joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
HCK Salamat

HCK Salamat on kirkkonummelainen jääkiekkoseura, jonka edustusjoukkue pelaa kaudella 2022–2023 Suomen viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla III-divisioonassa.  Joukkue aloitti syksyllä 2011 III-divisioonassa ollakseen Kirkkonummen Salamoiden junioriputken yläpäässä, mahdollistaen jääkiekon pelaamisen myös A-juniori-iän jälkeen. Joukkueessa on pelaajia Salamoiden entisestä Mestisjoukkueesta, HCK Salamat junioriseurasta sekä muista pääkaupunkiseudun joukkueista

Historia
Salamat sai alkunsa, kun Espoon Palloseuran Suomi-sarjassa pelannut edustusjoukkue siirtyi Kirkkonummelle vuonna 2002. Kauden 2002–2003 päätteeksi Salamat nousi Mestikseen.

Salamat pelasi Mestiksessä kausina 2003–2008, kunnes putosi Suomi-sarjaan D-Kiekon pudottamana (nyk. JYP-Akatemia). Heikon Suomi-sarja-kauden jälkeen 31.8.2009 joukkue julistettiin konkurssitilaan.

Kaudelle 2011 HCK Salamoiden junioriorganisaatio perusti edustusjoukkueen, jonka tavoitteena oli pelata II-Divisioonaa. HCK Salamat edustus nousi heti ensimmäisellä kaudellaan tavoitteeseensa ja on vakiinnuttanut paikkansa sarjassa. Salamat putosi III-Divisioonaan kaudella 2017-2018. Salamat voitti III-Divisioonan mestaruuden kaudella 2021-2022 kun se voitti finaalissa A-Rangersin.

Teemu Selänne on omistanut osan joukkueesta, mutta joulukuussa 2006 hänen uutisoitiin myyneen osuuteensa joukkueesta.

Kaudet

Kotihalli
HCK Salamat pelaa kotiottelunsa syksyllä 2002 avatussa monitoimihalli Varuboden Areenaassa. Halli sijaitsee Kirkkonummen urheilupuistossa keskustan läheisyydessä. Yleisökapasiteetti on noin 1000. Hallissa on istuma- sekä seisomapaikkoja.

Tunnettuja pelaajia

Aikuisten arvokisoissa pelanneet

 Viktors Bļinovs
 Janne Jalasvaara
 Jarno Koskiranta
 Tero Lehterä
 Hayley Wickenheiser

Kasvatit SM-liigassa

Niclas Almari
Heikki Huttunen
Matias Nisula

Päävalmentajat
2002–2004  Matti Hagman
2004–2005  Vesa Surenkin
2005–2006  Niki Andersson
2006–2007  Jyrki Tuukkanen
2007–2008  Jarmo Jamalainen
2011–  Ari Katavisto

Lähteet

Aiheesta muualla 
HCK Salamoiden kotisivut

Suomalaiset jääkiekkoseurat
Kirkkonummelaiset urheiluseurat
Levenšteinin etäisyys

Kahden merkkijonon välinen Levenšteinin etäisyys eli editointietäisyys (tai muokkausetäisyys) on pienin määrä operaatioita, joiden avulla toinen merkkijono voidaan muuttaa toiseksi. Sallittuja operaatioita ovat tavallisimmin yhden merkin lisääminen, poistaminen tai korvaaminen muulla merkillä. Joskus sallitaan myös kahden vierekkäisen merkin paikan vaihtaminen.

Editointietäisyyden käsitteen esitti venäläinen matemaatikko Vladimir Levenštein vuonna 1965. Siitä on hyötyä sovelluksissa, joiden pitää selvittää, miten lähellä toisiaan annetut merkkijonot ovat, esimerkiksi oikeinkirjoituksen tarkistimissa tai DNA-sekvenssien vertailussa.

Editointietäisyyden erikoistapaus on Hammingin etäisyys, missä merkkijonot ovat samanpituisia ja vain merkkien korvaaminen on sallittua.

Esimerkki 

Merkkijonojen urheilija ja murheilta välinen editointietäisyys on 3, koska merkkijonon muuttaminen toiseksi vaatii vähintään kolme operaatiota, esimerkiksi seuraavat:

 urheilija
 murheilija (lisättiin m)
 murheilia (poistettiin j)
 murheilta (korvattiin i t:llä)

Algoritmi 

Levenšteinin etäisyyden laskeva dynaamisen ohjelmoinnin algoritmi käyttää (n + 1) × (m + 1) -kokoista matriisia, missä n ja m ovat merkkijonojen pituudet. Alla on funktion LevenshteinDistance pseudokoodi. Funktio saa syötteeksi kaksi merkkijonoa, str1, jonka pituus on lenStr1, ja str2, jonka pituus on lenStr2, ja laskee niiden välisen editointietäisyyden.

 int LevenshteinDistance(char str1[1..lenStr1], char str2[1..lenStr2])
    // d on taulukko, jossa on lenStr1+1 riviä ja lenStr2+1 saraketta
    declare int d[0..lenStr1, 0..lenStr2]
    // i ja j käyvät läpi merkkijonot str1 ja str2
    declare int i, j, cost
  
    for i from 0 to lenStr1
        d[i, 0] := i
    for j from 0 to lenStr2
        d[0, j] := j
  
    for i from 1 to lenStr1
        for j from 1 to lenStr2
            if str1[i] = str2[j] then cost := 0
                                 else cost := 1
            d[i, j] := minimum(
                                 d[i-1, j  ] + 1,     // poisto
                                 d[i  , j-1] + 1,     // lisäys
                                 d[i-1, j-1] + cost   // korvaus
                             )
  
    return d[lenStr1, lenStr2]

Algoritmit
Meteorologia (Aristoteles)

Meteorologia (; ) on Aristoteleen fysiikan ja maantieteen alaan kuuluva teos. Teoksessa käsitellään erilaisia maan päällä havaittavia ilmiöitä, kuten sääilmiöitä, veden haihtumista ja maanjäristyksiä.

Sisältö 
Seuraavassa joitakin esimerkkejä teoksen sisällöstä.

Varhainen fysiikka 

Tässä Aristoteles käsittelee ”ensimmäisen liikuttajan” periaatetta, joka edelsi nykyaikaisempaa newtonilaista käsitystä voimasta.

Neljä klassista alkuainetta 

Aineilla Aristoteles tarkoittaa klassisia alkuaineita. Kaikki maan päällä olevat substanssit koostuivat näistä neljästä alkuaineesta. Kun esimerkiksi puuta verrataan kiveen, niiden väliset havaitut erot johtuvat siitä, että niissä on suhteessa eri määrä näitä alkuaineita.

Ilmakehäfysiikka

Veden haihtuminen

Sääilmiöt 

Tässä Aristoteles käsittelee salamoiden ja tornadojen ominaisuuksia.

Geologia

Hydrologia

Maa pallona 

Tässä Aristoteles esittää ajatuksen lithosfääristä (maa), hydrosfääristä (vesi), atmosfääristä (ilma) ja ulkoavaruudesta (tuli). Pohjimmiltaan hän kuvaa pyöreän Maan. Aristoteles käsittelee hydrologiaa hyvin perinpohjaisesti ja osoittaa, että maa pistää ylös veden yläpuolelle sen sijaan, että se olisi kokonaan veden peittämää.

Lähteet

Kirjallisuutta 

 Aristotle: Meteorologica. Teoksessa  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.

Aiheesta muualla 

 Aristotle: Meteorology, käännös E. W. Webster 

Aristoteleen teokset
Kirjat fysiikasta
Meteorologia
SKS

SKS voi tarkoittaa:
 Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
 Suomalaisten Kemistien Seura
 Suomen Kansallissosialistit, puolue 1941–1944
 Suomen Kansan Sinivalkoiset, puolue 2002–2007
 Neuvostoliittolaista SKS-kivääriä
 SKS Group, suomalaista koneenrakennusalan yritystä
Pietsosähköinen ilmiö

Pietsosähköinen ilmiö tai pietsosähköilmiö on ilmiö, jossa mekaaninen jännitys aiheuttaa aineen sähköisen polaroitumisen, eli kiteen vastakkaisten pintojen välille muodostuu sähköinen jännite. Vastaavasti, kun aineeseen kohdistetaan sähkökenttä, aine muuttaa muotoaan. Siten tällä ilmiöllä voidaan muodostaa mekaanista värähtelyä kytkemällä pietsosähköiseen materiaaliin vaihtojännite.

