joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Greta Peck

Greta Peck (Greta Konen, alk. Eine Matilda Kukkonen; 25. tammikuuta 1911 Helsinki – 19. tammikuuta 2008 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli amerikansuomalainen, joka Suomessa tunnettiin erityisesti näyttelijä Gregory Peckin ensimmäisenä puolisona. Greta Peckin ensimmäinen puoliso oli Charles Rice.

Kukkosen perhe muutti Yhdysvaltoihin 1913. Greta Peck otti nimen Greta nuorena Yhdysvalloissa, sillä hänen silloinen opettajansa ei osannut lausua tämän oikeaa nimeä, Eine. Hän avioitui Peckin kanssa 1942, ja avioliitto kesti vuoteen 1955. Heillä oli kolme poikaa, Jonathan, Stephen ja Carey. Gretan ja Gregoryn vanhin poika, tv-toimittajana toiminut Jonathan teki itsemurhan vuonna 1975, ollessaan 30-vuotias.  

Greta Peck toimi uransa eri vaiheissa kampaajana, kiinteistövälittäjänä ja liikealalla sekä harjoitti hyväntekeväisyyttä muun muassa sotaveteraanien hyväksi, mistä hänelle myönnettiin 1967 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ensimmäisen luokan mitali. Hän oli myös Suomalais-amerikkalaisen kauppakamarin kunniajäsen. Suomi College myönsi hänelle 1994 kunniatohtorin arvon. Greta osasi vielä vanhuksenakin puhua suomea, joskaan ei niin hyvin kuin asuessaan Suomessa. Greta yllätti pari kertaa hänestä kirjaa tehneet Erkki ja Ilona Kannon toteamalla lauseita heille selkeällä suomen kielellä.

Lähteet 
 Helsingin Sanomat 26.1.2008 s. C10 Muistokirjoitus. Artikkelin verkkoversio

Viitteet

Kirjallisuutta 
Greta Peck, teoksessa Erkki ja Ilona Kanto: Miten Hollywood valloitetaan? Suomalaisella sisulla menestystä tavoittelemassa – tositarinoita showmaailman mekasta. Karisto 2001. Sivu 42–48. ISBN 951-23-4162-x.

Amerikansuomalaiset henkilöt
Kuuluisien henkilöiden puolisot
Vuonna 1911 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
Station to Station

Station to Station on brittiläisen muusikon David Bowien tammikuussa 1976 julkaistu studioalbumi. Se on monien mielestä yksi hänen parhaista levyistään. Albumi on jossain määrin soul-tyylinen, mutta sisältää myös vaikutteita avantgardesta, mikä tuli vaikuttamaan Bowien musiikkiin 1970-luvun loppupuolen ajaksi. Albumilla Bowie myös esitteli uuden roolihahmonsa, Thin White Duken (). Bowie kuvasi hahmoa ”romantikoksi, jolla ei ole tunteita.”

Singlenä julkaistu kappale ”Golden Years” oli top 10 -hitti niin Yhdysvalloissa kuin Britanniassakin.

Tietoa kappaleista 

Albumin avauskappale on yli kymmenminuuttinen ”Station to Station”, joka on levyn paras esimerkki Bowien siirtymisestä uuteen, kokeelliseen tyyliin. Se sisältää lukuisia temponvaihdoksia ja kuvaa roolihahmo Thin White Duken kovaa ja tyhjää elämää. ”Golden Years” oli albumin ensimmäinen singlejulkaisu. Se ilmestyi ennen albumia, marraskuussa 1975. Kappale on vahvasti funk-vaikutteinen ja kuulostaakin tyylillisesti edellisen Young Americans -albumin materiaalilta. ”Word on a Wing” on Bowielle epätavallisen uskonnollinen kappale, jota hän itse kuvaili hymniksi. Bowie kertoi vuonna 1980 kappaleen syntyneen kokaiinin sekoittamassa hengellisessä epätoivossa, jollaisen hän oli kokenut Mies toisesta maailmasta -elokuvan kuvausten aikana.

B-puolen aloittava ”TVC15” on yksi niistä Station to Stationin kappaleista, jotka sisältävät vahvoja funk-vaikutteita. Kappaleen sanoitusta taas on kuvattu surrealistiseksi komediaksi. Sanoituksen inspiraationa oli Iggy Popin Bowielle kertoma uni, jossa televisio oli nielaissut Popin tyttöystävän. ”TVC15” on samalla varsin kevyttunnelmainen verrattuna albumin angstisempiin esityksiin. ”Stay” yhdistelee funkia, soulia ja hard rockia. Kyseisen kappaleen rytmikitarariffin loi Carlos Alomar, jonka mukaan laulu äänitettiin ”hyvin paljolti kokaiiniraivomme aikana”. Albumin päättävä ”Wild Is the Wind” on cover alun perin Johnny Mathisin vuonna 1956 esittämästä balladista. Myöhemmin kyseisen Dmitri Tjomkinin ja Ned Washingtonin säveltämän kappaleen levytti Bowien suuresti ihailema artisti Nina Simone. Bowie piti tästä versiosta niin paljon, että päätti levyttää kappaleesta oman coverinsa.

Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut David Bowie ellei toisin mainita.

A-puoli

B-puoli

Vuoden 1991 uusintapainoksen bonuskappaleet

Kokoonpano
David Bowie – laulu, kitarat, tenori- ja alttosaksofoni, moog, mellotron
Carlos Alomar – kitara
Earl Slick – kitara
Roy Bittan – piano
Dennis Davis – rummut
George Murray – bassokitara
Warren Peace – taustalaulu

Arvostelut
Allmusic: () linkki
Pitchfork: 9,5/10
 Soundi: () linkki

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Heimola, Mikko: Station to Station. Desibeli.net 16.4.2006.
 Riikonen, Jose: David Bowie: Station to Station – Kokaiinizombin päiväkirja . Rumba.fi.

David Bowien albumit
Vuoden 1976 albumit
Lister (auto)

Lister on brittiläinen urheiluautojen valmistaja. Brian Lister aloitti autojen valmistuksen 1954, mutta toiminta jouduttiin lopettamaan jo muutaman vuoden kuluttua. Uudestaan toiminta käynnistyi 1986.

Yritys valmistaa Lister Storm -mallia, jonka valmistus aloitettiin vuonna 1993.

Aiheesta muualla

 Listerin sivusto

Brittiläiset automerkit
Hidden Treasures

Hidden Treasures on Megadeth-yhtyeen EP-levy vuodelta 1995, joka sisältää pääasiassa elokuvia varten kirjoitettuja kappaleita. Se sisältää mm. cover-version rock-muusikko Alice Cooperin kappaleesta "No More Mr. Nice Guy", joka on Megadethin ainoa triona (Mustaine, Ellefson ja Menza) levyttämä kappale, sekä cover-version heavy metal -yhtye Black Sabbathin kappaleesta "Paranoid".

Kappaleet

Uudelleenjulkaisun bonuskappaleet

Vuoden 1995 EP:t
Megadethin albumit
Lister

Lister tarkoittaa seuraavia:

 Lister, brittiläinen urheiluautojen valmistaja ja automerkki
 Lister, englanninkielinen sukunimi, muun muassa seuraavilla henkilöillä:
 Anne Lister (1791–1840), englantilainen liikenainen ja maanomistaja
 Brian Lister (1926–2014), brittiläinen teollisuusmies, Lister-autotehtaan perustaja
 Cornelia Lister (s. 1994), ruotsalainen tennispelaaja
 Joseph Lister (1827–1912), englantilainen lääkäri, antiseptiikan uranuurtaja
 Joseph Jackson Lister (1857–1927), englantilainen kasvitieteilijä ja lintutieteilijä

Lähteet
Dejima

Dejima oli keinotekoinen, viuhkanmuotoinen saari Japanissa Nagasakin edustalla. Se toimi Alankomaiden kauppapaikkana Japanin eristäytymisen (sakoku) aikana Edo-kaudella, vuodesta 1641 vuoteen 1859.

