Jolon panttivankikriisi

Jolon panttivankikriisi alkoi 24. huhtikuuta 2000, kun monia paikallisia ja 11 länsimaista turistia kaapattiin Malesialle kuuluvalta Sipadanin lomasaarelta Filippiineille kuuluvalle Jolon saarelle. Joukossa oli kaksi suomalaista. Panttivankikriisi päättyi 16. lokakuuta, kun Libyan välittämät neuvottelut johtivat länsimaalaisten panttivankien vapauttamiseen. Libyan johtaja Muammar Gaddafi piti juhlat Tripolissa, ennen kuin panttivangit palasivat kotimaihinsa.

Kaappaus 
 
Pääsiäispäivänä 23. huhtikuuta 2000 raskaasti aseistautuneet Abu Sayyaf - moroislamistiterroristit kaappasivat ihmisiä Borneon edustalla sijaitsevalta Sipadanin saarelta Itä-Malesiassa. Siepattujen joukossa oli kaksi suomalaista, Risto Vahanen ja Seppo Fränti Helsingistä. Terroristit veivät kansainvälisen turistiryhmän moottoriveneillä Jolon saarelle Filippiineille panttivangeiksi. Panttivankeina oli suomalaisten lisäksi 11 muuta turistia, muun muassa ranskalainen pariskunta Stephane Loisy ja Sonia Wend, eteläafrikkalainen Monique Strydom, libanonilais-ranskalainen Marie-Michel Moarbes, saksalaiset Marc, Werner ja Renate Wallert sekä 10 malesialaista ja filippiiniläisiä sukellusopasta.

Aikajana tapauksen kulusta 

25. huhtikuuta Abu Sayyaf ilmoitti, että se on ottanut kansainvälisen turistiryhmän panttivangiksi Jolon saarelle. 

Toukokuussa taistelut Filippiinien armeijan ja sissien välillä kiihtyivät, ja panttivangit siirrettiin muualle. Euroopan unioni ja Libya perustivat oman neuvottelutiimin. Libya tuli mukaan, koska se tuki Abu Sayyafia. Tämän kaappaustilanteen aikana sen politiikka kuitenkin muuttui, koska Gaddafi ei halunnut saada taas terrorismin tukijan mainetta.

9. toukokuuta Suomen, Saksan ja Ranskan ulkoministerit kävivät Manilassa tapaamassa presidentti Joseph Estradaa, joka vakuutti ettei panttivankeja yritetä vapauttaa väkivaltaisesti.

27. toukokuuta sissit ilmoittivat ehdot vapauttamiseen. Neuvottelut tapahtuivat Jolon saarella olevassa paikallisessa moskeijassa. Sissien johtaja Ghalib Andangin vaatimukset olivat muun muassa itsenäisen islamilaisen valtion perustaminen Etelä-Filippiineille sekä kansainvälisen tribunaalin perustaminen tutkimaan muslimitaustaisten filippiiniläisten vierastyöläisten kohtelua Malesiassa. Neuvottelijana sissien ja Filippiinien hallituksen välillä toimi libyalainen diplomaatti, tohtori Rajab Azzarouq.

24. kesäkuuta malesialaiset panttivangit vapautettiin kolmen miljoonan dollarin lunnaita vastaan.

Filippiiniläiset evankelistapapit otettiin panttivangiksi 1. heinäkuuta, kun he olivat sissien leirillä pitämässä messua. Saksalainen toimittaja otettiin seuraavana päivänä panttivangiksi.

9. kesäkuuta ranskalainen toimittaja Maryse Burgot, äänittäjä Roland Madura ja kuvaaja Jean Le Garre otettiin panttivangiksi.

Saksalainen panttivanki Renate Wallert vapautettiin 17. heinäkuuta terveydellisten syiden takia, hänellä oli muun muassa korkea verenpaine. 

Neljä malesialaista vapautettiin 21. heinäkuuta.

24. heinäkuuta kaksi filippiiniläistä journalistia otettiin panttivangeiksi, mutta vapautettiin viiden päivän kuluttua. 

1. elokuuta Abu Sayyaf otti kolme filippiiniläistä rakennustyöntekijää panttivangiksi.

5. elokuuta libanonilainen sanomalehti sai tiedon, että Libya oli luvannut maksaa 25 miljoonaa dollaria monista panttivangeista.

7. elokuuta Libyan hallitus ilmoitti, että 5,5 miljoonaa dollaria oli jo maksettu panttivangeista.

14. elokuuta tuli tieto, että Libyan johtaja Muammar Gaddafi lähetti yksityislentokoneensa Filippiineille, koska panttivangit vapautettaisiin. Abu Sayyaf ilmoitti kuitenkin, ettei se aio neuvotella enää, koska sen mukaan Filippiinien armeija suunnitteli hyökkäystä leiriin. 

Panttivankien joukossa ollut filippiiniläinen turistiopastyttö vapautettiin 16. elokuuta.

Kaksi päivää myöhemmin kolme malesialaista vapautettiin. 

Kaksi filippiiniläistä tyttöä otettiin panttivangiksi "vaimoiksi" Abu Sayyafin sisseille.

27. elokuuta kolme ranskalaista, Marie-Michele Moarbes (Ranskan ja Libanonin kansalainen), Sonia Wendling ja toimittaja Maryse Burgot, sekä eteläafrikkalainen Monique Strydom vapautettiin. Joukossa oli myös saksalainen panttivanki Werner Wallert, jonka puoliso Renate oli vapautettu 17. heinäkuuta.

Samalla kun eteläafrikkalainen panttivanki vapautettiin seuraavana päivänä, yksi amerikkalainen ja kaksi filippiiniläistä koulutyttöä otettiin panttivangiksi Jololla. 

29. elokuuta Abu Sayyaf uhkasi tappaa amerikkalaisen, ellei kolmea islamistiterroristia vapautettaisi Yhdysvaltojen vankiloista. Joukossa oli World Trade Centerin 26. helmikuuta 1993 tehdyn pommi-iskun suunnittelija Ramzi Youssef.

3. syyskuuta filippiiniläinen poliisi vapautti kaapatut rakennustyöläiset.

Loppujen Sipadanin panttivankien vapautus 

9. syyskuuta kuusi Sipadanin panttivankia, joihin kuuluivat suomalaiset Risto Vahanen ja Seppo Fränti, saksalainen Marc Wallert, ranskalainen Stephane Loisy ja loput malesialaiset, vapautettiin, ja heidät vietiin armeijan helikopterilla Jolon saaren pääkaupunkiin ja sieltä edelleen Zamboangaan, Mindanaon saarelle, jossa heidän kotimaansa diplomaatit odottivat heitä.

Suomen Manilan konsuli Marja Korhonen oli vastassa Fräntiä ja Vahasta. Sissien leiriin jäivät vielä ranskalaiset toimittaja Maryse Burgot, äänittäjä Roland Madura ja kuvaaja Jean Le Garre sekä malesialaisia sukellusoppaita.

10. syyskuuta kaikki kuusi panttivankia lähtivät Tripoliin, Libyaan, jonne he saapuivat 11. syyskuuta. Libyan johtaja Muammar Gaddafin säätiön palkkaama diplomaatti, tohtori Rajab Azzarouq oli ollut pääneuvottelija Filippiinien hallituksen ja sissien välillä. 

12. päivänä Tripolissa pidettiin vapautusjuhla, jota isännöi Muammar Gaddafin poika Saif al-Islam Gaddafi. Ainoastaan Suomen ulkoministeri Erkki Tuomioja oli joukossa, muiden maiden ulkoministerit olivat jääneet pois. Saman päivän illalla Vahanen ja Fränti tulivat ulkoministeriön erikoiskoneella Helsinkiin illalla klo 22.00, jonka jälkeen he pitivät lehdistötilaisuuden.

Jälkipyykki 

16. syyskuuta tuli tietoon että amerikkalainen toimittaja olisi teloitettu. Ranskalaiset toimittajat Maryse Burgot, Roland Madura ja  Jean Le Garre olivat luultavasti paenneet viidakkoon. Malesialaiset ja filippiiniläiset olivat kuulemma saaneet surmansa. Vapautuksen jälkeen Risto Vahanen kertoi medialle sissijohtaja Ghalib Andangin raiskanneen joitakin panttivankeina olleista naisista.
 
Filippiinien presidentti Joseph Estrada piti televisiopuheen, jonka mukaan hänen ja hallituksen mitta oli nyt täysi. Hän määräsi armeijan suuroperaation Jolon saarella. Tuhat sotilasta nousi saarelle, ja taistelut sissien kanssa alkoivat. Useita siviilejä kuoli taisteluissa. Lisäksi kymmenkunta Abu Sayyafin sissiä kuoli.

Vuoteen 2002 asti Sipadanin lomasaari, jossa panttivankidraama alun perin tapahtui, oli kiisteltyä aluetta Malesian ja Indonesian välillä. Joulukuussa 2002 kansainvälinen tuomioistuin teki päätöksen, jonka mukaan Sipadan yhdessä Ligitanin saaren kanssa kuuluvat Malesian hallintaan.

Abu Sayyaf 

Kaapparit kuuluivat Etelä-Filippiineillä toimivaan islamistiseen Abu Sayyaf -nimiseen terroristiverkostoon, jolla on yhteyksiä Al Qaidaan. Abu Sayyaf taistelee Etelä-Mindanaon saarilla tavoitteenaan itsenäinen islamilainen valtio.

Filippiinien asukasluku on noin 89 469 000. Väestöstä noin 5 % on islaminuskoisia, ja he asuvat lähinnä Etelä-Mindanaon saarilla ja ovat maan köyhimpiä väestöryhmiä. Noin 80 % maan väestöstä on katolilaisia.

Abu Sayyafin Jolon saaren johtaja Ghalib Andang (General Robot) jäi kiinni joulukuussa 2003 Sululla. Hän kuoli vankilamellakassa 15. maaliskuuta 2005.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Jolon panttivangit Elävä arkisto Yle.fi
Abu Sayyaf -sissit tunnettuja raakuudestaan – Verkkouutiset 
Ote kirjasta Jolo – 140 päivää panttivankeina viidakossa 
Philippine hostage releases applauded at home – CNN 
Malesian politiikka
Malesian historia
Filippiinien politiikka
Filippiinien historia
2000
Panttivankikriisit