joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Mikael Rohkean sotilasritarikunta

Mikael Rohkean sotilasritarikunta () on Romanian ylin sotilaille tarkoitettu kunniamerkki, jonka perusti Romanian kuningas Ferdinand I ensimmäisen maailmansodan aikana 26. syyskuuta 1916. Se on nimetty 1500-luvulla eläneen Valakian, Transylvanian ja Moldavian prinssin Mikael Rohkean (Mihai Viteazul, myös Mihai Bravu) mukaan. Ritarikunnan kunniamerkki voidaan myöntää taistelussa kunnostautuneelle yksilölle tai yhteisesti koko yksikölle. Kunniamerkillä on kolme luokkaa.

Ensimmäinen maailmansota

1. luokka: 16
2. luokka: 12
3. luokka: 336 (joista 43 sotilasyksiköille)

Romania osallistui ensimmäiseen maailmansotaan elokuusta 1916 alkaen. Sodan aikana palkittuihin kuuluivat mm.  sotamarsalkka Alexandru Averescu ja tuleva poliitikko sekä diplomaatti Grigore Gafencu.

Maailmansotien välinen aika

Mitalilla palkittiin myös Unkarin-Romanian sodassa 1918–1920 palvelleita. Myöhemmin Romanian diktaattoriksi noussut Ion Antonescu sai omansa Romanian kuninkaalta Tisza-joella 1919.

Toinen maailmansota

1. luokka: 15
2. luokka: 76 (joista 13 sotilasyksiköille)
3. luokka: 1628 (joista 118 sotilasyksiköille)

Toisen maailmansodan aikana kunniamerkin saivat mm. kenraali Vasile Atanasiu, kenraaliluutnantti Radu Băldescu sekä Nicolae Dabija, josta tuli kommunisminvastainen vastarintajohtaja toisen maailmansodan jälkeen ja joka sai omansa Kaukasuksen taistelujen aikana Tamanin sillanpäässä 1943. Myös tuleva kuningas Mikael I sai kunniamerkin armeijan komentajana itärintamalla 1941.

Romania osallistui toiseen maailmansotaan aluksi akselivaltojen liittolaisena. Kunniamerkkiä jaettiin tällöin myös useille natsi-Saksan komentajille kuten Hermann Göringille ja Erwin Rommelille, mutta myös muille Saksan liittolaisille. Esimerkiksi Carl Gustaf Emil Mannerheim palkittiin kunniamerkin kaikilla kolmella luokalla 1. marraskuuta 1941.

Elokuussa 1944 Romania julisti sodan Saksalle ja liittyi liittoutuneiden puolelle. Tämän jälkeen kunniamerkkejä myönnettiin myös liittoutuneiden upseereille. Sodan jälkeen palkittuihin kuuluu mm. Jugoslavian johtaja Josip Broz Tito, jolle myönnettiin kaikki kolme luokkaa 1947.

Nykyaika

Ritarikunta lakkautettiin 1947, mutta otettiin uudelleen käyttöön vuonna 2000.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ritarikunnat
Romanian historia
Romanian kunniamerkit
Arto Elovirta

Arto Elovirta (s. 4. maaliskuuta 1947 Turku) on suomalainen itseoppinut vaatesuunnittelija ja vaatetusalan yrittäjä. Hänet tunnetaan useiden suomalaisten vaatemerkkien mallistojen luojana ja vuonna 1983 perustamastaan Donatello-vaatetusliikkeestä.

Elovirran isoisä oli kenkäkauppias, ja hänen vanhemmillaan oli Turussa lastenvaatetehdas nimeltä Mekla-valmiste. Sen lopetettua 1965 Arto Elovirta aloitti veljensä kanssa 1967 lasten ja nuorten ulkoiluvaatteiden valmistuksen Meklalta perityllä Oukei-tuotemerkillä, mutta toiminta päättyi rahoitusvaikeuksiin 1970-luvun lopussa. Elovirta työskenteli sitten miestenmallistojen suunnittelijana Trinet Oy:ssä Littoisissa 1979–1984 ja One Top Oy:ssä 1982–1993. Hän on tehnyt suunnittelutyötä myös Kestilälle, Dixi-Coatille, Femitexille, Suomen Höyhenelle, Grünsteinille, Joukatexille, Luhdalle, Piretta-P.T.A.:lle ja Tiklakselle.

Vuonna 1983 Elovirta perusti laadukkaita ulkomaisia vaatetusmerkkejä edustavan Donatellon Turun Linnankadun ja Brahenkadun kulmaan. 1980-luvun lopulla Elovirralla oli Turussa myös Archie’s Best- ja Vaasassa The Best Shop -myymälä. 1990-luvun alussa Elovirta perusti Helsingin Katajanokan rantaan A.E.I. Magazine -nimisen liikkeen, joka ei kuitenkaan menestynyt syrjäisen sijainnin ja alkavan laman takia.

Donatello on tuonut ensimmäisenä Suomen markkinoille muun muassa Cornelianin, Dieselin ja Hugo Bossin tuotteita. Muita Elovirran edustamia merkkejä ovat olleet Giorgio Armani, Byblos, Christian Lacroix sekä Marithé + François Girbaud. Elovirta on pitänyt yllä myös itse suunnittelemaansa vaatemerkkiä Mondo Di Archie (MDA).

Keväällä 2014 Arto Elovirta ilmoitti jäävänsä eläkkeelle ja jättävänsä liikkeen poikansa ja tyttärensä hoidettavaksi. Myymälä ja verkkosivusto suljettiin.

Vuonna 1988 Elovirta sai ensimmäisen Muodin Gloria -palkinnon, jonka myönsi naistenlehti Gloria. Seuraavana vuonna Pukeva myönsi hänelle Ruben Jaari -mitalin.

Lähteet

Suomalaiset muotisuunnittelijat
Suomalaiset yrittäjät
Vuonna 1947 syntyneet
Elävät henkilöt
Baseballin maailmanmestaruuskilpailut 1974

Baseballin maailmanmestaruuskilpailut 1974 olivat kaiken kaikkiaan 23. maailmanmestaruuskilpailut ja toiset, jotka järjesti vuonna 1973 FIBA:n kilpailijaksi perustettu Federación Mundial de Béisbol Amateur (FEMBA). Turnaus pelattiin 13.- 23. marraskuuta 1974 Yhdysvalloissa. Kyseessä oli ensimmäinen amatöörien maailmanmestaruusturnaus, jossa kaikki tuomarit olivat ammattilaisia. Turnaus jäi FEMBA:n järjestämistä viimeiseksi, sen liityttyä FIBA:n kanssa uuteen kattojärjestään loppuvuodesta 1975.

Yhdysvallat ja Nicaragua päätyivät tasatilanteeseen sarjan kärjessä, ja niiden keskinäinenkin ottelu jouduttiin lopettamaan tasatilanteeseen pimeyden takia. Turnauksen päätteeksi nämä joukkueet kohtasivat paras kolmesta -systeemillä pelatussa loppuottelusarjassa. Nicaragua voitti ensimmäisen ottelun 3-1, mutta Yhdysvallat vei kaksi seuraavaa ja mestaruuden juoksuin 4-3 ja 9-2.

Turnauksen sarjataulukko

Lähteet 
 projectcobb

1974
Vuoden 1974 baseball
Yhdysvaltain baseball
Paulus Lempelius

Paulus Andreae Lempelius eli Lempelensis  (1592 – 28. syyskuuta 1665) oli suomalainen Virossa vaikuttanut pappi. Hän on tullut tunnetuksi kirjailija Aino Kallaksen romaanin Reigin pappi päähenkilönä.

Lempeliuksen isä Andreas Petri (k. 1609) toimi Lempäälän kirkkoherrana vuodesta 1584 alkaen, nimi Lempelius on luultavasti latinankielinen johdos Lempäälän nimestä. Kirkkoherra Andreas Petri saattoi olla sama henkilö kuin Naantalin luostarin viimeisenä pappismunkkina vuoteen 1569 toiminut Andreas Petri joka oli myös kirjailija Kyösti Wilkunan historiallisen romaanin Viimeiset luostariasukkaat (1912) päähenkilönä.

Paulus Lempelius opiskeli Turussa ja Tallinnassa. Lempelius toimi Tallinnan katedraalikoulun kollegana vuodesta 1622 ja koulun rehtorina 1624–1625. Jouduttuaan erotetuksi rehtorin virasta Lempelius valittiin 1625 Hiidenmaalla sijainneen Reigin seurakunnan kirkkoherraksi ja hän astui virkaansa 1627.

Lempeliuksen puoliso karkasi yhdessä Reigin apulaispapin Jonas Kempen kanssa Suomeen 1647. He joutuivat kiinni ja heidät mestattiin aviorikoksen vuoksi Tallinnassa 1649. Kirjailija Aino Kallas kirjoitti tästä tapauksesta asiakirjalähteisiin perustuneen romaaninsa Reigin pappi. Romaanin mukaan Lempeliuksen vaimo olisi ollut Turun kaupunginvouti Erik Wyckenin tytär Catharina Wycken ja heillä olisi ollut ainoastaan pienenä kuolleet lapset Hebla ja Anders. Toisten lähteiden mukaan Paulus Lempeliuksen puolison nimi oli Catharina Wijck jonka isä oli haapsalulainen kauppias Hans Wijck ja Lempeliuksella oli kolme täysi-ikäisiksi elänyttä poikaa Johannes, Paulus ja Jürgen. Pojista Johannes ja Paulus pääsivät ylioppilaaksi Turussa 1642 ja Jürgen oli Inkerinmaalla sijainnen Orlinan hovin vuokrannut tilanvuokraaja joka lienee kuollut 1691.

Lähteet 
 Yrjö Blomstedt : Lampelius - Lampeel, Genos 21(1950), s. 80–84 
 Yrjö Blomstedt : Lempelius - Scraderus, Genos 27(1956), s. 106–108 
 SukuForum 16.11.2011: Tiedonjyvänen Lempelius - suvun alkujuurista
 SKS Biografiakeskus : Turun hiippakunnan paimenmuisto : Andreas Petri (k 1609)
  Luettu 1.6.2014.
  Luettu 1.6.2014.

Aiheesta muualla 
 Paulus Lempeliuksen elämäkerta Kansallsibiografiassa

Suomalaiset papit
Vuonna 1592 syntyneet
Vuonna 1665 kuolleet
Fantomas – sadan naamion mies

Fantomas – sadan naamion mies (Fantômas) on André Hunebellen ohjaama ranskalais-italialainen elokuva vuodelta 1964 ja kolmiosaisen Fantomas-elokuvasarjan ensimmäinen osa. Kaksi muuta ovat Fantomas nauraa kuolemalle ja Fantomas uhkaa maailmaa. Elokuvat perustuvat Marcel Allainin ja Pierre Souvestren vuonna 1911 alkaneeseen jatkokertomukseen Fantomasista. Elokuva on alkuperäisiä tarinoita kepeämpi, ja komisario Juve on esikuvaansa koomisempi.

Juoni 

Fantomas (jota esittää Jean Marais) on monen hahmon mies. Hänen aseensa on maquillage. Naamioidensa avulla hän voi esiintyä kenenä tahansa ja ulkonäköään muuttamalla aiheuttaa loputtomasti sekaannuksia. Tässä ensimmäisessä Fantomas-elokuvassa hän on tyytymätön Fandoriin (jota myös esittää Jean Marais), joka on kirjoittanut hänestä kuvitellun haastattelun. Hän kostaa sieppaamalla Fandorin ja uhkaamalla tappaa tämän. Naapioitumalla Fandoriksi hän tekee näyttävän rikoksen. Kun komisario Juve liittyy takaa-ajoon, kameleonttimainen Fantomas tekee heti rikoksen naamioituneena Juveksi. Lopulta Fandor, Juve ja Fandorin tyttöystävä Hélène ajavat yhdessä takaa suurrikollista, mutta turhaan, sillä sadan naamion miehen onnistuu paeta.

Näyttelijät

Arviot 
Amerikkalaisarvioissa Hunebellen ohjausta pidetään velttona, mutta Jean Marais pelastaa paljon. Michel Magnen musiikki saa erikoismaininnan.

Fantomas-trilogia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Fantômas Unifrancessa. 

Ranskalaiset komediaelokuvat
Vuoden 1964 ranskalaiset elokuvat
Eemeli Kouki

Eemeli Kouki (s. 1991) on suomalainen lentopalloilija. Kouki pelasi uransa ensimmäisen pääsarjaottelun Suomen Mestaruusliigassa lokakuussa 2008. Tämän jälkeen hän on esiintynyt lentopalloliigassa Raision Loimun, Perungan Poikien ja Hurrikaani-Loimaan riveissä. Kouki on voittanut urallaan kahdesti SM-hopeaa (2015, 2017), kolmesti SM-pronssia (2010, 2012, 2016) ja kahdesti Suomen Cupin hopeaa (2011 ja 2015). Kouki toimi kaudella 2015–2016 Hurrikaani Loimaan kapteenina. Kaudella 2017-18 Koukin työnantaja on Romanian pääsarjassa pelaava monilajiseura Steaua Bucuresti. Sopimus on vuoden mittainen. 

Kouki nousi miesten maajoukkueryhmään toukokuussa 2014. Hän pelasi uransa ensimmäisen A-maaottelun kesäkuun 1. päivä 2014 Kanadaa vastaan. Kouki on pelannut sekä yleispelaajan että liberon roolia niin maajoukkueessa kuin seurajoukkueissa. Arvokisoissa Kouki ei ole vielä edustanut Suomea, vaan hän oli viimeinen pelaaja, joka pudotettiin ulos lopullisesta kisakokoonpanosta MM-kisoista 2014 ja EM-kisoista 2015.

Kouki on opiskellut Lapin yliopistossa kaksi vuotta luokanopettajakoulutuksessa. Tällä hetkellä opinnot ovat kesken.

Lähteet 

Suomalaiset lentopalloilijat
Vuonna 1991 syntyneet
Elävät henkilöt
7digital

7digital on yksityisomisteinen verkkomusiikkikauppa, jonka valikoimaan kuuluu yli 24 miljoonaa musiikkikappaletta. Yhtiö myy digitaalisen musiikin palveluita kuluttajille, tuottajille, sekä muille yhteistyökumppaneille, jotka ovat pääasiassa viihde-elektroniikan, autoteollisuuden, mobiilioperoinnin sekä vähittäismyynnin sektoreilta.

The 7digital API:n (Application Programming Interface) avulla tuottajat ja yhteistyökumppanit voivat lisensoida 7digitalin teknologiaa ja musiikkikatalogia musiikkiverkkosivuilleen ja sovelluksiin, tai integroida musiikkia olemassa oleviin palveluihin.

Lähteet

Brittiläiset yritykset
Verkkokaupat
Raviohjastaja

Raviohjastaja on henkilö, joka ohjastaa hevosta ravikilpailuissa. Ohjastaja voi olla myös hevosen omistaja ja/tai valmentaja, mutta monet voitokkaimmista ohjastajista ovat niin sanottuja lainaohjastajia, joiden pääasiallinen toimenkuva on vain ohjastaminen. Heitä ovat muun muassa Jorma Kontio, Ari Moilanen ja Mika Forss.

Suomen kymmenen voitokkainta ohjastajaa 
 Jorma Kontio
 Antti Teivainen
 Ari Moilanen
 Tapio Perttunen
 Pekka Korpi
 Esa Holopainen
 Harri Koivunen
 Veijo Heiskanen
 Mauri Jaara
 Mika Forss

Tilanne 31.12 2017 mennessä
Lähde:

Muunmaalaisia tunnettuja raviohjastajia 
 Stig H. Johansson, Ruotsi
 Örjan Kihlström, Ruotsi
 Erik Adielsson, Ruotsi
 Björn Goop, Ruotsi
 Jean-Michel Bazire, Ranska
 Jos Verbeeck, Belgia

Katso myös 
 Tuhannen voiton klubi, artikkeli tuhat ravivoittoa saavuttaneista suomalaisohjastajista.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Tietoa ohjastuslisensseistä Suomen Hippoksen sivuilla

Raviurheilu
The Return of the Living Dead

The Return of the Living Dead (televisioesityksissä 2000-luvulla Suomessa käytetty nimi: Elävien kuolleiden paluu) on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut Dan O’Bannonin ohjaama yhdysvaltalainen zombie-aiheinen kauhukomediaelokuva. Elokuva on saanut neljä jatko-osaa.