Fysiikka
Pietsosähköisyys on anisotrooppista eli esimerkiksi sähköiset, mekaaniset ja sähkömekaaniset ominaisuudet ovat erilaisia eri kideakseleiden suunnissa. Pietsoelementin muodon, koon ja polarisointiakselin suunnan sekä elektrodien sijoittelun valinnoilla saadaan aikaan halutut värähtelymuodot. Elektrodit sijoitetaan tavallisesti kohtisuoraan polarisointiakseliin nähden mutta niiden koot ja muodot voivat vaihdella käyttötarkoituksen mukaan.

Koska pietsosähköinen polarisaatio on kiteisen materiaalin ominaisuus ja se vaihtelee eri kidesuunnissa, täytyy kiderakenteen olla tietyllä tavalla epäsymmetrinen (ei inversiokeskusta). Amorfiset aineet (lasit) eivät voi olla pietsosähköisiä. Monikiteisissä aineissa pietsosähköisyys keskiarvoistuu nollaksi, ellei kiteillä ole jotain preferenssisuuntaa.  

Monikiteisissä ferrosähköisissä materiaaleissa pietsosähköisyys voidaan saada aikaan mm. ulkoisella polarisoinnilla. Polarisointiprosessissa materiaali sijoitetaan korkeaan lämpötilaan (kuitenkin alle materiaalin Curie-pisteen) ja altistetaan voimakkaalle sähkökentälle. Sähkökenttä suuntaa korkean lämpötilan vapauttamien kiteiden dipolit sähkökentän suuntaisiksi. Kun materiaali jäähdytetään sähkökentän vallitessa, jäävät dipolit saman suuntaisiksi, joten materiaali muuttuu pietsosähköiseksi. Polaroitua monikiteistä pietsomateriaalia ei siis saa kuumentaa Curie-pisteeseen, koska kiteet vapautuvat ja pietsosähköisyys häviää.

Sovellukset
Pietsosähköilmiötä voidaan hyödyntää esimerkiksi kellovärähtelijöissä (kvartsikello),  suodattimissa, pienen liikkeen tuottavissa aktuaattoreissa, ultraäänihitsauksessa, kidemikrofoneissa, erilaisissa antureissa kuten paine- ja värähtelyantureissa. Sähköisissä levysoittimissa käytettiin alun perin pietsokidettä äänirasiassa muuttamaan neulan värähtelyt sähkösignaaliksi.

Pietsosähköiset materiaalit
Vanhin pietsosähköinen materiaali on kvartsi, joka löytyy luonnosta pietsosähköisenä suurikokoisena kiteenä. Kvartsikiteestä pietsoelementti leikataan sopivan suuntaisena, jotta polarisaatioakseli saadaan osoittamaan haluttuun suuntaan.

Pietsosähköisiä materiaaleja tunnetaan hyvin suuri joukko, mutta yleisimmin käytettyjä ovat seuraavat:
 alumiininitridi (AlN)
 lyijyzirkonititanaatti (lead-zirconate-titanate (PZT) PbZr0.525Ti0.475O3)
 bariumtitanaatti (barium titanate BaTiO3)
 lyijymetaniobaatti (lead-metaniobate PbNb2O6)
 litiumsulfaatti (lithium sulfate LiSO4)
 kvartsi (quartz SiO2)
 litiumtantalaatti (lithium tantalate LiTaO3)
 litiumniobaatti (lithium niobate LiNbO3)
 kaliumdivetyfosfaatti (potassium dihydrogen phosphate (KDP) KH2PO4)

Katso myös 
Sähköstriktio eli elektrostriktio
Magnetostriktio
Kidekone

Lähteet

Aiheesta muualla 

Tiiviin aineen fysiikka
Sähköiset ilmiöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pop-lehti

POP on vuodesta 1999 vuoteen 2011 ilmestynyt suomenkielinen levyjenkeräilijöille suunnattu aikakauslehti, jossa julkaistiin artistien historiikkeja sekä diskografiatietoja. Lehden ilmestymistiheys vaihteli 4–6 numeron vuositahdissa ja sitä julkaistiin yhteensä 50 numeroa. Sen levikki oli keskimäärin noin tuhat kappaletta liikkuen siis samoissa luvuissa kuin aiemmin julkaistulla samaa aihetta käsitelleellä Rare-lehdellä. POP julkaisi myös musiikkikirjallisuutta POP-Kirjat sarjassaan.

POP-lehti harjoittaa nykyään levynjulkaisutoimintaa levymerkkinsä Rocket Recordsin kautta.

POP-kirjat
POP-kirjat on POP-lehden kustantama kirjajulkaisusarja, jossa ilmestyy muun muassa musiikillisia elämäkertoja, diskografiateoksia sekä artistien sanoituskokoelmia. Kirjajulkaisutoiminta alkoi vuonna 2002.

POP-lehden julkaisemat kirjat

01. Toivo Kärki - Sävellysten ensilevytykset 1933-2001
02. Irwin Goodman - Kehdosta hautaan
03. Elton John – Musiikillinen elämäkerta
04. Neil Young – Rock-musiikin Cowboy
05. The Sweet – Purkkaa, jytää, glamouria ja hysteriaa
06. David Bowie - Rockin kameleontti
07. Bob Dylan - Ikuinen vaeltaja
08. Juha ”Watt” Vainio - diskografia
09. Iggy Pop - Amerikan keisari
10. Yes - Jatkuvan muutoksen portaat
11. Deep Purple - Vuodet 1967-2006
12. Suomalainen progressiivinen rock - Synty ja kehitys vuosina 1967-1974
13. Slade - Hämmästyttävä rock´n´roll syndrooma
14. The Beatles - Historia ja levytykset
15. Sanat - Vexi Salmi
16. Queen - Yhtyeen julkisuuskuvan muodostuminen...
17. U2 - Neljä kovaa Dublinista
18. Ritarien varjot - Autotallirokin aatelisia
19. The Jesus And Mary Chain - Psykoottinen ketjureaktio
20. Ville Leinonen - Äänettömiä salamoita
21. Eric Clapton - Elämän siniset sävelet
22. "Death Not Ends It" - Kuoleman läsnäolo Jim Morrison- muistelmissa
23. Raul Reiman - Iskelmärunoilija
24. Ilmiöitä - Suomipopin tähdenlentoja
25. Kari Peitsamo: Kari Peitsamon Pieni punainen kirja
26. Veikko Tiitto: Veikko Lavi -diskografia
27. Pasi Lehtomaa: The Byrds – viidennen ulottuvuuden veljeskunta

Aiheesta lisää

 Virallinen kotisivu
 Rocket Records
 Lehden irtonumeroiden sisältöluettelo Rokkia lehdissä -sivustolla

Lähteet

Suomalaiset levynkeräilylehdet
Pyhä Klemens I

Pyhä Klemens I (tai Kleemens Roomalainen) oli Rooman piispa ja joko kolmas tai neljäs paavi, Anacletuksen edeltäjä tai seuraaja. Häntä pidetään myös yhtenä apostolisista isistä.
Klemens I ei mitä todennäköisimmin ole sama Klemens, joka mainitaan Kirjeessä filippiläisille 4:3. Hän on saattanut olla T. Flavius Clemensin vapauttama orja. T. Flavius Clemens oli konsulina serkkunsa keisari Domitianuksen kanssa. Hermaan paimen (Näky II 4.3) mainitsee Klemensin, jonka tehtävänä on pitää yhteyttä muihin kirkkoihin. Tämä seikka on tuotu esiin tukemaan sitä, että Klemens olisi kirjoittanut kirjeen Korintin seurakunnalle.

Liber Pontificalis uskoo, että Klemens oli tuntenut Pyhän Pietarin henkilökohtaisesti, ja sanoo hänen kirjoittaneen kaksi kirjettä ja kuolleen Kreikassa keisari Trajanuksen hallintokauden kolmantena vuonna eli vuonna 100. Perimätieto 800-luvulta kertoo, että hän koki marttyyrikuoleman Krimillä vuonna 102. Kertoman mukaan hänet sidottiin laivan ankkuriin ja heitettiin mereen. Varhaisemmat lähteet kertovat hänen kuitenkin kuolleen luonnollisen kuoleman.

Vatikaanin Annuario Pontificio vuodelta 2003 sanoo hänen toimineen paavina vuosina 92–99. Hänen muistopäivänsä on 23. marraskuuta.

Taiteessa Pyhä Klemens kuvataan ankkurin ja kalan kanssa. Joskus mukana on myös myllynkivi, avaimet tai lähde, jonka hänen rukouksensa ovat saaneet virtaamaan. Hänet on saatettu kuvata myös makaamassa meressä olevassa temppelissä.

Kirjoitukset 

Klemens tunnetaan parhaiten hänen nimiinsä laitetusta Korintin seurakunnalle osoitetusta kirjeestä, joka tunnetaan nimellä Ensimmäinen Klemensin kirje. Hänen nimiinsä on pantu myös toinen kirje, Toinen Klemensin kirje, jota pidetään kuitenkin yleisesti toisella vuosisadalla kirjoitettuna pseudepigrafina. 

Klemens on sankarina myös varhaiskristillisessä romaanissa, josta on säilynyt ainakin kaksi erilaista versiota. Näissä kirjoituksissa häntä pidetään samana henkilönä kuin Domitianuksen serkku T. Flavius Clemens.

Lähteet

Viitteet

Apostoliset isät
Paavit
Kristityt marttyyrit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Syntymävuosi puuttuu
Kuolinvuosi puuttuu
Robin Cook (kirjailija)

Robert Brian ”Robin” Cook (s. 4. toukokuuta 1940 New York)  on yhdysvaltalainen lääkäri (silmäkirurgi) ja kirjailija. Suurin osa Cookin kirjoista käsittelee tavalla tai toisella lääketiedettä ja kansanterveyttä. Hän sekoittaa lääketieteellisiä faktoja fiktioon ja luo näin sairaalatrillereitä. Kirjailija itse kuvailee teoksiaan ”faktioniksi”. 

Cookin useimmin käyttämä hahmo on patologi Jack Stapleton, joka esiintyy monissa hänen romaanissaan. Monissa teoksissaan hän käyttää kuitenkin muita hahmoja päähenkilöinään. Cook käsittelee kirjoissaan usein myös terveydenhuollon keskittymistä suuryhtiöille. Kirjoissa suuryhtiöille tärkeintä on voiton saavuttaminen, ei potilaat. Cook on sanonut, että hän haluaa kirjoillaan saada ihmiset pohtimaan lääketieteen eettisiä kysymyksiä.

Cook valmistui Columbian yliopistosta. Hän on toiminut myös syvänmerensukeltajana Jacques-Yves Cousteaun ryhmässä.

Teokset 
 The Year of the Intern 1972
 Kooma (Coma) 1977 (läpilyöntiteos)
 Sfinksi (Sphinx) 1979
 Aivot (Brain) 1981
 Kuume (Fever) 1982
 Kuoleman ruhtinas (Godplayer) 1983
 Tahdon valtiaat (Mindbend) 1985
 Virus (Outbreak) 1987
 Tuomio (Mortal Fear) 1988
 Mutantti (Mutation) 1989
 Pahan valta (Harmful Intent) 1990
 Elämän merkit (Vital Signs) 1991
 Sokea piste (Blindsight) 1992
 Aivoklinikka (Terminal) 1993
 Kohtalokas hoito (Fatal Cure) 1993
 Pahuuden paluu (Acceptable Risk) 1994
 Tappava tartunta (Contagion) 1995
 Kromosomi 6 (Chromosome 6) 1997
 Hyökkäys (Invasion) 1997
 Myrkky (Toxin) 1997
 Vektori (Vector) 1999
 Kaappaus (Abduction) 1999
 Shokki (Shock) 2000
 Soluhautomo (Seizure) 2003
 Merkityt (Marker) 2005
 Hoitovirhe (Crisis) 2007
 Romahdus (Critical) 2008
 Äkkikuolema (Foreign Body) 2009
 Perimä (Intervention) 2010
 Kantasolu (Cure) 2011
 Henkivakuutus (Death Benefit) 2012

Aiheesta muualla 
 DekkariNetti/Robin Cook
 Tapani Ronni: Mutantti. Aikakone 1/1991.
 Maarit Piipponen: Matka maan alle. Helsingin Sanomat 8.1.2002.

Yhdysvaltalaiset jännityskirjailijat
Yhdysvaltalaiset tieteiskirjailijat
Yhdysvaltalaiset lääkärit
Vuonna 1940 syntyneet
Elävät henkilöt
Perussuomalainen

Perussuomalainen on perussuomalaisten pää-äänenkannattaja, joka ilmestyy kerran neljässä viikossa. Lehti ilmestyi ensimmäisen kerran huhtikuussa 1996. Vuodesta 2012 lähtien vastaavana päätoimittajana on toiminut Matias Turkkila.

Lehti ei ole Julkisen sanan neuvoston jäsen eikä sitoutunut noudattamaan journalistin ohjeita.

Päätoimittajat
Harri Lindell
Hannu Purho
Rolf "Fred" Sormo
Heikki Lehti
Matias Turkkila (2012−)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Perussuomalaisen kotisivut

Suomalaiset puoluelehdet
Perussuomalaiset
Ale Saarvala

Aleksanteri (Ale) Saarvala (alk. Schabarin, 9. huhtikuuta 1913 Viipuri – 7. lokakuuta 1989 Toronto, Kanada) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.

Saarvalasta tuli kaikkien aikojen ensimmäinen suomalainen voimistelun olympiavoittaja Berliinin kisoissa 1936. Saarvala on myös Suomen ensimmäinen olympiavoittaja muissa kesälajeissa kuin yleisurheilussa ja painissa. Ensimmäisen päivän pakollisissa liikkeissä hän sai rekkisuorituksestaan 9,7 pistettä, mihin ylsivät myös saksalaiset Konrad Frey ja Alfred Schwarzmann. Toisen päivän vapaavalintaisista liikkeistä Saarvala sai 9,667 pistettä mutta Frey sai vain 9,567 ja Schwarzmann 9,533 pistettä, joten vaikka Saarvala ei ollutkaan toisen päivän paras rekillä, voitti hän kultaa. Joukkuekilpailussa Suomi sai pronssia.

Lontoon olympiakisoissa 1948 Saarvala sai toisen kultamitalinsa, tällä kertaa joukkuekilpailussa. Rekillä hän sijoittui neljänneksi.

Saarvala edusti Kelkkalan Kisailijoita ja Tampereen Voimistelijoita. Hän muutti Kanadaan 1957 ja kuoli siellä 1989.

Saarvala on kuvattuna huhtikuussa 1945 julkaistussa, Aarne Karjalaisen suunnittelemassa postimerkissä (arvoltaan 2 + 1 markkaa). Merkin lisämaksulla tuettiin Urheilurahastoa ja sen työtä urheilun hyväksi.

