joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Toyota VZ -moottori

Toyota VZ-moottorit ovat Japanilaisen Toyotan valmistamia bensiinikäyttöisiä 24-venttiilisiä V6-moottoreita. Iskutilavuudet ovat 2,0 ja 3,4 litran välillä ja koneissa käytetään SOHC ja DOHC venttiilikoneistoja. Mallisto toi tullessaan monia uudistuksia, kuten Elektroninen polttoaineen ruiskutus ja elektronisen moottorinohjauksen (ECU). DOHC sylinterinkannet olivat Yamahan suunnittelemia. Moottoreita on valmistettu vuodesta 1988 alkaen.

1VZ-FE

1VZ-FE on 2,0l (1992cc) versio moottorista. Sylinterin halkaisija on 78mm ja iskunpituus 69,5mm. Teho on 101kW (136hp) 6000rpm:llä ja vääntö 173Nm @4600rpm.

Käyttökohteet:
 1988-1991 Toyota Camry Prominent VZV20 and VZV3x
 1988-1991 Toyota Vista

2VZ-FE
2VZ-FE on 2,5l (2507cc) versio moottorista. Sylinterin halkaisija on 87,5mm ja iskunpituus 69,5mm ja puristussuhde 9,0:1. Moottorin teho on 119 kW (159 hp) @5800 rpm ja vääntö 216 Nm @4600 rpm, moottorin maksimikierrokset on 6800rpm.

Käyttökohteet:
 1988-1991 Toyota Camry
 1989-1991 Lexus ES 250

3VZ-E
3VZ-E on 3,0l (2958cc) iskutilavuudeltaan ja VZ-sarjan ainoa SOHC moottori. Sylinterin halkaisija on 87,5mm ja iskunpituus 82mm. Esittelyn aikoihin maksimiteho oli 145hp, mutta myöhemmin 150hp (112kW) @4800rpm ja vääntö 244Nm @3400 rpm.

Vaikka 3VZ-E ja 3VZ-FE ovat samaa sarjaa, niissä on hyvin vähän samoja osia.

Käyttökohteet:
 1988-1995 Toyota 4Runner
 1988-1995 Toyota Hilux
 1992-1995 Toyota T100

3VZ-FE
3VZ-FE on rakennettu 3VZ-E valurautalohkoisen moottorin pohjalta. Moottorissa on 24 venttiilinen DOHC alumiinikansi.
Koska VZ moottorit oli alun perin tarkoitettu maasto- ja avolava-autoihin, ne ovat korkeita. Tämän vuoksi etuvetoiseen henkilöautoon moottori on asennettu tulipeltiä kohti 15 astetta kallelleen.

Vuonna 1994 Toyotan 1MZ-FE syrjäytti 3VZ-FE moottorin yhdysvalloissa, muualla sitä käytettiin vuoteen 1996 asti.

Moottorin teho on 185 hp (138 kW) @5800 rpm ja vääntö 265Nm@4600 rpm. Puristussuhde on 9,6:1.

Käyttökohteet:
 1993-1996 Toyota Scepter, Japani
 1992-1993 Toyota Camry, USA
 1992-1996 Toyota Camry, Australia, Eurooppa
 1992-1996 Toyota Windom
 1992-1993 Lexus ES300, USA

4VZ-FE

4VZ-FE on 2,5 litrainen (2496cc) versio. Sylinterin halkaisija on 87,5mm ja iskunpituus 69,2mm. Moottorin teho on 173hp (129kW) @6000rpm. Puristussuhde on 9,6:1.

Käyttökohteet:
 1992-1996 Toyota Camry Prominent, Japanissa
 1993-1996 Toyota Windom VCV11, Japanissa

5VZ-FE
5VZ-FE on 3,4 litrainen (3378cc) moottori joka korvasi mallin 3VZ-E. Sylinterin halkaisija on 93,5mm, iskunpituus 82mm ja puristussuhde 9,6:1. Moottorin teho on 190hp (142kW) @4800rpm ja vääntö 298Nm 3600:lla kierroksella minuutissa.
Moottorissa on valurautainen lohko, alumiininen DOHC kansi ja alumiininen imusarja. Moottorissa käytetään öljynjäähdytintä.

Käyttökohteet:
 1995–2004 Toyota Tacoma
 2000–2004 Toyota Tundra
 1995–1998 Toyota T-100
 1996–2002 Toyota 4Runner
 1993–2004 Toyota Land Cruiser Prado
 Toyota Granvia
 2000-2002, 2004 GAZ 3111

Lähteet

Toyota
Suomen Marsalkka Mannerheimin 75-vuotispäivän muistokivi

Suomen Marsalkka Mannerheimin 75-vuotispäivän muistokivi paljastettiin Imatralla vuonna 1983. Mannerheim täytti 75 vuotta vuonna 1942. Muistokiven viivästymisen taustalla on se, että Adolf Hitler vieraili syntymäpäivillä. Kiven olemassaolo ei ole kovin yleisesti tiedossa.

Kiven nykyinen sijaintipaikka on Saimaanhovintien alkupäässä, jonne se siirrettiin 1994 muutaman sadan metrin päästä laajentuvalta teollisuusalueelta.

Muistokiven hankkimisen taustalla on paikallinen kadettipiiri. Kiven valmisti ja lahjoitti paikallisille sotaveteraaneille paikallinen kiviliike vuonna 1983. Kiven äärellä pidetään vuosittain Mannerheimin syntymäpäivänä 4. kesäkuuta tilaisuus, jossa kiven tarina kerrotaan.

Lähteet

Suomen muistomerkit
Imatran kulttuuri
Carl Gustaf Emil Mannerheim
Vallabhbhai Patel

Sardar Vallabhbhai Jhaverbhai Patel (31. lokakuuta 1875 – 15. joulukuuta 1950) oli intialainen itsenäisyystaistelija ja maan ensimmäinen sisäministeri. Patel teki elämäntyönsä Kongressipuolueessa.

Lähteet

Intian sisäministerit
Intian kongressipuolueen poliitikot
Vuonna 1875 syntyneet
Vuonna 1950 kuolleet
Mercedes-Benz S-sarja (W116)

Mercedes-Benz W116 on ensimmäinen virallinen S-sarjan Mercedes-Benz-malli. 450S-malli valittiin vuoden autoksi Euroopassa 1974.

Yleistä 
Mallia valmistettiin vuosina 1972–1980 yhteensä 473 035 kappaletta. Auto on suuri luksusluokan sedan ja se on ulkomitoiltaan edeltäjäänsä suurempi, mutta sisätiloiltaan samankokoinen. W116 on yksi ensimmäisistä autoista, jossa oli saatavilla lukkiutumattomat ABS-jarrut ja turbodieselmoottori.

Korimallit 
 116.020 = 280 S 
 116.024 = 280 SE 
 116.025 = 280 SEL 
 116.028 = 350 SE 
 116.029 = 350 SEL 
 116.032 = 450 SE 
 116.033 = 450 SEL 
 116.036 = 450 SEL 6.9 
 116.120 = 300 SD

Moottorit 
Malleissa 280 SE:stä 450 SE:hen oli vuosina 1972–1974 käytössä Bosch D-Jetronic -polttoaineruiskutusjärjestelmä, joka vaihdettiin vuodesta 1975 alkaen K-Jetronic-järjestelmään. Samalla venttiilien säätö muuttui mekaanisesta hydrauliseksi. Autosta oli yksi kaasutinversio – 280, jossa oli Solex 4A1 -kaasutin. 

300 SD oli saatavilla vain Yhdysvalloissa ja Kanadassa.

450 SEL 6.9: moottori pohjautui 600:n (W100) 6,3-litraiseen M100-versioon, jossa sylinterin halkaisijaa oli kasvatettu ja muutettu mekaaninen polttoaineruisku Boschin K-jetronic-ruiskujärjestelmään. Moottorissa oli kuivasumppuvoitelu. 6,9-litrainen V8-moottori on suurin eurooppalainen sarjatuotantomoottori, jota on käytetty siviiliautotuotannossa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

S-sarja (W116)
1970-luvun autot
Brasilianiitti

Brasilianiitti on harvinainen fosfaattimieraali, jonka kemiallinen kaava on NaAl3(PO4)2(OH)4

Esiintyminen 
Nimi tulee siitä, että brasilianiittia löydettiin ensimmäisen kerran Brasiliasta. Tätä mineraalia on löytynyt myös Yhdysvalloista, Tšekin tasavallasta, Saksasta ja Kanadasta. Sitä löytyy savisista pegmatiittiesiintymistä, mistä todennäköisesti löytyy myös latsuliittia ja apatiittia.

Ulkoasu 
Brasilianiitti on joko väritön tai se on keltainen tai kellanvihreä. Siinä on lasimainen kiilto.

Työstäminen 
Hionnassa useimmiten käytetty menetelmä on viistehionta, mutta myös pyöröhiontaa voidaan käyttää.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Webmineral: Brazilianite Mineral Data 
 Mindat: Brazilianite 
 Handbook of Mineralogy: Brazilianite  (pdf)

Fosfaattimineraalit
Korukivet
Turkubus

Turkubus, viralliselta nimeltään Lehtisen Linja Oy, on turkulainen linja-autoyritys.

Historia

Paattisilla alkoi linja-autoliikenne vuonna 1923. Tuolloin liikennelupa oli Niilo Sipilän, mutta vuonna 1927 hän luopui siitä. Maatalon renki Lauri Lehtinen, joka oli kiinnostunut autoista, lähetti liikennelupa-anomuksen läänin maaherralle 24.10.1927. Kun rahoitus oli saatu järjestettyä, hän aloitti liikenteen Paattisilta Turkuun 4. marraskuuta 12-paikkaisella Chevroletilla.

Seuraavana vuonna talollisen poika Iivari Laakso sai myös liikenneluvan Paattisilta Turkuun. Molemmat lähtivät Paattisilta Turkuun arkipäivisin klo 7.00 ja takaisin Turusta klo 15.00. Lopulta Laakso ja Lehtinen alkoivat liikennöidä yhdessä. Molemmilla oli yksi päivittäinen vuoro Turkuun ja takaisin.

Vuonna 1939 Laakso ja Lehtinen ostivat yhteisen Autokori Oy:n korittaman Volvon. Seuraava auto ostettiin 1947, tällä kertaa Volvo Nummelan korilla. 1950 hankittiin Citroën ja Leyland seuraavana vuonna.

Vuonna 1955 Laakso & Lehtinen sai liikenneluvan kolmelle linja-autolle linjalle Turku-Maarian ylikäytävä-Auvaismäki.

Lauri Lehtinen kuoli 1956, jolloin yrityksen johtoon astui Iivari Laakso ja Lauri Lehtisen pojat, Untamo ja Taito Lehtinen. Avoin yhtymä Laakso & Lehtinen perustettiin 1962. Kun Paattisten kunta liitettiin Turkuun vuonna 1973, vanhat liikenneluvat säilyivät vuoteen 1976. Laakso & Lehtinen päätti liittyä TLO:hon. 

Iivari Laakso kuoli 1976 ja merkittävä osa yrityksestä siirtyi Lehtisen suvulle. Yrityksen johtajaksi siirtyi Untamo Lehtinen. 

1984 Lehtiselle myönnettiin lupa liikennöidä Moisioon. Samana vuonna Iivari Laakson perikunta myi yrityksen loput osuudet Lehtisille. Yrityksen nimi muuttui Linja-autoyhtiö Lehtiseksi vuonna 1985 ja se toimi avoimena yhtiönä. Vuonna 1990 yhtiömuoto muuttui osakeyhtiöksi ja nimeksi tuli Lehtisen Linja Oy. Toimitusjohtajaksi nimettiin Taito Lehtisen poika, Jari Lehtinen. Vuonna 1999 otettiin käyttöön aputoiminimi Turkubus.

Kalusto

 Scania CL 94 Omnilink vm. 2005 (2 kpl)
 Volvo 8700LE vm. 2002
 Volvo 8700LE vm. 2003 
 Volvo 9700S vm. 2003 (2 kpl)  
 Scania L94 Vest Center LE vm. 2004 (3 kpl) 
 Scania L94 Vest Center L vm. 2005 (2 kpl)
 Volvo B10BLE Lahti 402 vm. 2000 
 Scania K360 Lahti Omniexpress 340 vm. 2010 ja 2011 (2 kpl)   
 Iveco Daily vm. 2004 
 Volvo B10BLE Carrus Vega L vm. 2001 
 Scania L94 Lahti 402 vm 1999 (3 kpl)  
 Scania L94 Berkhof Radial vm. 1998 
 Mercedes-Benz Sprinter vm. 2012  
 Iveco Rosero vm. 2013 
 Scania K310 Kiitokori Omnistar vm. 2006 
 Mercedes-Benz Vito vm. 2005

Lähteet
 Yrityksen kotisivut

Viitteet

Aiheesta muualla
 Kuvia Lehtisen Linjan busseista Bussidata-sivustolla 

Suomalaiset linja-autoyhtiöt
Turun liikenne
Tarantellasumu

Tarantellasumu (tunnetaan myös nimillä NGC 2070 ja 30 Doradus) on Kultakalan tähdistön suunnalla sijaitseva suuri ja kirkas emissiosumu. Se on osa Suurta Magellanin pilveä. Tarantellasumu sijaitsee noin 170 000 valovuoden päässä Maasta. Se on suurin tunnettu emissiosumu ja halkaisijaltaan yli 1 000 valovuotta. Tarantellasumun massa vastaa noin puolta miljoonaa Auringon massaa.

Tarantellasumu on erittäin kirkas kohde ja suuresta etäisyydestään huolimatta nähtävissä ilman teleskooppia pimeinä öinä. Sen näennäinen kirkkaus on 8.

Tutkimuksen historia 
Tarantellasumun löysi Nicolas Louis de Lacaille vuonna 1751. Aluksi se luokiteltiin tähdeksi ja sai nimen 30 Doradus, mutta 5. joulukuuta 1751 Lacaille tunnisti kohteen sumuksi. Nimensä Tarantellasumu sai siitä, että sen kirkkaimmat osat muistuttavat jonkin verran hämähäkin jalkoja.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Emissiosumut
Kultakalan tähdistö
Suuri Magellanin pilvi
2070
Valkamapää

Valkamapää (saam. Válgamoaivi) on tunturi Enontekiöllä. Se sijaitsee 40 kilometriä Peltovuoman pohjoispuolella. Sen korkeus on 603 metriä.

Lähteet 

Enontekiön tunturit
Puškinskije Gory

Puškinskije Gory () on kaupunkityyppinen taajama Pihkovan alueen keskiosassa Venäjällä. Puškinskije Goryn kaupunkimainen taajama on 9 253 asukkaan Puškinskije Goryn piirin keskus. Enemmistö piirin väestöstä eli 5 222 henkeä asui keskustaajamassa (2010).

Piirin länsiosan kautta kulkee Pietarista Pihkovan ja Ostrovin kautta Valko-Venäjän rajalle johtava M20-valtatie (osa eurooppatieyhteyttä ), josta erkanee maantie Puškinskije Goryyn. Maanteitse Pihkovaan on 118 kilometriä.  

Puškinskije Goryn tunnetuimpia nähtävyyksiä on kirjailija Aleksandr Puškinille omistettu, kaupunkityyppiseen taajamaan ja sen ulkopuolelle ulottuva Mihailovskojen museoalue (). Taajaman luostarialueella on kansalliskirjailijan Puškinin hauta.

Lähteet

Aiheesta muualla

Mihailovskojen museoalueen sivusto  

Pihkovan alueen kaupunkityyppiset taajamat
Arne Eggen

Arne Eggen (28. elokuuta 1881 Trondheim – 26. lokakuuta 1955 Bærum) oli norjalainen säveltäjä ja urkuri. Hänen tunnetuinta tuotantoaan edustavat hänen laulunsa, mutta hän sävelsi myös suurimuotoisia teoksia, kuten oopperat Olav Liljekrans ja Cymbelin, melodraaman Liti Kjersti, oratorion Kong Olav sekä sinfonian. Eggenin kamarimusiikkituotantoon kuuluvat kaksi viulusonaattia ja sarja viululle ja pianolle. Uruille hän sävelsi Ciaconnan. Lisäksi hän teki sovituksia norjalaisista kansanlauluista. Eggen edustaa säveltäjänä samaa kansallisromanttista perinnettä kuin Edvard Grieg ja Johan Svendsen.

Eggen valmistui vuonna 1902 opettajakoulutuksesta. Musiikkia hän opiskeli Kristianiassa ja Leipzigissä. Urkurina hän työskenteli kirkoissa ja myös konsertoi Norjassa ja Ruotsissa. Eggen oli keskeinen vaikuttaja varhaisessa Norjan säveltäjäliitossa (perustettu 1917). Liitto oli hajoamassa konservatiivisten jäsenten ja nuoremman, radikaalimman siiven välisiin ristiriitoihin, kun Eggen sai vuonna 1928 nimityksen puheenjohtajaksi ja tehtäväkseen liiton yhdistämisen. Hän oli puheenjohtajana vuoteen 1945, jolloin hänet nimitettiin kunniapuheenjohtajaksi.

Lähteet 

Norjalaiset säveltäjät
Norjalaiset urkurit
Oopperasäveltäjät
Vuonna 1881 syntyneet
Vuonna 1955 kuolleet
Kornerupiini

Kornerupiini on harvinainen jalokivi. Tämä mineraali on nimetty tanskalaisen geologin, Andreas Nikolaus Kornerupin mukaan. Koruissa käytetään kiviä, joissa on kissansilmäilmiö. Tämä mineraali voi olla väritön tai ruskean tai vihreän sävyinen tai vaaleanpunainen. Sillä on lasinkiilto.

Esiintyminen 

Kornerupiinia esiintyy metamorfisissa kivissä. Yleisiä löytöpaikkoja ovat soraiset jokien pohjat. Mineraalia on löydetty lähinnä Sri Lankasta, Myanmarista, Madagaskarilta, Etelä-Afrikasta ja Grönlannista. Jonkin verran esiintymiä on löydetty myös Venäjältä ja Suomesta.

Työstäminen 

Hionnassa käytettyjä menetelmiä ovat viiste- ja pyöröhionta.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Webmineral: Kornerupine Mineral Data 
Mindat: Kornerupine 
Handbook of Mineralogy: Kornerupine  (pdf)

Korukivet
Descendents

Descendents on yhdysvaltalainen punk rock -yhtye, joka perustettiin Manhattan Beachilla vuonna 1978. Yhtyeen perustivat kitaristi Frank Navetta, basisti Tony Lombardo ja rumpali Bill Stevenson. Vuonna 1980 he värväsivät laulajaksi Stevensonin ystävän Milo Aukermanin. Yhtyeellä oli suuri vaikutus Los Angelesin punkkulttuuriin 1980-luvulla. Descendents on julkaissut kuusi studioalbumia, kolme livealbumia, kolme kokoelma-albumia ja kolme EP:tä.

Jäsenet

Nykyiset 
 Bill Stevenson – rummut (1979–83, 1984–88, 1995–97, 2002–04, 2010–)
 Milo Aukerman – laulu (1980–84, 1985–88, 1995–97, 2002–04, 2010–)
 Karl Alvarez – bassokitara (1987–88, 1995–97, 2002–04, 2010–)
 Stephen Egerton – kitara (1987–88, 1995–97, 2002–04, 2010–)

Entiset 
 Tony Lombardo – basso (1979–84)
 Frank Navetta – kitara (1979–84)
 Ray Cooper – kitara, laulu (1982–87)
 Doug Carrion – basso (1986–87)

Diskografia

Studioalbumit

Livealbumit

Kokoelmat

EP:t

Singlet 
 "Ride the Wild" / "It's a Hectic World" (1979)
 ”Enjoy” (1986)
 "Clean Sheets" / "Coolidge" (1987)
 "I'm the One"  (1997)
 "When I Get Old” (1997)
 "Nothing With You" (2004)
 ”Victim of Me (2016)
 "Without Love" (2016)
 "Who We Are" (2017)

Musiikkivideot 
 Kids (1986)
 I'm the One (1997)
 When I Get Old (1997)
 Lucky (1997)
 No Fat Burger (2017)
 Without Love (2017)

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset hardcore punk -yhtyeet
Krasnyi (Smolenskin alue)

Krasnyi () on kaupunkityyppinen taajama ja Krasnyin piirin keskus Smolenskin alueella Venäjällä. Se
sijaitsee 67 kilometriä Smolenskista lounaaseen, alle 25 kilometrin päässä Valko-Venäjän rajasta. Lähin rautatieasema on 20 kilometrin etäisyydellä pohjoisessa sijaitseva Gusino.  

Vuonna 2010 taajamassa asui 4 349 ja koko piirissä 12 895 henkeä.

Paikkakunta on mainittu kirjallisissa lähteissä vuonna 1150. Vuonna 1965 sille myönnettiin kaupunkimaisen taajaman asema. Krasnyi tarkoittaa venäjän kielellä punaista. Taajamassa oli neuvostoaikana elinterviketuotantoa (esimerkiksi juustola, hedelmien kuivausta).

Lähteet

Aiheesta muualla

Piirin sivusto  (admin-smolensk.ru)

Smolenskin alueen kaupunkimaiset taajamat
Waterford-kristalli

Waterford-kristalli on irlantilaista kristallia, jota on tehty Waterfordissa jo 1700-luvulta lähtien. Sieltä kristallin teko levisi muihin maihin, kuten Saksaan, Tšekkiin ja Sloveniaan. Waterford-kristalli tunnetaan maailmalla laadustaan. Kuuluisin Waterford-kristalli on Times Squaren pallo New Yorkissa, joka pudotetaan merkiksi vuoden vaihtumisesta.

Fiskars osti vuonna 2015 WWRD-yhtiöt, jonka tuotemerkkeihin kuului Waterford-kristalli. Muita kauppaan kuuluneita tuotemerkkejä olivat Wedgwood, Royal Doulton, Royal Albert ja Rogaška.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Irlantilaiset yritykset
Lasiteollisuus
Fiskars
Vapaussotaeläke

Vapaussotaeläke oli aiemmin Suomessa eläke, jota maksettiin Suomen sisällissodan veteraaneille, jotka taistelivat valkoisten puolella, ja kaatuneiden tai kuolleiden omaisille.

Eläkkeeseen oikeutetut 
Vuonna 1919 annetun eläkelain mukaan eläkettä suoritettiin niille sisällissodassa vuonna 1918 haavoittuneille, saamistaan vammoista sairastuneille henkilöille ja niiden sodassa kaatuneiden tai saamistaan vammoista kuolleiden henkilöiden omaisille, jotka kuuluivat laillisen hallituksen joukkoihin. Tätä eläkettä ei saanut ulosmitata.

Eläkettä suoritettiin ainoastaan sille vahingoittuneelle, jonka työkyky oli alentunut enemmällä kuin 10 prosentilla. Kaatuneen tai saamistaan vammoista kuolleen aviopuolisolle suoritettiin elinikäinen eläke ja lapsille 17 vuoden ikään kestävä eläke. Myös kaatuneen tai kuolleen vanhemmat olivat erityisillä ehdoilla oikeutetut saamaan eläkettä.

Tuberkuloosipotilaille, joiden tila oli huonontunut heidän ottaessaan osaa vapaussotaan, myönnettiin valtion varoilla parantolahoitoa.

Eläkeviranomaisia olivat valtion tapaturmalautakunta ja vakuutusneuvosto, joiden puoleen hakijan oli käännyttävä eläkettä saadakseen.

Lähteet

Lakiviitteet 

Eläkkeet
Suomen sisällissota
Ralph Gustafson

Ralph Gustafson (16. elokuuta 1909 Lime Ridge, Quebec – 29. toukokuuta 1995 North Hatley, Quebec) oli kanadalainen runoilija. Hän julkaisi yli 20 runoteosta ja toimitti useita merkittäviä kanadalaisia antologioita.

Gustafson varttui Sherbrookessa ja opiskeli Bishopin ja Oxfordin yliopistoissa. Hän opetti Bishopin yliopistossa vuodesta 1963, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1979. Hän toimi lisäksi vuosien ajan musiikkikriitikkona ja oli sotakirjeenvaihtajana toisen maailmansodan aikana. Hän matkusti laajalti, ja hänen runoissaan on usein Kanadan ulkopuolelle ulottuva poliittinen viesti. Gustafson sai monia palkintoja, kuten Governor General's Awardin runokirjastaan Fire on Stone (1974). Gustafson oli myös Kanadan ritarikunnan jäsen ja sai kunniatohtorin arvon Bishopin, Mount Allisonin ja Yorkin yliopistoista.

Lähteet 

Kanadalaiset runoilijat
Musiikkikriitikot
Sotakirjeenvaihtajat
Vuonna 1909 syntyneet
Vuonna 1995 kuolleet
Karjatalousopisto

Karjatalousopisto oli Kuopiossa vuosina 1920–1987 toiminut oppilaitos, joka antoi ainoana Suomessa opetusta karjatalouden ja karjanhoidon johtotehtäviin ja karjatalousteknikon tutkintoon. Se toimi vuodesta 1922 Kuopion Sepänkatu 9:ssä vuoden 1850 paikkeilla valmistuneessa ja opistoa varten laajennetussa kivitalossa, jossa on nyt Maanmittauslaitoksen toimitiloja.

Historiaa
Valtioneuvosto päätti 1919 perustaa karjatalousopiston johonkin Suomen maaseutukaupungeista. Valinta osui Kuopioon, jossa karjatalousopiston avajaisia vietettiin marraskuussa 1920. Opisto toimi aluksi yksityisenä, kunnes vuonna 1929 valtio tuli sen ylläpitäjäksi. Kuopion kasarmialueella aloitettu toiminta siirrettiin vuoden 1922 alusta Sepänkatu 9:n kiinteistöön, jossa se toimi lakkauttamiseensa 1987 saakka. Opistorakennuksen yhteydessä toimi oppilasasuntola ja -ruokala.

Varsinaisten opistokurssien ohella karjatalousopisto tarjosi erilliskursseja sekä tarkastuskarjakkokursseja. Karjatalousopisto koulutti Suomen ainoana oppilaitoksena karjatalousteknikoita.

Vuonna 1971 opiston opetussuunnitelma muuttui yksivuotisesta kaksivuotiseksi. Opisto lakkautettiin 1987.

Karjatalousopistoasetuksen säännökset 
Karjatalousopistosta vuonna 1927 annetun asetuksen mukaan karjatalousopiston tarkoituksena oli kehittää neuvojia karjatalouden alalle sekä käytännöllisesti ja tietopuolisesti valmistautuneita karjatalouden hoitajia.

Oppijaksot 
Karjatalousopiston oppijakso käsitti 1970-luvun alkuun saakka 12 kuukautta kestävän harjoittelun opettajakunnan hyväksymässä karjatalossa sekä 12–14 kuukautta kestävän tietopuolisen oppijakson, johon kuului kahden kuukauden harjoittelu tarkoitukseen hyväksytyssä meijerissä. Oppilas, joka oli aiemmin suorittanut valvonnanalaisen harjoittelun, voitiin vapauttaa tästä harjoittelusta.

Opetus 
Yksivuotisen karjatalousopiston tietopuolinen oppijakso alkoi marraskuussa, ja siinä annettiin opetusta seuraavissa aineissa: kotieläinten jalostusopissa, karjan-, sian-, lampaan- ja siipikarjanhoito-opissa, ruokintaopissa, maitotalousopissa, karjatalousopissa ja lannan hoidossa sekä kotieläinten anatomiassa ja fysiologiassa, kotieläinten terveys- ja sairashoito-opissa, kemiassa, fysiikassa ja kasviopissa, kirjanpidossa sekä yhteiskunta- ja osuustoimintaopissa. Opetukseen voitiin myös sisällyttää yleistä kansalaissivistystä kohottavia aineita.

Pääsyvaatimukset 
Päästäkseen karjatalousopiston oppilaaksi hakijan tuli olla 18 vuotta täyttänyt ja esittää todistukset siitä, että hän on hyvämaineinen, ettei häntä vaivannut tarttuva tauti, että hänellä oli holhoojan suostumus, jos hän oli vajaavaltainen, ja että hän oli suorittanut joko keskikoulun oppimäärän tai tarkastuskarjakkokurssin ja lisäksi keskikoulun oppimäärän äidinkielessä, matematiikassa ja luonnontieteissä.

Lähteet

Lakiviitteet

Aiheesta muualla
 

Suomen maatalouden historia
Kuopion historia
Kuopion oppilaitokset
Suomalaiset maatalousalan oppilaitokset
Entiset suomalaiset oppilaitokset
Andreas Brantelid

Andreas Brantelid (s. 1987) on ruotsalais-tanskalainen sellisti. Hän aloitti sellonsoiton pienenä lapsena isänsä Ingemarin opettamana. 14-vuotiaana hän esitti Tanskan kuninkaallisen orkesterin kanssa Kööpenhaminassa Edward Elgarin sellokonserton. Brantelid on sittemmin soittanut muiden muassa Zürichin Tonhalle-orkesterin, Wienin sinfoniaorkesterin, Hampurin sinfoniaorkesterin, Brysselin filharmonisen orkesterin, BBC:n sinfoniaorkesterin ja Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterin kanssa. Brantelidin kanssa yhteistyötä tehneisiin kapellimestareihin ovat lukeutuneet Andris Nelsons, Jonathan Nott, Sakari Oramo, Jukka-Pekka Saraste ja Robin Ticciati. Brantelid on myös esiintynyt resitaaleissa ja kamarimuusikkona eri puolilla Eurooppaa ja Pohjois-Amerikkaa.

Brantelidin ensimmäisenä konserttolevytyksenä julkaistiin vuonna 2008 EMI:llä Pjotr Tšaikovskin, Robert Schumannin ja Saint-Saënsin konserttojen levytys Tanskan kansallisen sinfoniaorkesterin kanssa. Brantelid voitti vuonna 2006 ensimmäisen palkinnon Kansainvälisessä Paulon sellokilpailussa. Lisäksi hän on voittanut Eurovision Young Musicians -kilpailun (2006). Hän soittaa Stradivariuksen Boni-hegar-sellolla (1707).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset sivut 

Tanskalaiset sellistit
Ruotsalaiset sellistit
Vuonna 1987 syntyneet
Elävät henkilöt
Martin Garrix

Martin Garrix (oikealta nimeltään Martijn Gerard Garritsen, s. 14. toukokuuta 1996 Amstelveen, Alankomaat) on hollantilainen house-tuottaja ja DJ.

Hän nousi suuren yleisön tietoisuuteen kesällä 2013 julkaistulla ”Animals”-kappaleellaan. Vuonna 2015 DJ Mag Top 100 DJs -listalla hänet äänestettiin kolmanneksi parhaaksi DJ:ksi, ja vuonna 2016 hän voitti äänestyksen.

Ura 
Martinin kiinnostus musiikkiin alkoi 4-vuotiaana, kun hän alkoi soittaa kitaraa. 8-vuotiaana hän näki Tiëston soittavan Ateenan olympialaisissa vuonna 2004 musiikkia ja päätti ryhtyä DJ:ksi. Hän piti erityisesti ”Traffic”-nimisestä kappaleesta. Myöhemmin hän latasi FL Studio -nimisen ohjelman ja alkoi tuottaa musiikkia itse. Hän on valmistunut musiikkituottajille tarkoitetusta The Herman Brood Academy -koulusta.

Diskografia

EP:t

Singlet

Muut kappaleet 
 ”Proxy” (Julkaistiin ilmaisena latauksena Martin Garrixin SoundCloudissa.) (2014)
 ”High on Life” (2018)

Remixit 
 Nick Vathorst & Maximo – Intoxicated (Martin Garrix Remix) (2011)
 Christina Aguilera – Your Body (Martin Garrix Remix) (2012)
 Roy Gates – Midnight Sun 2.0 (Martin Garrix Remix) (2012)
 Daddy's Groove – Stellar (Martin Garrix Remix) (2013)
 Dimitri Vegas & Like Mike vs. Sander van Doorn – Project T (Martin Garrix Remix) (2013)
 Martin Garrix – Animals (Victor Niglio & Martin Garrix Trap Remix) (2014)
 Bassjackers – Crackin' (Martin Garrix Edit) (2014)
 DubVision – Backlash (Martin Garrix Edit) (2014)
 The Weeknd – Can't Feel My Face (Martin Garrix Remix) (2015)

Esiintymiset Suomessa 
 15. elokuuta 2014 – Weekend Festival, Helsinki
 8. elokuuta 2015 – Weekend Festival, Helsinki
 6. elokuuta 2016 – Weekend Festival, Helsinki
 8. heinäkuuta 2017 – Ruisrock, Turku
 19. elokuuta 2018 – Weekend Festival, Helsinki
 10. heinäkuuta 2022 – Ruisrock, Turku

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut

Alankomaalaiset elektronisen musiikin artistit
Alankomaalaiset DJ:t
Vuonna 1996 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Carina (nimi)

Carina on naisen etunimi.  Nimi on todennäköisesti Katariina-nimen mukaelma, samoin kuin suomalainen Kaarina-nimikin, mutta se on voinut syntyä myös johdannaisena latinan sanasta cara, joka merkitsee rakasta, kallista tai arvossa pidettyä.

Suomessa nimi Carina on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu noin 2600 henkilölle, joista yli puolet on 1960- ja 1970-luvuilla syntyneitä. Suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Carinan nimipäivä on Katariinan päivänä 25. marraskuuta. Ennen vuotta 2015 nimipäivä oli kuitenkin 4. marraskuuta.

Tunnettuja Carina-nimisiä 

 Carina Aaltonen, ahvenanmaalainen poliitikko 
 Carina Appel, suomalainen valokuvaaja
 Carina Bär, saksalainen soutaja, olympiavoittaja ja maailmanmestari
 Carina Geber-Teir, suomalainen viestintäjohtaja
 Carina Juselius, suomalainen kestävyysjuoksija
 Carina Kirssi, maantiepyöräilijä
 Carina Kjellman, suomalainen yleisurheilija
 Carina Räihä, suomalainen vuorikiipeilijä 
 Carina Vogt, saksalainen mäkihyppääjä
 Carina Wenninger, itävaltalainen jalkapalloilija
 Carina Wiese, saksalainen näyttelijä
 Carina Witthöft, saksalainen tennispelaaja
 Carina Wolff-Brandt, suomenruotsalainen toimittaja, kirjailija ja kustantaja
 Carina Åkerström, ruotsalainen juristi ja Handelsbankenin toimitusjohtaja

Kuvitteellisia Carina-nimisiä 

 Carina Smyth, elokuvasarjassa Pirates of the Caribbean

Lähteet

Aiheesta muualla 

Etunimet
Mikko Fritze

Mikko Fritze (s. 27. marraskuuta 1963 Tampere) on Suomessa syntynyt saksalainen tulkki, kääntäjä ja opettaja. Vuosina 2008–2010 Fritze toimi Tallinnan kulttuuripääkaupunkivuotta 2011 järjestäneen säätiön toimitusjohtajana. Vuodesta 2010 hän on toiminut Helsingin Goethe-instituutin johtajana.

Fritze asui Suomessa yhdeksänvuotiaaksi asti. Hän kävi lukion Kölnissä ja opiskeli saksan kieltä, biologiaa ja kasvatustiedettä Hampurin yliopistossa 1984-1990. Vuonna 1987 hän oli stipendiaattina Montrealin yliopistossa Kanadassa ja 1988 assistenttina Helsingin yliopiston biologian laitoksella.

Fritze on tehnyt pitkän uran Goethe-instituutin tehtävissä eri puolilla maailmaa. Vuosina 1995–1998 Fritze toimi Goethe-instituutin opettajana Kroatian Zagrebissa, sitten instituutin johtajana Tallinnassa 1998–2004 ja Uruguayn Montevideossa 2004–2008. Hän muutti perheineen takaisin Eurooppaan vetämään Tallinnan kulttuuripääkaupunkihanketta, mutta siirtyi kesken toimikautensa Goethe-instituutin johtajaksi Helsinkiin. Myös Fritzen isä toimi aikoinaan Goethe-instituutin johtajana Suomessa, ensin Tampereella ja sitten Helsingissä.

Viron presidentti Arnold Rüütel myönsi Fritzelle 2004 Marianmaan ristin ritarikunnan 5. luokan ansiomerkin Viron ja Saksan kulttuurisuhteiden edistämisestä.

Lähteet

Saksalaiset kielenkääntäjät
Vuonna 1963 syntyneet
Kulttuurielämän vaikuttajat
Tulkit
Saksalaiset opettajat
Elävät henkilöt
Antti Mäkinen (urheiluselostaja)

Antti Mikko Vihtori Mäkinen (s. 24. huhtikuuta 1979 Oulu) on suomalainen urheiluselostaja.

Pääasiassa jääkiekko-otteluita selostava Mäkinen siirtyi kesällä 2013 V Sport Urheilun ykkösselostajaksi, Viasatin hankittua NHL-ottelujen televisiointioikeudet.Kanava näytti aiemmin myös KHL-liigan otteluita, joita hän selosti. Aiemmin Mäkinen selosti otteluita kilpailevalla Nelonen Pro -kanavalla. Hän oli Viasatin pääselostaja Jääkiekon World Cupissa 2016.

Mäkinen pitää Kimanttia-podcastia yhdessä entisen jääkiekkoilijan, Kimmo Timosen kanssa.

Mäkinen pelasi itse jääkiekkoa puolustajana Tapparan junioreissa, mutta joutui kahden A-juniorikauden jälkeen lopettamaan selkävaivojen vuoksi. Hänen isänsä Pekka Mäkinen on kaksinkertainen Suomen mestari, ja pelasi pääsarjatasolla 14 kauden ajan.

Lähteet

Suomalaiset urheiluselostajat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Do Nothin’ till You Hear from Me

”Do Nothin’ till You Hear from Me” (vap. suom. Älä tee mitään ennen kuin kuulet minusta) on Duke Ellingtonin säveltämä jazzstandardi vuodelta 1943. Laulun sanoitti Bob Russell ja sen esitti ensimmäisenä Duke Ellingtonin orkesteri laulajanaan Al Hibbler. Ellingtonin nauhoitus nousi Yhdysvaltojen R&B-listan kärkeen alkuvuodesta 1944, ja alle vuoden sisällä kappaleen julkaisusta siitä tekivät cover-versioita muun muassa Woody Herman, Billie Holiday, The Delta Rhythm Boys ja Stan Kenton. Sittemmin kappaleen on nauhoittanut suuri määrä jazzartisteja, mukaan lukien Louis Armstrong, Charles Mingus, Art Tatum, Oscar Peterson, Nina Simone ja Wynton Kelly.

Kappale sai alkunsa instrumentaalisävellyksenä, jonka Ellington nauhoitti jo vuonna 1940 nimellä ”Concerto for Cootie” (suom. Cootien konsertto). Kappaleen alkuperäinen nimi viittasi Ellingtonin orkesterin soolotrumpetisti Cootie Williamsiin. Kolme vuotta myöhemmin Bob Russell kirjoitti valmiiseen melodiaan sanat, ja siitä lähtien kappale on tunnettu uudella nimellä.

Lähteet 

Vuoden 1943 kappaleet
Duke Ellingtonin säveltämät kappaleet
Jazzkappaleet
Jazzstandardit
Titaniitti

Titaniitti on silikaattimineraaleihin kuuluva mineraali. Sen värisävy vaihtelee vihreän ja ruskean sekä harmaan ja mustan välillä. Titaniitin kemiallinen kaava on CaTiSiO5.

Epäpuhtaudet 
Titaniitin seassa on usein rautaa ja alumiinia. Harvinaisempia epäpuhtauksia ovat cerium ja yttrium.