Juoni 
Freddy on saanut työpaikan varastosta, jota  Frank esittelee hänelle. Myöhemmin Frank kertoo Freddylle kauhuklassikko Night of the Living Deadin perustuvan tositapahtumiin, jossa kaikki sai alkunsa eräästä kemikaalista, joka herätti kuolleet eloon. Hän myös kertoo, että ruumiit vietiin varastoon, jossa he ovat töissä. He lähtevät katsomaan niitä, mutta siellä oleva kemikaali alkaa vuotaa ja he menettävät tajuntansa.

Samaan aikaan joukko Freddyn ystäviä ovat hakemassa häntä töistä. He päättävät mennä läheiselle hautausmaalle juhlimaan. Frank ja Freddy heräävät ja tajuavat yhden ruumiin heränneen eloon. He kutsuvat paikalle johtajansa Burtin ja yhdessä he kolme onnistuvat viemään ruumiin tuhkattavaksi Burtin parhaan ystävän, Ernien luo. Tuhkauksessa kuitenkin vapautuu kemikaalia ilmaan, josta se leviää sadepilveen. Alkaa sataa, ja sen seurauksena kaikki hautausmaalla olevat ruumiit heräävät eloon. Ruumiit alkavat jahdata Freddyn ystäviä ja muita.

Näyttelijät

Vastaanotto 
Elokuvalla on Rotten Tomatoes-sivustolla 90 prosentin ”tuore” arvosana. Elokuva on saanut neljä Saturn-ehdokkuutta, paras kauhuelokuva, paras ohjaaja, paras maskeeraus ja paras päyttelijä (James Karen).

Kohtelu Suomessa 
Valtion elokuvatarkastamo määräsi elokuvalle ennakkotarkastuksessa 28.8.1985 ikärajan KK (Kokonaan kielletty), joten elokuvaa ei saanut laillisesti Suomessa esittää eikä levittää. Valituskierroksen jälkeenkin samana syksynä täyskielto jäi voimaan. Elokuva vapautui laillisesti esitettäväksi ja levitettäväksi aikuissensuurin poistuttua Suomesta lakimuutoksessa vuoden 2001 alussa.

20.8.1994 MTV3:n piti esittää Return of the Living Dead puolen yön jälkeen. Elokuvien ja videoiden ennakkotarkastus ei koskenut televisioesityksiä, mutta kanavat usein oma-aloitteisesti noudattivat elokuvatarkastamon päätöksiä, joskin saattoivat poiketa niistä mikäli aikaa oli kulunut riittävän kauan. Muutamaa päivää ennen esitystä elokuva vedettiin pois ohjelmistosta. MTV 3:n mukaan elokuva jätettiin esittämättä "liikenneministeri Ole Norrbackin henkilökohtaisesta toivomuksesta".

Jatko-osat 
Elokuvalle on tullut neljä jatko-osaa:

 Return of the Living Dead Part II (1988)
 Return of the Living Dead 3 (1993)
 Return of the Living Dead: Necropolis (2005)
 Return of the Living Dead: Rave to the Grave (2005)

Lähteet

Aiheesta muualla 
Elokuva Box Office Mojossa 
 

Vuoden 1985 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset kauhukomediat
Return of the Living Dead
Kokonaan kielletyt elokuvat Suomessa
Kiltinänsaamelaiset

Kiltinänsaamelaiset eli kildininsaamelaiset ovat Venäjällä elävä saamelaisten alkuperäiskansaan kuuluva etninen ryhmä, jonka määräksi arvioitiin noin 1 000 henkilöä vuonna 1995. Kiltinänsaamelaisista, akkalansaamelaisista ja turjansaamelaisista käytetään yhteisnimeä Kuolan saamelaiset. Kiltinänsaamen kieltä puhuu noin 650 henkilöä.

Kiltinänsaamelaista kulttuuria elvytetään erilaisin keinoin; eräs kiltinänsaamelainen kulttuurivaikuttaja on räppäri Yarsem Galkin.

Lähteet

Kirjallisuutta 

 
 
 
 Krauss, M. E. 1997. The indigenous languages of the North: A report on their present state. In H. Shoji and J. Janhunen (eds.), Northern minority languages: Problems of survival, pp. 1–34. Osaka and Fairbanks: National Museum of Ethnology and Alaska Native Language Center, University of Alaska Fairbanks.

Pohjois-Venäjän etniset ryhmät
Saamelaiset
Kati Hurme

Kati Hurme (s. 1968) on suomalainen entinen esteratsastaja, nykyinen estevalmentaja ja urheilutoimittaja.

Hurme aloitti ratsastuksen jo alle kouluikäisenä ja kävi ratsastustunneilla Husön, Tuomarinkylän, Eriksnäsin ja Karlvikin ratsastuskouluissa. 14-vuotiaana vuonna 1982 hänelle ostettiin ensimmäinen oma hevonen Satin, jolla hän alkoi vuonna 1983 kilpailla esteratsastuksessa Veikko Heikkilän valmentamana ja oli jo samana vuonna mukana juniorien PM-joukkueessa. Hän voitti juniori- ja nuorten ratsastajien tasolla kymmenen SM- ja PM-mitalia, joista viisi oli kultamitaleja. Vuonna 1984 hän sai käyttöönsä hollantilaisruuna Metropolitanin (kilpailunimi Pohjola Metropolitan), jolla hän voitti vuonna 1988 nuorten ratsastajien Euroopan mestaruuden Chaudfontainessa, Belgiassa. Vastaavantasoiseen suomalaissaavutukseen ylsi uudelleen vasta 25 vuotta myöhemmin Elmo Jankari, joka voitti kenttäratsastuksessa nuorten ratsastajien EM-kultaa vuonna 2013.

Hurmeen isä Veikko toimi hänen urheilumanagerinaan ja hänellä oli jo junioriaikoina sponsorisopimukset Volvo-Auton ja Pohjolan kanssa. Mirri Kynsilehdon tavoin hän kuului junioriaikoinaan myös vuonna 1985 perustettuun Enso-Gutzeitin sponsoroimaan Enso-Teamiin, joka tuki lahjakkaita nuoria ratsastajia.

Hurme muutti ulkomaille Englantiin valmentautumaan ja kilpailemaan vuonna 1986 ylioppilaskirjoitustensa jälkeen ja siirtyi 1989 Hollantiin, 1992 Saksaan ja 1993 Belgiaan. Vuonna 1988 Metropolitanin loukkaannuttua hänen tärkeimmäksi kilparatsukseen tuli Vancouver (kilpailunimi Pohjola Vancouver). Ratsukko osallistui noin neljäänkymmeneen Grand Prix-, maailmancup- ja Nations Cup -luokkaan keräten sijoituksia, maailmancup-luokissa seitsemän kertaa. Suomen Nations Cup -joukkueessa ratsukko kilpaili vuosina 1991–1993, ja Hurme ja Vancouver edustivat Suomea myös seniorien EM-kilpailuissa vuonna 1991. Helsinki International Horse Show'ssa Hurme keräsi vuosien varrella kolme luokkavoittoa, muiden muassa kansainvälisen kaksintaisteluratsastusluokan voiton Metropolitanilla vuonna 1986 ollessaan vasta juniori.

Vancouver-ratsu loukkaantui vuonna 1994, ja 1990-luvun alun lama sai Hurmeen sponsorit vetäytymään. Hän lopetti kansainvälisen kilpailu-uransa ja palasi Suomeen, ryhtyi valmentajaksi, perusti perheen ja opiskeli ensin tradenomiksi, sitten urheilujournalistiksi. Hän on muun muassa toiminut kansainvälisten ratsastuskilpailujen selostajana Yleisradiolle ja Eurosportille ja esimerkiksi Helsinki International Horse Shown lehdistöpalvelussa sekä kirjoittanut lehtijuttuja.

Hurme edusti koko kilpailu-uransa ajan Suomen Kenttäratsastusseuraa. Hän toimi Suomen Ratsastajainliiton (SRL) Lounais-Suomen aluevalmentajana esteratsastuksessa vuosina 2000–2007. Hänet on nimitetty SRL:n Huippuvalmentajaksi ja hän toimii edelleen estevalmentajana. Lisäksi hän kasvattaa estehevosia.

Hurme on kolmen lapsen äiti.

Kirjallisuutta

Lähteet

Suomalaiset esteratsastajat
Vuonna 1968 syntyneet
Elävät henkilöt
Ubisoft Connect

Ubisoft Connect (aiemmalta nimeltään Uplay) on ranskalaisen Ubisoft Entertainment Sweden AB:n kehittämä ja julkaisema digitaalinen pelien kauppa- ja jakelupalvelu, joka on saatavilla PC:lle, PlayStation 4:lle, Xbox One:lle, Wii U:lle, PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle, iOS:lle sekä Android:ille. Ubisoft Connectia pidetään usein Steamin ja Originin kilpailijana. Ubisoft Connect sisältää yksinomaan Ubisoftin pelejä.

Ominaisuudet
Ubisoft Connectin pelaajat voivat pelata muiden kanssa ja ansaita palkintoja saavutuksien avulla. Ubisoftin toimitusjohtaja Yves Guillemot toteaa, että "mitä enemmän pelaat, sitä enemmän voit saada ilmaisia esineitä".

Jokaisessa Ubisoft Connect -pelissä on neljä toimintoa, jotka voidaan toteuttaa ansaiten pelaajalle Ubisoft Connect -pisteitä. Jokainen toiminto tarjoaa pelaajalle joko 5, 10, 15, 20, 30 tai 40 pistettä, joita voi käyttää peliin littyvien asioiden avaamisessa. Pisteet eivät ole sidottuja tiettyyn peliin, joten mistä tahansa pelistä avattuja pisteitä voi käyttää missä tahansa Ubisoft Connect -palvelun pelissä.

Ohjelma
Ubisoft Connect julkaistiin 3. heinäkuuta 2012 korvaten Ubisoft Game Launcherin. Työpöytäversio muodostaa yhdistää Ubisoft Connect Units -pisteet sekä palkinnot, ja yhdistää pelaajan profiilin eri alustoilla (konsolit, Facebook, PC, ja mobiili).  Se on samanlainen Valven Steamin ja EA:n Origin ohelmien kanssa joiden toimintaperjaate on sama.

Saadakseen Ubisoft Connectin ominaisuudet, tarvitsee pelaajan luoda Ubisoft Connect -tili.

Rootkit väitteet
Heinäkuussa 2012 Tavis Ormandy, Tietoturva insinööri Googlella väitti, että "Uplay" DRM on rootkit ja aiheuttaa vakavan turvallisuusriskin. Ohjelmisto asentaa selainlaajennuksen, joka mahdollistaa pääsyn järjestelmään. 
 Ormandy on kirjoittanut proof-of-concept koodin haavoittuvuudelle. Haavoittuvuus korjattiin versiossa 2.0.4.

Lähteet

Verkkopelipalvelut
Digitaalinen jakelu
Ubisoft
Luettelo maailman suurimmista lentoasemista kansainvälisen matkustajamäärän mukaan

Maailman vilkkain lentoasema kansainvälisen matkustajamäärän mukaan on mitattu kansainvälisen liikenteen matkustajien kokonaismäärällä (tiedot Airports Council Internationalilta (ACI)). Heathrow’n lentoasema on ollut maailman vilkkain lentoasema vuoteen  2005 mutta vuonna 2014 sen on ohittanut Dubain kansainvälinen lentoasema.

2016 tilastot

2015 tilastot

2014 tilastot

2013 tilastot

2011 tilastot

2010 tilastot

2008 tilastot

2006 tilastot

2005 tilastot

Lähteet 

Luettelot lentoasemista
Mikko Katila (professori)

Mikko Katila (12. joulukuuta 1932 Muhos – 31. maaliskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, kardiologian ja sisätautien erikoislääkäri. Hän oli sydäninfarktipotilaiden hoidon uranuurtajia Suomessa ja toimi Satakunnan keskussairaalan ylilääkärinä ja viimeksi Satakunnan sairaanhoitopiirin johtajaylilääkärinä.

Katila sai Konrad ReijoWaaran palkinnon 1992 ja hän sai myös professorin arvonimen.

Lähteet 

Suomalaiset lääkärit
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 2014 kuolleet
Lolita Jolie

Lolita Jolie, oikealta nimeltään Claudia Cislek (s. 1990 München) on saksalainen laulaja. Hän laulaa yksinomaan vain ranskan kielellä.

Elämä

Lolita Jolien kiinnostus Ranskan kieltä kohtaan tuli hänen isoisältään, joka on ranskalainen. Hänen perheensä ei ollut kaksikielinen, mutta hän oppi puhumaan Ranskan kieltä peruskoulussa ja lukiossa.

Hänen ensimmäinen singlensä "Joli Garçon", toi mukanaan suuren menestyksen vuoden 2010 puolivälissä. Ensimmäinen single julkaistiin Lolita-nimen alaisena YouTubessa sekä Future Trance Vol. 53-levyllä. Kappale julkaistiin myös kansainvälisesti digitaalisesti ladattavana 5. syyskuuta 2010. Vaikka kappaleen musiikkivideolla artistin sanat sisältävät joitakin kielivirheitä, sitä käytetään paljon Ranskassa. Kappaleesta tuli helmikuussa 2011 niin suosittu, että se pääsi Ranskan singlelistalla kahdenkymmenen parhaan joukkoon. Myöhemmin Lolita vaihtoi toiminimensä nimeen Lolita Jolie, koska alkuperäisen nimen epäiltiin aiheuttavan sekaannuksia itävaltalaislaulaja Lolitan kanssa. Kappaleen suuren suosion myötä se uudelleenjulkaistiin CD-versiona saksankielisissä valtioissa helmi-maaliskuussa 2012.

30. tammikuuta 2012 Lolita julkaisi seuraavan singlen La première Fois, joka oli kaikkien aikojen ensimmäinen saksalaisen artistin musiikkivideo, mikä kuvattiin kokonaan 3D:nä. Lolita julkaisi 20. heinäkuuta 2012 singlen Non Non Non. Kyseinen kappale julkaistiin Planet Punk Musicin ja EMIn sopimuksen alaisena.

Diskografia

Singlet

 Joli Garçon (2010)
 La première fois (2012)
 Non Non Non (2012)
 Moi Lolita, I wanna dance with you (2013)
 Bonjour Madame (2015)

Vierailevana artistina

 Bacefook - Mon Chéri (2014)

Lähteet

Saksalaiset laulajat
Vuonna 1990 syntyneet
Elävät henkilöt
Sansone contro il Corsaro Nero

Sansone contro il Corsaro Nero (”Simson vastaan Musta Kaappari”) on vuonna 1964 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Peplum-, miekkamies- ja merirosvogenrejä yhdistävän elokuvan on ohjannut Luigi Capuano. Sen pääosaa esittää Sergio Ciani alias Alan Steel.

Juoni
Lyötyään Mustan Kaapparin merirosvot Simson rakastuu Hermosan kuvernöörin Don Alonzon tyttäreen Rositaan. Kuvernööri ei suostu antamaan tytärtään kalastajan pojalle, ja niinpä Simson palaa kotikyläänsä. Don Rodrigo punoo juonia Don Alonzon pään menoksi ja liittoutuu Mustan Kaapparin kanssa. Simson pelastaa kuvernöörin, paljastaa Don Rodrigon juonet, voittaa merirosvot ja saa Rositansa.

Näyttelijät

Tuotanto
Sansone contro il Corsaro Nero on kuvattu Totalscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa. Ulkokuvissa erottuvat Tor Caldaran maisemat.

Elokuva on Fortunato Misianon Romana Filmille tyypillinen tusinaseikkailu, jossa peplumia edustaa vain Simsoniksi kutsuttu lihaksikas sankari. Eräissä kieliversioissa sankarin nimenä on Herkules.

DVD-julkaisut 
Yhdysvaltalainen Retromedia on julkaissut elokuvan laadultaan tyydyttävän tv-version Reg Parkin La sfida dei gigantin kylkiäisenä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Italialaiset seikkailuelokuvat
Vuoden 1964 italialaiset elokuvat
Waylon

Willem Bijkerk (s. 20. huhtikuuta 1980, Apeldoorn, Alankomaat) on hollantilainen country- ja poplaulaja. Hänen taiteilijanimensä Waylon on peräisin hänen idoliltaan Waylon Jenningsiltä. The Common Linnets -duon jäsenenä Waylon sijoittui toiseksi Eurovision laulukilpailussa 2014. Hän edusti jälleen Alankomaita, tällä kertaa sooloartistina, vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa Lissabonissa. Hänen edustuskappaleensa on nimeltään "Outlaw in ’Em".

Ura 
Bijkerk aloitti uransa vuonna 1995 kun hän lauloi lasten tv-ohjelmassa Telekidsissä "Harry Stallion" -nimisen kappaleen kertosäkeen.

Lapsuudesta asti Bijkerk oli inspiroitunut country-musiikista ja hän soitti rumpuja yhdessä West Virginian Railroad -nimisen bändin kanssa. Vuonna 1997 hän sopi yhteistyöstä levy-yhtiö EMI Recordsin kanssa ja meni Nashvilleen nauhoittamaan albumiaan. Albumi ei kuitenkaan tullut valmiiksi. Vuonna 2001 hän asui ja työskenteli Yhdysvalloissa, jossa hän esiintyi myös yhdessä idolinsa Waylon Jenningsin kanssa. Kun Jennings kuoli vuonna 2002 Bijkerk muutti takaisin Alankomaihin.

Bijkerk kehitti taitojansa pidemmälle Lisa Borayn kanssa. Palattuaan Yhdysvalloista hän liittyi coverbändiin nimeltä Santa Rosa. Hän lauloi myös bändissä nimeltä Millstreet.

Vuonna 2005 Bijkerk ja Rachel Kramer esiintyivät duona nimeltä Rachel & Waylon kappaleella "Leven als een beest" Alankomaiden euroviisukarsinnoissa.

Eurovision laulukilpailu 2014 
Yhdessä Ilse DeLangen kanssa Bijkerk oli Alankomaiden euroviisuedustaja vuoden 2014 Eurovision laulukilpailussa Kööpenhaminassa. He muodostivat duon nimeltä The Common Linnets ja esittävät kappaleen nimeltä "Calm After the Storm" saavuttaen toisen sijan 238 pisteellä.

Eurovision laulukilpailu 2018 
9. marraskuuta 2017 ilmoitettiin Bijkerkin edustavan jälleen Alankomaita vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa, mutta tällä kertaa sooloartistina.

Diskografia

Albumit 
 2009 - Wicked Ways (platinaa)
 2011 - After All
 2014 - Heaven After Midnight
 2016 - Seeds
 2018 - The World Can Wait
 2019 - Human

Singlet 
 2009 - Wicked Way
 2009 - Hey
 2010 - Happy Song
 2010 - Nothing To Lose
 2011 - The Escapist
 2012 - Lose It
 2012 - Lucky Night
 2014 - Giving Up Easy
 2014 - Grasping Song
 2014 - Love Drunk
 2016 - Mis je zo graag
 2016 - Our Song
 2018 - Outlaw in 'Em

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Waylonin kotisivut

Alankomaalaiset poplaulajat
Alankomaalaiset rocklaulajat
Alankomaiden euroviisuedustajat
Vuoden 2014 euroviisuedustajat
Vuoden 2018 euroviisuedustajat
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Mickey Hargitay

Mickey Hargitay (oikealta nimeltään Hargitay Miklós, 6. tammikuuta 1926 Budapest – 14. syyskuuta 2006 Los Angeles) oli unkarilaissyntyinen yhdysvaltalainen kehonrakentaja ja elokuvanäyttelijä.

Hargitay pakeni toisen maailmansodan jälkeen Unkarista Yhdysvaltoihin. Hän harrasti kehonrakennusta ja voitti NABBA:n Mr. Universe -kilpailun vuonna 1955. Hargitay aloitti näyttelijänuransa Mae Westin showkiertueilla ja esiintyi vaimonsa Jayne Mansfieldin rinnalla elokuvassa Houkuttelevat huulet (Will Success Spoil Rock Hunter?, 1957). Vuonna 1960 pariskunta teki Italiassa elokuvan Herkules ja rakkauden kuningatar. Hargitay näytteli sen jälkeen useissa italialaisissa viihde-elokuvissa. Hän vetäytyi julkisuudesta 1970-luvun alussa.

Arnold Schwarzenegger esitti Hargitayta vuoden 1980 televisioelokuvassa The Jayne Mansfield Story. Hänen tyttärensä on televisionäyttelijä Mariska Hargitay.

Elokuvia
 Herkules ja rakkauden kuningatar, 1960
 La vendetta dei gladiatori, 1964

Lähteet

Aiheesta muualla
 Muscle Memory: Mickey Hargitay 
 

Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Yhdysvaltalaiset kehonrakentajat
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2006 kuolleet
Fame (vuoden 1980 elokuva)

Fame on yhdysvaltalainen 1980 ensi-iltansa saanut elokuvamusikaali, jonka ohjasi Alan Parker. Elokuva seuraa muutaman teini-ikäisen taidelukion opiskelijan elämää New Yorkissa. Elokuvan koulun esikuva on Fiorella LaGuardia High School of Music and Art and Performing Arts New Yorkin Manhattanilla.
Yhdysvalloissa elokuvaa näytettiin ensi-illassa vain kolmessa teatterissa, joten elokuvan ensimmäisen viikon tuotto oli hieman yli 118 tuhatta dollaria. Kaikkiaan vuoden 1980 aikana elokuva keräsi pääsylipputuloja yksin Yhdysvalloissa $21.202.829.
Elokuva on esitetty Suomessa televisiosta neljästi, YLE TV1:llä 1988 ja 1994 sekä Nelosella 1999 ja 2000.

Näyttelijät 

Oppilaat

Opettajat

Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Fame saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 1980 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset draamaelokuvat
Yhdysvaltalaiset elokuvamusikaalit
Yhdysvaltalaiset nuortenelokuvat
Parhaan musiikin Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Parhaan laulun Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
New Yorkissa tapahtuvat elokuvat
Metro-Goldwyn-Mayerin elokuvat
Elohopeasyanidi

Elohopea(II)syanidi, tunnetaan myös nimellä elohopeasyanidi, on typen, hiilen ja elohopean muodostama yhdiste. Se on väritön, hajuton, ja erittäin myrkyllinen valkoinen jauhe jolla on metallinen maku.

Yhdiste hajoaa 320 °C:n lämpötilassa disyaaniksi ja siitä sublimoituu myrkyllisiä elohopeahöyryjä.

Elohopeasyanidi liukenee erittäin hyvin poolisiin liuottimiin, kuten veteen, alkoholiin ja ammoniakkiveteen. Se liukenee huonosti eetteriin, eikä liukene esimerkiksi bentseeniin, öljyihin ja muihin veteen liukenemattomiin yhdisteisiin.

Yhdiste hajoaa äkillisesti joutuessaan tekemisiin happojen kanssa, jolloin muodostuu vetysyanidia.

Elohopeasyanidi tummuu sen ollessa pitkään valossa. Yhdiste myös reagoi voimakkaasti hapettimien, metallikloraattien, perkloraattien, nitraattien ja nitriittien kanssa, jolloin syntyy hyvin voimakas räjähdys.

Yhdistettä voidaan valmistaa vetysyanidin ja elohopea(II)oksidin välisellä reaktiolla.

Elohopeasyanidi on yksi myrkyllisimmistä yhdisteistä sen ollessa syanidi, ja sen sisältämän elohopean vuoksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 
PubChem: Mercuric cyanide 
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Mercury(II) cyanide 
ChemBlink: Mercuric Cyanide 

Elohopeayhdisteet
Myrkylliset kemikaalit
Syanidit
Yamaman taistelu

Yamaman taistelu oli vuonna 633 käyty taistelu Yamaman alueella (nykyisen Saudi-Arabian itäosassa). Taistelu oli osa profeetta Muhammadin kuoleman jälkeen muslimien ja beduiinien välillä syttyneitä Ridda-sotia. Taistelu päättyi muslimien voittoon.

Yamaman taistelu on merkittävässä roolissa islamin historiassa, sillä perimätiedon mukaan  Koraani päätettiin taistelun jälkeen koota ensimmäistä kertaa kirjoitettuun muotoon. Perimätiedon mukaan taistelussa kuoli lukuisua hafizeja, eli Koraanin ulkoaosaajia, ja muslimien keskuudessa syntyi pelko siitä, että osa Koraanin osista voisi unohtua, ellei Koraania kirjattaisi pian kokonaan ylös.

Historiatieteen näkemyksiä 
Nykyaikaisessa historiantutkimuksessa tarinan todenperäisyyttä on epäilty, koska perimätiedon mukana kulkeneissa listoissa taistelussa kuolleista muslimeista ei ole mukana nykyaikana tunnettuja hafizeja. Islamin tutkimuksen professori Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan kuitenkin jo yhden taitavan hafizin kuolema olisi voinut saada muslimit kokoamaan Koraania muistiin. 

Tarinat Ridda-sodista on myös kokonaisuudessaan asetettu kyseenalaisiksi, ja niitä on pidetty arabien myöhemmin luomana tarinaperinteenä. Orientlalisti K-H. Ohlig on muiden ohella huomauttanut niitä koskevien lähdetietojen myöhäisyydestä.

Katso myös 
 Koraani#Koraanin ensimmäinen kokoaminen
 Muhammedin historiallisuus

Lähteet 
 Hämeen-Anttila, Jaakko: Johdatus Koraaniin. Gaudeamus, 1997. s. 76–77.
 

Islamin historia
Arabien valtakunnan taistelut
Jänikset (suku)

Jänikset (Lepus) on jäniseläinten suku, johon kuuluu noin 30 lajia. Lajien esiintymisalue on laaja ja taksonomia kiistanalainen, sillä ei ole selvää mitkä ovat alalajeja, mitkä varsinaisia lajeja. Niitä on aiemmin jaettu kahdeksaan alasukuun, mutta jaosta on nyttemmin luovuttu.

Ulkonäkö ja koko 
Jäniksillä on yleisesti ottaen pitemmät korvat, pitemmät takajalat ja hiukan pitempi häntä kuin muilla jäniseläimillä. Suvussa on kaksi mustaa lajia, muiden väritys on tyypillisesti ”agouti”, eli selästä harmaanruskea ja vatsapuolelta hyvin vaalea. Pohjoisen ja vuoristoalueiden lajit vaihtavat väriä talvisin valkoiseksi.

Tyypillisesti jänikset ovat suurempia kylmemmässä ilmastossa siten, että pohjoiset lajit painavat noin viisi kilogrammaa, lauhkean ilmaston jänikset noin kolme kilogrammaa ja päiväntasaajan seudun jänikset noin kaksi kilogrammaa. Suvun pienin laji on kuitenkin lumikenkäjänis, joka on 36–52 senttimetriä pitkä ja painaa noin 1,3 kilogrammaa. Suurimpiin lajeihin kuuluu napajänis, joka voi kasvaa 68 senttimetriä pitkäksi ja painaa jopa seitsemän kilogrammaa.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Jäniksiä tavataan kaikkialla Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa, Grönlannissa ja Pohjois-Amerikassa. Useimmat lajit viihtyvät aukeissa maisemissa. Perinteisen maanviljelyn aukeat maisemat ovat sopineet niille hyvin, mutta tehomaaviljelyn käyttämät aineet ovat haitaksi.

Ravinto ja käyttäytyminen 
Jänikset ovat lähes poikkeuksetta kasvinsyöjiä. Ne nöpöttävät päiväsaikaan piilossa pensaikossa ja juoksevat pakoon avoimelle alueelle vaaran uhatessa, toisin kuin kanit, jotka pakenevat koloihin. Useimmat jänisnaaraat saavat vuodessa noin kymmenen poikasta, mutta pohjoisessa on tyypillisempää, että syntyy muutamia suurehkoja poikueita, kun taas etelässä poikaset syntyvät yksi tai kaksi kerrallaan.

Lajit
Jänisten sukuun kuuluu Animal Diversity Webin mukaan seuraavat lajit:
antilooppijänis Lepus alleni
lumikenkäjänis Lepus americanus
napajänis Lepus arcticus
japaninjänis Lepus brachyurus
mustahäntäjänis Lepus californicus
valkokylkijänis Lepus callotis
kapinrusakko Lepus capensis
espanjanrusakko Lepus castroviejoi
(yunnaninjänis) Lepus comus
(koreanjänis) Lepus coreanus
korsikanrusakko Lepus corsicanus
rusakko Lepus europaeus
(tanajärvenjänis) Lepus fagani
tehuantepecinjänis Lepus flavigularis
(iberianrusakko) Lepus granatensis
Lepus habessinicus
(hainaninjänis) Lepus hainanus
mustajänis Lepus insularis
mantšurianjänis Lepus mandshuricus
Lepus microtis
mustakaulajänis Lepus nigricollis
villakarvajänis Lepus oiostolus
(beringinjänis) Lepus othus
burmanjänis Lepus peguensis
pensasjänis Lepus saxatilis
kiinanjänis Lepus sinensis
etiopianjänis Lepus starcki
Lepus tibetanus
metsäjänis Lepus timidus
(arorusakko) Lepus tolai
valkohäntäjänis Lepus townsendii
yarkandinjänis Lepus yarkandensis

Lähteet

Viitteet 

Jäniseläimet
Viuhahdus (kappale)

Viuhahdus on Veikko "Vexi" Salmen salanimellä Emil von Retee sanoittama iskelmä vuodelta 1974, jonka säveltäjäksi on merkitty Antti "Irwin" Hammarberg.

On kuitenkin jokseenkin kyseenalaista voidaanko Irwiniä pitää kappaleen säveltäjänä, sillä jo vuonna 1963 amerikkalainen duo Dean & Jean levytti kappaleen Hey Dean, Hey Jean (party song) jonka sävelkulku on siinä määrin samankaltainen, että se herättää voimakkaita epäilyksiä plagiaatista.

Kappale ei koskaan päätynyt Irwinin studioalbumeille, vaan se julkaistiin ensin Pannaan menemään -singlen B-puolella ja lisäksi muutamaa vuotta myöhemmin ilmestyneellä Irwin Goodman Story -kokoelmalevyllä.

Lähteet

Vuoden 1974 kappaleet
Irwin Goodmanin kappaleet
Vexi Salmen sanoittamat kappaleet
Hotelli Sointu

Hotelli Sointu oli Yle TV1:n myöhäisillassa vuosina 2000 ja 2001 esittämä musiikkiviihdeohjelma. Sitä juonsivat Essi Wuorela ja Arto Nyberg. Ohjelman vakioyhtyeessä soittivat muun muassa Pedro Hietanen sekä Tommi Lindell.

Ohjelman jokaisessa jaksossa vierailevalle artistille arvottiin aihe, josta tämän tuli neljässä tunnissa loihtia esitettävä kappale. Otsikon lisäksi artistille annettiin yksi lause, joka piti sisällyttää kappaleen sanoitukseen. Pääsääntöisesti artisti myös esitti itse tekemänsä kappaleen. Osa kappaleista jatkoi elämäänsä artistien levyillä.

Hotelli Soinnussa vierailivat muun muassa Juice Leskinen, Mikko Alatalo, Ismo Alanko, Tapani Kansa, Remu Aaltonen, Aki Sirkesalo, Pauli Hanhiniemi, Anna Eriksson, Tapio Liinoja ja useita muita.

Hotelli Sointu voitti vuonna 2001 Venla-palkinnon musiikkiohjelmien sarjassa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 "Viikon biisien" arvosteluita
 

Musiikkiohjelmat
Elä elämäsi laulaen

Elä elämäsi laulaen on yhdysvaltalainen elokuvamusikaali vuodelta 1962. Elokuva perustuu Richard Powellin novelliin Pioneer Go Home ja sen pääosaa esittää Elvis Presley.
Elokuvan Suomen ensi-ilta oli 24. elokuuta 1962. Elokuva on myös esitetty kahdesti Suomen televisiossa, YLE TV2:lla 13. marraskuuta 1981 ja Yle Teemalla 10. tammikuuta 2015.

Näyttelijät

Soundtrack 
Elokuvan soundtrack äänitettiin 5. heinäkuuta 1961 RCA Studio B:lla Tennesseen Nashvillessa. Elokuvaa varten äänitettiin kaikkiaan kuusi kappaletta, mutta Elvis hylkäsi yhden kappaleen (Sound Advice) ja se julkaistiin vasta kokoelmalevyllä Elvis for Everyone. Kuudes kappale (A Whistling Tune) säästettiin seuraavaan elokuvaan Kid Gallahad. Tässä sessiossa äänitetty versio kappaleesta julkaistiin kuitenkin vuonna 1991 kokoelmalevyllä Collectors Gold.

Soundtrack julkaistiin huhtikuussa 1962 EP-muodossa samoihin aikoihin elokuvan ensi-illan kanssa. Levy myi 60-luvun EP:ksi todella hyvin. Levyn nimikappale ylsi radioiden 40 soitetuimman kappaleen joukkoon ja ylsi 15. sijalle Billboard Hot 100 -singlelistalla. EP oli Englannin EP-listan ykkönen peräti 20 viikkoa.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Elvis Presley - laulu
 Millie Kirkham - taustalaulu
 The Jordanaires - taustalaulu
 Boots Randolph - saksofoni
 Scotty Moore, Hank Garland - sähkökitarat
 Neal Matthews jr. - akustinen kitara
 Floyd Cramer - piano
 Bob Moore - kontrabasso
 D.J. Fontana, Buddy Harman  - rummut

Vuoden 1962 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset elokuvamusikaalit
Elvis Presleyn elokuvat
Gordon Douglasin ohjaamat elokuvat
NONONO

NONONO on ruotsalainen vuonna 2012 perustettu kolmihenkinen yhtye, jonka muodostavat laulaja Stina Wäppling sekä kappaleiden tuotannoista vastaavat Astma ja Rocwell. Yhtye solmi levytyssopimuksen Ruotsin Warner Musicin kanssa vuonna 2012.

Yhtyeen esikoissingle ”Like The Wind” julkaistiin loppuvuodesta 2012, mutta kappale ei noussut listoille. Vasta yhtyeen seuraava single, huhtikuussa 2013 julkaistu ”Pumpin' Blood” sai huomiota. Kappale nousi Yhdysvalloissa Billboardin Alternative Songs-listan sijalle 22 sekä Billboardin rock-listan 23:nneksi. Kappale nousi singlelistoille myös Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Suomessa kappale sai tunnettavuutta syksyllä 2013, kun se soi MTV3-kanavalle siirtyvien Lotto-lähetyksien mainoksissa.

Esikoisalbuminsa We Are Only What We Feel yhtye julkaisi maaliskuussa 2014.

Yhtye soitti ensimmäisen Suomen keikkansa 27. kesäkuuta 2014 Provinssirockissa.

Diskografia

Albumit

Singlet

Musiikkivideot 
 Pumpin' Blood (2013 – ohj. Magnus Härdner) 
 Hungry Eyes (2014 – ohj. Amir Chamdin)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Yhtyeen kotisivut

Ruotsalaiset elektronisen musiikin yhtyeet
Gonzalo Rubalcaba

Gonzalo Rubalcaba (oik. Julio Gonzalo Gonzalez Fonseca, s. 27. toukokuuta 1963 Havanna) on kuubalainen jazzpianisti ja -säveltäjä.

Muusikko­perheen vesa Rubalcaba opiskeli pianon­soittoa kahdeksan­vuotiaasta asti Manuel Saumellin konserva­toriossa Havannassa ja jatkoi sitten Amadeo Roldán -oppi­laitoksessa, jossa opiskeli myös lyömä­soittimia. Myöhemmin hän sai opetusta pianisti Ñola Sahigilta ja opiskeli sävellystä Roberto Valeran ja Carlos Fariñasin johdolla. 

14-vuotiaasta saakka Rubalcaba työskenteli eri kokoon­panoissa ja palkittiin Kolumbian Bugassa vuonna 1980 pidetyillä kansain­välisillä festivaaleilla parhaasta orkesteri­sovituksesta. Vuodesta 1978 seuraavan vuosikymmenen lopulle Rubalcaba toimi oman yhtyeensä pianistina, rumpalina, säveltäjänä ja sovittajana ja soitti muun muassa Orquesta Aragónin kanssa. Hän herätti huomiota Havannan Jazz Plaza -festivaaleilla ja vuonna 1986 hän pääsi levyttämään Dizzy Gillespien kanssa albumin Gillespie Live with Gonzalo Rubalcaba. Samana vuonna hän solmi levytys­sopimuksen saksalaisen Messidorin kanssa ja levytti sille albumit Gonzalo Rubalcaba (1986), Live in Havana (1986), My Passion (1987) ja Giraldilla (1989). 1980-luvun loppupuolella Gonzalo Rubalcaba matkusti konsertoimassa Euroopassa, Japanissa ja Kanadassa. Vuonna 1987 hän levytti Kuuban kansallis­orkesterin kanssa.

Vuonna 1992 Rubalcaba asettui asumaan Domini­kaaniseen tasa­valtaan, josta muutti vuonna 1996 Floridan Fort Lauderdaleen. Hän levytti toista­kymmentä albumia Blue Note -levymerkille, muun muassa albumit Discovery (1990), The Blessing (1991), Suite 4 y 20 (1992), Live in the USA (1994–1996), Old (1997) ja The Trio (1998). Näiden ansiosta hän oli useampaan kertaan Grammy-ehdokkaana ja voitti palkinnon vuonna 2002 albumistaan Supernova ja 2006 albumista Solo. Hän toimi yhdessä pianisti Chucho Valdésin kanssa Montreux’n jazz­festivaalien residenssi­taiteilijana 2002.

Rubalcaba on esiintynyt trionsa kanssa ja monien muiden kokoon­panojen jäsenenä. Hän on tehnyt yhteistyötä basisti Charlie Hadenin kanssa ja vieraillut muun muassa Isaac Delgadon, Juan Luis Guerran ja Francisco Céspedesin levyillä.

Diskografiaa
 Concierto Negro (1987)
 Mi Gran Pasion (1987)
 Live in Havana (1989)
 Giraldilla (1990)
 Discovery: Live at Montreux (1990)
 The Blessing (1991)
 Images: Live at Mt. Fuji (1991)
 Suite 4 y 20 (1992)
 Rapsodia (1992)
 Imagine (1993)
 Diz (1993)
 Concatenacion (1995)
 Flying Colors (1997, Joe Lovanon kanssa)
 Antiguo (1998)
 Inner Voyage (1999, Michael Breckerin kanssa)
 Supernova (2001)
 Inicio (2001)
 Nocturne (2001, Charlie Hadenin kanssa)
 Paseo (2004)
 Land of the Sun (2004, Charlie Hadenin kanssa)
 Solo (2006)
 Avatar (2008)
 Fé (2010)
 XXI Century (2011)
 Volcan (2013)

Aiheesta muualla
 Gonzalo Rubalcaba Allmusic-sivustolla
 Rubalcaban oma verkkosivusto

Kuubalaiset jazzmuusikot
Vuonna 1963 syntyneet
Elävät henkilöt
Kuubalaiset säveltäjät
Liam Lynch (sotilas)

Liam Lynch (synt. William Fanaghan Lynch; 9. marraskuuta 1893 Barnagurraha, Limerickin kreivikunta – 10. huhtikuuta 1923 Clonmel, Tipperaryn kreivikunta) oli irlantilainen sotilas, joka toimi kapinalliseksi ryhtyneen Irlannin tasavaltalaisarmeijan (IRA) komentajana Irlannin sisällissodassa (1922–1923). Hän kaatui itse sodassa vähän ennen kapinallisten antautumista.