Saavutukset
Olympiakultaa rekillä Berliinissä 1936 ja joukkuekilpailussa Lontoossa 1948 
Olympiapronssia joukkuekilpailussa Berliinissä 1936
Olympiakisoissa 19:s moniottelussa Berliinissä 1936 sekä neljäs rekillä, kahdeksas hevosella ja 17:s moniottelussa Lontoossa 1948
SM-kultaa moniottelussa 1932–33, 7 telinemestaruutta, 3 joukkuemestaruutta

Muuta
Kalle Päätalon omaelämäkerrallisen Iijoki-romaanisarjan teoksessa Iijoen kutsu esiintyy useaan otteeseen Olli Kaartola -niminen muurari, joka on voittanut kultaa Berliinin ja Lontoon olympialaisissa. Päätalolla oli tapana muuttaa etenkin tamperelaisten todellisuuspohjaisten henkilöidensä nimet. Romaanissa esiintyvän Olli Kaartolan Päätalon lukijat katsovat vastaavan reaalimaailman Ale Saarvalaa. (Kts. esim. Kalle Päätalo, Iijoen kutsu, sivu 196, Gummerus 1990).

Lähteet 

Suomalaiset telinevoimistelijat
Suomalaiset olympiavoittajat
Kanadansuomalaiset henkilöt
Iijoki-sarjan henkilöhahmot
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Fauna

Fauna tarkoittaa seuraavia:

 fauna eli eläimistö, systemaattinen esitys jonkin alueen eläinlajeista
 Fauna, roomalainen jumalatar.
  Fauna, eläinoikeusyhdistys
Pat ja Mat

Pat ja Mat eli Hupsis-ukot, Hupsis-herrat tai Hupsis ( tai Pat a Mat) on tšekkiläinen 130-osainen humoristinen stop motion -tekniikalla tehty televisiosarja. Sarjan loivat Lubomír Beneš ja Vladimír Jiránek. Ensimmäinen jakso, Näpertelijät, valmistui vuonna 1976.

Jakson juoni perustuu usein päähenkilöiden, Pat ja Mat -kaksikon yritykseen suorittaa jokin käytännön tehtävä, mikä synnyttää usein sarjan erilaisia slapstick-epäonnistumisia. Usein ongelmat selätetään lopulta jollain perin omintakeisella ad hoc -ratkaisulla. Sarjassa ei ole lainkaan puhetta vain musiikkia ja erilaisia äänitehosteita, mutta Hollannissa sarjalle on annettu puhetta. Tunnusmusiikin ohella huomattava osa sarjan musiikista on huuliharpun soittoa.

Suomessa sarjaa on esitetty Yle TV2:lla Pikku Kakkosen yhteydessä sekä C More Juniorilla. Pikku Kakkosessa ei kuitenkaan ole näytetty sopimattomaksi katsottua jaksoa Viinintekijät, jossa kaksikko keittää pontikkaa.

Julkaisut
Suomessa sarjaa on julkaistu myös VHS:llä ja DVD:llä nimellä Hupsis.

2000-luvulla julkaistut
 Hupsis 1 (jaksot 1–7)
 Hupsis 2 (jaksot 8–14)
 Hupsis 3 (jaksot 15–21)
 Hupsis 4 (jaksot 22–28)
 Hupsis 5 (jaksot 29–35)
 Hupsis 6 (jaksot 51–57)
 Hupsis 7 (jaksot 58–64)
 Hupsis 8 (jaksot 65–71)
 Hupsis 9 (jaksot 72–78)

2010-luvulla julkaistut
 Hupsis-ukot Pat ja Mat: Maalla (jaksot 79–91)
 Hupsis-ukot Pat ja Mat: Oma koti kullan kallis (jaksot 92–98)
 Hupsis-ukot Pat ja Mat: Puuhailijat (jaksot 1–12)
 Hupsis-ukot Pat ja Mat: Pesupäivä (jaksot 13–24)
 Hupsis-ukot Pat ja Mat: Ruohonleikkuri (jaksot 25–35)
 Hupsis-ukot Pat ja Mat: Kaksi kaverusta (jaksot 36–49)
 Hupsis-ukot Pat ja Mat: Talonrakentajat (jaksot 51–63)
 Hupsis-ukot Pat ja Mat: Syksyn satoa (jaksot 64–78)

Aiheesta muualla
Official website of Lubomír Beneš followers 
 Official website of Lubomír Beneš 
 Pat & Mat Fansite

Lähteet

Pikku Kakkosen ohjelmat
Tšekkoslovakialaiset animaatiosarjat
Seulonnan keskeiset artikkelit
John Fortescue

Sir John Fortescue (n. 1394 - n. 1479) oli englantilainen oikeusoppinut, joka on kirjoittanut Englannin laista kertovan kirjan De laudibus legum Angliae. Kirja oli tarkoitettu Henrik VI:n pojan oppikirjaksi, mutta oli tarpeeksi selkeä tavalliselle kansallekkin.

Lähteet

Englannin historia
Englantilaiset henkilöt
Brittiläiset juristit
Keskiajan henkilöt
1390-luvulla syntyneet
1470-luvulla kuolleet
Tykhe

Tykhe () oli kreikkalaisessa mytologiassa onnen ja sattuman jumalatar. Hänen vastineensa roomalaisessa mytologiassa on Fortuna.

Taruissa Tykhen sukujuurille annetaan useita selityksiä: joidenkin mukaan hän on Hermeen ja Afroditen lapsi. Tykhe esiintyy monissa hellenistisen ajan kolikoissa. Keskiaikaisessa taiteessa Tykhe kuvataan usein kantamassa laivan ruoria ja onnen pyörää.

Antiikin Kreikan jumalat
Historian elävöittäminen

Historian elävöittäminen (myös yhteen kirjoitettuna tai elävän historian toiminta) on historian harrastamista, jossa pyritään luomaan tavoitellun aikakauden ympäristö mahdollisimman todenmukaisena ja ”ennallistamaan” kohteena olevan aikakauden elämä sellaisena kuin se on ollut. Historian elävöittäminen voi koskea jotakin todellista tapahtumaa (esimerkiksi Hastingsin taistelua tai Visbyn taistelua) tai tiettyä aikakautta (esimerkiksi viikinkiaikaa, keskiaikaa tai toista maailmansotaa). Historianelävöittämistä ei pidä sekoittaa sitä usein läheisesti muistuttavaan liveroolipelaamiseen. 

Englannin kielessä living history (elävä historia, historianelävöittäminen) tarkoittaa yleisölle suunnattuja uudelleen luotuja historiallisia näytöksiä, tapahtumia ja ympäristöjä esimerkiksi museoiden yhteydessä. Historical reenacting ja historical reenactment (historian uudelleen näytteleminen, uudelleenluominen) tarkoittaa harrastajien toimintaa, jossa ei elävöitetä tiettyä tapahtumaa, vaan rakennetaan omaa historiallista persoonaa, jota toteutetaan muun muassa lähteisiin perustuvalla vaatetuksella. Suomen kielessä merkitysero ei ole yhtä selvä.

Historian elävöityksen muotoja

Elävöitettävästä aikakaudesta riippumatta historian elävöityksessä pyritään usein luomaan esitettävän aikakauden ympäristö ja elämä mahdollisimman autenttisena ja totuudenmukaisena. Historiallisen aikakauden elämän esittämisessä korostuvat usein käsityötaidot, ja historian elävöittäminen voi pitää sisällään jopa kokeellista arkeologiaa. Käytännön syistä historianelävöitys tapahtuu usein esimerkiksi historiallisena telttaleirinä, koska autenttisen leirimiljöön luominen ei vaadi kohtuuttomasti resursseja.

Tunnettuja elävän historian toiminnan yhdistyksiä ovat muun muassa Society for Creative Anachronism eli SCA ja sen Suomen osa Suomen keskiaikaseura (keskiaika), Der Erste Zug  (toinen maailmansota), sekä suomalaiset Elävä keskiaika (keskiaika), Etulinja, Michael Gaißmair ja Divisioonan Miehet (toinen maailmansota), Harmaasudet (rautakausi), Kuttelo (kivikausi) ja Kevät 1918 (Suomen sisällissota). Myös useat Suomessakin järjestettävät keskiaikamarkkinat ja muut historiafestivaalit pitävät sisällään historian elävöittämistä.

