joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
PK-yritys

PK-yritys on nimitys, jota käytetään pienistä ja keskisuurista yrityksistä.

PK-yritysten kokoluokkia ovat mikroyritykset, pienet yritykset ja keskisuuret yritykset. Valtaosa yrityksistä on PK-yrityksiä. Jos yritys ei täytä PK-yrityksen määritelmää, siitä voidaan käyttää nimitystä suuri yritys tai suuryritys.

Yritysten kokoluokitukset

Suomessa on käytössä kaksi yleistä PK-yrityksen määritelmää.

Yksinkertainen määritelmä perustuu yrityksen henkilöstömäärään. Siinä PK-yritykseksi katsotaan yritykset, joilla on vähemmän kuin 250 työntekijää.

Toinen, EU:n ja Tilastokeskuksen määritelmä, ottaa huomioon myös liikevaihdon ja taseen koon. Siinä PK-yrityksen palveluksessa on enintään 249 henkeä. Lisäksi joko PK-yrityksen vuosiliikevaihto on enintään 50 miljoonaa euroa tai taseen loppusumma enintään 43 miljoonaa euroa. PK-yrityksen tulee myös olla riippumaton.

PK-yritykset Suomessa 
Suomessa toimi vuonna 2012 yhteensä 315 566 PK-yritystä (EU:n määritelmän mukaan laskien), mikä käsitti 98 % kaikista suomalaisista yrityksistä. Yli puolet yritysten yhteenlasketusta henkilöstöstä työskenteli PK-yrityksissä.

Valtaosa PK-yrityksistä on henkilöstöltään hyvin pieniä. Vuosityöllisyydellä mitaten alle kahden hengen yrityksiä on kaksi kolmasosaa suomalaisista yrityksistä, kun maatalousyrityksiä ei oteta huomioon. Moni yrittäjistä toimiikin yksin. Sivutoimisesti tai osa-aikaisesti toimivien yritysten osuus on suuri.

PK-yritystoiminta Euroopassa 
Euroopassa toimii yli 20 miljoonaa yritystä. Näistä yrityksistä yli 99 prosenttia kuuluu pieniin tai keskisuuriin yrityksiin, ja PK-yritykset työllistävät noin 75 miljoonaa ihmistä.

Myös Euroopan unioni tukee pieniä ja keskisuuria yrityksiä, ja PK-yritykset voivatkin saada kahdenlaisia etuja:

 Mahdollisuus hakea tukea monista Euroopan unionin yritystukiohjelmista.
 Pienemmät vaatimukset tai alhaisemmat kulut eräissä Euroopan unionin hallinnointimenettelyissä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Pienten ja keskisuurten yritysten henkilöstön osuus 1993-2011 Findikaattori

Yrittäjyys
Yritystoiminta
Seulonnan keskeiset artikkelit
Vladimir Mendelssohn

Vladimir Mendelssohn (29. marraskuuta 1949 Bukarest, Romania – 13. elokuuta 2021 Haag, Alankomaat) oli romanialainen säveltäjä, alttoviulisti ja pedagogi.

Ura
Vladimir Mendelssohn syntyi musikaaliseen perheeseen ja opiskeli Bukarestissa alttoviulunsoittoa ja sävellystä. Hän oli isänsä säveltäjä-kapellimestari Alfred Mendelssohnin puolelta sukua Felix Mendelssohnille.

Mendelssohn opetti monissa konservatorioissa, kuten Pariisin konservatoriossa, jossa hänellä oli kamarimusiikin professuuri. Hän opetti myös Essenissä, Bolognassa ja Haagissa. Mendelssohn muutti Haagiin, Alankomaihin vuonna 1979.

Suomessa Mendelssohn oli Kuhmon kamarimusiikkifestivaalien vakituinen muusikkovieras, ja hän toimi tapahtuman taiteellisena johtajana elokuusta 2005.

Vladimir Mendelssohn sävelsi lukuisia teoksia muun muassa sinfonia- ja kamariorkesterille sekä soolosoittimille ja teki monien balettien ja elokuvien musiikin. 

Sittemmin Mendelssohn asui Pariisissa. Hänellä oli pianistivaimo ja poika.

Lähteet

Kirjallisuus
 Cygnel, Susanna: "Kuhmon Kamarimusiikin yllätyksellinen Mendelssohn." OP 1/2007, s. 16–17.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Vladimir Mendelssohnin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.

Romanialaiset säveltäjät
Romanialaiset alttoviulistit
Vuonna 1949 syntyneet
Vuonna 2021 kuolleet
Marat Safin

Marat Safin (s. 27. tammikuuta 1980 Moskova) on entinen venäläinen tennispelaaja ja entinen maailmanlistan ykköspelaaja. Hän voitti Australian avoimet 2005 ja Yhdysvaltain avoimet 2000. Maailmanlistan ykköspelaajana hän oli 20. marraskuuta–3. joulukuuta 2000. Hän on kansallisuudeltaan tataari. Safinin sisar Dinara Safina on myös tennisammattilainen.

Tilastot

Turnausvoitot

Tulokset kausittain

Lähteet 
 Marat Safin ATP:n tietokannassa 

Venäläiset tennispelaajat
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Anttolan kirkko

Anttolan kirkko on alun perin Juvalle vuonna 1729 rakennettu puinen ristikirkko, joka siirrettiin nykyiselle paikalleen Anttolaan vuonna 1870. Kirkossa on istumapaikkoja 650 ihmiselle. Alkuperäinen 1700-luvulta peräisin oleva alttaritaulu, joka kuvaa Jeesusta ristillä on nykyisin sakastissa ja sen tilalla on noin vuodelta 1666 peräisin oleva krusifiksi. Kirkon saarnatuoli on sekin 1600-luvulta ja siten vanhempi kuin itse kirkko.

Kirkon 33-äänikertaiset urut ovat saksalaisen Rieger-Kloss-urkutehtaan tuotantoa ja peräisin vuodelta 1955.

Nykyistä kirkkoa on remontoitu kuuteen otteeseen. Ensimmäisen kerran vuonna 1884, jolloin kirkon oheen rakennettiin kellotorni. Toisen kerran kirkkoa remontoitiin 1891, jolloin alkuperäinen aumakatto muutettiin nykyisen kaltaiseksi harjakatoksi.

Kirkon sankarihautausmaan sankarimuistomerkin on suunnitellut lääninarkkitehti Eero Jokilehto. Muistomerkin reliefi on kuvanveistäjä Heikki Varjan työ vuodelta 1959.

Anttolan kirkko Juvalla 
Juvan seurakunnan vuonna 1666 rakennettu puukirkko vaurioitui myrskyssä ja purettiin 1727. Uusi kirkko tehtiin edeltäjänsä tavoin Juvan vanhalle hautausmaalle, kirkko valmistui 1729 ja oli tyypiltään tasavartinen ristikirkko. Kirkkoon siirrettiin vanhasta kirkosta kaikki irtain, myös saarnastuoli. Kirkko osoittautui heti alkuunsa liian pieneksi seurakunnan tarpeisiin ja sen laajentaminen suunniteltiin tehtäväksi 1700-luvun lopulla alkaneen ja vuonna 1814 valmiiksi saadun korjauksen yhteydessä. Laajennusta ei toteutettu, sen sijaan kirkon puulattia, paanukatto ja ikkunoiden puitteet uusittiin ja sakaristo korjattiin. Joulukirkossa vuonna 1829 kirkossa puhkesi pakokauhu aiheettoman ja ajattelemattoman ”tuli on irti” -huudahduksen takia. Syntyneessä rynnistyksessä 15 nuorta naista kuoli. Juvan kirkkoherra Carl Gustaf Nykopp ehdotti jo kuukauden sisällä onnettomuudesta uuden kirkon rakentamista. Sen rakentaminen alkoi vasta vuonna 1856 ja ensimmäinen jumalanpalvelus uusissa tiloissa oli elokuussa 1863. Vanha kirkko purettiin talvella 1869–1870 ja kuljetettiin ja pystytettiin Anttolaan. Kirkon mukana matkasivat myös Juvan aikaisemmasta kirkosta siirretyt alttariseinän krusifiksi ja saarnastuoli. Kirkkoa purettaessa saarnastuolin vuorilaudoituksen alta löytyi vuosiluku 1666, jonka on päätelty olleen aikaisemman kirkon rakennusvuosi.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Mikkelin kirkkorakennukset
Suomen puiset ristikirkot
Anttola
Suomen 1700-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Kesoil

Kesoil Oy oli suomalainen, K-ryhmään kuulunut huoltoasemayritys. Se perustettiin vuonna 1949 ja lakkautettiin vuonna 1995, jolloin Kesoileja alettiin muuttaa Neste-asemiksi. Yhtiönä Kesoil fuusioitiin vuoden 1995 lopulla Neste Liikennepalvelu Oy:hyn, josta tuli sittemmin Neste Markkinointi Oy:n osa.

Historia 
Yhtiön juuret olivat tamperelaisten ammattiautoilijoiden vuonna 1949 perustamassa Autori Oy:ssä. Ensimmäiset asemat olivat Tampereen ja Porin alueilla, ja ne toimivat seuraavan vuosikymmenen ajan Union-ketjussa. Omistajien erimielisyydet alkoivat kuitenkin haitata liiketoimintaa, ja niinpä yritys myytiin vuonna 1963 Keskolle. Uuden huoltoasemaketjun nimeksi tuli Kesoil.

1960-luvulla syntyi Motorest-ketju, jossa Kesoilin yhteydessä oli motelli. Motorest Oy:n muina osakkaina olivat Yhtyneet Ravintolat Oy, Kesko, Autoliitto, Neste ja Finnlines. Motellit myytiin pois, mutta nimi jäi elämään ensin Kesoilin ja sittemmin Nesteen huoltoasemilla. Silloin myös avattiin sadas Kesoil-asema ja saavutettiin kymmenen prosentin markkinaosuus. Vuonna 1972 Kesoilille siirtyi yrityskaupassa osa Gulfin asemista.

Kesoil uusi liikemerkkinsä 1980-luvun alussa, ja tikkataulu muutettiin neliöksi. Vuoden 1985 lopulla Kesko myi 40 prosenttia Kesoilin osakkeista Nesteelle, jolloin sen omistusosuus nousi 89,9 prosenttiin. Vuosikymmenen lopussa Kesoilin liikemerkkiä uudistettiin jälleen, ja yhtiössä uskottiin sen säilyvän itsenäisenä. Siitä huolimatta Kesoil sulautettiin Nesteen huoltoasemaverkostoon vuonna 1995. Viimeisetkin Kesoilit katosivat teiden varsilta kolmen vuoden sisällä.

Lähteet

Aiheesta muualla
Toivonen, Matti: Kesoilin tarina 1949–1996. Espoo: Neste markkinointi 1998.

Neste
Suomessa toimineet huoltoasemaketjut
Entiset suomalaiset yritykset
Luettelo televisiosarjan Simpsonit jaksoista

Tämä on luettelo kaikista televisiossa esitetyistä ja esitettävistä Simpsonit-jaksoista. Jaksot ovat tuotantokausikohtaisessa luettelossa Yhdysvaltain alkuperäisessä esitysjärjestyksessä.

Millään tuotantokaudella jaksot eivät ole täysin tuotantokauden koodin (esim. 1. tuotantokaudella 7G) mukaisessa järjestyksessä. Suomessa Kolmoskanava (vuoteen 1992 asti) ja myöhemmin MTV3 esitti ensiesityksissään tuotantokaudet 1–8 tuotantokoodin mukaisessa järjestyksessä, joka ei vastannut Yhdysvaltain alkuperäistä esitysjärjestystä. Myöhemmissä uusinnoissa jaksot ovat kuitenkin esitetty oikeassa järjestyksessä.

Joillakin jaksoilla on ollut useampia nimisuomennoksia. Tässä luettelossa jakson suomenkielinen nimi on ensimmäinen jaksosta käytetty suomenkielinen nimi.

The Tracey Ullman Show´ssa esitetyt Simpsons-lyhytfilmit ovat sivulla Simpsoneiden lyhytfilmit.

Tuotantokaudet

1. tuotantokausi

2. tuotantokausi

3. tuotantokausi

4. tuotantokausi

5. tuotantokausi

6. tuotantokausi 

* Esitetty kaapelikanava TVTV!:llä (nyk. Sub)

7. tuotantokausi

8. tuotantokausi

9. tuotantokausi

10. tuotantokausi

11. tuotantokausi

12. tuotantokausi

13. tuotantokausi

14. tuotantokausi

15. tuotantokausi

16. tuotantokausi

17. tuotantokausi

18. tuotantokausi

The Simpsons Movie (2007)

19. tuotantokausi

20. tuotantokausi

21. tuotantokausi

22. tuotantokausi

23. tuotantokausi

24. tuotantokausi

25. tuotantokausi

26. tuotantokausi

27. tuotantokausi

28. tuotantokausi

29. tuotantokausi

30. tuotantokausi

31. tuotantokausi

Playdate with Destiny (2020)

32. tuotantokausi

Katso myös 
Kauhujen talo

Lähteet 
 Springfield Nuclear Power Plant 
 Simpsonien virallisten internet-sivujen jakso-opas 
 MTV3:n jakso-opas Simpsoneista
 Telkku.com
 TV-opas.com

Viitteet 

Simpsonit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jonne

Jonne on suomalaisen miehen etunimi. Jonnen nimipäivä on 29. maaliskuuta, jolloin on myös Jounin, Jonin, Joonaksen, Joonan ja Jonnin nimipäivä. 

Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Jonne on annettu 3 916 henkilölle, joista melkein puolet on syntynyt 1980- ja 1990-luvuilla.

Jonne-nimitystä pienellä alkukirjaimella käytetään arkikielessä joskus nolosti käyttäytyvästä teini-ikäisestä. Ilmausta voidaan käyttää myös toteamuksena ”Jonnet ei muista...” tarkoittamaan nuoremmille ikäryhmille tuntematonta vanhempien ikäryhmien tuntemaa asiaa.

Tunnettuja Jonne-nimisiä  
 Jonne Hankimaa, Suomen Rahapajan toimitusjohtaja
 Jonne Hattunen, jääkiekkoilija
 Jonne Hjelm, jalkapalloilija
 Jonne Jantunen, jääkiekkoilija
 Jonne Junkkarinen, salibandyn maailmanmestari
 Jonne Järvelä, Korpiklaani-yhtyeen vokalisti ja kitaristi
 Jonne Kemppainen, pesäpalloilija
 Jonne Kemppinen, jalkapalloilija
 Jonne Koski, crossfit-urheilija
 Jonne Kuivala, kommunistipoliitikko ja toimittaja
 Jonne Kunnas, jalkapallovalmentaja
 Jonne Kuusisto, hip hop -artisti
 Jonne Kähkönen, urheiluvalmentaja
 Jonne Lakanen, suunnistaja
 Jonne Aaron Liimatainen (Jonne Aaron), tamperelaisen Negative-yhtyeen laulaja, säveltäjä, sanoittaja ja keulahahmo
 Jonne Luhtavaara, pesäpalloilija
 Jonne Piippo, kirjailija
 Jonne Rautjärvi, autourheilija
 Jonne Saarinen, koripalloilija
 Jonne Tammela, jääkiekkoilija
 Jonne Valtonen, pelimuusikko ja elektronisen musiikin säveltäjä
 Jonne Virtanen, jääkiekkoilija
 Jonne Willman, seiväshyppääjä

Lähteet 

Etunimet
Fakiiri

Fakiiri on varsinaisesti suufilainen askeetti,  vaikka sanaa on käytetty myös hindulaisista askeeteista. Sana tulee arabian kielestä, jossa faqiri tarkoittaa köyhyyttä. Sanaa käytetään uskonnollisesta erakosta, mutta myös katujen kerjäläisestä, joka toistaa pyhiä tekstejä. Fakiirien sanotaan tekevän ihmeitä. Suufilainen islam levisi Pohjois-Intiaan Suurmogulien valtakunnan myötä 1500-luvulla.

Viihteessä, kuten sirkuksissa ja elokuvissa, fakiiri tekee askeettisia taikatemppuja omalla vartalollaan: nukkuu piikkimatolla, kävelee kuumien hiilten päällä, nielee tai puhaltaa tulta tai leijuu ilmassa. Tällaisilla tempuilla ei yleensä ole uskonnon kanssa mitään tekemistä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Fakiirien ihmeellisimmätkin taikatemput paljastettu, Helsingin Sanomat, 29.08.1937, nro 231, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Nyt paljastamme fakiirin temput!, Seura, 03.03.1938, nro 9, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Islamilainen filosofia
Kipu
Sirkustaiteilijat
Eckerön kirkko

Eckerön kirkko on keskiaikainen harmaakivikirkko, joka on uusimpien ajoitusten perusteella rakennettu vuosien 1380–1420 välillä. Katoliselta ajalta periytyy kirkon kutsumanimi Pyhän Laurentiuksen kirkko. Suorakaiteen muotoisen itä-länsisuuntaisen runkohuoneen pohjoisella sivustalla on sakaristo, eteläisellä sivustalla asehuone. Runkohuoneen läntisessä päädyssä on jykevä runkohuoneen levyinen kellotorni, jossa olevista kelloista vanhempi on ajoitettu 1200-luvulle.

Kirkossa on istumapaikat 275 ihmiselle. Alttaritauluna on Bernhard Reinholdin maalaama Syntinen vaimo Kristuksen edessä vuodelta 1876. Lisäksi kirkossa on keskiaikainen puinen kastemalja sekä neljä puista pyhimysveistosta. Saarnatuolin on suunnitellut arkkitehti Carl Ludvig Engel. Kirkon urut ovat seitsemänäänikertaiset Hans Heinrichin rakentamat vuodelta 1971.

Hammarlandin Signilskärissä on vanhan, luultavasti 1200-luvulta peräisin olevan kappelin rauniot.

Kirkkoa vastapäätä on pappila, jonka nykyinen ulkoasu on peräisin 1800-luvun lopusta.

Valokuvia kirkosta

Katso myös
Luettelo Suomen keskiaikaisista kivikirkoista

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Suomen keskiaikaiset kivikirkot
Eckerön kirkko
Eckerö
Suomen 1300-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
Suomen 1400-luvulla rakennetut rakennukset ja rakennelmat
OFC

OFC (Oceania Football Confederation) on yksi kuudesta FIFA:n maanosien jalkapalloliitoista, joka edustaa jalkapalloa Oseaniassa ja myöntää lupia osallistua jalkapallon maailmanmestaruuskisoihin.

Historia 

Liitto perustettiin vuonna 1966. Perustajajäsenet olivat Australian jalkapalloliitto sekä Uuden-Seelannin ja Fidžin vastaavat järjestöt. Vuonna 1996 OFC:lle myönnettiin täydet oikeudet ja annettiin paikka FIFA:n hallitukseen. Vuonna 1998 OFC paljasti uuden logon ja virallisen edustuslehden nimeltä The Wave. 24. toukokuuta 2004 Uudesta-Kaledoniasta tuli liiton 12. jäsen. Australia erosi OFC:stä 1. tammikuuta 2006 ja liittyi AFC:hen (Asian Football Confederation).

Aiheesta muualla
 Oceania Football Confederation Official Site

Kansainväliset jalkapalloliitot
9. komppania

9. komppania () on suomalais-venäläis-ukrainalaista yhteistyötä oleva Afganistanin sodasta kertova sotaelokuva vuodelta 2005.

9. komppania perustuu vuoden 1988 alun tapahtumiin ja Neuvostoliiton viimeisen suureen sotilasoperaatioon Afganistanissa. Elokuvassa seurataan nuoren alokasjoukon vaiheita läpi raskaan koulutuskauden aina mujahideen-sissejä vastaan käytyyn veriseen taisteluun Afganistanin kukkuloilla. 

Elokuvan nähneet veteraanit ottivat sen vastaan ristiriitaisin tuntein johtuen muutamista sen epätarkkuuksista, mutta elokuva sai suuren yleisön suosion ja oli myyntimenestys. Venäjän elokuvataideakatemia palkitsi 9. komppanian Kultaisella kotkalla () vuoden 2005 parhaana elokuvana. Venäjä asetti elokuvan myös Oscar-ehdokkaakseen.

Aiheesta muualla 
 Elokuvan kotisivu. 

Sotaelokuvat
Venäläiset elokuvat
Vuoden 2005 elokuvat
Vammaisratsastus

Vammaisratsastus (paralympialajina pararatsastus) on ratsastusta, jossa ratsastaja oppii ratsastamaan vamman haitan asettemien rajoitusten puitteissa ja ne huomioiden.

Erityisryhmien ratsastuksella tarkoitetaan sellaisten henkilöiden liikuntaa, joilla on jonkin vamman, sairauden tai muun toimintakyvyn heikentymisen tai sosiaalisen tilanteen vuoksi vaikea osallistua yleisesti tarjolla oleville ratsastustunneille.

Vammaisratsastaja voi halutessaan kilpailla ja päästä hyvinkin pitkälle. Kilpaileminen aloitetaan omassa seurassa ja omalla tallilla, ja tavallisen käytännön mukaan edetään aluekilpailuihin ja kansallisiin kilpailuihin. Yleisten kilpailujen lisäksi on joitakin kehitysvammaisten omia kilpailuja. Suomessa vammaisratsastajat kilpailevat kouluratsastuksessa ja Euroopassa myös valjakkoajossa. Laji (kouluratsastus yksilö- ja joukkuelajina) on kuulunut paralympialaisten ohjelmistoon vuodesta 1996. Vuonna 2000 Marita Tevali voitti pararatsastuksessa pronssimitalin Sydneyn paralympialaisissa, vuonna 2012 Katja Karjalainen puolestaan hopeamitalin Lontoon paralympialaisissa; Karjalainen voitti myös vuonna 2010 pronssia maailmanmestaruuskilpailuissa Kentuckyssa.

Erityisryhmille sopivia ratsastuksen muotoja ovat kouluratsastus, matkaratsastus, lännenratsastus, vikellys, esteratsastus ja valjakkoajo. Esteratsastus on kuitenkin vaikeaa esimerkiksi näkövammaisille tai henkilöille, joilla on ongelmia vartalon hallinnassa. 

Vammaisratsastuksessa käytetään avustajia tarpeen mukaan. Vammaisratsastaja voi saada Kelalta korvausta, mikäli ratsastusta käytetään terapiamuotona. Suomessa useimmat tallit järjestävät vammaisratsastusta. 

Vammaisratsastuksen harrastajamäärä on kasvamaan päin. Suomen Ratsastajainliiton mukaan Suomessa on noin 3 000 vammaisratsastajaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Vammaisratsastus Suomen Ratsastajainliitto
 Ratsastus  Suomen Vammaisurheilu ja -liikunta VAU
 Ratsastus  Suomen Paralympialiitto

Ratsastus
Vammaisurheilu
Monotheist

Monotheist on sveitsiläisen metalliyhtye Celtic Frostin comeback-albumi, joka julkaistiin vuonna 2006. Levyn yleinen tyyli on jonkinlainen kokeellinen doom/goottimetalli, mutta vaikutteita on edelleen paljon death- ja thrash metalista.

Kappaleet 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Tom G. Warriorin mielestä Triptych-trilogia (albumin kolme viimeistä kappaletta) on kuin koko Monotheist-albumi supistettuna kahteenkymmeneen minuuttiin.

Kokoonpano 
 Tom Gabriel "Warrior" Fischer – laulu, kitarat
 Martin Eric Ain – basso, toissijaiset laulut
 Erol Unala – kitarat
 Franco Sesa – rummut

Eri julkaisut 
 Tuplavinyyli, bonus-kappaleena "Incantation Against You". Triptych-trilogia kokonaisuudessaan D-puolella.
 Digipak, bonus-kappaleena "Temple of Depression". Sisältää myös julisteen, jossa täydellinen kansitaide. Digipakin kansikuva on eksklusiivinen, mutta myös alkuperäinen kansikuva on sisällytettynä.

Arvostelut 
 Allmusic: 
 Blabbermouth: 8/10
 Desibeli.net: 
 Imperiumi.net: 9+/10
 Metal Storm: 9.4/10
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2006 albumit
Celtic Frostin albumit
Demolition (Judas Priestin albumi)

Demolition on heavy metal -yhtye Judas Priestin neljästoista albumi, joka julkaistiin kesällä 2001. Se on jälkimmäinen laulaja Tim "Ripper" Owensin laulamista levyistä.

Kappaleet
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Japanin/Australian bonus

Saksan/Australian bonus

Kokoonpano
Tim "Ripper" Owens - laulu 
K. K. Downing - kitara
Glenn Tipton - kitara
Ian Hill - basso
Scott Travis - rummut

Aiheesta muualla
Judas Priest Info Pages , tietoa albumin synnystä 

Judas Priestin albumit
Vuoden 2001 albumit
Vaadimme metallia


Vaadimme metallia on Teräsbetonin toinen albumi. Se julkaistiin 14. kesäkuuta vuonna 2006. Levyltä on julkaistu yksi single, ”Älä mene metsään”. Albumi nousi julkaisuviikollaan Suomen virallisen listan sijalle 2., ja se hipoi julkaisupäivänään kultalevyyn oikeuttavan myyntimäärän rajaa ja saavutti sen samana vuonna. Albumin nimikappaletta soitettiin paljon radiossa, vaikka siitä ei virallista singleä tehtykään. 

Albumista julkaistiin myöhemmin Suomen itsenäisyyspäivänä erikoispainos, joka sisälsi bonus-DVD:n musiikkivideoita.

Kappaleet

CD

Erikoispainoksen bonusraidat 
Pyhä maa (”Taivas lyö tulta”- singlen b-puoli)
Vihollisen vuoteessa
Kunniansa ansainneet

DVD 
 ”Orjatar” (musiikkivideo)
 ”Vaadimme metallia” (musiikkivideo)
 ”Vaadimme metallia” – Making of
 Valokuva- ja soittoäänigalleria
 Ruisrock 2006 – Live
 Rovaniemirock – Tunnelmia festivaalilta

Kokoonpano 
 Jarkko Ahola – laulu, basso
 Arto Järvinen – kitara (myös laulu kappaleissa ”Kirotut” ja ”Kunniansa ansainneet”)
 Jari Kuokkanen – rummut
 Viljo Rantanen – kitara

+

 Kalle Sundström – piano kappaleessa ”Kuninkaat”

Arvostelut 
 Imperiumi.net: 
 Soundi:

Lähteet

Vuoden 2006 albumit
Teräsbetonin albumit
Hiili Hiilesmaan tuottamat albumit
Harava

Harava on työväline, jota käytetään mm maataloudessa, puutarhassa ja kasvimaalla. Harava koostuu varresta ja lavasta, jossa on piikkejä. Haravanvarsi on yleensä noin 1,5–2 metriä pitkä. Varren alapäähän on kiinnitetty poikittain lapa, jossa ovat haravanpiit (piikit, hampaat). 

Heinäharavaa käytetään niitetyn heinän ja ruohon haravoimiseen. Kevyttä, viuhkamaista, alun perin itäaasialaista, lehtiharavaa käytetään lehtien kokoamiseen. Rautaharavalla voidaan kasvimaalla ja puutarhassa kevyesti tasoittaa ja muokata maata sekä kerätä rikkaruohojen juuria.

Nykyaikaisissa haravissa on yleensä muovista, teräksestä tai bambusta tehdyt piikit (piit, hampaat), kun taas ennen ne tehtiin puusta tai rautaharavissa koko lapa piikkeineen raudasta. Varsi tehdään yleensä puusta. 

Aikaavievää haravointia alettiin koneellistaa 1800-luvun lopulla, jolloin keksittiin hevosvetoinen, pyörillä kulkeva haravakone. Suomessa se alkoi yleistyä 1920-luvulla.
Nykyisin traktoreissa on entistä kehittyneempiä versioita haravakoneista, kuten erilaisia pöyhimiä ym.

Lähteet 

Puutarhatyökalut
Maataloustyökalut
Heinätyöt
Sarvi

Sarvi on monien eläinlajien parillinen, päästä ulkoneva rakenne, joka on usein suippo, terävä ja näyttävä. Eläintieteessä varsinaisia sarvia on kuitenkin vain sorkkaeläimillä. Eläimillä sarvet ovat usein taisteluvälineitä tai niitä käytetään mahtailuun tai tunnistamiseen.

Eläinkunnan sarvet 

 Nisäkkäillä sarvet ovat yleisimpiä sorkkaeläimillä, joilla sarvet ovat kallosta kasvavia luurakenteita. Urosten sarvet ovat usein naaraiden sarvia suuremmat. Onttosarvisten sorkkaeläinten sarvilla on pysyvä luuydin, joka on sarveistupen (tohlo) peittämä. Myös Antilocapridae-heimon hanka-antilooppien sarvissa on pysyvä luuydin. Hirvieläimillä aluksi samettisen nahan peittämät sarvet kasvavat ja putoavat vuosittain. Kirahveilla sarvia voi olla useita, jopa pariton määrä. Niiden sarvet ovat pieniä, tappimaisia ja nahan peittämiä, mutta muinaisuudesta tunnetaan hyvinkin komeasarvisia kirahvieläimiä. Virtahepoja, pekareita ja kameleita lukuun ottamatta kaikilla sorkkaeläinheimoilla (myös sioilla) on tai on ollut sarvekkaita edustajia.

 Kavioeläimissä tunnetuimmat sarvekkaat ovat sarvikuonot. Niiden sarvet eivät kuitenkaan ole sorkkaeläinten tapaan kallosta kasvavia luurakenteita, vaan ne koostuvat tiiviisti toisiinsa kiinnittyneistä sarveissäikeistä. Sarvi on muodostunut suureksi uhaksi sarvikuonoille, sillä sarvikuonon sarvet ovat haluttua tavaraa muun muassa jauhettuna potenssilääkkeenä ja perinteisten jemeniläisten jambiya-tikarien kahvoina. Muinaisissa kavioeläimissä sarvia esiintyi brontotereillä.

 Muissa nisäkäsryhmissä sarvia on esiintynyt jopa jyrsijöillä. Sarvivalasurosten kuuluisa "sarvi", jonka katsotaan antaneen alun yksissarvis-legendoille, on itse asiassa voimakkaasti pidentynyt etuhammas.

 Matelijoilla sarvimaiset ulokkeet ovat yleisiä muun muassa kameleonteilla. Monet dinosaurukset olivat sarvekkaita, tunnetuimpina esimerkkeinä kolmisarvilisko Triceratops ja muut Ceratopsidae-heimon hirmuliskot.

 Linnuista sarvinokilla on nokkansa päällä pitkänomainen, sarveksi kutsuttu keratiinista muodostunut uloke.

 Myös hyönteisillä esiintyy sarvimaisia rakenteita, onpa yksi kovakuoriainen, sarvikuonokas, saanut nimensäkin nisäkäs-"esikuvansa" mukaan.

Sarvet kulttuurissa 

Ihminen on suhtautunut sarviin hyvin monin tavoin. Komeat sarvipäiset eläimet ovat usein olleet haluttua riistaa, ja niiden päät sarvineen ovat koristaneet monen metsästäjän trofeehuoneen seiniä. Sarvia on käytetty hyödykkeinä esimerkiksi juoma-astioina ja kuppauksessa sekä koristeina. Antiikin tarustoista löytyy Sammon tavoin rikkauksia tuottava runsaudensarvi. Toisaalta sarvet liittyvät monessa, etenkin kristillisessä kulttuurissa paholaiseen, joka on sarvipäinen ja sorkkajalkainen. Viikingit esitetään populaarikulttuurissa usein hurjat, sarvekkaat kypärät päässään, vaikka sellaisten jatkuvalla käytöllä ei historiallista totuuspohjaa olekaan. Nykyään esiintyy myös sarvi-implantteja, metallisia, kalloon ruuvattavia esteettisiä istutteita. Muun muassa Espanjassa sarvet ovat parisuhteessa pettämisen symboli.

Katso myös 
 Tuntosarvi

Eläinten anatomia
Alex Band

Alexander Max Band (s. 8. kesäkuuta 1981) on Los Angelesista kotoisin oleva laulaja, joka on tunnettu The Calling-yhtyeen keulakuvana ja vokalistina. Alex on puolijuutalainen ja kasvatettu juutalaiseksi. Band nai näyttelijätär Jennifer Skyn heinäkuussa 2004 ja erosi vuonna 2008.

Alexin johtama yhtye, The Calling, on julkaissut kaksi albumia: Camino Palmero (levyn hittejä mm. "Wherever You Will Go", "Adrienne" sekä "Could It Be Any Harder"), sekä Two (levyn hittejä mm. "Our Lives", "Things Will Go My Way" ja "Anything", jonka videolla nähdään myös Alex Bandin vaimo, Jennifer Sky). 

Hänen isänsä on pienen budjetin kauhuelokuvien ohjaaja, Charles Band. Kun Alex oli pieni, hän liikkui yhdessä Demi Mooren kanssa, joka näytteli Alexin isän aikaisemmissa elokuvissa. Hänen perheensä omistaa linnan Giovessa, Italiassa.

Alexin ääntä käytettiin 'The Tonight Show With Jay Leno'-nimisessä ohjelmassa sen jälkeen kun Leno soitti Bandille ja nämä puhuivat puhelimen välityksellä. Band myös oli Carlos Santanan singlellä, "Why Don't You and I". Kappale on alun perin Chad Kroegerin kirjoittama ja laulama Santana's Shamanille. Kuitenkin, kun Arista päätti julkaista laulun singlenä kesällä 2003, Kroegerin levy-yhtiö, Roadrunner, perui luvan perustelemalla sen sillä, että Kroegerin esiintyminen tällä "korkeaprofiilisella singlellä" veisi jännityksen Nickelbackin seuraavan levyn julkaisulta. Kroeger suositteli The Callingin Alex Bandia, toista Arista artistia, tilalle singlen uudelleennauhoituksiin.

Band on viime aikoina ilmoittanut hänen aikeistaan lähteä soolouralle laittamalla The Callingin tauolle joksikin aikaa. Hän on kirjoittanut lauluja hänen debyyttisooloalbumilleen, ja suunnittelee kiertuetta vuodelle 2006 tukeakseen albumiaan. Hänen kiertueensa tulee sisältämään uutta materiaalia, mutta Alex on myös vahvistanut, että The Callingin materiaalia tullaan vielä kuulemaan.

Diskografia

Studioalbumit 
 We've All Been There (2010)

EP:t 
 Alex Band EP (2008)
 After the Storm (2012)

Singlet 
 Coming Home (2007)
 Only One (2008)
 Silent Night (2009)
 Tonight (2010)
 Without You (2010)
 Only One (2010, Eurooppalainen julkaisu)
 Euphoria (2011, Saksalainen julkaisu)

Aiheesta muualla
 Alex Bandin virallinen fanisivusto 
 The Callingin viralliset sivut
 iBaller.com/Alex Band

Yhdysvaltalaiset laulajat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
IIK!!-kauhuelokuvafestivaali

IIK!! on kauhuelokuvafestivaali, joka järjestetään kerran vuodessa loka-marraskuun vaihteen tienoilla Iin kunnassa noin 35 kilometriä Oulusta pohjoiseen. Festivaalia on järjestetty vuodesta 2002 alkaen. Pääesityspaikkana toimii Iin työväentalon vanha elokuvateatteri Kino-Kulma. Festivaalin järjestää Iikkuvat Ry.

Ohjelmistossa on nykyään vuosittain noin 10–15 pitkää elokuvaa ja vaihteleva määrä erikoisohjelmaa. Vuodesta 2004 alkaen vakituiseen ohjelmistoon on kuulunut elävällä musiikilla säestetty mykkäelokuva.

Festivaalien yhteydessä järjestetään myös kaikille avoin lyhytelokuvakilpailu. Vuosina 2002–2005 kisa kulki ”splatter-kilpailun” nimellä; vuonna 2006 kisan nimi ja teema laajenivat yleiseksi ”kauhulyhytelokuvakilpailuksi”.

Lyhytelokuvakilpailun voittajat ohjaajineen
 2002: Nyssetulee (Mara J.)
 2003: Roadkill (Arto Koukkula)
 2004: Ovisilmä (Aki Mäkiaho)
 2005: Tocador (Antti Leimi)
 2006: Liskon yö (Pirjo Ojala)
 2007: Katalyytti (Tapani Hiedanniemi)
 2008: 5kg (Aki Mäkiaho)
 2009: Herääminen (Miro Laiho)
 2010: Mardröm (Christopher Marins)
 2011: Kädessäni (Hannu-Pekka Peltomaa)
 2012: Keiju (Joonas Einola)
 2013: Reviiri (Aki Mäkiaho)
 2014: Noidan merkki (Nalle Mielonen)
 2015: Niin metsä vastaa (Aino Suni)
 2016: Hypnos (Juho Aittanen)
 2017: Väärä talo vasemmalla (Nalle Mielonen)
 2018: Helsinki Mansplaining Massacre (Ilja Rautsi)
 2019: Luuranko kaapissa (Malakias)

Katso myös
 Night Visions
 Cinemadrome

Lähteet
 IIK!!-festivaalin kotisivut

Viitteet  

Suomalaiset elokuvajuhlat
Ii
Hammaskoru

Hammaskoru on hampaan pintaan paikka-aineella kiinnitettävä kulta- tai timanttikoru. Hammaskorua ei ”porata” hampaaseen kiinni. Hammaskorun laittaminen on kivutonta ja varsin nopeaa ja kestää yleensä noin 10-20 minuuttia. Ensin hampaan pinta desinfioidaan ja puhdistetaan, minkä jälkeen hampaan pinta karhetaan kemiallisesti, hammaskoru liimataan tai joskus sulatetaan laserilla paikalleen ja korun päälle laitetaan lopuksi kiiltoa lisäävää lakkaa. Hammaskorun laittaja painaa korua jonkin aikaa paikoillaan. Koru pysyy paikallaan yleensä vuosia.Hammaslääkärillä laitatetut korut pysyvät kauemmin kuin kosmetologien laittamat. Hammaskorun kiinnityksessä ei hampaan pintaa vahingoiteta millään tavalla, ja tarvittaessa hammaskoru voidaan myös helposti irrottaa.

Lähteet

Korujen alalajit
Marko Juntunen

Marko Juntunen (s. 1966 Savonlinna) on suomalainen Lähi-idän tutkija, joka on myös kääntänyt arabiankielistä kaunokirjallisuutta suomeksi. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 2002 Helsingin yliopiston humanistisesta tiedekunnassa, Aasian ja Afrikan kielten ja kulttuurien laitoksessa.

Julkaisuja

Tietokirjoja 
 Islamin arki: Maailma marokkolaisen silmin (Ajatus Kirjat, 2005)
 Abu Ghraib – Varissuo: Irakilaismiehen matka Saddamin selleistä Suomeen (yhdessä Riadh Muthanan kanssa, Ajatus Kirjat, 2007)

Tieteellisiä tutkimuksia 
 Juntunen, Marko – Aloulou Ossama: New asylum migrants in the Finnish housing market: Iraqi, Syrian and Eritrean experiences. University of Turku, Finland.
 Juntunen, Marko (2016): Poikkeustilan sukupolvet: Irakilaispakolaiset Suomessa. Työ- ja Elinkeinoministeriö.
 Juntunen Marko – Creutz, Karin – Saarinen, Juha (2016): Suomesta Irakin ja Syyrian konfliktikentälle suuntautuva liikkuvuus.  Pääministerin kanslia, Helsinki.
 Hautaniemi, Petri – Juntunen, Marko – Sato, Mariko (2013): Return Migration and Vulnerability: Case Studies from Somaliland and Iraqi Kurdistan. Development Studies, Department of Political and Economic Studies, Faculty of Social Sciences. University of Helsinki.  
 Juntunen, Marko (2011): Prospects for Sustainable Return: Iraqi and Afghan Asylum Seekers in Finland. TAPRI, University of Tampere.

Suomennoksia 
 Mohamed Choukri: Paljas leipä (Al Khubz al hafi). Like Kustannus. 1998, ISBN 951-578-567-7
 Mohamed Choukri: Virheiden aika (Zaman al Akhta'''). Like Kustannus, 1999. ISBN 951-578-659-2
 Yousif Abu al Fawz: Taikalintu (Ta’ir al Dahsha''). Like Kustannus, 2000. ISBN 951-578-803-X

Lähteet 

Suomalaiset antropologit
Suomalaiset tietokirjailijat
Vuonna 1966 syntyneet
Elävät henkilöt
High Live

High Live on Helloweenin livelevy vuodelta 1996. Livelevyistä on myös ilmestynyt painos, jossa on myös DVD mukana.

Kappaleet

CD1
 We Burn (Deris)
 Wake Up The Mountain (Kusch & Deris)
 Sole Survivor (Weikath & Deris)
 The Chance (Weikath & Deris)
 Why? (Deris)
 Eagle Fly Free (Weikath)
 The Time Of The Oath (Grapow & Deris)
 Future World (Hansen)
 Dr. Stein (Weikath)
Kokonaiskesto: 47.42 min

CD2
 Before The War (Deris)
 Mr. Ego (Take Me Down) (Grapow)
 Power (Weikath)
 Where The Rain Grows (Weikath & Deris)
 In The Middle Of A Heartbeat (Deris & Weikath)
 Perfect Gentleman (Deris & Weikath)
 Steel Tormentor (Weikath & Deris)
Kokonaiskesto: 41.38 min

DVD sisältää samat kappaleet.

Kokoonpano 
 Andi Deris – laulu
 Michael Weikath – kitara, laulu
 Roland Grapow – kitara, laulu
 Markus Grosskopf – basso, laulu
 Uli Kusch – rummut, laulu

Aiheesta muualla 
 
 

Vuoden 1996 konserttitallenteet
Helloweenin albumit
Edita Group

Edita Group Oyj  on pohjoismainen viestintäkonserni, jonka kotimarkkinat ovat Suomi ja Ruotsi. Konserniin kuuluvat Suomessa Nordic Morning, Edita Publishing Oy ja Edita Prima Oy sekä Ruotsissa Nordic Morning ja Mods Graphic Studio AB.

Yhtiön alku oli vuonna 1859 perustettu keisarillisen senaatin julkaisutoimisto. Siitä kehittyi perinteinen paino- ja kustannustalo nimeltään Edita, joka vaihtoi nimensä Nordic Morningiksi vuonna 2013 ja Nordic Morning Groupiksi vuonna 2017. Nordic Morning Group vaihtoi nimekseen Edita Group Oyj 2022. 

Vuonna 2016 Nordic Morningin liikevaihto oli 103,4 milj. euroa ja liiketulos -1,9 milj. euroa. Konsernin palveluksessa työskentelee noin 700 henkeä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivusto

Suomalaiset valtionyhtiöt
Valtion entiset liikelaitokset
Fate: The Best of Death

Fate: The Best of Death on vuonna 1992 julkaistu metalliyhtyeen Deathin kokoelma-albumi, joka sisältää materiaalia yhtyeen neljältä ensimmäiseltä albumilta Scream Bloody Gore (1987), Leprosy (1988), Spiritual Healing (1990) ja Human (1991). Albumi julkaistiin C-kasetti ja CD-levy muodossa.

Kappaleet

Levy-yhtiön henkilöt 
 Alan Becker – tuottaja
 David Bett – kannen suunnittelu
 Brian Freeman – kannen suunnittelu
 Allan Flaum – uudelleenmasterointi
 Michael Haynes – valokuvaus
 Kevin Sharp – kappalevalinnat, levyn kannen kommentit

Tietoa levy-yhtiöstä 
Vaikka Fate: The Best of Death -albumin kannessa levy-yhtiön nimi on vielä Combat, kokoelman julkaisun aikoihin Sony Recordsin (myöh. Sony Music Entertainment) omistama, raskaaseen musiikkiin erikoistunut merkki Relativity Records osti Combatin. Relativity jatkoi albumien julkaisua Combat-nimen alla vielä jonkin aikaa, kunnes Combat lakkasi lopullisesti olemasta. Myöhemmin Sony lopetti myös Relativity Recordsin toiminnan. Combat Records teki paluun vuonna 2005 KOCH Recordsin suojissa.

Vuoden 1992 albumit
Deathin albumit
Thorns (Takidan albumi)

Thorns oli Takida nimisen rock-yhtyeen neljäs EP-CD. Se julkaistiin vuonna 2004.

Kappalelista 

 Broken
 Tear it up
 Another Day
 Stay in the rain
 Apprecihated
 Give into me (ridin' high version)

Vuoden 2004 EP:t
Takidan albumit
Blacksad

Blacksad on espanjalaisten sarjakuvakäsikirjoittaja Juan Diaz Canalesin ja sarjakuvapiirtäjä Juanjo Guarnidon luoma sarjakuvahahmo. Päähenkilö John Blacksad on isokokoinen musta kissa, jonka seikkailut sijoittuvat  1940–1950-lukujen Yhdysvaltoihin, tarkemmin ottaen New Yorkiin. Sotaveteraani Blacksad on ammatiltaan yksityisetsivä, jonka toimeksiannot muuttuvat yleensä henkilökohtaisiksi kosto- tai pelastusretkiksi.

Blacksad ei ole lastensarjakuva, vaikka seikkailevien hahmojen kasvonpiirteet onkin lainattu eläinmaailmasta, hieman samaan tapaan kuin Ankardossa. Kaikki hahmot kävelevät kahdella jalalla, niillä on kädet, ne puhuvat ja niillä on ihmismäisiä motiiveja. Tosin joitain eläinmaailmaan liitettyjä stereotyyppisyyksiä on saatettu ottaa mukaan, esimerkiksi saksanpaimenkoira jämäkkänä poliisikonstaapelina tai lisko pahana kätyrinä.

Ensimmäinen suomenkielinen Blacksad-albumi Kissa varjoisilta kujilta ilmestyi syksyllä 2006. Lisäksi Suomessa on tähän mennessä julkaistu muutamia lyhyitä tarinoita sarjakuvalehti Jysäyksessä.

Sarjan tekijät Juanjo Guarnido ja Juan Diaz Canales vierailivat Helsingin sarjakuvafestivaaleilla syyskuussa 2006.

John Blacksad seikkailee myös Blacksad: Under the Skin -videopelissä. Peli on julkaistu vuonna 2019 Windows, macOS, PlayStation 4, Xbox One ja Nintendo Switchille.

Albumit 

 
 
 
 
 
 Kun kaikki sortuu: ensimmäinen osa. (Alors, tout tombe – Première partie, 2021. Suom. Kirsi Kinnunen. Helsinki: Story House Egmont, 2022. ISBN 978-952-334-457-0

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Dargaudin Blacksad-sivu . 
 Blacksadmania.  Le site de référence de la série !
 Veli Loponen: Blacksad 1: Kissa varjoisilta kujilta. Kvaak.fi 11.10.2006.
 Manu Pärssinen: Blacksad 1: Kissa varjoisilta kujilta. V2.fi 18.3.2008.
 Otto Sinisalo: Blacksad 2. Katuoja 20.4.2004.
 Aki Jörgensen: Blacksad 2: Valkoinen valtakunta . Keskisuomalainen 5.1.2008.
 www.blacksad.com. 

Espanjalainen sarjakuva
Sarjakuvahahmot
Maroniitit

Maroniitit ovat etnis-uskonnollinen kristitty kansanryhmä Lähi-idässä. Heidän lukumääräkseen vuonna 2015 arvioitiin 3–3,5 miljoonaa. Juuriltaan maroniitit ovat levanttilaisia (foinikialaisia) sekä arabeja ja eurooppalaisia. Heidän kulttuurissaan on paljon ranskalaisia vaikutteita, ja he puhuvat arabian kielen libanonilais-syyrialaista murretta, jossa on vaikutteita ranskan kielestä.

Historia

Maroniitit omaksuivat Lähi-idässä kristinuskon 200-luvulla ja erottautuivat 600-luvulla omaksi maroniittikirkokseen. Heidän nimityksensä tulee syyrialaisesta erakosta Pyhästä Maronista. Muslimivalloituksen jälkeen 600-luvulla maroniitit joutuivat ylimääräisen verotuksen ja ajoittaisten vainojen kohteeksi. He toivottivatkin keskiajalla eurooppalaiset ristiretkeläiset tervetulleiksi ja palasivat paavinistuimen määräysvaltaan vuonna 1182. Ristiretkien jälkeen maroniitit jäivät jälleen muslimivallan alle.

Osmanien valtakunnan aikana maroniitit loivat läheiset uskonnolliset ja kulttuuriset siteet Eurooppaan ja omaksuivat paljon ranskalaisia kulttuuripiirteitä. Druusien ja kristittyjen riidat johtivat kristittyjen joukkomurhiin vuosina 1841–1860. Eurooppalaisen väliintulon seurauksena alueelle perustettiin Libanonvuoriston maroniittien kotimaa. Se siirtyi Ranskan hallintaan ensimmäisen maailmansodan jälkeen, ja laajentamisen jälkeen siitä tuli Suur-Libanon ja vuonna 1941 itsenäinen Libanon, jossa oli maroniittien johtama hallitus. Kristittyjen ja muslimien välit olivat kuitenkin huonot, ja vuonna 1990 päättyneen sisällissodan jälkeen maroniittien valta-asema Libanonissa oli kadonnut, ja heistä oli tullut vähemmistökansallisuus. Libanonin vallanjakojärjestelmässä presidentin tulee kuitenkin aina olla maroniitti.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Libanonin etniset ryhmät
Kristinusko
Katolinen kirkko
Etnis-uskonnolliset ryhmät
Minareetti

Minareetti (arab. منارة 'manarah,' "majakka") on arkkitehtuuriltaan omaleimainen torni islamilaisissa moskeijoissa.  Minareetit ovat yleensä korkeita, sirorakenteisia torneja, joissa on sipulinmuotoinen kruunu tai nuppi. Minareetti vastaa kristillisten kirkkojen kirkontornia ja palvelee samoja tarkoituksia. Muuta ympäristöä korkeampi torni helpottaa äänimerkin kuulumista laajalle alueelle. Korkea torni hallitsee tilaa ja julistaa uskonnon läsnäoloa. 

Aiemmin rukoukseen kutsuja eli muezzin kiipesi minareettiin ja lauloi rukouskutsun (adhaan) ikkunasta tai parvelta, mutta nykyisin käytetään äänentoistojärjestelmiä.

Historiaa ja nykypäivää 
Minareetin nimen johtaminen majakasta (al-manarah) osoittaa, että minareetin esikuvana ei ollut kirkontorni vaan majakka.  

Ensimmäiset minareetit rakennettiin vasta 800-luvulla abbasidien hallintokaudella, eivätkä ne olleet kovin tavallisia ennen 1000-lukua. Sitä ennen rukouskutsu huudettiin temppelin katolta tai ovensuusta. Kun abbasidit alkoivat 800-luvulla rakentaa minareetteja, Egyptiä hallinneet šiialaiset fatimidit eivät seuranneet uutta tapaa. Minareetti oli pitkään sunnalaisiin abbasideihin liitetty ilmiö. Ensimmäinen minareetti läntisessä islamissa rakennettiin kuitenkin Tunisian Kairouaniin jo vuonna 836. Sen nelikulmainen malli omaksuttiin roomalaisesta Salaktanin majakasta. Minareetin huipulta saattoi majakan tavoin loistaa myös valo. Yöllä se saatiin aikaan tulen avulla ja päivällä lasitettujen tiilien avulla, jotka heijastivan auringonvaloa. Valo symboloi paitsi abbasidien myös islamin valtaa ja viittaa Koraanin jakeeseen: "Jumala on taivaan ja maan valo" (24:35).

Minareetin puuttuminen sai moskeijan näyttämään šiialaiselta, minkä takia myös Andalusian muslimit alkoivat 900-luvulla rakentaa niitä. Espanjassa ne olivat muodoltaan nelinurkkaisia. Tunnetuin niistä on Córdoban moskeijassa. Wahhabiitit eivät myöskään aluksi hyväksyneet minareetteja ja kielsivät ne, mutta nykyisin ne ovat yleisiä myös Saudi-Arabiassa.

Useimmissa moskeijoissa on yksi, kaksi tai neljä minareettia. Istanbulin Sinisessä moskeijassa niitä on jopa  kuusi. Medinan Profeetan moskeijassa ja Mekan Masjid al-Haramissa minareetteja on vielä enemmän.

Buharan Kalänin moskeijassa on noin 100 metriä korkea Suuri minareetti, jota kutsutaan joskus myös Kuoleman Minareetiksi: sitä käytettiin emiirikunnan aikana teloituspaikkana eli vakaviin rikoksiin syyllistyneet, kuten homoseksuaalit, heitettiin alas minareetin huipulta. Minareetti toimi myös majakkana karavaaneille ja tähystystornina vihollisten varalta.  Neuvostovallan vuosina se, kuten koko moskeijakin, oli museoituna. 

Maailman korkein minareetti on 210 metriä korkea torni kuningas Hassan II:n moskeijassa Casablancassa, Marokossa. Sen huipulla on vihreä valonsäde, joka osoittaa Mekkaan päin. 

Sveitsissä kiellettiin minareettien rakentaminen kansanäänestyksessä vuonna 2009.

Minareettien historian perusteos on J.M. Bloomin Minaret, jonka toinen painos ilmestyi vuonna 2013.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 
 
 

 

Islamilainen arkkitehtuuri
Moskeijat
Frederick Banting

Sir Frederick Grant Banting (14. marraskuuta 1891 – 21. helmikuuta 1941) oli kanadalainen lääketieteilijä, joka sai Nobelin palkinnon yhtenä insuliinin keksijöistä 1923. Palkinnon johdosta hän sai ritarinarvon ja Sir-arvonimen.

Brittiläissyntyinen Banting muutti Torontoon, Kanadaan 1921, ja alkoi työskennellä professori John Macleodin alaisena yhdessä jatko-opiskelija Charles Bestin kanssa. Hän sitoi koe-eläiminä käytettyjen koirien haiman tiehyet niin että niihin kertyi salaperäistä "haimaeritettä", jota saatettiin käyttää diabeteksesta kärsivien koirien hoitoon. 

Yhdessä James Collipin kanssa he kehittivät menetelmää edelleen niin että saatettiin käyttää tavallisten syntymättömien vasikoiden ja sikojen haimoja. Niiden "haimaeritteestä" erotettua ainetta alettiin kutsua insuliiniksi. Kokeiluvaiheessa aineen työnimi oli isletiini koska sitä eristettiin ns. saarekesoluista (engl. islet)  

Ajatus syntyi koska Banting maalaispoikana tiesi että maanviljelijät useinkin astuttivat teurastukseen menossa olevat lehmät ja siat koska teurastamo maksoi eläimestä kokonaispainon mukaan. Tiedemiehenä hän myös tiesi että eläin ei tarvitse ruuansulatusnesteitä sikiötilassa eli niiden haimassa olisi vain saarekesoluja joista hän saisi tarvitsemaansa ainetta. Menetelmää kehitettiin ja siitä tulikin tavanomaisin insuliinin tuotantotapa aina uuteen menetelmään asti eli bakteerikantaan kytkemiseen. 

Banting ja Macleod saivat Nobelin palkinnon 1923. Banting jakoi osakkuutensa Charles Bestin kanssa, koska katsoi tämän ansainneen palkinnon Macleodin sijaan. Macleod puolestaan jakoi palkintosummansa James Collipin kanssa. 

Insuliinin kehitystyö oli poikkeuksellisen nopeaa; muutamien kuukausien kuluttua alkuperäisestä ajatuksesta ainetta voitiin jo tuottaa massoittain. Ensimmäisen insuliinilla hoidetun diabetespotilaan nimi oli Leonard Thompson.

Banting menehtyi lääkintämajurin arvoisena Kanadan kuninkaallisten ilmavoimien eli RCAF:n kuljetuskoneen maahansyöksyssä Ontariossa. Best kertoo muistoartikkelissaan Bantingin jääneen eloon itse onnettomuudessa mutta käyttäneen voimansa loppuun huolehtiessaan muista onnettomuuden uhreista.

Lähteet 

Kanadalaiset tieteilijät
Vuonna 1891 syntyneet
Vuonna 1941 kuolleet
Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon saajat
Helsinki-luokan ohjusvene

Helsinki-luokan ohjusveneet olivat Suomen merivoimien neljän vuosina 1981–1986 valmistetun aluksen muodostama ohjusveneluokka. Ne olivat Helsinki, Turku, Oulu ja Kotka. Luokan alukset on poistettu käytöstä 2000-luvun kuluessa ja ne korvattiin Rauma-luokan ohjusveneillä. Luokan viimeinen palveluksessa ollut alus Oulu kiinnittyi laituriin Pansiossa 14. heinäkuuta 2007 viimeisen merimatkansa päätteeksi palveltuaan lopun aikansa ohjusaseistuksesta riisuttuna vartioveneenä.

Suunnittelu ja rakentaminen 
Toinen parlamentaarinen puolustuskomitea, joka jätti mietintönsä kesäkuussa 1976, suositteli poistumassa olevien moottoritykkiveneiden ja saattajien korvaamista iskukykyisillä taisteluveneillä. Mietinnön perusteella Wärtsilän Helsingin telakalta tilattiin vartiovene 80:n prototyyppi 17. lokakuuta 1978. Suunnitellun aluksen vaatimuksiksi asetettiin kolme eri aseistusvaihtoehtoa ja 32 solmun nopeus kaikissa Itämeren olosuhteissa. Aluksen mitoiksi tuli siten pituus 45 ja leveys 9 metriä sekä 280 tonnin uppouma. Nopeustavoitteen saavuttamiseksi alusten pääkoneina oli kolme dieselmoottoria, joiden yhteisteho oli 9000 kW. Pääkoneet pyörittivät säätölapapotkureita. Alusten runko oli pääosin alumiinia.

Alukset 
Kotka ja Oulu myytiin vuonna 2008 Kroatiaan.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
Tekniikka & Talous: Patria toimitti ohjusveneitä Kroatiaan
Arcos de Valdevez

Arcos de Valdevez on kunta Viana do Castelon piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 447,6 km² ja väkiluku noin 24 600.

Arcos de Valdevezin nykyinen pormestari on sosiaalidemokraattipuolueen João Manuel Esteves. Kunnan juhlapäivä on 11. heinäkuuta.

Freguesiat 

 Aboim das Choças
 Aguiã
 Aldora
 Ázere
 Cabana Maior
 Cabreiro
 Carralcova
 Cendufe
 Couto
 Eiras
 Ermelo
 Extremo
 Gavieira
 Giela
 Gondoriz
 Grade
 Guilhadeses

 Loureda
 Madalena de Jolda
 Mei
 Miranda
 Monte Redondo
 Oliveira
 Paçô
 Padroso
 Parada
 Portela
 Prozelo
 Rio Cabrão
 Rio de Moinhos
 Rio Frio
 Sá
 Sabadim
 Salvador

 Salvador de Padreiro
 Santa Cristina de Padreiro
 Santa Maria de Távora
 Santar
 São Cosme e São Damião
 São Jorge
 São Paio
 São Paio de Jolda
 São Vicente de Távora
 Senharei
 Sistelo
 Soajo
 Souto
 Tabaçô
 Vale
 Vila Fonche
 Vilela

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut 

Portugalin kunnat
Onslaught

Onslaught on englantilainen thrash metal -yhtye. Kaksi punkkaria – Nige Rockett (kitara) ja Steve Grice (rummut) – perustivat sen Bristolissa vuonna 1983. Myöhemmin mukaan liittyi Jase Pope (laulu) ja Paul Hill (basso). Onslaughtin sanoitukset olivat muihin 80-luvun thrash-yhtyeisiin verrattuna tavallista uskonnonvastaisempia. Yhtyeen tunnetuin levy lienee The Force.

Yhtyeen jäsenet

 Sy Keeler - laulu
 Nige Rockett - kitara
 Alan Jordan - kitara
 James Hinder - basso
 Steve Grice - rummut

Aikaisemmat jäsenet

 Paul Mahoney - laulu/basso
 Steve Grimmett - laulu (ollut myös Grim Reaper -yhtyeessä)
 Jase Stallard -basso/kitara
 Rob Trotman - kitara

Diskografia

 83 Demo
 2nd Demo 83
 What Lies Ahead 83 demo
 What Lies Ahead Unreleased ep
 Power from Hell (1985)
 The Force (1986)
 Let There Be Rock
 Welcome To Dying
 In Search of Sanity (1989)
 Killing Peace (2007)
 Sounds of Violence (2011)
 VI (2013)

Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut

Brittiläiset thrash metal -yhtyeet
Pelikaanimies

Pelikaanimies on vuonna 2004 valmistunut  Liisa Helmisen käsikirjoittama ja ohjaama elokuva, joka perustuu Leena Krohnin romaaniin ”Ihmisen vaatteissa” (WSOY 1976). Se keräsi vuosina 2004 ja 2005 yhteensä 100 121 katsojaa. Pelikaanimies sai Jussi-palkinnot äänisuunnittelusta ja lavastuksesta. Se on myös palkittu Chicagon kansainvälisillä lastenelokuvafestivaaleilla.

Juoni 

Emilin vanhemmat eroavat ja hän muuttaa äitinsä kanssa kaupunkiin. Emilin uuden kodin naapurina asuu mekastava herra Lintu. Kaupungilla herra Lintu on tavallisen näköinen ihminen, joka kulkee puku päällä. Tosiasiassa herra Lintu on oikea lintu, pelikaani, jonka Emil näkee kirkon portailla ottamassa suullaan lokin pudottamaa kalaa kiinni. Emil ystävystyy herra Linnun kanssa. Myöhemmin Emil tutustuu myös Elsa-nimiseen tyttöön.

Emil saa isältään kirjeen ja lähtee kahdeksi viikoksi hänen luokse maalle. Sillä välin herra Lintu paljastuu ja hänet viedään eläintarhaan. Emil palaa takaisin Helsinkiin ja lähtee pelastamaan herra Lintua Elsan kanssa. Lapset vapauttavat herra Linnun, joka päättää lentää pois.

Näyttelijät 

Kari Ketonen – hra. Lintu (Pelikaanimies)
Roni Haarakangas – Emil
Inka Nuorgam – Elsa
Jonna Järnefelt – talonmies
Liisa Mustonen – Emilin äiti
Tommi Raitolehto – Emilin isä
Anu Viheriäranta – Helena ballerina
Ismo Kallio – ovimies
Heikki Kinnunen – Postimies
Jussi Lampi – huoltomies
Kristiina Elstelä – Arpojen myyjä
Seppo Pääkkönen – Eläintarhan vartija
Antti Pääkkönen – Eläintarhan vartija
Anu Komsi – Diva
Björn Andresen – Pianisti
Jorma Uotinen – von Rothbart
Juha Varjus – Eläintarhan vartija
Emma Grönqvist – baletinopettaja
Katariina Lohiniva – Kahvilan pitäjä
Emma Lillqvist – Pikku tyttö
Kiureli Sammallahti – Haitarinsoittaja
Carl-Johan Häggman – Rumpali
Leif Segerstam - kapellimestari

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pelicanman.net  – Pelikaanimies-elokuvan virallinen kotisivu   

Suomalaiset draamaelokuvat
Vuoden 2004 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset lastenelokuvat
Suomalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Jussi-palkitut elokuvat
Suomalaiset fantasiaelokuvat