Christopher Lasch

Christopher Lasch (1. kesäkuuta 1932 Omaha – 14. helmikuuta 1994 Pittsford) oli yhdysvaltalainen historioitsija, moraalifilosofi ja yhteiskuntakriitikko, joka toimi historian professorina Rochesterin yliopistossa. Lasch pyrki käyttämään historiaa välineenä tuodakseen esiin sen, kuinka laajalti amerikkalaisyhteiskunnassa merkittävät julkiset ja yksityiset instituutiot heikensivät perheiden ja yhteisöjen toimivaltaa ja riippumattomuutta. Hän pyrki luomaan historiatietoisen yhteiskuntakritiikin, joka voisi auttaa amerikkalaisia käsittelemään hillitöntä konsumerismia, köyhtymistä ja sitä, mitä hän kutsui tunnetuksi tulleella termillään "narsismin kulttuuri".

Hänen kirjansa synnyttivät laajaa keskustelua. Näitä kirjoja olivat muun muassa The New Radicalism in America (1965), Haven in a Heartless World (1977), The Culture of Narcissism (1979), The True and Only Heaven (1991) ja The Revolt of the Elites and the Betrayal of Democracy (julkaistiin postuumisti vuonna 1996). The Culture of Narcissism -kirjasta tuli yllätysmenestys ja se voitti National Book Award -palkinnon pehmeäkantisten Current Interest -kategoriassa.

Lasch oli aina modernin liberalismin kriitikko ja liberalismin historiallisten heikkouksien havainnoitsija, mutta ajan myötä hänen poliittinen näkökulmansa muuttui dramaattisesti. 1960-luvulla hän oli uusmarxilainen ja kitkerä kylmän sodan aikaisen liberalismin kriitikko. 1970-luvulla hän tuki tiettyjä arvokonservatiivisia piirteitä höystettynä vasemmalle kallellaan olevalla kapitalismikritiikillä. Hän diagnosoi amerikkalaisessa kulttuurissa ja politiikassa havaitsemaansa jatkuvaa heikkenemistä Freud-vaikutteisen kriittisen teorian avulla. Ajoittain feministit tuomitsevat hänen kirjoituksiaan kun taas konservatiivit kiittelevät hänen selvää tukeaan perinteiselle perheelle.

Hän päätyi lopulta siihen, että usein julkilausumaton, mutta laajasti levinnyt usko edistykseen sai amerikkalaiset hylkimään monia hänen väitteitään. Viimeisissä merkittävissä teoksissaan hän käsitteli perusteellisesti tätä teemaa katsoen, että amerikkalaisilla olisi paljon opittavaa 1800-luvun ja 1900-luvun alun vaietuilta ja väärin ymmärretyiltä populisti- ja käsityöläisliikkeiltä.

Elämäkerta
1. kesäkuuta 1932 Omahassa Nebraskassa syntyneen Christopher Laschin perhe oli poliittisesti hyvin vahvasti vasemmistolainen. Hänen isänsä Robert Lasch oli Oxfordin yliopistossa opiskellut Rhodes-stipendiaatti sekä toimittaja, joka St. Louisissa voitti Pulitzer-palkinnon Vietnamin sotaa arvostelevilla pääkirjoituksillaan. Hänen äitinsä Zora Lasch (omaa sukua Schaupp) oli filosofian tohtori, joka toimi sosiaalityöntekijänä ja opettajana.

Lasch oli jo varhaisiässä aktiivinen taiteissa ja kirjallisuudessa, julkaisten naapurustosanomalehteä kouluikäisenä, ja kirjoitti 13-vuotiaana oopperan "Rumpelstiltskin, ooppera D-duurissa".

Ura
Lasch opiskeli Harvardin yliopistossa huonetoverinaan John Updike. Hän opiskeli myös Columbian yliopistossa, jossa hän työskenteli William Leuchtenburgin kanssa. [10] Richard Hofstadterilla oli myös merkittävä vaikutus häneen. Hän kirjoitti esipuheen Hofstadterin The American Political Tradition -kirjan myöhempiin painoksiin ja kirjoitti artikkelin Hofstadterista the The New York Review of Books -aikakauslehteen vuonna 1973. Hän opetti Iowan yliopistossa, josta vuonna 1970 siirtyi historian professoriksi Rochesterin yliopistoon, jossa toimi aina kuolemaansa asti vuonna 1994. Lasch otti myös näkyvän julkisen roolin. Russell Jacoby totesi tämän kirjoittaen: "en usko, että kukaan hänen sukupolvensa historioitsija siirtyi julkisuuten näin voimakkaasti". Vuonna 1986 hän esiintyi Channel 4 -televisiossa keskustellessaan Michael Ignatieffin ja Cornelius Castoriadisin kanssa.

1960-luvulla Lasch tunnustautui sosialistiksi, mutta häneen ei vaikuttanut pelkästään aikakautensa kirjailijat, kuten C. Wright Millsiin, vaan myös aikaisemmat itsenäiset ajattelijat, kuten Dwight Macdonald. Myöhemmin Laschiin vaikutti Frankfurtin koulukunta ja alkuaikojen New Left Reviewin kirjailijat ja hän koki, että "marxilaisuus tuntui minulle välttämättömältä". 1970-luvulla hän kuitenkin paheksui vasemmiston uskoa ”edistykseen”- teema, jota hänen oppilaansa David Noble myöhemmin käsitteli. Hänelle vahvistui käsitys, että tämä usko oli selittävä tekijä vasemmiston menestymisen epäonnistumiselle laajasta tyytymättömyyden ja ristiriitojen aikakaudesta huolimatta.

Tässä vaiheessa Laschille alkoi muotoutua hänelle tunnusomainen yhteiskuntakritiikin tyyli: synteesi freudilaisesta ja sosiaalikonservatiivisesta ajattelusta, joka pysyi erittäin epäluuloisena kapitalismia ja sen vaikutukseen perinteisiä instituutioita kohtaan.

Leuchtenburgin, Hofstadterin ja Freudin lisäksi Laschiin vaikuttivat erityisesti Orestes Brownson, Henry George, Lewis Mumford, Jacques Ellul, Reinhold Niebuhr ja Philip Rieff. Merkittävä joukko jatko-opiskelijoita työskenteli Rochesterin yliopistossa Laschin, Eugene Genovesen ja Herbert Gutmanin kanssa, joista mainittakoon Leon Fink, Russell Jacoby, Bruce Levine, David Noble, Maurice Isserman, William Leach, Rochelle Gurstein, Kevin Mattson ja Catherine Tumber.

Kuolema
Onnistuneelta vaikuttaneen vuoden 1992 syöpäleikkauksen jälkeen Laschilla diagnosoitiin jälleen etäpesäkkeinen syöpä vuonna 1993. Hän kieltäytyi kemoterapiasta ymmärrettyään sen antavan vain vähän lisää elinaikaa sekä arvioituaan sen vievän energiaa, jota hän tarvitsi kirjoittamisen ja opettamisen jatkamiseen. Eräälle asiantuntijalle hän kirjoitti: "Minä halveksin pelkän elämisen vuoksi elämään takertumista, mikä tuntuu amerikkalaisessa mielenlaadussa niin syvälle juurtuneelta." Lasch kuoli 61-vuotiaana syöpään kotonaan Pittsfordissa New Yorkissa 14. helmikuuta 1994.

Ajattelu

The New Radicalism in America
Hofstadterin huoli Yhdysvaltain radikaaliliikkeiden hajoamisjaksoista osittain enteili Laschin varhaisinta väitettä, jonka mukaan amerikkalainen radikalismi oli jossain kohtaa menneisyydessään muuttunut yhteiskunnallisesti kestämättömäksi. "Vasemmistolaiset" olivat vaihtaneet taloudellisen oikeudenmukaisuuden tavoittelun ja vallankäyttäjien epäilyn ammatillisiin rooleihin ja yhteisöjen moraalia nakertavien tuotteistettujen elämäntapojen kannattamiseen. Hänen ensimmäinen merkittävä kirjansa The New Radicalism in America: The Intellectual as a Social Type (1965) ilmaisi nämä ajatukset virkistävästi kritisoiden 1900-luvun liberalismin pyrkimyksiä kerätä valtaa ja uudistaa yhteiskuntaa, samalla kuitenkin liveten New Dealin tavoitteista. Jopa puhtaasti historiallisissakin kirjoissaan hän kritisoi terävästi niin sanottujen "radikaalien" tavoitteita, jotka edustivat pelkästään ahneen kapitalistisen eetoksen äärimmäisiä muotoja.

Hänen ensimmäisen kerran vuonna 1965 esittämänsä ja koko uransa tutkimansa peruskäsite perheestä oli:

The Culture of Narcissism
Laschin kuuluisin teos, The Culture of Narcissism: American Life in an Age of Diminishing Expectations (1979), pyrki liittämään nykyajan kapitalistisen hegemonian ja "terapeuttisen" ajattelun tunkeutumisen yhteiskunta- ja perhe-elämään, jonka kaltaista Philip Rieff oli jo aikaisemmin käsitellyt. Lasch esitti, että yhteiskunnallinen kehitys 1900-luvulla (esim. toinen maailmansota ja sitä seurannut kulutuskulttuurin nousu) sai aikaan narsistisen persoonallisuusrakenteen, jossa yksilöiden hauraat minäkäsitykset olivat johtaneet muun muassa sitoutumispelkoon ja pysyvien suhteiden välttelyyn (sisältäen uskonnon), ikääntymisen pelkoon (eli 1960- ja 1970-lukujen nuorisokulttuuri) sekä maineen ja julkisuuden rajatomaan ihailuun (jota elokuvateollisuuden seuraajana ruokki lähinnä televisio). Hän väitti lisäksi, että tämä persoonallisuustyyppi mukautui työelämän rakenteellisiin muutoksiin (esim. Yhdysvaltain maatalouden ja teollisuuden supistumiseen ja "informaatioajan" syntymiseen). Hän syytti tämän kehityksen väistämättä synnyttäneen tietyn terapeuttisen herkkyyden (ja siten riippuvuuden), joka tahattomasti tai tahallisesti murensi aikaisempia käsityksiä omaehtoisuudesta ja aloitteellisuudesta. 1970-luvulla jopa vetoomukset "individualismista" olivat epätoivoisia ja pohjimmiltaan hyödyttömiä julistuksia, jotka ilmaisivat merkityksellisen yksilöllisyyden syvempää puuttumista.

The True and Only Heaven
Erityisesti The True and Only Heaven -kirjassaan Lasch kehitti Yhdysvaltain keskiluokan yhteiskunnallista muutosta käsittelevän kritiikin, jossa selitti ja pyrki torjumaan "populismin" rakenteiden romahtamista. Hän pyrki palauttamaan vaihtoehtoisen populistisen tai tuotantotyöntekijää suosivan perinteen: "Perinne, josta puhun ... on taipumus olla epäileväinen yhteiskunnan tukkumyyntiohjelmille ... Se on hyvin radikaalin demokraattinen ja siinä mielessä se kuuluu selvästi vasemmalle, mutta toisaalta siinä kunnioitetaan perinteitä ja uskontoakin enemmän kuin vasemmistossa on tapana." Sanoen, että:" ... jokainen todellista tulevaisuudentoivoa tarjoava liike löytää moraalisen inspiraationsa enemmän menneisyyden plebeijien radikalismista ja yleisemmin kyseenalaistamisesta, joka kohdistuu tuottavuusnäkökulman omaavien moralistien laatimaan edistykseen, massatuotantoon ja byrokratiaan."

Edistyksen ja liberalismin kritiikki
1980-luvulle asti Lasch suhtautui halveksien amerikkalaisen poliittisen ajattelun koko kirjoon, suututtamalla liberaaleja hyökkäyksillään edistyksellisyyttä ja feminismiä vastaan. Hän kirjoitti:
Naisten aikaisempia saavutuksia kunnioittava feministiliike ei väheksyisi kotityötä, äitiyttä tai palkatonta yhteiskunta- ja naapuripalvelua. Se ei tekisi tilipussista onnistumisen symbolia. ... Se vaatisi ihmisille arvokkaita kunniallisia töitä, ei korkeapalkkaisia loistavia uria, jotka etäännyttävät heidät perheistään.

Liberaali journalisti Susan Faludi nimesi Laschin antifeministiksi, koska tämä oli kritisoinut aborttioikeusliikettä ja vastustanut avioeroa. Lasch kuitenkin katsoi Ronald Reaganin konservatismin perinteiden ja moraalisen vastuun antiteesiksi. Lasch ei yleensä ollut myötämielinen uusoikeistona tunnetulle aatteelle, etenkään liikkeen libertaristisiin osiin. Hän inhosi kapitalistisen markkinatalouden tunkeutumista amerikkalaiselämän kaikille osa-alueille.

Lasch hylkäsi New Dealin jälkeen syntyneen hallitsevan poliittisen asetelman, jossa taloudellinen keskittäminen ja sosiaalinen suvaitsevaisuus muodostivat perustan amerikkalaisille liberaaleille ihanteille. Samalla hän kumosi William F. Buckley, Jr.:n ja Russell Kirkin luoman täysin vastakkaisen keinotekoisen konservatismin. Lasch oli myös yllättävän kriittinen ja toisinaan vähättelevä yhteiskuntafilosofiaansa lähellä olevaa, Amitai Etzionin edustamaa, kommunitarismia kohtaan. Vain populismi täytti Laschin kriteerit taloudellisesta oikeudenmukaisuudesta (ei välttämättä tasa-arvoa, mutta minimoiden yhteiskuntaluokkiin perustuvaa eroa), osallistavasta demokratiasta, vahvasta sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta ja moraalisesta vakaudesta. Populismi oli kuitenkin tehnyt suuria virheitä New Dealin aikana ja sen viholliset omaksuivat sen entistä enemmän, ja sen ystävät luopuivat siitä. Hän esimerkiksi kehui Martin Luther Kingin aikaisempaa työtä ja ajattelua esimerkkinä amerikkalaisesta populismista. Mutta Laschin mielestä King ei kuitenkaan saavuttanut tätä radikaalia visiota, koska omaksui elämänsä viimeisinä vuosina pohjimmiltaan byrokraattisen ratkaisun käynnissä olevaan rodulliseen kerrostumiseen.

Kirjassaan Minimal Self hän selitti "on itsestään selvää, että sukupuolten tasa-arvo itsessään on edelleen erittäin toivottava tavoite ...". Kirjassaan Women and the Common Life Lasch selitti, että naisten kehottaminen luopumaan kotiäitiydestä ja heidän pakottaminen taloudelliseen riippuvuuteen työpaikasta, jossa korostetaan ammatillisen uran merkitystä, ei merkitse vapautumista niin kauan kuin näitä uria hallitsevat yritystalouden vaatimukset.

The Revolt of the Elites: And the Betrayal of Democracy
Viimeisinä kuukausinaan hän työskenteli tiiviisti tyttärensä Elisabethin kanssa saadakseen valmiiksi kirjansa The Revolt of the Elites: And the Betrayal of Democracy (1994), jossa hän "arvosteli ankarasti uutta meritokraattista luokkaa, joka oli ryhmänä edennyt koulutuksen ja uran avulla, ja jota entistä enemmän määritti juurettomuus, kosmopoliittisuus, heikko velvollisuudentunto ja hiipuva isänmaallisuus,” ja väitti, että "tällä uudella luokalla 'oli monet aristokratian paheet, mutta ei sen hyveitä', siltä puuttui kyky 'vastavuoroiseen velvollisuuteen', joka oli ollut osa entisaikojen järjestystä."

Christopher Lasch analysoi Yhdysvaltojen sosiaalirakenteen ylä- ja alaosan välistä kasvavaa kuilua. Hänen  mukaansa aikakauttamme määrittää sosiaalinen ilmiö: eliitin kapina, jolla viitataan espanjalaisen filosofin José Ortega y Gassetin Massojen kapina (1929) -kirjan nimeen. Laschin mukaan uusi eliitti, eli ne jotka tulojensa puolesta kuuluvat rikkaimpaan 20 prosenttiin globalisaation mahdollistaman rahaliikenteen avulla, eivät enää elä samassa maailmassa kuin muut kansalaiset. Näin he erottuvat 1800- ja 1900-luvun vanhasta porvaristosta, jolle alueellinen pysyvyys pakotti vähimmäismäärän juurtumista ja kansalaisvelvoitteita.

Laschin mukaan globalisaatio on muuttanut eliitin matkailijoiksi omassa maassaan. Yhteiskunnan epäkansallistumisella (de-nationalisation) on taipumus tuottaa luokka, joka näkee itsensä "maailmankansalaisina, mutta hyväksymättä ... minkäänlaisia velvoitteita, joita kansalaisuus hallintojärjestelmässä normaalisti edellyttää". Heidän siteensä kansainväliseen työ-, vapaa-aika- ja informaatiokulttuuriin saavat monet heistä suhtautumaan syvän välinpitämättömästi kansallisen rapautumisen mahdollisuuteen. Julkisten palvelujen ja valtion kassan rahoittamisen sijaan uudet eliitit sijoittavat rahojaan vapaaehtoisten gettojensa parantamiseen: asuinalueidensa yksityiskoulut, yksityiset poliisit, jätteiden keräysjärjestelmät. He ovat "vetäytyneet tavallisesta elämästä".

Kansainvälisen pääoman ja informaation virtoja sekä hyväntekeväisyyssäätiöitä ja korkeakouluja hallitsevat tahot hallitsevat samalla myös kulttuurituotannon välineitä ja asettavat siten julkisen keskustelun ehdot. Näin poliittinen keskustelu rajoittuu pääasiassa hallitseviin luokkiin ja poliittisista ideologioista katoavat kaikki yhteydet tavallisten kansalaisten huoliin. Tämän seurauksena kellään ei ole uskottavaa ratkaisua näihin ongelmiin, ja niihin liittyvissä kysymyksissä on raivokkaita ideologisia taisteluja. He ovat kuitenkin suojassa työväenluokkaan vaikuttavilta ongelmilta: teollisen toiminnan väheneminen ja siitä aiheutuva työpaikkojen menetys, keskiluokan mureneminen, köyhien määrän lisääntyminen, lisääntyvä rikollisuus, lisääntyvä huumekauppa, kaupunkien kriisi.
Lisäksi hän viimeisteli ajatuksensa esseistä, jotka sisällytettiin Women and the Common Life: Love, Marriage, and Feminism -kirjaan joka julkaistiin tyttärensä johdannolla vuonna 1997.

Teokset 
 1962: The American Liberals and the Russian Revolution.
 1965: The New Radicalism in America 1889-1963: The Intellectual As a Social Type.
 1969: The Agony of the American Left.
 1973: The World of Nations.
 1977: Haven in a Heartless World: The Family Besieged.
 1979: The Culture of Narcissism: American Life in an Age of Diminishing Expectations.
 1984: The Minimal Self: Psychic Survival in Troubled Times.
 1991: The True and Only Heaven: Progress and Its Critics.
 1994: The Revolt of the Elites: And the Betrayal of Democracy, W. W. Norton & Company,  
 1997: Women and the Common Life: Love, Marriage, and Feminism.
 2002: Plain Style: A Guide to Written English.

Artikkelit

Suomeksi

Englanniksi
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  The Future of the Humanities
 
 
 
 
  The Politics of Anti-Realism
 
 
 
 
 
 
 
 
  Intellectuals
 
 
 
  Intellectuals.
  Symposium: Habits of The Heart.

Lähteet

Kirjallisuutta 

 Anderson, Kenneth. "Heartless World Revisited: Christopher Lasch's Parting Polemic Against the New Class," The Good Society, Vol. 6, No. 1, Winter 1996.
 Bacevich, Andrew J. "Family Man: Christopher Lasch and the Populist Imperative," World Affairs, May/June 2010.
 Bartee, Seth J. "Christopher Lasch, Conservative?," The University Bookman, Spring 2012.
 Beer. Jeremy. "On Christopher Lasch," Modern Age, Fall 2005, Vol. 47 Issue 4, pp. 330–343
 Beer. Jeremy. "The Radical Lasch," The American Conservative, March 27, 2007.
 Birnbaum, Norman. "Gratitude and Forbearance: On Christopher Lasch," The Nation, October 3, 2011.
 Bratt, James D. "The Legacy of Christopher Lasch," Books & Culture, 2012.
 Brown, David S. "Christopher Lasch, Populist Prophet," The American Conservative, August 12, 2010.
 Deneen, Patrick J. "Christopher Lasch and the Limits of Hope," First Things, December 2004.
 Elshtain, Jean Bethke. "The Life and Work of Christopher Lasch: An American Story," Salmagundi, No. 106/107, Spring - Summer 1995.
 Fisher, Berenice M. "The Wise Old Men and the New Women: Christopher Lasch Besieged," History of Education Quarterly, Vol. 19, No. 1, Women's Influence on Education, Spring, 1979.
 Flores, Juan. "Reinstating Popular Culture: Responses to Christopher Lasch," Social Text, No. 12, Autumn, 1985.
 Hartman, Andrew. "Christopher Lasch: Critic of Liberalism, Historian of Its Discontents," Rethinking History, Dec 2009, Vol. 13 Issue 4, pp. 499–519
 Kimball, Roger. "The Disaffected Populist: Christopher Lasch on Progress," The New Criterion, March 1991.
 Kimball, Roger. "Christopher Lasch vs. the Elites," The New Criterion, April 1995.
 Mattson, Kevin. "The Historian As a Social Critic: Christopher Lasch and the Uses of History," History Teacher, May 2003, Vol. 36 Issue 3, pp. 375–96
 Mattson, Kevin. "Christopher Lasch and the Possibilities of Chastened Liberalism," Polity, Vol. 36, No. 3, Apr., 2004.
 Miller, Eric. Hope in a Scattering Time: A Life of Christopher Lasch, William B. Eerdmans Publishing, 2010.
 Nieli, Russell. "Social Conservatives of the Left: James Lincoln Collier, Christopher Lasch, and Daniel Bell," The Political Science Reviewer, Vol. XXII, 1993.
 Parsons, Adam. "Christopher Lasch, Radical Orthodoxy & the Modern Collapse of the Self," New Oxford Review, November 2008.
 Rosen, Christine. "The Overpraised American: Christopher Lasch's The Culture of Narcissism Revisited," Policy Review, Nº. 133, October 1, 2005.
 Salyer, Jerry D. "Christopher Lasch: One of Bannon's Favorite Authors," Crisis Magazine September 19, 2017.
 Shapiro, Herbert. "Lasch on Radicalism: The Problem of Lincoln Steffens," The Pacific Northwest Quarterly, Vol. 60, No. 1, Jan., 1969.
 Scialabba, George. "'No, in thunder!': Christopher Lasch and the Spirit of the Age," Agni, No. 34, 1991.
 Seaton, James. "The Gift of Christopher Lasch," First Things, Vol. XLV, August/September 1994.
 Siegel, Fred. "The Agony of Christopher Lasch," Reviews in American History, Vol. 8, No. 3, Sep., 1980.
 Westbrook, Robert B. "Christopher Lasch, The New Radicalism, and the Vocation of Intellectuals," Reviews in American History, Volume 23, Number 1, March 1995.

Aiheesta muualla
 Laschin haastattelu The Open Mind -TV-ohjelmassa vuonna 1991 (tekstitys suomeksi). Osa (1/2)
 Laschin haastattelu The Open Mind -TV-ohjelmassa vuonna 1991 (tekstitys suomeksi). Osa (2/2)

Yhdysvaltalaiset historioitsijat
Vuonna 1932 syntyneet
Vuonna 1994 kuolleet