä tulevana marraskuuna äänittämään uutta albumia, jonka nimeksi tulisi "Call Of The Black Winds".

Vuonna 2007 basisti Gaahnt joutui jättämään yhtyeen perheellisistä syistä ja hänet korvasi Nattulv.

Kitaristi Derrmorh erosi yhtyeestä vuoden 2010 elokuussa mennäkseen opiskelemaan Yhdysvaltoihin, jolloin Ragnar astui hänen tilalleen. 

Kokoonpano

Lokhi - laulu
Skaahl - kitara
Ragnar - kitara
Norgahd - rummut, kosketinsoitin, taustalaulu
Bahznar - basso

Entiset jäsenet
Gaahnt - basso
Nattulv - basso
Derrmorh - kitara

Diskografia

 The Fangs of the Southern Death (demo) (2004)
 The Herjan Trilogy (demo) (2004)
 Bloody Tales of Disgraced Lands (2005)
 A Pagan Storm (2007)
 Determined Damnation (2009)
 Call of the Black Winds (2011)
 Embraced by Fire (2013)
 Bloodwinter (2017)
 Omega: Bestia (2021)

Aiheesta muualla

 Virallinen kotisivu
 Wolfchant Encyclopaedia Metallumissa
 Wolfchant CCP Recordsilla

Saksalaiset folk metal -yhtyeet
Saksalaiset black metal -yhtyeet
Anu ja Mikko (vuoden 1956 elokuva)

Anu ja Mikko on suomalainen elokuva vuodelta 1956. Sen on ohjannut Ville Salminen ja tuottanut Mauno Mäkelä. Elokuvan ensi-ilta oli 30. marraskuuta 1956 Helsingin Bio-Biossa ja Tuulensuussa, Tampereella teattereissa Maxim ja Petit sekä Turussa Casino- ja Olympia-teattereissa. Elokuva perustuu Kersti Bergrothin näytelmään vuodelta 1932. Näytelmästä tehtiin ensimmäinen elokuvaversio jo vuonna 1940.

Elokuvassa on poikkeuksellisen pitkä kamera-ajokohtaus, jossa seurataan Suomeen palannutta ”Amerikan-Maria” hänen kävellessään tiellä kyläläisten ympäröimänä.

Tarina 
Anu on orpotyttö, joka on ihastunut komeaan Mikkoon. Anu on kuitenkin lupautunut rikkaalle ison talon pojalle Junulle. Saatuaan tietää tästä Mikko lähtee maailmalle.

Kuvausaika ja -paikat 
Elokuva on kuvattu kesä-syyskuun aikana vuonna 1956. Ulkokuvat on filmattu Tammelassa Saaren luonnonpuistossa ja Nurmijärvellä Holman kartanossa ja sisäkuvat Kulosaaren studioilla Helsingissä.

Rooleissa

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yle Areena: Anu ja Mikko
 Anu ja Mikko Elonet.fissä
 Anu ja Mikko Internet Movie Databasessa (IMDb.com) (englanniksi)

Vuoden 1956 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Suomalaiset draamaelokuvat
Ville Salmisen ohjaamat elokuvat
Kuurilan junamurhat

Kuurilan junamurhat tapahtuivat Suomen sisällissodan aikana 19. huhtikuuta 1918, jolloin Punakaartilaiset ampuivat junassa Iittalan ja Kuurilan asemien välissä 22 vangittua Mustialan maamiesopiston opiskelijaa.

Tapahtumat 
Forssan punakaarti oli aamulla 19. huhtikuuta vanginnut Mustialan maamiesopiston opiskelijat ja toimittanut heidät Toijalan asemalle, jossa heidät sijoitettiin Riihimäelle menevän junan viimeisenä olleeseen avovaunuun. Vartijoiksi asettui kymmenen punakaartilaista Helsingin punakaartin I rykmentin IV pataljoonan I komppaniasta komentajanaan varapäällikkö Y. A. Lehtonen. 22 oppilastaammuttiin ja vangituista 11 selvisi hengissä hyppäämällä liikkuvasta vaunusta ja pakenemalla metsään. Murhatuiltaa vietiin kaikki omaisuus ja päällysvaatteet, jonka jälkeen heidän viskottiin vaunusta radanvarteen. 

Vangitut oppilaat ammuttiin kostoksi valkoisten Tampereen taistelussa tekemistä teloituksista, ja osa säästettiin perustellen ”säästiväthän valkoisetkin Tampereella joka kymmenennen punaisista”. Murhakäskyn antajiksi on arveltu Tuomas W. Hyrskymurtoa , joka toimi murhien aikaan Toijalan punaisten esikunnassa, Helsingin kuolemanpataljoonan päällikköä Topias Harjua ja komppanianpäällikkö Jukka Hildeniä.

Junamurhissa ensimmäinen ammuttu oli maanviljelysopiston oppilas Arne Sohlberg, jonka kaartilainen Aarne Hietakangas eli ”Chaplin” ampui, ja viskasi ruumiin ratapenkereelle. Sekatyömiehenä toiminut 16-vuotias Hietakangas oli saanut lisänimensä Charlie Chaplinista, jota hän piti esikuvanaan ja jäljitteli usein Chaplinia muiden suosion saamiseksi. Hietakankaan motiiviksi on mainittu, että erästä kaartilaisista oli kohdeltu huonosti Sohlbergin isän omistamassa tehtaassa. Historioitsija Teemu Keskisarjan mukaan ylempää tullutta teloituskäskyä ei ollut, vaan murhaajat toimivat oma-aloitteisesti. Hietakankaan motiivi ensimmäiseen surmaan saattaisi olla jälkikäteen oikeudenkäynnin aikana keksitty veruke.

Teloitetut 

Ekström, Urho E.
Eskola, Kustaa Mauri
Gröönroos, Aksel Evert
Jaakkola, Frans Mikael
Jäntti, Edvard Johannes
Kaarela, Kaarle Erlanti
Karhu, Urho
Lehikoinen, Antti
Lehtonen, Emil Nikolai
Metso, Adolf
Niinimäki, Lauri Abraham
Pentti, Aadami Artturi (hyppäsi junasta, ammuttiin Toijalassa)
Puhakka, Frans Samuli
Saloheimo, Yrjö V.
Sohlberg Arne Päiviö
Suviranta, Leonard
Tuominen, Hjalmar
Turkkila, Johannes
Vainio, Rafael Jakob
Vigren, Nestori 
Vihtinen Johan Kustaa
Vilppula, Paul J.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Ylen Elävä arkisto : Tarinoita suomalaisesta terrorismista osa 3: Miten poika nimeltä Chaplin liittyy yhteen verisimmistä terroriteoistamme?
 Kuolemaantuomittujen vaunussa, Hakkapeliitta, 04.05.1937, nro 18, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Punainen terrori
Hämeenlinnan historia
Kalvola
Länkipohjan verilöyly

Länkipohjan verilöyly tapahtui Länkipohjan taistelun jälkeen Länkipohjan kylässä, kun valkoisen armeijan lapualaiset ja vaasalaiset joukko-osastot ampuivat yli 80 antautunutta punakaartilaista. Teloituksia johtivat jääkärit, joukossa Wegeliuksen veljeksiä, ja ne olivat kostoa Matti Laurilan ja Ilmari Laurilan kaatumisesta, punaisten ankarasta vastarinnasta ja Mouhun teloituksista Mäntyharjulla, jossa teloittajana toimi punakaarti. Antautuneet ja ammutuksi tulleet olivat pääosin Tuusulan punakaartin jäseniä. Kalle Hellgren -niminen kaartilainen selvisi ampumisesta ja päätyi Kuopion vankileiriin saakka. Teloitettujen joukossa oli alaikäisiä, kuten Arvo Järvinen, ja siviilejä. Längelmäen hautausmaahan haudattiin taistelun ja murhien jälkeen 129 punakaartilaista. Länkipohjan verilöylyn on sanottu antaneen viitettä Tampereen taistelun jälkeisestä punaisten kohtelusta.

Lähteet 
Ylikangas, Heikki: Tie Tampereelle
Aunesluoma Juhana - Häikiö Martti (toim.), Suomen vapaussota 1918: kartasto ja tutkimusopas. ISBN 951020174X 
Marita Nieminen : Kalle Hellgrenin tyttären tytär

Valkoinen terrori
Längelmäki
Keski-Suomen historia
Viipurin lääninvankilan joukkomurha

Viipurin lääninvankilan joukkomurha tapahtui Viipurissa 27.–28. huhtikuuta välisenä yönä 1918, Viipurin taistelun aikana aivan Suomen sisällissodan loppuvaiheessa. Viipurin lääninvankilaan tunkeutui joukko punakaartilaisia, jotka surmasivat yli 30 poliittista vankia. Viipurin lääninvankilan surmia pidetään suurimpana yksittäisenä punaisten joukkojen suorittamana joukkomurhana.

Tapahtumien kulku
Punakaartilaisia johti Taipalsaaren rintaman päällikkö Hjalmar Kaipiainen. Tunkeuduttuaan vankilaan humalainen aseistettu joukko tappoi ensin Karjalan Kansalaisliiton johtajan ja kansanedustajan Leander Ikosen, tehtailija ja kansanedustaja Matti Pietisen, ratainsinööri Tallgrenin ja vankilan entisen vahtimestarin Ahlgrenin. Sen jälkeen pidettiin istuntoa, jossa silminnäkijäkertomuksen mukaan mukana ollut nainen olisi valinnut surmattavat. Joukko murhasi vankilan johtajan Johan Stråhlmanin, Vuoksenniskan asemapäällikön Edvard Tojkanderin ja joitakin muita. Lopuksi joukko meni vankien yhteistilaan. Vangit yrittivät puolustautua asein ja rytäkässä Kaipiainen itse haavoittui. Hän luovutti johdon Albin Piskoselle. Piskonen oli entinen vanki ja juuri hän ampui vankilanjohtajan. Joukko heitti vankien yhteistilaan käsikranaatin surmaten 4–5 henkilöä ja haavoittaen useita. Myöhemmin yöllä tapettiin vielä vankilan uusi vahtimestari Mannermaa. Viimeinen uhri oli seuraavana aamuna surmattu sosialidemokraattinen toimittaja Paavo V. Viitanen, joka oli piileskellyt vankilan kirkossa.

Kosto surmista

Sodan jälkeen valkoiset ampuivat Viipurissa suurimman osan murhiin osallistuneista, kuten teloitusta johtaneen Kaipiaisen ja Piskosen. Kaipiainen jäi vangiksi Myllymäen koulussa toimineessa kenttäsairaalassa, jonka pihalla hänet teloitettiin 23. toukokuuta 1918. Vangittujen ja ammuttujen joukossa olivat myös Lappeenrannan hiihtokomppaniaan kuulunut Paavo Vesterinen, punakaartilaiset Manu Sokura, Eetu Turunen ja Toivo Manninen sekä Kaipiaisen adjutantti Eemil Ihalainen.

Viipurin lääninvankilan surmia pidetään suurimpana punaisten joukkojen suorittamana yksittäisenä joukkomurhana. Viipurin murhien kostamisen arvellaan olevan yhtenä motiivina myöhemmille Lappeenrannan ja Taipalsaaren punaisten teloituksille. On myös arveltu, että käsky niihin olisi tullut ylemmältä taholta, mutta siitä ei kuitenkaan ole todisteita.

Lähteet

Viitteet 

Punainen terrori
Viipurin historia
Rififi

Rififi () on yhdysvaltalaisen elokuvaohjaaja Jules Dassinin vuonna 1955 ohjaama ryöstöelokuva, joka kuuluu film noirin klassikoihin. 

Elokuvan tunnetuin ja useasti jäljitelty kohtaus on pitkä ryöstökohtaus, jonka aikana ei kuulu musiikkia 26 minuuttiin eikä dialogia 30 minuuttiin. Ryöstön kuvaus on niin aidon tuntuinen, että Suomessa koko elokuvan esittäminen kiellettiin 1950-luvun lopussa. Meksikossa sisäministeriö kielsi sen, kun paljastui elokuvasta vaikutteita saanut kokonainen ryöstösarja.

Rififistä ovat saaneet vaikutteita lukuisat myöhemmät elokuvat, kuten Kubrickin Peli on menetetty ja Tarantinon Reservoir Dogs.

Yksitoista elokuvaa Yhdysvalloissa ohjannut Dassin oli pari vuotta aiemmin paennut kommunistivainoja Yhdysvalloista Ranskaan. Dassinin tunnettuja aiempia elokuvia ovat film noirit Raakaa voimaa (1947), Alaston kaupunki (1948) ja Suurkaupungin laki (1950). Rififi on hänen ensimmäinen Ranskassa ohjaamansa elokuva.

Elokuva on entistetty vuonna 2000, ja New York Film Critics Circle antoi entistykselle tunnustuksensa. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.

Kohtelu Suomessa 
Valtion elokuvatarkastamo kielsi (ikäraja KK - Kokonaan kielletty) elokuvan jo heti 1955. Kielto herätti lehdistössä (muun muassa Uusi Suomi ja Ilta-Sanomat) kiivasta keskustelua Suomen elokuvasensuurin tilasta, ja lopulta itse tarkastamon johtajakin yltyi mukaan kirjoitteluun 1956. Kieltoa ei kuitenkaan kumottu, vaikka elokuvaa yritettiin saada esitettäväksi korkeimman hallinto-oikeudenkin kautta peräti kahdesti. Lopulta siitä sallittiin esitettäväksi varsin paljon lyhennetty versio vasta 1959, ja silloinkin sille oli asetettu raskas 50 prosentin veroluokka sisällöllisen heikkouden vuoksi.

Näyttelijä

Lähteet

Aiheesta muualla
Criterion Collectionin essee elokuvasta
Arvostelu elokuvasta/dvd-julkaisusta DVDPlazassa

Film noir -elokuvat
Vuoden 1955 ranskalaiset elokuvat
Jules Dassinin ohjaamat elokuvat
Kokonaan kielletyt elokuvat Suomessa
Lönnroth

Lönnroth tai Lönnrot voi viitata seuraaviin:

Elias Lönnrot
Elias Lönnrot (1802–1884), suomalainen kielentutkija, lääkäri, toimittaja ja kasvitieteilijä, Kalevalan ja Kantelettaren kokoonpanija. Hänen mukaansa on nimetty muun muassa:
 2243 Lönnrot, asteroidi
 Elias Lönnrot, Emil Wikströmin tekemä veistos Helsingissä
Lönnrotinkatu, katu muun muassa Helsingissä
Lönnrotinpuisto, puisto muun muassa Turussa
Projekti Lönnrot, suomalaisen kirjallisuuden digitointihanke
 Lönnrot-opisto (aiemmin Elias Lönnrotin emäntäkoulu), Työtehoseuran toimipiste Sammatissa
 Lönnrotin koulu, koulu Lappeenrannassa
Lönnrotin petäjä, mänty Kesälahdella
S/S Elias Lönnrot, laiva
M/S Elias Lönnrot, laiva

Muita
 Alfons Lönnroth (1856–1930), sotarovasti ja kirkkoherra
 Arvo Lönnroth (1881-1964), tie- ja vesirakennushallituksen pääjohtaja
 David Lönnroth (1824-1897), suomalainen rakennusmestari ja kirkonrakentaja
 Eljas Lönnrot (1858–1933), pappi ja valtiopäivämies
 Erik Lönnroth (1883–1971), Helsingin yliopiston rehtori 
 Erik Lönnroth (1910–2002), ruotsalainen historioitsija
 Heleena Lönnroth (s. 1947), suomalainen kirjailija
 Miina Lönnrot (1827–1915), Elias Lönnrotin veljentytär ja taloudenhoitaja
 Olga Forstén (o.s. Lönnroth, 1858-1918), raittiusyhdistys- ja kuoronainen
Suurmestari (shakki)

Suurmestarin arvonimi annetaan maailmanluokan shakinpelaajille. Arvonimen myöntämisestä päättää Maailman shakkiliitto FIDE. Maailmanmestarin jälkeen suurmestari on korkein arvonimi, jonka shakinpelaaja voi saavuttaa. Se on elinikäinen arvonimi (jonka voi menettää ainoastaan eräiden sääntörikkomusten seurauksena) ja lyhennetään SM (). Muut FIDEn myöntämät arvonimet ovat kansainvälinen mestari (KvM, ), FIDE-mestari (FM, ) ja nyttemmin myös FIDE-mestariehdokas ().

Kaikkia arvonimiä myönnetään sekä miehille että naisille. FIDE myöntää myös suurmestarin arvonimiä tehtäväshakin laatijoille ja ratkaisijoille. Kansainvälinen kirjeshakkiliitto (International Correspondence Chess Grandmaster, ICCGM) myöntää kansainvälisen kirjeshakin suurmestarin arvonimiä.

Suurmestarin titteli on kärsinyt inflaatiosta 1970-luvulta alkaen. Vuonna 1972 suurmestareita oli vain 88, joista 33 edusti Neuvostoliittoa. Heinäkuussa 2021 FIDEn suurmestarilistalla oli jo 1 694 miestä ja 38 naista. Lisäksi naisten suurmestarin arvon haltijoita oli 319.

Tämä johtuu siitä, että ELO-järjestelmä on inflatiivinen luonnostaan. On tutkittu, että suurmestarin tittelin arvo olisi laskenut yhteensä 100 pisteen verran vuosien 1985 ja 2000 välissä. Esimerkiksi Nigel Short on kritisoinut nykyistä suurmestarijärjestelmää. Hänen mukaansa on järjetöntä antaa suurmestarin titteli jollekin, jolla ei ole todellisia mahdollisuuksia haastaa maailman kärkipelaajia.

Suurmestarin arvonimen tultua yleisemmäksi joitain huippupelaajia on kutsuttu epävirallisesti supersuurmestareiksi.

Lähteet 
 Elo, Arpad (1978), The Rating of Chessplayers, Past and Present, Arco, ISBN 0-668-04721-6

Viitteet

Aiheesta muualla 

Shakin arvonimet
Merc

Merc on DikuMUDista kehitetty MUD-pelityyppi ja -ohjelmisto. Se ja siitä edelleen johdetut uudemmat MUD-tyypit muodostavat todennäköisesti suosituimman Diku-haaran. Alkuperäiseen Dikuun verrattuna Mercin pelimaailmaa on laajennettu, ja palvelinohjelman lähdekoodia on paranneltu ja selkeytetty, muutettu helpommin muokattavaksi. Dikun toiminnallisuutta on myös muokattu: joitakin uusia ominaisuuksia lisätty ja joitakin taas karsittu.  

Mercin kehitti MERC Industriesinakin tunnettu yhdysvaltalainen kolmikko Michael Chastain ("Furey", työskennellyt myöhemmin muun muassa GCC-kääntäjän parissa), Michael Quan ("Kahn") ja Mitchell Tse ("Hatchet") Kalifornian yliopiston Berkeleyn kampuksella. Versio 1 julkaistiin joulukuussa 1992 ja versio 2 seuraavan vuoden heinäkuussa. Viimeisin versio, 2.2, ilmestyi marraskuussa 1993.

Merc-johdannaisia 

 EnvyMUD
 GodWars
 ROM
 SMAUG

Katso myös 

 CircleMUD

Aiheesta muualla 

 Ftp.game.org: Merc-ohjelmakoodia ja  muuta materiaalia  

MUD-palvelimet ja -tyypit