joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pius Ncube

Pius Alick Mvundla Ncube (s. 1946) on zimbabwelainen ihmisoikeusaktivisti ja entinen Bulawayon arkkipiispa. Hän on maansa ndebelevähemmistön jäsen ja tunnettu Robert Mugaben hallinnon kritisoija. Human Rights First myönsi hänelle ihmisoikeuspalkintonsa 23. lokakuuta 2003. 

Ncube on Zimbabwessa kiistelty henkilö. Mm. ministeri Nathan Shamuyarira ja presidentti Robert Mugabe ovat lausunnoissaan ilmoittaneet vastustavansa hänen toimiaan. Ncubea vastaan nostettiin 16. heinäkuuta 2007 oikeusjuttu, jossa häntä syytetään aviorikoksesta; hänellä on väitetty olleen avioliiton ulkopuolinen suhde naimisissa olevaan Rosemary Sibandaan. Sekä Ncube että hänen lakimiehensä ovat puolestaan väittäneet syytösten olevan poliittisesti motivoituneita. Ncube erosi arkkipiispan tehtävästään saman vuoden syyskuussa. Sibanda kuoli keuhkokuumeeseen toukokuussa 2008.

Ncube ilmoitti 1. heinäkuuta 2007, että hän hyväksyisi Britannian suorittaman miehityksen Zimbabwessa hallituksen kaatamiseksi. Hänelle myönnettiin vuonna 2005 Robert Burnsin kansainvälinen humanitaarinen palkinto.

Ncube syntyi Gwandassa yhdeksi vanhempiensa neljästä lapsesta. Perhe muutti vuonna 1952 Bulawayoon, jossa Ncube sai pappisvihkimyksensä vuonna 1973. Hän työskenteli sodan aikana silloisen Rhodesian maaseudulla. Mugaben noustessa valtaan 1980 Ncube oli katolisena pappina Matabelemaassa. Hänet nimitettiin vuonna 1998 Bulawayon ensimmäiseksi mustaksi arkkipiispaksi. Myös Hararen arkkipiispa Robert Christopher Ndlovu on julkisuudessa kritisoinut Mugabea.

Lähteet 
 

Zimbabwelaiset henkilöt
Vuonna 1946 syntyneet
Elävät henkilöt
Hammaskiille

Hammaskiille eli adamantiini () on hampaiden pinnalla oleva erittäin kova, vaalea, läpikuultava, lähes kokonaan mineraaleista (n. 96 %) muodostunut kudos. Hammaskiille on elimistön kovin kudos, ja se suojaa hampaita kulutukselta. Hammaskiillettä hoidetaan pesemällä hampaita ja käyttämällä hammaslankaa.

Vuosina 2017 ja 2018 on kehitetty materiaaleja jotka pystyvät uudelleengeneroimaan hammaskiillettä.

Lähteet 

Hammaslääketiede
Hampaat
Taiteen perusopetus

Taiteen perusopetus on paikallisissa taidekouluissa vapaa-ajalla annettavaa taidekasvatusta. Se on tavoitteellista, valtakunnalliseen opetussuunnitelmaan sidottua ja sitä antavat alan koulutetut ammattilaiset. Taiteen perusopetuksen oppilaat saavat valmiuksia ilmaista itseään ja hakeutua taiteenalan ammatilliseen ja korkea-asteen koulutukseen. Valittavia taiteenaloja on yhdeksän: arkkitehtuuri, kuvataide, käsityö, mediataiteet, musiikki, sanataide, sirkustaide, tanssi ja teatteritaide.

Vuonna 2012 taiteen perusopetusta antoi 393 oppilaitosta 251 kunnan alueella. Taiteen perusopetusta voivat järjestää kunnat, kuntayhtymät, rekisteröidyt yhteisöt, säätiöt ja valtion oppilaitokset. Taiteen perusopetusta antavia oppilaitoksia ovat esimerkiksi kuvataidekoulut, sanataidekoulut, musiikkiopistot ja tanssiopistot. Lisäksi on oppilaitoksia, joiden opetusalana on jokin muu taiteen ala, esimerkiksi sirkus, teatteri, arkkitehtuuri tai käsityöt. Taiteen perusopetusta antavat merkittävissä määrin myös kansalais- ja työväenopistot.

Opetus jakautuu yleiseen ja laajaan oppimäärään. Laajan oppimäärän opinnot sisältävät 1300 opetustuntia ja yleisen oppimäärän 500 opetustuntia. Taideaineita harrastaa viikoittain 126 000 lasta ja nuorta.

Koulutus on yleensä maksullista, mutta sitä ei saa järjestää voiton tavoittelemiseksi. Suomessa Opetushallitus antaa osalle koulutuksen järjestäjistä avustuksia. Oppilaitoksilla on lisäksi oltava valtakunnalliseen opetussuunnitelman perusteisiin perustuvat opetussuunnitelmat. Lisäksi opettajille on pätevyysvaatimukset.

Taiteen perusopetusta järjestetään myös aikuisille, tavallisesti kansalais- ja työväenopistoissa.

Lähteet
 Opetusministeriö: Taiteen perusopetus
Opetushallitus: Taiteen perusopetus
Taiteen perusopetusliitto

Viitteet

Aiheesta muualla
 Taiteen perusopetuksen opetussuunnitelmien perusteiden ja pedagogiikan toimivuus Kansallinen koulutuksen arviointikeskus, 23.9.2012

Suomen koulutus
Ilja Kasafutdinov

Ilja Kasafutdinov on venäläinen kirjailija. Suomeksi häneltä on julkaistu Punainen susi vuonna 1984 WSOY:n Neuvostokirjallisuutta-sarjassa.

Tuotanto
Punainen susi, alkukielinen ilmestynyt 1982. Suomentanut Lidia Iranto, julkaistu 1984 WSOY.

Lähteet
 

Venäläiset kirjailijat
Syntymävuosi puuttuu
Doink the Clown

Doink the Clown on amerikkalaisen vapaapainin ammattilaisotteluissa esiintynyt hahmo, joka teki debyyttinsä WWF:ssä (nyk. WWE:ssä) vuonna 1993. Doink the Clownia esitti alun perin Matt Osborne, mutta hän ei ollut ainoa. Hänen gimmickinsä (painihahmonsa) oli sirkuspelle. Doink the Clown piti sisääntulomusiikkinaan kuuluisaa sirkusmusiikkia "Gladiaattorien tulo".
Hänen lopetusiskujaan olivat "The Whoopee Cushion" sekä "The Stump Puller". Hänen kanssaan painikehässä taistelivat miniclownit Dink, Wink ja Pink. Viimeksi Doink the Clown esiintyi WWE:ssä kesäkuussa 2007 Saturday Night´s Main Eventissa.

Yhdysvaltalaiset showpainijat
Kuvitteelliset klovnit
Follow Down That River

Follow Down That River on suomalaisen hard rock -yhtye Leveragen vuonna 2007 julkaistu neljä kappaletta sisältävä EP. Se debytoi Suomessa virallisen singlelistan sijalla 15.

Kappaleet
 
 
 
 

Kappale "Follow Down That River" on yhtyeen debyyttialbumilta Tides. Raidat "Waterfall" ja "Land of Flames" julkaistiin alun perin Tidesin japanilaisessa versiossa bonusraitoina. "Stranger (live)" on taltiointi yhtyeen konsertista Helsingin Tavastialla 15. helmikuuta 2007.

Kokoonpano
Pekka Heino – laulu
Tuomas Heikkinen – kitara
Torsti Spoof – kitara
Marko Niskala – koskettimet
Pekka Lampinen – basso
Valtteri Revonkorpi – rummut

Lähteet

Vuoden 2007 EP:t
Leveragen albumit
Aarne Ehojoki

Huugo Aarne Eliel Ehojoki (25. kesäkuuta 1913 Haapavesi – 30. heinäkuuta 1998 Iniö) oli suomalainen arkkitehti. Hän suunnitteli useita merkittäviä julkisia rakennuksia, asuntoalueita ja liikerakennuksia.

Ehojoki on suunnitellut muun muassa Turun yliopiston rakennuksia. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1978.

Ehojoen suunnittelemia rakennuksia 
 Tapiolan Länsiranta - asuinkerrostaloja ja rivitaloja, Espoo (1960-luvun alku)
 Louhelan ostoskeskus, Vantaa (1967; purettu, tilalle rakennettu uudisrakennus)
 Suomen Pankki, Oulu (1973)
 Suomen Pankin setelipaino, Vantaa
 Suomen Pankin rakennukset myös Mikkelissä ja Rovaniemellä
 Kansaneläkelaitoksen toimitalot Turussa, Seinäjoella, Kuopiossa ja Oulussa
 Turun kauppakorkeakoulu
 Turun yliopiston Fennicum ja Humaniora II
 Kaivokselan kirkko (vaurioitui tulipalossa 2006, purettu 2014) ja asuntoalue, Vantaa
 Kaivokselan ostoskeskus
 Polar-hotelli, Rovaniemi
 useita asuntoalueita ja kerrostaloja Turussa
 Mököisten asuntoalue, Salo
 Hotelli Aulangon laajennusosat (1970 ja 1973)
 Joutsan lukio (1960)

Lähteet

Aiheesta muualla
 Aarne Ehojoen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset arkkitehdit
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1998 kuolleet
Juho Haanpää

Juho (Johan) Haanpää () oli keskipohjalainen maanviljelijä, valtiopäivämies ja kirjailija Pentti Haanpään isoisä.

Henkilöhistoria
Juho Haanpää toimi nuoruudessaan kiertokoulun opettajana. Käytyään Nivalan Maliskylään perustetun kaksivuotisen maamieskoulun hän oli Pulkkilan Leskelän kylässä sijainneiden Myllymäen ja siihen liitetyn Leskisenojan tilojen tilanhoitajana kymmenisen vuotta ja hankki sen jälkeen nämä tilat omistukseensa. 

Haanpää oli Pulkkilan kunnallislautakunnan esimiehenä ja kunnankirjurina useita vuosia. Hän edusti Piippolan tuomiokuntaa talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä  1882 ja 1897. Vuonna 1882 Haanpää teki ehdotuksen kansakoulun käyntipakon säätämisestä ja vuonna 1897 hän ajoi raittiusasiaa muun muassa allekirjoittamalla anomuksia, joilla pyrittiin laajentamaan kunnallisen kieltolain soveltamista väkijuomien myynnissä. Haanpää oli 1890-luvun lopulla jäsenenä myös valtion rautatiekomiteassa. 

Haanpää oli kotiseudullaan arvostettu juhlatilaisuuksien puheenpitäjä ja hän toimi myös maalaisasioitsijana hoitaen perunkirjoituksia, perinnönjakoja, huutokauppoja yms. Haanpää oli taitava seppä ja keksijä; hän suunnitteli ja rakensi erilaisia maatalouskäyttöön tarkoitettuja koneita ja laitteita.  Haanpää rakensi myös myllyn patorakennelmineen ja siihen liittyneen tiilitehtaan Lamujokeen Myllymäen tilan kohdalle. Hän kirjoitti kotiseutunsa asioista sanomalehtiin ja tutustuttuaan vuoden 1882 valtiopäivien yhteydessä Helsingissä toiseen valtiopäivämieheen, kansankirjailija Pietari Päivärintaan, hän päätti kokeilla myös kansankuvausten kirjoittamista.  Haanpää julkaisikin 1890-luvun alussa kaksi tällaista kuvausta.

Haanpää meni naimisiin 1864 talollisentytär Liisa Haaraniemen kanssa. Perheessä oli kaksitoista lasta, joista yksi oli 1875 syntynyt Mikko Haanpää, kirjailija Pentti Haanpään isä.

Teokset 
 Mitä puuttui, kertomus perheellisestä elämästä. Kertomuksia kansalle ; n:o 13. WSOY 1891 (Digitoituna Digi.fi:ssä)
 Matin-mutka, kansankertomus. Barck, Oulu 1893

Lähteet 
 Suomen kirjailijat tietokanta 
 Eino Kauppinen: Tuntematon Pentti Haanpää. Pentti Haanpään jälkeenjääneet teokset osa 1.  Otava 1956

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Eino Kauppinen: Pentti Haanpää. 1, Nuori Pentti Haanpää: 1905-1930 (Otava, 1966)
 Kirjasampo.fi: Juho Haanpää

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset yhteiskunta-aktivistit
Suomalaiset maanviljelijät
Suomen suuriruhtinaskunnan talonpoikaissäädyn valtiopäivämiehet
Vuonna 1836 syntyneet
Vuonna 1920 kuolleet
Itsenäisten valtioiden yhteisön jalkapallomaajoukkue

Itsenäisten valtioiden yhteisön jalkapallomaajoukkue edusti Itsenäisten valtioiden yhteisöä jalkapallon kansainvälisissä kisoissa puolen vuoden ajan vuoden 1992 alkupuolella. Koska Neuvostoliiton jalkapallomaajoukkue oli saanut vuoden 1991 karsinnoissa paikan vuoden 1992 Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuihin, hajonneen Neuvostoliiton pelaajien ainoa laillinen tapa osallistua kisoihin oli perustaa yhteisjoukkue. Koska Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Viro, Latvia ja Liettua olivat jo perustaneet kansalliset joukkueensa, IVY:n joukkueeseen tuli pelaajia muista 12 entisestä neuvostotasavalloista. Suurin osa pelaajista tuli Venäjältä, mutta lisäksi mukana oli neljä ukrainalaista, yksi georgialainen ja yksi valkovenäläinen pelaaja.

Joukkue hävisi lohkonsa EM-kisoissa yhdellä häviöllä ja kahdella tasapelillä.

Pelaajat 1992 EM-lopputurnauksessa
Maalivahdit:
 1 Dmitri Harin ( TsSKA moskova)
 12 Stanislav Tšertšesov ( Spartak Moskova)

Puolustajat:
 2 Andrei Tšernyšov ( Spartak Moskova) 
 3 Kahaber Tshadadze ( Spartak Moskova) 
 4 Ahrik Tsveiba (Dynamo Kiova)
 5 Oleh Kuznetsov (Glasgow Rangers)
 18 Viktor Onopko ( Spartak Moskova) 
 20 Andrei Ivanov ( Spartak Moskova) 
 
Keskikenttäpelaajat:
 6 Igor Šalimov ( Foggia)
 7 Oleksi Myh’ailytšenko ( Glasgow Rangers)
 8 Andrei Kantšelskis ( Manchester United)
 9 Sergei Aleinikov ( Lecce) 
 10 Igor Dobrovolski ( Servette)
 16 Dmitri Kuznetsov ( Espanyol)
 17 Igor Kornejev ( Espanyol)
 19 Igor Ledjahov ( Spartak Moskova) 
 
Hyökkääjät:
 11 Sergei Juran ( Benfica)
 13 Sergei Kirjakov ( Dynamo Moskova)
 14 Volodymyr Ljuty ( MSV Duisburg)
 15 Igor Kolovjanov ( Foggia)

Lähteet 

International 1992 MATCHES EUROPE (January - June). RSSSF (pelaajaluettelo)

Entiset jalkapallomaajoukkueet
Itsenäisten valtioiden yhteisö
Lotta Engberg

Anna Charlotte "Lotta" Engberg (s. 5. maaliskuuta 1963 Ylikainuu, Ruotsi), on ruotsalainen laulaja. Engberg edusti Ruotsia euroviisuissa Belgiassa 1987 laululla "Boogaloo" ja sijoittui 12. sijalle.

Melodifestivalenissa 
 "Sankta Cecilia" (duettona Göran Folkestadin kanssa, 1984, 2. sija)
 "Fyra Bugg & en Coca Cola" (1987 – voitto)
 "100 %" (1988 – 3. sija)
 "En gång till" (1990 – 8. sija)
 "Juliette & Jonathan" (1996 – 3. sija)
 "Vem é dé du vill ha" (triossa Kikki, Bettan & Lotta, 2002 - 3. sija)
 "Don't Let Me Down" (duettona Christer Sjögrenin kanssa, 2012 - karsiutui toisessa mahdollisuudessa)

Norsk Melodi Grand Prix 
 "Vem é dé du vill ha" (Kikki, Bettan & Lotta, 2003 - 4)

Diskografia

Albumit 
Fyra Bugg & en Coca Cola - 1987
Fyra Bugg & en Coca Cola och andra hits - 2003
Kvinna & man (Lotta Engberg & Jarl Carlsson) - 2005
världens bästa lotta - 2006
Jul hos mig - 2009
 Lotta & Christer (2012, Lotta Engberg & Christer Sjögren)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ruotsalaiset laulajat
Ruotsin euroviisuedustajat
Vuoden 1987 euroviisuedustajat
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Vernon Smith

Vernon Lomax Smith (s. 1. tammikuuta 1927 Wichita, Kansas) on yhdysvaltalainen ekonomisti, joka sai vuoden 2002 Nobelin taloustieteen palkinnon yhdessä Daniel Kahnemanin kanssa.

Smithin tutkimustyö on perustunut paljolti laboratoriokokeiden käyttöön taloustieteellisessä tutkimuksessa. Nykyisin Smith toimii taloustieteen professorina George Mason Universityssä ja tutkijana yliopiston poikkitieteellisessä taloustutkimuksen laitoksessa.

Smithillä on diagnosoitu Aspergerin oireyhtymä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Smithin verkkosivu  
Smithin omaelämäkerta Nobel-säätiön sivuilla 

Nobelin taloustieteen palkinnon saajat
Yhdysvaltalaiset taloustieteilijät
Autismin kirjon henkilöt
Vuonna 1927 syntyneet
Elävät henkilöt
Paulette Goddard

Paulette Goddard (oik. Marion Pauline Levy; ) oli yhdys­valtalainen näyttelijä. Goddard oli tunnettu erityisesti 1930- ja 1940-luvuilla, jolloin hän näytteli elokuvissa Nyky­aika (1936), Kummitusyö (1939), Diktaattori (1940) ja Me tervehdimme elämää (1943), josta hän oli myös ehdolla parhaan nais­sivu­osan Oscarin saajaksi.

Varhainen elämä 

Syntymä­nimeltään Marion Pauline Levy syntyi Joseph R. Levyn ja tämän vaimon Altan (o.s. Goddard) ainoaksi lapseksi White­stone Landingissa, Queensin kaupungin­osassa New Yorkissa 3. kesä­kuuta 1910. Vanhemmat erosivat Goddardin ollessa vielä hyvin nuori, minkä jälkeen äiti kasvatti hänet yksin. Goddard aloitti uransa lapsi­mallina ja liittyi teini-ikäisenä kuuluisaan Broad­waylla esitettyyn tanssi­revyyseen Zieg­feld Follies. Ilmeisesti hän samoihin aikoihin myös vaihtoi nimensä Paulette Goddardiksi.

Ura 

Erottuaan Edgar Jamesista 1930-luvun alussa Goddard muutti Hollywoodiin luodakseen uraa elo­kuva­näyttelijänä. Hän esiintyi aluksi vaatimattomissa sivu­osissa Ohukainen ja Paksukainen -elo­kuvissa, kunnes vuonna 1932 aloitti suhteen Charles Chaplinin kanssa. Pari oli naimisissa vuosina 1936–1942, ja Chaplin valitsi Goddardin nais­pää­osaan elo­kuvissaan Nyky­aika (1936) ja Diktaattori (1940).

Goddardin uran huippu­vuodet alkoivat kuitenkin vasta hänen solmittuaan elo­kuva­sopimuksen Paramount Picturesin kanssa 1930-luvun lopulla. Paramountilla Goddard näytteli pää­rooleja Cecil B. DeMillen elo­kuvissa sekä komedioissa yhdessä Bob Hopen ja Fred Astairen kanssa. Hän oli sivu­osastaan ehdolla Oscarin saajaksi roolistaan sotadraamassa Me tervehdimme elämää (1943).

Yksityiselämä 

Goddardin kolme ensimmäistä avio­liittoa päättyivät eroon: miljonääri Edgar James (1927–), näyttelijät Charles Chaplin (1936–) ja Burgess Meredith (1944–). Viimeinen avio­liitto kirjailija Erich Maria Remarquen kanssa kesti miehen kuolemaan asti (1958–1970). Avio­liitot olivat lapsettomia, mutta Goddard oli Chaplinin poikien Charles nuoremman ja Sydney Earle Chaplinin äiti­puoli.

Valikoitu filmografia 

 Nyky­aika (1936)
 Tyttöjä alle 20:n (Dramatic School, 1938)
 Koko perhe hummaamassa (Young at Heart, 1938)
 Naiset (1939)
 Kummitus­yö (The Cat and the Canary, 1939)
 Mustan saaren kummitus (The Ghost Breakers, 1940)
 Diktaattori (1940)
 Sankari­eskadroona (North West Mounted Police, 1940)
 Tanssin tapaan (Second Chorus, 1940)
 Kultainen hetki (Pot O’Gold, 1941)
 Totuutta harrastava valehtelija (Nothing But the Truth, 1941)
 Kun myrsky raivoaa (Reap the Wild Wind, 1942)
 Me tervehdimme elämää (So Proudly We Hail!, 1943)
 Johtaja etsii yösijaa (Standing Room Only, 1944)
 Kadun herttuatar (Kitty, 1945)
 Koti­apulaisen päivä­kirja (The Diary of a Chambermaid, 1946)
 Mieheni tahtoo erota (Suddenly, It's Spring, 1947)
 Ihanne­aviomies (An Ideal Husband, 1947)
 Meidän iloinen joukkomme (1948)
 Anna Lucasta – sataman morsian (Anna Lucasta, 1949)
 Välin­pitämättömät (Gli indifferenti, 1964)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Hollywood Walk of Fame
Vuonna 1910 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Wetat

Wetat ovat yli 70 suorasiipisiin kuuluvan hyönteislajin joukko. Lajit kuuluvat Anostostomatidae- ja Rhaphidophoridae-heimoihin. Ne ovat endeemisiä uusiseelantilaisia lajeja ja muistuttavat ulkonäöltään pitkäkoipista torakkaa.

Wetat liikkuvat öisin. Useimmat niistä ovat kasvinsyöjiä, mutta jotkut syövät myös hyönteisiä. Wetojen tieteellinen luokittelu on käynnissä. Ulkomuotonsa ja elinympäristöjensä perusteella wetat jaetaan viiteen ryhmään:
 puuwetat
 maawetat
 luolawetat
 jättiläiswetat
 torahammaswetat

Suurimmat wetat voivat kasvaa kymmensenttisiksi. Luonnonpuistona toimivalla Little Barrier -saarella esiintyvä Deinacrida heteracantha voi kasvaa yli 70 gramman painoiseksi, mikä tekee siitä maailman painavimman hyönteisen.

Wetojen mukaan ovat saaneet nimensä kaksi tunnettua uusiseelantilaista elokuva-alan yhtiötä, Weta Digital ja Weta Workshop.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kiwi Conservation Club: Weta 

Suorasiipiset
Crip Walk

Crip Walk eli C-Walk on Crips-jengiläisten oma kävelytyyli. Kävely näyttää aivan tanssimiselta, mutta jäsenet painottavat ettei se ole tanssia vaan kävelyä, kuten räppäri Ice-T sanoo: ”Gangstas don't dance, they boogie”. 

Crip walkia näkee joskus artistien musiikkivideoissa ja kiertuetallenteilla. Myös internetissä on C-Walk-videoita. Muun muassa Crips-jengiin kuulunut artisti Xzibit on tehnyt kappaleen ”Get Your Walk On”, jonka musiikkivideolla nähdään C-Walk-kävelyä. Toinen kappale on Kuruptin (joka myös kuuluu Cripseihin) C-Walk, jossa on pelkkää Crip Walkia. Tyylikäs Crip Walk on vaikeahkoa ja vaatii opettelua. Oikeaoppisesti käveltynä näyttää kuin kävelijä leijuisi lattialla puolelta toiselle.

Crip Walk -kävelytyylistä on kehittynyt tanssityyli Clown Walk, joka on nopeatempoisempaa kuin Crip Walk. Usein luullaan, että Crip- ja Clown Walk olisivat sama asia. Crip Walk on kielletty useissa yhdysvaltalaisissa kouluissa, koska se on johtanut ampumistapauksiin ja välienselvittelyihin kouluaikana. Crip walkin tekeminen Yhdysvalloissa on vaarallista Bloods-katujengin takia.

Crips
Kanavanippu E

Kanavanippu E:llä tarkoitetaan Digitan rakentamaa viidettä digitaalista lähetysverkkoa, joka avattiin 1. syyskuuta 2007, kun Suomi siirtyi pelkästään digitaalisiin televisiolähetyksiin. Kanavanippu E on B:n ja C:n tavoin varattu toimiluvanvaraiseen käyttöön. Osa sen sisältämistä kanavista on maksullisia, ja niiden katseluun tarvitsee kortinlukijalla varustetun digisovittimen sekä maksu-tv-kortin. Kanavanippu C:n tavoin kanavanippu E:n kanavatarjonta vaihtelee alueittain. Kanavanipun välittää Digita käyttäen DVB-T teknologiaa UHF-taajuuksilla.

Syyskuun 2007 alussa kanavanippu E:n väestöpeitto oli noin 63 % ja lokakuun alussa noin 80 %. Keväällä 2008 nippu kattoi jo 95 % väestöstä.

Kanavanipun käynnistäminen myöhästyi hieman Lahden ja Päijät-Hämeen alueilla teknisistä syistä. Nippu käynnistyi näillä alueilla sunnuntaina 2. syyskuuta 2007.

Lupien haku
Digi-tv lupia kanavanippu E:hen haki kaiken kaikkiaan 21 eri yhtiötä, lupien hakuaika päättyi 2. toukokuuta 2006. Valtioneuvosto katsoi, että osalla ilmaiskanavan lupaa hakeneista ei ollut riittäviä edellytyksiä harjoittaa televisiotoimintaa.

Osa yrityksistä haki toimilupaa useammallekin kanavalle. Osa puolestaan haki entisen toimiluvan laajentamista. The Walt Disney Company sai toimiluvan lähettää päiväsaikaan lastenohjelmia olemassa olevassa kanavanippu C:ssä.

Luettelo toimiluvan hakijoista
Toimiluvan saaneet yritykset on lihavoitu.

Lähetysalueet
1.9.2007 alkaen kanavanippu E lähetetään seuraavilta pääasemilta sekä niiden alueella olevilta täytelähetinasemilta:
Espoo, Fiskars, Jyväskylä, Kruunupyy, Lahti, Lapua, Pernaja, Pyhävuori, Tampere, Turku ja Vaasa.

1.10.2007 alkaen kanavanippu E lähetetään lisäksi seuraavilta pääasemilta sekä niiden alueella olevilta täytelähetinasemilta:
Anjalankoski, Eurajoki, Kuopio ja Oulu.

1.1.2008 alkaen kanavanippu E:tä alettiin lähettää Tammelan, Haapaveden, Vuokatin, Mikkeli, Kolin ja Joutsenon päälähetinasemilta sekä Raahen, Puolangan ja Lieksan täytelähetinasemilta. 

6.6.2008 alkaen kanavanippu E:tä alettiin lähettää myös Ylitornion Ainiovaaran täytelähetinasemalta.

Kanavanipun kanavat 
Televisiokanavat
Sub
Liv
Jim
Hero
Alfa-tv
Livechat.fi
MT
INEZ
One Way TV
C More Max

Entiset kanavat
Estradi
SVT World (siirtyi kanavanippuun A)
SuomiTV (siirtyi kanavanippuun A)
IskelmäTV Harju & Pöntinen
Nickelodeon (Nick Jr. tuli tilalle)

Lähteet

Televisiotekniikka
Petronella (nimi)

Petronella on muun muassa Suomessa, Ruotsissa, Alankomaissa ja Saksassa käytetty naisen etunimi.

Petronella on muunnos italian Petronillasta, joka puolestaan on kehittynyt hellittelymuotona roomalaisesta sukunimestä Petronius.
Petronius liittyy mahdollisesti latinan talonpoikaa tai moukkaa merkitsevään sanaan
tai ehkä kreikan kiveä merkitsevään sanaan.

Vuoden 2015 loppuun mennessä Suomessa on rekisteröity 474 Petronella-nimen saanutta naista ja alle 10 miestä.

Tunnettuja Petronelloja
 Petronella, oikealta nimeltään Sylvia van der Moer (1923–2014), alankomaalainen lehtinainen ja Lapin legendojen hahmo
 Petronella Douwes, Pia Douwes (s. 1964), alankomaalainen laulaja ja näyttelijä
 Petronella Oortman (1656–1716), kalliista nukkekodistaan tunnetuksi tullut alankomaalainen nainen
 Petronella "Petra" van Staveren (s. 1966), alankomaalainen uimari
 Petronella "Nel" van Vliet (1926–2006), alankomaalainen uimari

Kuvitteellisia Petronelloja
 Pyhä Petronella, hahmo Annikki Kariniemen samannimisessä romaanissa (1976)

Lähteet

Etunimet
Vija Artmane

Alīda "Vija" Artmane (21. elokuuta 1929 – 11. lokakuuta 2008) oli latvialainen näyttelijä. Häntä pidetään maassaan teatterialan legendana, mutta hänellä oli myös merkittäviä elokuvarooleja. Hänet nimitettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijaksi vuonna 1969. 

Artmanen baltiansaksalainen isä Franz "Fritz" Artmann kuoli tapaturmaisesti 19-vuotiaana, neljä kuukautta ennen tyttärensä syntymää. Hänen äitinsä oli puolalainen ja tuli toimeen yksinhuoltajana tekemällä ajoittaisia maataloustöitä. Myös Vija Artmane itse harjoitti maataloutta toisen maailmansodan ajan; sodan jälkeen hän kaavaili itselleen juristin uraa.

Artmane oli vuosina 1949–1998 Riian Daile-teatterin johtava tähti. Hänellä oli useita klassisia rooleja mm. William Shakespearen näytelmissä Hamlet ja Romeo ja Julia, mutta hän menestyi myös venäläisten ja latvialaisten teosten tulkitsijana. Hän teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1956 ja työskenteli Riian Uudessa Teatterissa vuosina 1998–2000. 

Artmane sai erilaisia tunnustuksia Latvian kulttuuriministeriöltä vielä 2000-luvun puolella. Hän oli leski ja kahden lapsen – pojan ja tyttären – äiti. Näyttelijämies Artur Dimitresin kuoltua vuonna 1986 Artmane kärsi henkisen romahduksen ja sai myöhemmin aivoverenkiertohäiriökohtauksen. 1990-luvulla hän muutti Riian ulkopuolelle, ja hän asui Murianissa lähellä pääkaupunkia. Hän julkaisi vuonna 2004 muistelmateoksen.

Latvialaiset näyttelijät
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
Paun Grand Prix

Paun Grand Prix () on vuosittainen Ranskan Paussa Pyrénées-Atlantiquesin departementissa ajettava autourheilukilpailu, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1933. Kilpailussa käytettävä rata sijaitsee kaupungin keskustan lähistön kaduilla ja se muistuttaa osittain Monacon katurataa.

Paussa järjestettiin ensimmäiset autourheilukilpailut Circuit du Sud-Ouestin katuradalla vuosina 1900 ja 1901, joista jälkimmäiseen usein viitataan ensimmäisenä kilpailuna, joka ajettiin Grand Prix -nimellä. Vuonna 1930 Paussa järjestettiin Ranskan Grand Prix.

1950-luvulla radalla ajettiin Formula 1:n MM-sarjaan ulkopuolisia sekä Formula 2 -osakilpailuja. Vuodesta 1964 Paun osakilpailu kuului Ranskan ja myöhemmin Euroopan F2 -sarjoihin. Vuonna 1985 Formula 3000 syrjäytti F2-sarjan, jonka tilalle tuli Formula 3 1999.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Grand Prix de Pau

Maailmanmestaruussarjan ulkopuoliset Formula 1 -kilpailut
Ranskan moottoriurheilu
Pau
Carlisle Floyd

Carlisle Floyd (11. kesäkuuta 1926 – 30. syyskuuta 2021) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän syntyi Lattassa, Etelä-Carolinassa, ja hänen pääteoksenaan pidetään oopperaa Susannah (1955). Hänelle myönnettiin vuonna 2004 Yhdysvaltain National Medal of Arts. Floydia on pidetty yhdysvaltalaisen oopperan perustajana, sillä hänen tuotantonsa avasi oopperatalojen ohjelmistoon yhdysvaltalaisia sävellyksiä. Floydin teokset linkkittyivät usein Etelä-Yhdysvaltojen kulttuuriin, ja ne käsittelivät sisällissodan jälkeistä aikaa, 1930-luvun lama ja pikkukaupunkien elämää.

Lähteet 

Yhdysvaltalaiset säveltäjät
Oopperasäveltäjät
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Mons

Mons (hollanniksi Bergen) on kaupunki Hainaut'n provinssissa Belgiassa ranskankielisessä Valloniassa. Se sijaitsee 55 kilometriä lounaaseen Brysselistä. Kaupungin pinta-ala on 146,56 km² ja väkiluku 92.008 asukasta (1. tammikuuta 2010). 

Mons on keskellä hiilialuetta ja kaupungista tuli hiilikaivosten takia tärkeä raskaan teollisuuden keskus 1800-luvulta alkaen. Tekstiiliteollisuus nousi jo 1800-luvulla merkittäväksi teollisuuden haaraksi. Mons joutui raskaiden pommitusten kohteeksi toisessa maailmansodasta. Nykyisin kaivostoiminta on lopetettu ja kaupunki on tärkeä yliopisto- ja kauppakeskus.

Nähtävyyksiä
Mons on keskiaikainen kaupunki ja siellä on kuusi museota ja goottilainen katedraali.

Lähteet

Aiheesta muualla
 www.mons.be

Belgian kaupungit
Hainaut'n kunnat
Ned Rorem

Ned Rorem (23. lokakuuta 1923 – 18. marraskuuta 2022) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Arvostettujen laulujensa lisäksi hän on säveltänyt kolme sinfoniaa, täysmittaiset oopperat Miss Julie ja Our Town, konserttoja, jousikvartettoja sekä muita teoksia. 

Rorem syntyi Richmondissa, Indianassa, ja opiskeli Chicagossa, American Conservatoryssä ja Northwestern Universityssä. Hän pääsi myöhemmin Philadelphian Curtis-instituuttiin ja New Yorkin Juilliard Schooliin. Hän asui vuodet 1949–1957 Marokossa ja Pariisissa. 

Rorem on julkaissut useita kirjoja, kuten päiväkirjansa, jossa hän on avoimesti kertonut homoseksuaalisista rakkaussuhteistaan. Hän on ollut vuodesta 1979 American Academy of Arts and Lettersin jäsen. 

Rorem kuoli Manhattanissa, New Yorkissa.  

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Musiikin Pulitzer-palkinnon saaneet
Vuonna 1923 syntyneet
Elävät henkilöt
De La Soul

De La Soul on yhdysvaltalainen, New Yorkin Long Islandilla perustettu, Grammy-palkittu hip hop -yhtye, joka perustettiin vuonna 1987. 

Yhtyeen jäseniin kuuluvat Kelvin Mercer (Posdnuos, Mercenary, Plug Wonder Why, Plug One), David Jude Jolicoeur (Trugoy the Dove, Dave, Plug Two) sekä Vincent Mason (P.A. Pasemaster Mase, Maseo, Plug Three). 

Yhtyettä on sanottu yhdeksi hip hop -musiikin ja -kulttuurin pioneeriksi. Se on myös innoittanut monia nykypäivän hip hop -yhtyeitä, esimerkiksi The Black Eyed Peasia ja se edelleen toimii aktiivisesti. 

Erityisesti yhtyeen debyyttialbumia 3 Feet High and Rising arvostetaan korkealle hip hop-albumeiden joukossa ja eräs sen singleistä, Me Myself & I oli erittäin suosittu. Vuonna 2010 albumi valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.

Diskografia
 3 Feet High and Rising, 1989 (Tommy Boy Records)
 De La Soul Is Dead, 1991 (Tommy Boy Records) 
 Buhloone Mindstate, 1993 (Tommy Boy Records)
 Clearlake Audiotorium (EP), 1994 (Tommy Boy Records)
 Stakes Is High, 1996 (Tommy Boy Records)
 Art Official Intelligence: Mosaic Thump, 2000 (Tommy Boy Records)
 AOI: Bionix, 2001 (Tommy Boy Records)
 Live at Tramps, NYC, 1996, 2004 (Rhino)
 The Grind Date, 2004 (Sanctuary Records)
 The Impossible Mission, 2006 (AOI)
 Plug 1 & Plug 2 Present... First Serve (2012)
 and the Anonymous Nobody... (2016)

Lähteet

Aiheesta muualla

 

Yhdysvaltalaiset hip hop -yhtyeet
Vaasan rautatieasema

Vaasan rautatieasema () on rautatieasema Vaasan kaupungissa rataosalla . Asema on rakennettu vuonna 1882 ja sitä on laajennettu 1908, ja uusi pihakatos sekä linja-autolaiturit ovat valmistuneet 2008. Rautatieasema ja sen ympäristö muodostaa valtakunnallisesti merkittävän kulttuurihistoriallisen kokonaisuuden.

Historia

Vaasan II luokan asema rakennettiin vuosina 1881-83. Virallisesti se ja rata vihittiin käyttöön 29.9.1883 eli vuosi sen jälkeen kun asemarakennus oli valmistunut. Asemalla oli I, II ja III luokan odotussalit. Vaasan asema on ainoa kaupunkiasema, jossa on säilynyt asemaan kiinteästi liittyvä puinen laiturikatos. Arkkitehtia ei tiedetä, piirustukset ovat hukkaantuneet lisärakennusta suunniteltaessa.

Asemaa laajennettiin vuonna 1908 Bruno Granholmin piirustusten mukaan. Laajennuksen yhteydessä katon saumaukset poistettiin. Muita muutoksia ulkoasussa on mm. kadun puoleisen, pääjulkisivun keskellä olevan katoksen muuttaminen umpikuistiksi ilmeisesti vuonna 1908 muutos- ja lisätöitä tehdessä. Myös joitakin yksityiskohtia on kadonnut.

Kesällä 2008 valmistui matkakeskuksen laajennus ja se avattiin vuonna 2008. Asema sai puisen laiturikatoksen eteen uuden ja suuremman laiturikatoksen.

Lähteet

Pohjanmaan henkilöliikenteen rautatieliikennepaikat
Rautatieasema
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Keskusta (Vaasa)
Bruno Granholmin suunnittelemat rakennukset
Suomen 1880-luvulla rakennetut rautatieliikennepaikat
Richard Dunne

Richard Dunne (s. 21. syyskuuta 1979 Dublin, Irlanti) on irlantilainen jalkapalloilija, joka edusti Englannin Valioliigassa muun muassa Manchester Cityä ja Aston Villaa. Dunne oli pelipaikaltaan puolustaja.

Dunne aloitti uransa 16-vuotiaana Evertonissa vuonna 1996. Syksyllä 2000 hän siirtyi Manchester Cityyn kolmen miljoonan siirtosummalla. Dunne hankittiin korvaamaan yhdessä Laurent Charvet'n kanssa Richard Edghilliä. Hänestä tuli nopeasti vakiokokoonpanon pelaaja ja hänet valittiin useasti Manchester Cityn kauden parhaaksi pelaajaksi. Kesällä 2006 Dunnesta tuli Cityn kapteeni Sylvain Distinin siirtyessä pois seurasta. Vuonna 2009 Dunne siirtyi Aston Villan riveihin kuudella miljoonalla punnalla.

Irlannin maajoukkuetta Dunne edusti 80 kertaa ja teki kahdeksan maalia. Hänet valittiin Irlannin joukkueeseen vuoden 2002 MM-kisoihin ja vuoden 2012 EM-kisoihin.

Dunne on tehnyt eniten omia maaleja Englannin Valioliigassa (10).

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Profiili 

Irlantilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1979 syntyneet
Elävät henkilöt
Alan Hutton

Alan Hutton (s. 30. marraskuuta 1984 Glasgow, Skotlanti) on skotlantilainen jalkapalloilija, joka edusti vuoteen 2019 saakka Englannin Valioliigassa ja lopuksi Englannin mestaruussarjassa pelannutta Aston Villaa. Hän on pelipaikaltaan puolustaja.

Oikea pakki Hutton teki Rangers-debyyttinsä 22. joulukuuta 2002 ottelussa Partick Thistlea vastaan. Se oli hänen ainoa ottelunsa sillä kaudella. Kaudella 2003–2004 hän sai peliaikaa jo 11 ottelun verran ja teki myös ensimmäisen maalinsa 23. maaliskuuta 2004 ottelussa Dunfermline Athleticia vastaan. Seuraavana kautena hän oli joukkueen mukana voittamassa sekä liiga- ja liigacupmestaruutta. Otteluita Huttonille kertyi kauden aikana 12. Kaudella 2005–2006 Hutton pelasi 23 ottelussa ja sai arvokasta kokemusta eurokentiltä, kun hän pelasi mestarien liigaa.

30. tammikuuta 2008 Hutton siirtyi Rangersista Englannin Valioliigaan Tottenham Hotspuriin. Siirtokorvaus oli arviolta 9 miljoonaa puntaa. Hutton oli Tottenhamiin Sevillasta siirtyneen manageri Juande Ramosin kolmas hankinta tammikuun 2008 siirtoikkunassa. Hutton tuli taistelemaan peliajasta toisen oikean laitapuolustajan Pascal Chimbondan kanssa kevätkaudella 2008. Keväällä 2010 hän kävi lainalla Sunderlandissa, josta palasi kaudeksi 2010–2011 takaisin Tottenhamiin. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi Aston Villaan.

Skotlannin maajoukkuetta Hutton on edustanut 50 kertaa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Huttonin uratilastot
Hutton Skotlannin jalkapalloliiton sivuilla

Skotlantilaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Jon Inge Høiland

Jon Inge Høiland (s. 20. syyskuuta 1977 Fåberg, Norja) on norjalainen jalkapalloilija, joka edustaa norjalaista Rosenborgia.

Høiland on edustanut peliuransa aikana myös kasvattajaseuraansa Fåbergiä, Bryneä (1995–1996), Kongsvingeriä (1997–1998), IFK Göteborgia (1999–2002), Malmö FF:ää (2003–2007), 1. FC Kaiserslauternia (lainalla 2006) ja Stabækia (2007–2010).

Norjan maajoukkueessa Høiland on pelannut 25 ottelua.

Norjalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Max von Sydow

Max Carl Adolf von Sydow (10. huhtikuuta 1929 Lund – 8. maaliskuuta 2020) oli kansainvälisen uran luonut ruotsalainen näyttelijä. Hän näytteli urallaan muun muassa ruotsalaisissa, yhdysvaltalaisissa, espanjalaisissa ja italialaisissa elokuvissa. Parhaiten von Sydow kuitenkin tunnetaan rooleistaan useissa Ingmar Bergmanin ohjaamissa elokuvissa.

Von Sydowin vanhemmat olivat Lundin yliopiston professori Carl Wilhelm von Sydow ja paronitar Greta Rappe. Max von Sydow pääsi ylioppilaaksi vuonna 1947 ja opiskeli Dramatenin näyttelijäkoulussa vuosina 1948–1951. Hänen oppilastovereitaan olivat muun muassa Ingrid Thulin, Allan Edwall ja Margaretha Krook. Myöhemmin von Sydow oli kiinnitettynä Dramateniin 13 vuoden ajan vuodesta 1960 lähtien.

Elokuvadebyyttinsä von Sydow teki vuonna 1949 Alf Sjöbergin elokuvassa Hän oli vain äiti. Hän työskenteli 1955–1960 Malmön kaupunginteatterissa, missä ohjaajana toimi Ingmar Bergman. Von Sydowin myöhemmän maineen pohjusti pääsy Bergmanin ympärilleen keräämään kiinteään työryhmään, jonka muita näyttelijäjäseniä olivat muun muassa Gunnar Björnstrand, Erland Josephson, Ingrid Thulin, Harriet Andersson ja Bibi Andersson. Von Sydow näytteli kaikkiaan yhdessätoista Bergmanin valkokangaselokuvassa ja kahdessa televisioelokuvassa vuosina 1956–1970.

Kansainvälisen uran käynnisti nimirooli George Stevensin Jeesus-elämäkerrassa Mies Nasaretista vuodelta 1965. Myöhemmin von Sydow työskenteli muun muassa John Hustonin, Sydney Pollackin, John Boormanin, Woody Allenin, Bertrand Tavernierin, Lars von Trierin, Steven Spielbergin, Wim Wendersin, Ridley Scottin ja Martin Scorsesen ohjauksessa. Hän piti uransa kohokohtana pääroolia Bille Augustin ohjaamassa elokuvassa Pelle Valloittaja vuodelta 1987, josta hän oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.

Von Sydow näytteli Lor San Tekkaa vuonna 2015 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa Star Wars: The Force Awakens.

Von Sydow oli naimisissa kahdesti. Eroon päättyneestä avioliitosta Christina Olinin kanssa (vuosina 1951–1996) hänellä on kaksi lasta. Liiton Cathrine Breletin kanssa hän solmi vuonna 1997.

Elokuvia

Ruotsalaisia elokuvia

Ingmar Bergmanin ohjaamat elokuvat 

Lisäksi von Sydow näytteli Bergmanin televisioelokuvissa Herr Sleeman kommer (1957) ja Rabies (1958).

Kansainvälisiä elokuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Max von Sydow Nationalencyklopedinissa
 
 
 Max von Sydow NNDB:ssä
 Max von Sydowin kotisivu 
 Max von Sydowin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Ruotsalaiset näyttelijät
Vuonna 1929 syntyneet
Vuonna 2020 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kari Kihlström

Kari Emil Waldemar Kihlström (s. 20. elokuuta 1946, Jyväskylä) on suomalainen näyttelijä.

Kihlström on tullut tunnetuksi elokuvista Talvisota (1989) ja Porttikielto taivaaseen (1990). Tämän lisäksi hän on näytellyt muun muassa TV-sarjoissa Tuntemattomalle jumalalle (1993) ja Nuijasota (1993), jossa hän esitti Klaus Flemingiä. Myöhemmin Kihlström on näytellyt mm. Jyväskylän kaupunginteatterissa.

Lähteet

Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset teatterinäyttelijät
Elävät henkilöt
Vuonna 1946 syntyneet
Maillot vert

Maillot vert (Vihreä paita) on ranskaa ja tarkoittaa Ranskan ympäriajon pistekilpailua johtavan ja sen voittajan ylle etappien jälkeen ja lopussa puettavaa paitaa. Kun Keltainen paita on tunnustuksena yleiskilpailun voitosta ja sen saa vähiten aikaa ympäriajoon kuluttanut kilpailija, niin vihreä paita on parhaiten joka etapilla ympäriajon aikana ja matkalle sijoitettujen kiripisteiden kohdalla sijoittuneen kilpailijan tunnus. Näitä matkan varrelle sijoitettuja kiripisteitä on yleensä tasamaaetapeilla ja siksi yleensä vihreän paidan voittajat ovat olleet erinomaisia kirimiehiä ja näin siitä on tullut eräänlainen sprinttereiden tunnus. Nämä sprintterit yleensä ovat pääjoukon mukana lähes koko kilpailun ajan, mutta lähtevät juuri ennen maalia loppukiriin pyrkien voittamaan etapin aivan viimeisten metrien aikana.

Historia
Maillot vert tuli kilpailuihin mukaan vuonna 1953 täydentämään Maillot jaunea eli keltaista paitaa, joka on kokonaiskilpailun johtajan ja koko kilpailun voittajan tunnus. Vihreä väri valittiin tunnukseksi, koska alussa paidan sponsorina toimi ruohonleikkureita valmistava yritys. Tästä huolimatta vuoden 1968 kilpailuissa paidan tunnus oli punainen väri, joka miellytti enemmän tuolloista sponsoria. Maillot vert on myös yleisempi tunnus maantienpyöräilyn pistekilpailun johtajalle sekä Ranskassa että myös muualla.

Maillot vertin olemassaolon ensimmäisinä vuosina kilpailijat saivat rankaisupisteitä, jos eivät sijoittuneet tarpeeksi kärkeen kilpailun etapeilla. Näin vähiten rankaisupisteitä kerännyt kilpailija oli pistekilpailun voittaja. Kuitenkin vuodesta 1959 lähtien järjestelmään tuli muutos ja eniten etappien aikana pisteitä kerännyt on kokonaispistekilpailun voittaja. Luonnollisesti hyvästä etappisijoituksesta kertyy suurempi pistemäärä kuin huonosta sijoituksesta.

Paidan sponsoreina ovat toimineet muun muassa Ranskan kansallinen hevospeliyhtiö PMU, sekä autonvalmistaja Skoda. Paidan valmistajina ovat toimineet esimerkiksi ranskalainen Le Coq Sportif, italialainen Castelli ja yhdysvaltalainen Nike.

Useimmin Maillot vert’in voittaneet

Katso myös

 Maillot jaune, kokonaiskilpailua johtava
 Maillot à pois, Vuorten kuningas
 Maillot blanc, paras nuori kilpailija

Lähteet

Ranskan ympäriajo
Paidat

de:Grünes Trikot
en:Green jersey
fr:Maillot vert
it:Maglia verde
Päämajan reserviupseerikoulu

Päämajan reserviupseerikoulu myöhemmin Sotavänrikkikoulu oli Mannerheimin 14. maaliskuuta 1918 antaman käskyn mukaan perustettu koulu reserviupseerien kouluttamista varten. 

Koulu toimi 20. maaliskuuta – 28. huhtikuuta 1918  välisenä aikana. Ensimmäiset kurssit järjestettiin Kotiniemen kasvatuslaitoksessa lähellä Vippulaa, jolta ensimmäiset vänrikit valmistuivat 26. huhtikuuta 1918. Tässä yhteydessä koulun nimi muutettiin Sotavänrikkikouluksi. Päämajan Reserviupseerikoulun johtajana toimi eversti Karl Emil Berg ja komppanianpäällikkönä jääkärikapteeni A. K. A. Lang sekä opettajana muun muassa jääkärivaravääpeli Juhani Toro.
 
Vaikka koulutuksen tavoitteena oli tuottaa reserviupseereita valkoiseen armeijaan, Mannerheim ylensi kurssilaiset koulun päättymispäivänä 26. huhtikuuta aktiivi vänrikeiksi. Oppilaita Päämajan Reserviupseerikoulussa oli 118, jotka suorittivat sen hyväksytysti. Koulun seuraava kurssi aloitettiin Sotavänrikkikoulun nimellä Mikkelissä 10. Toukokuuta 1918, mutta siirrettiin kurssin kuluessa Helsinkiin. Koulun päälliköksi nimitettiin jääkärimajuri Nils Gadolin. Kurssin päätyttyä koulu lakkautettiin.

Myöhemmin kurssin suorittaneet teettivät erityisen kurssimerkin, josta tunnetaan kaksi erilaista versiota.

Lähteet 
 Donner–Svedlin–Nurmio (toim.): Suomen vapaussota VIII, Jyväskylä: Gommerus 1927. 
 Ignatius–Theslöf–Palmén–Grotenfelt–Nordenstreng–Soikkeli (toim.): Suomen vapaussota vuonna 1918 IV, Helsinki: Otava 1923.
 Puolustusministeriön Sotahistoriallisen toimiston julkaisuja IV, Suomen jääkärien elämäkerrasto, WSOY Porvoo 1938. 
 Sotatieteen Laitoksen Julkaisuja XIV, Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975, Vaasa 1975 ISBN 951-99046-8-9.

Viitteet 

Sotilaskoulutus
Suomen sisällissodan valkoiset erillisyksiköt
Duchennen lihasdystrofia

Duchennen lihasdystrofia (Duchennen dystrofinopatia; DMD) on X-kromosomaalisesti peittyvästi periytyvä lihasrappeuma. Siihen sairastuu arviolta peräti yksi n. 3 300 pojasta, joten se on lasten yleisin lihasrappeumatauti.

Duchennen lihasdystrofia on invalidisoiva, parantumaton sairaus, joka johtaa etenevään lihasheikkouteen ja liikuntavammaisuuteen. Yleensä pyörätuoli on tarpeen jo ennen murrosikää.

Duchennen lihasdystrofia johtaa useimmiten (erään tutkimuksen mukaan 95 %:ssa tapauksista) sydänvikaan. Sairauteen liittyy eniten lihaksissa, sydämessä ja aivoissa esiintyvän dystrofiiniproteiinin puutetta. Sairauden oireita ovat niin ikään skolioosi ja hapensaannin vaikeuteen johtava keuhkojen heikkous. Joskus lihasdystrofian yhteydessä esiintyy lievää kehitysvammaisuutta. 

Beckerin lihasdystrofia muistuttaa Duchennea, mutta se puhkeaa myöhemmin, eikä eteneminen ole niin rajua.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Duchennen lihasdystrofia (KV- tietopankki)

Perinnölliset sairaudet
Lihassairaudet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Turun Pallokerho

Turun Pallokerho (lyh. TPK) on turkulainen jalkapallo- ja futsalseura, joka on perustettu vuonna 1935. Seuran slogan on "Kerho kehrää!" Seuran jäsenmäärä 31.10.2020 oli 350.

Joukkueet 
Kaudella 2021 seuran edustusjoukkue pelaa Länsi-Suomen piirin Kolmosessa, kakkosjoukkue Vitosessa ja kolmosjoukkue Kutosessa. Seuran futsalin edustusjoukkue pelaa Futsal-Ykkösessä kaudella 2020–2021 tavoitteena nousta Futsal Liigaan. 

Seuralla on juniorijoukkueet B-pojissa (2004- ja 2005-syntyneet), C-pojissa (2006- ja 2007-syntyneet) ja D-pojissa (2008- ja 2009-syntyneet). Vuosittain perustetaan joukkueita uusille ikäryhmille. Monet seuran juniorijoukkueista pelaavat myös futsalia.

Tapahtumat 
Vuodesta 1995 lähtien seura on järjestänyt kesäisin oman junioriturnauksen Soccer Cupin ja vuonna 2018 ensimmäistä kertaa myös futsalturnauksen TPK Futsal Cupin, josta seura aikoo tehdä perinteen. TPK järjestää kesäisin myös jalkapallokouluja.

Historia 
Turun Pallokerho perustettiin vuonna 1935, Mikaelin seurakunnan nuorisotoiminnasta alkunsa saanut poikien jalkapalloharrastus itsenäistyi omaksi seuraksi. TPK pelasi jalkapallon mestaruussarjassa kausina 1951 ja 1952. Seura voitti vuonna 1951 jalkapallon SM-pronssia. 

Futsal-liigassa TPK saavutti hopeaa vuonna 2005 sekä pronssia 2006, 2008 ja 2010.

Entisiä pelaajia 
Jermu Gustafsson
Ville Harittu
Jukka Lehtovaara
Prince Otoo
Severi Paajanen
Jani Virtanen
Mika Ääritalo
Lukas Hradecký

Lähteet

Aiheesta muualla
 Virallinen sivusto
 Facebook

Suomalaiset jalkapalloseurat
Suomalaiset futsalseurat
Turkulaiset urheiluseurat
Vuonna 1935 perustetut urheiluseurat
Osvaldo Hernández

Osvaldo Hernández (s. 11. heinäkuuta 1970 Camagüey, Kuuba) on kuubalainen lentopalloilija, joka edustaa kaudella 2007–2008 Italian A1-liigassa pelaavaa Roma Volleytä.

A1-liigassa Hernández on pelannut vuodesta 1998 lähtien. 2004–2005 Hernández kuitenkin pelasi kauden eksoottisessa lentopallomaassa Qatarissa. Samalla kaudella maassa pelasi myös toinen kuubalainen, tosin myöhemmin Italian kansalaisuuden saanut Angel Dennis, joka pelaa Roma Volleyn arkkivihollisessa Cimone Modenassa. Italiassa Rooman lisäksi Hernández on pelannut muun muassa Perugia Volleyssa. Hernández siirtyi 2006 Roma Volleyhin juuri Perugiasta, jota hän oli edustanut kaksi edellistä kautta.

Roma Volleyssä Hernández voitti kaudella 2007 Italian A1-liigan pronssia. Hän on kerran urallaan päässyt juhlimaan A1-liigan voittoa 2000 vuonna Roman paidassa. Samalla kaudella hän voitti Roman väreissä myös arvostetun CEV Cupin, jonka hän oli voittanut myös edellisenä vuonna 1999.

Saavutukset 

 Italian A1-liigan pronssia 2007
 Italian A1-liigan voitto 2000
 Kaksi CEV Cupin voittoa 1999 ja 2000

Joukkueet 

 2007–2008 Roma Volley
 2006–2007 Roma Volley
 2005–2006 RPA Caffè Maxim Perugia
 2004–2005 RPA-LuigiBacchi.it Perugia
 2004–2005 Rayyan (Qatar)    
 2003–2004 Coprasystel Ventaglio
 2002–2003 Bossini Gabeca Montichiari
 2001–2002 Roma Volley
 1999–2000 Piaggio Roma
 1998–1999 Iveco Palermo

Aiheesta muualla 
 Osvaldo Hernández Roma Volleyn sivustolla  

pituus:198

Kuubalaiset lentopalloilijat
Vuonna 1970 syntyneet
Elävät henkilöt
Tormato

Tormato on brittiläisen progressiivisen Yes-yhtyeen yhdeksäs studioalbumi. Albumi julkaistiin syyskuussa 1978. Se oli sillä erää viimeinen levy Rick Wakemanille, joka palasi yhtyeeseen 13 vuoden jälkeen vuonna 1991. Samoin levy oli viimeinen myös Jon Andersonille, joka palasi yhtyeeseen vuonna 1983, kun se aloitti uudelleen muutaman vuoden tauon jälkeen.

Yhdysvaltalainen Shadow Gallery -yhtye on tehnyt Yes-tribuuttialbumille Tales from Yesterday: Yes Tribute (1995) power metal -sovituksen ”Release Release” -kappaleesta.

Kappaleet
A. Future Times (Jon Anderson / Chris Squire / Steve Howe / Rick Wakeman / Alan White) B. Rejoice (Jon Anderson) – 6:46
Don’t Kill the Whale (Jon Anderson / Chris Squire) – 3:56
Madrigal (Jon Anderson / Rick Wakeman) – 2:25
Release, Release (Jon Anderson / Alan White / Chris Squire) – 5:44
Arriving UFO (Jon Anderson / Steve Howe / Rick Wakeman) – 6:07
Circus of Heaven (Jon Anderson) – 4:31
Onward (Chris Squire) – 4:05        
On the Silent Wings of Freedom (Jon Anderson / Chris Squire) – 7:47

Jäsenet
 Jon Anderson − laulu, lyömäsoittimet
 Chris Squire − basso, piano (”Don’t Kill the Whale” -kappaleessa), bassopedaalit, laulu
 Steve Howe − sähkö- ja akustinen kitara, laulu
 Rick Wakeman − koskettimet
 Alan White − rummut, lyömäsoittimet, laulut

Lähteet 

Vuoden 1979 albumit
Yesin albumit
Ford RS200

Ford RS200 on keskimoottorilla varustettu nelivetoinen urheilu- ja ralliauto, jota Ford tuotti vuosina 1984–1986. Ford valmisti autoa tarvittavat 200 kappaletta, jotta se voisi osallistua sillä rallin MM-sarjan B-ryhmään.

Historia 

Ford lopetti ensimmäisen B-ryhmään suunnitellun mallinsa, takavetoisen ja etumoottorisen Escort 1700T:n kehittämisen ja alkoi vuonna 1983 suunnitella uutta B-ryhmän vaatimusten mukaista ja nopeaan kehitykseen ja uuteen kilpailutilanteeseen soveltuvaa nelivetoista ja keskimoottorilla varustettua (sekä turboahdettua) ralliautoa, alun perin koodinimeltään B200. Prototyyppi oli valmis noin vuoden kuluttua ja tuolloin malli nimettiin virallisesti nimellä RS200 Auto osallistui ensimmäiseen MM-ralliinsa (Ruotsi) vuonna 1986 ja oli MM-osakilpailuun osallistuessaan laskentatavasta riippuen kolmas tai neljäs B-ryhmäläinen joka kokonaisuudessaan hyödynsi B-ryhmän vapaat ja sallivat säännöt niin kevyiden ja eksoottisten korimateriaalien, korirakenteen kuin myös moottorin sijainnin, turboahtamisen ja nelivetotekniikan yhdistäen (muut olivat Peugeot 205 T16 sekä Peugeot 205 T16 EVO2 ja Lancia Delta S4). RS200-mallia on kutsuttu parhaiten rakennetuksi B-ryhmän autoksi. Esittelyn jälkeen moni piti autoa muotoilultaan hieman rumana, mutta ajan saatossa mielipiteet muuttuivat ja nykyään autoa pidetään muotoilultaan kauniina ja B-ryhmäläisten ajattomimpana mallina.

RS200:n turboahtimella varustettu keskimoottori kehittää yli 400 hevosvoiman tehon, jonka hyödyn käyttää nelivetojärjestelmä. Lisäksi RS200 painaa noin 1000 kilogrammaa ja kori on muotoiltu virtaviivaiseksi. Auto tuli kuitenkin mukaan ralleihin liian myöhään, kun B-ryhmä eli viimeistä sekavaa kauttaan 1986. RS200 ehti kuitenkin osoittaa potentiaalinsa kyseisellä kaudella tapahtuneessa MM-debyytissään Ruotsin rallissa, jossa Kalle Grundel ajoi kolmanneksi. Seuraavassa MM-rallissa Portugalissa tapahtui kauden ensimmäinen ihmishenkiä vaatinut onnettomuus rallin MM-sarjassa kun yksityiskuljettaja Joaquim Santosin ajama Ford RS200 suistui tieltä osuen katsojiin, joista neljä kuoli ja useita loukkaantui. Onnettomuuden jälkeen Ford muiden tehdastallien mukana vetäytyi kilpailusta. Ford osallistui Portugalin osakilpailun tapahtumien jälkeen enää kahteen MM-ralliin (Kreikan Akropolis ja Iso-Britannian RAC), joissa se käytti RS200:n evoluutioversiota. Autossa oli yli 600 hevosvoiman 2,1-litrainen moottori, mutta menestystä tällä kalustolla ei tullut vaikka Kreikassa Blomqvist ja Grundel ehtivät molemmat vuorollaan johtaa rallia ennen  keskeyttämisiä 

Fordilla oli kehitteillä S-ryhmän ralliauto (RS200S), mutta luokka kiellettiin B-ryhmän mukana. 

B-ryhmän kieltämisen jälkeen RS200 oli edelleen mukana rallicrosseissa ja Pikes Peak- kilpailuissa yksityisten kilpailutallien kalustona.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Ford RS200 sivusto 

RS200
B-ryhmän autot
1980-luvun autot