joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Julian Huxley

Sir Julian Sorell Huxley () oli brittiläinen biologi, kirjailija ja humanisti. Hän oli Unescon ensimmäinen johtaja ja mukana perustamassa WWF:ää. Huxley lyötiin ritariksi vuonna 1958. Hän toimi biologian professorina Oxfordin yliopistossa ja King's Collegessa Lontoossa. Lontoon eläintieteellisen seuran sihteerinä hän johti Lontoon eläintarhaa 1935–1942.

Julian Huxley kävi 1930-luvulla Keniassa ja muualla Itä-Afrikassa tutustumassa kansallispuistoihin ja muuhun eläinsuojelutyöhön. Brittihallitus lähetti hänet myös Länsi-Afrikkaan etsimään Kansainyhteisön maista soveliaita yliopiston paikkoja. Näillä matkoillaan Huxleylle kehittyi näkemys koulutuksesta ja luonnonsuojelusta maailman eri puolilla, ja niinpä hän oli tärkeässä asemassa Unescon ja WWF:n perustamisessa. 

1920-luvulla Huxley kirjoitti yhdessä H. G. Wellsin  ja tämän pojan kanssa kirjasarjan Elämän ihmeet (The Science Of Life), joka pyrki kuvaamaan biologian eri puolia kansantajuisesti. Hän teki myös dokumenttifilmejä linnuista ja esiintyi televisiossa ja radiossa Luontoiltaa ja Viisasten kerhoa vastaavissa visailuissa.

Ensimmäisen maailmansodan aikana Huxley työskenteli tiedustelussa GCHQ:ssa. 

Julian Huxleyn veli oli kirjailija Aldous Huxley, velipuoli Nobelin lääketieteen palkinnon saanut Andrew Huxley, isä kirjailija Leonard Huxley ja isoisä Thomas Henry Huxley, Charles Darwinin kollega ja tukija.

Teokset
 Essays of a Biologist (1923) 
 Animal Biology (yhdessä J. B. S. Haldanen kanssa, 1927) 
 Religion Without Revelation (1927, uud. laitos 1957) 
 The Tissue-Culture King (tieteiskirjallisuutta, 1927)
 The Science of Life (yhdessä H. G. Wellsin ja G. P. Wellsin kanssa, 1931)
 Scientific Research and Social Needs (1934)
 Thomas Huxley's Diary of the Voyage of H. M. S. Rattlesnake (1935) 
 We Europeans (A. C. Haddonin kanssa, 1936)
 The present standing of the theory of sexual selection. Teoksessa G. R. de Beer (toim.), Evolution: Essays on aspects of evolutionary biology (pp. 11–42). Oxford: Clarendon Press. (1938)
 The Living Thoughts of Darwin (1939)
 The New Systematics (1940)
 Evolution: the Modern Synthesis (1942)
 Evolutionary Ethics (1943)
 Touchstone for Ethics (1947)
 Man in the Modern World (1947, sähköinen julkaisu)
 Heredity, East and West (1949)
 Evolution in Action (1953)
 Biological Aspects of Cancer (1957)
 Towards a New Humanism (1957)
 New Bottles for New Wine (1958)
 The Coming New Religion of Humanism (1962)
 The Humanist Frame (1962) elaborated to Essays of a Humanist (1964) elaborated Evolutionary Humanism
 From an Antique Land (1966)
 The Courtship Habits of the Great Grebe (1968)
 Memories (kaksiosainen, 1970 ja 1974)

Lähteet

Aiheesta muualla

 

Ateistit
Brittiläiset biologit
Englantilaiset kirjailijat
YK:n virkamiehet
WWF
Vuonna 1887 syntyneet
Vuonna 1975 kuolleet
Zardoz

Zardoz (1974) on John Boormanin ohjaama post-apokalyptinen tieteiselokuva, pääosassa Sean Connery. Elokuva tehtiin noin miljoonan dollarin budjetilla.

20th Century Fox ei pitänyt elokuvan sekavuudesta, minkä vuoksi siihen lisättiin harhaanjohtava johdanto. Elokuva ei menestynyt kovin hyvin, mutta nykyisin se on saanut kulttimainetta.

Juoni
Vuonna 2293 sota tai muu ympäristötuho on lähes autioittanut maapallon. Pieni 300-vuotiaaksi elänyt eliittijoukko on pelastautunut autiomaan ulkopuolelle ja muodostanut sinne sähkömagneettisen kentän rajaaman onnelansa, Vortexin. Nämä
”kuolemattomat” eivät silti ole onnellisia, vaan ovat alkaneet kaivata kuolemaa ja seksuaalisuutta, joka menettänyt merkityksensä lisääntymistarpeen kadottua. Vortexin ulkopuolella elävät villit ovat säilyttäneet kykynsä lisääntymiseen, mutta heidän johtajinaan on kivistä Zardoz-jumalaa palvelevia tyranneja, jotka haluavat tuhota myös Vortexin. Heistä etevin, Zed (Connery), onnistuu tunkeutumaan Vortexiin, missä häntä ensin tutkitaan erikoisissa laitteissa, kunnes yhteisön johtavat tiedenaiset (Sara Kestelman ja Charlotte Rampling) alkavat kiinnostua Zedin persoonasta ja kyvyistä. Tämän myötä Vortex-yhteisön asukkaat jakaantuvat kahteen toisiaan vastaan kapinoivaan leiriin.

Arvioita
Elokuva sai vaihtelevia kritiikkejä ja jopa fasismisyytöksiä maailmankuvastaan.

Olli Alho kirjoitti elokuvasta Helsingin Sanomiin tuoreeltaan koko sivun mittaisen esseen. Hän näki Boormanin esittävän tässäkin elokuvassa Syvän joen (1972) kaltaisen, mutta sitä älyllisemmin muotoillún ajatuksen: ihmisen ja hänen kulttuurinsa ei tule pyrkiä luonnon voittamiseen, vaan mielekkään elämän toteuttamiseen luonnon sallimissa rajoissa. Saman lehden Paula Talaskivi piti erityisesti 2001: Avaruusseikkailun kuvaajana tunnetuksi tulleen Geoffrey Unsworthin visuaalisesta näkemyksestä, jota voi ihailla vaikkei ymmärtäisi tai allekirjoittaisi kaikkia ohjaaja Boormanin filosofisia viittauksia.

Video-oppaassa vuodelta 1994 Ilkka Jauhiainen kutsuu elokuvaa laahaavaksi ja näennäisfilosofiseksi fantasiaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. VideoHound’s Golden Movie Retriever pitää Zardozia visuaalisesti kiinnostavana mutta teeskentelevänä. DVD-oppaan Pekka Suorsa kirjoittaa tämän brit­tiläisen scifi-kult­ti­teoksen toimivan vi­suaa­li­ses­ti, mutta ei Sean Con­ne­ryn kuvausaikaisten muistelmien tavoin ihan tiedä mistä oikein on ky­sy­mys, ehkäpä si­vi­li­saa­tiom­me tu­le­vai­suu­den satirisoinnista. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä ja DVD-julkaisulle runsaine ekstroineen täydet viisi.

Lähteet

Kirjallisuutta
Waarala, Hannu: ”Zardoz – elokuva sielun tarpeettomuudesta”, Filmihullu 4/2009.

Vuoden 1974 brittiläiset elokuvat
Tieteiselokuvat
Dystopiaelokuvat
Post-apocalypse-elokuvat
20th Century Foxin elokuvat
John Boormanin ohjaamat elokuvat
Tenhi

Tenhi on suomalainen progressiivista folkmusiikkia soittava yhtye. Yhtyeen perusti Tyko Saarikko vuoden 1996 lopulla. Vuonna 1997 saksalainen Prophecy Productions solmi kolmen täyspitkän levyn kattavan sopimuksen tuolloin kaksimiehisen Tenhin kanssa. Ilkka Salminen oli liittynyt yhtyeeseen hieman aikaisemmin ja ennen studioon astumista Ilmari Issakaista pyydettiin liittymään. Session tuloksena syntynyt Hallavedet -mini-CD sisälsi kaksi kappaletta. Vuonna 1999 Eleanor Lundell liittyi yhtyeeseen ja esikoisalbumi Kauan julkaistiin samana vuonna. Airut: ciwi -mini-CD julkaistiin vuonna 2001 ja toinen kokopitkä Väre vuonna 2002.

Vuonna 2006 Tenhi julkaisi uuden pitkäsoittonsa Maaäet, joka jatkoi tuotantoa edellisten albumien kaltaisella tummanpuhuvalla tyylillä.

Myöhemmin samana vuonna Prophecy Productions uudelleenjulkaisi Tenhin sivuprojektina vuonna 2004 äänitetyn levyn Airut:aamujen. Elokuussa 2007 Tenhi julkaisi kolmen CD:n kokoelmalevyn Folk Aesthetic 1996–2006, jolle on koottu harvinaista ja julkaisematonta materiaalia, muun muassa Hallavedet-ep, Airut: ciwi -ep sekä Kertomuksia-demo vuodelta 1997.

Jäsenet

Nykyiset jäsenet 

 Tyko Saarikko – laulu, piano, urkuharmoni, kitara, lyömäsoittimet, didgeridoo, munniharppu, udu
 Ilmari Issakainen – rummut, piano, kitara, basso, lyömäsoittimet, taustalaulu

Aikaisemmat jäsenet 

 Inka Eerola – viulu
 Janina Lehto – huilu, laulu
 Jaakko Hilppö – taustalaulu, keikkabasisti
 Tuukka Tolvanen – taustalaulu, keikkakitaristi
 Eleonora Lundell – viulu, alttoviulu (1998–2001)
 Veera Partanen – huilu (1999–2000)
 Kirsikka Wiik – sello (Väre-albumilla)
 Ilkka Salminen – laulu, kitara, basso, urkuharmoni, lyömäsoittimet (1997–2008)

Diskografia 

Kaikki levyt on julkaissut Prophecy Productions.

 1998: Hallavedet (EP)
 1999: Kauan
 2000: Airut: ciwi (EP)
 2002: Väre
 2006: Maaäet
 2006: Airut:aamujen
 2007: Folk Aesthetic 1996–2006
 2011: Saivo

Lähteet

Aiheesta muualla

Haastatteluja 
 Heathen Harvest, 2004 
 Heathen Harvest, 2006 
 Hanna Valjakka: Tenhi – eskapismia nykyhetkessä. Meteli.net 2.2.2004.

Suomalaiset folkyhtyeet
Lentävät lääkärit

Lentävät lääkärit (The Flying Doctors) on australialainen vuosina 1986–1991 kuvattu televisiosarja, jonka tapahtumat perustuivat Australian takamaiden lentopalvelulääkäreiden Royal Flying Doctor Service of Australia jokapäiväiseen arkeen. Sarjan tuotti Crawford Productions. Suomessa sarjaa on esittänyt Yle TV2.

Sarja alkoi alun perin minisarjana, jonka pääosissa oli Andrew McFarlanen esittämä lääkäri, jonka asemapaikkana oli Australian takamailla sijaitseva kuvitteellinen Cooper's Crossingin pikkukaupunki. Minisarjan suosio yllätti tekijät, ja sarjaa jatkettiin kuuden tuotantokauden verran. McFarlane lähti sarjasta ensimmäisen tuotantokauden jälkeen, mutta palasi myöhemmin. 

Vuonna 1993 sarjan katsojaluvut romahtivat, ja sen alkuperäisistä hahmoista oli jäljellä enää muutama. Sarjan tapahtumapaikaksi muutettiin Broken Hill, se sai nimen R.F.D.S. ja roolihenkilöistä vain kaksi jatkoi sarjassa. Sarjan uusi tuleminen kesti vain yhden kauden ajan.

Aiheesta muualla
 Internet Movie Database: Lentävät lääkärit -minisarja
 Internet Movie Database: Lentävät lääkärit -televisiosarja
 Internet Movie Database: R.F.D.S -jatko-osa
 Crawford Productions: The Flying Doctors
 Minyipin kaupunki eli "Cooper's Crossing"

Australialaiset draamasarjat
1980-luvun televisiosarjat
Australialaiset sairaalasarjat
Nine Networkin televisio-ohjelmat
Eranto

Eranto eli magneettinen deklinaatio eli neulaluvunkorjaus tarkoittaa kulmaa maantieteellisen pohjoissuunnan (napapohjoinen) ja magneettisen pohjoissuunnan (neulapohjoinen) välillä. Eranto johtuu siitä, että Maan magneettikentän vaakakomponentti ei ole yhdensuuntainen maantieteellisen pohjoissuunnan kanssa. Magneettikompassin näyttämään pohjoissuuntaan vaikuttaa lisäksi eksymä, jonka aiheuttavat kompassin läheisyydessä olevat magneettiset massat. 

Eranto on erisuuruinen eri kohdissa maapallon pintaa. Esimerkiksi Suomessa eranto on +6° – +16° itään päin. Eranto myös muuttuu hitaasti ajan myötä Maan magneettikentän muuttuessa. Eranto ja sen muutosnopeus on yleensä merkitty karttoihin ja merikarttoihin niin sanottuun erantoruusuun. Suomessa muutos on noin +6' (kulmaminuuttia) vuodessa. Itäistä erantoa kutsutaan positiiviseksi ja läntistä negatiiviseksi johtuen laskutoimituksista, joita joudutaan tekemään muunnettaessa tosisuuntia kompassisuunniksi tai päinvastoin.

Katso myös
kompassi
magneettinen pohjoisnapa
navigointi
eksymä

Lähteet

Aiheesta muualla
Eranto Suomessa
Erannon laskin
 

Magnetismi
Navigointi
Seulonnan keskeiset artikkelit
Jacques Santer

Jacques Santer (s. 18. toukokuuta 1937) on luxemburgilainen poliitikko. Hän oli Euroopan unionin komission puheenjohtaja tammikuusta 1995 maaliskuuhun 1999 saakka. Hän joutui eroamaan, kun koko Santerin komissio sai EU-parlamentilta epäluottamuslauseen sen toimintaan liittyneiden väärinkäytösepäilyjen takia.  Kaudella 1999–2004 Santer oli Euroopan parlamentin jäsen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Euroopan komission puheenjohtajat
Eurooppa-neuvoston puheenjohtajat
Luxemburgin pääministerit
Luxemburgilaiset EU-komissaarit
Luxemburgilaiset europarlamentaarikot
Vuonna 1937 syntyneet
Elävät henkilöt
Ville-Veikko Salminen

Ville-Veikko Salminen (23. elokuuta 1937 Turku – 16. tammikuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja. Salmisen vanhemmat olivat näyttelijä ja ohjaaja Ville Salminen sekä näyttelijä Aune Häme. Hänen velipuolensa on elokuvaaja Timo Salminen.

Salminen loi pitkän uran niin elokuvassa, televisiossa kuin teatterissakin. Hänet tunnetaan erityisesti monista rooleistaan Spede Pasasen elokuvissa. Salmisen ensimmäinen rooli oli vuonna 1948 elokuvassa Irmeli, seitsentoistavuotias. Salminen oli myös perustamassa Yleisradion ja MTV:n televisioteattereita. Salminen myös ohjasi elokuvia ja dokumentteja sekä Mainos-TV:n televisiosarjoja Sämpy, Sirkka ja Sakari ja Olet vain kahdesti nuori.

Kulttuuriministeri Tanja Saarela myönsi Ville-Veikko Salmiselle vuonna 2005 valtion taiteilijaeläkkeen. 

Salminen kuoli syöpään 68-vuotiaana helsinkiläisessä saattokodissa tammikuussa 2006. Hänen leskensä on Ulla Salminen. 1960-luvulla Salminen oli naimisissa laulaja Laila Kinnusen kanssa. 1970-luvulla hänen avopuolisonsa oli näyttelijä Anitta Niemi.

Salmisen ohjauksia 
 Firenzeläinen tragedia (1967)
 Liejukana (1968)
 Neiti Ellinora ja sininen metsä (1976)
 Vuosisatamme tulkki Valentin M. Berezhkov (1989, lyhyt dokumentti)
 Musta Hämähäkki - Lev Jashin (1989, lyhyt dokumentti)
 Valtakunnan isäntärenki (1993, lyhyt dokumentti)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ville-Veikko Salmisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Suomalaiset elokuvaohjaajat
Suomalaiset näyttelijät
Suomalaiset televisio-ohjaajat
Vuonna 1937 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Pulloposti

Pulloposti on tapa lähettää viestejä vesitse. Viesti pannaan kelluvaan ja vedenpitävään säiliöön kuten esimerkiksi pulloon, ja heitetään mereen tai muuhun vesistöön. Pullopostiviestejä ei ole tarkoitettu kenellekään erityisesti, vaan pullo kulkeutuu sinne, minne virtaukset sen kuljettavat.

Pullopostia käytetään merivirtojen tutkimuksessa. Pulloposteja lähetetään myös huvin vuoksi. Lähettäjät haluavat tietää kuinka pitkälle heidän viestinsä kulkeutuu ja saada viestin vastaanottajalta.

Ilmapalloposti on pullopostia vastaava tapa lähettää viestejä ilmateitse. Nasa on lähettänyt myös useita "tähtienvälisiä pulloposteja", graafisia viestejä, jotka on kiinnitetty avaruusluotainten kylkeen. Tällaisia viestejä mahdollisille ulkoavaruuden asukkaille kuljettavat Pioneer 10 - ja Pioneer 11 - sekä Voyager-luotaimet.

Historia 

Ensimmäiset tunnetut pullopostiviestit lähetettiin noin vuonna 310 eaa. Asialla oli kreikkalainen filosofi Theofrastos, joka halusi todistaa oletuksensa että Välimeri on yhteydessä Atlantin valtamereen.

Kun Kristoffer Kolumbus oli palaamassa Espanjaan Amerikan löytymisen jälkeen, hänen laivansa joutui vakavaan myrskyyn. Silloin hän heitti mereen raportin löydöstään ja toivomuksen, että viesti toimitettaisiin Espanjan kuningattarelle. Ei tiedetä, löydettiinkö tätä viestiä koskaan.

1500-luvulla muun muassa Englannin kuninkaallinen laivasto käytti pullopostia tiedottaakseen maihin vihollisen asemista. Kuningatar Elisabet I loi tarkoitusta varten erityisen viran: Uncorker of Ocean Bottles, "valtameripullojen avaaja". Muiden oli kuolemanrangaistuksen uhalla kiellettyä avata pulloja, koska ne saattoivat sisältää sotasalaisuuksia.

Toukokuussa 2005 88 haaksirikkoutunutta siirtolaista pelastettiin Costa Rican rannikolta. He olivat panneet avunpyynnön pulloon ja sitoneet sen kalastusaluksen pitkään siimaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Nigel Sadler: Message in a bottle (Turks- ja Caicossaarten kansallismuseo) 
beachcombers.org 

Postiliikenne
Meritiede
Laajalahti

Laajalahti on seuraavien paikkojen nimi:

 Laajalahti, Espoon kaupunginosa
 Laajalahti, entinen lentopaikka Kokkolassa
 Laajalahti, vesialue Espoon ja Helsingin välissä
 Laajalahti, Lievestuoreenjärven lahti Laukaassa Lievestuoreen taajaman pohjoispuolella.
Alaskan maanjäristys 1964

Alaskan maanjäristys 1964 () oli vuonna 1964 tapahtunut voimakkain tunnettu maanjäristys Pohjois-Amerikan historiassa. Voimakkuudeltaan järistys oli 9,2 Richterin asteikolla, ja sen keskus oli Prince William Sound -lahdella Alaskassa.

Tyynenmeren ja Pohjois-Amerikan mannerlaattojen välinen siirroslinja repesi pitkänäperjantaina 27. maaliskuuta 1964 kello 17.36 paikallista aikaa (UTC−10). Maanjäristys kesti 3–5 minuuttia. Merenpohjan siirroksista seurasi jopa 67 metrin korkuisia tsunameja, jotka aiheuttivat suurimman osan kuolonuhreista ja taloudellisista vahingoista. Pystysuorat siirrokset olivat jopa 11,5 metriä. Maanjäristyksen vaikutukset näkyivät 250 000 km²:n alueella Alaskassa.

Maanjäristyksessä kuoli 131 ihmistä. Uhreista 122 kuoli tsunamin seurauksena (106 Alaskassa ja 16 muualla) ja yhdeksän itse maanjäristyksen uhrina. Taloudelliset vahingot olivat arviolta 300 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria (1964 USD) eli 1,8 miljardia vuoden 2005 dollaria.

Kuvia

Aiheesta muualla

Lähteet 
Vuoden 1964 luonnonmullistukset
Alaskan historia
Maanjäristykset Yhdysvalloissa
1900-luvun maanjäristykset
Greatest Hits (Neil Young)

Greatest Hits on kanadalaisen folk/rock/country-muusikon Neil Youngin kokoelma, joka sisältää suurimmat hitit vuosilta 1969–1992

Kappaleet

Down by the River - 9:16 (1969) Neil Young & Crazy Horse 
Cowgirl in the Sand - 10:05 (1969) Neil Young & Crazy Horse
Cinnamon Girl - 2:59 (1969) Neil Young & Crazy Horse 
Helpless - 3:37 (1969) Crosby, Stills, Nash and Young 
After the Goldrush - 3:46 (1970) Neil Young 
Only Love Can Break Your Heart - 3:08 (1970) Neil Young 
Southern Man - 5:31 (1970) Neil Young 
Ohio - 2:59 (1970) Crosby, Stills, Nash and Young 
The Needle and the Damage Done - 2:10 (1971) Neil Young 
Old Man - 3:22 (1971) Neil Young & Stray Gators 
Heart of Gold - 3:07 (1971) Neil Young & Stray Gators 
Like a Hurricane - 8:20 (1975) Neil Young & Crazy Horse 
Comes a Time - 3:04 (1977) Neil Young 
Hey Hey, My My (Into The Black) - 4:59 (1978) Neil Young & Crazy Horse 
Rockin' in the Free World - 4:41 (1989) Neil Young 
Harvest Moon - 5:03 (1991) Neil Young

Alkuperäisten albumien kappalelähteet

Everybody Knows This Is Nowhere (1969) (1., 2. & 3.)
Déjà Vu (1970) (4.)
After the Gold Rush (1970) (5., 6. & 7.)
Ohio (single) (1970) (8.)
Harvest (1972) (9., 10. & 11.)
American Stars 'n Bars (1977) (12.)
Comes a Time (1978) (13.)
Rust Never Sleeps (1979) (14.)
Freedom (1989) (15.)
Harvest Moon (1992) (16.)

Vuoden 2004 kokoelma-albumit
Neil Youngin albumit
Oraakkeli

Oraakkeli () tarkoittaa henkilöä, joka välittää tulevaisuutta koskevia viestejä jumalalta tai muilta yliluonnollisilta toimijoilta. Alun perin latinankielinen sana tarkoitti nimenomaan jumalan antamaa vastausta esitettyyn kysymykseen. Oraakkelilla tarkoitetaan myös paikkaa, jossa vastauksia annetaan. Vastaukset kysymyksiin välitettiin tyypillisesti esimerkiksi meedion tai pappien kautta.

Antiikin oraakkelit 
Antiikin maailmassa jumalten uskottiin puhuvan suoraan oraakkelien kautta. Tässä mielessä oraakkelit poikkesivat näkijöistä (, mánteis), jotka tulkitsivat jumalten lähettämiä viestejä muun muassa linnuista ja uhrieläinten sisäelimistä.

Antiikin Kreikan oraakkeleista kuuluisin oli Delfoin oraakkeli. Se oli pyhitetty Apollonille, kuten Didyman ja Klaroksen oraakkelit. Zeuksen oraakkeleita oli Dodonassa ja Olympiassa. Myös Italiassa oli useita huomattavia oraakkeleita, kuten Cumaen Sibylla ja Palestrinan sortes praenestinae. Muissakin kulttuureissa esiintyy oraakkelien kaltaisia ilmiöitä.

Oraakkelien toiminta loppui kristinuskon yleistyessä 300-luvulla.

Katso myös 
 Nekromanteion (Achérontas)
 Nekromantia
 Sibylla (antiikin uskonnot)

Aiheesta muualla 

Antiikki
Ennustaminen
David Crosby

David Van Cortland Crosby (s. 14. elokuuta 1941 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen kitaristi ja laulaja-lauluntekijä, joka on tullut tunnetuksi The Byrdsin ja Crosby, Stills and Nashin jäsenenä. Hän on levyttänyt myös soolomateriaalia. David Crosby on nimetty Rock and Roll Hall of Fameen kahdesti: sekä The Byrdsin että Crosby, Stills & Nashin jäsenenä. Crosby on valittu myös Songwriters Hall of Fameen. Crosbyn ensimmäinen sooloalbumi If Only I Could Remember My Name valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.

Diskografia

  
David Crosbyn albumit The Byrdsin kanssa

Mr. Tambourine Man (1965) 
Turn! Turn! Turn! (1965)   
Fifth Dimension (1966)  
Younger Than Yesterday (1967)   
The Byrds' Greatest Hits (1967)   
The Notorious Byrd Brothers (1968)

Crosby, Stills, and Nash (and Young)

Crosby, Stills, and Nash, 1969
Déjà Vu (Youngin kanssa), 1970
Four Way Street (Youngin kanssa), 1971 
So Far (Youngin kanssa), 1974 
CSN, 1977 
Replay, 1980 
Daylight Again, 1982 
Allies, 1983 
American Dream (Youngin kanssa), 1988 
Live It Up, 1990 
CSN (box set), 1991 
After The Storm, 1994 
Carry On, 1998 
Looking Forward (Youngin kanssa), 1999 
Greatest Hits, 2005
Déjà Vu Live (Youngin kanssa), 2008
Demos, 2009
CSN 2012, 2012
CSN 1974, 2014

David Crosbyn sooloalbumit

If I Could Only Remember My Name, 1971 
Oh, Yes I Can, 1989 
Thousand Roads, 1993 
It's All Coming Back To Me Now, 1995 
King Biscuit Flower Hour, 1996 
Live, 2000 
Deja Vu (live), 2002 
Greatest Hits Live, 2003
Croz, 2014
Lighthouse, 2016
Sky Trails, 2017

David Crosby CPR:n jäsenenä

CPR, 1998 
Live At Wiltern, 1999 
Just Like Gravity, 2001

Lähteet

Aiheesta muualla 

Grammy-palkinnon saajat
Yhdysvaltalaiset laulajat
Yhdysvaltalaiset kitaristit
Vuonna 1941 syntyneet
Elävät henkilöt
Songwriters Hall of Fame
Graham Nash

Graham Nash (s. 2. helmikuuta 1942, Blackpool, Englanti) on brittiläinen muusikko, joka tuli ensin tunnetuksi yhtyeessä The Hollies, jossa hän lauloi yleensä korkeinta ääntä.  Nash erosi yhtyeestä vuonna 1968. Nash tunnetaan kuitenkin parhaiten yhtyeen Crosby, Stills & Nash jäsenenä.

Diskografia

Crosby, Stills, and Nash (and Young)

Crosby, Stills, and Nash, 1969
Déjà Vu (Youngin kanssa), 1970
Four Way Street (Youngin kanssa), 1971 
So Far (Youngin kanssa), 1974 
CSN, 1977 
Replay, 1980 
Daylight Again, 1982 
Allies, 1983 
American Dream (Youngin kanssa), 1988 
Live It Up, 1990 
CSN (box set), 1991 
After The Storm, 1994 
Carry On, 1998 
Looking Forward (Youngin kanssa), 1999 
Greatest Hits, 2005

Sooloalbumit

Songs for Beginners (1971)
Wild Tales (1973)
Earth & Sky (1980)
Innocent Eyes (1986)
Songs for Survivors (2002)
This Path Tonight (2016)

Crosby & Nash

Graham Nash/David Crosby, 1972 
Wind on the Water, 1975 
Whistling Down the Wire, 1977 
Live, 1977 
Best of Crosby and Nash, 1978 
Another Stoney Evening, 1998 
Best of Crosby & Nash: The ABC Years, 2002 
Crosby & Nash, 2004 

Brittiläiset muusikot
Vuonna 1942 syntyneet
Elävät henkilöt
Songwriters Hall of Fame
Anton Šťastný

Anton Šťastný (s. 1959 Bratislava, Tšekkoslovakia) on entinen jääkiekkoilija. Anton pelasi oikeana hyökkääjänä. Anton  pelasi Tšekkoslovakian maajoukkueessa 1970-luvulla. Hänen veljensä Marian ja Peter olivat myös huipputason jääkiekkoilijoita.

Anton Šťastný pelasi Tšekkoslovakian joukkueessa vuoden 1980 olympiaturnauksessa USA:n Lake Placidissa yhdessä veljiensä Marianin ja Peterin kanssa. Anton ja Peter loikkasivat turnauksen jälkeen Kanadaan, koska se oli tuohon aikaan ainoa mahdollisuus päästä sosialistisesta Tšekkoslovakiasta länteen ja NHLään. Kolmas veli Marian seurasi perässä vuoden myöhemmin. Anton pelasi NHL:ssa Quebec Nordiquesin joukkueessa vuodesta 1980 vuoteen 1989 ja siirtyi sen jälkeen Sveitsiin. Kolmen Sveitsissä pelatun kauden jälkeen Anton siirtyi uransa viimeiseksi vuodeksi itsenäistyneen Slovakian Extraliigaan HC Slovan Bratislavan riveihin. Hän pelasi myös Slovakian maajoukkueen paidassa Telehockeycupissa 5 ottelua ja teki niissä kuusi tehopistettä.

Peliuransa jälkeen Anton Šťastný valmensi yhden vuoden sveitsiläistä alasarjajoukkuetta HC Star Lausannea. Antonilla on sekä Slovakian että Sveitsin kansalaisuus.

Seuraura 
 Slovan Bratislava 1977–1980
 Québec Nordiques 1980–1988
 Québec Nordiques & Halifax Citadels 1988–1989
 Hc Fribourg-Gotteron 1989–1990
 EHC Olten 1990
 Slovan Bratislava 1993–1994

Saavutukset 
 jääkiekon nuorten Euroopan mestaruus hopeaa 1976–1977
 jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskisojen hopeaa 1978–1979
 jääkiekon maailmanmestaruuskisat 1979 ja 1980 olympialaiset

Lähteet 
 Anton Stastny Legends of Hockey sivustolla

Viitteet 

Tšekkoslovakialaiset jääkiekkoilijat
Slovakialaiset jääkiekkoilijat
Philadelphia Flyersin varaamat pelaajat
Quebec Nordiquesin varaamat pelaajat
Vuonna 1959 syntyneet
Elävät henkilöt
Raapale

Raapale () on tasan sadan sanan pituinen novelli, joka on lyhyydestään huolimatta selkeä kokonaisuus, jossa on alku ja loppu. Varsinaisen tekstin lisäksi kirjoittaja saa käyttää korkeintaan viittätoista sanaa otsikkoon ja mahdollisiin väliotsikoihin. Raapale keksittiin 1980-luvulla englantilaisten scifi-harrastajien keskuudessa, josta sen toi vuosikymmenen lopulla Suomeen Aikakone-lehti (nro 2/1989). Suomenkielisen sanan raapale keksi kirjailija Johanna Sinisalo, joka itsekin kirjoitti raapaleita.

Suomen Mensa järjesti vuonna 2006 jäsenilleen raapalekirjoituskilpailun osana 40-vuotisjuhlallisuuksiaan. Kisan satoa julkaistiin Tietotila Oy:n julkaisemassa Raapaleantologiassa.

Vuonna 2013 Kuoriaiskirjat-kustantamo julkaisi Shimo Suntilan sadan raapaleen kokoelman Sata kummaa kertomusta.

Lähteet 

Novellit
Science fiction -fanikunta
Lehtikangas (Kajaani)

Lehtikangas on Kajaanin taaja-alueella sijaitseva kaupunginosa. Se sijaitsee keskustan ja radan eteläpuolella. Alue on kasvanut etelään päin voimakkaasti sotien jälkeen. Tästä syystä paikalliset käyttävät alkuperäisestä alueesta nimeä Vanha Lehtikangas. Lehtikankaan kaupunginosaan kuuluvia alueita ovat Ala-Lehtikangas, Asemantaus, Vanha-Lehtikangas, Vesitorninmäki
Ylä-Lehtikangas, Soidinrinne, Soidinsuo, Laajankangas ja Kylmä.

Soidinsuolla sijaitsee S-Market, sen yhteydessä toimiva postin toimipiste, apteekki, Lehtikankaan terveysasema, sekä R-kioski. Nämä kaikki palvelut ovat keskittyneet Soidinkadun alkupäähän. Kajaanin Planeetta ry:n tähtitorni sijaitsee Lehtikankaan vesitornin huipulla, Mäkikadulla.

Laajankangas rakentuu Laajankankaankadun varteen rajautuen koillisessa Soidinsuohon, kaakossa Kehräämöntiehen, lounaassa Sotkamontiehen ja luoteessa Rinnekatuun. Alueella sijaitsee huoltoasema, Ratamon päiväkoti, kauppa sekä Lehtikankaan kirjasto. Laajankankaan luoteisosassa on enimmäkseen kerrostaloasutusta, kun taas kaakossa omakoti- ja rivitaloja.

Lehtikankaan alueella on yksi ala-asteen koulu Pietari Brahen koulu, ja yläaste Hauholan koulu. Pietari Brahen kouluun yhdistyivät Soidinsuon ja Lehtikankaan koulut.

Lähteet

Kajaanin kaupunginosat
Oulunkylän yhteiskoulu

Oulunkylän yhteiskoulu eli OYK, lempinimeltään Ogeli on Siltavoudintiellä, Oulunkylässä, Helsingissä sijaitseva yksityinen koulu, johon kuuluu lukio ja yläaste. Nykyinen koulurakennus valmistui vuonna 1956, ja sitä laajennettiin vuonna 1995. Yläasteella on musiikkiluokka, liikuntaluokka sekä matemaattis-luonnontieteellinen painotusluokka. Lukiossa voi suorittaa teatteritaiteiden, kotitalouden, musiikin, liikunnan ja kuvataiteen lukiodiplomit sekä saksan kielidiplomin (Deutsches Sprachdiplom) tasot I ja II. Koulun rehtorina toimii Mirva Lindström. Matemaattis-luonnontieteellinen painotus ei ole virallinen erikoislinja.

Koulussa opiskelee lähes 900 oppilasta ja opettajia on noin 70. Lukioon hyväksytään vuosittain 125 opiskelijaa. Kesällä 2021 lukion alin hyväksytty keskiarvo oli 8,75. Oulunkylän yhteiskoulu oli kevään 2017 ylioppilaskokeiden kaikkien kokeiden tulosten keskiarvon perusteella Suomen kymmenenneksi paras lukio.

Koulun historia 

Oulunkylän yhteiskoulun perustivat Oulunkylän Suomalaisen Seuran jäsenet jo vuonna 1924. Koulurakennuksena toimi silloin villa Lindebo, ja koulun ensimmäisenä lukuvuonna kouluun hyväksyttiin 40 oppilasta. Koulurakennusta laajennettiin myöhemmin 1930-luvulla.

Oppilasmäärän noustessa 1950-luvulla tarvittiin uusi koulurakennus. Sen tontiksi saatiin Oulunkylän kartanolta luovutettu alue. Tälle tontille rakennettiin uusi rakennus, joka valmistui vuonna 1956. Tämän ansiosta koulun oppilasmäärä oli 1950-luvun lopulla lähes 700, mutta tilaa tarvittiin yhä ja koulua laajennettiin edelleen useasti vuosien saatossa.

Vuonna 1971 perustettu, koulun musiikinopettajana toimineen Klaus Järvisen johtama Oulunkylän Pop & Jazz opisto (myöh. Helsingin Pop & Jazz Konservatorio) toimi pitkään koulun tiloissa, ja tästä alkanut musiikin painotus opetuksessa on jatkunut nykypäiviin saakka. 

Vuonna 1995 koululle rakennettiin kokonaan uusi puoli, jossa sijaitsevat muun muassa ajanmukaiset fysiikan ja kemian opetustilat sekä uusi kouluruokala. Viimeisin saneerausurakka valmistui vuonna 2007, jolloin remontoitiin koulun jumppasali ja pukuhuonetilat.

Koulun opettajana ja rehtorina 1941–1958 toiminut Selma Patajoki on saanut Henrik Halmeen ohella ainoana Suomessa ylirehtorin arvonimen.

Tunnettuja OYK:ssa opiskelleita 
 Inkeri Anttila
 Kati Outinen
 Iiro Rantala 
 Erkki Tuominen
 Ville Valo
 Ushma Karnani
 Elli Haloo, Haloo Helsinki! -yhtyeen laulaja
 Minna Tervamäki
 Kirsi Piha
 Ilkka Auer
 Jari Aarnio
 Gasellit -yhtyeen jäsenet Jusa, Päkä ja Thube Hefner

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Oulunkylän yhteiskoulun kotisivut

Helsingin lukiot
Helsingin peruskoulut
Oulunkylä
Jalkaväenkivääri M/27

Jalkaväenkivääri M/27 eli Pystykorva oli Suomen maavoimien peruskivääri 1920-luvulta talvisotaan asti. Jatkosodan alkaessa sen paikan peruskiväärinä oli ottanut M/39 ”Ukko-Pekka”.

Pystykorva on osittain suomalaisvalmisteinen, (vanhoista osista koottu, piippu uusittu) muokattu versio venäläisestä Mosin Nagant M/91 -pulttilukkokivääristä. Suurimmat erot venäläismalliin ovat lyhennetty piippu ja paranneltu laukaisumekanismi sekä etutähtäin, josta nimi Pystykorva tuleekin: sen reunimmaiset osat muodostavat jyvää suojaavat pystyssä olevat ”korvat”.

Ase on miltei identtinen harvinaisemman M/28-suojeluskuntakiväärin kanssa. Laukaisukoneistoissa on pieniä eroja. Pystykorva sai jonkin verran kielteistä palautetta sen pistimen taipumuksesta ammunnan aikana murtaa aseen etuhelan kiinnitys. Syynä tähän oli liian ohut etutukki, johtuen aseen lyhentämisestä vanhoista M/91-kivääreistä. Rakennetta korjattiin vuonna 1937 asentamalla vahvistettu etuhela. Silti mallia 27 pidettiin luotettavana ja tarkkana aseena. Valtion kivääritehdas ja Tikkakoski Oy valmistivat aseita vuosina 1927–1930 60 000 kappaletta ja vuosina 1937–1939 lujemmalla tukilla ja vahvistetulla siderenkaalla 5 000 kappaletta. Aseesta valmistettiin myös lyhyempää ratsuväen mallia noin 2 500 kappaletta sarjanumeroilla 72000–74900. Suuri osa ratsuväkimallista 91/27rv tuhoutui jatkosodan aikana Viipurinlahden taisteluissa. Jäljelle jääneistä harvat yksilöt museoitiin ja loput romutettiin 1950-luvulla.

Pystykorvan suunnittelijana ja lopulliseen muotoon kehittäjänä mainitaan jääkärikapteeni Iisak Einar Kuusisto.

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta
 Timo Hyytinen, Arma Fennica 1 Suomalaiset aseet, Arma Fennica Oy, ISBN 951-99681-6-4 Gummerus Oy 1985
Arma Fennica 2 Sotilasaseet, Arma Fennica Oy, ISBN 951-99887-0-X Gummerus Oy 1987
 Sako-aseet 1921-2000, Arma Fennica Oy, ISBN 876-952-5687-17-0 Jyväskylä 2012

Aiheesta muualla
 Finnish Army 1918–1945: Rifles Part II
 Finnish M27

Kiväärit
Suomen puolustusvoimien kalusto
Talvisodan aseet
Jatkosodan aseet
Lapin sodan aseet
Luurankotakki

Luurankotakki on rakuunoiden perinneasun nimitys. Nimitys tulee takissa vaakatasossa olevista raidoista, jotka muistuttavat kylkiluita. Suomalaisen takin malli on vuodelta 1922. Luurankotakin kanssa käytettiin punaisia keltaraitahousuja, joita on toisinaan nimitetty hurmahousuiksi. Ne ovat malliltaan ns. pussihousuja.

Asuun kuuluvat ehdottomasti saappaat.   

Puolustusvoimien Rakuunasoittokunta käyttää tätä asua edelleen perinne- ja edustuspukuna.

Perinneasua käyttävät myös maanpuolustuskillat Ratsuväen kilta ja Rakuunakilta. Perinneasuun kuuluu ranskalainen miekka mallia m/1822. Kiltojen ratsastajat erottaa epolettien ja satulahuovan väreistä: punainen viittaa Ratsuväkikiltaan ja sininen Rakuunakiltaan. Rakuunasoittokunta käyttää harmaita epoletteja.

Lähteet

Univormu
Ratsuväki
Hartaus

Hartaus on usein uskonnollinen tilaisuus, tai osa sellaista. Se voi olla myös radiohartaus, eli radiossa soitettava lyhyt hengellinen ohjelma. Radiohartauksia lähettää muun muassa Radio Dei ja Yle Radio 1.

Hartaus on pienimuotoisempi kuin kristinuskon jumalanpalvelus. Siihen voi kuulua rukous, Herran siunaus, hengellinen laulu tai virsi, musiikkia, uskontunnustus, keskustelua, symbolista toimintaa (esimerkiksi rukoushelmet), hiljaisuutta, jne. Hartauksien keskeinen merkitys on tuoda osallistujansa kosketuksiin pyhän kanssa. Siksi hartaus voi saada monenlaisia muotoja ja käsitellä melkein mitä tahansa aihepiiriä. 

Esimerkkejä hartauksista ovat aamuhartaus, iltahartaus sekä erilaiset rukoushetket.

Katso myös 

 Rukous
 Jumalanpalvelus
 Fleim.fi -nuorisomedian hartausikkuna (vaatii flash-playerin)

Kristinusko
Love (yhtye)

Love oli yhdysvaltalainen rockyhtye, joka perustettiin Los Angelesissa 1960-luvun puolivälissä. Yhtyeen tunnetuin jäsen oli laulaja ja lauluntekijä Arthur Lee, jota on joskus kutsuttu ”ensimmäiseksi mustaihoiseksi hipiksi”. 

Loven tunnetuimmat albumit ovat Da Capo (1966) ja Forever Changes (1967). Molemmat valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.

Historia
Loven alkuaikojen tuotanto edusti garage rockia, minkä perusteella yhtyettä on pidetty eräänlaisena punk rockin edelläkävijänä. Forever Changesilla yhtye kuitenkin siirtyi kevytsointisiin psykedeelissävytteisiin lauluihin, joiden instrumentaatiota hallitsivat akustiset kitarat ja jousisoittimet. 

Arthur Lee kiersi 2000-luvulla uuden Love-kokoonpanon kanssa ja esitti usein Forever Changes -albumin kokonaisuudessaan. Lee menehtyi leukemiaan 3. elokuuta 2006.

Suosio ja yhteistyöt
Love nousi suosioon kotikaupungissaan, mutta ei saavuttanut suurta maanlajuista mainetta. 1960-luvun musiikin harrastajien keskuudessa Love on kuitenkin eräänlainen kulttiyhtye vielä tänäkin päivänä. Love lukeutui esimerkiksi Jim Morrisonin suosikkiyhtyeisiin; The Doorsin aloitellessa uraansa yhtyeen tavoitteena oli ”tulla yhtä suosituksi kuin Love”. Loven suurena ystävänä tunnetaan myös Led Zeppelinin Robert Plant. Kun Loven nokkamiehellä Arthur Leellä havaittiin leukemia vuonna 2006, oli Plant yksi niistä esiintyjistä, jotka keräsivät tukikonserteilla rahaa Leen hoitokuluihin.

Jimi Hendrix teki Loven ja Leen kanssa paljon yhteistyötä. Loven singlen ”My Diary” B-puolella julkaistu instrumentaalikappale ”Utee” oli Hendrixin ensimmäinen levytetty sävellys.

Albumit

Love (toukokuu 1966)
Da Capo (marraskuu 1966)
Forever Changes (marraskuu 1967)
Four Sail (1969)
Out Here (1969)
Love Revisited (1970)
False Start (1970)
Reel to Real (1974)
Love Live (1982)
Arthur Lee & Love (1992)
Love Story (1995)
The Best of Love (2003)
The Forever Changes Concert (2003)

Lähteet

1960-luvun rockyhtyeet ja -artistit
Acid rock -yhtyeet
Psykedeeliset popyhtyeet
Yhdysvaltalaiset folk rock -yhtyeet
Yhdysvaltalaiset garage rock -yhtyeet
Yhdysvaltalaiset psykedeeliset rockyhtyeet
Turku–Toijala-rata

Turku–Toijala-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Turusta Akaan Toijalaan. Turun ja Toijalan välillä kaukojunat pysähtyvät Loimaan ja Humppilan asemilla. Radan pituus on 131 kilometriä, ja se valmistui vuonna 1876. Sähköistys radalle saatiin muiden uudistusten yhteydessä vuonna 2000. Perusparannuksen myötä rataosuuden puiset ratapölkyt korvattiin betonisilla.

Radalla on runsaasti henkilö- ja tavarajunaliikennettä. Turun ja Loimaan välinen osuus perusparannettiin vuosina 2006–2008, koska se oli osittain huonossa kunnossa. Vuosituhannen vaihteen jälkeen rataosalta poistettiin turvallisuussyistä useita pienehköjä tasoristeyksiä. Hieman ennen risteysten sulkemista niistä vaarallisimpiin asennettiin liikennemerkkejä, joissa radan ylittäminen kiellettiin linja-autolla tai perävaunun kanssa. Ylikäytävien karsiminen katkaisi monia vanhoja paikallisteitä, ja radan tuntumaan täytyikin rakentaa runsaasti uusia teitä. Tavarajunien aiheuttamasta liikennetärinästä on mm. Loimaan seudulla tehty useita valituksia. Tärinän vaimentamiseksi rataosan junapituuksia ja -painoja on laskettu jopa puoleen entisestä, tämä taas johtaa siihen että rataosalla on ajettava useampia lyhyitä tavarajunia muutamien pitkien tavarajunien sijasta. Ratahallintokeskus on tutkinut keinoja tärinähaittojen vaimentamiseksi.

Yhteys Forssaan
Jokioisten rautatien valmistuttua vuonna 1898 rataosuudella sijaitsevalta Humppilan rautatieasemalta oli aikanaan kapearaiteinen rautatieyhteys Forssaan. Rautatie välitti henkilöliikennettä vuoteen 1954 ja tavaraliikennettä vuoteen 1974 asti, jonka jälkeen Humppilan asemalta lähtevä radan osuus purettiin. Rata rakennettiin myöhemmin uudelleen Jokioisten Museorautatien toimintaa varten ja hieman alkuperäistä liikennepaikkaa idemmäksi jäänyt Humppilan kapearaiteinen pääteasema sai viralliseksi nimekseen Humppila-Museorautatie.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Ratahallintokeskus 

Akaan liikenne
Toijala
Humppilan liikenne
Loimaan liikenne
Suomen rataverkko
Turun liikenne
Urjalan liikenne
Liimapuu

Liimapuu on puusta tehdyistä pituussuuntaisesti asetetuista rimamaisista lamelleista tai laudoista yhteenliimaamalla valmistettu elementti. Liimapuuta käytetään rakennusteollisuudessa, sekä jonkin verran huonekaluteollisuudessa. Suomessa rakentamiseen käytettävä liimapuu on havupuuta, lähes aina mäntyä. Huonekaluteollisuus käyttää useampia puulajeja.

Liimapuulevy on lautaa muistuttava massiivinen puumateriaali. Se tehdään puristamalla liimattuja rimoja tai kapeita lautoja toisiinsa, minkä jälkeen levy höylätään tai hiotaan joko käsin tai koneellisesti tasaiseksi. Liimapuulevy eroaa vanerista sikäli, että vanerissa on päällekkäisiä yhteen liimattuja puuviilulevyjä, liimapuussa taas vierekkäin toisiinsa liimattuja puukappaleita. Liimapuulevy on halvempaa kuin vastaavankokoinen lautamateriaali, sillä materiaalina voidaan käyttää mitoiltaan pienempää puutavaraa. Lisäksi liimapuulevyn etuna on, että se ei vääntyile kosteuden muutosten seurauksena yhtä paljon kuin leveä lauta, mikäli levy on liimattu niin, että puun ydinpuoli on vuoroittaisissa rimoissa tai laudoissa levyn eri puolilla.

Liimapuulevyn käyttö on yleistä huonekaluteollisuudessa ja tarve-esineiden tuotannossa.

Liimapuupalkki on lähinnä rakennusmateriaalina käytetty runkorakennemateriaali. Sitä käytetään usein jänneväleiltään suhteellisen suurien tilojen, kuten hallien tai kirkkojen vaakarakenteissa. Lisäksi liimapuupalkkeja käytetään usein siltarakentamisessa ja jopa laivanrakennuksessa. Liimapuupalkin etuna on vähäinen kosteuden muutoksista ja rakenteen jännityksistä aiheutuva vääntyily tai halkeilu verrattuna yhdestä puusta sahattuun massiiviseen palkkiin tai hirteen.

Katso myös 
 Lastulevy
 Viilupuu

Puusepänteollisuus
Puupohjaiset materiaalit
Puurunko
Insinööripuutuotteet
Shane MacGowan

Shane Patrick Lysaght MacGowan (s. 25. joulukuuta 1957) on englantilaisen The Pogues -yhtyeen laulaja ja lauluntekijä. Hänet tunnetaan perinteisen irlantilaisen musiikin ja rockin menestyksellisestä yhdistämisestä.

MacGowan on syntynyt Englannissa, missä hänen vanhempansa olivat sukuloimassa. Hän vietti lapsuutensa Irlannissa Tipperaryn liepeillä, mutta perhe palasi Englantiin MacGowanin mennessä kouluun.

MacGowan oli kiinnostunut musiikista jo nuorena, toimitti pienlehteä ja oli muutenkin näkyvä hahmo Lontoon punkympyröissä. Sex Pistolsin innoittamana hän perusti ensimmäisen oman yhtyeensä, The Nipple Erectorsin eli The Nipsin.

MacGowan oli The Poguesin perustajajäsen vuonna 1982, mutta hänet erotettiin yhtyeestä 1991. 2000-luvulla hän on ollut jälleen mukana muutamilla yhtyeen kiertueilla.

Yksityiselämä 

MacGowanilla on vakava alkoholiongelma, minkä lisäksi hän on ollut pidätettynä heroiinin hallussapidosta. Musiikkitoimittaja Ilkka Mattilan mukaan hän on "kiistaton esimerkki siitä mitä jatkuva ryyppääminen ja huumeiden käyttö voi ihmiselle tehdä."

Hän menetti viimeisetkin hampaansa vuonna 2008, kunnes sai uudet  hampaat vuonna 2015. Prosessista tehtiin "Shane MacGowan: A Wreck Reborn" -niminen dokumenttielokuva.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 IFC: Interview: Shane MacGowan 

Irlantilaiset lauluntekijät
Irlantilaiset laulajat
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Maaseudun Tulevaisuus

Maaseudun Tulevaisuus on suomalainen kolmipäiväinen sanomalehti. Vuonna 1916 perustettu lehti on poliittisesti sitoutumaton Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusliiton (MTK) pää-äänenkannattaja.

Lehden levikki oli vuonna 2015 noin 77 300 kappaletta ja lukijamäärä noin 331 000. Maaseudun Tulevaisuus on puhelinhaastatteluna tehdyn tutkimuksen mukaan Suomen toiseksi luetuin sanomalehti.

Lehden päätoimittaja on Jouni Kemppainen. Hänet valittiin toimeen joulukuussa 2015, ja hän aloitti vastaavana päätoimittajana maaliskuussa 2016. Hänen edeltäjänsä Mikael Pentikäinen siirtyi Suomen Yrittäjien toimitusjohtajaksi.

Vuonna 2016 Maaseudun Tulevaisuus äänestettiin Suomen toiseksi arvostetuimmaksi lehtibrändiksi Helsingin Sanomien jälkeen Markkinointi & Mainonta -lehden ja Taloustutkimuksen Brändien arvostus -kyselyssä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Maaseudun Tulevaisuuden vuosikerrat 1916–2014 Kansalliskirjaston digitoitujen aineistojen tietokannassa (käytettävissä vapaakappalekirjastojen tietokoneilla)

Suomen maatalous
Suomalaiset sanomalehdet
Helsingin media
Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusliitto
Planeetat (orkesterisarja)

Planeetat (The Planets) on englantilaisen Gustav Holstin vuosina 1914–1916 säveltämä orkesterisarja, jonka osat on nimetty aurinkokunnan planeettojen mukaan. Teos on säveltäjän esitetyimpiä ja siitä on saatavilla useita levytyksiä. Sarja ensiesitettiin 29. syyskuuta 1918 Lontoossa Sir Adrian Boultin johtamana. Ensimmäinen julkinen esitys sodan jälkeen oli Birminghamissa 10. lokakuuta 1920. Holst sai idean teokseensa Clifford Baxilta. Säveltäjä oli sitä mieltä, että teos ei sen suosiosta huolimatta kuulunut hänen parhaimpiin teoksiinsa. Hän ilmaisi katkeruutensa siitä, että koki muiden teostensa jäävän täysin "Planeettojen" varjoon.

Osat 
 Mars, sodan tuoja
 Venus, rauhan tuoja
 Merkurius, siivekäs sanansaattaja
 Jupiter, iloisuuden tuoja
 Saturnus, vanhuuden tuoja
 Uranus, taikuri
 Neptunus, mystikko

Sarjassa on seitsemän osaa, jotka on nimetty aurinkokuntamme planeettojen mukaan; mukana ovat Maata lukuun ottamatta kaikki planeetat. Maa ei ole mukana, koska osien inspiraation lähde oli astrologinen ja mytologinen, eikä tähtitieteellinen: kukin osa on otsikoitu antiikin jumalien mukaan, esimerkiksi Mars on alaotsikoltaan "sodan tuoja". Jupiter-osan keskellä soiva melodia tunnetaan brittiläisessä maailmassa nimellä Thaxted, ja siihen on sovitettu myöhemmin useita virsiä ja isänmaallisia lauluja, mukaan lukien Holstin itsensä säveltämä I Vow to Thee, My Country. Muut osat on sävelletty pelkästään sinfoniaorkesterille, mutta "Neptunus"-osan kokoonpanoon kuuluu lisäksi kaksi naiskuoroa (sopraano-sopraano-altto/sopraano-sopraano-altto).

Holst oli vielä elossa, kun Pluto löydettiin vuonna 1930. Hän ei kuitenkaan päättänyt lisätä orkesterisarjaansa Pluton mukaan nimettyä osaa. Vuonna 2000 manchesterilainen Hallé Orchestra tilasi säveltäjä Colin Matthewsilta Planeetoihin kahdeksannen osan, "Pluton". Hän otti tilauksen vastaan, ja uuden osan ensimmäinen esitys oli Manchesterissa Kent Naganon johtamana 11. toukokuuta 2000. Pluton asema muutettiin elokuussa 2006 kääpiöplaneetaksi, joten Holstin alkuperäinen sarja vastaa jälleen aurinkokuntamme tunnettuja planeettoja Maata lukuun ottamatta. 

Gustav Holstin teokset
1910-luvun musiikkiteokset
Taisto Tähkämaa

Taisto Toivo Johannes Tähkämaa (vuoteen 1935 Blomqvist) (s. 11. joulukuuta 1924 Parainen) on suomalainen agrologi sekä maanviljelysneuvos. Hän toiminut kansanedustajana (1970–1991), puolustusministerinä (1977–1979) sekä maa- ja metsätalousministerinä (1979–1983). Keskustapuolueen varapuheenjohtajana hän toimi (1980–1984). Maa- ja metsätalousministerinä Tähkämaa myötävaikutti munantuotantoon ja maataloustulon ohjaamiseen viljanviljelylle.

Tähkämaa on lähtöisin maanviljelijäperheestä. Hän osallistui jatkosotaan jalkaväkirykmentti 35:n riveissä taistellen muun muassa Maaselän kannaksella ja myöhemmin Tali-Ihantalassa. Tähkämaa sai koulutuksen panssaritykinampujaksi ja yleni sodan aikana korpraaliksi. Hän kävi maamieskoulun 1946 sekä suoritti kansanopisto-opintoja Alkio-opistossa 1949 ja maatalouden jatko-opintoja Högre svenska lantbruksläroverket i Åbo -opistossa 1953. Sen jälkeen hän toimi maatalouskonsulenttina ja maanviljelijänä Piikkiön Harvaluodossa.

Neuvostoliiton puolustusministeri marsalkka Dmitri Ustinov teki virallisen vierailun Suomeen kesällä 1978 Tähkämaan toimiessa puolustusministerinä. Ustinov esitti Suomen ja Neuvostoliiton yhteisiä sotaharjoituksia ensimmäiseksi juuri vierailua isännöineelle Tähkämaalle. Tähkämaa kuitenkin vastasi, ettei hänellä ollut valtuuksia tehdä päätöstä asiassa ja siirsi sen presidentti Urho Kekkosen ja puolustusvoimain komentajan kenraali Lauri Sutelan ratkaistavaksi. Nämä torjuivat Ustinovin ehdotuksen, jonka on vahvimmin epäilty olleen alun perin Neuvostoliiton silloisen Helsingin-suurlähettilään Vladimir Stepanovin idea.

Vuoden 2006 presidentinvaalin toisella kierroksella Tähkämaa ilmoitti keskustan pää-äänenkannattaja Suomenmaassa kannattavansa Tarja Halosta sotilaallista liittoutumattomuutta tarkoittavan puoluekokouspäätöksen perusteella. Suomen Keskustan johto kannatti pääasiassa Sauli Niinistöä.

Presidentti on myöntänyt Tähkämaalle Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkin vuonna 1983 ja Vapaudenristin ritarikunnan I luokan Vapaudenristin rintatähtineen vuonna 2006. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1991.

Katso myös
Musta tusina

Lähteet

Aiheesta muualla
Suomen Keskusta: Taisto Tähkämaa

Kansanedustajat
Suomen Keskustan poliitikot
Suomen puolustusministerit
Suomen maa- ja metsätalousministerit
Piikkiön kunnanvaltuutetut
Varsinais-Suomen vaalipiiri
Maanviljelysneuvokset
Musta tusina
Vuonna 1924 syntyneet
Elävät henkilöt
Valtatie 19

Valtatie 19 on Kurikan Jalasjärveltä, Seinäjoen, Lapuan ja Kauhavan kautta Uudenkaarlepyyn Ytterjeppoon johtava valtatie. Tien pituus on 121,4 kilometriä. Tie on merkittävä Etelä- ja Keski-Pohjanmaan liikenteen välittäjä. Tie kuuluu liikenne- ja viestintäministeriön määrittämiin maanteiden pääväyliin. Tie on pääosin hyvälaatuista kaksikaistaista valtatietä.

Reitti 
Valtatie 19 kulkee seuraavien kuntien kautta: Kurikka–Ilmajoki–Seinäjoki–Lapua–Kauhava–Uusikaarlepyy.

Valtatie 19 alkaa Jalasjärveltä, jossa se erkanee valtatie 3:sta. Tie kulkee Ilmajoen kunnan alueella ja sen jälkeen Seinäjoen kaupungin ohi. Seinäjoelta tie jatkuu Lapuan ja Kauhavan kuntien läpi Uusikaarlepyyn Ytterjeppoon, jossa se yhtyy valtatiehen 8.

Historiaa
Vuoteen 1996 saakka valtatie 19 oli Iisalmen ja  Pulkkilan välinen tie. Nykyinen valtatie 19 oli Jalasjärven ja Seinäjoen välillä osa kantatietä 64 ja Seinäjoen ja Uudenkaarlepyyn välillä kantatietä 67. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa valtatie 19 siirrettiin nykyiselle reitilleen ja Iisalmen ja Pulkkilan välisestä tiestä tuli osa kantatie 88:aa. Samalla kantatie 64 lakkasi kokonaan ja kantatie 67 lyheni kulkemaan Seinäjoen ja Kaskisten välillä.

Tiehankkeita 

Aiemmin valtatie 19 kulki Seinäjoella keskustan katuverkolla. Tieosuuden parantaminen alkoi 2013 syksyllä, kun Seinäjoen itäisen ohikulkutien rakentaminen alkoi. Uusi 2+1-kaistainen ohituskaistatie alkaa Ilmajoelta Rengonharjulta ja päättyy Seinäjoelle Nurmon keskustan lähelle. Uuden tieosuuden pituus on noin 18,5 kilometriä. Rengonharjun ja Kuortaneentien välinen osuus avattiin liikenteelle marraskuussa 2015. Kokonaisuudessaan uusi tie avattiin liikenteelle marraskuussa 2016. Vuonna 2017 tehtiin vielä viimeistelytöitä. Hankkeen kustannusarvio on noin 75,5 miljoonaa euroa.

Tien parantamista suunnitellaan myös Seinäjoen ja Lapuan välillä. Nurmon ja Lapuan ohituskaistojen rakentaminen sekä Atrian tehtaan eritasoliittymän parantaminen aloitetaan vuonna 2021. Lisäksi valtatietä 19 parannetaan Lapuan kohdalla. Lapualle rakennetaan yksi uusi eritasoliittymä ja toista vanhempaa eritasoliittymää parannetaan. Hankkeelle on myönnetty 25 miljoonaa euroa. Lopullisena tavoitteena on valtatien 19 nelikaistaistaminen kokonaan välillä Seinäjoki-Lapua. Hankkeen kustannusarvio on 50 miljoonaa euroa.

Lähteet 

Google Earth -tietokoneohjelma. 2007. Google.

Viitteet

Aiheesta muualla 

19
Kurikan liikenne
Ilmajoen liikenne
Seinäjoen liikenne
Lapuan liikenne
Kauhavan liikenne
Uudenkaarlepyyn liikenne