Katso myös
Elävä museo
Tieteen popularisointi
Luettelo Suomessa järjestettävistä historianelävöitystapahtumista
Luettelo Suomessa toimivista historianelävöitysryhmistä

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Classic Old Western Society.
 Elävä keskiaika.
 Michael Gaißmair.
 GARS.
 Etulinja.
Divisioonan Miehet.
 Harmaasudet.
 Kaarle Knuutinpojan jousiampujat.
 Suomen keskiaikaseura.
 Viikinkiajan laiva.
August Hermann Francke

August Hermann Francke (22. maaliskuuta (J: 12. maaliskuuta) 1663 Lyypekki – 8. kesäkuuta 1727 Halle) oli saksalainen pietistinen teologi ja pedagogi. Hän perusti Halleen vuonna 1695 suuret Francke-laitokset. Niihin kuuluu erilaisia oppilaitoksia, opettajaseminaari, kirjapaino, orpokoti sekä kouluja.
Opiskelu Hallen kouluissa oli melko vapaamuotoista, sillä opiskelijat saivat itse määrätä opiskelujensa kulun, ja siellä tehtiin paljon retkiä ympäristöön. Kuri oli kuitenkin ankara, sillä kaikki tapahtui pietismin periaatteita noudattaen.

Bibliografia 
 Francke, August Hermann (1704): August Hermann Franckes Schrift über eine Reform des Erziehungs- und Bildungswesens als Ausgangspunkt einer geistlichen und sozialen Neuordnung der Evangelischen Kirche des 18. Jahrhunderts: der Grosse Aufsatz. Mit einer quellenkundlichen Einführung. Hrsg. v. Otto Podczeck. Berlin. Akademie 1962.

Suomeksi 
Doctorin August Herman Frankin Postilla : eli Sunnuntai- ja juhlapäiwä-saarnat, saxan kielestä ruotsixi. Ja sitte: ruotsista suomexi käätyt. Se edellinen osa. Präntätty Johan Christopher Holmbergin präntisä 1780.
Doctorin August Herman Frankin Postilla : eli Sunnuntai- ja juhlapäiwä-saarnat, saxan kielestä ruotsixi. Ja sitte: ruotsista suomexi käätyt. Se jälkimmäinen osa. Präntätty Johan Christopher Holmbergin präntisä 1781.
Postilla eli sunnuntai- ja juhlapäiväsaarnat : ensimmäinen vuosikerta. Edellinen osa. Rauman kirjapaino 1904.
Postilla eli sunnuntai- ja juhlapäiväsaarnat : ensimmäinen vuosikerta. Jälkimmäinen osa. Rauman kirjapaino 1904.

Kirjallisuutta 
 Breymayer, Reinhard: Zum Schicksal der Privatbibliothek August Hermann Franckes. Über den wiedergefundenen Auktionskatalog der Privatbibliothek seines Sohnes Gotthilf August Francke. 3., verbesserte Auflage. Tübingen: Noûs-Verlag Thomas Leon Heck 2002. – 32 S. – ISBN 3-924249-42-3.

Aiheesta muualla 
August Herman Francke Saarna Ensimmäinen Sunnuntai Paastossa

Francke, August Hermann
Francke, August Hermann
Francke, August Hermann
Jukka Tarkka

Jukka Tapio Tarkka (s. 7. syyskuuta 1942 Tampere) on suomalainen valtiotieteen tohtori ja entinen Nuorsuomalaisten kansanedustaja.

Elämä 
Jukka Tarkka kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1961 Kallion yhteiskoulusta, minkä jälkeen hän opiskeli poliittista historiaa Helsingin yliopistossa. Valtiotieteen tohtoriksi hän väitteli vuonna 1977 aiheenaan Suomen sotasyyllisyysoikeudenkäynti.

Tarkka toimi Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) johtajana vuosina 1980–1984, Kustannusosakeyhtiö Otavan kirjallisena johtajana 1985–1988 ja Yhtyneet Kuvalehdet Oy:n varatoimitusjohtajana vuosina 1988–1995. Näiden lisäksi hän on toiminut muun muassa tiedottamistehtävissä eri yhtiöissä.

Tarkka valittiin eduskuntaan vuoden 1995 vaaleissa Nuorsuomalaisten listoilta. Hän oli Risto E. J. Penttilän ohella toinen puolueen kahdesta kansanedustajasta. Puolue ei selvinnyt enää vuoden 1999 eduskuntavaalien yli. Kansanedustajana hän keskittyi erityisesti EU-asioihin ja yrittäjyyden edistämiseen.

Tarkka toimii nykyään vapaana kolumnistina ja kommentaattorina. Tarkka on esittänyt monia puheenvuoroja kannattamastaan Suomen Nato-jäsenyydestä.

Jukka Tarkka on kirjallisuuskriitikko Pekka Tarkan veli. Heidän isänsä oli Suomen setlementtiliiton pitkäaikainen pääsihteeri Topi Tarkka ja isoisänsä Setlementtiliiton perustajiin kuulunut Sigfrid Sirenius.

Teoksia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Tarkan kotisivu
 

Kansanedustajat
Nuorsuomalaiset poliitikot
Uudenmaan vaalipiiri
Suomalaiset politiikan tutkijat
Suomalaiset kolumnistit
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Palmu

Palmu tarkoittaa muun muassa seuraavia:

 Palmukasvit, kasviheimo

Sukunimi 
 Anne-Liisa Palmu (s. 1958), johtajuuskouluttaja
 Hannu Palmu (s. 1953), jääkiekkoilija
 Heikki Palmu (s. 1946), pappi ja kirjailija
 Hjalmar Palmu (1891–1956), jääkäri
 Juhani Palmu (s. 1944), taidemaalari
 Maria Palmu, näyttelijä ja laulaja
 Petrus Palmu (s. 1997), jääkiekkoilija
 Siiri Angerkoski o.s. Palmu (1902–1971), näyttelijä

Kuvitteelliset henkilöt 
 komisario Palmu, romaanien ja elokuvien hahmo

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Grekobuddhalaisuus

Grekobuddhalaisuus oli kulttuurinen synkretismi eli sulautuma hellenistisen ja buddhalaisen kulttuurin välillä. Se kehittyi 800 vuoden ajanjakson (n. 400-luvulta eaa. 400-luvulle jaa.) aikana Keski-Aasiassa alueella, joka vastaa nykyajan Afganistania ja Pakistania. Grekobuddhalaisuus vaikutti etenkin buddhalaiseen taiteeseen. Se levisi silkkitien mukana Kaukoitään, Kiinaan ja Koreaan ja Japaniin saakka.

Historia

Hellenistisen Kreikan ja buddhalaisuuden yhteydet alkoivat Aleksanteri Suuren Lähi-idän ja Keski-Aasian valloitusretkestä 334 eaa. Aleksanteri ulotti valtakuntansa Indus-joelle luoden siten kontaktin Intiaan, buddhalaisuuden syntypaikkaan. Aleksanteri perusti useita kaupunkeja Oxusin ja Baktrian alueille ja kreikkalaisia siirtokuntia Khyberin solan, Gandharan ja Punjabin seuduille. Alueet muodostavat kulkuväylän Himalajan ja Kush-vuoriston välillä.

Aleksanteria seurasi kreikkalais-intialaiset kulttuurivaihdon lähteinä seleukidien kuningaskunta ja edelleen kreikkalais-baktrialainen kuningaskunta (kolmannelta toiselle vuosisadalle eaa.) ja Intialaiskreikkalainen kuningaskunta (toiselta ensimmäiselle vuosisadalle eaa.) ja lopulta Kushan keisarikunta (ensimmäiseltä kolmannelle vuosisadalle jaa). Grekobuddhalainen kulttuurivaihto tyrehtyi lopulta 300-luvulla jaa. hunnien invaasioon ja myöhemmin islamin laajenemiseen.

Taiteelliset vaikutteet

Gandharan taiteessa aihesisältö oli vahvasti buddhalaisista, kun taas ulkoasu oli pääosin länsiaasialaista tai hellenististä.

Tapa kuvata Buddhaa ihmishahmoisena pidetään sitä useimmiten grekobuddhalaisena piirteenä. Ennen kreikkalaisia vaikutteita jumalaksi korottautunutta Buddhaa sopi kuvata vain symbolien, kuten jalanjäljen tai rukouspyörän kautta. Monet tyylilliset elementit tyypillisissä Buddhan kuvauksissa osoittavat kreikkalaisesta vaikutuksesta. Esim. kreikkalaisesta tarustosta lainattiin mm. Herakles, joka kuvattiin Buddhan viereen tämän suojelijaksi.

Grekobuddhalainen pantheoni

Monet buddhalaiset jumaluushahmot saattavat olla kreikkalaisten jumalten inspiroimia. Esimerkiksi leijonantaljainen Herakles saattaa olla Buddhan suojelijan, Vajrapanin esikuva. Etenkin mahayana-buddhalaisuudessa näkyvät tämänkaltaiset vaikutteet, kuten japanilaisessa tuulenjumalassa Fujinissa, jota lienee inspiroinut Kreikan Boreas tai äitijumala Haritissa, johon on mahdollisesti vaikuttanut Tykhe.

Lähteet 

Buddhalaisuus
Silkkitie
Sähköasentaja

Sähköasentaja (puhekielessä sähkömies) on ammattinimike, jonka omaava henkilö asentaa, korjaa ja huoltaa erilaisia sähkölaitteita, mittareita, valaisimia, muuntajia, sähkökeskuksia ynnä muuta. Lisäksi asentaja suorittaa erilaisia johdotus-, kaapelointi- ja kytkentätöitä kotitalouksissa ja teollisuudessa.

Sähköasentaja voi työskennellä luvallisessa urakointiliikkeessä, teollisuuslaitoksessa, sähkön jakelulaitoksessa tai sähkön tuotantolaitoksessa, kuten  voimalaitoksessa. Sähköasentaja voi myös perustaa oman sähköasennusyrityksen, jolla on asennusluvat, mutta vain jos hän on kirjattuna Tukesin urakoitsijarekisteriin. Tällaisen sähköasennusyrityksen voi toki perustaa kuka tahansa kun vain palkkaa yritykseensä sähkötöiden johtajan, jolla on asianmukaiset oikeudet toimia ko. tehtävässä.

Sähköasentajaksi opiskellaan ammattioppilaitoksessa tai aikuisopistossa. Koulutuksen voi suorittaa kouluopiskeluna tai oppisopimuksena, ja jälkimmäisestä on tullut viime aikoina suositumpaa. Nykyisin uusien lakien mukaan kuuden vuoden työskentely harjoittelijana sähköasennustöissä antaa oikeuden nimitykseen sähköalan ammattihenkilö. Aiemmin kouluttautuneet voivat käyttää nimikettä vanhojen lakien mukaisesti. 

Kolmen vuoden sähköasentajana työskentelyn jälkeen voi suorittaa sähköasentajan ammattitutkinnon ja viiden vuoden työkokemuksen jälkeen sähköyliasentajan erikoisammattitutkinnon. Ammattioppilaitoksessa suoritettu perustutkinto mahdollistaa myös jatkokouluttautumisen insinööriksi ammattikorkeakoulussa. 

Sähköasentajan työssä työturvallisuuden ja turvallisten työtapojen tunteminen ja halu noudattaa niitä ovat ensisijaisen tärkeitä sähkön hengenvaarallisuuden vuoksi.

Sähköasentajia eivät ole elektroniikka-, tietokone- tai automaatioasentajat, kuten ammattinimikekin kertoo.

Aiheesta muualla 

Taloussanomien keväällä 2008 tekemän eri alojen palkkakehitystä selvittäneen tutkimuksen tuloksia
Sähköasentajan ammattitutkinnon kuvaus (Koulutusnetti)
Sähkö- ja automaatiotekniikan perustutkinto, sähköasentaja (Opintoluotsi)
Sähköasentajan ammatinkuvaus (Ammattinetti)

Rakennusalan ammatit
Toisen asteen tutkinnot
Tekniikan ja liikenteen alan tutkinnot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Suomi-sarja (jääkiekko)

Suomi-sarja on Suomen kolmanneksi korkein jääkiekkosarja. Kaudella 2022–2023 sarja pelataan valtakunnallisena 13 joukkueen sarjana. Kahdeksan parasta jatkaa pudotuspeleihin ja kaksi viimeistä Suomi-sarjan karsintoihin.

Suomi-sarjan historia

Suomi-sarja perustettiin kaudeksi 1999–2000. Syy sarjan perustamiseen oli II-divisioonan suuret tasoerot joidenkin joukkueiden välillä. Niinpä II-divisioonasta kerättiin kaikki parhaat seurat uuteen sarjaan, joka perustettiin I- ja II-divisioonan väliin. Tätä ennen Suomen kolmas sarjataso oli vuodesta 1975 lähtien II-divisioona ja sitä ennen vuodesta 1947 Maakuntasarja. 1990-luvulla sarjassa esiintyi myös virolainen joukkue. Suomi-sarjassa on pelannut kaiken kaikkiaan yli 40 eri seuraa. Sarjassa pelattiin vielä kaudella 2006–2007 kahdessa lohkossa, mutta kaudeksi 2007–2008 lohkoja tuli alkusarjan myötä neljä. Kaudella 2009–2010 alkulohkoja oli kolme. Kaudesta 2013–2014 alkaen on pelattu valtakunnallinen sarja yhdessä lohkossa, joka kausina 2017–2020 jaettiin ylempään ja alempaan loppusarjaan.

Joukkueet kaudella 2022-2023

Suomi-sarjan mitalistit

Mitalitaulukko

Katso myös 
 Jääkiekon II-divisioona (1975–1999)
 Mestis
 Jääkiekon SM-liiga

Lähteet

Aiheesta muualla 
Suomi-sarjan tulospalvelu Suomen Jääkiekkoliiton sivuilla
Suomi-sarja Jatkoaika.comin sivuilla

Seulonnan keskeiset artikkelit
Pälkjärvi

Pälkjärvi oli Kuopion läänissä Pohjois-Karjalassa sijainnut Suomen kunta, josta suurin osa jäi Neuvostoliitolle 1944 luovutetulle alueelle. Kokonaispinta-ala oli 199,1 km² ja asukkaita 1 953 as. (1939). Pälkjärvestä luovutettiin Neuvostoliitolle 184,7 km², ja Suomelle jäänyt osa (17,3 km²) liitettiin Tohmajärveen vuonna 1946. Pälkjärvi oli ainoa Kuopion lääniin kuulunut alueluovutuksen takia lakkautettu kunta.

Nykyään entisen Pälkjärven pitäjän alue kuuluu Sortavalan piirin Kaalamon kuntaan.

Historia 
Pälkjärven nimi esiintyy ensimmäisen kerran vuonna 1500 Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa, jossa se mainitaan Ilomantsin pogostaan kuuluvana veropiirinä. Siihen kuului silloin kaikkiaan 11 kylää, joista kaukaisimmat pohjoisessa olivat Kaltimo, Viensuu ja Lieksa. Hallinnollisesti laajimmillaan pitäjä lienee ollut 1700-luvun alussa. Uudenkaupungin rauhassa v. 1721 Pälkjärvestä tuli rajapitäjä, että valtakunnan raja halkoi sen kahtia. Pitäjä menetti Venäjälle 7 kylää, tynkäosa jäi Suomen puolelle.

Viimeinen rauhanaikainen alueluovutus koettiin vuoden 1936 alussa, jolloin osa kylistä siirrettiin Värtsilän kuntaan ja Jänisjärven itäpuolelta Pälkjärvelle jäänyt pieni nurkka, Luopasniemi Soanlahden kuntaan. Niin Pälkjärven pitäjä Tohmajoen yläjuoksun ja Jänisjärven välisellä alueella jäi pieneksi sekä pinta-alaltaan, että asukasluvultaan.

Alueluovutusten jälkeen Suomen puolelle jäi vain Vepsänvaaran pari tilaa, joten Pälkjärven kunta päätettiin lakkauttaa. Sen Suomelle jäänyt osa liitettiin Tohmajärveen vuoden 1946 alussa.

Kyliä 
Iljala, Jero, Kurikka, Makari, Naatselkä, Potoska, Puikkola ja Pälksaari (Pälkjärven rannalla).

Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 5 koulupiiriin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Luovutetun Karjalan linkit
Down to Earth (Ozzy Osbournen albumi)

Down to Earth on marraskuussa 2001 julkaistu Ozzy Osbournen kahdeksas sooloalbumi. Sitä edelsi kuuden vuoden tauko vuoden 1995 Ozzmosisin jälkeen. Down to Earth menestyi edeltäjiensä tavoin hyvin Pohjois-Amerikassa myyden platinaa. Myös kappaleet ”Gets Me Through” ja ”Dreamer” menestyivät hyvin nousten listojen kärkikymmenikköön. Menestykseen vaikutti myös Osbournen tuolloin suosittu tositelevisiosarja The Osbournes.

Musiikillisesti albumi on tyyliltään suoraviivaisempaa heavy metalia kuin edellinen albumi Ozzmosis. Kappaleita oli jälleen laatimassa ulkopuolisia säveltäjiä, kuten Mick Jones (Foreigner) ja Geoff Nicholls (Black Sabbath). Albumilla kitaraa soittaa yhtyeeseen tauon jälkeen palannut Zakk Wylde.

Kappaleet 

Gets Me Through (Ozzy Osbourne/Tim Palmer) - 5:04
Facing Hell (Osbourne/Palmer/Scott Humphrey/Geoff Nicholls) - 4:26
Dreamer (Osbourne/Marti Frederiksen/Mick Jones) - 4:45
No Easy Way Out (Osbourne/Palmer) - 5:06
That I Never Had (Osbourne/Frederiksen/Joe Holmes/Robert Trujillo) - 4:24
You Know... (Part 1) (Osbourne/Palmer) - 1:06
Junkie (Osbourne/Frederiksen/Holmes/Trujillo) - 4:28
Running Out Of Time (Osbourne/Frederiksen/Jones) - 5:06
Black Illusion (Osbourne/Palmer/Nicholls/Andy Sturmer) - 4:12
Alive (Osbourne/Danny Saber) - 4:54
Can You Hear Them? (Osbourne/Frederiksen/Holmes/Trujillo) - 4:59
No Place for Angels - 3:23
Dreamer (Acoustic Version) - 4:33
Gets Me Through (Single Version) - 4:08

Muusikot 
 Ozzy Osbourne: laulu
 Zakk Wylde: kitarat
 Robert Trujillo: basso
 Mike Bordin: rummut

 Tim Palmer: kitarat, koskettimet, taustalaulut
 Michael Railo: koskettimet, Jouset
 Danny Saber: kitara (kappaleessa Alive)

Lähteet 

Ozzy Osbournen albumit
Vuoden 2001 albumit
Katedraalikoulu

Katedraalikoulut olivat keskiajalla piispanistuinten yhteyteen perustettuja kouluja, joiden tarkoituksena oli kouluttaa uusia pappeja. Metzin piispan Krodegangin 700-luvulla kehittämä katedraalikoulujärjestelmä yleistyi frankkien valtakunnassa Kaarle Suuren aikana. Porvaristolla oli todennäköisesti kunnia saada oma jälkeläisensä kouluun. Pääsy oli mahdollista vain kirkolle taloudellisen avustuksen antaneiden keskuudesta ja ruokki kilpailua rikkaiden lahjoitusten suuruudesta. 1000-luvulla katedraalikouluja perustettiin paavi Gregorius VII:n toimeenpanemien uudistusten yhtenä osana. Useista katedraalikouluista kehittyi myöhemmin keskiaikainen yliopisto.

Turun katedraalikoulu oli Suomen ensimmäinen koulu, ja se perustettiin luultavimmin vuonna 1276. Asiakirjoissa se mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1326. Se sijaitsi alun perin tuomiokirkon yhteydessä sen muurissa olleessa rakennuksessa. Myöhemmin koulu siirtyi Suurtorin laidalle. Yksi sen kuuluisimmista opettajista oli Mikael Agricola. Katedraalikoulun oppilaita sanottiin teineiksi. Myös Viipurin hiippakunnan alaisuudessa toimi katedraalikoulu 1500-luvun lopulla ja 1600-luvun alussa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Saini Laarikkala: Hajatietoja Turun Katedraalikoulun 50-vuotiskauden 1670-1721 suomalais-nimisistä oppilaista. THArk 17 s. 137–147, 1964, Turku. Verkkoversio.

Keskiaika
Koulujärjestelmät
Laaksolahti

Laaksolahti () on Espoon Suur-Leppävaaraan kuuluva kaupunginosa, joka sijaitsee Viherlaakson ja Karakallion naapurissa, Leppävaaran luoteispuolella. Laaksolahden kaupunginosa koostuu kolmesta pienalueesta: Jupperi, Lähderanta ja Veininlaakso. Vuodenvaihteessa 2018–2019 Laaksolahdessa asui yhteensä 11 240 henkeä, joista Veininlaaksossa 4 047, Lähderannassa 1 759 ja Jupperissa 5 434 asukasta.

Suurin osa Laaksolahden asunnoista on rakennettu 1960-luvun jälkeen. Yleisin rakennustyyppi alueella on erilliset pientalot.

Tilastokeskuksen mukaan Laaksolahti (02730 Espoo) on mediaanituloiltaan Suomen neljänneksi suurituloisin postinumeroalue.

Suomen tasavallan presidentti Sauli Niinistö asui Laaksolahdessa ennen muuttamistaan Mäntyniemeen.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Luoma-aho, Timo T.: Laaksolahti – Pitkäjärven syleilyssä. Laaksolahden huvilayhdistys 50 vuotta. Espoon kaupunginmuseo 1993. ISBN 9518572321.

Aiheesta muualla 
 Jupperin Omakotiyhdistys r.y.
 Laaksolahden Huvilayhdistys ry
 Veinin Omakotiyhdistys ry
Dalsvik GBF
 Laaksolahden tenniskeskus
 Kuvia Laaksolahdesta Google Panoramio -palvelussa
Olaf Stapledon

William Olaf Stapledon (10. toukokuuta 1886 – 6. syyskuuta 1950) oli brittiläinen filosofi ja tieteiskirjailija, jonka luomat ”tulevaisuuden historiat” ovat vaikuttaneet merkittävästi tieteiskirjallisuuteen. Hänen teoksensa vaikuttivat suuresti muun muassa Arthur C. Clarkeen, Brian Aldissiin, Stanisław Lemiin ja John Maynard Smithiin.

Stapledon oli pasifisti ja palveli ensimmäisen maailmansodan aikana ambulanssiyksikössä. Hänet palkittiin ansioistaan Croix de Guerre -mitalilla. Stapledon väitteli tohtoriksi Liverpoolin yliopistossa aineinaan filosofia ja psykologia. Vuonna 1929 hän julkaisi teoksen A Modern Theory of Ethics, ja näytti siltä, että hän suuntautuisi akateemiselle uralle. Kaikki kuitenkin muuttui, kun Stapledonin vuonna 1930 julkaistu tieteisfiktio Viimeiset ja ensimmäiset saavutti suuren suosion. Sen jälkeen Stapledon omistautui kaunokirjallisuudelle.

Viimeiset ja ensimmäiset käy läpi ihmiskunnan historian ensimmäisistä (nykyiset ihmiset) aina kahdeksansiintoista ihmisiin saakka. Tarinan kertoja on yksi viimeisistä ihmisistä. Kertomus nostaa esiin Stapledonin näkemyksen siitä, että jonkin fyysisen tai henkisen ominaisuuden äärimmäinen korostaminen muiden kustannuksella johtaa aina katastrofiin. Stapledon painottaa yhteisön merkitystä yksilön kehityksessä, joka on tyypillistä 18. ihmisille. Yhtä tärkeitä ovat sielukkuus ja henkisyys, jotka antavat ihmisen elämälle tarkoituksen. Stapledon käyttää kirjassa antiikin aihepiirejä ja myyttejä luodessaan myytin tulevaisuudesta.

Kaunokirjallisuuden ohella Stapledon kirjoitti myös tietokirjoja ja artikkeleja etiikasta ja filosofiasta.

Bibliografia

Kaunokirjallisuus 
 Last and First Men: A Story of the Near and Far Future (1930, suom. 
 Last Men in London (1932)
 Odd John: A Story Between Jest and Earnest (1935)
 Star Maker (1937)
 Darkness and the Light (1942)
 Old Man in New World (1944)
 Sirius: A Fantasy of Love and Discord (1944)
 Death into Life (1946)
 The Flames: A Fantasy (1947)
 A Man Divided (1950)
 Nebula maker (1976)

Tietokirjallisuus 
 A Modern Theory of Ethics: A study of the Relations of Ethics and Psychology (1929)
 Waking World (1934)
 Saints and Revolutionaries (1939)
 New Hope for Britain (1939)
 Philosophy and Living, 2 volumes (1939)
 Beyond the "Isms" (1942)
 Seven Pillars of Peace (1944)
 Youth and Tomorrow (1946)
 The Opening of the Eyes (1954)

Runous 
 Latter-Day Psalms (1914)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Olaf Stapledonin teoksia Australian Gutenberg-projektissa
 Dag Hemdal : Tulevaisuuden sota kirjaiijoitten mielikuvituksessa, Hakkapeliitta, 01.02.1938, nro 5, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Englantilaiset tieteiskirjailijat
Englantilaiset filosofit
Vuonna 1886 syntyneet
Vuonna 1950 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Heike Drechsler

Heike Gabriela Drechsler-Bryggare (o.s. Daute, s. 16. joulukuuta 1964 Gera, DDR) on saksalainen yleisurheilija ja olympiavoittaja. Uransa alkuvaiheessa hänet tunnettiin pikajuoksijana ja pituushyppääjänä, myöhemmin hän keskittyi pelkästään pituushyppyyn. Drechsler edusti Saksan demokraattista tasavaltaa maan vielä ollessa olemassa, myöhemmin Saksan liittotasavaltaa. 

Drechsler paransi pituushypyn aikuisten maailmanennätystä kahdesti. Hän hyppäsi 744 cm Itä-Berliinissä 22. syyskuuta 1985 ja 745 cm Tallinnassa 21. kesäkuuta 1986. Jälkimmäistä tulosta hän myös sivusi Dresdenissä 3. heinäkuuta 1986. Drechslerin ennätys pituudessa on 748, hypätty kahdesti (Neubrandenburg 1988 ja Lausanne 1992) ja hän on hypännyt kilpailuissa yli 400 kertaa yli seitsemän metrin. Vuonna 1982 Drechsler hyppäsi junioreiden ME:n 698.

200 metrillä Drechsler sivusi Marita Kochin maailmanennätystä 21,71 29. kesäkuuta 1986 Jenassa ja sivusi samaa aikaa kaksi kuukautta myöhemmin Stuttgartissa. Tällöin hänellä oli samanaikaisesti hallussaan sekä pituushypyn että 200 metrin ME:t.

Drechsler on naimisissa Arto Bryggaren kanssa. He asuvat osan vuodesta Helsingissä.

Saavutukset

Olympialaiset 
 kultaa Barcelona 1992 ja Sydney 2000 (pituushyppy)
 hopeaa Soul 1988 (pituushyppy)
 pronssia Soul 1988 (100 metrin ja 200 metrin juoksu)

MM-kisat 
 kultaa 1983 ja 1993 (pituushyppy)
 hopeaa 1987 (100 m) ja 1991 (pituushyppy)
 pronssia 1987 (pituushyppy ja 4 x 100 m viesti)

Sisäratojen MM-kisat
 kultaa 1987 (pituushyppy)
 hopeaa 1991 (pituushyppy)

EM-kisat 
 kultaa 1986, 1990, 1994 ja 1998 (pituushyppy) sekä 1986 (200 m)
 hopeaa 1990 (200 m)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Itäsaksalaiset pikajuoksijat
Itäsaksalaiset pituushyppääjät
Saksalaiset pikajuoksijat
Saksalaiset pituushyppääjät
Saksalaiset olympiavoittajat
Itäsaksalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1964 syntyneet
Elävät henkilöt
Olavi Rove

Olavi Antero Rove (alk. Grönfelt, 29. heinäkuuta 1915 Helsinki – 22. toukokuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.

Rove voitti Baselin MM-kisoissa 1950 moniottelun MM-pronssia. Hän voitti lajikohtaisissa kilpailuissa kolme MM-hopeaa nojapuilla, renkailla ja hypyissä. Rove oli mukana myös Suomen joukkueessa, joka voitti joukkuekilpailussa MM-hopeaa. Seuraavana vuonna hän voitti uransa ensimmäisen moniottelun Suomen-mestaruuden.

Olavi Rove oli parhaimmillaan hypyssä, renkailla ja nojapuilla. Hypyssä hän otti olympiahopeaa Lontoossa vuonna 1948 kalahypyllään, jolla hävisi voittajalle Paavo Aaltoselle vain 0.1 pistettä. Renkailla Rove oli yhdeksäs, nojapuilla kymmenes, hevosella 23:s ja rekillä 15:s. Lopullisissa yhteispisteissä (12-ottelu) hän sijoittui kymmenenneksi.

Pohjoismaiden mestaruuden hän vei 6-ottelussa kahdesti peräkkäin: vuonna 1947 Kööpenhaminassa ja vuonna 1949 Bergenissä. Vuonna 1952 Helsingin olympialaisissa Rove oli hankkimassa joukkuepronssia.

Innostuksen voimistelua kohtaan Rove sai jo kouluaikoinaan. Mäenlasku ja hiihto olivat aluksi sivulajeja, myöhemmin pesäpallo ja slalom. Harjoittelu Einari Teräsvirran kanssa antoi uskoa omiin kykyihin. Lopullinen murtautuminen Suomen eturiviin tapahtui vuonna 1947, jolloin hän sijoittui SM-hopealle Teräsvirran jälkeen. Renkailla hänen ristiriipuntansa kohosi Suomen parhaaksi ja hypyn lennokkuus toi hänelle usein voittoon tarvittavat pisteet. Maaotteluissa hän edusti Suomea yhdeksän kertaa ja toi voiton hypyssä vuoden 1948 Sveitsi-, vuoden 1949 Unkari- ja vuoden 1950 Tsekkoslovakia-ottelussa. Vielä aktiiviuransa kestäessä Rove ryhtyi Suomen Voimisteluliiton koulutusohjaajaksi, jona toimi vuosina 1950–1955. Suomen parhaaksi voimistelijaksi Rove valittiin vuosina 1950 ja 1951. Vuonna 1950 Rove valittiin Suomen neljänneksi parhaaksi urheilijaksi. Rove oli ammatiltaan voimistelunopettaja ja hän edusti Helsingin Katajaisia ja Helsingin Voimistelijoita.

Saavutukset
Olympiakultaa Lontoo 1948 (joukkuekilpailu)
Olympiahopeaa Lontoo 1948 (hyppy)
Olympiapronssia Helsinki 1952 (joukkuekilpailu)
MM-kilpailut Basel 1950: neljä hopeaa (joukkuekilpailu, renkaat, hyppy, nojapuut) ja yksi pronssi (moniottelu)
SM-kilpailut 1949: kolme kultaa (nojapuut, renkaat ja hyppy)

Lähteet

Suomalaiset telinevoimistelijat
Suomalaiset olympiavoittajat
Suomalaiset opettajat
Vuonna 1915 syntyneet
Vuonna 1966 kuolleet