Mahtava shōgun Tokugawa Iemitsu määräsi vuonna 1634 keinotekoisen saaren rakennettavaksi portugalilaisten kauppiaiden käyttöön. Rakennustyöt valmistuivat vuonna 1636 Nagasakin varakkaimpien kauppiaiden rahoituksella. Shimabaran kapina johon kristityt japanilaiset osallistuivat aktiivisina, kukistettiin hollantilaisten tuella. Kapinan jälkeen portugalilaiset ja muut katolisten kansojen edustajat karkotettiin Japanista. Vuonna 1638 shogunaatti määräsi, että Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian (Vereenigde Oost-Indische Compagnie, VOC) oli siirrettävä kaikki liiketoimensa Hiradon satamasta Dejimaan vuoteen 1641 mennessä. Sen jälkeen ulkomaankauppaa käytiin vain Hollannin ja Kiinan kanssa. 

Sillä, että Dejima oli rakennettu täytemaasta, oli myös symbolinen merkitys: ulkomaalaiset pidettiin poissa Japanin pyhältä maaperältä. Saari oli pieni, 120 metriä kertaa 75 metriä, ja yhteydessä mantereeseen pienen, vartioidun sillan kautta. 

Kun eristäytyminen oli päättynyt, Dejiman kauppapaikka suljettiin vuonna 1859. Nyttemmin alueelle on tuotu lisää täytemaata, sataman rakennetta on muutettu ja Nagasaki-joki ohjattu uuteen uomaan, ja saaren jäänteet ovat sulautuneet osaksi Nagasakin kaupunkia.

Katso myös 
 Rangaku

Lähteet

Aiheesta muualla 

Edo-kausi
Keinotekoiset saaret
Nagasakin historia
Suonenjoen Vasama

Suonenjoen Vasama on suonenjokelainen urheiluseura, joka on perustettu vuonna 1908. Vasaman jousitunnus kuvaa nopeutta, lujuutta ja tarmoa.

Suonenjoen Vasama on yleisseura, jonka lajeina ovat olleet voimistelu, hiihto, ampumahiihto, yhdistetty, mäkihyppy, yleisurheilu, suunnistus, pesä- ja lentopallo sekä painonnosto. Jäseniä seurassa on ollut enimmillään 1 200. 

Seuran edustajat ovat saavuttaneet kansainvälistä menestystä hiihdossa, yhdistetyssä, ja ampumahiihdossa. Seuran väreissä ovat kilpailleet seuraavat MM- ja olympiamitalistit: Eino Olkinuora, Rauno Miettinen, Mauri Röppänen, Liisa Suihkonen ja Yrjö Salpakari.

Aiheesta muualla 
 Seuran sivut

Suomalaiset urheilun yleisseurat
Suonenjoki
Vuonna 1908 perustetut urheiluseurat
Lindsay Crosby

Lindsay Harry Crosby (5. tammikuuta 1938 – 11. joulukuuta 1989) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän oli Bing Crosbyn nuorin poika.

Lindsay Crosby syntyi Los Angelesissa, Kaliforniassa. Hän opiskeli kolmen veljensä Garyn, Phillipin ja Dennisin kanssa Bellarmine Academyssä San Joséssa. He esiintyivät yhdessä nimellä The Crosby Boys 50-luvun loppupuolella yökerhoissa ja Ed Sullivanin televisio-ohjelmassa.

The Crosby Boys sai lupaavan alun, mutta showbisneksen paineet ja heidän oma kyvyttömyytensä yhteistyöhön turmeli heidän elämänsä. Heihin myös vaikutti syvästi äitinsä Dixie Leen alkoholismi ja ennenaikainen kuolema syöpään. Raskas juominen ja tunne-elämän ongelmat veivät veronsa. Lindsay teki itsemurhan joulukuussa 1989 ampumalla itseään päähän 51-vuotiaana.

Aiheesta muualla
Lindsay Crosby suicide 

Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Yhdysvaltalaiset laulajat
Itsemurhan tehneet
Vuonna 1938 syntyneet
Vuonna 1989 kuolleet
Rizelmine

Rizelmine on Yukiru Sugisakin tekemä mangasarja, joka ilmestyi Ace Next -lehdessä vuosina 2001-2002 ja kirjamuodossa yhtenä osana 2002. Sen pohjalta on tehty anime, joka esitettiin kahtena tuotantokautena vuonna 2002 ja sisälsi yhteensä 24 osaa.

Aiheesta muualla
 Viralliset kotisivut 

Mangasarjat
Animesarjat
Romanttinen anime ja manga
Science fiction -anime ja -manga
Haaremianime ja -manga
Shōnen
2000-luvun anime ja manga
Respect (kappale)

Respect on Otis Reddingin vuonna 1965 säveltämä soul/pop-kappale. Alun perin se ilmestyi Reddingin kolmannella albumilla Otis Blue (1965), mutta tunnetuimman version siitä levytti Aretha Franklin vuonna 1967. Franklinin versio oli kahdeksan viikkoa Billboardin Black Singles -listan ykkösenä ja kaksi viikkoa Pop Singles -listan kärjessä.

"Respect" on arvostetuimpia koskaan tehtyjä pop-kappaleita. Se on nähty yhtenä tärkeimmistä naisten itsetuntoa nostattavista ja sukupuolten välistä tasa-arvoa kohottavista lauluista, ja sen vaikutus länsimaiseen yhteiskuntaan on ollut merkittävä. Otis Redding kirjoitti "Respectin" eräänlaiseksi naisten kunnialauluksi ja Aretha Franklin oli oikea ihminen esittämään sitä. Kappaleesta tuli kansainvälinen menestys. Se voitti Franklinille muun muassa Grammy-palkinnot sarjoissa "Best Rhythm & Blues Recording" ja "Best Rhythm & Blues Solo Vocal Performance, Female". 

VH1 valitsi "Respectin" vuonna 2000 maailman kaikkien aikojen toiseksi parhaaksi kappaleeksi. Kappale oli kuudentena Berlin Median listalla "Top 100 singles". Rolling Stone -lehti puolestaan valitsi Respectin maailman kaikkien aikojen viidenneksi parhaaksi pop-lauluksi "The Greatest Songs of All Time" -listallaan. Verkkosivusto Acclaimed Music, joka tilastoi musiikkikriitikoiden arvioita kaikkien aikojen kappaleista, sijoittaa "Respectin" viidenneksi.

Lähteet 

Vuoden 1965 kappaleet
Dark Album

Dark Album on suomalaisen Wigwam-yhtyeen seitsemäs studioalbumi. Se julkaistiin sekä Suomessa että Ruotsissa vuonna 1977. Levystä ilmestyi ensimmäinen CD-versio vuonna 1991 ja toinen 16. tammikuuta 2008. Molemmilla CD-versioilla on bonuksena kappaleet ”Grass for Blades” ja ”Daemon Duncetan’s Request”, joista ensiksi mainittu on alun perin Pembroken vuoden 1972 sooloalbumilta Wicked Ivory.

Albumin tekoprosessi oli pitkä. Se nauhoitettiin ensimmäisen kerran Finnlevyn studiolla ilman ulkopuolista tuottajaa, sillä Virgin-levy-yhtiön ehdottamat tuottajat ja yhtye eivät sopineet yhteen. Kaksi edellistä albumia Britanniassa julkaissut Virgin ei hyväksynyt tulosta ja päätti Wigwamin sopimuksen. Tämä oli toisaalta osa Virgin-yhtiön tietoista päätöstä muuttaa yhtiön suuntaa pois leimallisesti kokeilevasta ja progressiivisesta musiikista, jota yhtiöllä edustivat muun muassa Mike Oldfield ja Tangerine Dream. Tämän jälkeen yhtye siirtyi Love-studiolle edelleen ilman ulkopuolista tuottajaa ja äänitti levyn osaksi uudelleen. Svart Records julkaisi alkuperäisen, Virginin hylkäämän version kesällä 2018. Albumi sisälsi kaksi Love-recordsin CD-version bonuskappaletta ja hieman loppusilausta vaille jääneitä versioita kappaleista. Suurin ero on Horace’s Aborted Rip-off Scheme-kappaleen kitarasoolo, joka poistettiin Virginin pyynnöstä lopullisesta julkaisusta. Yhtiö on julkaissut myös Collected singles -kokoelman. 

Dark Album muodostui kaupalliseksi flopiksi; se ei noussut Suomessa Top 30:een. Tämä kieli aikojen muuttumisesta ja progressiivisen rockin hiipumisesta ilmiönä. Albumi jäi Wigwamin viimeiseksi studiolevyksi yli viiteentoista vuoteen ja rumpali Ronnie Österbergin viimeiseksi Wigwam-levyksi.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet sovittanut Wigwam.

A-puoli
 
 
 
 

B-puoli

 
 
 

CD-bonukset

Kokoonpano 
 Jim Pembroke – laulu, piano
 Pekka Rechardt – kitara
 Måns ”Mosse” Groundstroem – basso
 Ronnie Österberg – rummut, perkussiot

Vierailevat muusikot 
 Hessu Hietanen – koskettimet (2,5,6,7,9,10), haitari (10)
 Jukka Gustavson – urut (1,4)
 Paavo Maijanen – taustalaulut (1,2,4,8) 
 Timo Kojo – taustalaulut (1)

Tuotanto 
 Mick Glossop – äänittäjä (Finnlevy)
 Rauni Liukkonen – masteroija
 Timo Kelaranta – kansikuva (SAFTRA)

Lähteet 

Wigwamin albumit
Vuoden 1977 albumit
Love Recordsin albumit
DJ Ender

DJ Ender, oikealta nimeltään Hannu Nieminen, on suomalainen DJ. Hän aloitti levyjen soittamisen varastoreiveissä 1980-luvun lopulla, ollen näin ensimmäisten joukossa tuomassa acid housea ja sitä myöten nykyaikaista elektronista tanssimusiikkia Suomeen. 1990-luvun alussa hän perusti tunnetun Deep-klubin Helsinkiin. Hän on soittanut tuhansissa alan tapahtumissa, klubeilla (vakituisena esimerkiksi Kermassa) sekä Suomessa että ulkomailla. Vuonna 1995 hän ja Marko L. perustivat Function Recordings -levymerkin. Ender on myös Nuspirit Helsinki -musiikkikollektiivin sekä Flow-festivaalien perustajajäseniä. Hänen muita musiikkiprojektejaan ovat hannulelauri yhdessä Lauri Soinin kanssa ja Math Union yhdessä Pepe Deluxésta tutun Tomi Paajasen kanssa.

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut 
 
 

Suomalaiset DJ:t
Suomalaiset elektronisen musiikin artistit
Syntymävuosi puuttuu
Elävät henkilöt
Forssan Jalkapalloklubi

Forssan Jalkapalloklubi (FJK) on forssalainen jalkapalloseura. Se perustettiin vuonna 1997, kun Forssan A-Futis ja Pallotiimi Forssa yhdistyivät. FJK:n miesten edustusjoukkue pelaa Suomen neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla Kolmosessa, Tampereen lohkossa. Joukkue pelasi Kakkosessa vuodet 2002–2004 ja 2008. Seuran kotikenttänä toimii Forssan urheilukenttä. 

FJK:n edustusjoukkue pelaa kaudella 2020 Länsi-Suomen Kolmosen B-lohkossa. Joukkueen päävalmentajana toimii kaudella 2020 Miika Murtolahti. 

Seuran hallituksen puheenjohtajana toimii vuonna 2020 Jari Koivisto..

Edustusjoukkue kaudella 2020 
 1 Niko Rikkilä (MV)
 4 Manu Kuisma
 5 Iiro Lintula
 7 Janne Eerikäinen
 9 Topi Kuisma
 10 Esapekka Jaakkola
 11 Asadullah Hashim
12 Ville Oksanen
 13 Miika Murtolahti
 14 Santeri Ketola
 15 Simojussi Suonpää
 16 Viljami Järvinen (MV)
17 Tomi Heinämaa
 18 Matias Mero
 19 Jere Rauhansalo
 20 Jarno Hankaniemi
22 Kuisma Ryödi
 23 Konsta Laajalehto
 29 Juuso Jämsä
 33 Vesa-Pekka Valtonen
Verneri Salomaa (MV)
Kasperi Laine
Atte Henttinen

Valmentajat ja huolto 
 Päävalmentaja: Miika Murtolahti
 Apuvalmentaja: Jani Ketola
 Joukkueenjohtaja: Janne Eerikäinen
 Maalivahtivalmentaja: Marko Jakonen
 Fysiikkavalmennus: Liisa Vähämäki-Eerikäinen
 Huoltajat: Ilkka Kilpinen, Markku Jokinen ja Markku Harteva

Lähteet

Aiheesta muualla
 Seuran sivusto

Suomalaiset jalkapalloseurat
Forssalaiset urheiluseurat
Vuonna 1997 perustetut urheiluseurat
Aarre Asiala

Aarre Asiala (s. 21. tammikuuta 1939 Keuruu) on suomalainen pituushyppääjä ja yleisurheiluvalmentaja.

Asiala voitti pituushypyssä kolme nuorten Suomen mestaruutta vuosina 1957, 1958 ja 1959. Aikuisten sarjassa Asiala teki läpimurtonsa vuonna 1959 hyppäämällä maaottelussa Britanniaa vastaan nuorten Suomen ennätyksen 755 ja jättämällä taakseen sekä olympiamitalisti Jorma Valkaman että molemmat britit. Ainoan Suomen mestaruutensa hän voitti vuonna 1964 Oulussa pidetyissä Kalevan kisoissa, mutta saman vuoden olympialaisiin valittiin SM-hopealle jäänyt Pentti Eskola. Oulussa Asiala saavutti myös SM-hopeaa kolmiloikassa. Pituushypyssä hän sai SM-hopeaa vuosina 1961 ja 1963.

Seuratasolla Asiala edusti Vaasan Vasamaa, Seinäjoen Urheilijoita ja Jurvan Urheilijoita. Kilpauransa jälkeen hän on toiminut muun muassa Suomen Urheiluliiton pituushypyn lajivalmentajana. Hänen veljensä Raimo Asiala voitti 110 metrin aitajuoksussa Suomen mestaruuden vuonna 1962.

Henkilökohtaiset ennätykset

 100 metrin juoksu: 10,7
 Pituushyppy: 781
 Kolmiloikka: 15,13

Saavutukset
 Suomen mestari pituushypyssä: 1964
 SM-hopeaa pituushypyssä 1961 ja 1963 sekä kolmiloikassa 1964

Lähteet

 

Suomalaiset kolmiloikkaajat
Suomalaiset pituushyppääjät
Suomalaiset yleisurheiluvalmentajat
Vuonna 1939 syntyneet
Elävät henkilöt
NHL-kausi 1918–1919

NHL-kausi 1918–1918 oli historian toinen NHL-kausi. Liigassa pelasi tuolloin vain kolme joukkuetta; Ottawa Senators, Toronto Arenas ja Montreal Canadiens, mikä on vähiten NHL:n historiassa. Joukkueet pelasivat runkosarjassa kaikkiaan 18 ottelua kahdessa eri puoliskossa. Ensimmäisen ja toisen puoliskon voittajat kohtasivat loppuottelussa, jonka voittaja saavutti NHL:n voittajalle jaettavan O'Brien Trophyn. NHL:n mestari pääsi pelaamaan Stanley Cup -pokaalista PCHA-liigan mestaria vastaan. Stanley Cup -finaaleja ei pelattu loppuun 1919 maailmanlaajuisen espanjantautipandemian vuoksi.

Kauden pääsääntömuutos koski hyökkäyspään peliä, sillä kauden 1918-1919 NHL-liigassa nähtiin ensimmäisen kerran siniviiva. NHL:n mestaruuden voitti Montreal Canadiens.

Runkosarja

Ensimmäinen puoli

Toinen puoli

Pelaajatilastot

Runkosarjan pistepörssi 
O = Pelatut ottelut, M = Maalit, S = Syötöt, Pts = Pisteet, PIM = Jäähyt minuutteina

Parhaat maalivahdit 
O = Pelatut ottelut, V = Voitot, H = Häviöt, T = Tasapelit, Pmin = Pelatut minuutit, M- = Päästetyt maalit, RL = Rangaistuslaukaukset, MperO = Maalit ottelua kohti

NHL:n loppuottelut 

Montreal voitti loppuottelusarjan voiton 4-1 ja saavutti NHL:n mestaruuden. Joukkue selviytyi Stanley cupin loppuotteluun PCHA-liigan mestaria vastaan..

NHL:n playoff -pistepörssi 
O = Pelatut ottelut, M = Maalit, S = Syötöt, Pts = Pisteet

Stanley cup loppuottelut 

Stanley Cupin loppuottelut pelattiin samaan tyyliin kuin ensimmäiselläkin NHL-kaudella. NHL:n voittaja Montreal Canadiens selviytyi Stanley Cupin finaaleihin PCHA:n mestaria Seattle Metropolitansia vastaan. 
Loppuottelusarja kuitenkin keskeytettiin maailmanlaajuisen espanjan influenssa -pandemian vuoksi, koska kummassakin finalistijoukkueessa oli useita tähän tautiin sairastuneita. Epidemiaan menehtyneiden joukossa oli Canadiensin hyökkääjä Joe Hall, joka kuoli tautiin muutaman päivän kuluttua Stanley Cup -finaalien peruuttamisesta.

Sarja päättyi kesken 2-2 tilanteessa ja voittajaa ei ratkaistu espanjantautiepidemian vuoksi.

Lähteet

Vuoden 1918 jääkiekko
Vuoden 1919 jääkiekko
NHL-kaudet
Palmulainen

Palmulainen (Dulus dominicus) on omaan heimoonsa kuuluva varpuslintu. Palmulainen on luokiteltu elinvoimaiseksi, eikä määrän oleteta vähenevän yli 30 % seuraavaan 10 vuoteen. Palmulainen luokitellaan toisinaan tilhien heimoon, vaikkakin nykyään yleisempi käsitys on se, että palmulainen kuuluu omaan heimoonsa ja sukuunsa, joiden ainoa laji se on. Palmulainen on Dominikaanisen tasavallan kansallislintu.

Koko ja ulkonäkö 
Palmulaisen pituus on noin 20 cm. Palmulainen muistuttaa rakenteeltaan kuhankeittäjiä, mutta sen väritys on ruskehtava, ja sillä on voimakkaita tummanruskeita viiruja. Palmulaisten höyhenpeite ei ole silkkinen, kuten tilhillä. Palmulaiset ovat hyvin sosiaalisia ja liikkuvat hyvin tiiviinä parvina.

Levinneisyys 
Lajia tavataan ainoastaan Hispaniolan saarella Dominikaanisessa tasavallassa ja Haitissa. Palmulaisten elinalueen laajuus on noin 75 000 km².

Elinympäristö 
Palmulaista tavataan avoimilla alueilla, joissa on vähän puita. Sitä tavataan pääosin alankojen palmusavanneilta, mutta se sopeutuu myös kaupunkien puistoihin ja puutarhoihin.

Lisääntyminen
Palmulaiset rakentavat lähes kaksi metriä leveän ja yli metrin korkean pesän palmunoksista. Pesää rakentaa yleensä 14 yksilöä, jotka jakavat pesän 7 osaan. Pesiessään samassa pesässä vaaran huomaaminen on helpompaa, kun tarkkailijoita on enemmän. Palmulaiset laajentavat joka vuosi pesäänsä, kunnes se voi lopulta olla jopa kaksinkertainen alkuperäiseen nähden.

Pesintä tapahtuu maalis-kesäkuussa. Pesä on yleensä palmussa, erityisesti Roystonea-suvun palmuissa. Jos sopivaa palmua ei ole tarjolla, voi pesä sijaita myös muussa puussa tai vaikkapa puhelinpylväässä. Valmiissa yhteispesässä voi olla jopa 30 erillistä asuntoa, joissa on oma sisäänkäynti. Naaras munii 2–4 munaa.

Ravinto 
Palmulaisten ravinto koostuu kukista, marjoista ja hedelmistä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Palmchatpage

Varpuslinnut
Rytmiradio Lahti

Rytmiradio Lahti oli Lahdessa toiminut kaupallinen paikallisradio. Toimiluvanhaltija oli Radioaktiivit Oy. Rytmiradio Lahti aloitti lähetyksensä 7. joulukuuta 1987. Aseman toiminta päättyi suurelle yleisölle hämäriksi jääneiden syiden vuoksi toukokuussa 1999.

Lähetystaajuus oli 96,6 MHz, lähetysteho 100 wattia ja lähetysantennin sijaintipaikka oli Lahden suurmäessä. Aseman juontajina toimivat muun muassa Vesa Olkkonen, Antero Mertaranta, Matti Eve, Marcus Ziemann, Samuli Aaltonen ja Tomi Hilvo. Mertaranta toimi myös kanavan jalkapallo- ja jääkiekkoselostajana.

Ohjelmia

Aamiaispöytä, Pitkä lounas, Yöpöllö, Rokataan taas, Lahti tarjottimella, London calling - BBC:n suomenkieliset uutiset, Lahden lista, Eurochart Top 100, Valomerkki, Gospelpastorit.

Aiheesta muualla

Lahden media
Suomalaiset radioasemat
Paikallisradiot
Alvin ja pikkuoravat (elokuva)

Alvin ja pikkuoravat () on elokuva vuodelta 2007. Suomen ensi-ilta oli 8. helmikuuta 2008. Päähenkilöinä ovat oravat, jotka olivat myös samannimisessä televisiosarjassa Alvin ja pikkuoravat. Ihmispääosaa esittää Jason Lee, joka esittää lauluntekijä Dave Sevilleä, joka saa oravilta apua. Elokuvan on ohjannut Tim Hill.

Alvin ja pikkuoravat saavat jatkoa elokuvilla Alvin ja pikkuoravat 2, Alvin ja pikkuoravat 3 ja Alvin ja pikkuoravat: Reissussa.

Juoni 

Kaikki alkaa siitä, kun kolmen oravan Alvinin, Simon ja Teron kotikuusi kaadetaan, ja seuratessaan kotiaan, oravat joutuvat kaupunkiin erääseen rakennukseen. Herkkukorin houkuttelevina ne loikkaavat säveltäjä Daven matkaan, ja päätyvät tämän kotiin. Dave ei osaa tehdä musiikkia, ja huomatessaan oravien olevan taitavia laulajia, hän tekee sopimuksen niiden kanssa. Oravat saavat asua hänen luonaan, jos he laulavat hänelle kappaleitaan.

Lopulta pikkuoravien suosio kasvaa, ja heille ehdotetaan levysopimusta. Daven tylyn käytöksen takia oravat muuttavat levyttäjä Ianin luokse, joka palvoo heitä, ja ovelasti saa kaiken suosion itselleen. Hän aikoo lähteä kuuluisuudeta väsyneiden oravien kanssa pitkälle maailmankiertueelle, mikä ei sovi Davelle, joka viime hetkellä lähtee hakemaan oravia kotiin. Hän ei meinaa onnistua, mutta lopulta Alvin, Simo ja Tero pinkovat itse Daven luokse kesken esityksen, ja pääsevät kotiin. Sen jälkeen Ian ei enää häiritse heitä, ja Dave kohtaa elämänsä naisen, jonka suhteiden parannuksessa pikkuoravat yrittävät kaikin puolin auttaa häntä.

Rooleissa

Suomenkieliset äänet

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Elokuvan kotisivut  
 

Vuoden 2007 yhdysvaltalaiset elokuvat
Tim Hillin ohjaamat elokuvat
Yhdysvaltalaiset komediaelokuvat
Alvin ja pikkuoravat -elokuvat
Itävallan Grand Prix 1979

Itävallan Grand Prix 1979 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 12. elokuuta 1979 Österreichringillä Itävallassa. Kilpailun voitti Williamsilla ajanut australialainen Alan Jones.

Tulokset

Muuta 

Paalupaikka: René Arnoux – 1.34,07
Nopein kierros: René Arnoux – 1.35,77 (kierroksella 40)

Lähteet 

1979
Naisten Korisliiga

Naisten Korisliiga on naisten koripallon korkein sarjataso Suomessa. Naisten mestaruudesta on pelattu vuodesta 1944 lähtien. Kausina 1944–2013 sarjaa pelattiin nimellä koripallon naisten SM-sarja. Sarjan nimi vaihdettiin Naisten Korisliigaksi kaudelle 2013–2014.

Historia 
Naisten Suomen-mestaruudesta pelattiin ensimmäisen kerran kaudella 1944. Tällöin mestaruuden voitti Helsingin Tarmo. 1940-luvun lopulla sarjassa pelasi kuusi joukkuetta ja mestaruus ratkaistiin runkosarjan perusteella. Vuosina 1950–1952 mestaruus ratkaistiin TUL:n sekä SKL:n omien sarjojen voittajien kesken. Vuodesta 1953 lähtien sarjaa pelattiin itä- sekä länsilohkoissa, ja joukkuemäärä nostettiin kymmeneen. Kokeilua kesti vain yhden kauden ajan ja kaudesta 1954 lähtien lohkoista luovuttiin.

Vuonna 1959 TUL:n sekä SVUL:n välille syntyi välirikko, jonka myötä naisten SM-sarjaa hallitsi pitkään Helsingin Työväen Uimarit. Kaudella 1965–1966 mestaruuden voitti kuitenkin Lahden Sampo. 1970-luvulla sarjaa hallitsi Nokian Urheilijat, joka voitti kymmenen kauden aikana kahdeksan mestaruutta. SM-sarjaa hallitsivat pitkän aikaa Koripalloliiton seurat ja vasta kaudella 1988–1989 TUL:n piiriin kuuluva Forssan Alku voitti Suomen-mestaruuden.

1990-luvun menestynein seura oli Forssan Alku, joka voitti vuosikymmenen aikana seitsemän mestaruutta perättäin. 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä eniten mestaruuksia voitti Pantterit, joka juhli SM-kultaa viidesti. 2010-luvulla Catz Lappeenranta voitti kuusi mestaruutta.

Joukkueet kaudella 2021–2022

Tilastot

Mestaruudet

Yleisökeskiarvot 
Lähteet:

Pelaajatilastot

Naisten pääsarjan runkosarjassa kaikkien aikojen tilastojen kymmenen parasta 
(Tummennetut aktiivi pelaajia)

Lähteet 
 Basket.fi - Naisten SM-sarja 
 http://korisliiga.fi/naiset/

Viitteet
Classics – The Rarest

Classics – The Rarest on suomalaisen Wigwam-yhtyeen kolmas kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 1990.

Kappaleet

A-puoli 
 633 Jesu Fåglar
 Pidän sinusta
 En aio paeta
 Neron muistolle; hyvää yötä
 No Pens, Ei karsinoita
 Henry’s Highway Code

B-puoli 
 Freddie Are You Ready
 Kite
 Wardance
 Helsinki Nights
 Tombstone Valentine

C-puoli 
 Frederick & Bill
 1936 Lost in the Snow
 Let It Be
 Help Me/Checkin’ Up On My Baby

D-puoli 
 The Moonstruck One
 Imagine
 Luulosairas

Lähteet 

Vuoden 1990 kokoelma-albumit
Wigwamin albumit
Sarvet, sorkat, salatieteet


Sarvet, sorkat, salatieteet on Rytmihäiriön neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 27. helmikuuta 2008 levymerkillä Sakara Records. Albumi on jatkoa yhtyeen muuntautumisessa thrash metal -painotteisemmaksi kollektiiviksi, joka hyödyntää enemmän mm. akustisia kitaroita, huoliteltuja introja sekä kuorolaulua. Albumia on yleisesti ottaen pidetty ristiriitaisena yhtyeen vanhojen kannattajien keskuudessa. Albumin melodisuuteen ja monimuotoisuuteen on mahdollisesti osaltaan vaikuttanut kitaristi Janne Perttilän toisen yhtyeen, Moonsorrow’n musiikkityyli.

Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 10, ja tippui seuraavalla listaviikollaan sijalle 40.

Vastaanotto 

Albumi sai erinomaisen vastaanoton. Desibelin Mikko Lamberg antoi albumille neljä tähteä viidestä, ja piti erityisesti albumin asennetta, soundimaailman rikkautta ja Janne Perttilän kitaransoittoa kantavana voimana. Niin ikään Soundin Antti Mattila antoi albumille neljä tähteä, ja piti albumin melodista ja akustista revittelyä erinomaisena lisänä perinteiseen hardcore-paahtamiseen. Imperiumin Antti Klemi antoi albumille arvosanan 8+, ja piti albumia metallisuudestaan huolimatta punk-tuotoksena, jonka heikommatkin kappaleet pääsevät voiton puolelle silkalla aggressiivisuudellaan. V2.fi -sivuston J.A. Kaunisto piti tuotantoa niin onnistuneena, että viimeisestäkin räkäisyydestä tahtoo pitää kiinni, rosoisten sanoitusten niitä vaatiessa. Kaaoszinen Arto Mäenpää ylisti albumia Sakaran muiden yhtyeiden viimeaikaisia julkaisuja merkittävästi paremmaksi tuotokseksi, ja väitti kuuntelukokemuksen jälkeen muun musiikin ”maistuvan puulle”.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Rytmihäiriö.

Kokoonpano 
 Unto Helo – laulu, taustalaulu
 Janne Perttilä – kitara, akustinen kitara, laulu, taustalaulu, kosketinsoittimet
 Antti Kiiski – basso, taustalaulu
 Otto Luotonen – rummut, akustinen kitara, taustalaulu, laulu

Vierailevat muusikot 
 Markus Eurén – kosketinsoittimet, taustalaulu
 Marko Tarvonen – lyömäsoittimet, akustinen kitara, taustalaulu
 Mitja Harvilahti – kitara, taustalaulu
 Henri Sorvali – taustalaulu, kosketinsoittimet
 Pekka Helo – taustalaulu
 Pete Eskelinen – taustalaulu
 Ville Sorvali – taustalaulu
 Olli-Pekka Laine – taustalaulu

Tuotanto 
 Jukka Varmo – tuottaja, äänittäjä, miksaaja
 Mika Jussila – masteroija (Finnvox, tammikuu 2008)

Lähteet 

Vuoden 2008 albumit
Rytmihäiriön albumit
Sakara Recordsin albumit
Hollannin Grand Prix 1979

Hollannin Grand Prix 1979 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 26. elokuuta 1979 Zandvoortin radalla Alankomaissa. Kilpailun voitti Williamsilla ajanut australialainen Alan Jones. Voitto oli hänelle jo kolmas peräkkäinen.

Tulokset

Muuta 

Paalupaikka: René Arnoux – 1.15,461
Nopein kierros: Gilles Villeneuve – 1.19,438 (kierroksella 39)

Lähteet 

Hollannin Grand Prix
Hopeanuolet

Hopeanuolet on vuonna 2007 Yle TV1:lla esitetty kolmiosainen draamasarja. Sarjan ovat käsikirjoittaneet Leea Klemola ja Kaarina Hazard ja ohjannut Auli Mantila. Sarjan pääosissa näyttelevät Jaana Saarinen ja Katriina Hyvärinen. Sarja sai vuoden 2007 Venla-Gaalassa kaksi Venlaa; parhaasta draamakäsikirjoituksesta ja parhaasta naisnäyttelijästä (Jaana Saarinen).
Sarjan tunnuskappaleen ”Pitkää päivää” esittää Kari Tapio.

Näyttelijät

Jaksot

Aiheesta muualla 
 Hopeanuolet Yle Areenassa
 Suomen elokuvasäätiön Hopeanuolet -tietosivu (Internet Archive)

Suomalaiset draamasarjat
Minisarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Kvalda

Kvalda on suomalainen jazzyhtye. Yhtyeeseen kuuluvat laulaja Aili Ikonen, pianisti Antti Kujanpää, basisti Jori Huhtala ja  rumpali Hanne Pulli. 
Kvaldan musiikkia on kuvailtu "pohjoismaiseksi", ja se onkin saanut vaikutteita kansanmusiikista.

Kvalda perustettiin Jyväskylässä syksyllä 2002 Kujanpään aloitteesta. Kaikki yhtyeen jäsenet opiskelivat tuolloin Jyväskylän ammattiopiston konservatoriossa. Yhtyeen jäseniä yhdisti myös jyväskyläläinen Jazz Bar, jonka junnujameissa he olivat Kujanpäätä lukuun ottamatta soittaneet. Jazz Bar on myöhemmin nimennyt yhtyeen jäsenistä Kujanpään, Pullin ja Ikosen vuoden muusikoiksi sekä Huhtalan vuoden tulokkaaksi.

Yhtyeen debyyttialbumi Kvalda julkaistiin Jyväskylä Summer Jazz -festivaaleilla 12. kesäkuuta 2004. Albumi äänitettiin Jyväskylän ammattiopiston konservatorion studiossa toukokuun 2003 ja maaliskuun 2004 aikana. Albumin kappaleet olivat Ikosen, Kujanpään ja Huhtalan sävellyksiä.

Toukokuussa 2004 Kvalda voitti Umo Jazz Housessa järjestetyn Young Nordic Jazz Comets -yhtyekilpailun Suomen karsinnan. Voitto toi yhtyeelle Renault Jazz Award -palkinnon ja paikan Tukholmassa saman vuoden heinäkuussa järjestetyssä finaalissa. Yhtye voitti myös finaalin ja pääsi voiton myötä kiertueelle Pohjoismaihin.

Kvaldan jäsenet ovat myöhemmin muuttaneet Helsinkiin jatkamaan opintojaan: Kujanpää ja Huhtala opiskelevat Sibelius-Akatemian jazzmusiikin osastolla, Ikonen kansanmusiikin osastolla, ja Pulli Helsingin ammattikorkeakoulu Stadian pop/jazz-linjalla. Texicalli Records julkaisi Kvaldan toisen albumin Leia lokakuussa 2007. Levyllä kuullaan kaikkien yhtyeen jäsenten sävellyksiä.

Yhtyeen kolmas albumi Blindfold julkaistiin joulukuussa 2011.

Kvalda on esiintynyt Suomessa muun muassa useilla jazzfestivaaleilla sekä Suomen Jazzliiton kiertueella keväällä 2005. Lisäksi yhtye on esiintynyt muun muassa Pohjoismaissa, Hollannissa, Tšekissä ja Kreikassa. Kvaldan jäsenet soittavat myös useissa muissa kokoonpanoissa.

Albumit

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kvaldan verkkosivut

Suomalaiset jazzyhtyeet
Aasian GP2

Aasian GP2 -sarja eli Aasian GP2 oli GP2-kilpa-autosarja, joka perustettiin 24. toukokuuta 2007. Sarjan järjestäjänä toimi Bruno Michel.

Sarjan ensimmäinen kausi ajettiin vuonna 2008, jolloin mestaruuden voitti ranskalainen Romain Grosjean. 

Sarja muistutti hyvin paljon Euroopan GP2-sarjaa, mutta sitä ajettiin pelkästään aasialaisilla kilparadoilla. Aasian sarjassa käytettiin sen kolmena ensimmäisenä kautena ensimmäisen sukupolven GP2-autoa (Dallara GP2/05), jolla ajettiin GP2-sarjaa vuosina 2005–2007. Sarjan neljännellä kaudella otettiin käyttöön sama Dallara GP2/11 -auto, jolla ajettiin kilpaa myös GP2-luokan pääsarjassa kaudella 2011.

Vuoden 2011 jälkeen Aasian GP2-sarja lopetti toimintansa ja yhdistyi virallisen Euroopan GP2-sarjan kanssa.

Mestarit

Lähteet

Katso myös 
 GP2
 GP3

Aiheesta muualla
 Aasian GP2-sarjan virallinen kotisivu
Rahva Hääl

Rahva Hääl () oli vuosina 1940–1995 ilmestynyt Viron sosialistisen neuvostotasavallan kommunistisen puolueen keskuskomitean äänenkannattaja.

Se korvasi 1940 Uus Eesti -lehden. Vuonna 1995 Hommikuleht, Päevaleht ja Rahva Hääl yhdistyivät Eesti Päevalehdeksi.

Päätoimittajat
 Osvald Tooming (1940-1941)
 Anton Vaarandi (1941–1944)
 Leo Aisenstadt (1947–1948)
 Arnold Green (1950-1953)
 August Saaremägi (1955-1981)
 Toomas Leito (–1994)

Puoluelehdet
Virolaiset sanomalehdet
Hendeenvilla-apina

Hendeenvilla-apina eli keltahäntävilla-apina (Oreonax flavicauda) on hämähäkkiapinalaji, jota esiintyy vain Perussa. Se on sukunsa Oreonax ainoa laji. Se on äärimmäisen uhanalainen apinalaji; luonnossa niitä arvioidaan olevan enää 250 yksilöä.

Hendeenvilla-apinan punaruskea turkki on paksu ja villava. Nenässä on valkoinen raita, hännän alapinta keltainen. Naaras painaa noin kuusi kiloa, koiras kahdeksan kiloa. 

Hendeenvilla-apinat elävät Perun Andeilla 1 700–2 700 metrin korkeudessa. Niiden kotiseudun vaikeakulkuisuus suojasi lajia 1950-luvulle asti. Metsien hakkuut ja muu elinympäristön tuhoaminen on nykyisin niille suurin uhka. 

Hendeenvilla-apinoiden käyttäytymisestä tiedetään kovin vähän. Ne liikkuvat ilmeisesti 5–18 yksilön ryhmissä, joihin kuuluu sekä uroksia että naaraita. Ne syövät hedelmiä, kukkia, muita meheviä kasvinosia ja mahdollisesti myös hyönteisiä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Raportti suojelusta Neotropical Primate Conservation
 

Apinat
Uhanalaiset nisäkkäät
Äärimmäisen uhanalaiset lajit
Andreas Rogert

Andreas Rogert (10. marraskuuta tai 18. marraskuuta 1754 Trondheim, Norja – 10. kesäkuuta 1833 Trondheim) oli norjalainen juristi, oikeuden esimies ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja.

Elämä ja ura 
Andreas syntyi poliisimestari Poul Rogertin (1725–1771) ja Anna Eline Hornemannin virkamiesperheeseen. Äidin suku oli Trondheimin merkkisukuja. Rogert suoritti latinalais-juridisen lakitutkinnon, ninkä jälkeen hän sai viran Vardøhusista 1779. Vuonna 1793 hän tuli Søndfjordiin, Bergenin piiriin, tuomariksi.

Rogert avioitui 1797 Bergeniläisen opettajantyttären Birgitte Brøndumin (1773–1851) kanssa. Samana vuonna hänet nimitettiin asessoriksi ja 1805 oikeuden esimieheksi Trondheimin hovioikeuteen. Hän sai Etatsråd-arvonimen 1812.

Tultuaan valituksi kansalliskokousedustajaksi Rogert oli jo 60-vuotias ja eräs vanhimpia osanottajia. Hänet valittiin kokouksen varapuheenjohtajaksi ensimmäisellä viikolla ja perustuslakikomitean jäseneksi. Rogertin ajamia asioita olivat kansalliset symbolit, joista hän ajoi läpi norjalaisen kruununperimyslain ja yhdessä Georg Sverdrupin kanssa protokollan kuninkaan kruunaamisesta Trondheimissa. Hän oli itsenäisyyspuolueen riveissä, mutta herätti vähemmän vastakkainasettelua opposition kanssa kuin monet puoluetoverinsa.

Kansalliskokouksen jälkeen Rogert vetäytyi politiikasta ja jäi eläkkeelle virastaan vuonna 1826. Rogertilta jäi suuri kokoelma kirjoja, käsikirjoituksia ja arkistomateriaalia, mikä jaettiin eri tahoille hänen kuolemansa jälkeen 1833..

Lähteet 

Eidsvollin kansalliskokousmiehet
Norjalaiset juristit
Theis Lundegaard

Theis Jacob Thorkildsen Lundegaard (myös Theis Jacob Torchelsen Lundegård, 8. lokakuuta 1774 Austad, Norja – 26. helmikuuta 1856 Austad) oli norjalainen talonpoika, laivanvarustaja, rannikkopuolustuksen päällikkö, Eidsvollin kansalliskokousedustaja ja monikertainen Stortingetin jäsen.

Tausta 
Theis Jacob Torchelsen Lundegård oli talonpoika Torkild Nilssen Høylandin ja Ingebog Theisdatter Stulandin poika, joka syntyi Høylandin kylässä, Austadissa, joka on nykyisin osa Lyngdalia. Hänellä ei ollut koulupohjaa, mutta hän oli luonteeltaan sanavalmis, eikä pelännyt virkamiehistöä tai muitakaan auktoriteetteja. Lundegaard oli myös suurikokoinen mies sekä leveys- että pituussuunnassa. Hän avioitui Sara Jacobsdatter Stulandin (1779–1872) kanssa vuonna 1800.

Ura 
Lundegaard oli luonut omaisuutensa lähtien vaatimattomista oloista. Hän harjoitti kauppaa Bergenin ja Kristianian välillä ja ajan pitkään hän hankki omistukseensa laivoja, sekä erään Etelä-Norjan suurimmista maatiloista.

Sotavuosien aikana Lundegaard osoitti myös upseerintaitoja rannikkopuolustuksen johdossa. Englantilainen fregatti oli tullut Austadiin ja ankkuroitunut Lundegårdin kartanon edustalle. Sotilaat olivat valmistautuneet nousemaan maihin, ja Lundegaardilla oli vain pieni joukko miehiä käytössään puolustukseen. Hän komensi naiset pukeutumaan miesten vaatteisiin ja ottamaan asemat niin, että he olivat näkyvissä mereltä päin. Aseiden puute ratkaistiin jakamalla naisille heinähaasioiden tukiseipäitä – puolustajat laskivat sen varaan, että matkan päästä ne näyttäisivät kivääreiltä. Ensimmäisen tulikomennon jälkeen englantilaiset huomasivatkin ”uudet sotilaat”, jotka olivat tulossa vähälukuisten puolustajien tueksi ja tekivät täyskäännöksen takaisin laivalle.

Kotipaikkakuntansa talonpoikien luontaisena johtohahmona Lundegaard valittiin Eidsvollin kansalliskokousedustajaksi 1814. Hänellä oli oma laiva, Haabet, jolla hän saattoi matkustaa liikematkoillaan ja kyseisellä laivalla hän matkusti kahden edustajatoverinsa kanssa myös itse kokoukseen. Hän oli ensimmäinen puheenvuoron käyttänyt talonpoika ja heistä läpi kokouksen aktiivisin puhuja. Itsenäisyyskysymyksissä hän seurasi itsenäisyyspuolueen enemmistöä, mutta hän korosti erityisesti kirkon maanomistuksen lakkauttamista sekä vastusti äänioikeuden sitomista omaisuuteen. Hän ei ollut suuri puhuja, mutta otti puheenvuoron muiden vaietessa vaikeissa kysymyksissä. Hän oli myös ratkaisevassa roolissa niin sanotun ”juutalaisparagrafin” läpiviemisessä, joka kielsi juutalaisilta pääsyn maahan. Hän kehotti yhtäkkiä kaikkia nousemaan seisomaan, jotka eivät halua juutalaisia maahan. Enemmistö nousi, ja asia oli ratkennut.

Lundegaard valittiin useaan otteeseen Stortingetiin vuosina 1814, 1815–1816, 1821–1822, 1827–1833 ja 1845, jolloin hän oli mukana tärkeimmissä komiteoissa. Hän jatkoi kamppailua virkamieskunnan ylivaltaa vastaan.

Lähteet 

Eidsvollin kansalliskokousmiehet
Norjalaiset liikemiehet
Norjalaiset sotilaat
Antisemitismi
Vuonna 1774 syntyneet
Vuonna 1856 kuolleet
Angie Sage

Angie Sage (s. 1952 Thames Valley) on englantilainen lasten- ja nuortenkirjailija. Angie Sage opiskeli Leicesterissä graafista suunnittelua sekä kuvitusta. 
Kun Sagen fantasiakirja Magiaa (2005) ilmestyi, se nousi ykköseksi Britannian lastenkirjojen myyntilistalla. Teos oli myös useita viikkoja New York Timesin menekkiykkösten listalla. Kirjan julkaisuoikeudet on myyty lähes 30 maahan. Teos aloittaa Septimus Heap -sarjan. Angie Sage on julkaissut myös toistakymmentä lasten kuvakirjaa.

Septimus Heap -sarja suomeksi 
 
 
 
 
 
 Pimeä. (Darke, 2011.) Suom. Kaisa Kattelus. Kuvittanut Mark Zug. WSOY, 2012
 Tuli. (Fyre, 2013.) Suom. Kaisa Kattelus. Kuvittanut Mark Zug. WSOY, 2014

Lähteet

Aiheesta muualla 

 www.septimusheap.com. 
 Vesa Sisättö: Kuka on Septimus Heap? Helsingin Sanomat 29.3.2007.
 Mervi Heikkilä: Elämää Potterin jälkeen. Ilkka 2.9.2008.
 Enni Yli-Hynnilä: Kivi yllättää. Ilkka 30.11.2008.

Englantilaiset fantasiakirjailijat
Englantilaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Englantilaiset kuvittajat
Orvokki Annala

Orvokki Anita Annala (o.s. Honkanen, s. 26. huhtikuuta 1938 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Hän opiskeli 1957–1960 Helsingin yliopistossa historiaa ja suoritti mainoshoitajan tutkinnon Markkinointi-instituutissa vuonna 1964. Hän työskenteli copywriterina Oy Mainos Taucher Reklam Ab:ssä 1964–1976, tekstipäällikkönä Liikemainonta-McCannissä 1977–1980, suunnittelupäällikkönä Tampereen Taucherilla 1981–1982 ja sitten turkulaisessa Adaxissa. Annala toimi yrittäjänä 1987–1992, kunnes ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi.

Annala palkittiin kirjoittamisestaan jo kuusivuotiaana. Kymmenvuotiaana vuonna 1949 hän esitti kuunnelman Yleisradiossa. Hän on kirjoittanut artikkeleita, haastatteluja ja käännöksiä Mainosuutisiin, MARK -lehteen, Voi Hyvin -lehteen ja Etelä-Suomen Sanomiin. Hän on pitänyt englanninkielistä esseepalstaa Mediauutisissa sekä kirjoittanut novelleja ja kymmeniä pienoisromaaneja Kolmiokirjalle 1988-95.

Historialliset romaanit

Lastenkirjat 
 Mikä, Kuka ja Ken (1977)
 Angervoinen, Ingervoinen (1983)
 Ninni, surkea noita (1987)
 Kerikansan tarina (2004)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pirjo Suvilehto: Mytologiaa ja viihdettä. Kiiltomato.net 14.10.2001.
 Maria Loikkanen: Kerikansan tarina. Onnimanni 2/2004. (PDF)
 Maria Loikkanen: Lallinkartanon kerttu. Onnimanni 4/2004. (PDF)

Suomalaiset historiallisten romaanien kirjoittajat
Suomalaiset fantasiakirjailijat
Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Vuonna 1938 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset mainonnan suunnittelijat
Toivo Tarvas

Armas Toivo Tarvas (sukunimi aikaisemmin Dahlman; 23. maaliskuuta 1883 Helsinki – 10. joulukuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen kirjailija. Tarvas käytti myös salanimiä Harri Kangas, Janne Kreivilä, Otto W. Siilivaara ja T.T-s. 

Toivo Tarvaksen vanhemmat olivat muurari Frans Fredrik Dahlman ja Amanda Helenius. Hänen ottoisänsä oli senaattori Ossian Wuorenheimo. Tarvas pääsi ylioppilaaksi Suomalaisesta normaalilyseosta 1904 ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1912 ja maisteriksi 1916. Tarvas teki opintomatkoja Skandinavian maihin, Saksaan, 1909–1910 Italiaan ja 1912 Pariisiin.

Tarvas toimi aluksi teatterialalla ja oli teatterinjohtajana Tampereella ja Turussa sekä Kansallisteatterin hallintoneuvoston jäsenenä 1916–1924. Hän oli sitten Kustannusosakeyhtiö Ahjon johtokunnan jäsenenä 1918–1920, Nykyaika-aikakauslehden päätoimittajana 1918–1919 ja liikelehti Ilmarisen päätoimittajana 1920–1922. Hän oli myös maaseutulehtien kirjallisuus- ja taidekirjeenvaihtajana ja avusti pääkaupungissa ilmestyneitä lehtiä. Tarvas oli Suomalaisen Kirjakaupan osastonjohtaja 1925–1930 ja hän toimi myös vakuutusalalla.

Tarvas julkaisi useita kertomus- ja novellikokoelmia (Kohtalon tuulissa, Häviävää Helsinkiä, Helsinkiläisiä, Kadun lapsia) joissa kuvattiin elämää 1900-luvun alun Helsingissä. Hän käytti näissä kirjoissaan myös Stadin slangia.

Toivo Tarvas oli naimisissa 1916–1922 lasten- ja nuortenkirjailija Aili Somersalon kanssa. Toivo Tarvas kuoli pitkällisen sairauden jälkeen joulukuussa 1937.

Teoksia 
 Legendoja, piirustukset Kaarlo Enqvist-Atra.  Otava 1908
 Isä ja tytär : näytelmä 4:ssä näytöksessä.  WSOY 1908
 Eri tasoilta: nykyaikainen romaani.  Otava 1916
 Kohtalon tuulissa : nykyajan romaani.  Otava 1916
 Häviävää Helsinkiä : novelleja.  Otava 1917
 Velisurmaajat: "vallankumous"-romaani.  Kustannus Oy Ahjo 1918 (salanimellä Janne Kreivilä)
 Tuokiokuvia Helsingin vapautuspäiviltä.  Otava 1918
 Helsinkiläisiä : piirroksia pääkaupungin elämästä.  Kustannus Oy Ahjo, Helsinki 1919 
 Rakkauden kirous: romaani, Ahjon ajanviete-lukemisto 2.  Kustannus Oy Ahjo, Helsinki 1919  (salanimellä Harri Kangas)
 Kadun lapsia : novelleja.  Kustannus Oy Ahjo, Helsinki 1920
 Laiha mies: salapoliisiromaani. Minerva, Helsinki 1920 (salanimellä Otto W. Siilivaara)
 Tomin tarina : kertomus nuorisolle.  Gummerus 1931
 Karkuri: seikkailuromaani nuorisolle.  Gummerus 1932

Lähteet 
 Suomen kirjailijat-tietokanta 
 Ylioppilasmatrikkeli 1904

Viitteet 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset päätoimittajat
Vuonna 1883 syntyneet
Vuonna 1937 kuolleet
Hugo Aattela

Hugo Emil Aattela (vuoteen 1921 Virtanen, 13. heinäkuuta 1897 Hollola – 7. joulukuuta 1959 Lahti) oli suomalainen SDP:n kansanedustaja. Aattela tuli kansanedustajaksi varasijalta kesken kauden syyskuussa 1929 Iida Vihurin kuoltua. Hän jatkoi Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin edustajana aina vuoteen 1945. Aattela nousi uudelleen kesken kauden eduskuntaan huhtikuussa 1949 kun Alpo Lumme siirtyi Mikkelin läänin maaherraksi. Kausi jatkui heinäkuuhun 1951. Presidentin valitsijamiehenä Aattela oli vuosina 1925, 1931, 1937, 1940, 1943 ja 1950.

Aattela kävi kansakoulun jälkeen ylemmän käsityöläiskoulun ja opiskeli Työväen akatemiassa. Hän ehti työskennellä metallimiehenä kuusi vuotta ennen kuin siirtyi SDP:n palvelukseen. Puolueen piirisihteerinä hän oli vuosina 1920–1929. Puolueessa hän kuului Väinö Tannerin kannattajiin eli ns. tannerilaisiin. Jatkosodan aikana hänestä tuli Veturimiesten Yhdistyksen sihteeri sekä Veturimies-lehden päätoimittaja. Hän toimi tehtävissä aina vuoteen 1955. Aiemmin yhdistys oli lähinnä ammattikuntayhdistys, mutta sota-aikana siitä tuli osa ammattiyhdistysliikettä. Yhdistys liittyi SAK:hon ja Aattela valittiin SAK:n ammattiyhdistysjaostoon. Yhdistys vuodesta 1947 Suomen Veturimiesliitto lakkoili tai uhkaili lakolla useaan otteeseen 1940- ja 1950-luvuilla. Aattelalla oli näinä vuosina apunaan vankka toimitsijan ammattitaito ja kansanedustajana solmitut hyvät poliittiset ja yhteiskunnalliset suhteet.

Aattela oli myös voimakas raittiusaatteen kannattaja. Hän kuului kieltolain kannattajiin ja toimi 1930-luvulla uutta kieltolakia ajaneen Suomen Sosialidemokraattisen Raittiusyhdistyksen Pohjois-Hämeen piirissä. Hän piti raittiusaatteen lujittamista myös vastuullisen ammattiyhdistysliikkeen velvollisuutena. Hänen mielestään ammattiyhdistysliikkeellä, joka puolusti työntekijöiden oikeuksia, oli oikeus edellyttää, että työntekijät tekevät työnsä moitteettomasti. Hän toimi Sosialidemokraattisen Raittiusliiton (SDR) liittotoimikunnan puheenjohtajana ja kunniapuheenjohtajana ja Suomen Raittiusjärjestöjen Liiton hallituksessa. Hän oli puheenjohtajana myös SDR:n yhteyteen perustetussa Kansan Raittiusavussa.

Perhe 

Aattelan vanhemmat olivat työmies Kustaa Emil Virtanen ja Ida Maria Eriksson. Aattelan puoliso vuodesta 1922 oli Lyyli Maria Virtanen.

Lähteet 

Kansanedustajat
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Pirkanmaan vaalipiiri
Suomalaiset ammattiyhdistysjohtajat
Suomalaiset päätoimittajat
Vuonna 1897 syntyneet
Vuonna 1959 kuolleet
Leo Anttila

Leo Otto Anttila (20. huhtikuuta 1903 Tampere – 7. elokuuta 1967 Kotka) oli kotkalainen kirjailija ja lakimies. Hän kirjoitti vuonna 1948 sanat Kotkan ruusu -lauluun, joka esitettiin alun perin Kotkan Laulu -kabareen yhteydessä.

Anttilan vanhemmat olivat suomentaja Werner Anttila ja kirjailija Selma Anttila. Hänen sisarensa oli tekstiilitaiteilija Eva Anttila.

Teoksia 
 Salaoppeja, rahaa ja rakkautta : kotimainen rikos- ja rakkausromaani.  Kansanvalta 1925 (nimellä Tauno Sala yhdessä Olli Wuorisen kanssa)
 Helsingin suomalainen klubi 1926-1936. Leo Anttila, Helsinki 1936
 Kotkan laulu : näytelmä. 1942
 Onnen kopla : näytelmä. 1943
 Kaksi haaksirikkoa : näytelmä. 1945-1946
 Kotkan historia 1-2 ; yksi kirjoittajista.  Suomen Punaisen Ristin Kymen piirihallitus, Kotka 1953–1955
 Vieraana kuolema: salapoliisiromaani. Otava 1960
 Kymenlaakson teollisuuden kuljetukset 1960-61. Kymenlaakson seutukaavayhdistys, Karhula 1966

Suomennoksia 
 Stephen Leacock : Naurua naamion takaa : uusia romaaniparodioja. Gummerus 1926
 Leo Perutz : Viimeisen tuomion mestari : romaani. Karisto 1926 (alkuteos Der Meister des Jüngsten Tages)
 Leo Perutz : Yhdeksästä yhdeksään : romaani. Karisto 1927 (alkuteos Zwischen Neun und Neun)
 Leo Perutz : Bolibarin markiisi : romaani. Karisto 1928 (alkuteos Der Marques de Bolivar)
 John Macy  : Maailman kirjallisuuden historia ; sovitellen suom. Leo Anttila ; kuvittanut Onorio Ruotolo. Karisto 1929
 Paul Féval nuorempi ja M. Lassez : "Kolmen muskettisoturin" välivuodet : osa 5 Valtiosalaisuus : historiallinen seikkailuromaani. Karisto 1930 (alkuteos Le chevalier mystère, Secret d'état)
 Paul Féval nuorempi ja M. Lassez : "Kolmen muskettisoturin" välivuodet : osa 6 Rautanaamion pako : historiallinen seikkailuromaani. Karisto 1930 (alkuteos Le chevalier mystère, L'évasion du Masque de fer)

Lähteet 

Suomalaiset kirjailijat
Suomalaiset juristit
Suomentajat
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1967 kuolleet