Esiintyminen 
Yleisimpiä titaniittia sisältäviä kivilajeja ovat pegmatiitti, gneissi ja liuskekivet. Jalokivilaatuista titaniittia on löydetty Meksikosta. Mineraalia on löydetty myös Sveitsistä, Yhdysvalloista, Uralin vuoristosta ja Kuolan niemimaalta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Webmineral: Titanite Mineral Data 
 Mindat: Titanite 
 Handbook of Mineralogy: Titanite  (pdf)

Silikaattimineraalit
Mihail Tarasenko (jääpalloilija)

Mihail Tarasenko (ven. Михаил Александрович Тарасенко, s. 23. helmikuuta 1986 Habarovsk, Neuvostoliitto) on venäläis-valkovenäläinen jääpalloilija, joka on edustanut kakkostason eli Venäjän mestaruussarjan jääpalloseuroja, kuten Habarovskin kakkosjoukkuetta, Murmanskin Murmania ja Koroljovin Vympeliä. Tarasenko aloitti uransa 16-vuotiaana eli vuonna 2002 kotipaikkansa SKA-Habarovskin kakkosjoukkueessa. Vuodesta 2007 hän on edustanut Murmania ja Vympeliä. 
 
Tarasenko aloitti uransa Valko-Venäjän jääpallomaajoukkueessa vuoden 2007 kisoissa ja on edustanut sen jälkeen Valko-Venäjää viisi kertaa vuoteen 2013 mennessä (2007, 2008, 2009, 2012 ja 2013).

Saavutukset
Maajoukkueessa
 MM-kisoissa Valko-Venäjän edustajana vuodesta 2007 kaikkiaan viisi kertaa vuoteen 2013 mennessä.

Lähteet
 Bandysidan: Mihail Tarasenko  
 Tarasenko Venäjän jääpalloliigan tietokannassa ]

Viitteet 

Valkovenäläiset jääpalloilijat
Venäläiset jääpalloilijat
Vuonna 1986 syntyneet
Elävät henkilöt
Juhani Kakkuri

Juhani Antero Kakkuri (12. syyskuuta 1933 Kurikka – 6. elokuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen geodeetti. Hän oli Geodeettisen laitoksen professori ja ylijohtaja vuosina 1977–1998. Hänen tutkimusalaansa olivat satelliittigeodesia, tarkkavaaitus ja ajanmääritys sekä Fennoskandian maankuoren liikuntoja koskeva tutkimus. 

Kakkuri kirjoitti ylioppilaaksi Arkadian yhteislyseosta vuonna 1955. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1960, lisensiaatiksi 1969 ja tohtoriksi 1973. Hänen englanninkielisen väitöskirjansa otsikkona oli Stellar Triangulation with Balloon-borne Beacons and Satellites. Helsingin yliopiston geofysiikan dosentti hän oli vuosina 1974–1977.

Kakkuri sai vuonna 1974 Ranskan valtion stipendin, jonka avulla hän tutustui Pariisissa satelliittien etäisyyden mittaamiseen laserin avulla. Vierailun tuloksena Kirkkonummelle Metsähovin tilalle rakennettiin suomalaisvoimin Pohjois-Euroopan ensimmäinen satelliittilaser 1978. Se oli alku Metsähovin geodeettiselle tutkimusasemalle, joka tätä nykyä on yksi kansainvälisen geodeettisen perusverkon asemista. Koko uransa ajan Kakkuri pyrki kehittämään Metsähovin toimintoja. Hän ohjasi myös useita väitöskirjoja.

Ennen ylijohtajuutta hän toimi Geodeettisen laitoksen geodeettina vuosina 1960–1967, tarkkavaaitsijana 1967–1975 ja osastonjohtajana 1975–1977.
 
Kakkuri on valittu Suomalaisen Tiedeakatemian (1976–) ja Teknillisten tieteiden akatemian jäseneksi (1982–). Hänelle myönnettiin Geofysiikan seuran Palmén-mitali vuonna 2009 ansiokkaasta työstä geodesian alalla.

Pikkuplaneetta 3597 Kakkuri on nimetty Juhani Kakkurin mukaan.

Kakkuri toimi useissa kansallisissa ja kansainvälisissä luottamustehtävissä, mm. kansainvälisen geodeettis-geofysikaalisen unionin edustajana New Yorkissa YK:n kartografian toimiston kokouksissa. Lisäksi Suomen ja Kiinan välinen geodesian ja geotieteiden alan yhteistyö on Kakkurin yhteyksien ansiota. Kakkuri oli Wuhanin yliopiston kunniaprofessori ja Stuttgartin yliopiston kunniatohtori sekä Saksan geodeettisen komission jäsen.

Kakkuri kirjoitti useita kansantajuisia tiedekirjoja, kertomuksia laajoista matkoistaan ja edeltäjiensä Veikko Heiskasen ja T.J. Kukkamäen elämäkerrat. Hänen viimeisimmäksi teoksekseen jäi 2021 omaelämäkerta Muistelmia geodeettien maailmasta.

Julkaisuja
Professori Kakkurin tieteellinen tuotanto käsittää yli 100 julkaisua geodesian ja muilta geofysiikan aloilta. Hän oli myös tuottelias tietokirjailija.
Stellar Triangulation with Balloon-borne Beacons and Satellites (väitöskirja), 1973
Planeetta Maa, 1991
Lootuksenkukkia ja lohikäärmeitä: Geodeetin matkoja Kiinaan, 1999
Tulivuoret: Matkoja vulkaanien maailmaan, 2005
Muuttuva Maa, 2007
Maapallon mittaaja: V. A. Heiskasen elämä, 2008
Jämpti mies: Tauno Johannes Kukkamäen elämä, 2015
Surveyor of the Globe: Story of the Life of V. A. Heiskanen, 2017

Lähteet

Aiheesta muualla
Juhani Kakkurin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset geodeetit
Vuonna 1933 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Valtionlaitosten johtajat‎
Suomalaiset professorit
Anne Lauber

Anne Lauber (s. 28. heinäkuuta 1943 Zürich, Sveitsi) on säveltäjä. Hän sai Kanadan kansalaisuuden vuonna 1972. Hän valmistui Montrealissa musiikin maisteriksi 1982 ja tohtoriksi 1986.

Lauber opiskeli aluksi viulun- ja pianonsoittoa. Tämän jälkeen hän oli vuosina 1964–7 Lausannen konservatoriossa opiskelemassa muun muassa sävellystekniikoita Zoltán Kodályn oppilaan Andras Kovachin johdolla. Vuonna 1967 Lauber muutti Montrealiin, jossa hän opiskeli sävellystä aluksi yksityisesti André Prévostin johdolla (1973–7); hän sai opetusta lisäksi Jean Perriniltä ja myöhemmin Darius Milhaudilta.

Montrealin yliopistossa Lauberin opettajia olivat Serge Garant ja André Prevost. Lauber valmistui Montrealin yliopistosta musiikin maisteriksi (1982) ja tohtoriksi (1986).

Ura säveltäjänä 
Lauber on saanut monilta tahoilta sävellystilauksia. Quebecin ja Toronton sinfoniaorkesterit tilasivat häneltä sinfonisen sadun Beyond the Sound Barrier / Au-delà du mur du son, joka esitettiin ensi kertaa ranskaksi Quebec Cityssä ja englanniksi Torontossa marraskuussa 1983. Teos sai esityksiä myös muualla Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Lauberin muita teoksia ovat muiden muassa kitarateos Arabesque (1985) ja oratorio Jesus Christus (1986). 1980-luvun aikana Lauber sävelsi myös lukuisia teoksia kontrabassolle. Näihin kuuluvat Mouvement pour contrabasse et piano (1980) ja Gary Karrin tilaama konsertto Three Moods for Double-Bass (1988). Konserton kantaesitti Montrealin sinfoniaorkesteri vuonna 1988.

Lauberin teoksia ovat myös esittäneet National Arts Centre Orchestra, Rivka Golani ja Denverin filharmoninen orkesteri. Vuonna 2001 Annen poika Tristan Lauber kantaesitti äitinsä toisen pianokonserton Montrealin kamariorkesterin kanssa.

Muuta toimintaa 
Lauber on toiminut paitsi säveltäjänä, myös kapellimestarina, jona hän sai yksityistä opetusta Jacques Clémentiltä vuonna 1980. Lauber on opettanut monissa yliopistoissa. Hän on Kanadan säveltäjäliiton jäsen. Vuonna 1987 Lauber toimi Canadian Music Centren Quebecin alueen varapuheenjohtajana ja vuosina 1988–92 puheenjohtajana.

Lähteet 

Sveitsiläiset säveltäjät
Kanadalaiset säveltäjät
Vuonna 1943 syntyneet
Elävät henkilöt
Jone Matilainen

Jone Matilainen (s. 27. lokakuuta 1975 Pieksämäki) on suomalainen valokuvaaja ja muusikko.

Ura

Valokuvaajana 
Matilainen opiskeli valokuvausta ja graafista suunnittelua Savon Ammatti- ja Aikuisopistossa Varkaudessa ja suoritti Audiovisuaalisen viestinnän tutkinnon keväällä 2011 ja on sittemmin jatkanut valokuvauksen ammatti- ja erikoisammattiopintoja Visuaaliviestinnän Instituutissa Tampereella. 

Hän aloitti oman Jone Matilainen Photography & Design -yrityksensä loppuvuodesta 2011. Yritys toimi alkuun pääosin Leppävirralla ja Varkaudessa, nykyisin Pieksämäellä sijaitsevasta studiosta käsin. Matilainen työskentelee paljon yritysvalokuvauksen sekä lehtikuvauksen maailmassa, mutta toimii myös edelleen muun muassa muoto- ja hääkuvaajana.

Valokuvataiteen puolella Matilainen avasi vuonna 2021 viikinkiaiheisen Road to Valhalla -valokuvanäyttelyn, josta on muodostumassa useamman vuoden kattava projekti. Valokuvat ovat saaneet menestystä muun muassa kansainvälisissä FEP Awards -kilpailuissa.

Matilaisen asiakaskuntaan kuuluvat muun muassa Osuuspankki, VR, Moilas Oy, Oma Säästöpankki, Franke ja Proxion ja hänen valokuviaan on julkaistu aikakauslehdissä kuten Seurassa, Apu-lehdessä ja Suomen Kuvalehdessä.. Asiakastöitä hän on tehnyt kattavasti Suomessa, sekä myös Ruotsissa, Espanjassa ja Italiassa.

Muusikkona 
Muusikkona Matilainen tunnetaan metalliyhtye Gotham O.Dn rumpalina. Yhtye julkaisi useita virallisia julkaisuja ja keikkaillut Suomen lisäksi muun muassa Baltiassa, Keski-Euroopassa ja Aasiassa.. Bändi lopetti toimintansa vuonna 2016. Nykyisin Matilainen soittaa alternative rock -yhtyeessä The Days Infinite.

Näyttelyt 

 Mourning - Explorations in Sorrow, 2013    
 Sydämeni Matka, yhteisnäyttely, 2015    
 RO4R- jatkuva onlinenäyttely, alkaen 2016  
 + - 13, yhteisnäyttely, 2019 
Road to Valhalla, 2021

Diskografia

Albumit

Aenima

Kahlaamo

Gotham O.D

Singlet / EP:t

Gotham O.D 
 
 
 
 
 
 Sky on my Mind (2015)
 Deliverance (2016)

Musiikkivideot

Gotham O.D 
 
 
 
 Sky on my Mind (2015)
 Deliverance (2016)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Jone Matilaisen portfolio ja kotisivut
 Jone Matilaisen haastattelu Headbanger's Helsinki- sivustolla 
 Jone Matilaisen haastattelu Savon Sanomissa 14.8.2013 
 Gotham O.D:n virallinen sivusto
 
 
RO4R- onlinenäyttely  
Road to Valhalla - valokuvanäyttely
FEP Awards 2021-  tulokset

Suomalaiset metallimusiikin rumpalit
Suomalaiset valokuvaajat
Vuonna 1975 syntyneet
Elävät henkilöt
Jon Granström

Jon Kennet ”Oski” Granström on palkittu suomalainen graafinen suunnittelija ja yksi mainostoimisto Bob Helsingin perustajista. Vuonna 2011 hän jäi pois suunnittelijan työstä 27 mainostoimistovuoden jälkeen, mutta jatkaa Bobin osakkaana ja hallituksen jäsenenä. Granström on osakkaana ja hallituksen jäsenenä myös muun muassa Laitilan Wirvoitusjuomatehtaassa, Perniön Liha Oy:ssä ja Suomen Luomutukussa.

Oski Granström toimi uransa alussa mainostoimisto Paltemaa Huttunen Santalassa art director Unto Paltemaan assistenttina, kunnes omien sanojensa mukaan sai hankalana tyyppinä potkut keväällä 1990 eikä heti löytänyt uutta työtä lama-ajan Suomessa. Hänet valittiin toisen sen ajan huipputoimiston Hasan & Partnersin art directoriksi, jossa tehtävässä toimi kunnes lähti 2002 muiden kollegojensa kanssa perustamaan Bob Helsinki -mainostoimistoa.

Granström toimi graafisen suunnittelun järjestön Grafian hallituksen puheenjohtajana 2007–2012.

Oski Granström on yksi palkituimmista mainonnan suunnittelijoista Suomessa. Pitkäaikaisista ansioistaan hänet palkittiin Platinahuipulla Grafian Vuoden huiput 2004 -tapahtumassa. Vuonna 2003 hän toimi Vuoden huiput 2002 -kilpailun ylituomarina.

1990-luvun alussa Granström toimi laulajana Fuckin’ Hippies -yhtyeessä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Jon Granströmin mainosspotteja Welovead-sivustolla 

Suomalaiset graafiset suunnittelijat
Suomalaiset yritysjohtajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Suomalaiset mainonnan suunnittelijat
Janne Jääskeläinen

Janne Kosti Ilmari Jääskeläinen (s. 1977 Ylivieska) on suomalainen tietokirjailija, yrityskonsultti ja yrittäjä. Jääskeläinen on Hopeinen Omena -foorumin perustaja, ja hän on määritellyt ensimmäisenä suomeksi, mikä on weblog (blogi).

Teokset 
 Kim Väisänen, Janne K. Jääskeläinen ja Katleena Kortesuo: Exit-opas yrittäjälle (2020, Alma talent)
 Janne Jääskeläinen: Älä yritä! (2015, Kauppakamarikustannus)
 Janne Jääskeläinen, Katleena Kortesuo: Nörtin esiintymisopas (2013, Talentum)
 Janne Jääskeläinen: Verkkopalvelun ostajan opas (2010, Talentum)
 Janne Jääskeläinen: Läski syö miestä (2008, Atena kustannus)
 Janne Jääskeläinen: Luukannel (ilmainen omajulkaisu, e-kirja)

Teosten lisäksi Jääskeläinen on myös kirjoittanut novelleja:
 Armageddon (Turun Science Fiction seura, Spin nro 4/1999)
 Yhteisnovelli Mustat terälehdet kirjailija Sari Peltoniemen kanssa (Kalaksikukko 1999)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Spin 4/1999
 Mustat terälehdet, Kalaksikukko 1999
 Hopeinen omena

Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Kai Krohn

Kai Krohn (s. 29. heinäkuuta 1936 Helsinki) on Tampereen yliopiston lääketieteellisen teknologian emeritusprofessori. Krohn tunnetaan merkittävänä AIDS-tutkijana.

Kai Krohn väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1966 ja valmistui patologian erikoislääkäriksi vuonna 1969. Hän on julkaissut noin 200 tutkimusta immunologian ja immunopatologian aloilta.

Kai Krohn kuuluu huomattavaan kulttuurisukuun. Hänen isänsä Sven Krohn toimi Turun yliopiston filosofian professorina. Krohnilla on neljä lasta ensimmäisestä avioliitostaan Leena A. Krohnin (o.s. Salo) kanssa, joista tunnetuimpia ovat Elokuvasäätiön entinen toimitusjohtaja Irina Krohn, helsinkiläinen kunnallispoliitikko Minerva Krohn ja teatteriohjaaja-näytelmäkirjailija Katja Krohn. Kai Krohnin serkkuja ovat muiden muassa kirjailijat Aarni Krohn, Leena Krohn ja Tiina Krohn, näyttelijä Heidi Krohn ja kuvataiteilija Inari Krohn.

Vuoden 2000 kunnallisvaaleissa Krohn valittiin Pälkäneen kunnallisvaltuustoon Vihreän liiton listalta. Pälkäneellä Krohn on pyrkinyt edistämään Pälkäneen rauniokirkon suojelua. Krohn aikoi alun perin arkkitehdiksi ja arkkitehtuuri on säilynyt hänen erikoisharrasteenaan.

Tieteellinen ura

Virustutkimus
Toimiessaan  vierailevana tutkijana New Yorkin veripalvelussa Krohn kuvasi ensimmäisenä Hepatiitti B -viruksen rakenteen.

Krohn on tutkinut vuodesta 1983 alkaen HI-virusta ja keskittynyt AIDS-rokotteen kehittämiseen. Vuonna 1987 julkaistussa tutkimuksessa Krohnin ryhmä osoitti, että voi kulua yli vuosi tartunnasta siihen, että AIDS-testit antavat positiivisen tuloksen.

Tampereen yliopisto 
Krohn toimi vuosina 1973–95 Tampereen yliopiston patologian professorina. Hän oli yksi Tampereen yliopiston lääketieteellisen teknologian instituutin perustajista ja toimi sen ensimmäisenä johtajana vuosina 1995–2001.

Krohn on Tarton yliopiston kunniatohtori.

APECED-geeni 
Krohnin kokoama suomalais-japanilais-sveitsiläinen tutkijaryhmä identifioi APECED-geenin, ja antoi sille nimen AIRE (autoimmune regulator).

Kirjallisuutta

Lähteet 

Tampereen yliopiston professorit
Vuonna 1936 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Suomalaiset lääkärit
Pälkäneen kunnanvaltuutetut
Vihreän liiton poliitikot
Puikula (leipä)

Puikula on Fazer-leipomoiden leipäbrändi. Fazer Puikula -tuoteperheeseen kuuluu neljä makuvarianttia: ruis, kaura, mysli ja luomu. Leipien jyvät on valikoitu Fazerin omalla myllyllä. Fazer Puikula -ruisleivässä käytetään perinteistä taikinajuurta. Fazerin vuosikertomuksen mukaan Fazer Ruispuikula nousi vuonna 2012 Suomen myydyimmäksi leipätuotteeksi.

Fazerin soikionmuotoiset Puikulat ovat ammattikielellä niin sanottuja ”palaleipiä”, valmiiksi auki revittyjä annospaloja. Tästä muissa maissa lähes tuntemattomasta leipätyypistä on tullut Suomessa 1970-luvulta alkaen erittäin suosittu. Ensimmäisenä valmiiksi auki revittyjä ruisleipäpaloja alkoi valmistaa tamperelainen Linkosuo 1974. Puikuloiden tärkeimpiä kilpailijoita tuotekategoriassa ovat Fazerin omistaman Oululaisen Reissumies (1978) ja Vaasan Ruispalat (1991) muunnelmineen.

Lähteet

Leivät
Suomalaiset elintarvikealan tuotemerkit
Fazer
Ryan Tedder

Ryan Benjamin Tedder (s. 26. kesäkuuta 1979 Tulsa, Oklahoma) on yhdysvaltalainen Grammypalkittu laulaja-lauluntekijä, musiikkituottaja ja multi-instrumentalisti. Hänet tunnetaan parhaiten OneRepublic -yhtyeen keulahahmona.

Tedder on tuottanut ja kirjoittanut kappaleita myös muun muassa Maroon 5:lle, Jennifer Lopezille, Adelelle, Beyoncélle, Taylor Swiftille, One Directionille, Ellie Gouldingille, B.o.B.:lle, Kelly Clarksonille, Far East Movementille, Jordin Sparksille, Leona Lewisille, Gym Class Heroesille ja T-Painille.

Diskografia

OneRepublic
 Dreaming Out Loud (2007)
 Waking Up (2009)
 Native (2013)
 Oh My My (2016)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 OneRepublicin viralliset sivut

Yhdysvaltalaiset laulajat
Yhdysvaltalaiset kitaristit
Yhdysvaltalaiset laulaja-lauluntekijät
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Autopsychosis


Autopsychosis on venäläisen brutaalin death metalin yhtyeen Katalepsyn toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2013 levymerkillä Unique Leader Records.

Albumin julkaisi yhtyeen kotimaassa Venäjällä Soulflesh Collector Records.

Kappaleet

Kokoonpano 
Yhtye
 Igor Filimontsev – laulu
 Dmitry – kitara
 Anton – kitara
 Anatoly – bassokitara
 Evgeny Novikov – rummut
 Denis Akulshin – kitara (kappaleessa "Needles of Hypocrisy (Interlude)")

Tuotanto
 Serge Levochkin – tuottaja, miksaaja, masteroija
 Arkady Navaho – äänittäjä, miksaaja, masteroija
 Serge Penzensky – äänittäjä
 Dmitry Bubonets – valokuvat
 W. Smerdulak – kansitaide
 Phlegeton – logo

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2013 albumit
Katalepsyn albumit
Musick Brings Injuries

Musick Brings Injuries on venäläisen brutaalin death metalin yhtyeen Katalepsyn esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2007 levymerkillä Soulflesh Collector Records.

Kappaleet 

Cover-kappale "S.O.D" viittaa kappaleeseen "Symphony of Destruction".

Kokoonpano 
 Nikita – laulu (kappaleet 1 & 4–7)
 Mirus – laulu (kappaleet 5, 6)
 Konstantin "Helv" – kitara
 Serge – kitara
 Anatoly – bassokitara
 Alex – rummut

Tuotanto 
 Arkady Navaho – äänittäjä, miksaaja, masteroija
 Phlegeton Art Studio – grafiikka
 Andrey Karbukov – valokuvat

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2007 esikoisalbumit
Katalepsyn albumit
Triumph of Evilution

Triumph of Evilution on venäläisen brutaalin death metalin yhtyeen Katalepsyn EP-levy. Se julkaistiin digitaalisena joulukuussa 2005.

Kaikki EP:n kappaleet ilmestyivät aikaisemmin samana vuonna julkaistulla samannimmisellä split-albumilla, jolla esiintyivät myös Fleshrot sekä Blunt Force Trauma.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Ruslan "Mirus" Iskandaroff – laulu
 Konstantin "Helv" – kitara
 Anton – kitara
 Anatoly Shishilov – bassokitara
 Andrey "Bauglir" Potsionov – rummut

Arvostelut 
 Sputnik Music: 4/5

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2008 EP:t
Katalepsyn albumit
Liedon rautatieasema

Liedon rautatieasema (lyh. Leo, ruots. Lnd) on lakkautettu liikennepaikka Turku–Toijala-radan varrella Liedossa. Se sijaitsee noin 20 kilometriä Turusta koilliseen. Asemakiinteistöön kuuluu asemarakennuksen lisäksi VR:n käytöstä poistunut makasiinirakennus. Pihapiirissä on lisäksi vuonna 1878 kahden perheen asunnoksi rakennettu asuinrakennus, yhdistetty navetta-halkovaja ja sauna.

Historia

Asema avattiin vuonna 1876 Tammentaan kylään ja sen ympärille kasvoi asutus- ja palvelukeskus, jota alettiin kutsua 1900-luvun alussa Tammentaan sijasta Asemankulmaksi. Asema on rakennettu Knut Nylanderin tekemien tyyppipiirustusten mukaan. Samoilla piirustuksilla rakennettiin myös Auran, Kyrön, Urjalan ja Matkun rautatieasemat. Vuonna 1960 taajamassa asui noin 700 ja 2010 noin 1 100 henkeä.

Moottoritieyhteys Turkuun syrjäytti ratayhteyden ja asema muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1990. Henkilöliikenne lopetettiin seuraavana vuonna ja liikennepaikka lakkautettiin 1999, jolloin myös purettiin ratapiha.

Nykyään asemarakennus on yksityisomistuksessa.

Lähteet
 Iltanen, Jussi: Radan varrella - Suomen rautatieliikennepaikat, s. 107. Karttakeskus, 2009. ISBN 978-951-593-214-3.

Aiheesta muualla
 Liedon Aseman kotisivut 

Varsinais-Suomen lakkautetut rautatieliikennepaikat
Rautatieasema
Liedon liikenne
Suomen 1800-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat