joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Napster

Napster oli alun perin amerikkalaisen yliopisto-opiskelija Shawn Fanningin kehittämä tiedostonjakopalvelu. Napster oli ensimmäinen laajasti käytetty vertaisverkko-ohjelma ja tasoitti tietä uusille, keskuspalvelimesta riippumattomille vertaisverkoille, jotka ovat osoittautuneet paljon vaikeammiksi kontrolloida.

Palvelun alku 
Shawn ja palvelun toinen perustaja Sean Parker julkaisivat Napsterin syksyllä 1999. Ohjelman helppokäyttöisyys johti räjähtävään suosion kasvuun vuonna 2000.

Järjestelmässä oli yksi keskuspalvelin, joka sisälsi tiedostoindeksin, mutta ei oikeita tiedostoja. Tiedot haettiin palvelimelta eikä käyttäjiltä itseltään, tiedostonsiirto tapahtui kuitenkin suoraan käyttäjien välillä. Napster saavutti comScore Media Metrixin mukaan 13,6 miljoonaa käyttäjää helmikuussa 2001.

Palvelun loppu 
Metallica-yhtyeen Lars Ulrich haastoi Napsterin oikeuteen tekijänoikeusrikkomuksien vuoksi, koska huomasi yhtyeensä I Disappear -kappaleen löytyvän Napsterista jo ennen sen julkaisua. Samalla selvisi että enemmänkin julkaisematonta studiomateriaalia oli päässyt levitykseen Napsterin kautta. Osaa näistä julkaisemattomista kappaleista oli jo soitettu eri radiokanavilla ilman lupaa. Myös Dr. Dre ja Madonna haastoivat Napsterin oikeuteen samoista syistä. Nämä sovittiin jälkikäteen, koska palvelu oli suljettu oikeuden päätöksellä Napsterin hävittyä RIAA:lle, joka haastoi sen vedoten Digital Millennium Copyright Act (DMCA) lakiin.

Napster suljettiin heinäkuussa 2001.

Myöhempi Napster 

Napsterin tavaramerkin ja logot hankki omistukseensa konkurssioikeudenkäynnistä lähinnä CD-poltto-ohjelmastaan tunnettu Roxio, joka avasi kaupallisen musiikkipalvelunsa Napster 2.0 -nimellä lokakuun lopussa 2003. Roxio myytiin elokuussa 2004 Sonic Solutionsille.
Vuonna 2008 yhdysvaltalainen Best Buy osti tavaramerkin 121 miljoonalla dollarilla.

Vuonna 2011 Napsterin osti toinen verkkomusiikkipalvelu, Rhapsody. Loppuvuodesta palvelun verkkosivut on suljettu.

Napster medioissa 
Eri mediat ovat huomioineet Napsterin parodioiden valossa. Futurama, South Park ja The Proud Family animaatiosarjat ja musiikin puolelta esimerkiksi Tom Smith ja Johnny Crass ovat ottaneet osaa Napsterin lyhyeen elämään. Pelimaailmasta  viimeisimpänä ainakin Grand Theft Auto IV on ottanut osaa menneiden muisteluun.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Napsterin nykyiset sivut 
 Napsterin vanhat sivut @archive.org 

Vertaisverkko-ohjelmistot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Suoratoisto

Suoratoisto (myös striimaus, ) on internetin verkkosisällön sisältöpalveluiden tiedonsiirtotapa, erityisesti kuvan ja äänen seuraaminen suoraan. Suoratoistossa multimediasisältöä siirretään jatkuvana virtana katsojalle ja sitä esitetään samanaikaisesti. Toiston aikana tiedon siirto on käynnissä sovellusohjelmassa samanaikaisesti kuin sen esittäminen käyttäjälle. Vaihtoehtoinen tapa on tiedoston lataaminen tietokoneelle ja sen katselu tämän jälkeen, joka ei ole samanaikaista.

Suoratoistoinen materiaali voi tulla valmiista tiedostosta tai se voidaan luoda reaaliaikaisesti. Reaaliaikainen lähetys voi olla esimerkiksi live-konsertista tai web-kamerasta, jolloin puhutaan reaaliaikaisesta suoratoistosta (verrattavissa suoraan televisiolähetykseen).

Suoratoisto on uudempi palvelumuoto kuin perinteinen tiedoston osasiirtäminen, jossa koko tiedosto pitää olla käyttäjällä kokonaan ennen kuin se on valmiina tarkastelua varten.

Suoratoistopalveluita
Suoratoistopalvelut ovat erityisen suosittuja musiikin ja elokuvien esittämisessä.

 Pelaamiseen suunnattuja

Katso myös
RTSP
RTP
RTCP

Lähteet

fin.AfterDawn.com – Sanasto

Viitteet

Aiheesta muualla

Kirjallisuutta
Robinson, MJ: Television On Demand : Curatorial Culture and the Transformation of TV. New York : Bloomsbury Academic, 2017. ISBN 978-1-4411-4809-4.

 
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jakuutit

Jakuutit eli sahat (jakuutiksi сахалар, sahalar) ovat turkkilais-tataarilainen kansa Itä-Siperiassa Sahan (ent. Jakutian) tasavallassa. Jakuutteja on yhteensä noin 450 000. Jakuutit muodostavat 45,5 prosenttia tasavallan väestöstä ja ovat näin suurin etninen ryhmä tasavallassa. Jonkin verran jakuutteja asuu myös Sahan naapurialueilla, muun muassa Evenkiassa. Idässä jakuuttien asuinalue ulottuu Ohotanmerelle. He puhuvat turkkilais-tataarilaiseen ryhmään kuuluvaa jakuuttia. Jonkin verran sekoittumista samalla alueella asuvien venäläisten ja evenkien kanssa on tapahtunut, mutta yleensä jakuuttien kanssa avioituneet jakuuttilaistuvat. Uskonnoltaan jakuutit ovat ortodokseja, mutta heillä on säilynyt paljon piirteitä ja tapoja omasta uskonnostaan.

Elinkeinot

Jakuuttien perinteisiä elinkeinoja ovat asuma-alueensa pohjoisosassa poronhoito, metsästys ja kalastus,  etelässä lisäksi maanviljelys ja nautakarja- ja hevostalous. Jakuutit on myös tunnettu taitavina kauppiaina. Näiden perinteisten elinkeinojen lisäksi noin 30 % jakuuteista saa nykyisin elantonsa teollisuudesta, kaupasta ja hallinnosta.

Alueellinen sijoittuminen

 * Sisältää Juutalaisten autonomisen alueen  ** Sisältää Ust-Ordan Burjatian autonomisen piirikunnan  *** Sisältää Agin-Burjatian autonomisen piirikunnan

Historia 
Jakuuttien esi-isät saapuivat Sahan alueelle 900-luvulla Sajanin vuoristosta. Uusilla asuinsijoillaan he sekoittuivat pohjoisten alkuperäiskansojen kanssa ja niin syntyi nykyinen jakuuttikansa. Ensimmäinen kirjallinen maininta jakuuteista on vuodelta 1620, jolloin tataarit ilmoittivat heidät veronalaisikseen. Ensimmäinen venäläisten valloitusretki jakuuttien asuinalueelle tapahtui 1632, mutta vasta 1800-luvulla alue tuli kiinteämmin Venäjän yhteyteen. Jakuutteja alettiin käännyttää ortodoksikristityiksi 1600-luvulla, mutta he ovat säilyttäneet monia šamanistisia piirteitä. Jakuutteja oli 1930-luvun alussa noin 250 000.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Henkienmanaajat Helsingissä ja muualla. Jakuuttien maassa ei "noita-Kalliota" pantaisi kiinni, Suomen Kuvalehti, 10.09.1932, nro 37, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Sahan tasavalta
Siperian etniset ryhmät
Turkkilaiset kansat
Arktisen alueen alkuperäiskansat
Itelmeenit

Itelmeenit (aikaisemmin myös kamtšadaalit eli ”kamtšatkalaiset”) ovat Koillis-Siperiassa Kamtšatkan niemimaalla Venäjään kuuluvassa Kamtšatkan aluepiirissä elävä alkuperäiskansa. Itelmeenit olivat ennen metsästäjiä ja kalastajia, mutta Neuvostoliitossa heidät yhdistettiin kalastuskolhooseihin. Itelmeenit ovat yksi Kamtšatkan vanhimmista alkuperäiskansoista. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 3 193 itelmeeniä.

Historia

Itelmeenien alkuperä ei ole täysin selvä. Heidän esi-isänsä tulivat Kamtšatkaan luultavasti 7 000–6 000 vuotta sitten Aasian mannermaalta. Heidän esi-isänsä olivat todennäköisesti sukua Amerikkaan siirtyneille intiaanien esi-isille. Itelmeenien oletetaan tulleen alueilleen ennen tšuktšien ja korjakkien esi-isiä. Venäläiset tulivat itelmeenien alueelle 1600-luvulla. Vuosina 1697–1698 Vladimir Atlasov johti kasakoiden ja jukagiirien avulla retkeä Kamtšatkaan, jolloin itelmeeneiltä kerättiin veroa. Itelmeenejä alettiin käännyttää 1700-luvulla ortodoksiseen uskoon ja 1740-luvulta lähtien alueelle tuli venäläisiä uudisasukkaita. Itelmeenit kapinoivat vuosina 1706, 1711, 1731 ja 1740, joista viimeisessä kapinassa oli osallisena lähes kaikki itelmeenit. Kapinat kukistettiin ja itelmeenejä siirrettiin pois asuinalueiltaan. Itelmeenit alkoivat sulautua venäläisiin, jolloin syntyi kamtšadaalien sekakansa. Monet itelmeenit velkaantuivat alkoholismin seurauksena. Neuvostoliiton aikana perinteiset elinkeinot kärsivät kollektivisoinnin seurauksena ja 1930-luvun loppuun mennessä kaikki koulut olivat siirtyneet käyttämään venäjän kieltä. 1950-luvulta eteenpäin itelmeenejä on voitu pitää käytännössä kokonaan venäläisiin sulautuneena kansana.

Yksi nykyajan tunnetuimmista itelmeeneistä polveutuva henkilö lienee hiihtäjä ja olympiavoittaja Veronika Stepanova, joka identifioituu kamtšadaaliksi.

Kulttuuri
Itelmeenit elättivät itsensä perinteisesti kalastuksella. Kutuaikana saalistettiin suuret määrät lohia, jotka säilöttiin käyttämällä. Käyneitä kalanpäitä pidettiin herkkuna. Maa- ja merinisäkkäiden metsästyksellä oli vain vähän merkitystä itelmeeneille, vaikkakin niitä pyydettiin satunnaisesti. Kamtšatkan eteläosan ainuihin sekoittuneet itelmeenit metsästivät valaita käyttäen myrkytettyjä keihäitä. Itelmeenit harjoittivat keräilyä paljon suuremmassa mittakaavassa kuin muut Siperian kansat. He söivät muun muassa erilaisia juuria, pähkinöitä ja ruohoja. Nykyisin itelmeenit harjoittavat muun muassa kalastusta, maitokarjan pitoa ja puutarhanhoitoa. Heidän elinkeinonsa eivät juuri poikkea alueen venäläisten vastaavista. Aikoinaan itelmeenit olivat jakaantuneet kylittäin eri klaaneihin, jotka saattoivat sotia keskenään.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Venäjän kaukoidän etniset ryhmät
Venäjän alkuperäiskansat
Arktisen alueen alkuperäiskansat
Nestoriolaisuus

Nestoriolaisuus on 400-luvulla Konstantinopolin arkkipiispa Nestorioksen mukaan nimetty kristillinen suunta, jonka keskeisenä oppina oli, että Kristus ei ollut yksi persoona, vaan hänessä oli kaksi erillistä persoonaa: jumalallinen ja inhimillinen. Kristus oli syntyään ihminen, mutta Jumala oli asettunut asumaan häneen. Nestoriolaisuus tuomittiin harhaopiksi vuonna 431 Efesoksen konsiilissa, jonka mukaan Kristus on Jumala ja ihminen yhdessä persoonassa.

Toinen tunnusomainen opillinen piirre nestoriolaisuudelle oli, että Neitsyt Marian ei katsottu olevan Jumalansynnyttäjä (kreik. theotokos). Kristus syntyi ihmisyytensä puolesta Betlehemissä, mutta hän oli jumaluutensa puolesta olemassa jo ennen aikojen alkua. Maria ei siis synnyttänyt Jeesusta Jumalana vaan ihmiseksi. Tämä käsitys ei ole harhaoppinen, mutta se jäi vähitellen sivuun kirkossa nestoriolaisten harhaoppisiksi tuomitsemisen jälkeen. Kuitenkin myöhemmin reformaation aikana protestanttiset kirkot omaksuivat tämän käsityksen lähes poikkeuksetta. Nestoriolaisuudella on historiallisesti usein viitattu Assyrian kirkkoon ja sen tekemään lähetystyöhön Aasiassa, mutta ilmaisu on epätarkka.

Harhaoppituomiosta ja Bysantin harjoittamasta sorrosta huolimatta nestoriolaisuus ei heti hävinnyt, vaan löysi itselleen turvapaikan Sassanidien Persiassa, josta se levisi silkkitien mukana syvälle Aasiaan. Sen vaikutus ulottui 700-luvulla idässä Kiinaan ja Sri Lankaan ja 800-luvulla se saattoi hyvinkin olla jäsenmäärältään maailman suurin kirkko. Kuitenkin islamin ekspansio söi kannattajia sen perinteisiltä tukialueilta Lähi-idästä ja Tšingis-kaanin verisimmät hyökkäykset kohdistuivat nestoriolaisten keskuksiin Keski-Aasiassa, kuten Merviin. Vaikka oppineet ja kielitaitoiset nestoriolaiset saavuttivat korkeita asemia sekä muslimi- että mongolihallinnossa, johti tämä kuitenkin nestoriolaisen kristillisyyden hiipumiseen Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Lopulta mongolien käännyttyä islaminuskoon joutuivat nestoriolaiset vainon kohteiksi 1200-luvulla. Ming-dynastian valtaan vuonna 1368 nostanut kansallismielinen ja ulkomaalaisvastainen liike aiheutti puolestaan nestoriolaisuuden katoamisen Kiinassa. Nykyisin pieniä nestoriolaisryhmiä on Syyriassa, Iranissa, Irakissa ja Intiassa. Jäsenien yhteenlaskettu määrä on noin 100 000.

Samoihin aikoihin nestoriolaisuuden kanssa Lähi-idässä vaikutti toinenkin oppi, monofysitismi, joka opetti päinvastaista: Kristuksella oli vain yksi luonto. Kristus oli joko vain näennäisesti ihminen (Apollinaris) tai vain näennäisesti Jumala (Areios). Tämä oppi tuomittiin yhdessä nestoriolaisuuden kanssa Khalkedonin kirkolliskokouksessa vuonna 451, minkä vuoksi nestoriolaisuus luokitellaan ei-khalkedonilaiseksi opiksi yhdessä täysin päinvastaisten suuntausten kanssa. Khalkedonin kirkolliskokous painotti, että Kristuksella on kaksi luontoa, ihmisyys ja jumaluus, jotka molemmat ovat täysin läsnä yhtä aikaa.

Katso myös 
 Idän apostolinen kirkko
 Assyrialaiset

Lähteet

Aiheesta muualla 

Antiikin kristillisyys
Kristinusko Kiinassa
Lähetystyö
Ahmed Ouyahia

Ahmed Ouyahia (s. 1952) on algerialainen poliitikko. Hän on toiminut useampaan kertaan maan pääministerinä. Hän oli pääministerinä ensin 31. joulukuuta 1995 – 15. joulukuuta 1998 ja uudelleen 5. toukokuuta 2003 – 24. toukokuuta 2006. Toiselle kaudelleen Ouyahia nimitettiin 2003 presidentti Abdelaziz Bouteflikan erotettua edeltäjän Ali Benflisin. Ouyahia erosi tehtävästä toukokuussa 2006 johtuen puolueensa RND:n ja presidentin puolueen FLN:n välisistä riidoista. Häntä seurasi pääministerinä Abdelaziz Belkhadem. Kolmannen kerran Ouyahia nousi pääministeriksi kesäkuussa 2008.

Algerian pääministerit
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Jovianus

Jovianus () (n. 332–17. helmikuuta 364) oli Rooman keisari vuosina 363–364. Edellinen keisari Julianus Apostata oli kuollut taistelussa Persian Sapor II:sta vastaan. Sotilaat huusivat Jovianuksen keisariksi. Jovianuksen oli pakko tehdä rauha epäedullisin ehdoin. Hän lähti tämän jälkeen kohti kotia. Jovianus oli kristitty, toisin kuin Julianus. Hän kuoli häkämyrkytykseen kahdeksan kuukauden valtakauden jälkeen, ennen kuin ehti palata Konstantinopoliin. Myös ylensyönti ja myrkylliset kalkkihöyryt on esitetty mahdollisina kuolinsyinä.

Kirjallisuutta 

Rooman keisarit
Vuonna 332 syntyneet
Vuonna 364 kuolleet
Superpositioperiaate

Lineaarialgebran superpositioperiaatteen mukaan lineaarisen systeemin ratkaisujen lineaarinen yhdistelmä on myös kyseessä olevan systeemin ratkaisu.

Superpositioperiaatetta käytetään runsaasti fysiikassa sekä insinööritieteissä, sillä monet fysikaaliset systeemit voidaan mallintaa lineaarisina, tai niille voidaan löytää lineaarinen approksimaatio. Tällä tavoin voidaan analysoida eri tilanteita yksittäisinä tapauksina ja vasta lopuksi yhdistää ne kuvaamaan monimutkaisempaa tilannetta.

Käyttö

Klassisessa fysiikassa superpositioperiaatetta käytetään yleensä fysikaalisiin systeemeihin, joita voidaan kuvata lineaarisilla differentiaaliyhtälöillä. Tällaisia alueita ovat mm. sähkömagnetismi ja termodynamiikka.

Modernissa fysiikassa kvanttimekaniikan peruspostulaatti on, että fysikaalista systeemiä voidaan kuvata tiloilla, jotka noudattavat superpositioperiaatetta.

Esimerkkejä

Jos väliaineessa liikkuu useita aaltoja samanaikaisesti jonkin paikan kautta, aaltoliikkeet yhdistyvät summa-aalloksi. Periaatetta, jonka mukaan summa-aalto määräytyy osa-aalloista, sanotaan superpositioperiaatteeksi

Kvanttimekaniikassa tilat voidaan ilmaista toisten tilojen summina superpositioperiaatteen nojalla.

Katso myös 
 Kvanttisuperpositio

Lineaarialgebra
Sovellettu matematiikka
Cyrix

Cyrix (lausutaan SYE-rihks) oli vuonna 1988 perustettu suoritinvalmistaja. Se aloitti toimintansa tekemällä matematiikkaprosessoreja 286- ja 386 -pohjaisiin tietokoneisiin. Sen perustajat olivat alun perin Texas Instrumentsin työntekijöitä. Cyrix palkkasi aggressiivisesti insinöörejä ja sai kasattua tiiviin ja tehokkaan 30 ihmisen suunnittelutiimin.

Cyrixin ensimmäiset suorittimet olivat vuonna 1992 julkaistut Cx486SLC ja Cx486DLC. Ne olivat nimestään huolimatta yhteensopivia Intelin 386-suorittimen kanssa. Niihin oli kuitenkin lisätty L1-välimuistia ja 486-käskykanta, joten niiden suorituskyky nousi 386:n ja 486:n väliin. Myöhemmin Cyrix julkaisi kaksinkertaisella kellotaajuudella toimineet Cx486SRX2:n ja Cx486DRX2:n.

Seuraavana vuonna Cyrix julkaisi 486:n kanssa yhteensopivan suorittimen. Se kuitenkin tuli markkinoille myöhemmin kuin AMD Am486 ja oli hitaampi kuin AMD:n ja Intelin mallit, joten sitä myytiin vain halvimmassa hintaluokassa ja päivityksenä. Vuonna 1995 Cyrix suunnitteli kloonia Intel Pentiumista. Kun kävi ilmi, että se myöhästyisi, Cyrix julkaisi Cyrix Cx5x86:n, joka sopi 486:n käyttämään suoritinkantaan. Sen suorituskyky oli samaa tasoa kuin 75 megahertsin kellotaajuutta käyttävällä Pentiumilla.

Myöhemmin vuonna 1995 Cyrix vihdoin julkaisi tunnetuimmaksi jääneen suorittimensa Cyrix 6x86:n. Se jopa ylitti Intel Pentiumin suorituskyvyn. Sen liukulukuyksikkö ei kuitenkaan ollut Pentiumin tasolla eikä yksikään tietokonevalmistaja käyttänyt sitä, joten 6x86:n hinta jäi alhaiseksi. Cyrix nimesi 6x86:t sen mukaan, minkä nopeuksista Pentiumia ne vastasivat. Esimerkiksi 133 megahertsin 6x86-malli sai nimekseen 6x86-P166+. Tämä nimeäminen oli harhaanjohtava, sillä uusimmat 3D-pelit käyttivät paljon suorittimen liukulukuyksikköä, joka oli 6x86:ssa huomattavasti hitaampi kuin Pentiumissa.

National Semiconductor osti yhtiön vuonna 1997. Vuonna 1999 National Semiconductor myi Cyrixin VIA Technologiesille.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Laitteistovalmistajat
Tietotekniikan tuotemerkit
Puolijohdevalmistajat
Kristalliyö

Kristalliyö (, myös Reichskristallnacht ja Pogromnacht) on natsi-Saksassa vuoden 1938 marraskuun 9. ja 10. päivän välisenä yönä juutalaisiin kohdistunut väkivallan aalto. Kristalliyö sai nimensä rikottujen kauppojen ikkunoiden lasinsirpaleista. Teoksessaan Kolmannen valtakunnan nousu ja tuho William L. Shirer ei käytä termiä ’Kristalliyö’, vaan puhuu ainoastaan siitä alkaneesta ’Lasinsirujen viikosta’.

Kristalliyö sai alkunsa Herschel Grynszpanin, Saksasta vainoja Pariisiin paenneen juutalaismiehen, surmattua Saksan lähetystövirkailijan Ernst vom Rathin Pariisissa 7. marraskuuta. Vom Rathin murha laukaisi väkivallan aallon juutalaisia vastaan Saksassa. Hyökkäys näytti spontaanilta, mutta Saksan hallitus oli järjestämässä sitä. Hallitus toimi virallisten kanavien lisäksi kansallissosialistisen puolueen kautta.

Kansallissosialistisen puolueen johto juhli parhaillaan Münchenissä vuoden 1923 oluttupakaappauksen vuosipäivää, kun Adolf Hitler sai tiedon, että vom Rath oli kuollut. Välittömästi tämän jälkeen Joseph Goebbels ryhtyi antamaan  puolueelle ja poliisivoimille ohjeita siitä, mitä näiden olisi tehtävä. Kello 23.55 Gestapon päällikkö Heinrich Müller lähetti poliisilaitoksille sähkeitse ohjeet, joiden mukaan juutalaisia vastaan kohdistettavia iskuja ei pitänyt estää, mutta oli valmistauduttava ainakin 20 000 juutalaisen pidättämiseen valtakunnan alueella. Myöhemmin yöllä turvallisuuspoliisin päällikkö Reinhard Heydrich lähetti poliisille yksityiskohtaisemmat ohjeet toimenpiteistä juutalaisia vastaan.

Vainossa tuhottiin yli 1 300 synagogaa, monia juutalaisia hautausmaita, lähes 7 000 liikettä ja kotia. Yli 30 000 juutalaista vietiin keskitysleireihin. Arvio kuoliaaksi hakattujen määrästä vaihtelee 36:sta 91:een. Eri lähteet antavat hyvin erilaisia lukuja tuhoista. Kristalliyön tapahtumat synnyttivät kansainvälisen reaktion ympäri maailmaa. Monet natsimyönteiset liikkeet tuomittiin Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa, mikä johti niiden merkityksen vähenemiseen.

Saksassa natsit yrittivät saada uhrit itse näyttämään syyllisiltä tapahtumiin. Niinpä 12. marraskuuta annettiin asetus, jonka mukaan juutalaisten asunnonomistajien ja liikkeenharjoittajien oli välittömästi korvattava vahingot. Saksassa käytetty ikkunalasi tuotiin Belgiasta, ja rikotun lasin määrä vastasi puolta Belgian lasiteollisuuden koko vuosituotannosta, minkä vuoksi kaikkia rikottuja ikkunoita ei voitu korjata edes juutalaisilta takavarikoiduilta rahoilla. Koska tähän meni huomattava osa Saksan ulkomaanvaluuttavarannosta, muutamat natsipoliitikotkaan kuten Hermann Göring eivät hyväksyneet näitä juutalaisia vastaan tehtyjä iskuja.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Saksan juutalaiset, Suomen Kuvalehti, 26.11.1938, nro 47, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

1938
Holokausti
Seulonnan keskeiset artikkelit
Palvelutukkurit

Suomen Palvelutukkurit Oy eli Patu on ammattikeittiöitä palveleva tukkukauppaketju. Yhtiötä pidetään yhtenä viidestä valtakunnallisesta suurkeittiöalan päätukusta. Patu-Palvelutukkurit perustettiin kesällä 1997, kun ryhmä yksityisiä tukkuliikkeitä päätti yhdistyä suurkeittiöalaa palvelevaksi ketjuksi.

Yksityisten alueellisten lähitukkureiden omistaman Palvelutukkureiden yhteenlaskettu vuosimyynti on noin 160 miljoonaa euroa ja sen markkinaosuus HoReCa/FoodService sektorilla on noin 10 %. Henkilökuntaa yhtiöllä yhteensä noin 350 ja asiakkaita yli viisi tuhatta. Yrityksen kotipaikka on Helsinki, mutta pääkonttori sijaitsee Vantaalla. Ketjun vanhimmat tukkuliikkeet ovat toimineet alalla jo yli 60 vuotta, ja useimmat niistä ovat perheyrityksiä.

Palvelutukkurit ei kuulu mihinkään elintarvikealan keskusliikkeeseen, vaan sen pääyhteistyökumppanit ovat suomalaiset elintarviketeollisuuden yritykset sekä paikalliset/alueelliset tuottajat, joiden tuotteita se välittää suoraan suurkeittiöasiakkaille omien alueellisten logistiikkavarastojen kautta. Lisäksi yhtiöllä on omaa maahantuontia.

Ketjulla on oma PATU-tuoteperhe ja 11 toimipistettä ympäri Suomea.

Nykyiset omistajatukut 
 Kanta-Hämeen Tuoretuote Oy, Hämeenlinna
 Tukkutalo Heinonen Oy, Seinäjoki ja Jyväskylä
 Kasvishovi Oy, Oulu ja Kuusamo
 Palvelutukku Immonen Oy, Pori
 Kimmon Vihannes Oy, Salo, Turku
 Palvelutukku Itä-Suomi Oy, Mikkeli ja Kuopio

Nykyiset osakastukut 
Palvelutukku Kolmio Oy, Lahti

Ketjussa on aiemmin vuosien saatossa olleet mukana myös Perunantuonti Oy, Heinon Tukku Oy, Tuoretalo Oy, Menestra Oy, Tukkupojat Oy, Rovaniemen Tuoretukku Oy, Joensuun Marja ja Vihannes Ky, Fresh Servant Oy, Vihannespulkka Oy, Tuoretukku Laukkarinen Oy, Vihannestukku Mikko Laitinen Oy, Lime Finland Oy, Kuopion Vihannesaitta Oy, Kotkan Tukkupalvelu Oy.

Aiheesta muualla
 Palvelutukkurit

Lähteet

Tukkukaupat
Elintarvikekaupat
Suomalaiset yritykset
Von Willebrandin tauti

Von Willebrandin tauti (vWD) on periytyvistä verenvuototaudeista yleisin. Tauti johtuu von Willebrand -tekijän (vWF) puutoksesta tai vajauksesta. Se vaikuttaa veren kykyyn hyytyä kunnolla. Verenvuoto voi sen takia kestää pitkään ja olla erittäin runsasta. Muita tyypillisiä oireita ovat mustelmat, runsaat kuukautiset ja nenän, suun ja silmien verenvuodot. 

Taudista on useita eri muotoja. Sen oireet vaihtelevat suuresti eri potilailla. Taudin löysi suomalainen tutkija Erik Adolf von Willebrand, jonka mukaan tauti on nimetty. Pohjoismaissa von Willebrandin tauti on yleisempi kuin muualla. 

Hankitun von Willebrandin taudin eli pseudo-von Willebrandin taudin tavallisin syy on kilpirauhasen vajaatoiminta, ja se paranee tyroksiini-lääkityksellä.

Ihmisen von Willebrandin taudilla on useita muotoja, esimerkiksi:
tyyppi 1 vWD (yleisin)
tyyppi 2A vWD,
tyyppi 2B vWD,
tyyppi 3 vWD,
tyyppi 2N vWD,
tyyppi 2M vWD

Koirilla 
Von Willebrandin tautia on tavattu ihmisen lisäksi myös koiralla. Koirasta otettavasta karva-, poskisolu- tai verinäyteestä voidaan tutkia, onko koiralla taudin aiheuttava geenimuunnos. Kyseessä on resessiivinen ominaisuus, joten koira sairastuu vain, jos se on perinyt mutaation molemmilta vanhemmiltaan. Vain toiselta vanhemmaltaan geenimuunnoksen saanut koira on oireeton kantaja. Von Willebrandin tautia on todettu muun muassa berninpaimenkoirilla, dobermanneilla, papilloneilla, manchesterinterriereillä ja welsh corgi pembrokeilla.

Lähteet
Disorders of Hemostasis and Thrombosis (edition 2) by: Scott H.Goodnight and William E. Hathaway ISBN 0071348344

Viitteet

Aiheesta muualla
 Von Willebrand Disease by Dr. Saul Greenberg   

Perinnölliset sairaudet
Koirien perinnölliset sairaudet
Josquin Desprez

Josquin Desprez (tunnetaan myös nimellä Josquin Des Prez; noin 1450 Hainaut – 27. elokuuta 1521 Condé-sur-l'Escaut) oli hollantilainen renessanssisäveltäjä.

Elämä ja tuotanto 
Desprez syntyi vuoden 1450 tienoilla nykyisen Belgian alueella. Hän alkoi laulaa kuorossa noin vuonna 1460. Hän opiskeli kontrapunktia mahdollisesti Johannes Ockeghemin johdolla. Myöhemmin Desprezistä tuli yksi aikansa tunnetuimmista muusikoista.

Josquin oli tuottelias säveltäjä: hän sävelsi taidokkaasti lauluja (frottola ja laude olivat hänen aikansa laulumuodot), mutta myös monimutkaisempia teoksia. Hänen messunsa ovat tyyliltään vaihtelevia: hän hallitsi kaikki aikansa tyylilajit. Josquinin mestariteos on messu Missa Pange lingua, joka lienee hänen viimeisimpiä messujaan ja sävelletty vuoden 1515 tienoilla. Se on mainittu useammassa musiikinhistoriassa mestariteoksena, joka ”loistaa kuin tähdet läpi kaikkien myöhempien aikakausien”.

Ottavio Petrucci, polyfonisen musiikin ensimmäinen painaja, julkaisi kolme kirjaa Desprezin musiikkia ja otti jokaisesta myös uusintapainoksen aikana, jolloin kukaan muu säveltäjä ei saanut julkaistua enempää kuin yhden teoksen. Josquin Desprezin musiikkia, joka sisältää muun muassa 18 messua, yli 50 motettia ja 65 chansonia, jäljiteltiin, kopioitiin ja uudelleentyöstettiin aina 1500-luvun lopulle asti.

Josquin Desprez sekoitetaan usein samannimiseen mieheen, joka lauloi Milanossa vuosina 1459–1474. Sen vuoksi jotkin lähteet ilmoittavat Desprezin syntymävuodeksi 1440.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Vapaasti käytettävissä olevia Desprezin partituureja Mutopia Project

Alankomaalaiset säveltäjät
Renessanssisäveltäjät
1400-luvulla syntyneet
Vuonna 1521 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tamppi (lehti)

Tamppi on Tampereen yliopiston teekkarien kerran vuodessa, vappuna, julkaisema huumoripitoinen julkaisu. Tamppi on saatavilla ainakin Tampereella, mutta sitä on käyty myymässä jopa Tukholmassa. Lehden toimittaa Blebeijikerho.

Historia 

Tampin edeltäjä oli vuoden 1970 vappuna ilmestynyt Tamppaani. Vuonna 1972 ilmestyi Gulliveri. Se ilmestyi joka toinen vuosi Äpyn kanssa aina vuoteen 1976 saakka. Ensimmäinen varsinainen Tamppi ilmestyi vuonna 1978, jonka jälkeen Tamppi on ilmestynyt jokaisena vappuna. Tamppi on Suomen useimmin ilmestynyt vappulehti ja se julkaistiin 36. kerran keväällä 2013. 

Tampereen kaupunki antoi Tampin roolille opiskelijakulttuurissa tunnustuksen nimeämällä vuonna 2005 TTY:n läheisyydessä olevan lyhyet kadut Tamppikujaksi ja -raitiksi.

Ulkoasu 

Tamppi on aina ollut pakattu vaihtelevanlaisiin pakkauksiin. Näistä mainittakoon Dynamiittipötkö 1989, Taskumatti 1991 ja Pulloposti 1997. Vuoden 2006 Tamppi pakattiin energiajuomatölkkiä muistuttavaan penaaliin ja itse lehti muistutti ulkomuodoltaan perinteistä sinikantista ruutuvihkoa. Tampin pakkaus pyritään tekemään vitsikkääksi, jotta se toimisi hyvänä myyntivälineenä. Lehden mukana pakkauksessa on tarroja ja muuta pikkutavaraa.

Myynti 

Tamppia myyvät Tampereen yliopiston teekkarit, arkkarit ja fuksit rahoittaakseen opiskeluaan. Yhtenä kannustimena Tampin myymiselle fukseille on teekkarilakin saaminen ennen vappua. Myyntitekniikat vaihtelevat runsaasti myyjästä toiseen. Taitavat ja ahkerat myyjät saattavat myydä useita satoja lehtiä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Tampin nettisivut

Teekkarikulttuuri
Vappulehdet
Tampereen teknillinen yliopisto
Tampereen yliopisto
Goljat

Goljat oli Raamatun mukaan filistealainen jättiläinen, josta kerrotaan Ensimmäisessä Samuelin kirjassa. Goljat oli syntyisin Gatista, jossa asui jättiläiskokoisten anakilaisten heimo. Hän palveli filistealaisten sotilasjoukoissa, kunnes Daavid voitti hänet kaksintaistelussa.

Raamattu kertoo Goljatin pituudeksi kuusi kyynärää ja yhden vaaksan (292 cm). Hänen panssarinsa painoksi sanotaan 5 000 sekeliä (82 kg) ja peitsen kärjen 600 sekeliä (10 kg). Kuolleen meren kääröjen mukaan (4QSama) Goljatin pituus oli kuitenkin neljä kyynärää ja yhden vaaksan, eli noin kaksi metriä, mikä olisi kuitenkin tehnyt hänestä jättiläisen keskimäärin noin 160 cm pitkien aikalaistensa keskuudessa. Koska heprean kielessä on perinteisesti merkitty lukuja kirjaimilla, ja lukua 4 merkitsevä dalet (ד) ja lukua 6 merkitsevä vav (ו) muistuttavat toisiaan suuresti, on todennäköistä, että jossakin vaiheessa on tapahtunut sekaannus.

Talmudissa ja joissakin latinalaisissa raamatuissa Goljatin pituudeksi ilmoitetaan 8–9 metriä. Muinaiset mitat olivat epästandardeja eikä niistä voida varmuudella päätellä henkilöiden tarkkoja pituuksia.

Goljat mainitaan myös Toisessa Samuelin kirjassa ja Ensimmäisessä aikakirjassa, joiden mukaan Elhanan, Jairin poika, surmasi gatilaisen Goljatin tai tämän veljen Lahmin. Perimätiedon mukaan Goljatin suku polveutui moabilaisesta Orpasta (Ruutin kirja, luku 1). Talmudin mukaan Goljat oli polyspermian tulos ja hänellä oli sata isää. Goljatin tappaminen on saatettu lisätä Daavidin legendaan jälkikäteen. Tähän viittaa se, että Raamatun kohdassa, jossa Saul tapaa Goljatin surmaajan, Saul ei tunne tätä, vaikka Daavid oli palvellut Saulin hovissa ja ollut Saulin suosikki. Raamatun mukaan Daavid myös toi Goljatin pään Jerusalemiin, vaikka Jerusalem oli Saulin aikana jebusiittien valtaama.

Nimi "Goljat" on selkeästi indoeurooppalainen: se palautuu kreikkalais-lyydialaiseen nimeen Aljat tai Aljattes.

Goljatista johtuu suomen kielessä käytetty ilmaisu goljatti tai koljatti, joka tarkoittaa hyvin suurta ja voimakasta ihmistä tai myös organisaatiota.

Aiheesta muualla

Daavidin ja Goljatin kohtaaminen – kirkolliskokouksen vuonna 1992 käyttöön ottaman suomennoksen mukaan
Goljat suomenkielisessä vuoden 1933/1938 Raamatussa

Vanhan testamentin henkilöt
Moby

Moby (oikealta nimeltään Richard Melville Hall, s. 11. syyskuuta 1965 Harlem, New York) on yhdysvaltalainen elektronisen musiikin artisti. Moby on ottanut taiteilijanimensä sukulaisensa, kirjailija Herman Melvillen kirjasta Valkoinen valas, alkuperäiskielellä Moby Dick.

Musiikillinen ura

Moby soittaa itse kosketinsoittimia, kitaraa ja bassokitaraa. Hän on kuulunut punk-yhtyeeseen Vatican Commandos, mutta siirtyi elektroniseen musiikkiin vuonna 1989.

Hänen ensimmäinen levynsä Elektra Records -levy-yhtiölle oli Everything Is Wrong, joka sai hyvät arvostelut kriitikoilta. Tämän jälkeen Moby julkaisi levyt Animal Rights ja I Like to Score, jotka eivät menestyneet kaupallisesti ja Mobyn ja Elektra Recordsin tiet erkanivat.

Mobyn lopullinen läpimurto tuli levyn Play myötä. Mobyn ja levyn suosiota edisti se, että levyn kaikki 18 kappaletta lisensoitiin elokuviin, televisioon tai mainoksiin.

Moby julkaisi vuonna 2005 albumin Hotel, jolta on taottu hitti Lift Me Up.

Henkilö

Moby on avoimesti tunnustuksellinen kristitty ja vegaani. Levyjen Everything Is Wrong ja Play kansilehdissä hän kirjoittaa mm. veganismista, luonnonsuojelusta, fundamentalismista ja humanitarismista. Vuonna 2001 hän syytti Eminemin musiikkia misogynistiseksi ja homofobiseksi. Hän on kutsunut George W. Bushia ”Saatanasta siinneeksi” (”Spawn of Satan”). Tämä voi viitata isä-Bushiin (George H. W. Bush),  tai olla yleisluontoinen vertauskuva Bushin hallinnosta.

Mobylla oli New Yorkissa kahvila nimeltä TeaNY, jossa hän toisinaan tarjoili.

Diskografia

Studioalbumit

Kokoelmat ja muut

Aiheesta muualla

 Moby.com
 Gomoby.net Go – The Very Best of Moby 

Yhdysvaltalaiset elektronisen musiikin artistit
Yhdysvaltalaiset laulajat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Arcangelo Corelli

Arcangelo Corelli (17. helmikuuta 1653 Fusignano – 8. tammikuuta 1713 Rooma) oli italialainen säveltäjä ja viulisti.

Tiedot Arcangelo Corellin historiasta ovat puutteellisia. Corelli oli vauraan maanomistajaperheen viides lapsi Fusignanon kylässä lähellä Ravennaa. Todennäköisesti Corellin ensikosketus musiikkiin tuli paikallisen papiston kautta, viimeistään Lugossa ja Faenzassa. Morte Ferrarassa toimineen urkuri ja säveltäjä Giovanni Battista Bassanin on väitetty olevan Corellin ensimmäinen opettaja. Corellin tiedetään muuttaneen Bolognaan vuonna 1666, missä hän tapasi Giovanni Benvenutin ja viuluvirtuoosi Leonardo Brugnolin. Vuonna 1675 (tai ehkä vasta vuonna 1671) Corelli opiskeli sävellystä Roomassa laulaja Matteo Simonellin johdolla. Roomassa asuessaan 19-vuotias Corelli teki oletettavasti matkan Ranskaan ja ehkä myös Espanjaan. Vuonna 1675 Corellista on maininta Roomassa asumisesta, missä hän johti orkesteria kuningatar Christina Alexandran kunniaksi. Vuonna 1680 Corelli vieraili Saksassa.

Vuosina 1689-1690 Corelli oli Modenan herttuan suojeluksessa ja hän palasi vuonna 1708 Roomaan, asuen kardinaali Ottobonin palatsissa. Corelli vieraili Napolissa ja sai kutsun kuninkaan luo samana vuonna. Vuodesta 1681 kuolemaansa asti Corelli asui Roomassa. Hän oli aktiivinen esiintyjä ja johtaja pienissä ja suuremmissa instrumentaalikamarikokoonpanoissa Rooman kodeissa, kirkoissa ja julkisissa tilaisuuksissa. Hänen tunnetuimmat oppilaansa lienevät viulistit Francesco Geminiani ja Pietro Locatelli.

Corelli tunnetaan parhaiten hänen säveltämiensä Concerto grossojen ansiosta. Maineikas on myös hänen "La Folia" -muunnelmansa viululle.

Corelli on haudattu Pantheoniin Roomassa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Vapaasti käytettävissä olevia Corellin partituureja Mutopia Project

Italialaiset säveltäjät
Italialaiset viulistit
Barokkisäveltäjät
Vuonna 1653 syntyneet
Vuonna 1713 kuolleet
Francesco Geminiani

Francesco Geminiani (kastettu 5. joulukuuta 1687 Lucca, Toscana – 17. syyskuuta 1762 Dublin) oli italialainen säveltäjä, viulisti ja opettaja.

Elämä 
Geminiani syntyi vuonna 1687. Hän opiskeli musiikkia aluksi Alessandro Scarlattin johdolla. Sitten hän alkoi soittaa viulua Carlo Lonatin ja myöhemmin Arcangelo Corellin johdolla. Vuodesta 1711 saakka Geminiani toimi eräässä napolilaisessa oopperaorkesterissa ensiviulistina. Vuonna 1714 hän muutti Lontooseen. Täällä Geminiani pääsi soittamaan omia viulukonserttojaan Georg Friedrich Händelin kanssa. Sen jälkeen hän asui jonkin aikaa Pariisissa, kunnes palasi Englantiin vuonna 1755. Geminiani kuoli 17. syyskuuta 1762.

Lähteet

Aiheesta muualla 

  

Italialaiset säveltäjät
Barokkisäveltäjät
Vuonna 1687 syntyneet
Vuonna 1762 kuolleet
Orlando Bloom

Orlando Jonathan Blanchard Bloom (s. 13. tammikuuta 1977) on englantilainen näyttelijä, jonka tunnetuimpia roolisuorituksia lienevät hänen läpimurtoroolinsa Taru sormusten herrasta -trilogian (2001–2003) Legolasina sekä Will Turnerin rooli Pirates of the Caribbean -sarjassa (2003–2017).

Elämä

Lapsuus 
Orlando Bloom syntyi Canterburyssä, Kentin kreivikunnassa, Englannissa. Hänet nimettiin 1600-luvun alulla vaikuttaneen säveltäjä Orlando Gibbonsin mukaan. Lapsena hänelle kerrottiin, että hänen isänsä oli hänen äitinsä Sonia Constance Copelandin puoliso, Etelä-Afrikassa syntynyt kirjailija ja apartheidin vastustaja Harry Bloom. Todellisuudessa Orlandon isä oli kuitenkin perheystävä Colin Stone, josta tuli hänen huoltajansa Harry Bloomin kuoltua vuonna 1981. Totuus isyydestä paljastettiin Orlandolle vasta kun hän oli 13-vuotias.

Bloom opiskeli kolme vuotta näyttelemistä lontoolaisessa Guildhall School of Music and Dramassa.

Ura 

Bloom tuli tunnetuksi Taru sormusten herrasta -elokuvatrilogian myötä, jossa hän näytteli Legolasia, Sormuksen Saattueeseen kuulunutta haltiaa. Hän pyrki alun perin Faramirin rooliin, mutta koska David Wenham oli jo valittu siihen, hänelle suositeltiin Legolasin roolia. Bloomin ensimmäinen pääosarooli oli elokuvassa Kalsiumipoika vuonna 2004. Hän näytteli myös kolmessa ensimmäisessä Pirates of the Caribbean -elokuvassa. Neljännessä hän ei esiintynyt, mutta palasi rooliinsa viidennessä elokuvassa Pirates of the Caribbean: Salazar’s Revenge vuonna 2017.

Bloom näytteli Legolas-haltiaa myös Peter Jacksonin ohjaaman Hobitti-elokuvatrilogian toisessa ja kolmannessa osassa.

Bloom teki Broadway-debyyttinsä Romeon ja Julian miespääosassa vuonna 2013.

Yksityiselämä
Bloom seurusteli neljän vuoden ajan katkonaisesti näyttelijä Kate Bosworthin kanssa, mutta he erosivat vuonna 2006. Bloom alkoi seurustella huippumalli Miranda Kerrin kanssa tiettävästi vuonna 2007. Pari ilmoitti kihlautumisestaan kesäkuussa 2010, ja he menivät naimisiin kuukautta myöhemmin. He saivat pojan tammikuussa 2011. Syksyllä 2013 pari ilmoitti eroavansa. Bloom alkoi seurustelemaan elokuussa 2016 laulaja Katy Perryn kanssa. He erosivat maaliskuussa 2017, mutta palasivat yhteen saman vuoden kesällä. Pari meni kihloihin ystävänpäivänä vuonna 2019 ja heille syntyi tytär elokuussa 2020.

Filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Englantilaiset näyttelijät
Vuonna 1977 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Nykypäivä

Nykypäivä  on vuonna 1955 perustettu kerran kuukaudessa ilmestyvä Kansallisen Kokoomuksen järjestöjulkaisu, joka on ollut puolueen pää-äänenkannattaja 1970-luvulta lähtien. Nykypäivä ilmestyi kerran viikossa syyskuuhun 2015 asti, jolloin lehti muuttui kerran kuukaudessa ilmestyväksi. Painetun lehden levikki on vuonna 2014 ollut 20 009. 

Kokoomus julkaisee omistamansa Kansalliskustannus Oy:n kautta myös netissä toimivaa Verkkouutiset-julkaisua.

Nykypäivän päätoimittajana toimii Kasperi Summanen, toimituspäälliköt ovat Henriikka Pulli ja Ilkka Ahtokivi.

Päätoimittajat 
 1955–1962: Niilo Honkala
 1962–1965: Rauno Koski
 1965–1971: Harri Holkeri
 1971–1976: Jarmo Virmavirta
 1976–1988: Kimmo Kajaste
 1988: Hannu Salokorpi
 1988–1995: Lauri Kaira
 1995–2001: Jarmo Virmavirta
 2001–2003: Pauli Komsi
 2003–2009: Margit Hara
 2009–2013: Tapani Mäkinen
 2013–2021: Alberto Claramunt
 2021–edelleen: Kasperi Summanen

Lähteet 
 Kemppi, Jarkko: Uskollinen, muttei kuuliainen – Nykypäivä 60 vuotta, Kansalliskustannus Oy, 2015, ISBN 978-952-93-6520-3
 Pt. Tommila, Päiviö: Suomen lehdistön historia. 3, Sanomalehdistö sodan murroksesta 1980-luvulle,  Kustannuskiila, Gummerus, 1988, ISBN 951-657-156-5

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Nykypäivän verkkosivut

Kansalliskustannus
Suomalaiset puoluelehdet
Helsingin media
AMD K5

AMD K5 on AMD:n valmistama Intel Pentium -luokan suoritin. Se esiteltiin vuonna 1995 AMD Am5x86:n seuraajana. K6 pohjautui jossain määrin AMDn 29k-sarjan risc-prosessoreihin siten, että yksinkertainen 29k-dekooderi oli vaihdettu dekooderiin, joka pilkkoi monimutkaisempia x86-käskyjä pienemmiksi risc-tyyliksi käskyiksi, ja itse laskentayksiköt olivat melkein identtiset 29k-sarjan suorittimien laskentayksiköihin.

Kaikissa K5-suorittimissa oli 4,3 miljoonaa transistoria. K5:ssä oli L1-välimuistia 8 kilotavua datalle ja 16 kilotavua käskyille. Sen käyttöjännite oli 3,52 volttia. Mikään K5 ei tukenut MMX-käskyjä.

K5:ttä oli olemassa kahdella eri ytimellä: SSA/5:llä ja 5k86:lla. SSA/5 oli ilmeisesti piirin aikainen versio, jossa joku suorituskykyyn oleellisesti vaikuttava ominaisuus ei vielä toiminut ja oli jouduttu kytkemään pois päältä. Molempia myytiin K5-nimellä. AMD nimesi suorittimet sen mukaan, kuinka nopeaa Pentiumia ne suurin piirtein vastasivat kokonaislukulaskennassa.

K5-suorittimien liukulukunopeus oli huonompi kuin Intel Pentiumilla, mutta parempi kuin Cyrix 6x86:lla. 5k86-ytimen kokonaislukusuorituskyky oli myös kilpailijoitaan parempi samalla kellotaajuudella, mutta K5-prosessori ei kyennyt saavuttamaan yhtä suuria kellotaajuuksia kuin kilpailijansa.

Ytimet 

 SSA5:
 0,5 tai 0,35 mikrometrin prosessi
 Väylä 50 (PR75), 60 (PR 90) tai 66 MHz (PR 100)
 Julkaistiin 27. maaliskuuta 1996
 Kellotaajuus 75 (PR75), 90 (PR90) tai 100 MHz (PR100)
 5k86
 0,35 mikrometrin prosessi
 Väylä 60 (PR120, PR150) tai 66 MHz
 Julkaistiin 7. lokakuuta 1996
 Kellotaajuus 90 - 116 MHz (PR120 - PR166)

AMD suunnitteli myös 133 megahertsin versiota, joka olisi saanut PR-arvon 200, mutta sitä ei ikinä valmistettu merkittäviä määriä. K5:n seuraaja oli AMD K6.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suorittimen esittely AMD:n sivulla

K05
Vuoden 1996 tekniikka
Neogeenikausi

Neogeenikausi oli kenotsooisen maailmankauden keskimmäinen kausi 23,02–2,588 miljoonaa vuotta sitten. Kautta edelsi paleogeenikausi ja sen jälkeen alkoi nykyinen kvartäärikausi. Neogeenikausi jaetaan mioseeniin ja plioseeniin, jotka jaetaan vielä pienempiin vaiheisiin.

Nisäkäslajisto kehittyi neogeenikaudella kohti nykyistä ja apinat kohti ihmistä. Ilmasto viileni ja kuivui. Ruohotasangot laajenivat ja aavikot kasvoivat ajoittain. Ilmastossa esiintyi välillä kosteampia kausia. Alankomaissa vallitsi yli kymmenen miljoonaa vuotta sitten mioseenin alkupuolella lämmin, subtrooppinen ilmasto, joka alkoi myöhemmin viiletä sekä muuttua epävakaaksi heilahtelemalla entistä nopeammin ja rajummin. Alankomaissa esiintyi vielä neogeenikauden lopussa plioseenin aikana kaksi muutaman sadantuhannen vuoden jaksoa, joiden aikana ilmasto oli parhaimmillaan lähes subtrooppinen. Kauden lopussa ja kvartäärikauden alkaessa tapahtui huomattava ilmaston jäähtyminen.

Neogeenikausi käsittää entisen tertiäärikauden kaksi epookkia, mioseenin ja plioseenin. Neogeenikauden määritelmästä käytiin väittelyä geologien kesken 2000-luvun alussa. Kauden katsottiin välillä sisältävän myös kvartäärikauden pleistoseeni- ja holoseeni-epookkeineen. Nykyinen määritelmä vahvistettiin vuonna 2009.

Neogeenikautta on kutsuttu myös ”nuoreksi tertiääriksi”. Kaudelle oli tyypillistä eläinkunnan kehittyminen kohti nykyistä muotoaan. Kehitys jakautui lukuisiin välivaiheisiin, joista mahdollisesti tunnetuin on Euroopassa vaikuttanut Villafranca-vaihe. Ilmaston viileneminen alkoi näkyä neogeenikauden aikana selvästi Euroopassa, josta trooppiset eläinlajit vetäytyivät pois. Amerikat yhdistyivät mannerliikuntojen myötä plioseenin loppupuolella Panamankannaksen avulla.

Lähteet
Sealand

Sealandin ruhtinaskunta () on vanhalla ilmatorjuntatykin jalustalla sijaitseva itseään itsenäiseksi väittävä mikrovaltio, jonka Paddy Roy Bates perusti vuonna 1967. Se sijaitsee Pohjanmerellä kymmenen kilometrin päässä Englannin rannikosta Suffolkin edustalla ja on pinta-alaltaan 550 neliömetriä.

Historia
Alun perin Roy Bates perusti Sealandin, jotta voisi käyttää sitä piraattiradionsa lähetysasemana.

Yksikään Yhdistyneiden kansakuntien jäsenvaltio ei ole tunnustanut maata itsenäiseksi. Brittiläinen oikeus päätti vuonna 1968, ettei alue kuulu Britannian lainsäädännön piiriin. Tämä perustui siihen, ettei Sealand ollut Britannian aluevesillä. Vuonna 1987 Britannia laajensi laillisesti aluevesialuettaan siten, että se käsittää nyt myös Sealandin. Sealand kuitenkin laajensi sekin aluevesirajojaan hieman ennen Britanniaa, joten tämän ja erinäisten muiden syiden johdosta Sealand väittää edelleen, ettei se ole osa Britanniaa.

Vuonna 2000 HavenCo-niminen yritys perusti Sealandin torneihin riippumattoman tietovalkaman, jonka oli tarkoitus toimia tiedon varastointi- ja palvelujärjestelmänä, joka ei ollut minkään maan lainsäädännön alainen ja jota koski vain hyvin vähäisiä määräyksiä (muun muassa roskapostin lähetys, rikollinen tietojärjestelmiin murtautuminen ja lapsiporno olivat kiellettyjä). HavenCo ajautui kuitenkin kerran toisensa jälkeen teknisiin ongelmiin, ja vuoden 2001 syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen ”yleisten kansainvälisten käytäntöjen ja tapojen vastainen” materiaali kiellettiin.

23. kesäkuuta 2006 Sealandissa syttyi sähkövian johdosta tulipalo, jossa loukkaantui yksi ihminen. Marraskuussa 2006 ilmoitettiin, että tulipalon aiheuttamat vauriot on korjattu.

BitTorrent-sivusto The Pirate Bay yritti vuoden 2007 alussa ostaa Sealandin omaksi valtiokseen. Hintatarjoukseksi ilmoitettiin 750 miljoonaa euroa. Nykyiset omistajat kieltäytyivät tarjouksesta viitaten The Pirate Bayn toiminnan laittomuuteen. Myös kansainvälinen BetCRIS Sportsbook -rahapeliyritys on kiinnostunut Sealandin ostamisesta.

Sealand on saavuttanut kiinnostusta libertaristien piirissä mahdollisuutena luoda valtio ilman verotusta, viranomaisvaltaa ja muita heidän yksilönvapautensa rajoitteina pitämiään ilmiöitä.

Sealandilla on muun muassa oma rahayksikkö, postimerkit ja passit, joista maailmalla liikkuu moninkertainen määrä väärennöksiä aitoihin verrattuna.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 The Official Principality of Sealand Homepage
 HavenCo Ltd.
 Archival Sealand Homepage
 Website of Rebel Sealand Government
 National Anthem
 Claimed transcript of the 1968 UK court case
 Coins of Sealand 
 Meta Haven: Sealand Identity Project
 The Sea Forts
 HMS Roughs

Mikrovaltiot
Pohjanmeri
Pohjanmeren historia
Seulonnan keskeiset artikkelit
Riemukaari

Triumfikaari (”riemukaari”) on suuri monumentaaliportti, jolla on juhlistettu muun muassa sotavoittoa. Kirkkoarkkitehtuurissa triumfikaari on kirkkosalin ja kuorin välinen holvikaari.

Antiikin Roomassa riemukaaria pystytettiin sotapäälliköiden urotöiden kunniaksi ja keisarien muistomerkeiksi. Riemukaari kehittyi umpinaisesta patsasjalustasta ja sen päällä oli veistosryhmiä. Riemukaareen liitetyissä reliefeissä ja teksteissä kerrottiin sen henkilön teoista, jonka kunniaksi muistomerkki oli pystytetty. Riemukaaret rakennettiin yleensä teiden tai katujen poikki, joten niihin holvattiin kulkuaukko. Myöhemmin riemukaariin lisättiin pienemmät kulkuaukot jalankulkijoille. Riemukaaren muoto säilyi romaanisten kirkkojen fasadeissa ja renessanssin profaanirakennusten julkisivuissa. Barokki ja empire ottivat riemukaareen uudestaan käyttöön sen alkuperäisessä muodossa, mutta yleensä ilman patsaita.



Tunnettuja triumfikaaria 
 Tituksen riemukaari, Rooma – rakennettu 81
 Septimius Severuksen riemukaari, Rooma – rakennettu noin 204
 Konstantinuksen riemukaari, Rooma – rakennettu aiempien riemukaarten osista 312–315
 Puerta de Alcalá, Madrid – rakennettu 1778
 Pariisin riemukaari, Pariisi – rakennettu 1806–1836
 Pjongjangin riemukaari, Pjongjang – maailman suurin riemukaari – rakennettu 1982.

Triumfikaari kuvataiteessa 
 Albrecht Dürerin teos Keisari Maksimilianin riemukaari

Lähteet 
 Kämäräinen Aki et al. (toim.): Suomen ja maailman taide - Hakemisto, Sanasto. WSOY, 1986. ISBN 951-0-10729-8

Viitteet

Aiheesta muualla 

Arkkitehtuurin käsitteet
John Petrucci

John Peter Petrucci (s. 12. heinäkuuta 1967) on yhdysvaltalainen progressiivista metallia soittavan Dream Theaterin kitaristi ja perustajajäsen.

Ura lyhyesti
Petruccin ensikosketus kitaraan tapahtui 8-vuotiaana, mutta innostus lopahti pian. 12-vuotiaana hänen ystävänsä Kevin Moore (josta tuli myöhemmin Dream Theaterin kosketinsoittaja) pyysi Petruccia mukaan bändiinsä ja tämä alkoi harjoitella ahkerasti. Petrucci on hyvin pitkälle itseoppinut kitaristi. Hän kehitti aluksi taitojaan matkimalla idoliensa (muun muassa Yngwie Malmsteen, Steve Howe, Steve Morse, Steve Vai, Al Di Meola, Alex Lifeson ja Allan Holdsworth) soittoa ja myöhemmin syvensi ymmärrystään koulutuksella yliopistossa.

Opiskellessaan Berkleen yliopistossa musiikkia ystävänsä John Myungin (basso) kanssa he tapasivat Mike Portnoyn (rummut). He perustivat yhtyeen nimeltä Majesty, josta tuli myöhemmin Dream Theater. Vuonna 1995 Petrucci teki Rock Discipline -nimisen opetusvideon, joka on sittemmin ilmestynyt myös DVD:nä. Hän on soittanut myös yhtyeessä Liquid Tension Experiment sekä useissa muissa projekteissa.

Vuonna 2001 Joe Satriani ja Steve Vai pyysivät Petruccia mukaan G3-kiertueelle, jonka seurauksena hän intoutui tekemään sooloalbumin. Suspended Animation ilmestyi 1. maaliskuuta 2005. Petrucci oli osa G3-kokoonpanoa myös vuosina 2005 ja 2006.

John Petrucci käyttää sekä 6- että 7-kielisiä kitaroita, joista julkaistut signature-mallit ovat olleet hyvin suosittuja fanien keskuudessa. Hänellä on tällä hetkellä yhteistyösopimus Ernie Ballin ja Music Manin kanssa.

Julkaisut

Sooloura

Dream Theater 

 
 
 
 
  (EP)

Videot 

 Dream Theater: Images and Words – Live in Tokyo (1993)
 John Petrucci: Rock Discipline (VHS) (1995)
 Dream Theater: 5 Years in a LIVEtime (1998)
 Dream Theater: Metropolis 2000: Scenes from New York (2001)
 John Petrucci: Rock Discipline (DVD) (2002)
 Dream Theater: Live at Budokan (2004)
 Dream Theater: Score (DVD) (2006)

Sivuprojektit 

 eri esittäjiä: Guitar Battle (1989)
 Rush Tribute: The Working Man (1996)
 A Tribute to Queen: Dragon Attack (1997)
 Liquid Tension Experiment: Liquid Tension Experiment (1998)
 Explorers Club: Age of Impact (1998)
 Jon Finn Group: Wicked (1998)
 Liquid Tension Experiment: Liquid Tension Experiment 2 (1999)
 An Evening with John Petrucci and Jordan Rudess (2000)
 Jordan Rudess: Feeding the Wheel (2001)
 G3: Live in Tokyo (2005)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

 John Petruccin kotisivut
 Dream Theaterin kotisivut

Yhdysvaltalaiset metallimusiikin kitaristit
Dream Theaterin jäsenet
Vuonna 1967 syntyneet
Elävät henkilöt
Malcolm Arnold

Sir Malcolm Henry Arnold (21. lokakuuta 1921 Northampton, Britannia – 23. syyskuuta 2006 Norfolk, Britannia) oli brittiläinen taide- ja viihdemusiikin säveltäjä.

Elämä 

Arnold opiskeli Royal College of Musicissa ennen kuin liittyi trumpetistiksi Lontoon filharmoniseen orkesteriin. 1940-luvun loppupuolella hän omistautui täysin säveltämiselle. Vuonna 1969 Arnold toimi kapellimestarina Deep Purplen Concerto for Group and Orchestran ensiesityksessä.

Musiikki 

Arnoldin musiikki on pääosin tonaalista. Hänen teoksissaan on toisinaan vaikutteita Hector Berliozin musiikista. Joskus häntä on myös vertailtu Jean Sibeliukseen. Arnoldin tärkeimpinä teoksina pidetään hänen yhdeksää sinfoniaansa. Hän sävelsi lisäksi muun muassa lukuisia konserttoja, tanssisarjoja sekä divertimenton huilulle, oboelle ja klarinetille. 

Viihdemusiikin puolella Arnoldin tunnetuinta tuotantoa on musiikki David Leanin ohjaamaan elokuvaan Kwai-joen silta. Hän sai siitä musiikista Oscarin 1957. Hän sävelsi musiikin yli 130 elokuvaan.

Aiheesta muualla 

 Malcolm Arnoldin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
 Arnoldin elokuvasävellykset .

Brittiläiset säveltäjät
Oscar-palkinnon saajat
Balettisäveltäjät
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet