Muddy Waters

Muddy Waters (oikealta nimeltään McKinley Morganfield; 4. huhtikuuta 1913 Issaquena County, Mississippi – 30. huhtikuuta 1983 Westmont, Illinois) oli yhdysvaltalainen blues-laulaja sekä kitaristi, jota on luonnehdittu Chicago bluesin isäksi. Hän oli suosituin esiintyjä 1950-luvulla, sähköistetyn bluesin kultakaudella ja levytti maineikkaan Chess-yhtiön ensimmäiset R&B-hitit.

Elämä ja ura

Varhaiset vaiheet
McKinley Morganfield syntyi Mississippin Issaquena Countyssä vuonna 1913 (myöhemmin hän itse kertoi syntyneensä vuonna 1915 Rolling Forkissa, eikä tiedetä miksi hän kertoi näin). Pojan äiti kuoli tämän ollessa kolmen vanha ja isoäiti kasvatti poikaa sen jälkeen. Lempinimensä, jota hän käytti myöhemmin myös taiteilijanimenään, Muddy Waters sai jo varhain, koska hän oli ahkera leikkimään mudassa ("Muddy Waters" tarkoittaa mutaista vettä).

Muddyn ensimmäinen soitin oli huuliharppu, mutta 17-vuotiaana hän oli jo vaihtanut kitaran pääsoittimekseen. Hän soitti kitaraa juhlissa, jäljitellen kahden etelässä suurta suosiota nauttineen bluesartistin, Son Housen ja Robert Johnsonin, tyyliä.  Elämäkerran kirjoittaja Peter Guralnickin mukaan Muddyn lauluääni ja persoona olivat lähempänä Housea, kun taas slide-soittoonsa ja rytmeihinsä vaikutteet tulivat enemmän Johnsonilta.

Uran alkuvaiheet
Vuonna 1940 Muddy muutti St. Louisin, mutta palasi vuotta myöhemmin taas Mississippiin. 1940-luvun alussa hän piti kapakkaa, jossa pelattiin uhkapelejä, soitettiin jukeboxia ja kuunneltiin Muddyn itsensä esittämää elävää musiikkia. Vuoden 1941 kesällä kongressin kirjastoon maaseudun musiikkia kerännyt tutkija, Alan Lomax, saapui Muddyn silloiseen olinpaikkaan, Mississippin Stovalliin, ja nauhoitti Muddyn soittoa laitteillaan tämän omassa kodissa. Muddy oli innoissaan, kun sai kuulla omaa soittoa ja lauluaan Lomaxin lähettämältä levyltä. Seuraavana vuonna Lomax palasi vielä levyttämään Muddya uudestaan. Nykyään nämä vuosien 1941 ja 1942 levytykset on julkaistu kaupallisesti. Levyillä kuullaan myös Lomaxin tekemiä Muddyn haastatteluja. Muddy kertoo äänitteessä Lomaxille harjoittelevansa kitaransoittoa kaksi tuntia päivässä. Osa Lomaxin taltioimista kappaleista on samoja, mitä Muddy levytti myöhemmin urallaan. Lomax nauhoitti samoihin aikoihin myös Son Housea ja oli etsinyt turhaan myös tuolloin jo kuollutta Robert Johnsonia. 

Vuonna 1943 Muddy matkasi Chicagoon aikeissaan ryhtyä ammattimuusikoksi. Hän ansaitsi ensin rahaa ajamalla rekkaa ja työskentelemällä tehtaassa päivisin sekä soittamalla öisin. Kilpailu muusikoiden kesken Chicagossa oli tuolloin kovaa, ja uusi tulokas sai tehdä työtä noustakseen pinnalle. Big Bill Broonzy, joka oli kaupungin johtavia bluesmuusikoita, auttoi Muddya ottamalla tämän lämmittelijäkseen klubi-keikoilleen. Vuonna 1945 Muddy sai ensimmäisen sähkökitaran enoltaan. Näin hän tuli paremmin kuulluksi meluisan yleisön läpi. Vuonna 1946 Muddy pääsi levyttämään Columbia Recordsille, mutta näitä nauhoituksia ei koskaan julkaistu. Myöhemmin tuona vuonna Muddy sai sopimuksen kahden puolalaisveljeksen johtamalle uudelle levy-yhtiölle, Aristocrat Recordsille, joka vaihtoi pari vuotta myöhemmin nimekseen Chess. Ensimmäiset nauhoitukset, "Gypsy Woman" ja "Little Anna Mae", tehtiin vuonna 1947. Näissä Muddyä säestää pianisti Sunnyland Slim. Kappaleita ei julkaistu, mutta sen sijaan vuoden 1948 levytykset, "I Can't Be Satisfied" ja "I Feel Like Goin Home", lähetettiin markkinoille, ja niistä tuli suuria hittejä. Muddyn suosio Chicagon klubeissa alkoi kasvaa. Seuraava suuri hitti oli perinteiseen kansanlauluun perustunut "Rollin' Stone (Catfish Blues)" (1950), joka antoi myöhemmin nimensä Rolling Stone -aikakauslehdelle sekä Rolling Stones -yhtyeelle. "Rollin' & Tumblin'" (1950) puolestaan oli bluesstandardin asemaan noussut versio Robert Johnsonin kappaleesta "If I Had a Possession over Judgement Day". Muddystä oli tullut legendaarisen Chess Records -yhtiön ensimmäinen menestynyt artisti. Hänen levytyssopimuksensa oli kuitenkin hyvin kehno, eikä lukutaidoton Muddy päässyt Chess levytystensä turvin käsiksi suuriin rahoihin.

Menestyksen ajat
Aluksi Leonard Chess ei antanut Muddyn laajentaa levytyksissä käytettyä yhtyettään. Hänellä oli edellä mainituilla tunnetuilla levytyksillään ainoana taustamuusikkona basisti Ernie "Big" Crawford. Vuoteen 1950 mennessä levy-yhtiö kuitenkin antoi Muddyn levyttää isomman kokoonpanon kanssa, ja Crawfordin lisäksi siihen kuului kaikkien aikojen arvostetuin bluesharpisti, Little Walter, kitaristi Jimmy Rogers, rumpali Elgin Evans sekä pianisti Otis Spann. Basisti ja lauluntekijä Willie Dixon, joka korvasi Crawfordin yhtyeessä, kirjoitti monet Muddyn tunnetuimmista kappaleista. Näihin kuuluvat esimerkiksi "Hoochie Coochie Man" (1954), "I Just Want to Make Love to You" (1954), "Young Fashioned Ways" (1955) ja "I'm Ready" (1954). Dixonin kirjoittamissa kappaleissa oli varsin machomaiset sanoitukset, jotka muodostuivat osaksi Muddy Watersin imagoa. Tätä kuvaa vahvisti Muddyn uudelleen nimetty tulkinta "Mannish Boy" (1955) Bo Diddleyn kappaleesta "I'm a Man".

1950-luvulla Muddy oli Chicagon suosituin bluesartisti, ja hänen yhtyeensä oli niin ikään arvostetuin. Muista artisteista lähinnä Howlin' Wolf pystyi haastamaan Muddyn. Yhtyetoverit halusivat yrittää myös soolouraa. Heistä etenkin Little Walter onnistui tekemään suuria hittejä sisältäneen uran omalla nimellään, samoin Jimmy Rogers ja Otis Spann tekivät merkittäviä levytyksiä. Little Walterin ura lähti käyntiin vuonna 1953 "Juke" nimisen instrumentalihitin siivittämänä. Rogers lähti vuonna 1955 perustamaan omaa yhtyettään ja sai aikaiseksi bluesstandardiksi nousseen kappaleen "Walking by myself". Muddy itse luopui kitaransoitosta ja päätti esiintyä sen jälkeen vain laulajana. Hän ei kuitenkaan hylännyt kitaraa kokonaan, vaan tarttui siihen taas uransa myöhemmässä vaiheessa. Muddyn viimeinen suuri R&B hitti oli jo edellä mainittu Dixonin "I'm Ready", ja sen jälkeen hänen tunnetuin levytyksensä on Preston Fosterin säveltämä "Got My Mojo Workin'" vuodelta 1957. Chess yhtiö oli tässä vaiheessa jo laittanut Muddyn sivummalle antaen enemmän tilaa muille artisteille.