Ennen sotilasuraansa Lynch toimi rautakaupan työntekijänä Mitchelstownissa. Siellä hän myös liittyi Irlannin vapaaehtoisjoukkoihin marraskuussa 1913. Corkin alueen vapaaehtoiset eivät osallistuneet vuoden 1916 pääsiäiskapinaan, mutta kapinaviikon aikana Lynch joutui todistamaan eräiden vapaaehtoisjoukkoihin kuuluneiden veljesten teloitusta silloisessa kotikaupungissaan Fermoyssa. Tämän jälkeen hän omistautui kokonaan sotilasuralle ja Irlannin vapaustaistelulle. Vuonna 1917 hänestä tuli Fermoyn vapaaehtoiskomppanian yliluutnantti. Irlannin itsenäisyyssodan aikana Lynch komensi IRA:n Corkin 2. prikaatia. Britit vangitsivat hänet kertaalleen elokuussa 1920, mutta laskivat hänet pian vapaaksi, koska eivät tunnistaneet hänen henkilöllisyyttään. Lynch valittiin maaliskuussa 1921 Irlannin tasavaltalaisveljeskunnan (IRB) ylimpään neuvostoon ja huhtikuussa hänestä tuli divisioonankomentaja IRA:ssa Hän vastusti Irlannin sisällissodan syynä ollutta Ison-Britannian ja Irlannin sopimusta, mutta pyrki silti estämään IRA:n ja itsenäisyysliikkeen kahtiajakautumisen. IRA:n sopimuksenvastaisen siiven laittomaksi julistettu kokous nimitti hänet huhtikuussa 1922 armeijan esikuntapäälliköksi.

Dublinin taistelun jälkeen Lynch siirtyi Etelä-Irlantiin ja ryhtyi aluksi kapinallisten IRA-joukkojen eteläisen divisioonan komentajaksi, joka käsitti neljänneksen koko kapinallisten armeijasta. Hän ilmoitti jatkavansa myös esikuntapäällikkönä ja määräsi IRA:n hajaantumaan itsenäisesti toimiviksi ”lentäviksi kolonniksi” voidakseen tehokkaammin toimia hallituksen joukkoja vastaan. Vuoden 1923 alussa tilanne alkoi näyttää epätoivoiselta, mutta Lynch määräsi joukkonsa jatkamaan taistelua. Lynch oli yhdessä Frank Aikenin kanssa matkalla salaiseen kokoukseen tapaamaan Eamon de Valeraa, joka halusi neuvotella sisällissodan päättämisestä, kun hän joutui huhtikuun 10. päivän aamuna pieneen tulitaisteluun hallituksen joukkojen kanssa Crohan Westissa Knockmealdown-vuorilla, ja haavoittui kuolettavasti. Lynch kuoli myöhemmin samana päivänä Clonmelissa. Hänen seuraajakseen tullut Aiken määräsi kolme viikkoa myöhemmin yksipuolisen tulitauon, joka johti sodan päättymiseen.

Lähteet

Irlantilaiset sotilaat
Kenraalit
Vuonna 1893 syntyneet
Vuonna 1923 kuolleet
Sinun käskystäsi

Sinun käskystäsi on alkujaan kankaanpääläisen The Road-yhtyeen tekemä, järjestyksessään yhdeksäs studiolevy. Lukuun ei sisälly kahden ensimmäisen levyn remasteroitu Tupla-CD-julkaisu. Edellisten levyjen tapaan tämäkin on omakustanne.

"Sinun käskystäsi -albumi on The Roadia parhaimmillaan. Levy tarjoaa vajaan neljänkymmenen minuutin verran toinen toistaan tarttuvampia melodioita ja energisyyttä. Melodioista löytyy myös lempeyttä.

Kitarointi on jykevää ja rumpumättö kiivasta, koskettimet tuovat kuulautta. The Road on ollut samassa kokoonpanossa vuodesta 1985; soitto on tälläkin levyllä saumatonta. Raikka Hakamäen särmikäs rock-ääni tuo kokonaisuuteen ratkaisevan tärkeän lisän."

Kappaleet 
Kappaleiden sanoituksista on vastannut Antti Saarenketo, sävellyksistä Raikka Hakamäki ja sovituksista Raikka Hakamäki ja Jussi Pyysalo.

Kokoonpano 
 Raikka Hakamäki ‎– kitara ja laulu
 Timo Vettenranta ‎– basso 
 Ari Vettenranta ‎– rummut 
 Jussi Pyysalo‎ – kosketinsoittimet ja taustalaulu
 Minna Pyysalo ‎– taustalaulu
 Sami S. Asp ‎– taustalaulu

Arvostelut 
 Keskisuomalainen: positiivinen

Lähteet 

Vuoden 2011 albumit
The Roadin albumit
Putous (6. tuotantokausi)

Putouksen kuudes tuotantokausi esitettiin MTV3-kanavalla loka–marraskuussa 2014. Kauden ohjasi Lauri Nurkse ja pääkäsikirjoittajana toimi Melli Maikkula.

Kesken viidennen tuotantokauden esittämisen juontaja Jaakko Saariluoma ja näyttelijä Aku Hirviniemi sekä kolmannella kaudella mukaan tullut Armi Toivanen kertoivat, etteivät he jatka sarjassa enää kauden jälkeen. Pian kauden loppumisen jälkeen myös Krista Kosonen kertoi jättävänsä ohjelman. Myöskään ohjelmaa kaikilla aiemmilla kausilla tuottanut Tuomas Summanen ei jatka ohjelmassa. Huhtikuussa 2014 kanava ilmoitti, että koko näyttelijäkaarti tullaan vaihtamaan uudelle kaudelle.

Uusina Putous-näyttelijöinä nähtiin Mari Perankoski, Antti Holma, Essi Hellén, Joonas Nordman, Kari Ketonen, Niina Koponen, Ville Tiihonen ja Jenni Kokander, sekä ohjelman juontaja Heikki Paasonen.

Vuoden sketsihahmo -kilpailun voitti Joonas Nordmanin esittämä Salme Pasi Porin liittovaltuuston liitto-orava ja ay-jyrsijä.

Tulikoe ja näytön paikka

Vuoden sketsihahmokilpailu

Katsojaluvut ja yllätystehtävät 

 Pikahahmot: Vaalimato, Nuuskamuijanen, Pekka Perävaara, Päiväkodin johtaja Sinikka ja Tiina Nopola, Sami Siittiö, Muovikassi-Alma, Kylmän viilee Jussi Ihmemies, Varhain pudonneiden putoushahmojen haamu
 Heikki Paasosen pikahahmo: Rauni Mollberg

Lähteet 

Tuotantokaudet
Uhka (televisiosarja)

Uhka (engl. Crisis) on yhdysvaltalainen draamasarja, jota alettiin esittää NBC:llä 16. maaliskuuta 2014. Sarja käynnistyy, kun joukko vaikutusvaltaisten ihmisten lapsia kidnapataan luokkaretkellä. Sarjan päähenkilöitä näyttelevät Dermot Mulroney, Rachael Taylor, Lance Gross, James Lafferty, Max Martini, Michael Beach, Stevie Lynn Jones, Halston Sage, Max Schneider, Joshua Erenberg ja Gillian Anderson.

Vaikka NBC tiedotti sarjan hyllyttämisestä toukokuussa 2014, kanava esitti silti kaikki sarjaan tuotetut 13 jaksoa. Suomessa MTV3 aloitti sarjan esityksen 16. kesäkuuta 2014.

Näyttelijöitä

Jaksot 

1 ohjelmaa vähintään 3 minuuttia yhtäjaksoisesti katselleet henkilöt

Lähteet

Aiheesta muualla 
 MTV3:n kotisivut sarjalle

2010-luvun televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset toimintasarjat‎
NBC:n televisio-ohjelmat
Moottoripyöräilyn Portugalin Grand Prix

Portugalin Grand Prix oli MotoGP-sarjan osakilpailu kausina -, sekä 1987. Se ajettiin 2000-luvulla Estorilissä ja 1987 Jerezissä.

Voittajat

Portugali
Portugalin moottoriurheilu
Cascais