HIFK Fotboll -jalkapallojaoston historia

HIFK Fotboll (Idrottsföreningen Kamraterna, Helsingfors) on helsinkiläisen urheiluseura HIFK:n  1907 perustettu jalkapallojaosto.

Seuran alkuvuodet 
IFK:n vuosisadan mittainen tarina suomalaisessa jalkapallossa on kertomus loistavista voitoista ja synkistä vastoinkäymisistä. On aivan selvää että IFK kuuluu suomalaisen jalkapallon, kuten toki monen muunkin lajin, todellisiin pioneereihin. Vaikka punapaidat joutuivat odottamaan ensimmäistä mestaruuttaan kauan, oli seura alusta lähtien aktiivisesti mukana monella tavalla, sekä kentällä että sen ulkopuolella. IFK:laiset olivat vahvasti mukana sekä maajoukkueessa että erilaisissa luottamustehtävissä, ja seuran piirissä kiinnostus jalkapalloa kohtaan oli suurta. Solmittiin kansainvälisiä yhteyksiä, järjestettiin turnauksia, työskenneltiin parempien olosuhteiden puolesta. Yksi osoitus IFK:n asemasta on, että mikään muu seura ei ole ollut mukana sekä ensimmäisessä SM-kilpailussa (1908) että ensimmäisessä SM-sarjassa (1930).

Menestysvuodet 1930-1972 

IFK:n todelliset loiston päivät alkoivat sen jälkeen kun sarjajärjestelmä otettiin käyttöön. Ajanjakson 1930-72 aikana tähtirinnat voittivat seitsemän Suomen mestaruutta, enemmän kuin mikään muu seura sinä aikana. Välillä menestys oli vaatimattomampaa ja IFK ehti myös viettää 12 kautta Suomi-sarjassa. Kilpailu kävi yhä kovemmaksi ja joskus oli yksinkertaisesti parasta ottaa suosiolla vauhtia alemmalta sarjatasolta. Vahva nuorisotyö tuotti hyviä tuloksia ja muodosti perustan viimeisille mestarijoukkueille 1950- ja 1960-luvun taitteessa. IFK kuului maan jalkapalloeliittiin vielä 1970-luvun alussa.  HIFK:n ja HJK:n kohtaamiset keräsivät vielä jalkapallon kulta-aikoina 60-luvun tienoilla usein yli 10 000-päisen yleisön Helsingin Olympiastadionille, jalkapallon ollessa vielä Suomen suurin joukkuelaji. 

Kohtalokkaan vuoden 1972 jälkeen ei punapaitoja enää ole nähty korkeimmalla sarjatasolla. IFK ei ole ainoa vanha, perinteinen joukkue joka on joutunut tottumaan elämään alasarjoissa. Stadin vanhoista neljästä suuresta vain HJK on pelannut pitkään pääsarjatasolla HIFK:n palatessa Suomen huipulle vasta kaudeksi 2015. Kaksi muuta neljästä suuresta, kruununhakalaisena seurana tunnettu Kiffen ja Vallilan työväkeläisten aikanaan kannattama HPS, ovat pelanneet pitkään alasarjoissa.

Syöksykierre 1972-1980 
Vuonna 1972 joukkue lähti kauteen yhtenä suurimmista mestarisuosikeista. Kaksi olympiadia myöhemmin eli vuonna 1980 sama IFK rämpii 4. divisioonan pohjakerroksessa. Uskomaton alamäki, joka alkaa IFK:n 75-vuotisjuhlavuodesta. Martti Kuusela ja Markku Viro siirtyivät paikalliskilpailija HJK:hon josta kuitenkin saatiin tilalle Timo Rahja, taiturimainen mutta arvaamaton maajoukkuepelaaja. Kalle Nieminen taas saapui IFK:n keskikentälle Lahden Reippaasta. Paperilla kasassa oli huippujoukkue, mutta itse pelit menivät penkin alle etenkin puolustuksen vuotaessa pahasti. IFK jäi sijalle 10, neljä pistettä viimeisen säilyjän eli HJK:n perässä. Matti Paatelaisen maalikuninkuus (16 täysosumaa) ei ollut edes laiha lohtu sarjasta putoamisen tuskassa.
IFK oli purjehtinut kolme vuotta jatkuvassa myötätuulessa, mutta vaikeuksien kasaantuessa ei valmentaja Huttusen auktoriteetti kenties riittänyt pitämään pitkälti värväämällä koottua tähtisikermää yhtenäisenä.

1. divisioonaan pudonnut joukkue hajosi, toisin kuin kuusi vuotta aikaisemmin. Timo Rahja palasi HJK:hon ottaen mukaansa Trygve Wahlbeckin, Matti Haahti palasi Lahteen (tällä kertaa Kuusysiin) kun taas Matti Paatelaisen ja Pekka Heikkilän osoitteena oli Valkeakosken Haka. Lisäksi muutama muu pelaaja lopetti tai siirtyi alasarjoihin, eikä vastaavan tasoisia pelimiehiä luonnollisesti saatu tilalle. IFK pelasi kohtalaisen kauden 1. divisioonaksi muuttuneella toiseksi ylimmällä sarjaportaalla sijoittuen neljänneksi, mutta nousu ei ollut lähelläkään. Joukkueen kantava voima oli 20 maalia viimeistellyt Juha-Pekka Laine, joka kuitenkin kauden jälkeen päätti siirtyä HJK:hon. Menetys oli liian paha, eikä Wahlbeckin paluu raitapaidoista tuonut joukkueeseen riittävästi tulivoimaa. Niinpä kauden 1974 päätteeksi IFK:n kohtalona oli putoaminen 2. divisioonaan. Tämä riitti myös Helge Janssonille, ja uudeksi puheenjohtajaksi nousi IFK:ta 1960-luvulla mestaruussarjassakin edustanut Gary Sundberg.

IFK:n aiemmin niin laadukas juniorityö oli päässyt hiipumaan 1960-luvun aikana. Seura oli aikoinaan virvoittanut toimintaansa
astumalla kielirajan ylitse, mutta se ei riittänyt, sillä kantakaupungin väestö väheni ja vanheni jatkuvasti. IFK ei ollut ottanut askelta Stadin vanhojen rajojen yli, kun taas HJK oli rohkeasti lähtenyt uusille liitosalueille käynnistäen mm. kaupunginosien välisen
nappulaliigan. Vilkaisu nuorten piirinmestarien luetteloon puhuu karua kieltään; IFK:n kultamitalisade päättyy 1960-luvun puolivälissä ja HJK:n valtakausi alkaa. IFK:lla oli kuitenkin vielä hyvä juniori-ikäluokka, joka menestyi mainiosti sekä B- että A-juniorien SM-turnauksissa, kirkkaimpina tähtinään nuorten maajoukkuemiehet Pasi Jaakonsaari ja Henry Fredriksson. IFK:n ensimmäinen kakkosen kausi toi seitsemännen tilan muutaman pisteen putoamisviivan yläpuolella, minkä jälkeen joukkuetta alettiin vähitellen nuorentaa. Vuonna 1976 IFK sijoittui neljänneksi kokoonpanolla, jossa esiintyivät sekä mestaruussarjavuosien aikana mukana ollut Trygve Wahlbeck että 17-vuotias Jaakonsaari.

Kausi 1977 herätti jo pelkoa pahimmasta, sillä IFK vältti putoamisen vain kahden pisteen erolla. Toisaalta seuran A-juniorit taistelivat Suomen mestaruudesta viimeiseen otteluun saakka sijoittuen lopulta neljänneksi. Kauteen 1978 IFK lähti hyvin nuorella joukkueella, jossa oli jäljellä enää muutama pelaaja parin vuoden takaisesta kokoonpanosta. Nuorennusleikkaus oli liian raju, sillä IFK voitti vain neljä ottelua ja putosi 3. divisioonaan. Kaikkensa seuran eteen tehnyt, jopa kentälle taistelemaan mennyt puheenjohtaja Sundberg jätti tehtävänsä. Myös eturivin nuoret pelaajat lähtivät IFK:sta. Joukkueen paras maalintekijä Pasi Jaakonsaari nousi 1980-luvulla A-maajoukkuepelaajaksi voittaen myös Suomen mestaruuden HJK:n riveissä. IFK:n alamäki ei kuitenkaan päättynyt tähän. Ilman vahvaa miestä ruorissa oli seuraava kausi sekasortoinen, ja syksyllä 1979 joukkue putosi jo 4. divisioonaan. Pahimmillaan kauden 1980 aikana näytti siltä ettei tämäkään vielä riitä, mutta lopulta IFK varmisti sarjapaikkansa toiseksi viimeisellä ottelukierroksella. Tuloksena kahdeksas sija 4. divisioonan lohkossa 4, vain neljä pistettä putoamisviivan paremmalla puolella. Tämä jäi Helsingin IFK:n historian pohjanoteeraukseksi.

Hitaasti ylöspäin 1981-1994 
Syöksykierre oli vihdoinkin pysäytetty, mutta IFK oli pudonnut pohjalle ja sieltä on tunnetusti pitkä matka ylös. IFK:n toinen kausi “nelosessa” sujui sarjan keskikastissa, mutta 1982 joukkue kuului jo lohkonsa parhaimpiin. Nousua saatiin kuitenkin odottaa vielä vuoden verran. Valmentaja Sakari Niemisen johdolla IFK voitti lohkonsa ja selviytyi nousukarsintoihin Maunulan Palloa vastaan. IFK sai bonuspisteen lohkovoitosta ja nousuun vaadittiin neljä pistettä (voitosta 2, tasapelistä 1 piste). Ensimmäinen ottelu päättyi
tasapeliin (3-3) mutta Pirkkolassa pelatun toisen osaottelun vei nimiinsä IFK (2-0) Risto Salomaan ja Arto Rappin maaleilla. Tämä merkitsi IFK:lle paitsi nousua 3. divisioonaan, myös oikeastaan ensimmäistä iloista kauden päätöstä yli vuosikymmeneen. Nousun jälkeen pantiin kovat piippuun. Pertti Alaja, maajoukkueen ja ruotsalaisen Malmö FF:n 31-vuotias maalivahti palasi Suomeen ja ryhtyi IFK:n pelaajavalmentajaksi. Alaja piti seuran tulevaisuutta valoisana, eikä pessimisti ollut myöskään jalkapallojaoston puheenjohtaja Jouko Vartiainen. Hän uskoi IFK:n palaavan mestaruussarjaan 1980-luvun loppuun mennessä.

Pertti Alaja valmensi IFK:ta kolme kautta (1984-86) mutta ei hyvistä yrityksistä huolimatta onnistunut nostamaan seuraa ylemmäksi. Ensimmäisellä kaudella IFK voitti lohkonsa ja pääsi nousukarsintoihin, jotka kuitenkin hävittiin Ponnistukselle. Huomattava yleisömäärä seurasi näiden kahden perinteisen stadilaisjengin kolmen ottelun mittaiseksi venynyttä nousutaistelua, jonka ratkaisi Ponnistuksen nuori ja vikkelä kärkimies Tommi Paavola (sittemmin A-maajoukkuemies ja pitkän linjan mestaruussarjapelaaja). Kaudella 1985 sarjavoitto olisi palkittu suoralla nousulla, mutta IFK jäi kolmanneksi jääden sarjavoittajasta eli keravalaisesta KP-75:stä pisteen päähän. Tero Kupiainen oli lohkon maalikuningas viimeisteltyään 17 kertaa. Vuonna 1986 taas Vantaan Pallon ylivoima vei mielenkiinnon, kun lohkossaan kakkoseksi tullut IFK jäi vantaalaisista peräti 13 pisteen päähän.
Kuriositeettina mainittakoon että VanPa:n riveissä esiintyi Henry Forssell, joka oli edustanut IFK:ta mestaruussarjassa tasan 20 vuotta aikaisemmin. Kolmen vuoden ponnistelujen jälkeen Pertti Alaja oli saanut tarpeekseen. Hän siirtyi paikalliskilpailija Pallo-Poikiin ottaen vielä mukaansa muutamia IFK:n parhaista pelaajista.

Tilanne kautta 1987 ajatellen ei näyttänyt hyvältä. IFK:n jalkapallojaoston puheenjohtaja Pekka Hämäläinen (vuoden 1961 mestarijoukkueen keskushyökkääjä, Palloliiton puheenjohtaja vuodesta 1998) onnistui kuitenkin saamaan valmentajiksi kokeneen parivaljakon Hannu Kautiainen – Harry Katro sekä muutaman uuden pelaajan. Kauden
alku oli tahmea, mutta tahti parani jatkuvasti. Viimeisessä ottelussaan IFK löi Saharan hiekalla Team Granin lukemin 2-1 varmistaen näin lohkovoiton sekä nousun 2.divisioonaan. Jo ensimmäinen “kakkosen” vuosi tuotti kelvollisen viidennen sijan, ja parina seuraavana kautena Kautiainen ja Katro olivat hyvin lähellä nostaa IFK:n jo 1.divisioonaan. 1989 IFK pelasi uusintaottelun noususta Joutsenon Kullervoa vastaan häviten jatkoajalla (2-4), ja 1990 joukkue jäi pisteen päähän nousupaikan napanneesta FinnPa:sta. Kausina 1991-94 IFK sijoittui eri valmentajien alaisuudessa joka kerta neljänneksi, olematta kuitenkaan kovin lähellä nousua. Maalinteosta vastasivat näinä vuosina ennen kaikkea Mika Väyrynen ja Janne Viljamaa, tuttuja nimiä kaikille jotka IFK:n otteita tuolloin seurasivat.

Muutosten kourissa ja konkurssi 1995-2003 
Vuoden 1994 aikana IFK:ssa koettiin hallinnollinen muutos, kun eri jaostoista muodostettiin itsenäisiä yksiköitä, jotka itse vastaavat urheilullisesta ja taloudellisesta menestyksestään. Taustalla vaikutti laajempi organisaatiomuutos koko Suomen urheiluelämässä, mihin olennaisena osana kuului lajiliittojen aseman vahvistaminen. Jalkapallon puolella tämä merkitsi sitä, että punaisissa tähtipaidoissa pelaava joukkue oli tästedes viralliselta nimeltään Football Club (F.C.) HIFK. Käytännössä paljon suurempi muutos oli kotikentän siirtyminen Pallokentältä Oulunkylään. 1997 IFK selvisi jo lohkokakkoseksi mikä oikeutti nousukarsintaan, mutta Ekenäs IF ja Gnistan osoittautuivat vielä liian koviksi vastustajiksi. Keskustelut taustavaikuttaja Pekka Hämäläisen kanssa johtivat siihen, että IFK-jalkapallo valitsi kokouksessaan uuden hallituksen ja puheenjohtajaksi Mika D. Rubanovitschin, nuoren ja kunnianhimoisen miehen. Hallituksella oli suuria tulevaisuudensuunnitelmia IFK:n varalle.

Kaudelle 1998 seura kasasi valmentaja Jyrki Vaahdon ja urheilutoimenjohtaja Mikko Lappalaisen johdolla tasokkaan joukkueen, jonka tavoitteena oli nousu 1. divisioonaan. Sarjavoitto ja suora nousu pääsivät lipsahtamaan Riihimäen Palloseuralle, mutta karsintaotteluissa IFK onnistui vierasmaalisäännöllä lyömään vanhan kiistakumppaninsa HPS:n. Paluu toiseksi ylimmälle sarjatasolle 25 vuoden tauon jälkeen oli tosiasia. Nousu Ykköseen vaati kuitenkin huomattavia lisäpanostuksia edustusjoukkueen budjettiin. Edustusjoukkueen vaatimien panosten kasvaessa valitettavan moni seuran yhteistyökumppaneista vetäytyi sponsoriyhteistyöstä, mikä johti siihen, että eväät tulevaan menestykseen syötiin jo saman syksyn aikana. Tällä kertaa hallitus linjasi seuran pitkän tähtäimen suunnitelmaksi nousta liigaan parissa vuodessa ja pelata eurokentillä viimeistään 2005. Suunnitelmat olivat suuria ja yhtälö osoittautui taloudellisesti kestämättömiksi. Kun totuus selvisi, hallitus erosi ja sen puheenjohtaja Rubanovitsch jätti tehtävänsä.

Kaudesta 2002 tuli neljäs ja viimeinen F.C. HIFK:lle ykkösdivisioonassa. Joukkue oli melko nimetön ja ennen kaikkea halpa. Tulokset olivat epätasaisia, hyvät ja vähemmän hyvät esitykset seurasivat toisiaan. Juhannuksen jälkeen IFK:n vieraaksi Bollikselle saapui FC Jokerit. Tämä useammin jääkiekon merkeissä nähty paikallisottelu päättyi IFK:n voittoon (2-1), mutta sarjassa punapaidat saivat edelleen tyytyä jälkipään sijoitukseen. Kausi päättyikin karsintaotteluihin FC Espoota vastaan. IFK oli hyvin lähellä pudota 2. divisioonaan, mutta pelastui vierasmaalisäännön ansiosta. Myönteistä kauden aikana oli että kannattajaryhmä Stadin Kingit alkoi tosissaan näkyä ja kuulua lehtereillä.

Yleisesti ottaen vuodet 1. divisioonassa olivat kuitenkin raskasta aikaa IFK:n kannattajille. Kentän puolella joukkue taisteli joka vuosi – tosin menestyksekkäästi – putoamista
vastaan, ja kentän ulkopuolella taloudellinen ahdinko aiheutti jatkuvaa huolta toiminnan jatkumisesta. Vuonna 2003 tämä tie oli kuljettu loppuun. 1. divisioona muutettiin yksilohkoiseksi eli valtakunnalliseksi sarjaksi. Luopuminen etelä- ja pohjoislohkoista merkitsi moninkertaisia matkustuskuluja. Lisäksi monivuotinen pääsponsori lopetti yhteistyön ja ex-kapteeni Lehtolan nostama oikeusjuttu näytti käyvän seuralle hyvin kalliiksi. Kun vielä vanhat velat painoivat raskaana, oli tilanne kestämätön. Football Club HIFK asetettiin keväällä 2003 konkurssiin, joka myöhemmin raukesi varojen puutteeseen. Edustusjoukkue hajosi ja IFK luopui paikastaan 1. divisioonassa.

Pohjalta kohti uutta nousua 2004-2014 
F.C. HIFK:n luovuttua paikastaan 1. divisioonassa 2003 alussa rahavaikeuksien vuoksi, HIFK Soccer aloitti alusta 4. divisioonassa. HIFK Soccer aloitti toimintansa puheenjohtaja Gary Sundbergin johdolla ja ansiosta. Vuoden 2003 4. divisioonan joukkue koostui pitkälti IFK:n kakkosjoukkueen pelaajista. Vuoden 2004 tammikuussa joukkueen valmentajaksi tuli Tom Jokinen.  Kaudella 2004 HIFK sijoittui sarjassa toiseksi ja löi karsintaottelussa MPS/2:n, mutta ei kuitenkaan noussut. Kolmosessa ei nimittäin enää ollut tilaa Helsingin piirin joukkueelle. Kaudella 2005 HIFK voitti sarjan ylivoimaisesti ja nousu Kolmoseen varmistui jo syyskuun alussa. Myös Suomen Cup oli tähtirinnoille menestys. HIFK selviytyi kilpailun viidennelle kierrokselle ja sai vielä lokakuun lopulla pelata Fair Play – finaalissa Finnair Stadiumilla. HIFK Soccer nousi Kolmoseen syksyllä 2005 vakuuttavan kauden jälkeen.

Kausi 2005 oli myös sikäli merkityksellinen että uusi aikuisjoukkue perustettiin ja HIFK/2 sai aloittaa Kuutosesta. Syksyllä HIFK/2 nousi Viitoseen. Kaudella 2007 HIFK Soccer nousi Kakkoseen.  Samalla kaudella HIFK kärsi Suomen Cupissa tappion neljännesvälierissä (16 parhaan joukossa) FC Interille ja tappion pikkufinaalissa City Starsille 1-2. Nousu Ykköseen tapahtui kauden 2010 päätteeksi. Kakkosen lohkovoittajat HIFK, Ilves ja Santa Claus pelasivat yksinkertaisen sarjan, jonka voittaja nousi siis Ykköseen. HIFK kaatoi Ilveksen pari viikkoa sitten maalein 2-1 ja Santa Claus puolestaan kukisti tamperelaisjoukkueen viime viikonloppuna lukemin 5-3. Näin ollen Santa Clausille olisi riittänyt tasapeli sarjanousuun, IFK sen sijaan tarvitsi voiton. Peli eteni suht tasaisissa merkeissä pitkään ja IFK:n voittomaali syntyi 78.minuutin kohdalla, kun Markus Tanner ohjasi takatolpalta Mergim Kastratin antaman vapaapotkun verkon perukoille. Joukkueen Ykköseen valmensi tuolloin HIFK:n nykyinenkin päävalmentaja Jani Honkavaara. 

HIFK säilyi Ykkösessä vielä kauden 2011 Honkavaaran johdolla, mutta kauden 2012 päätteeksi putosi takaisin Kakkoseen. Honkavaara palasi HIFK:hon yhden Oulunkylän Gnistanissa valmennetun kauden jälkeen ja nosti HIFK:n saman tien takaisin Ykköseen kaudella 2013. Dramaattinen kaksivaiheinen nousukarsinta PS Kemiä vastaan huipentui Sonera Stadiumilla käytävään kohtaamiseen, jossa HIFK:n nousu varmistui 1-0 päättyneessä ottelussa. IFK:n ainoan maalin teki Ville Taulo 88. minuutilla. Ottelun jälkeen HIFK:n kannattajat riehaantuivat juhlimaan nousua pelaajien kanssa kentällä.  

Kausi 2014 Ykkösessä näytti olevan pitkään uuden ja entistä vahvemman, yhdistyneen KTP:n juhlaa, kotkalaisten johtaessa sarjaa ylivoimaisesti. Kuitenkin aivan viimeisillä kierroksilla KTP:n sarjajohto suli ja HIFK juhli 4.10.2014 nousua Veikkausliigaan kotikentällään, Töölön pallokentällä, kukistettuaan dramaattisten vaiheiden jälkeen porilaisen FC Jazzin 4-2. Jazz oli ottelun aikana jo johdossa, mutta HIFK onnistui nousemaan lopulta ottelun voittoon. Samanaikaisesti KTP oli jäänyt omassa ottelussaan tasapeliin joensuulaista Jippoa vastaan, mikä tarkoitti HIFK:n nousua Veikkausliigaan maalieronsa turvin. HIFK palasi näin päävalmentaja Jani Honkavaaran luotsaamana pääsarjaan 42 vuoden jälkeen.

Paluu Suomen huipulle 2014- 
HIFK:n paluu pääsarjaan kahdessa vuodessa tuli organisaatiolle hieman yllättäen. Seura päätti vahvistaa organisaatiota liigatasolle osakeannilla, josta tuli menestys seuran kerätessä uutta osakepääomaa yhteensä 344 495 €:n edestä. HIFK oli ensimmäinen suomalainen urheiluseura, joka toteutti osakeannin uudenlaisen joukkorahoituksen kautta. Joukkorahoituksen toteutti keväällä 2015 suomalainen Invesdor.

Lähteet 

HIFK