Englantiin
Muddy Watersin kiertueet Englannissa vuodesta 1958 alkaen olivat ensimmäisiä kertoja, kun vahvistettua, lujaa soittavaa yhtyettä kuultiin saarivaltiossa. Eräs kriitikko vetäytyi taukotiloihin kirjoittaakseen arvosteluaan, koska yhtye soitti niin äänekkäästi. Perinteisen rhythm and blues musiikin suosion hiipuessa Muddy soitti bluesista kiinnostuneelle valkoiselle yleisölle taas perinteisempää, pienempään kokoonpanoon turvautuvaa country bluesia. Muddy ei ollut mielissään siitä, että musta yleisö oli osittain hylkäämässä bluesin 1950-luvun ja 1960-luvun vaihteessa, mutta pyrki sopeutumaan muuttuneeseen tilanteeseen. 

1960-luvulla Muddy jatkoi levyttämistä aiempaa matalammalla profiililla. Hän siirtyi taas takaisin chicagomaisempaan tyyliin vuonna 1964. 

Keväällä 1968 Chess julkaisi Muddy Watersilta psykedeelisen rockin tyyliä ja bluesia yhdistelevän konseptialbumin nimeltä Electric Mud. Levy oli suunnattu hippiliikettä edustaneelle nuorisolle, myi hyvin ja nosti Watersin uran uudelle tasolle 10 vuoden hiljaisemman kauden jälkeen. Sitä seurasi useita samalle kohdeyleisölle suunnattuja Muddy Watersin levytyksiä. Waters pääsi jatkossa soittamaan samoilla suurilla estradeilla, joilla suositut acid rock-yhtyeet esiintyivät. Vuonna 1972 hän levytti Lontoossa Rory Gallagherin, Steve Winwoodin, Rick Grechin ja Mitch Mitchellin kanssa. Muddy ei ollut kuitenkaan tyytyväinen tuloksiin.

Comeback
Comebackina pidetään vuonna 1977 alkaneita levytyksiä Blue Sky merkille. Tällöin Muddy levytti kitaristi Johnny Winterin kanssa levyn Hard Again, jolla hänen on katsottu päässeen hyvin lähelle vanhaa Chicago-soundiaan. Levy sai Grammy-palkinnon, ja sitä seurasi lyhyt mutta hyvin vastaanotettu kiertue. Vuonna 1978 Winter palkkasi Muddyn vanhat yhteistyökumppanit, huuliharpisti Walter Hortonin sekä tuolloin vaateliikkeessä työskennelleen kitaristi Jimmy Rogersin levylle nimeltä I'm Ready. Uusi levy toisti edellisen levynsä suosion. Vuonna 1979 taltioitiin hyvät arviot saanut livelevy, Muddy "Mississippi" Waters Live. Blue Sky merkille tehtiin seuraavana vuonna vielä yksi levy, King Bee. 1970-luvulla Muddy osallistui myös Dixonin kanssa taisteluun kappaleidensä tekijänoikeuksista, ja nyt vuosien varrella pahasti huijatuksi joutunut artisti alkoi viimein saada parempaa korvausta vanhoista kappaleistaan ja levytyksistään.

Tämän jälkeen Muddyllä oli kuitenkin enää muutama vuosi elinaikaa jäljellä. Hän kuoli yllättäen nukkuessaan vuonna 1983 70 vuoden iässä. Hänet on haudattu Restvalen hautausmaalle Alsipiin Illinoisiin, lähellä Chicagoa.

Muddy Watersin pojat Mud Morganfield ja Big Bill Morganfield ovat jatkaneet isänsä uraa bluesartisteina.

Vaikutus
Muddyn merkitys useisiin musiikkilajeihin on valtava. Näitä olivat blues, rhythm and blues, rock, folk, jazz ja country. Waters myös auttoi Chuck Berryä saamaan ensimmäisen levytyssopimuksensa. The Rolling Stones -yhtye sekä samanniminen rock-lehti ottivat nimensä Muddy Watersin vuonna 1950 levyttämästä laulusta, "Rollin' Stone". Kappale tunnetaan myös nimellä "Catfish Blues". Led Zeppelinin suuri hitti, "Whole Lotta Love", perustui Watersin kappaleeseen "You Need Love", jonka oli säveltänyt Willie Dixon. Dixon sävelsi muutamia muitakin Watersin kuuluisia kappaleita, kuten "I Just Want to Make Love to You", "Hoochie Coochie Man" ja "I'm Ready". Vaikka Muddy Waters esiintyi usein pelkkänä laulajana, hänen varhaisten levytystensä slide-kitarointi on varsin omaperäistä, ja antanut vaikutteita useille myöhemmille slide-kitaristeille. 

Vuonna 2004 levytys "Hoochie Coochie Man" (1954) valittiin Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä äänitteitä. Albumi At Newport 1960 valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään. Vuonna 2008 Blues-Finland.com -verkkolehden lukijaäänestyksessä Muddy Waters valittiin kaikkien aikojen suurimmaksi blues-artistiksi.

Diskografia 
1960		At Newport 	MCA/Chess	
1960		Sings Big Bill Broonzy 	Universal Distrib…	
1963		Folk Festival of the Blues 	MCA	
1964		Folk Singer 	Chess	
1964		Muddy Waters [Chess]	Chess	
1966		Down on Stovall's Plantation 	Universe	
1967		Blues from Big Bill's Copacabana 	MCA/Chess	
1967		Brass and the Blues 	Chess	
1968		Electric Mud 	MCA/Chess	
1969		After the Rain 	Cadet/Concept / G…	
1969		Fathers and Sons 	MCA	
1969		Sail On	Wolf	
1970		Back in the Good Old Days	Syndicate	
1970		Goin' Home: Live in Paris 1970 	New Rose	
1970		Good News	Syndicate	
1970		Vintage Mud	Sunnyland	
1971		Muddy Waters Live (At Mr. Kelly's) 	Chess	
1971		The London Muddy Waters Sessions 	MCA/Chess	
1972		Muddy Waters Live	Chess	
1973		Can't Get No Grindin' 	Geffen	
1974		London Revisited 	Chess	
1974		Muddy & the Wolf 	Chess / MCA/Chess	
1975		The Muddy Waters Woodstock Album 	Chess / MCA/Chess	
1976		Live at Jazz Jamboree '76 	Poljazz	
1977		Chess		
1977		Hard Again 	Blue Sky	
1977		Unk in Funk 	Geffen / Hip-O Se…	
1978		I'm Ready 	Blue Sky	
1979		Muddy "Mississippi" Waters Liv… 	Sony Music Distri…	
1981		King Bee 	Blue Sky	
1988		Live in Antibes 1974	Esoldun	
1995		Collaboration 	Rhino	
2004		With the Muddy Waters Blues Band 1966 	Arhoolie	
2009		Authorized Bootleg: Live at the Fillmore…	Geffen

Bibliografia 
 Can't be Satisfied: The Life And Times Of Muddy Waters By Robert Gordon, Keith Richards, 2002 – 432 sivua - ISBN 0-316-32849-9
 Muddy Waters: The Mojo Man By Sandra B. Tooze, 1997 – 383 sivua - ISBN 1-55022-296-1
 Muddy Waters: Deep Blues By Muddy Waters, 1995 – 183 sivua - ISBN 0-7935-0955-6
 Muddy Waters: Deep Blues And Good News By Dave Rubin, Muddy Waters ISBN 0-7935-6501-4
 Bossmen: Bill Monroe and Muddy Waters By James R. Rooney, 1991 – 163 sivua - ISBN 0-306-80427-1

Lähteet

Aiheesta muualla 
 The Official Muddy Waters Web Site 
 Muddy Waters -artikkeleita ja 3-osainen elämäkerta suomeksi  
 Muddy Waters entry - Rock and Roll Hall of Fame
 Muddy Waters artikkeli lehdestä Mudcat Café - A Magazine Dedicated to Blues And Folk Music

Yhdysvaltalaiset bluesmuusikot
Yhdysvaltalaiset kitaristit
Yhdysvaltalaiset laulajat
Hollywood Walk of Fame
1960-luvun blues- ja R&B-esiintyjät
Grammy-palkinnon saajat
Rock and Roll Hall of Fame
Vuonna 1913 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet