joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Mika Luttinen

Mika Kristian Luttinen (s. 1971 Oulu) on suomalainen metallimuusikko, joka tunnetaan parhaiten Impaled Nazarene -yhtyeestä, jossa hän laulaa ja sanoittaa kappaleet. Yhtyeessä hän on käyttänyt myös taiteilijanimiä Sluti666, Mikaakim ja Slutifer. Impaled Nazarenen lisäksi Luttinen on ollut mukana muun muassa yhtyeissä Diabolos Rising, Raism, Obscene Eulogy ja The Rocking Dildos. Hän on myös esiintynyt vierailevana vokalistina mm. yhtyeiden The Crown, Thou Art Lord, Ancient Rites ja Rytmihäiriö levyillä sekä sessiojäsenenä Sentencedissä.

Luttinen kiinnostui raskaasta musiikista 13-vuotiaana kuultuaan radiosta Venomia. 90-luvulla Luttinen muutti Belgiaan mennäkseen naimisiin. Hän muutti takaisin Suomeen vuonna 2000 ja asuu nykyään pääkaupunkiseudulla. Luttisella on pikkuveli Kimmo, joka toimi Impaled Nazarenen rumpalina vuosina 1990–1995. Luttinen kertoi vuonna 1992 olevansa vakaumukseltaan satanisti.

Lähteet 

Suomalaiset metallimusiikin laulajat
Suomalaiset metallimusiikin sanoittajat
Vuonna 1971 syntyneet
Elävät henkilöt
Ágota Kristóf

Ágota Kristóf (30. lokakuuta 1935 Csikvánd, Unkari – 27. heinäkuuta 2011 Neuchâtel, Sveitsi) oli unkarilaissyntyinen kirjailija. Unkarin vuoden 1956 kansannousun aikana hän pakeni Itävallan kautta Sveitsiin, jossa hän aloitti kirjoittamisen ja ryhtyi myöhemmin kirjoittamaan pääasiassa ranskan kielellä.

Kristóf tuli maailmankuuluksi kymmenille kielille käännetyllä omaelämäkerrallisesti sävyttyneellä trilogiallaan, joka kuvaa kaksospoikien elämää toisessa maailmansodassa. Se koostuu kirjoista Le grand cahier, (L’éditions du Seuil, Pariisi, 1986, suom. Iso vihko), La preuve (1988) ja Le troisième mensonge (1991). Kristófin teoksista on suomennettu vain Iso vihko. János Szász ohjasi siitä elokuvan, joka sai ensi-iltansa vuonna 2013.

Kristófilta on ilmestynyt myös muita teoksia, kuten omaelämäkerrallinen L’analphabète (2004).

Sveitsissä kuolemaansa saakka asuneelle Kristófille myönnettiin lukuisia huomattavia palkintoja, kuten sveitsiläinen Gottfried Keller -palkinto vuonna 2001.

Suomennoksia
 Iso vihko, suom. Anna Nordman, Tammi, 1988; ISBN 951-30-6882-X

Lähteet

Unkarilaiset kirjailijat
Sveitsiläiset kirjailijat
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 2011 kuolleet
Espoon VPK

{
  "type": "FeatureCollection",
  "features": [
    {
      "type": "Feature",
      "properties": {
      "marker-color": "FF6347",
      "marker-size": "medium",
      "marker-symbol": "fire-station"
},
      "geometry": {
        "type": "Point",
        "coordinates": [
          24.649162,
          60.205764
        ]
      }
    }
  ]
}
Espoon VPK () on perustettu vuonna 1890 ja on Espoon kaupungin vanhin vapaaehtoinen palokunta. Virallisesti palokunta on kaksikielinen, mutta enemmistö jäsenistä on tänä päivänä suomenkielisiä.

Asema

Espoon VPK:n paloasema sijaitsee Espoon keskuksessa Kannusillanmäen juurella Espoonjoen rannalla. Asemalla on autopaikat kolmelle ajoneuvolle, miehistö- ja huoltotilat, talonmiehen asunto ja juhlasali. Juhlasalissa vietetään häitä, kirpputoreja ja muita tilaisuuksia.

Juhlasali 
Espoon VPK:n juhlasali sijaitsee Espoon VPK:n yläkerrassa. Kiinteistö on rakennettu talkoovoimin alkaen vuonna 1961 ja se otettiin käyttöön vuonna 1963. Erityisesti 2010-luvulla kiinteistön talotekniikkaa ja julkisivua sekä sisätiloja on remontoitu vastaamaan nykyajan vaatimuksia. Juhlasalin kapasiteetti on 120 henkeä pöytäpaikoilla.

Aseman kalusto

Palokunnalla on kaksi ajoneuvoa. Sammutusauto RLU431 on Scania vuosimallia 2000. Miehistöauto RLU437 on Volkswagen Caravelle T6 vuosimallia 2019. Palokunnan käytössä on myös 110 mm letkukalustolla varustettu letkuperävaunu. Perävaunu ja miehistöajoneuvo ovat Länsi-Uudenmaan pelastuslaitoksen omistuksessa.

Palokunnan osastot

Hälytysosasto
Palokunnan hälytysosastoon kuuluu noin 15 jäsentä. Koulutuksesta vastaa pääasiassa palokunnan päällystö ja alipäällystö. Hälytysosastolaiset ovat hälytettävissä henkilöhakulaitteilla mihin vuorokauden aikaan tahansa. Työ on vapaaehtoista, eikä siitä saa henkilökohtaista korvausta. Palokunta onkin tärkeä reservi Espoon aluepelastusorganisaatiossa ja sitä käytetään tarpeen mukaan.

Nuoriso-osasto
Espoon VPK:ssa toimii myös aktiivinen nuoriso-osasto. Nuoriso-osastoon kuuluu noin 20 nuorta. Mukaan pääsee kun on täyttänyt 10 vuotta. Toiminta on nuorelle ilmaista. Nuoriso harjoittelee samoja taitoja ja asioita kuin miehistökin. Lisäksi nuoriso käy leireillä ja kilpailuissa. 16 vuotta täytettyään nuoret yleensä kulkevat myös hälytysosaston harjoituksissa ja virallisesti liittyvät hälytysosastoon täytettyään 18 vuotta.

Veteraaniosasto
Espoon VPK:n veteraaniosaston tarkoituksena on ylläpitää palokuntatoiminnan perinteitä ja tarjota aiemmin aktiivisesti sammutustoiminnassa mukana olleille, nyt jo ikääntyneille mahdollisuus yhteiseen palokuntaharrastukseen.

Naisosasto
Espoon VPK:ssa toimii kaksi naisosastoa, Lågan ja vuonna 2006 perustettu suomenkielinen ryhmä. Naisosasto tekee yhteistyötä palokunnalla palokunnan ja nuoriso-osaston hyväksi. Osaston toimenkuvaan kuuluu mm. erilaisten tilaisuuksien kahvitus, koulutustilaisuuksien muonitus ja kahvitus, hälytysosaston muonittaminen sekä erilaiset toimihenkilötehtävät palokuntanuorten koulutusleireillä.

Aiheesta muualla
 Espoon VPKn kotisivut
 Länsi-Uudenmaan pelastuslaitoksen nettisivut

Lähteet 

Vapaaehtoiset palokunnat
Espoon keskus
Länsi-Uudenmaan pelastuslaitos
San Marinon Grand Prix 1984

San Marinon Grand Prix 1984 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 6. toukokuuta 1984 Imolan radalla Italiassa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Alain Prost, jolle voitto oli kauden toinen.

Aika-ajo

Paalupaikan valloitti Nelson Piquet ajalla 1.28,517, joka merkitsi keskinopeutta 204,98 km/h. Aika oli myös Imolan radan rataennätys. Seuraavat lähtöruudut saivat Alain Prost, Keijo Rosberg, Derek Warwick ja Niki Lauda.

Rosberg ajoi vara-autolla ensimmäisellä rengaskerrallaan muita pari sekuntia paremman pohja-ajan. Sen jälkeen hän ajoi varikolle ja alle vaihdettiin toinen rengaskerta. Sitten hän jäi odottelemaan ajaako joku nopeamman kierroksen. Rosbergin edelle kiilasivat Prost, Piquet ja Warwick. Keke palasi radalle ja ajoi renkaat lämpimiksi. Aivan aika-ajon lopussa Rosberg paransi hieman aikaansa, mutta se ei riittänyt kuin kolmanteen sijaan. Hän jäi Piquet'n pohja-ajasta 0,9 sekuntia.

Kilpailu
Alain Prost starttasi toisesta lähtöruudusta ja siirtyi heti kilpailun johtoon. Hän piti johtopaikan vakuuttavasti hallussaan maaliin asti. Edes varikkokäynti kilpailun puolivälissä ei vienyt johtopaikkaa. Vain johto kaventui 34 sekunnista 14 sekuntiin.

Tulokset

Muuta 

Paalupaikka: Nelson Piquet – 1.28,517
Nopein kierros: Nelson Piquet – 1.33,275 (kierroksella 48)
Riccardo Patresen sadas Grand Prix
Jo Gartnerin ensimmäinen Grand Prix
Nelson Piquet'n kymmenes paalupaikka ja kilpailun nopein kierros
Williamsin 150:s Grand Prix
McLaren saavutti 800 MM-pisteen rajan
 Alun perin Imolan kilpailu piti televisioida TV2:lla, mutta Zolderin muutoksen ja televisioinnin jälkeen Imolan kisa televisiossa siirrettiin ensin TV1:lle ja peruttiin ja sitten se lähetettiin suorana radiosta selostajana Höyry Häyrinen Rinnakkaisella.

Lähteet 

San Marinon Grand Prix
Maarit Lepomäki

Maarit Lepomäki (s. 15. joulukuuta 1956 Pori) on suomalainen entinen skeet-ampuja. Hän edusti Satakunnan Ampujia. Lepomäki lopetti kilpauransa vuonna 2007. Nykyään hän toimii ammunnan parissa tuomaritehtävissä. 

Lepomäellä on ammunnan lisäksi monipuolinen urheilutausta myös muista lajeista. 1970-luvun alussa hän kuului juniori-ikäisenä pikaluistelun olympiavalmennettaviin. Lisäksi hän on pelannut 1980-luvulla naisten SM-sarjaa sekä jalkapallossa että jääpallossa seuroinaan Musan Salama ja Narukerä. 

Lepomäki on vasemmistoliiton varavaltuutettu Porin kaupunginvaltuustossa.

Saavutukset

Henkilökohtaiset suomenennätykset
2005 peruskilpailu  72 kiekkoa
2005 peruskilpailu+finaali  95 kiekkoa

Kilpailullinen menestys

2007 EM-kilpailu: pronssia
2006 EM-kilpailu: pronssia
2005 MM-kilpailu: 8. sija
2005 EM-kilpailu: 5. sija
2004 olympialaiset: 9. sija
2004 EM-kilpailu: 21. sija
2004 2. maailmancupin finaalissa
2004 maailmancupin osakilpailun voitto
2003 MM-kilpailu: 15. sija
2003 EM-kilpailu: 21. sija
2002 MM-kilpailu: 26. sija
2002 EM-kilpailu: 6. sija
2002 4. maailmancupin finaalissa
2002 maailmancupin osakilpailun voitto
2001 MM-kilpailu: 13. sija
2001 EM-kilpailu: 5. sija
2000 olympialaiset: 11. sija
2000 EM-kilpailu: kultaa
1998 EM-kilpailu: kultaa
1995 EM-kilpailu: kultaa, ME tulos 119
1994 EM-kilpailu: hopeaa

Lähteet

Aiheesta muualla
Maarit Lepomäen urheilijaprofiili

Suomalaiset ampujat
Suomalaiset jalkapalloilijat
Suomalaiset jääpalloilijat
Vuonna 1956 syntyneet
Elävät henkilöt
RMS Oceanic (1899)

RMS Oceanic oli White Star Line -laivayhtiön Atlantin liikenteeseen tarkoitettu valtamerialus, joka teki neitsytmatkansa vuonna 1899. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa 1914 siitä tuli Britannian kuninkaallisen laivaston aseistettu kauppalaiva eli apuristeilijä.

Laiva laskettiin vesille 1897, ja laiva oli rakennettu sen omistajan Thomas Ismayn  johdolla. Ismay omisti silloisen Oceanic Steam Navigation Companyn (White Star Linen), ja laiva nimettiin sen mukaan. Rakennustelakkana toimi yleiseen tapaan Harland and Wolff.

Alus lähti 26. elokuuta 1899 Belfastista Liverpooliin, jossa se avattiin lehdistölle ja yleisölle 30. elokuuta. Se lähti 6. syyskuuta neitsytmatkalleen New Yorkiin päällikkönään kapteeni John G. Cameron. Matka kesti kuusi päivää kaksi tuntia ja 37 minuuttia, joten aluksen keskinopeudeksi saatiin 19,57 solmua.

Alus teki useita matkoja Atlantin yli ilman suurempia uutisia. Se teki viimeiseksi jääneen Atlantin ylityksensä Southamptonista New Yorkiin 22. heinäkuuta 1914.

HMS Oceanic 
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua RMS Oceanic sai 8. elokuuta 1914 määräyksen liittyä Kuninkaalliseen laivastoon. Alukselle asennettiin kuusitoista 4,7 tuuman tykkiä ja se liitettiin 10. Risteilijälaivueeseen apuristeilijänä nimettynä HMS Oceaniciksi.  Alus lähti 27. elokuuta Southamptonista ensimmäiselle matkalleen länsirannikkoa pohjoiseen vieraillen Scapa Flowssa. Sen tehtävänä oli partioida Färsaarten ja Skotlannin välistä merialuetta tehtävänään tarkistaa kaikki alueella tavatut alukset.

Alus oli 7. syyskuuta Foulan länsipuolella. Seuraavana päivänä se ajoi karille Shaaldissa kolmisen kilometriä Foulan itäpuolella merkitsemättömällä riutalla. Hinaajat HMS Forward  ja HMS Alsatian yrittivät 11. syyskuuta tuloksetta irrottaa alusta riutalta. Tuloksettomasti päättyi myös taistelulaiva HMS Hannibalin yritys irrottaa alus, minkä jälkeen troolari HMS Glenogil pelasti aluksella olleet 400 henkeä.

Kahden viikon ajan alus oli karilla aaltojen armoilla. Laivaston pelastusalus HMS Lyons pelasti alukselta kaiken mahdollisen kuten sen tykit ja tarvikkeet. Voimakas tuuli aiheutti lopulta vuodon ja irrotti aluksen karilta, jolloin se upposi. Amiraliteetti myi 1920-luvulla hylyn Scapa Flowssa toimineelle pelastusyritykselle 200 punnalla. Aluksesta oli maaliskuuhun 1924 mennessä purettu lähes kaikki vedenpäälliset osat. Voimakas virtaus osoittautui vedenalaisten osien purkamisen esteeksi, mistä siten luovuttiin. Vuosien 1973 ja 1979 välillä Simon Martin ja Alec Crawford nostivat aluksesta runsaasti metallia ja muun muassa kaksi 29 tonnin potkuria.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

White Star Linen laivat
Kuninkaallisen laivaston apuristeilijät
Harland and Wolffin valmistamat alukset
Per Ahlmark

Per Axel Ahlmark (15. tammikuuta 1939 – 8. kesäkuuta 2018) oli ruotsalainen poliitikko ja kirjailija. Hän oli Valtiopäivien jäsen 1967–1978, työ- ja varapääministeri 1976–1978 ja Kansanpuolue liberaalien johtaja 1975–1978.

Ahlmark syntyi Tukholmassa ja sai oppiarvon valtio-opista Tukholman yliopistosta vuonna 1964. Hän on julkaissut lukuisia artikkeleita ja kirjoja; jälkimmäisiin ei kuulu ainoastaan poliittisia teoksia, vaan myös runoutta, proosaa ja esseitä. Hän toimi vuosina 1970–1998 Ruotsin–Israelin ystävyysliiton varapuheenjohtajana ja oli vuonna 1983 perustamassa Juutalaisvastaisuuden vastaista komiteaa.

Ahlmark oli aiemmin naimisissa näyttelijä Bibi Anderssonin kanssa. Hän oli vuosina 1978–1981 Ruotsin elokuvainstituutin hallituksen puheenjohtaja. Hän oli vuodesta 1997 Dagens Nyheter -lehden kolumnisti.

Lähteet 

Ruotsin liberaalien poliitikot
Ruotsalaisten puolueiden puheenjohtajat
Ruotsalaiset kirjailijat
Ruotsin ministerit
Ruotsin kansanedustajat
Vuonna 1939 syntyneet
Vuonna 2018 kuolleet
Bela Bunford

Bela Bunford on Serbiassa syntynyt, mutta myöhemmin myös Unkarin kansalaisuuden saanut lentopalloilija. Urallaan Bunford on pelannut Ranskassa, Serbiassa, Kreikassa, Unkarissa ja nyt Suomessa.

Bela Bunford tuli Raision Loimun väreihin kesken meneillään olevan SM-liigakauden. Hän pelasi 2007-2008 alkukauden Serbiassa Spartak Subotican, mutta vaihtoi Suomeen Loimun tarjotessa try-out sopimusta hänelle. Bunfordin tuloa Suomeen avusti muun muassa, se kun hän ei saanut mielestään tarpeeksi rahakasta sopimusta Ranskan liigasta. Ranskan kovatasoisessa liigassa Bunford on pelannut viimeiset neljä kautta. Ennen Loimuun tuloaan Bunford ei tietänyt Lentopallon SM-liigasta paljon ollenkaan, vain Piivolleyssa pelaavan Gabor Janosin. Loimun kotihalli, Kerttulan Liikuntahalli on Bunfordille kuitenkin ennestään tuttu sillä hän pelasi Lentopallon Mestareiden liigaa vuonna 1998 Kerttulassa Loimua vastaan. Uransa ensimmäisessä SM-liigaottelussa Bunford oli kentän paras pistemies, 17 pisteellään.

Serbialaiset lentopalloilijat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Richard Horvitz

Richard Steven Horvitz (s. 29. heinäkuuta 1966 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä.

Ura
Richard Horvitz aloitti uransa lapsinäyttelijänä 10-vuotiaana esiintyen aluksi mainoksissa, joista ensimmäinen oli nimeltään Freshen Up Gum, ja myöhemmin myös käsimallina lelumainoksissa. Horvitz teki 1980-luvulla ensimmäisiä näytelmärooleja elokuvissa ja televisiosarjoissa, kuten Koulunkoukkuja ja Pääsykokeet.

Ääninäyttelijänä
Jäätyään aluksi ilman näyttelijän töitä vuonna 1988 käsikirjoittajien lakon vuoksi hän kokeili ystävänsä kehotuksesta ääninäyttelemistä ja otti yhteyttä mainosagentuuriinsa, jotka järjestivät Horvitzin ääninäyttelijöiden agentuurille Sandy Schnarin puheille, joka myös otti hänet asiakkaakseen. Tämän myötä Horvitzin ura ääninäyttelijä alkoi 1990-luvulla, jolloin hän teki äänirooleja muun muassa Mighty Morphin Power Rangers televisiosarjaan. Aluksi Horvitz piti äänityötään vain väliaikaisena urana, mutta sittemmin siitä on tullut hänen täysipäiväinen uransa. Tämän myötä Horvitz teki äänirooleja yhä useammassa animaatiosarjassa, joista ensimmäinen merkittävä oli vuonna 1997 Angry Beavers -animaatiosarjassa. Sarjan loputtua vuonna 2001 Horvitz sai kaksi pääroolia animaatiosarjoista Invader Zim ja The Grim Adventures of Billy & Mandy, joista ensimmäinen toi hänelle Annie-ehdokkuuden. Samalla Horvitz teki vierailevia äänirooleja animaatioihin, kuten Static Shock, Spies-tytöt, Kim Possible ja Dave the Barbarian, sekä muutamia dubbauksia, kuten Liikkuva linna, Duel Masters ja Pom poko. Vuonna 2006 hän teki äänirooleja Squirrel Boy- ja Ben 10 -animaatioihin. The Grim Adventures of Billy & Mandy sarjan jälkeen Horvitz on tehnyt äänirooleja videopeleihin, kuten SpongeBob SquarePants featuring Nicktoons: Globs of Doom, PlayStation Move Heroes, Skylanders: Spyro's Adventure ja Ratchet & Clank: All 4 One.

Horvitz on näytellyt Vivienne "VivziePop" Medranon luomassa Helluva Boss -nettianimaatiosarjassa Moxxie -hahmon roolissa vuodesta 2019 lähtien.

Yksityiselämä
Richard Horvitz on naimisissa Kristin Lazarianin kanssa ja heillä on kolme lasta.

Ääniroolit

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Richard Horvitz TV.comissa 
 Richard Horvitz Voice Chasersissa 

Yhdysvaltalaiset lapsinäyttelijät
Yhdysvaltalaiset ääninäyttelijät
Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
Rinnevalkotammi

Rinnevalkotammi eli valkotammi (Quercus alba) on yksi monista Pohjois-Amerikan luonnonvaraisista tammilajeista. Sitä tavataan luonnonvaraisena aina eteläisestä Quebecista Pohjois-Floridaan saakka.

Tuntomerkit 

Rinnevalkotammi on keskikokoinen puulaji, ja se kasvaa tavallisesti 20–25 metriä korkeaksi, kuitenkin korkein yksilö on ollut 44 metriä korkea. Vanhemmiten rinnevalkotammi kasvaa enimmäkseen paksuutta. Sen lehdet muistuttavat lähes täysin metsätammen lehtiä, mutta erojakin on. Rinnevalkotammen lehdet ovat aikaisin keväällä juuri puhjettuaan vaaleanpunertavat, kun taas monilla muilla tammilajeilla ne ovat vaalean vihreät. Myös lehtihanko on pidempi kuin metsätammella, ja lehdet ovat 7–11 senttimetriä pitkät. Puu kukkii toukokuussa, ja terhot ovat kypsiä syksyllä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Arboretum Mustila: Valkotammi (Quercus alba)
USDA Forest Service: White Oak (Quercus alba) 

Tammet
Haapaveden Opisto

Haapaveden Opisto on Pohjois-Pohjanmaalla Haapaveden kaupungin keskustassa sijaitseva kansanopisto. Uskonnollisesti ja poliittisesti sitoutumaton Haapaveden Opisto antaa sekä ammatillista että yleissivistävää koulutusta. 

Haapaveden Opistossa opiskelee noin 300 opiskelijaa. Tutkintoon johtavaa koulutusta Haapaveden Opistossa järjestetään kasvatus- ja ohjausalalla sekä liiketoiminnan perustutkinnossa painottuen tieto- ja kirjasto- sekä kulttuuripalveluihin. Opistossa järjestetään suomen kielen ja kulttuurin koulutusta sekä yrittäjyyskoulutusta maahanmuuttajille. Muita vapaan sivistystyön koulutuksia ovat mm. Suuntana hyvinvointi -linja sekä mediaosaaja -koulutus. 

Opiston opiskelijakunta- ja tutortoiminta ylläpitävät yleistä viihtyvyyttä yhteisten tapahtumien ja tempausten muodossa ja varmistaen opiskelijoiden vaikutusmahdollisuudet.

Historia 

Haapaveden Opiston - alkuperin Keski-Pohjanmaan kansanopisto ja vuosina 1926-1981 Haapaveden kansanopisto - syntyyn vaikutti ratkaisevasti lääkintöneuvos Konrad ReijoWaara (aik. Relander), joka asui piirilääkärinä ollessaan Haapavedellä. ReijoWaaran muuttaessa Ouluun hän lahjoitti Haapaveden talonsa, Väinölän, kansanopiston ensimmäisiksi toimitiloiksi. Kansanopistoliikkeen isän, tanskalaisen N.F.S. Grundtvigin, mallin mukainen uskonnollisesti ja poliittisesti sitoutumaton kansanopisto aloitti työnsä Haapavedellä 2. päivänä marraskuussa 1896 omistajanaan kannatusyhdistys.

Haapaveden Opiston entinen päärakennus "Lönninkartano" on Suomen ensimmäisen oman arkkitehtitoimistonsa perustaneen naisarkkitehdin, Wivi Lönnin, v. 1917 suunnittelema. Jatkosodan aikaan siinä toimi sotasairaala. Nykyisin se toimii opiskelija-asuntolana ja siellä sijaitsee myös juhlasali ja ruokala.

Lähteet 

 Haapaveden opiston sivut

Haapaveden oppilaitokset
Suomen ammattioppilaitokset
Punatiikeripeippo

Punatiikeripeippo (Amandava amandava) on pienikokoinen loistopeippoihin kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi Carolus Linnaeus 1758.

Koko ja ulkonäkö 
Linnun pituus on 9,5 cm, siipien kärkiväli 13–14,5 cm ja paino noin 10 g. Juhlapukuinen koiras on helppo tuntea: pääosa höyhenpuvusta on karmiininpunainen, siivet ja pyrstö ovat ruskehtavat ja nokka on punainen. Naaras ja nuori lintu ovat päältä harmaanruskeita, alta vaaleita ja niillä on punertava nokka. Nokka on lyhyt ja tukeva siemensyöjälinnun nokka. Laulu on korkeaa visertelyä.

Esiintyminen 
Eteläaasialainen laji, jonka alkuperäinen elinalue ulottuu Pakistanista Bangladeshiin (nimialalaji amandava), Burmasta ja Lounais-Kiinasta Timoriin (alalaji flavidiventris) sekä Kaakkois-Aasiasta Indonesiaan ja Fidžiin (alalaji punicea). Laji on yleinen ja sen kanta on elinvoimainen. Laji on enimmäkseen paikkalintu.

Punatiikeripeippo on ollut suosittu lemmikkilintu jo kauan. Karanneista lemmikeistä on muodostunut luonnossa elinkykyisiä populaatioita muun muassa Eurooppaan, Arabiaan, Egyptiin, Japaniin ja Réunionille. Euroopassa se pesii vieraslajina paikoitellen ainakin Espanjassa ja Italiassa ja mahdollisesti Portugalissa. Egyptissä tavattiin ensimmäinen yksilö luonnossa vuonna 1861 ja se on nykyisin paikallisesti yleinen.

Elinympäristö 
Eurooppalaiset populaatiot elävät ruo’ikoissa ja erilaisissa viljelyhabitaateissa. Aasiassa suosikkihabitaatteja ovat erilaiset pensaikkoiset avomaat ja riisipellot.

Lisääntyminen 
Pesä on hyvin piilotettuna tiheässä pensaassa tai ruohovartisten kasvien varassa lähellä maan- tai vedenpintaa. Se on ruohonkorsista rakennettu, hieman litteä ontto pallo, rakennettu tasaiselle alustalle kuten oksan tai lakoontuneen ruohon päälle. Kiinniteaineena on käytetty hämähäkinseittiä. Pesä on sisältä vuorattu höyhenillä tai hienoilla kasvikuiduilla. Tuntemattomasta syystä monissa pesissä on hiiltynyttä puuta. Molemmat puolisot osallistuvat pesän rakentamiseen, mihin kuluu noin 3 päivää. Usein naaras aloittaa muninnan ennen pesän valmistumista, jolloin koiras jatkaa rakennustöitä.

Naaras munii gramman painoisia munia 4–8 kappaletta. Joskus on tavattu jopa 14-munaisia pesyeitä, jolloin todennäköisesti 2 naarasta on muninut samaan pesään. Haudonta-aika on Espanjassa 13–14 päivää, Intiassa ja vankeudessa 10–12 päivää. Molemmat puolisot hautovat, naaras öisin. Molemmat emot ruokkivat ja hoitavat poikasia, jotka ovat lentokykyisiä 17–21 päivää vanhoina. Emot eivät siivoa pesää loppuaikoina, joten se on poikasten ulosteiden tahraama. Poikaset itsenäistyvät noin 5 viikon ikäisinä. Punatiikeripeippo pesii tavallisesti 2 kertaa kesässä.

Ravinto 
Heinien ja ruohojen siemenet, pienessä määrin hyönteiset.

Lähteet 
 Perrins, C. M. (toim.) 1994: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. VIII. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-854679-3

Viitteet 

Loistopeipot
Lemmikkilinnut
Ranskan Grand Prix 1984

Ranskan Prix 1984 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 20. toukokuuta 1984 Dijonin radalla Ranskassa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Niki Lauda, jolle voitto oli kauden toinen.

Aika-ajo

Lauantaina ajetun aika-ajon aikana satoi välillä tihkuen välillä rankemmin. Märällä radalla ja sadekelin renkailla kukaan ei parantanut perjantaina ajamaansa aikaa. Lauantain ajon aikana voitiin vain testata sadekelin renkaita ja autojen säätöjä. Perjantain tulosten mukaan paalupaikan sai Patrick Tambay ajalla 1.02,200. Seuraavat lähtöruudut valtasivat Elio de Angelis, Nelson Piquet, Keijo Rosberg ja Alain Prost.

Kilpailu

Tämä MM-osakilpailu ajettiin pilvipoutaisessa säässä. Patrick Tambay starttasi paalulta johtoon ja pysyi kärkipaikalla kierrokselle 40 saakka, jolloin hän kävi vaihdattamassa renkaat. Johtopaikan sai Niki Lauda kierrokselle 53 asti, jolloin oli hänen vuoronsa käydä varikolla. Tambay otti johdon ja pysyi kärjessä kierrokset 54–62. Niki Laudan taitavuuden ja McLaren-auton hyvyyden ansiosta Lauda meni kärkeen kierroksella 63 ja pysyi johdossa ruutulipulle saakka. Laudan keskinopeus kilpailussa oli 125,535 km/h ja voitto oli hänen uransa 21. GP-voitto.

Tulokset

Muuta 

Paalupaikka: Patrick Tambay – 1.02,200
Nopein kierros: Alain Prost – 1.05,257 (kierroksella 59)
Osellan 50:s Grand Prix
Michelinin 100:s Grand Prix
 Dijonin kilpailu radioitiin suorana lähetyksenä Rinnakkaisella selostajana Höyry Häyrinen.

Tilanne kuljettajien MM-sarjassa

Lähteet 

Ranskan Grand Prix
Ihmisen ikävä toisen luo

20 suosikkia – Ihmisen ikävä toisen luo on Mikko Alatalon kokoelma-albumi vuodelta 1996. Levy on osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjaa.

Kappaleet

Lähteet 

Vuoden 1996 kokoelma-albumit
Mikko Alatalon albumit
Monacon Grand Prix 1984

Monacon Prix 1984 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 3. kesäkuuta 1984 Monacon katuradalla. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Alain Prost, jolle voitto oli kauden kolmas.

Aika-ajo

Aika-ajo ajettiin lämpimässä ja osittain aurinkoisessa säässä. Paalupaikan sai Alain Prost ajalla 1.22,661. Aika-ajon näyttävin tapahtuma oli Martin Brundlen auton kaatuminen: Hän ajoi sivuttain kaiteeseen, ja auto menetti molemmat kaiteen puoleiset pyöränsä. Loppumatkan auto kulki kyljellään. Tapauksen vuoksi aika-ajo keskeytettiin 20 minuutiksi, kun rataa siivottiin romuista.

Kilpailu

Aamusta alkaen Monacossa satoi kaatamalla. Märällä radalla oli vaikea ajaa, ja autot pyörähtelivät pienenkin ajovirheen takia. Kilpailuun lähti 20 autoa, joista 11 keskeytti. Pahiten kävi Patrick Tambaylle, joka mursi jalkansa ajettuaan päin ensimmäisessä startin jälkeisessä kaarteessa pyörähdelleen Derek Warwickin auton takaosaa. Kilpailu keskeytettiin tunnin, yhden minuutin ja seitsemän sekunnin kuluttua lähdöstä, Alain Prost pysäytti 31 kierroksen jälkeen kaikessa rauhassa maalisuoralle. Koska kilpailusta oli ajettu alle 75 prosenttia, pisteet puolitettiin.

Kisan kovimmasta näytöstä vastasi nuori Ayrton Senna. Urallaan sadekelin spesialistina tunnettu Senna lähti vasta 13. lähtöruudusta, mutta nousi rauhallisella ajollaan kilpailussa toiseksi kierroksella 19. Tuolloin hän oli jo puoli minuuttia kilpailua johtaneen Prostin perässä, mutta kuroi 12 kierroksessa eron enää 7,4 sekuntiin.

Tulokset

Muuta 

Paalupaikka: Alain Prost – 1.22,661
Nopein kierros: Ayrton Senna – 1.54,334 (kierroksella 24)
Alain Prostin keskimääräinen nopeus oli vain noin 100 km/h
Kilpailu keskeytettiin sateen takia, minkä seurauksena pisteet puolitettiin.
Nigel Mansellin 50:s Grand Prix, ensimmäinen eturivin lähtöruutu (2.) ja ensimmäinen kilpailun johtokierros
Ayrton Sennan ensimmäinen palkintosija (2.) ja kilpailun nopein kierros
Tolemanin ja Hartin ensimmäinen palkintosija
Michelinin	50:s voitto
 Monacon kilpailu näytettiin TV1:ssä selostajana Juha Jokinen. Televisiolähetyksen lisäksi Tänään Sunnuntaina-ohjelmassa oli 40 minuutin mittainen koostelähetys kilpailusta selostajana Raimo Häyrinen.
 Helsingin Sanomat 3.6.1984

Tilanne kuljettajien MM-sarjassa

Lähteet 

Monacon Grand Prix
Corrado Fabi

Corrado Fabi (s. 12. huhtikuuta 1961 Milano, Italia) on entinen italialainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui 18 osakilpailuun saavuttamatta ainuttakaan MM-pistettä.

Ura

Karting
Fabi aloitti kilpa-ajajan uransa ajamalla kartingia 12-vuotiaana ja voitti vuonna 1973 Torneo Industrie 100-kuutioisten mestaruuden. 14-vuotiaana hänestä tuli Birel-tehtaan kilpakuljettaja ja ajoi 100-kuutioisten maailmanmestaruussarjassa vuonna 1977.

Formula 3  
Vuosina 1979–1980 Fabi ajoi Euroopan ja Italian Formula 3 -sarjoja Marchin autoilla. Hänen parhaaksi tuloksekseen jäi kaksi voittoa ja kolmas sija Euroopan sarjasta vuonna 1980.

Formula 2
Fabi siirtyi Formula 2 -sarjaan vuonna 1981 ja voitti seuraavana vuonna Euroopan mestaruuden March-autolla.

Formula 1
Kaudeksi 1983 Fabi sai kilpakuljettajan paikan Osellan F1-tallista, jonka auto osoittautui pettymykseksi ja jolla hän ajoi maaliin asti vain kahdesti. Hän kilpaili vielä kaudella  Brabham-tallin autolla kolmessa kilpailussa veljensä Teo Fabin tuuraajana. Hänen uransa parhaaksi sijoitukseksi jäi Yhdysvaltain GP:stä 1984 saavutettu seitsemäs sija.

Muut sarjat
Fabi ajoi Formula 1:sten jälkeen Indycaria ja Formula 3000 -sarjaa muutaman kilpailun verran ennen kuin lopetti uransa.

Liike-elämä
Fabi siirtyi johtamaan isänsä kuoleman jälkeen sukunsa kaivosyritystä, jonka erityisalana on talkki ja siitä valmistettavat tuotteet.

Lähteet

Italialaiset Formula 1 -kuljettajat
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Espoon ruotsalainen seurakunta

Espoon ruotsalainen seurakunta () on Espoossa toimiva ruotsinkielinen seurakunta, joka kuuluu ruotsinkieliseen Porvoon hiippakuntaan ja Espoon seurakuntayhtymään. Seurakunnassa on yli 14 000 jäsentä, ja se on Suomen suurin ruotsinkielinen seurakunta. Sen kirkkoherra on Kira Ertman.

Seurakunta käyttää pääkirkkonaan Espoon tuomiokirkkoa. Sen lisäksi se pitää jumalanpalveluksia mm. Olarin ja Tapiolan kirkoissa.  

Espoossa oli yksi kaksikielinen seurakunta vuoteen 1950, jolloin se jaettiin kahtia Espoon suomen- ja ruotsinkieliseen seurakuntaan. Sen jälkeen suomalainen seurakunta on jaettu edelleen, joten nyt Espoossa toimii kuusi seurakuntaa, joista ruotsinkielinen on pienin. Esbo svenska församling huolehtii yhä Espoon kirkonkirjoista, jotka ovat jakamattoman seurakunnan ajalta.

Kirkkoherrat 
 1950–1962: Thure af Björksten
 1962–1974: Helge Bäck
 1974– : Harry Wahlsberg
 –2004: Carl-Gustav Henricson
 2004–2019: Roger Rönnberg
 2019→: Kira Ertman

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
Esbo svenska församling Espoon seurakuntayhtymä

Espoon seurakuntayhtymä
Porvoon hiippakunnan seurakunnat
Johnny Carson

John William "Johnny" Carson (23. lokakuuta 1925 Corning, Iowa – 23. tammikuuta 2005 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko, joka tunnetaan 30 vuoden ajan isännöimästään televisio-ohjelmasta The Tonight Show Starring Johnny Carson. Hänen tyylinsä on vaikuttanut lukuisiin myöhemmän polven juontajiin, ja häntä pidetään yhtenä Yhdysvaltojen tunnetuimpana TV-kasvona.

Ura 

Carson aloitti uransa viihteen parissa jo vuonna 1950, juontaen erilaisia visailu- ja keskusteluohjelmia niin televisiossa kuin radiossakin. NBC:n The Tonight Show’n isännäksi hän pääsi vuonna 1962 ja jatkoi aina vuoteen 1992 saakka. Carsonin edeltäjä The Tonight Show'ssa oli Jack Paar ja seuraaja Jay Leno.

Vuonna 1987 Carson valittiin Television Academy Hall of Fameen. Hän voitti urallaan kuusi Emmy-palkintoa. Jäätyään eläkkeelle 1992 hän sai Yhdysvaltojen korkeimman siviilikunniamerkin Presidential Medal of Freedomin. Hänellä on myös tähti Hollywood Walk of Famella.

Johnny Carson oli vierailijana Simpsonien neljännen tuotantokauden päätösjaksossa Gabbo vai Krusty vuonna 1993. Carson oli innokas tenniksen pelaaja, ja tämä tuotiin jaksossa ilmi.

Yksityiselämä 

Carson oli naimisissa neljä kertaa. Vaimot olivat Joan "Jody" Wolcot (1949–1963, liitosta syntyi kolme lasta), Joanne Copeland (1963–1972), Joanna Holland (1972–1985) ja Alexis Maas (vuodesta 1987 Carsonin kuolemaan).

Carson oli tunnettu ketjutupakoitsija. Hän kuoli keuhkoahtaumatautiin 79-vuotiaana kotonaan Malibussa, Kaliforniassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Johnny Carsonin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
 Virallinen kotisivu 
 
 Johnny Carsonin virallinen YouTube-kanava

Yhdysvaltalaiset koomikot
Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Hollywood Walk of Fame
Yhdysvaltalaiset juontajat
Primetime Emmy -palkinnon saajat
Presidential Medal of Freedom
Vuonna 1925 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Charles Curtis

Charles Curtis (25. tammikuuta 1860 – 8. helmikuuta 1936) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän oli Yhdysvaltain varapresidentti vuosina 1929–1933. Koulutukseltaan Curtis oli juristi.  

Republikaanipuolueen edustaja Curtis valittiin vuonna 1893 Kansasin osavaltiosta edustajainhuoneeseen, josta hän erosi 1907 tultuaan valituksi Yhdysvaltain senaattiin. Hänen kautensa päättyi 1913 ja hän toimi senaattorina myös vuosina 1915–1929. Hän toimi senaatin enemmistöjohtajana 1925–1929. 

Curtis valittiin varapresidentiksi vuonna 1929, Herbert Hooverin voitettua presidentinvaalin.

Curtis kuului äitinsä puolelta  Kansa-intiaaniheimoon. Yhdysvaltain varapresidenteistä hän oli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa Amerikan alkuperäiskansoihin kuulunut. Varhain äitinsä menettänyt Curtis varttui intiaanireservaatissa äidinpuoleisten isovanhempiensa luona ja puhui ensimmäisinä kielinään ranskaa ja kansaa.

Syntyperänsä perusteella Curtisin on sanottu olleen ensimmäinen ei-valkoinen Yhdysvaltain varapresidentti, vaikka vuonna 2021 varapresidentiksi tullut Kamala Harris onkin ensimmäinen musta, ensimmäinen aasialaistaustainen ja ensimmäinen nainen Yhdysvaltain varapresidenttinä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenet
Yhdysvaltain senaatin jäsenet
Yhdysvaltain varapresidentit
Yhdysvaltalaiset juristit
Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot
Yhdysvaltalaiset intiaanit
Vuonna 1860 syntyneet
Vuonna 1936 kuolleet
Yhdysvaltain senaatin enemmistöjohtajat
Godless Savage Garden

Godless Savage Garden on Dimmu Borgirin vuonna 1998 julkaisema kokoelmalevy For All Tidin, Enthrone Darkness Triumphantin ja Stormblåstin kappaleista. Mukana on myös muutamia uusia kappaleita ja live-esityksiä.

Kappaleet

Kokoonpano
 Shagrath – laulu, kitara kappaleissa #2, #4
 Silenoz – kitara, laulu kappaleissa #2, #4
 Tjodalv – rummut
 Nagash – basso, taustalaulu
 Astennu – kitara kappaleissa #1, #3, #5–8
 Stian Aarstad - koskettimet kappaleissa #1–5
 Mustis - koskettimet kappaleissa #6–8

Arviot 
 Allmusic:

Lähteet 

Vuoden 1998 kokoelma-albumit
Dimmu Borgirin albumit
Pohjoismaiden investointipankki

Pohjoismaiden investointipankki on kahdeksan jäsenmaan (Islanti, Latvia, Liettua, Norja, Ruotsi, Suomi, Tanska ja Viro) omistama kansainvälinen rahoituslaitos. Pankki rahoittaa yksityisiä ja julkisia investointihankkeita sekä jäsenmaissa että niiden ulkopuolella.

NIB keskittyy lainanannossaan seuraaviin liiketoiminta-alueisiin:
 Energia ja ympäristö;
 Infrastruktuuri, liikenne ja televiestintä;
 Teollisuus ja palvelut;
 Kansainväliset rahoituslaitokset ja pk-yritykset.
 

NIB arvioi kaikki rahoittamansa projektit kestävän kehityksen näkökulmasta. NIB analysoi erityisesti projektien suoria ja epäsuoria vaikutuksia kilpailukykyyn ja ympäristöön.

NIB hankkii luotonannossaan tarvitsemansa varat kansainvälisiltä pääomamarkkinoilta. NIBin joukkovelkakirjalainoilla on paras mahdollinen luottokelpoisuusluokitus.

Pankin pääkonttori on Helsingissä.

Aiheesta muualla 

Nordic Investment Bank website

Pankit
Pohjoismaat
Elias (filosofi)

Elias (500-luku?) oli uusplatonilainen filosofinen kirjailija, jonka nimi liitetään joihinkin Aristoteleen ja Porfyrioksen kommentaarien käsikirjoituksiin. Tekstillisten tyyliseikkojen vuoksi tutkijat ovat olettaneet, että Elias kuului Davidin tavoin Olympiodoroksen koulukuntaan ja oli tämän oppilas. Tuolloin hän olisi vaikuttanut Aleksandriassa 500-luvun jälkimmäisellä puoliskolla.

Todistusaineisto tällaisen henkilön olemassaolosta on kuitenkin vähäinen. Siksi nimellä viitataan usein lähinnä kirjoituksiin, jotka kulkevat hänen nimellään. Näihin kuuluvat kommentaarit Porfyrioksen teokseen Isagoge sekä Aristoteleen teoksiin Kategoriat ja Ensimmäinen analytiikka.

Nimensä perusteella Elias on saattanut olla kristitty.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Antiikin kreikkalaiset kirjailijat
Uusplatonistit
David (filosofi)

David (500-luku?) oli uusplatonilainen filosofinen kirjailija, jonka nimi esiintyy joissakin Porfyrioksen ja Aristoteleen teosten kommentaarien käsikirjoituksissa. Näihin kuuluvat kommentaari Porfyrioksen teokseen Isagoge, sekä kommentaari Aristoteleen teokseen Kategoriat. Jälkimmäisen katsotaan kuitenkin nykyään olevan Eliaan kirjoittama.

Davidiksi kutsuttu henkilö on mahdollisesti vaikuttanut Aleksandriassa 500-luvun puolessa välissä tai jälkimmäisellä puoliskolla. Hän on mahdollisesti ollut Olympiodoroksen oppilas. David yhdistetään usein varhaisen armenialaisen filosofian merkittävään nimeen, David Voittamattomaan, mutta tällainen on hyvin epävarmalla pohjalla: armenialaisen tradition mukaan tämä oli 400-luvulla elänyt teologi. David sekoitetaan tekstitraditiossa myös David Thessalonikilaiseen (k. n. 530) ja Niketas Paflagonialaiseen. On mahdollista, että todellinen kirjoittaja on anonyymi, ja tekstit on laitettu Davidin nimiin paljon myöhemmin.

Nimensä perusteella David on saattanut olla kristitty.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Antiikin kreikkalaiset kirjailijat
Uusplatonistit
André Theuriet

André Theuriet (8. lokakuuta 1833 Marly-le-Roi – 23. huhtikuuta 1907 Bourg-la-Reine) oli ranskalainen runoilija, romaanikirjailija ja näytelmäkirjailija. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.

Käytyään koulun Bar-le-Ducissa Theuriet toimi opettajana Toursissa vuosina 1859–1863. Sen jälkeen hän siirtyi opiskelemaan oikeustiedettä Pariisiin.  Oikeustieteen opiskelujen päätyttyä hänestä tuli toimistopäällikkö Ranskan valtiovarainministeriöön. Hänet valittiin Ranskan akatemiaan 1896.

Teokset

Runoteokset
Le Chemin des bois, poèmes et poésies (1867)
Le Bleu et le noir, poèmes de la vie réelle (1873)
Le Livre de la payse, nouvelles poésies (1883) 
Nos Oiseaux (1886)

Romaanit ja novellit
Mademoiselle Guignon (1874)
Le Mariage de Gérard (1875)
Le Fils Maugars (1879)
La Maison des deux Barbeaux (1879)
Sauvageonne (1880)
Madame Heurteloup (1882)
Le Secret de Gertrude (1885)
Contes de la forêt (1888)
Reine des bois (1890)
L'Abbé Daniel (1893)
Le Refuge (1898)
Villa tranquille (1899)
Le Manuscrit du chanoine (1902)
Colette (postuumi, 1908)
La chanoinesse (postuumi, 1930)

Teatteri
Jean-Marie, drame en 1 acte, en vers, Pariisi, Théâtre de l'Odéon, 11. lokakuuta 1871.
La Maison des deux barbeaux, comédie en 3 actes (yhteistyössä Henri Lyon kanssa), Pariisi, Odéon-Théâtre de l'Europe, 4. helmikuuta 1885.
Raymonde, comédie en 3 actes, (yhteistyössä Eugène Morandin kanssa), Pariisi, Comédie-Française, 28. toukokuuta 1887.
Les Maugars, pièce en 4 actes (yhteistyössä Georges Loiseaun kanssa), Pariisi, Odéon-Théâtre de l'Europe, 1. lokakuuta 1901.

Aiheesta muualla

 Ranskan akatemian elämäkertatiedosto
 Tekstejä Gallica-sivustossa

Ranskalaiset kirjailijat
Ranskalaiset runoilijat
Ranskan akatemian jäsenet
Vuonna 1833 syntyneet
Vuonna 1907 kuolleet
Jean Richepin

Jean Richepin (4. helmikuuta 1849 Médéa, Ranskan Algeria – 12. joulukuuta 1926 Pariisi) oli ranskalainen runoilija, romaanikirjailija ja näytelmäkirjailija. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.

Elämäkerta
Tämä voimakkaasti vaikuttanut runoilija syntyi bretagnelaisen sotilaslääkärin poikana ja hän oli jo nuoruudessaan tunnettu vahvana asian ihmisenä ja tämä mahdollisesti lyseon suorittamisen loistavin arvosanoin. Tämän jälkeen hän jatkoi opintoja École normale supérieuressa vuoteen 1868  saakka, tämän jälkeen vuonna 1870  hän suoritti filosofian maisterin tutkinnon.

Sodan myötä hän sai sävähdyksen seikkailusta kun liittyi tarkka-ampujiin. Tällöin hän viehättyi vapaaseen elämään ja vietti neljä vuotta kuljeskellen. Hän ansaitsi tuona aikana elantonsa lehtimiehenä. opettajana, merimiehenä, lastaajana sekä Napolissa että Bordeaux’ssa. Vihdoin vuonna 1875 hän löysi Latinalaiskorttelin, jossa hän ryhtyi viettämään monipuolista elämää ja tutustui useisiin kirjallisiin henkilöihin.

Teokset

Runoteokset
La Chanson des gueux (1876). Uusi painos: 1990
Les Caresses (1877)
Les Blasphèmes (1884)
La Mer (1886)
Mes Paradis (1895)
La Bombarde (1899)
Poèmes durant la guerre (1914-1918) (1919)
Les Glas (1922)
Interludes (1923)
Les petits gagne-pain parisiens (1927)

Romaanit ja novellit
Madame André (1878)
La Glu (1881)
Quatre petits romans (1882)
Miarka, la fille à l'Ourse (1883)
Braves Gens (1886)
Césarine (1888)
Le Cadet (1890)
L'Aimé (1893)
Flamboche (1895)
Lagibasse (1900)
L'Aile (1911)

Satuja ja novelleja
Les Morts bizarres (1877) . Uusi painos : 1980
Le Pavé, croquis parisiens (1883)
Truandailles (1890)
Cauchemars (1892)
La Miseloque (1893)
Les Grandes Amoureuses (1896)
Contes de la décadence romaine (1898). Uusi painos: 1993
Paysages et coin de rue (1900)
Contes espagnols (1901)
Prose de guerre  (1915)
La Clique (1917)
Le Coin des fous, Histoires horribles (1921). Uusi painos : 1996
Contes sans morale (1922)

Aiheesta muualla

Ranskan akatemian elämäkertatiedosto 
 Richepin, Jean, Nordisk familjebok 

Ranskalaiset kirjailijat
Ranskalaiset runoilijat
Ranskan akatemian jäsenet
Vuonna 1849 syntyneet
Vuonna 1926 kuolleet
Tauno Kuosa

Tauno Ilmari Kuosa (6. elokuuta 1917 Varkaus – 1. lokakuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen yleisesikuntaeversti ja historioitsija.

Kuosa pääsi ylioppilaaksi Varkauden yhteiskoulusta 1936 ja aloitti historian opinnot Helsingin yliopistossa syyskuussa 1939. Hän palveli jatkosodan aikana komppanianpäällikkönä Rukajärven suunnalla ja suoritti 1945 aktiiviupseerin tutkinnon Kadettikoulussa. Hän haavoittui kolmesti jatkosodan aikana. Hän toimi opettajana Kadettikoulussa vuosina 1946–1948 ja Tykistökoulussa vuosina 1953–1954. Kuosa sai myös sodan vuoksi keskeytyneet historian opintonsa loppuun ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1947.

Kuosa toimi upseerina sekä kotimaassa että myös Suomen YK-joukoissa Kyproksella ja Lähi-idässä toimien muun muassa 1970-luvulla YK:n lähi-idän joukkojen apulaisesikuntapäällikkönä. Kuosa oli 10 vuoden ajan siviiliuralla Uusi Suomi -lehden palveluksessa toimittajana ja vuosina 1954−1961 lehden Lontoon-kirjeenvaihtajana. Hän julkaisi useita historiateoksia ja käänsi myös suomeksi varsinkin sotahistoriaan liittyviä kirjoja. 1960-luvun alussa Kuosa arvosteli teoksessaan Oman aikamme maailmantapahtumat presidentti Urho Kekkosen toimintaa yöpakkasten ja noottikriisin yhteydessä ja sai tästä kritiikkiä presidentin taholta. Vuosina 1967–1972 hän työskenteli toimistopäällikkönä Pääesikunnan tiedusteluosastolla. Kuosa ylennettiin everstiksi vuonna 1974.

Vuosina 1981–1988 Kuosa oli Kokoomuksen valtuutettuna Helsingin kaupunginvaltuustossa. 

Kuosa on suomentanut toistakymmentä teosta asiantuntemuksensa piiriin kuuluvilta aloilta.

Kuosan veli oli eversti Maunu Kuosa.

Teoksia 
 Jokamiehen Suomen historia, kuvitus Henrik Tikkanen. WSOY 1952, 2. ja 3. painos 1963 (WSOY-taskukirjasto 29−32)
 Oman aikamme maailmantapahtumat, osa 1: 1945–1953: hyökkäävä kommunismi. WSOY 1962, 2. p. 1965
 Oman aikamme maailmantapahtumat, osa 2: 1953–1962: kilpaileva rinnakkaiselo. WSOY 1962, 2. p. 1965
 Lukion yleinen historia, kokeilumoniste. WSOY 1968
 Suomalainen upseerikoulutus 200 vuotta 1779–1979, toimittanut Pertti Kilkki, kirjoittajat Tauno Kuosa, T.V. Viljanen, Pertti Kilkki. Jääkäriliitto 1978
 A. F. Airo: legenda jo eläessään: päämajoitusmestari kenraaliluutnantti A. F. Airo operaatioiden johtajana 1939–1945. WSOY 1979
 A. O. Pajari: viiden sodan soturi. WSOY 1981

Toimittajana 
 W. E. Tuompo: Päiväkirjani päämajasta 1941–1944. WSOY 1968, 1994

Lähteet 
 
 Kadettiupseerit 1920–2010. Helsinki: Upseeriliitto.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Presidentti Urho Kekkosen kirje Uuden Suomen päätoimittajalle Eero Petäjäniemelle 13.1.1963 jossa hän arvosteli Kuosan historiantulkintoja. 

Suomalaiset everstit
Suomalaiset historioitsijat
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Vuonna 1917 syntyneet
Vuonna 2000 kuolleet
Ulkomaankirjeenvaihtajat
Jaakko Jahnukainen

Jaakko Juhani ”Jahnu” Jahnukainen (15. maaliskuuta 1925 Helsinki – 8. lokakuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen toimitusjohtaja, jazzmuusikko ja television Levyraati-ohjelman ensimmäinen juontaja.

Ura
Jahnukainen kiinnostui jazzista ja rumpujensoitosta jo käydessään koulua Helsingin Normaalilyseossa. Syksyllä 1959 hän toimi Suomen ensimmäisten televisiouutisten uutistenlukijana mutta hänen uutisankkurin uransa jäi lyhyeksi. Jahnukainen sai Levyraati-ohjelman idean kesällä 1961 ja toimi saman vuoden syksyllä alkaneessa ohjelmassa raadin puheenjohtajana aina vuoteen 1980 saakka. Ohjelmalla oli 1960-luvulla parhaimmillaan liki kaksi miljoonaa katsojaa. Levyraadin ohella Jahnukainen toimitti radiossa Jazzstudio-ohjelmaa ja Suomen Televisiossa M-Show -haastatteluohjelmaa.

Jahnukainen tunnettiin varsinkin 1960-luvun alussa intohimoisena jazzmusiikin harrastajana, joka suhtautui kielteisesti perinteiseen suomalaiseen tangomusiikkiin. Aikakirjoihin on jäänyt Veikko Tuomen esittämän Sabina-tangon saama Levyraadin silloin vielä lyhyen historian huonoin pistemäärä syksyllä 1961. Jahnukaisen omia jazz-suosikkeja olivat Max Roachin kvintetti ja Ella Fitzgerald. Hänen musiikkimakunsa näkyi Levyraadissa myös suhtautumisena rautalankamusiikkiin ja The Beatles -yhtyeen kappaleisiin; jälkimmäisten hän julisti olevan vain "mölisevää karjuntaa, typerää, mautonta ja yksitoikkoista". Eräässä lähetyksessä kesällä 1963 Jahnukainen jopa rikkoi brittiläisen rautalankayhtyeen The Cougarsin levyn Saturday Night at the Duck-pond, jossa häntä kiukutti etenkin se, että kappale oli mukailtu Pjotr Tšaikovskin Joutsenlampi-baletin eräästä teemasta.

Jahnukainen oli opiskellut valtiotieteitä Helsingin yliopistossa ja mainontaa Yhdysvalloissa. Varsinaisena leipätyönään Jahnukainen johti omaa Suomen Ilmoituskeskus -nimistä mainostoimistoaan. Hänen muita yrityksiään olivat muun muassa Mainos-Visio ja ohjelmatoimisto Finntuonti Oy. Jahnukainen oli myös innokas harrastelentäjä. Hän kuoli sydänkohtaukseen lokakuussa 1980.

Jahnukainen teki sivuosia muutamissa suomalaisissa elokuva- ja televisiotuotannoissa, kuten Tähtisumua (1961), jossa hän oli myös käsikirjoittajana.

Lähteet
Pomus.net: Jaakko Jahnukainen

Viitteet

Aiheesta muualla
 Ylen Elävä arkisto

Suomalaiset jazzmuusikot
Suomalaiset juontajat
Vuonna 1925 syntyneet
Vuonna 1980 kuolleet
Rauman paperitehdas

Rauman paperitehdas on UPM:n omistama paperitehdas Raumalla. Rauman tehtaaseen kuuluu kaksi paperikonetta, revintämassaosasto, kaksilinjainen kuorimo, kaksi hiomoa, kolme kuumahiertämöä, vesilaitos ja biologinen jätevedenpuhdistamo. Tehtaalla työskentelee noin 500 työntekijää.

Tehtaan paperi- ja sellunkuivauskoneet

Paperitehtaan käytössä olevien paperikoneiden yhteinen tuotantokapasiteetti on 700 000 tonnia. 

Paperikone 4 on Suomen uusin paperikone. Tammikuussa 2013 UPM ilmoitti sulkevansa paperikone 3:n kesäkuuhun 2013 mennessä. Kone suljettiin 19. huhtikuuta 2013. Syyskuussa 2019 UPM ilmoitti sulkevansa paperikone 2:n joulukuuhun 2019 mennessä. Kone suljettiin 6.11.2019.

Tuotteet

Päällystetty aikakauslehtipaperi (LWC):
UPM Star
UPM Ultra
UPM Cote
UPM Satin

Lisäksi tehtaaseen kuuluva RaumaCell valmistaa fluff-sellua eli revintämassaa. RaumaCellin tuotantokapasiteetti on 150 000 tonnia. Fluff-sellua käytetään hygienia- ja kuivapaperituotteisiin.

Tehtaan historia

1912 teollinen toiminta alueella alkoi (saha, myöhemmin telakka)
1920 sellutehdas käynnistyi 
1967 fluff-sellun tuotanto alkoi 
1969 paperikone 1 käynnistyi ja sanomalehtipaperin valmistus alkoi
1971 paperikone 2 käynnistyi ja SC-paperin tuotanto alkoi 
1980 paperikone 3 käynnistyi, uusi pakkaamo valmistui ja PK 1 muutettiin aikakauslehtipaperikoneeksi  
1986 PK 3 muutettiin aikakauslehtipaperikoneeksi  
1988 PK 1 uusittiin LWC-koneeksi
1989 jumborullapakkaamo valmistui
1990 PK 2 uusittiin
1996 PK 1 uusittiin
1998 PK 4 käynnistyi ja uusi pakkaamo valmistui
2003 PK 1 uusittiin
2004 PK 2 uusittiin
2013 PK 3 suljettiin
2019 PK 2 suljettiin

Omistajat 
1912-1916 Vuojoki Gods Ab
1916-1938 Oy Rauma Wood Ltd
1938-1942 Rauma Oy
1942-1951 Rauma-Raahe Oy
1952-1991 Rauma-Repola Oy
1991-1996 Yhtyneet Paperitehtaat Oy
1996-     UPM-Kymmene Oyj

Katso myös
 Suomen paperiteollisuus

Lähteet
 Tuuri, Antti. (1999) UPM-Kymmene, Metsän jättiläisen synty. Otava. Helsinki. 493 s.

Viitteet

Aiheesta muualla 
Globaalit toiminnot UPM:n www-sivuilla

Rauman rakennukset ja rakennelmat
Suomalaiset paperinvalmistajat
UPM
Elect the Dead

Elect the Dead on System of a Downin laulaja Serj Tankianin esikoissooloalbumi, joka julkaistiin lokakuussa 2007. 

Tankian soitti suurinta osaa soittimista itse, mutta sai albumin teossa apua System of a Downin rumpalilta John Dolmayanilta, entiseltä Primusin/nykyiseltä Guns N' Rosesin rumpalilta Bryan "Brain" Mantialta, Dan Montilta ja Larry "Ler" LaLondelta kitarassa ja bassossa, oopperalaulajalta Ani Maldjianilta ja joiltakin kielisoitinten soittajilta, kuten Antonio Pontarellilta.

Kappaleet

Bonuslevyn kappaleet

iTunesin erikoisversio
 
 
Kappaleen "Lie Lie Lie" musiikkivideo (vain ennakkotilauksessa)

Musiikkivideot
Kaikille normaalialbumin kappaleille tehtiin musiikkivideot. . Videoiden ohjaajat ovat:

Kokoonpano 
 Ani Maldjian – laulu
 Antonio Pontarelli – viulu
 Bryan "Brain" Mantia – rummut
 Dan Monti – kitara, basso
 Serj Tankian – piano, koskettimet, rummut, kitara, basso, laulu
 Larry "Ler" LaLonde – kitara
 John Dolmayan – rummut

Lähteet

Vuoden 2007 esikoisalbumit
Serj Tankianin albumit
Idänhopeanokka

Idänhopeanokka (Euodice malabarica) on eteläaasialainen loistopeippoihin kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi Carolus Linnaeus 1758.

Koko ja ulkonäkö 
Linnun pituus on 11-11,5 cm. Se on pieni, höyhenpuvultaan punavarpusnaarasta muistuttava lintu, jolla on pitkähkö tumma pyrstö ja hopeanharmaa kekonokka. Sukupuolet ovat samannäköisiä.

Esiintyminen 
Idänhopeanokka pesii Keski-Idässä ja Etelä-Aasiassa, Israelista Nepaliin, Bangladeshiin ja Sri Lankaan. Se on yleinen ja sen kanta on elinvoimainen. Se on paikkalintu eikä sitä ole tavattu Suomessa. Se on ollut yleinen lemmikkilintu, ja karkuun päässeistä lemmikeistä on muodostunut pesiviä vieraslajipopulaatioita ainakin Kuwaitiin, Jordaniaan, Qatariin, Puerto Ricoon ja Yhdysvaltoihin.

Elinympäristö 
Kuivat, osin pensaikkoiset tai harvapuustoiset avomaat, savannit, viljelysmaat, mielellään vesistön lähellä.

Lisääntyminen 
Pesä on suurehko ruohonkorsista punottu kupukattoinen rakennelma puussa. Valkoisia munia on 4-10. Haudonta-aika on noin 2 viikkoa. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 3-viikkoisina.

Ravinto 
Idänhopeanokka on siemensyöjä.

Lähteet 
 Perrins, C. M. (toim.) 1994: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. VIII. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-854679-3

Viitteet 

Loistopeipot
Lemmikkilinnut