joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Osmo Apunen

Osmo Kalevi Apunen (5. lokakuuta 1938 Kotka – 16. lokakuuta 2022 Tampere) oli suomalainen politiikan tutkija.

Ura 
Apunen pääsi ylioppilaaksi 1959 Kymin Yhteiskoulusta. Hän opiskeli poliittista historiaa Helsingin yliopistossa ja valmistui valtiotieteen maisteriksi 1964, valtiotieteen lisensiaatiksi 1967 ja tohtoriksi 1968.

Apunen toimi 1967–1971 ulkoeurooppalaisten maiden historian assistenttina Helsingin yliopistossa, Ulkopoliittisen instituutin johtajana 1968–1972, toimistopäällikkönä ulkoministeriössä 1972–1973, Tampereen yliopiston kansainvälisen politiikan professorina vuosina 1973–2003 sekä rauhan- ja konfliktintutkimuskeskuksen emeritusprofessorina 2003–2007.

Apunen on tutkinut muun muassa Suomen poliittista historiaa, ulkopolitiikkaa ja idänsuhteita, kansainvälisten suhteiden historiaa sekä J.K. Paasikiven ulkopoliittista ajattelua. Puoluetaustaltaan Apunen oli sosialidemokraatti.

Yksityiselämä 
Osmo Apusen poika on Matti Apunen.

Julkaisut

Lähteet

Aiheesta muualla
 
 Osmo Apusen blogi
 Osmo Apusen muistokirjoitus Aamulehdessä
 Osmo Apusen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset politiikan tutkijat
Suomalaiset professorit
Suomalaiset historioitsijat
Tampereen yliopiston professorit
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen jäsenet
Vuonna 1938 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Karl Lindberg (viulutaiteilija)

Karl (Carl) Johan Lindberg (8. maaliskuuta 1837 Askainen – 21. joulukuuta 1914 Tukholma) oli suomalainen viulutaiteilija.     

Lindbergin vanhemmat olivat puutarhuri Henrik Reinhold Lindberg ja Gustafva Lindström. Hän opiskeli viulunsoittoa Helsingissä Fredrik Paciuksen johdolla ja 1856–1861 Leipzigissä, Hannoverissa, Weimarissa ja Wienissä Davidin ja Joachimin oppilaana. Helsinkiin palattuaan hän toimi mm. konserttimestarina Helsingin uuden teatterin orkesterissa 1861–1864. Sittemmin hän siirtyi Tukholmaan hoviorkesterin viulistiksi vuodesta 1869 vuoteen 1903. Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian 1. viulunsoiton opettaja hän oli 1873–1903.Lindberg sai professorin arvonimen vuonna 1897. Hän julkaisi musiikkipedagogisia teoksia etenkin viulunsoiton opetuksen alalta ja teki konserttimatkoja Ruotsista Suomeen, Saksaan ja Itävaltaan.

Lindbergin puoliso vuodesta 1867 oli Emilia Wiik (1867–1926). Hänen serkkunsa oli pianisti Alie Lindberg. Lindbergien tytär Elsa Lindberg-Dovlette (1872–1944) avioitui vuonna 1902 persialaisen prinssi Arfa Mirza Riza Khanin kanssa. Hän asettui asumaan Persiaan ja kirjoitti ruotsiksi useita teoksia, joita käännettiin myös suomeksi kuten Naisia minareettien kaupungista: Lehtiä nuoren turkkilaisnaisen mietekirjasta, Kaikissa sävellajeissa ja Viulutyttö vuodelta 1926.

Lähteet

Suomalaiset viulistit
 Suomalaiset musiikkipedagogit
 Suomalaiset tietokirjailijat
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1837 syntyneet
Vuonna 1914 kuolleet
Vatjalaisten lippu

Vatjalaisten lipun on suunnitellut Aleksander Gurinov. Se on suunniteltu Inkerinmaalla  elävien vatjalaisten kansallissymboliksi, vaikkakin epäviralliseksi sellaiseksi. Siniset kolmiot symboloivat Peipsijärven ja Suomenlahden vesistöjä, V:n muotoinen valkoinen vesistöjen väliin kiilautuvaa rantaa ja vatjalaisten nimen alkukirjainta, punainen risti vatjalaisten uskoa ja vuosisatojen aikana nähtyjä koettelemuksia.

Lähteet 

Liput
Vatjalaiset
Asha Haji Elmi

Asha Haji Elmi, (Caasha Xaaji Cilmi) (s. 1962) on somalialainen rauhanaktivisti ja parlamentin jäsen. Asha on perustanut naisten liike Kuudennen klaanin, jonka tarkoitus on yhdistää somalialaiset naiset yli klaanirajojen. Erityisen tärkeä on ollut naisten osuus yritettäessä yhdistää sodan repimää Somaliaa ja diasporassa eläviä somalialaisia perheitä. Hän voitti vuonna 2008 Right Livelihood -palkinnon, joka tunnetaan 'vaihtoehto-Nobelina'.

Kuudes klaani 

Kun naisia ei hyväksytty rauhanneuvottelijoiksi Somalian rauhanneuvotteluissa 2002, jossa neuvotteluissa oli edustettuna viisi suurinta klaania, Asha perusti Kuudes klaani -liikkeen Eldoretissa Keniassa saadakseen naisille äänen neuvottelupöydässä. Hänet valittiin siirtymäkauden hallitukseen 29. elokuuta 2004. Kuudes klaani pohjaa Asha Haji Elmin perustamaan somalinaisten ja lasten pelastusliikkeeseen (Save Somali Women and Children, SSWC), joka kasvoi klaanien välisten perheitten naistenliikkeestä.  Kansanliikkeen nimi viittaa siihen, että Somalian hallintomalli on perinteisesti perustunut viiden suurimman klaanin yhteistyöhön.

Naisten ympärileikkaus
Asha on kansainvälisesti tunnustettu myös työstään estää naisten ympärileikkaus (FGM) Afrikassa. Hän kiertää eri puolilla maailmaa yliopistoissa kertomassa Somalian tilanteesta ja valistamassa ihmisiä naisten sukuelinten silpomisesta.

Lähteet

Aiheesta muualla
 "The Somali Ethnic Group and Clan System" , from "Reunification of the Somali People", Jack L. Davies 
 Asha Haji Elmi Amin profili
 WAPPP  Kennedy School of Government, Harvard University

Feministit
Somalialaiset poliitikot
Vuonna 1962 syntyneet
Elävät henkilöt
Sari Jankelow

Sari Jankelow (myös Jankeloff; 5. kesäkuuta 1896 Helsinki – 23. maaliskuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen tanssitaiteilija. Hän edusti pääosin vapaan tanssin tyylisuuntaa.

Jankelow syntyi kuopuksena seitsenlapsiseen juutalaisperheeseen Helsingissä vuonna 1896. Hänen isänsä oli Liettuan Kaunasissa 1840 syntynyt Moses Jankelow ja hänen äitinsä Venäjän Pskov'ssa syntynyt Slate Radsevitsch. Hänen sisaruksinaan oli kaksi siskoa ja neljä veljeä, joista yksi tosin kuoli jo ennen Sarin syntymää. Veljistä Samuel Jankelow menestyi kauppiaana, ja hän oli muun muassa kauppaneuvoksena myöhemmin tunnetun Ruben Jaarin isä.

Jankelow kuului Maggie Gripenbergin oppilaisiin vuosina 1913–1917. Hän oli Gripenbergin ensimmäinen oppilas, joka järjesti oman tanssimatinean Helsingissä vuonna 1917. Muut oppilaat, kuten Taina Helve, Mary Hougberg, Marianne Pontán, Wini Laine, Ester Naparstok, Annsi Bergh ja Irja Hagfors, seurasivat hänen esimerkkiään 1920-luvulla. 

Työskenneltyään joitakin vuosia Suomen kansallisoopperassa ja opiskeltuaan vuosina 1921–1922 Mihail Fokinin oppilaana Jankelow siirtyi Saksaan, jossa hän opiskeli vuonna 1923 Mary Wigmanin johdolla Dresdenissä. Hän  työskenteli Saksassa sekä tanssijana että koreografina useissa eri balettiryhmissä, vuonna 1923 Schauspielhaus Dresdenissä, vuonna 1924 Berliinin Grosse Volksoper -näyttämöllä ja sen jälkeen muun muassa Saksan kansallisteatterissa Weimarissa. Jankelow kuitenkin palasi 1930-luvun alussa Suomeen ja ylläpiti omaa tanssikouluaan Helsingissä vuodesta 1931 lähtien. Jankelowille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1956. Hänet on haudattu Helsingin juutalaiselle hautausmaalle.

Lähteet
 Genealogy information 
 
Wiert W. Fehling 2007. Irail Gadescov: danseur célèbre 1894–1970; de opmekelijke carrière van danspionier Richard Vogelesang. Volume 2 of Een Haagsche danskroniek. Eburon Uitgeverij. S. 191. ISBN 9789059721814

Aiheesta muualla
 

Suomalaiset balettitanssijat
Suomalaiset nykytanssijat
Suomalaiset balettipedagogit
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1896 syntyneet
Vuonna 1972 kuolleet
Puolustuksen puheenvuoro

Puolustuksen puheenvuoro on suomalainen draamasarja, jota esitettiin Yle TV2:ssa kevättalvella 2009. Sarjan jokainen jakso on oma tarinansa, jossa selvitetään jonkinlaista oikeuskiistaa. Sarjan päähenkilöä, lakiasiaintoimiston omistaja Liisa Heinästä, näytteli Pirkko Hämäläinen.

Näyttelijät

Pääosissa 

 Pirkko Hämäläinen – Liisa Heinänen
 Juho Milonoff – Risto Sumén
 Seppo Pääkkönen – Korpela
 Marja Salo – Saara Soini
 Tapio Liinoja – Mauri Kokkonen

Sivuosissa 

Tarmo Ruubel
Milka Ahlroth
Antti Litja
Kari Ketonen
Heidi Krohn
Anu Sinisalo
Meri Kirjavainen
Rauno Ahonen
John Endah
Susanna Salminen
Mari McAlester
Irina Pulkka
Rauno Juvonen
Janne Hyytiäinen
Katja Kiuru
Tapani Kalliomäki
Anna-Maija Valonen
Aarre Karén
Tapio Kouki
Meri Nenonen
Sesa Lehto
Ilkka Heiskanen
Tommi Korpela
Jukka Voutilainen
Timo Torikka
Marc Gassot
Outi Vuoriranta
Mitja Siren
Pirjo Lonka
Tiia Louste
Petteri Pennilä
Matti Onnismaa
Ulla Koivuranta
Jorma Tommila
Oona Kamu
Tatu Mönttinen
Karoliina Kudjoi
Kaija Pakarinen

Jaksot

Aiheesta muualla
Puolustuksen puheenvuoro Yle TV2:n ohjelma-arkistossa

Suomalaiset draamasarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Yle TV2:n televisio-ohjelmat
Grant McFarland

Grant McFarland on uusiseelantilainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Lothorin ja Kanoi Watanaben rooleista televisiosarjassa Power Rangers: Ninja Storm.

Ura
McFarland esiintyi uransa alussa useimmiten independent-elokuvissa, kuten The Footstep Man, Jack Be Nimble ja Rapa Nui – Pääsiäissaaren salaisuus. Sittemmin 1990-luvun lopulta lähtien hän on tehnyt enemmän televisiorooleja vieraillessaan muun muassa televisiosarjoissa Hercules, Xena: soturiprinsessa ja Street Legal. Sittemmin McFarland tuli tunnetuksi vuonna 2004 televisiosarjasta Power Rangers: Ninja Storm, jossa hän esitti kahta roolia Power Rangers akatemian senseitä Kanoi Watanabea, sekä sarjan päärikollista Lothoria. McFarland vieraili vuotta myöhemmin Lothorin roolissa myös sarjassa Power Rangers Dino Thunder.

Uusiseelantilaiset näyttelijät
Syntymävuosi puuttuu‎
Asseco Prokom Gdynia

TREFL Sportowa Spółka Akcyjna SSA on puolalainen koripalloseura, joka sijaitsee Sopotissa.

Historia 
Seura perustettiin vasta vuonna 1995 nimellä STK Trefl Sopot. Ensimmäisellä kaudellaan se voitti kolmannen divisioonan ja nousi toiseen divisioonaan.. Kaudella 1996–1997 seura jatkoi nousuaan nousten Dominet Bank Ekstraligaan Vuonna 2003 joukkue pääsi EuroCup Challengen finaaliin, jossa sillä oli vastassa Aris Thessaloniki BC. Finaalissa Aris voitti Asseco Prokomin kuitenkin 84-83. Kaudella 2003–2004 joukkue pääsi pelaamaan ensimmäistä kertaa historiansa aikana ULEB Cupia. Joukkue eteni aina karsintakierroksille asti, joissa sen tien katkaisi kauden voittanut Hapoel Jerusalem BC. Samana kautena joukkue voitti ensimmäisen Puolan mestaruutensa. Voitto tarkoitti myös tien avautumista Euroliigaan. Kaudella 2009–2010 Sopot voitti seitsemännen perättäisen mestaruutensa, kun se voitti finaaleissa Anwil Włocławekin.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Virallinen kotisivu   
Eurobasket
Euroliiga

Puolalaiset koripalloseurat
Deniz Baykal

Deniz Baykal (s. 20. heinäkuuta 1938 Antalya) on turkkilainen lakimies ja tasavaltalaisen kansanpuolueen poliitikko. Hän suoritti yliopisto-opintonsa Turkissa ja Yhdysvalloissa. Hän pääsi Turkin parlamenttiin vuonna 1973. Myöhemmällä urallaan hän on toiminut muun muassa maansa ulko- ja varapääministerinä. Hän oli puolueen johtaja 10. toukokuuta asti, kunnes joutui eroamaan seksiskandaalin vuoksi.

Aiheesta muualla 
 Biyografi.info: Deniz Baykal 

Baykal, Deniz
Baykal, Deniz
Baykal, Deniz
Kun taivas putoaa...

Kun taivas putoaa... on Risto Jarvan ohjaama, lehdistön maailmaan sijoittuva elokuva vuodelta 1972.

Filmin kuvitteellisen "keltaisen lehden" esikuvana on yleisesti pidetty Hymy-lehteä ja Erkki Pajalan esittämää sensaatioreportteria Hymyn tähtitoimittajan Veikko Ennalan alter egona. Sensaatiolehdessä sai kirjoittaa kenestä tahansa melkein mitä hyvänsä, kunnes vuonna 1974 Suomen rikoslakiin lisättiin ”Lex Hymynä” tunnettu pykälä yksityiselämää loukkaavasta tiedon levittämisestä. Hymyn kustantaja Urpo Lahtinen yritti puhdistaa mainettaan antamalla ohjaaja Jarvalle rahapalkinnon ”hyvän asian puolesta tehdystä työstä”. Jarva lahjoitti rahat Filmihullu-lehdelle..

Mustavalkoinen elokuva kuvattiin tuolloin uudelle Super 16 -filmille, jonka kuva-ala oli tavallista 16 millimetrin filmiä isompi.

Rooleissa

Vastaanotto

Elokuva sai tuoreeltaan enemmän kielteisiä kuin myönteisiä arvioita suomalaiskriitikoilta. Helsingin Sanomien Paula Talaskivi kehui Jarvan uudenlaista elämänläheisyyttä ja aiheen ajankohtaisuutta, mutta piti tapausta muistelevan ”kvasirunollisen, älyllisen ja surkupateettisen” kertojanäänen käyttöä elokuvan muuhun tyyliin sopimattomana. Hänestä kerronta myös pysähtyy elokuvan puolivälissä ikävästi paikoilleen ja tekee elokuvan loppuosasta jopa pitkäveteisen. Kuvausta ja etenkin tuoreen elokuvakasvon Eeva-Maija Haukisen roolityötä hän arvosti.

Kun taivas putoaa esitettiin televisiossa vasta yhdeksän vuotta teatteriensi-iltansa jälkeen. Televisioesityksen alla vuonna 1981 Helsingin Sanomien Mikael Fränti ei lukenut elokuvaa Jarvan parhaisiin ohjaustöihin, mutta arvosti sen suoruutta ja rehellisyyttä: ”Kun taivas putoaa -elokuvassa Jarva ei säästele eikä hienostele, vaan vetää koko rekisterin alastomimmillaan valkokankaalle. Hän asettaa sensaation tekijän ja sen uhrin vastakkain, ja vasta riipaisevan ihmiskohtalon nähdessään [päähenkilö, toimittaja] Meri alkaa tiedostaa, tehdä tiliä teoistaan ja keinoistaan. Kaiken taustalla näkyy olevan yksityisen henkilön härski hyväksikäyttö kaupallisiin tarkoituksiin.”

Lähteet

Aiheesta muualla
 Kun taivas putoaa... Risto Jarva -seuran kotisivuilla

Kirjallisuutta
 Lehtinen, Lauri: ”Kunnon demoninen toimittaja”, Risto Jarvan elokuvan Kun taivas putoaa päähenkilö Olli Meri sekä skandaalilehdistö. Filmihullu 1/2015.

Vuoden 1972 suomalaiset elokuvat
Risto Jarvan ohjaamat elokuvat
Yhteiskunnalliset elokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Robert Axelrod

Robert Axelrod (29. toukokuuta 1949 New York, New York – 7. syyskuuta 2019 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan paremmin useista äänirooleistaan. Kenties hänen tunnetuin ääniroolinsa on Lordi Zedd, jonka roolissa Axelrod ääninäytteli televisiosarjassa Mighty Morphin Power Rangers.

Ura
Axelrod aloitti televisiossa näyttelemisen varsin myöhään, 36-vuotiaana. Hän näytteli erityisesti independent-elokuvissa, kuten Victims!, Vaarojen rajamaa, Terror on Alcatraz, Jack Murphyn laki, Väkivallan vihollinen 4, Kielletty kohde ja Kunnes kuolema erottaa. 1990-luvulla Axelrodia kuultiin myös lukuisissa englanniksi dubatuissa animesarjoissa ja elokuvissa, kuten Robotechissa, Akirassa, Digimon Zero Twossa, Ghost in the Shell – aaveäänessä ja Ghost in the Shell 2: Innocencessa. Samaan aikaan hän sai uransa merkittävimmän roolin toimiessaan yhden Power Rangersien pääpahiksista Lordi Zeddin äänenä. Axelrod oli hahmona sarjoissa Mighty Morphin Power Rangers, Mighty Morphin Alien Rangers ja Power Rangers Zeo. Hahmo esiintyi myös hivenen pienemmissä rooleissa elokuvassa Power Rangers ja televisiosarjassa Power Rangers in Space. Hän ääninäytteli Power Rangersin aikana myös muita hahmoja, kuten Finsteriä ensimmäisessä sarjassa, sekä muita sivuhahmoja Power Rangers Lost Galaxyssa ja Power Rangers: Time Forcessa

Axelrodilla oli myös vierailevarooli animaatiosarjassa Hämähäkkimies vuosina 1995 ja 1997 toimiessaan Microchipin äänenä.

Lähteet

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Videopelien ääninäyttelijät
Vuonna 1949 syntyneet
Vuonna 2019 kuolleet
Kate Mara

Kate Rooney Mara (s. 27. helmikuuta 1983 Bedford, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Random Hearts – oikukkaat sydämet vuonna 1999. Muita merkittäviä rooleja Maralla on ollut elokuvissa Brokeback Mountain (2005), Shooter (2007),  Fantastic Four (2015) ja Yksin Marsissa (2015). Mara on näytellyt myös televisiosarjoissa American Horror Story ja House of Cards.

Kate on näyttelijä Rooney Maran isosisko.

Filmografia

Elokuvat

Televisio

Aiheesta muualla 

 

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Vuonna 1983 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Salvador (elokuva)

Salvador on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut Oliver Stonen ohjaama sotaelokuva, joka kertoo tositapahtumiin perustuen alkoholisoituneen ja kyynisen lehtikuvaajan työstä El Salvadorin sisällissodassa 1980–1981. Sen pääosissa ovat James Woods, James Belushi, Michael Murphy, John Savage, Elpidia Carrillo, Tony Plana, Cynthia Gibb, Juan Fernandez ja José Carlos Ruiz.

Tuotanto ja julkaisu
Elokuvan toisena käsikirjoittajana toimi sotakuvaajana itse toiminut Richard Boyle. Hän lähti 23-vuotiaana vuonna 1965 Vietnamin sotaan yhtenä 20 kuvaajan ryhmästä. Heistä enää kaksi oli elossa vuonna 1986, kun elokuva sai ensi-iltansa. Vuonna 1969 Boyle lähetettiin kotiin Vietnamista hänen osallistuttuaan rauhanmielenosoitukseen, mutta hän toimi sotakuvaajana myöhemmin kymmenillä kriisialueilla ympäri maailmaa.

Elokuvasta tehtiin kaksi käsikirjoitusversiota, joista kesympi annettiin luettavaksi tiedustelupalvelu CIA:lle, ja kuvaukset saatiin tehdä rauhassa rajumman version pohjalta. Elokuvan tuottaja vaati kuitenkin kuvausmateriaalin nähdessään elokuvasta poistettavaksi yli puoli tuntia poliittisesti arimpia kohtauksia erityisesti CIA:n toiminnasta maassa. Tuottaja myös jarrutti elokuvan teatterilevitystä ja sen käsikirjoituksen palkitsemista Oscarilla. Sen sijaan elokuvasta tuli suuri videomenestys sekä Yhdysvalloissa että El Salvadorissa, missä elokuva oli kokonaan kielletty. Suomessakin Salvador tuli videolevitykseen jo kolmen kuukauden kuluttua teatteriensi-illastaan.

Arvioita
Mikael Fränti kehui Helsingin Sanomissa uransa alussa olleen ohjaajan työtä: ”Stone järisyttää tilanteessa, jolloin elokuva on kääntynyt melkein kokonaan viihteen välikappaleeksi. Hän pelaa kyllä kovilla panoksilla, mutta räjäyttäã potin ja saa aikaan sellaisen polittisen elokuvan, jota ei tarvitse hävetä perinteenkään valossa. Sitä paitsi hänen kerrontansa on loisteliasta, niin dokumentarismin kuin realismin hengessä.” Suitsutusta saivat Fräntiltä myös pääosien esittäjät: ”Jälleen kerran on kehuttava James Woodsia, joka hakeutuu edistyksellisiin projekteihin ja viittaa kintaallaan ns. tähteydelle. John Savage on myös erinomainen hiljaisen, itsetuhoa etsivän valokuvaajan osassa. Michae Murphy näyttelee USA:n lähettilästä uskottavasti, ja Gere-elokuvasta Konsuli [oik. Kunniakonsuli] tuttu Elpedia Carrillo on ihastuttava latinalaisena Mariana.”

Myös VideoHound's Golden Movie Retriever sanoo Woodsin ja Belushin näyttelevän erinomaisesti epämiellyttäviä hahmojaan. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo sanoo elokuvaa vihaiseksi ja imperialistista sotaa vastaan saarnaavaksi mutta silti hyväksi. Hän antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.

Lähteet

Yhdysvaltalaiset sotadraamat
Poliittiset trillerit
Yhteiskunnalliset elokuvat
Oliver Stonen ohjaamat elokuvat
Oliver Stonen käsikirjoittamat elokuvat
Vuoden 1986 yhdysvaltalaiset elokuvat
Härski juttu

Härski juttu (alkuperäiseltä nimeltä Les sales blagues de l'Écho) on ranskalainen vuosina 1995–1998 valmistunut piirrossarja. Sarja perustuu ranskalaisen sarjakuvapiirtäjän Philippe Vuillemin sarjakuviin. 

Lähinnä aikuisille suunnattu piirrossarja koostui 1–3 minuutin mittaisista tarinoita, joihin liittyy erilaisia tilanteita. Suurin osa tarinan aiheista liittyi seksuaalisuuteen. 

Suomessa sarjan jaksoja on esitetty suomen kielelle jälkiäänitettynä 1990-luvun puolivälissä Yle TV2:n myöhäisilloissa. Suomenkielisessä versiossa hahmoja esittivät Ossi Ahlapuro, Arja Kataja, Tarja Keinänen, Vesa Mäkelä ja Eira Soriola.

Lähteet

Ranskalaiset komediasarjat
1990-luvun piirrossarjat
Canal+:n televisio-ohjelmat
Leonid Barbijer

Leonid Faifelevitš Barbijer (, s. 9. huhtikuuta 1937 Kiova) on venäläinen entinen uimari ja Euroopan-mestari, joka edusti uintiurallaan Neuvostoliittoa. Barbijer edusti Neuvostoliittoa Rooman kesäolympialaisissa 1960. Siellä hän sijoittui viidenneksi sekä 100 metrin selkäuinnissa että 4×100 metrin sekauintiviestissä.

Barbijer saavutti uransa suurimman menestyksen pitkän radan EM-kilpailuista. Budapestissa 1958 Barbijer voitti kultaa 4×100 metrin sekauintiviestistä ja hopeaa 100 metrin selkäuinnista. Neljä vuotta myöhemmin Leipzigissä hän saavutti ainoan henkilökohtaisen arvokilpailukultamitalinsa voittamalla 200 metrin selkäuinnin. Barbijer teki uransa aikana yhteensä viisitoista Neuvostoliiton ennätystä.

Barbijer on 180 senttimetriä pitkä ja painoi uintiurallaan 73 kilogrammaa.

Lähteet 

Neuvostoliittolaiset uimarit
Venäläiset uimarit
Vuonna 1937 syntyneet
Elävät henkilöt
Rapola

Rapola on kylä ja kartano Sääksmäellä Valkeakoskella. Se on tullut tunnetuksi etenkin kartanon alueella sijaitsevasta Rapolan muinaislinnasta, mutta myös presidentti Pehr Evind Svinhufvudin syntymäkotina.

Historiaa
Rapolan omistajina olivat uskonpuhdistaja Pietari Särkilahden veljen, Sääksmäen kirkkoherran Paulus Nicolain jälkeläiset vuosina 1559–1620, avioliiton kautta omistajaksi tullut Ruuth-suku vuosina 1620–1716 ja samoin avioliiton kautta omistajaksi tullut Svinhufvud-suku 1725–1868. 

Presidentti P. E. Svinhufvud on syntynyt Rapolassa ja viettänyt siellä lapsuutensa. Sen kunniaksi Hämeen heimoliitto pystytti vuonna 1937 Rapolan kartanon puistoon muistopatsaan. Svinhufvudin isoisän, lääninkamreeri Pehr Gustav Svinhufvudin kuoltua vuonna 1866 kartano siirtyi 1868 huutokaupalla Sääksmäen Koivuportaan Pietolasta lähtöisin olleen rusthollari Kustaa Pietolan (alkujaan Bjong) omistukseen. Tavan mukaan hän otti sukunimekseen kartanon nimen Rapola. Hänen poikansa oli oppikoulun rehtori ja kansanedustaja Frans Oskar Rapola ja pojanpoikansa suomen kielen tutkija, Helsingin yliopiston suomen kielen professori ja akateemikko Martti Rapola.

Vuonna 1915 kartanon osti Kustaa Rapolan tyttärenpoika agronomi Juho Kuuliala. Kuulialan suku viljeli Rapolaa vuoteen 1993, jolloin kartano muinaismuistoalueineen tuli maanvaihdossa Suomen valtion omistukseen.

Nykyään
Rapolan kartanon ja sitä ympäröivän muinaismuistoalueen omistaa nykyään Suomen valtio, ja aluetta hallinnoi Museovirasto. Samalla kun aluetta alettiin hoitaa yhtenäisenä kulttuurihistoriallisena ympäristökokonaisuutena, siitä tuli myös tutkimuksen kohde. Tutkimuksen tuloksia on julkaistu Museoviraston Rapola-tutkimuksia -sarjassa vuosina 2001–2003. Kartanon vuodelta 1813 oleva päärakennus on ollut vuokrattuna yksityiselle. Keväällä 2016 Senaatti-kiinteistöt laittoi Rapolan kartanon myyntiin. Vuodesta 2016 kartanon omistajina ovat olleet Mathias ja Petra Schulze Steinen, jolla on isänsä äidin puolelta sukujuuria Rapolassa.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

 Annamaija Kuuliala: Sydämeen piiloutunut mennyt aika. Elämää ja ihmisiä Sääksmäen Rapolassa. Tampere, 1998.

Sääksmäen kylät
Valkeakosken rakennukset ja rakennelmat
Suomen kartanot
Pirkanmaan nähtävyydet
Museovirasto
Anders Oskar Roos

Anders Oskar Roos (18. toukokuuta 1812 Kokkola –  16. helmikuuta 1849 Himanka) oli suomalainen kauppias, kestikievarin pitäjä ja ruotsiksi kirjoittanut kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkejä Isidorus ja Oscar.

Roosin vanhemmat olivat kokkolalainen kauppias Anders Roos nuorempi (1785–1842) ja pietarsaarelaisen kauppiaan tytär Maria Sophia Lindskog (1787–1856). Varakkaan kauppiaan poikana Roos sai hyvän koulutuksen, hänen kotiopettajanaan toimivat Johan Vilhelm Snellman ja Erik Gustaf Ehrnström ja häntä valmensi ylioppilastutkintoa varten Johan Ludvig Runeberg. 

Roos pääsi ylioppilaaksi 1829 ja teki sen jälkeen opintomatkat Saksaan ja Englantiin 1830–1832. Roosin oli tarkoitus jatkaa isänsä työtä kauppiaana, mutta hän haaveili kirjallisesta urasta ja muutti siksi Ruotsiin, jossa hän osallistui Thalia-nimisen teatterinharrastajien yhdistyksen toimintaan. Roos kirjoitti Ruotsissa vuonna 1837 kirjan Thalia, Dramatiska försök af A.O.R-s, jonka sisältönä
olivat hänen laatimansa näytelmätekstit Johan Fleming, Olof och Helena sekä Landtgodset i Tavastland. Ensin mainittu on tietyllä tavalla Josef Julius Wecksellin näytelmän Daniel Hjort edeltäjä. 

1830-luvun lopulla Roos osti Tukholman läheltä Stora Sikla-nimisen maatilan, jossa hän piti suuria seurapiirikutsuja. Hän joutui kuitenkin luopumaan tilasta 1845 taloudellisista syistä. Roos palasi Suomeen ja piti sen jälkeen kestikievaria Himangalla Uunila-nimisessä talossa, jonka hänen äitinsä omisti.
Roos kuoli naimattomana.

Lähteet 
 Suomen kirjailijat tietokanta
 
 Roos-suvun sivut
  Sivu 631.

Suomalaiset kirjailijat
Vuonna 1812 syntyneet
Vuonna 1849 kuolleet
Luonnonlääketieteen keskusliitto

Luonnonlääketieteen Keskusliitto LKL ry on vuonna 1984 perustettu luontaisterapia-alan kattojärjestö, joka edustaa koulutettuja luontaishoitajia (CAM-terapeutteja) Suomessa. Liiton toiminnanjohtajana työskentelee Anna Sofia Nevanlinna.

Liitto ylläpitää koulutettujen luontaisterapeuttien terapeuttirekisteriä. Koulutuksen vaatiminen alan toimijoilta on yksi peruspilari, jonka varaan keskusliiton toiminta perustuu. Koulutuskriteerit pohjautuvat yhteispohjoismaalaiseen koulutustason minimirajaan. Hyvä koulutus on avain korkeaan laatuun jäsenten toiminnassa.

Luonnonlääketieteen Keskusliitto LKL ry:n keskeinen tehtävä on rakentaa Suomeen järjestelmä, jotta kansalaiset voivat käyttää luontaishoitoja turvallisesti. Liitto pitää yhteyttä poliitikoihin ja virkamiehiin tavoitteidensa toteuttamiseksi.

Liitto perustettiin vuonna 1984 nimellä Vaihtoehtoisten Hoitomuotojen keskusliitto. Myöhemmin sen nimeksi tuli Vaihtoehtoisen Lääketieteen keskusliitto (VLKL). Se ja Suomen Luontaisterapeuttien Liitto yhdistyivät vuonna 2002 Luonnonlääketieteen Keskusliitto LKL ry:ksi.

LKL ry on lanseerannut yhteistyössä alan muiden toimijoiden kanssa Luontaishoitojen päivän, jota vietetään vuosittain 23. tammikuuta. LKL ry on jakanut vuodesta 2020 vuosittain Vuoden Luontaishoitoteko -palkinnon henkilölle, joka on myönteisesti vaikuttanut Suomen luontaishoitojen kenttään.

Vuoden 2022 alusta alkaen Luonnonlääketieteen Keskusliitto LKL ry on Suomen Yrittäjien toimialajärjestö.

Liittoon kuuluvat järjestöt
 Koulutettujen luontaishoitajien yhdistys CAM ry
 Pohjoismainen Homeopaattiyhdistys ry
 Suomen Aromaterapeutit ry
 Suomen Colonicyhdistys ry
 Suomen Fytoterapia ry
 Suomen Ravintoterapia RAFY ry
 Suomen Refleksologir ry
 Suomen Vyöhyketerapeutit ry

Lähteet

Aiheesta muualla
Luonnonlääketieteen keskusliitto LKL ry sivusto
Terapeuttirekisteri.fi Liiton ylläpitämä koulutettujen luontaisterapeuttien julkinen rekisteri

Luontaislääkintä
Suomalaiset järjestöt
Jääkiekon SM-liigakausi 2009–2010

Jääkiekon SM-liigakausi 2009–2010 oli jääkiekon SM-liigan 35. kausi. Neljätoista pelaavaa joukkuetta ovat samat kuin neljällä edelliskaudella. Mestarina kauteen lähti jyväskyläläinen JYP. Mestaruuden voitti Turun Palloseura, joka voitti loppuotteluissa Hämeenlinnan Pallokerhon voitoin 4–1. Kauden televisiointioikeudet sai URHOtv. 

Kausi alkoi 10. syyskuuta 2009 ja pudotuspelit alkoivat 23. maaliskuuta 2010. Jokainen joukkue pelasi 58 ottelua runkosarjassa ja kaudella pelattiin runkosarjassa yhteensä 406 ottelua. Helmikuussa liigassa oli tauko Vancouverin talviolympialaisten jääkiekkoturnauksen vuoksi.

Liigakarsinta muuttui täksi kaudeksi ja Mestiksen voittajalla oli mahdollisuus pelata SM-liigassa seuraavalla kaudella, mikäli se voittaisi ”paras seitsemästä” -muotoisen karsinnan runkosarjan viimeiseksi jäänyttä joukkuetta vastaan. Karsintasarjassa Ilves säilytti liigapaikkansa Jokipoikia vastaan otteluvoitoin 4–1.

Rauman Lukko teki SM-liigan ennätyksen voittamalla 14 ottelua putkeen kauden ensimmäisestä ottelusta alkaen. Lukko paransi Tapparan nimissä ollutta ennätystä kolmella ottelulla.

Joukkueet

Runkosarja

Sarjataulukko

Runkosarjan pistepörssi

Runkosarjan pistepörssi (puolustajat)

Runkosarjan pistepörssi (tulokkaat)

Maalivahtien torjuntapörssi (vain yli 25 ottelua pelanneet)

Ottelutaulukko 
 ja = ottelu ratkaistiin jatkoajalla.
 vl = ottelu ratkaistiin voittomaalikilpailussa.

Pudotuspelit

Pudotuspelien karsintakierros (paras kolmesta)

Puolivälierät (paras seitsemästä)

Välierät (paras seitsemästä)

Pronssiottelu

Loppuottelut (paras seitsemästä)

Pudotuspelien pistepörssi

Pudotuspelien pistepörssi (puolustajat)

Liigakarsinta (paras seitsemästä)

Palkinnot

Lopputulokset

Lähteet

 Hockey Archives

Aiheesta muualla
SM-liigan  viralliset sivut

Jääkiekon SM-liigakaudet
Jääkiekkosarjojen kausi 2009–2010
Uusi Suomalainen Puolue

Uusi Suomalainen Puolue oli 1930- ja 1940-luvuilla toiminut suomalainen äärioikeistolainen puolue, jota johti insinööri Niilo Rauvala. Puolueen motto oli: ”Suomi suureksi ja rikkaaksi kansallisvaltioksi”. Vuosina 1933–1939 järjestö tunnettiin nimellä Suomalaisen Työn Puolue. Puolue lakkautettiin jatkosodan jälkeen voimaan tulleen välirauhansopimuksen 21. artiklan nojalla 18. tammikuuta 1945.

Puolue sai alkunsa, kun joukko Vapaaseen Työväenliittoon tyytymättömiä helsinkiläisiä irtautui järjestöstä ja päätti perustaa kilpailevan yhdistyksen. Lokakuussa 1931 järjestäytyi Helsingin Oikeisto-Työväenyhdistys, ja elokuussa 1932 samat henkilöt päättivät muodostaa Oikeisto-Työväen ja Talonpoikain Puolueen. Puoluetta johti Vapaan Työväenliiton entinen varapuheenjohtaja Niilo Rauvala. Ensimmäinen varapuheenjohtaja Yrjö Säde erosi järjestöstä jo marraskuussa 1932 ja siirtyi Suomen Kansan Järjestöön.

Rauvala toimi myös järjestön julkaiseman Vapaa Suomi -lehden päätoimittajana. Syyskuun 1932 alusta kesään 1933 ilmestyneessä lehdessä ajettiin muun muassa Suur-Suomi-aatetta ja protektionistista taloudenhoitoa. Lehti hyökkäsi etenkin Yrjö Ruudun Suomen Kansallissosialistista Liittoa vastaan syyttäen puoluetta ”kryptomarxilaisuudesta”. Puolueohjelman keskeisimmät kohdat liittyivät työolosuhteisiin. Puolue halusi myös esimerkiksi antaa yli 40-vuotiaille kaksi ääntä valtiollisissa vaaleissa.

Suomalaisen Työn Puolue osallistui eduskuntavaaleihin 1933 Uudenmaan, Turun läänin pohjoisessa ja Vaasan läänin itäisessä vaalipiirissä. Puolue sai 226 ääntä Uudellamaalla ja noin 40 Vaasan itäisessä. Turun pohjoisessa STP:n ja Kansanpuolueen vaaliliitto sai yhteensä 311 ääntä.

Puolueella oli sympatioita kansallissosialistien suuntaan. Rauvala teki yhteistyötä SKJ:n kanssa, mutta hänen puolueensa ei tunnustautunut aatteen kannattajaksi. Ennen eduskuntavaaleja 1933 STP ja SKJ tekivät sopimuksen (SKSL:ää vastaan suunnatusta ”kansantaloudellisesta”) vaaliliitosta, mutta SKJ vetäytyi hankkeesta kuukausi ennen vaaleja. Lisäksi puolue julkaisi puoluesihteeri Taavi Vanhasen käännöksen Siionin viisaiden pöytäkirjoista nimellä Kansojen ruoska.

Lähteet

Viitteet 

Suomen äärioikeistolaiset puolueet
Entiset suomalaiset puolueet
Asterix ja Caesarin lahja

Asterix ja Caesarin lahja () on vuonna 1974 Ranskassa, ja 1976 Suomessa ilmestynyt Asterix seikkailee -sarjan 21. albumi. Käsikirjoituksesta vastasi René Goscinny ja piirtämisestä Albert Uderzo

Aiheesta muualla
 Suomessa julkaistut Asterixit

Asterix seikkailee -sarjakuva-albumit
Lucky Street

Lucky Street on Kojon studioalbumi. Se äänitettiin Takomo Recording Studiossa Helsingissä keväällä 1980.

Kappaleet 
A-puoli
 Workout – 3:51
 Sunny Southside (of New Mexico) – 5:17
 Cabin Song – 4:19
 De Soto sweet – 3:11
 Runnin' Out of Time – 4:25

B-puoli
 Snake Eyes Up – 5:08
 Dreamyard Tonite – 5:30
 Stay by You – 3:55
 Françoise – 5:07
 Night Cap – 1:23

Kappaleiden sävellykset ja sanoitukset: Jim Pembroke, lukuun ottamatta Sunny Southside (of New Mexico): Pembroke–Kojo/Pembroke

Muusikot 
 Ippe Kätkä – rummut
 Vesa Aaltonen – rummut
 Stefan Brunberg – basso
 Albert Järvinen – kitara
 Jukka Orma – kitara
 Olli Haavisto – steel– ja slide-kitarat
 Pedro Hietanen – piano
 Kassu Halonen – urut, taustalaulu
 Pentti Lahti, Mircea Stan, Pekka Pöyry, Markku Johansson – puhallinsoittimet
 Markku Hannola – marimba
 Iris Rautio – taustalaulu
 Paavo Maijanen – taustalaulu
 Jim Pembroke – taustalaulu
 Helsingin philharmoniaorkesteri – jouset
 Jorma Ylönen – konserttimestari

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Discogs

Vuoden 1980 albumit
Kojon albumit
Kassu Halosen tuottamat albumit
Vic Elford

Victor Henry Elford (10. kesäkuuta 1935 Lontoon City, Englanti, Iso-Britannia – 	13. maaliskuuta 2022) oli brittiläinen F1-kuljettaja. 

Hän osallistui kolmeentoista F1 osakilpailuun kausilla 1968–1969 ja 1971 sekä kilpaili myös sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa. Hän saavutti yhteensä 8 MM-pistettä ajamalla pisteille kahdesti vuosina 1968–1969 ja oli parhaimmillaan neljäs heti ensimmäisessä kilpailussaan Ranskan GP:ssä 1968. Vuoden 1969 Saksan GP:ssä Elford osui autollaan radalla olleeseen romuun, kolaroi ja mursi kätensä, mikä aiheutti hänen uransa hiipumisen.

Elford voitti Euroopan rallin mestaruuden Porsche 911:lla vuonna 1967. Hän voitti myös Monte Carlon kilpailun vuonna 1968, viikkoa myöhemmin Daytonan 24 tunnin kilpailun ja samana vuonna hän voitti myös Targa Florion kilpailun Umberto Magliolin kanssa, vaikka menetti 18 minuuttia ensimmäisellä kierroksella rengasrikon takia. Elford voitti vuoden 1971 12 tunnin Sebringin kilpailun ja Nurburgringin 1000 kilometrin ajon. Elford voitti Le Mansissa GTS-luokassa myös vuonna 1973. Hän kilpaili myös CanAm ja Daytonan 500 -kilpailussa NASCARissa. Hän sai lempinimen Quick Vic useista rataennätyksistään.

Elford muistetaan vuoden 1972 Le Mansin kilpailusta siitä, että nähtyään palavan Ferrarin edessään hän pysähtyi auttamaan kuljettajaa, joka oli ehtinyt jo pois autosta. Elford huomasi pian toisen auton törmänneen puuhun ja ryntäsi pelastamaan Jo Bonnieria, joka kuoli onnettomuudessa. Elfordin teot saatiin nauhalle, ja Ranskan presidentti Georges Pompidou myönsi hänelle Ordre national du Mériten chevalierin arvon.

Kilpauransa jälkeen Elford piti ajokoulua Yhdysvalloissa, toimi kilpatallien tallipäällikkönä sekä kirjoitti kirjoja kilpa-autoilusta. Vuonna 2015 Elford palkittiin Yhdysvalloissa RRDC:n (Road Racing Drivers Club) Phil Hill -palkinnolla saavutuksistaan katuautoilun parissa.

Tulokset

Formula 1

Lähteet

Brittiläiset Formula 1 -kuljettajat
Brittiläiset ralliautoilijat
Vuonna 1935 syntyneet
Vuonna 2022 kuolleet
Pikkuhelmiomenapuu

Pikkuhelmiomenapuu eli marjaomenapensas (Malus toringo var. sargentii) on helmiomenapuun eli japaninmarjaomenapuun muunnos. Se on leveä- ja jäykkäoksainen sekä voimakaspiikkinen, pieniä omenoita syksyllä kasvattava, 1–2 m korkea ja 3 m leveä pensas. Omenankukat ovat valkoiset ja omenat tummanpunaisia. Marjaomenapensaasta on olemassa myös punakukkainen lajike, jonka kukan terälehdet ovat vaaleanpunaiset.

Lähteet 
 Puutarha.net

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Encyclopedia of Life: Malus toringo var. sargentii 
 Mustila arboretum

Omenapuut
Sirotuomipihlaja

Sirotuomipihlaja (Amelanchier laevis eli Amelanchier grandiflora) on tuomipihlajien (Amelanchier) sukuun kuuluva laji, joka on alun perin kotoisin Pohjois-Amerikasta.

Sirotuomipihlaja kasvaa 3–4 metriä korkeaksi pensaaksi, joka voi olla vanhemmiten pienen puun tapainen. Lehdet ovat puhjetessaan tummanpunaruskeita. Se kukkii touko-kesäkuussa valkoisin kukin. Hedelmä on sinimusta marja. Laji muistuttaa rusotuomipihlajaa.

Sirotuomipihlajaa käytetään koristekasvina sen kauniin kasvutapansa ja punaoranssisen syysvärityksen vuoksi. Suomessa se menestyy maan eteläosissa vyöhykkeillä I-II (III).

Lähteet

Aiheesta muualla 
United States Department of Agriculture (USDA): Amelanchier laevis 

Tuomipihlajat
Vaasan lyseon lukio

Vaasan lyseon lukio on Vaasan keskustassa sijaitseva toisen asteen oppilaitos. Koulussa on noin 800 opiskelijaa ja 50 opettajaa.

Vaasan lyseon lukion historia 

Vuonna 1880 Vaasan suomalainen poikalyseo aloitti toimintansa Etelä-Pohjanmaan ensimmäisenä suomenkielisenä oppikouluna rehtorinaan Eliel Levón. Vuonna 1890 perustettiin myös tyttölyseo. Kouluun perustettiin iltalinja vuonna 1973. Onkilahden lukio (Onkilahden yhteiskoulu per. 1957) liitettiin Vaasan lyseon lukioon vuonna 1994. Samana vuonna iltalinjan nimeksi tuli Vaasan lyseon lukion aikuislinja. Vaasan yhteiskoulun lukio (Vaasan yhteiskoulu per. 1923) ja Kirkkopuistikon lukio (Vaasan suomalainen tyttökoulu per. 1891) yhdistettiin ja sen nimeksi tuli Vaasan yhteislukio.

Vaasan lyseon lukio ja Vaasan yhteislukio yhdistettiin vuonna 2006 Vaasan lyseon lukioksi. Koulu toimii kahdessa kiinteistössä: Vaasanpuistikko 8 (arkkitehtina J. Ahrenberg 1898) ja Kirkkopuistikko 27 (arkkitehtina A. W. Stenfors 1909).

Kansainvälisyys 

Vaasan lyseon lukio on UNESCO-kouluna sitoutunut kansainvälisyyskasvatukseen. Koulussa järjestetään useita kansainvälisiä projekteja, muun muassa taide- ja kulttuurimatkoja Italiaan, Englantiin, Kreikkaan, Ranskaan, Sveitsiin ja Ranskaan sekä ystävyyskoulutoimintaa Saksan Kielin kanssa.

Yhteistyö 

Vaasan lyseon lukion opiskelijat voivat halutessaan ottaa opinto-ohjelmaansa myös kursseja muista oppilaitoksista: Vaasan yliopistosta, kesäyliopistosta, Vaasan ammattikorkeakoulusta, Vaasan työväenopistosta ja muista toisen asteen oppilaitoksista. Vaasan lyseon lukio, Vaasan ammattikorkeakoulu ja Vaasan yliopisto ovat solmineet yhteistyösopimuksen, joka takaa lyseon opiskelijoille entistä paremmat mahdollisuudet suorittaa yliopiston kursseja jo lukioaikana. Yliopisto tarjoaa lukiolaisille kursseja, jotka tukevat matemaattis-luonnontieteellistä ja kieli-reaalipainotusta.

Tunnettuja lyseolaisia 
Lauri Ingman (uskonnon ja suomenkielen opettajana 1895-1901, myöh. pääministeri, arkkipiispa)
Yrjö Alanen (uskonnonfilosofi, professori)
J. A. Hollo (kasvatustieteilijä, kansleri)
Mauri Honkajuuri (pankkimies, pääjohtaja)
Jaakko Ikola (lehtimies, "Vaasan Jaakkoo", päätoimittaja)
Heikki Klemetti (säveltäjä)
Toivo Kuula (säveltäjä)
Jussi Lappi-Seppälä (arkkitehti, pääjohtaja)
Eemu Myntti (taidemaalari)
Viljo Revell (arkkitehti)
J. S. Sirén (arkkitehti, professori)
Ilmari Turja (kirjailija, päätoimittaja)
Jaakko Numminen (ministeri)
Jorma Ollila (Nokian pääjohtaja)
Matti Alahuhta (Koneen toimitusjohtaja)
Pekka Puska (Terveyden- ja hyvinvointilaitoksen pääjohtaja)
Kari Uusikylä (kasvatustieteilijä, professori)
Vesku Jokinen (muusikko)
Matti Kuusimäki (valtakunnansyyttäjä)
Jari Niemelä (Helsingin yliopiston rehtori)
Vappu Taipale (lääketieteilijä, poliitikko) Vaasan tyttölyseon ajoilta
Tapio Luoma (arkkipiispa) Onkilahden yhteiskoulun ajoilta
Kaarlo Kalliala (piispa)
Timo Airaksinen (filosofi, professori), Onkilahden yhteiskoulun ajoilta

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Vaasan lyseon lukion kotisivut 

Vaasan lukiot
Keskusta (Vaasa)
Hello, I Love You

Hello, I Love You on yhdysvaltalaisen The Doors -yhtyeen kesäkuussa 1968 julkaistu kappale, joka sisältyi myös samana vuonna julkaistulle albumille Waiting for the Sun. Laulusolisti Jim Morrison oli kirjoittanut kappaleen jo kesällä 1965.

Kappale nousi Yhdysvaltain singlelistan kärkeen kahden viikon ajaksi elokuussa 1968. "Hello, I Love You" on myös yhtyeen parhaiten menestynyt single Isossa-Britanniassa sen noustua listan sijalle 15.

The Kinks -yhtyeen johtohahmo Ray Davies väitti ”Hello, I Love Youn” olevan plagiaatti hänen kirjoittamastaan, vuonna 1964 julkaistusta Kinks-hitistä ”All Day and All of the Night”. Brittiläiset oikeusistuimet määräsivät Doorsin maksamaan kappaleesta royaltit Kinksille.

Kokoonpano 
 Jim Morrison – laulu
 Ray Manzarek – urut, kosketinsoitin-basso, taustalaulu 
 Robby Krieger – fuzzkitara, taustalaulu
 John Densmore – rummut

Lähteet 

The Doorsin kappaleet
Vuoden 1968 kappaleet
Didier Paquignon

Didier Paquignon (s. 1958 Pariisi, Ranska) on ranskalainen taidemaalari. Hän asuu ja työskentelee Pariisissa ja Madridissa. Pariisissa sijaitseva taidemuseo Musée de l'Orangerie on esitellyt hänen töitään vuonna 2009.

Paquignon on opiskellut maineikkaassa École Nationale Supérieure des Beaux-arts -taidekoulussa Pariisissa, opettajanaan Leonardo Cremonini.

Aiheesta muualla
Virallinen internetsivusto

Ranskalaiset taidemaalarit
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Google Books

Google Books, suomeksi myös Google-kirjat (tunnettu aiemmin nimillä Google Book Search ja Google Print) on Googlen luoma Internet-palvelu, jonka avulla käyttäjä voi hakea Googlen tietokannasta kirjoja ja aikakauslehtiä sanahaulla. Haettavissa on sekä kauno- että tietokirjallisuutta.

Jos haettava materiaali on suojattu tekijänoikeuksilla, Google on rajoittanut sen katselua näyttämällä teoksen tunnistetietojen (nimi, tekijät, ISBN...) lisäksi ainoastaan muutaman rivin katkelmia kirjasta. Jos Google on kuitenkin saanut teoksen tekijänoikeuksien haltijalta luvan, se voi näyttää käyttäjälle rajoitetun määrän kokonaisia sivuja.

Teoksien skannaus

Google skannaa kirjoja ja aikakauslehtiä kuviksi, minkä jälkeen ne muunnetaan tekstintunnistustoiminnolla tekstiksi ja siirretään tietokantaan, josta käyttäjä voi hakutoiminnolla teoksia etsiä. Tarkalleen ottaen teokset skannataan laitteistolla, johon kuuluu kaksi kameraa ja infrapunavalo, joka korjaa sivujen kaarevuuden tuomat virheet skannattuun kuvaan. Vuonna 2008 Google oli skannannut jo 7 miljoonaa kirjaa.

Kesäkuussa 2010 projektissa oli skannattu 12 miljoonaa kirjaa noin 480 kielellä. Googlen laskelmien mukaan maailmassa oli tuolloin julkaistu 129 864 880 kirjaa. Googlen on tarkoitus saada ne skannattua vuosikymmenen kuluessa.

Kymmenen vuotta projektin aloittamisen jälkeen skannattujen kirjojen lukumäärä ylitti 25 miljoonaa kirjaa. Skannausmenetelmä hyödyntää LIDAR-teknologiaa, jolla saadaan kaarevuustieto ohjelma-algoritmille.

Katso myös 
 Open Content Alliance

Lähteet

Aiheesta muualla
 Inside Google Books -blogi

Google
Digitaaliset kirjastot
Cata Mansikka-aho

Cata Mansikka-aho on suomalainen laulaja ja laulunkirjoittaja.

Mansikka-aho tuli tunnetuksi Levottomat-elokuvan (2000) tunnuskappaleesta ”Levottomat”, jonka hän esitti Samuli Edelmannin kanssa. Mansikka-aho myös sanoitti kyseisen kappaleen, jonka Leri Leskinen oli säveltänyt. Levottomat-soundtrack palkittiin Emmalla, Jussilla ja kultalevyllä.

Mansikka-aho kirjoitti ylioppilaaksi Sibelius-lukiosta ja opiskeli musiikkia Helsingin konservatoriossa pääaineenaan klassinen laulu. Mansikka-aho julkaisi ensimmäisen pitkäsoitto-albuminsa Peilikuvaa vuonna 1998. Cata Mansikka-aho julkaisi kappaleensa Color´s of my mind yhdessä Nu Spirit Helsinki -yhtyeen kanssa EP:nä amerikkalaisen Guidance-labelin kautta 1999. ”Levottomat”-hitin jälkeen hän on julkaissut kaksi hengellistä albumia Open the Eyes of My Heart (2004) ja Kaikki muuttuu (2006).

Vuodesta 2004 lähtien Mansikka-aho on ollut mukana politiikassa. Hän työskenteli eduskunta-avustajana vuodesta 2004 vuoteen 2013 ja on kokoomuksen jäsen. Mansikka-aho toimii yrittäjänä teknologia-alalla.

Mansikka-aho on toiminut Helsingin nuorisolautakunnan varajäsenenä sekä Helsingin työväenopistojen johtokunnassa varsinaisena jäsenenä ja on Helsingin ympäristölautakunnan varsinainen jäsen. Hän on myös Stadin Slangi ry:n hallituksen jäsen.

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset laulajat
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Qatarin jalkapallomaajoukkue

Qatarin jalkapallomaajoukkue edustaa Qataria jalkapallon miesten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Qatarin jalkapalloliitto. 

Qatarin maajoukkue ei ole selviytynyt kertaakaan MM-kilpailujen lopputurnaukseen, mutta osallistuu vuoden 2022 turnaukseen isäntämaana. Olympiakisojen jalkapalloturnauksessa se on esiintynyt kaksi kertaa. Los Angelesissa 1984 Qatar pelasi Ranskan kanssa 2–2-tasapelin, mutta hävisi Chilelle 0–1 ja Norjalle 0–2 pudoten jatkosta alkulohkon jälkeen. Barcelonassa 1992 Qatar selviytyi kahdeksan parhaan joukkoon. Se voitti alkulohkossaan Egyptin 1–0, pelasi Kolumbian kanssa 1–1-tasapelin ja hävisi Espanjalle 0–2. Puolivälieräottelussa Qatar kärsi 0–2-tappion Puolalle. Aasian-mestaruuskilpailujen lopputurnauksessa Qatar pelasi ensimmäisen kerran Kuwaitissa 1980. Joukkue selviytyi puolivälieriin Libanonin kisoissa 2000.

Maailmanmestaruuskilpailut 
1930–1974 – Ei osallistunut
1978–2018 – Ei selviytynyt kisoihin
2022 – Isännöi

Aasian-mestaruuskilpailut 
 1956–1972 – Ei osallistunut
 1976 – Ei selviytynyt kisoihin
 1980–1992 – 1. kierros
 1996 – Ei selviytynyt kisoihin
 2000 – Puolivälierät
 2004–2007 – 1. kierros
 2011 – Puolivälierät
 2015 – 1. kierros
 2019 – Mestaruus

Muita saavutuksia 
Gulf Cup
Voittaja 1992, 2004
Toinen 1984, 1990, 1996, 2002

Lähteet 

Qatarin jalkapallo
Jalkapallomaajoukkueet
Toholammin kirkko

Toholammin kirkko on Toholammin seurakunnan kirkko Oulun hiippakunnassa.

Nykyinen kirkko on Toholammin kolmas. Aiemmat kirkot sijaitsivat Kirkkojärven rannalla. Nykyinen kirkko rakennettiin uuteen paikkaan noin kolme kilometriä Lestijokea ylävirtaan Kettukankaalle. Lääninarkkitehti Carl Axel Setterbergin suunnittelema puukirkko on valmistunut 1861. Tyyliltään Toholammin päätytornillinen pitkäkirkko on uusgoottilainen.

Alttaritaulun Ehtoollisen asettaminen on maalannut taidemaalari Johan Backman vuonna 1761. Taulu on alun perin maalattu nykyistä kirkkoa edeltävään kirkkoon.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kirkko
Keski-Pohjanmaan kirkot
Suomen puiset pitkäkirkot
Suomen 1860-luvulla rakennetut kirkot
Matkustusluokka

Matkustusluokka tarkoittaa kollektiivisten kulkuvälineiden matkustajien sijoittelua matkustusmukavuudeltaan eri osastoihin lippuhinnan perusteella. Matkustusluokkia on laivoissa, lentokoneissa ja junissa. Korkeampiluokkaiset paikat ovat kalliimpia kuin alempiluokkaiset, koska paikat ovat tilavampia ja varustelutasoltaan korkeampia.

Korkeampiin matkustusluokkiin saattaa kuulua kulkuvälineessä enemmän henkilökohtaista tilaa, parempi istuin, aterioita tai juomia ja oikeus ylimääräiseen matkatavaraan. Toisaalta kalliimman lipun hintaan voi kuulua lisäpalveluita asemalla, kuten ensisijainen kulkuvälineeseen nousuoikeus tai lounge-palveluita. Usein korkeampien matkustusluokkien liput ovat muutos- ja peruutusehdoiltaan joustavampia kuin halvemmat lipputuotteet.

Juna

VR:n matkustusluokat 
Aikoinaan Suomen junissa oli matkustusluokat I, II ja III. Myös rautatieasemilla oli eri luokkien matkustajille omat odotustilat. Esimerkiksi Vaasan rautatieasemalla oli 1800-luvun lopulla I-, II- ja III-luokan matkustajille erilliset odotustilat. Nykyään VR:n junissa on kaksi matkustusluokkaa, Eko ja Ekstra, ja rautatieasemilla kaikille yhteiset odotustilat.

Eko-luokka on VR:n junien yleisin matkustusluokka. Lipun hintaan sisältyy määrätyllä junavuorolla istuinpaikka normaalilla paikalla, allergia-, perhe- tai työskentelyhytissä tai lemmikkiosastolla.

Ekstra-luokka on vaunuosasto Intercity-kaksikerrosvaunun yläkerrassa tai Pendolino-yksikön päätyvaunussa. Lipun hintaan sisältyy kahvi, tee ja päivän lehdet itsepalveluna. Venäjän-liikenteen Allegro-junan palvelut vastaavat muuten Pendolinon vastaavia, mutta niiden lisäksi lipun hintaan sisältyy paikalle tarjoiltava välipala.

Kuvia

Laiva
Aikoinaan esimerkiksi RMS Titanicilla oli I-, II- ja III-matkustusluokat. Alempiluokkaiset hytit sijaitsevat perinteisesti laivan alimmilla kansilla ja korkealuokkaiset laivan ylemmillä kansilla. Matkustusmukavuus riippuu hytin koosta ja varustelutasosta. Silja Linen ja Viking Linen aluksilta löytyy ikkunallisia A-hyttejä, B-hyttejä sisäpuolelta, C-hyttejä sisällä autokannen alapuolella sekä erikokoisia sviittejä ja deluxe-hyttejä. Osalla laivoista voi matkustaa myös ilman hyttiä, jolloin puhutaan kansipaikasta. Laivoissa matkustaja saa liikkua vapaasti kansien välillä, ja laivan yläkannelle on kaikilla pääsy.

Lentokone
Pitkillä reittilennoilla lentokoneissa on perinteisesti ykkös-, business- ja turistiluokat. Pienemmillä lennoilla matkustusluokat yleensä ovat vain business- ja turistiluokat. Korkealuokkaisemmat luokat sijaitsevat lentokoneen etuosassa. Lentoyhtiöt ovat alkaneet poistaa ykkösluokkia ja siirtymään käytäntöön, jossa business-luokka on ylellisin matkustusluokka. Lomakohteiden charter-lennoilla ja halpayhtiöiden lennoilla on harvemmin erillisiä matkustusluokkia.

Kuvia lentoyhtiöittäin

Katso myös
Hintadiskriminointi
Ykkösluokka
Business-luokka
Turistiluokka

Lähteet

Aiheesta muualla
Hannu Salmi: asemarakennusten odotustiloista 

Joukkoliikenne