joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Maximilian von Baden

Prinssi Maximilian Alexander Friedrich Wilhelm von Baden (lyh. Max von Baden, 10. heinäkuuta 1867 – 6. marraskuuta 1929) oli Badenin suurherttua Fredrik II:n serkku ja perijä. Hän oli naimisissa Maria Luise von Hannover-Cumberlandin kanssa, joka oli Ison-Britannian ja Irlannin kuningashuoneen prinsessa ja Braunschweig-Lüneburgin herttuatar.

Von Badenia pidettiin jo ennen ensimmäistä maailmansotaa liberaalina. Sodan aikana hänet nimitettiin valtakunnankansleriksi lokakuussa 1918. Hänen tehtävänsä oli neuvotella aselepo ympärysvaltojen kanssa sodan viime päivinä. Vaikka hänellä olikin epäilyksensä kenraalikunnan rauhantahdosta, hän hyväksyi tehtävän ja nimitti hallituksen, johon ensi kertaa kuului sosiaalidemokraattien edustajia, kuten Friedrich Ebert ja Philipp Scheidemann. Hallituksen työskentelyn aselevon saavuttamiseksi keskeytti vallankumouksen syttyminen Saksassa marraskuun ensi päivinä. Von Baden ymmärsi, ettei keisari Vilhelm II voisi enää säilyttää kruunuaan, ja von Baden painosti tätä luopumaan vallasta pelastaakseen monarkian. Keisari ei kuitenkaan suostunut, kunnes viimein kenraalit Paul von Hindenburg ja Wilhelm Groener ilmoittivat, että keisarin oli luovuttava vallasta. Monarkian päätyttyä myös Max von Baden erosi virastaan Ebertin hyväksi 9. marraskuuta 1918. Eroa seurasi välittömästi Saksan tasavallan perustamisilmoitus.

Max von Baden vietti lopun elämäänsä eläkkeellä. Serkkunsa Fredrik II:n kuoltua vuonna 1928 hänestä tuli Badenin suvun päämies kuolemaansa asti.

Prinssit
Saksalaiset kenraalit
Saksan valtakunnankanslerit
Vuonna 1867 syntyneet
Vuonna 1929 kuolleet
Dacia (automerkki)

Dacia on romanialainen vuonna 1966 perustettu autonvalmistaja, joka on aina toiminut yhteistyössä ranskalaisen Renault’n kanssa. Dacia valmisti 1970-luvulta asti Renault'n isompiin malleihin perustuvia autoja. Vuodesta 1999 lähtien Renault on omistanut koko tehtaan. Dacian palveluksessa on yli 12 500 työntekijää.

Historia 
Dacian autotehdas valmistui Colibașiin (nyk. Mioveni) lähelle Piteștiä vuonna 1968. Ensimmäisenä se ryhtyi valmistamaan lisenssillä Renault 8:an perustuvaa Dacia 1100:aa. Jo vuosien 1968–1972 välisenä aikana tuotettiin 44 000 autoa. Tuotantoon tuli sittemmin Renault 12:een perustuvat Dacia 1300 -mallit, joita vuosina 1969–2003 valmistettiin kaikkiaan yli kaksi miljoonaa kappaletta. Vientiautot valmistettiin eri tuotantolinjalla, ja siksi monet romanialaiset ostivat autonsa Unkarista.

Nykytuotanto 
Vuodesta 2004 lähtien Dacia on valmistanut uutta Logan-mallia, joka suunniteltiin alun perin edulliseksi ja yksinkertaiseksi 5 000 euron autoksi. Suuri osa auton komponenteista on samoja kuin ne, joita käytetään Renault’n omassa valmistuksessa olevissa malleissa. Sekin on keino säästää hintaa. Logania on alettu valmistaa ja myydä myös kehittyvillä automarkkinoilla, esimerkiksi Etelä-Amerikassa ja Venäjällä. Muun muassa edellä mainituilla markkina-alueilla autot myydään kuitenkin Renault-merkkisenä.

Suomen markkinoille Dacia saapui vuoden 2010 alussa. Markkinaviestin pääsanoma on verrattain alhainen hinta. Suomeen vuoden 2021 loppuun mennessä rekisteröidyistä noin 8 600 Daciasta on kaksi kolmannesta ollut Duster-malleja.

Tuotteita

Nykyinen mallisto 
 Dacia Logan (2004–)
 Dacia Sandero (2007–)
 Dacia Duster (2010–)
 Dacia Jogger (2021–)

Myynnistä poistuneita malleja 
 Dacia 1100 (uudelleennimetty Renault 8, 1968–1972)
 Dacia 1300 (uudelleennimetty Renault 12, 1969–2004)
 Dacia Logan Van (2007–2012)
 Dacia Logan Pick-Up (2008–2012)
 Dacia Nova (1995–2000)
 Dacia SupeRNova (2000–2003)
 Dacia Solenza (2003–2005)
 Dacia Dokker (2012–2021)
 Dacia Lodgy (2012–2022)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Dacia Suomi

Seulonnan keskeiset artikkelit
Nivelakseli

Nivelakseli eli kardaaniakseli on kone-elin, jonka tarkoitus on välittää mekaanista momenttia ja pyörimisliikettä sekä sallia pyörimisakselin suunnan muutos. Kardaaninivel on muun muassa autoissa ja työstökoneissa käytetty kardaaniripustuksen ajatukseen perustuva nivelkytkentä, jonka avulla siirretään voimakoneesta tuleva liike käyttö- eli kardaaniakseliin vaikka akselien suunnat toisiinsa nähden muuttelevat. Akseli on nimetty sen 1500-luvulla keksineen Gerolamo Cardanon mukaan.

Nivelakselien käyttö 
Nivelakseleita käytetään muun muassa takavetoisissa ja nelivetoisissa ajoneuvoissa vaihteistosta tulevan momentin siirtämiseksi vetopyörästöön, toisin sanoen kardaaniakseli välittää voiman moottorilta tasauspyörästön kautta taka-akselille.

Nivelakseli voi olla useammasta osasta koottu, ja akseliputkien välissä on ristinivel, joka mahdollistaa vetävien takapyörien jouston. Nivelakseli voi pyöriä ajoneuvon alla vapaana, tai se voi olla koteloitu vaurioitumisen välttämiseksi tai muista syistä (esimerkiksi aerodynamiikka).

Traktoreista välitetään voima voimanottoakselista traktorin perään liitettäviin työkoneisiin nivelakselilla. Nivelakselin varsi on teleskooppinen, jotta työkoneen nosto sekä lasku ei vioittaisi akselia.

Lähteet 

 https://web.archive.org/web/20110629152548/http://runeberg.org/pieni/2/0203.html

Autotekniikka
Voimansiirto
Palmyran atolli

Palmyran atolli on Yhdysvalloille kuuluva asumaton 12 neliökilometrin kokoinen atolli pohjoisella Tyynellämerellä. Se on tällä hetkellä yksityisomistuksessa. Atolli sijaitsee noin puolessa välissä Havaijia ja Samoaa. Sitä hallitaan suoraan Washingtonista käsin. Vakituista asutusta ei ole. Atolli koostuu noin 50 pikkusaaresta, joita peittää tiheä kasvillisuus, kookospalmut ja balsan tapaiset puut. Saarten korkeuserot ovat pienet, korkeimmat kohdatkaan eivät kohoa kahta metriä merenpinnan yläpuolelle.

Palmyran löysi kapteeni Edmund Flanning vuonna 1798. Toisen maailmansodan aikana saarella oli katuja, penkereitä ja kiitoteitä, mutta ne ovat kasvaneet umpeen ja muuttuneet käyttökelvottomiksi. Vuonna 1990 havaijilainen sijoittaja osti saaret Fullard-Leon-veljeksiltä 75 vuodeksi. Hänen tarkoituksenaan oli muuttaa atolli matkailukohteeksi, mutta ainakaan vielä se ei ole toteutunut.

Aiheesta muualla 

Yhdysvaltain saaret
Yhdysvaltain territoriot
Palle

Palle tarkoittaa seuraavia asioita ja henkilöitä:

 Palle, sanoittaja Reino Palmrothin käyttämä nimimerkki
 Palle Sørensen, Tanskan pitkäaikaisin elinkautisvanki
 palleköli, aluksen osa, laivatekninen käsite
 Palle Ramstedt, Pirkka-Pekka Peteliuksen luoma hahmo Velipuolikuu-sketsiohjelmasta.
Trygve Lie

Trygve Lie (, () oli norjalainen poliitikko. Puoluekannaltaan hän oli sosialidemokraatti. Vuodet 1946–1952 hän toimi ensimmäisenä varsinaisena YK:n pääsihteerinä.

Lie valmistui lakitieteiden kandidaatiksi vuonna 1919. Hän oli liittynyt Norjan työväenpuolueeseen vuonna 1912 ja toimi sen sihteerinä 1919–1922. Vuosina 1922–1935 hän työskenteli ammattiliittojen keskusliiton lainopillisena asiamiehenä. Vuonna 1935 Lie valittiin Johan Nygaardsvoldin hallitukseen oikeusministeriksi. Vuonna 1935 hän antoi Lev Trotskille turvapaikan Norjasta, kun tämän Ranskassa saama oleskelulupa umpeutui. Vuonna 1937 Neuvostoliiton painostuksella Norjan hallitus määräsi Trotskin kotiarestiin. Pitkien neuvotteluiden jälkeen Lie määräsi Trotskin muuttamaan Norjasta Meksikoon.

Lie valittiin 1939 Norjan kauppaministeriksi ja myöhemmin samana vuonna kansanhuoltoministeriksi. Saksan miehittäessä Norjan 1940 hänestä tuli Lontoossa toimineen Norjan pakolaishallituksen ulkoministeri ja kantava voima. Toisen maailmansodan jälkeen Lie jatkoi ulkoministerinä 1945–1946. 1. helmikuuta 1946 Lie valittiin ensimmäiseksi viralliseksi YK:n pääsihteeriksi. Hän johti YK:n turvallisuusneuvoston sääntöjen laatimista. Hän tuki sekä Israelin että Indonesian luomista ja yritti saada Neuvostoliiton joukot vetäytymään Iranista ja tulitauon Kashmiriin. Hän sai Neuvostoliiton vihat YK:n asetettua Korean sodassa etelän puolelle. Hän vastusti Espanjan jäsenyyttä YK:ssa Francon diktatuurin vuoksi ja tuki Kiinan kansantasavallan jäsenyyttä YK:ssa tasavallan joukkojen vetäydyttyä Taiwanille.

Lien pääsihteeriyttä jatkettiin vuonna 1950, koska Neuvostoliitto ei hyväksynyt hänelle toista kautta, eikä Yhdysvallat suostunut tukemaan ketään muuta. Neuvostoliitto kieltäytyi hyväksymästä Lietä pääsihteerinä. Lie erosi marraskuussa 1952 Joseph McCarthyn syytettyä häntä ”epälojaalien” amerikkalaisten palkkaamisesta YK:n palvelukseen.

Pääsihteerikausiensa jälkeen Lie toimi aktiivipoliitikkona Norjassa mm. sisä- ja kauppaministerinä. Vuosina 1955−1963 hän toimi Oslon-Akershusin läänin maaherrana ja vielä vuosina 1963–1965 kauppa- ja teollisuusministerinä.

Teoksia

Lähteet

Aiheesta muualla 

YK:n pääsihteerit
Norjan ministerit
Norjalaiset urheiluvaikuttajat
Vuonna 1896 syntyneet
Vuonna 1968 kuolleet
Gladwyn Jebb

Sir Hubert Miles Gladwyn Jebb, First Lord and Baron Gladwyn (25. huhtikuuta 1900 – 24. lokakuuta 1996) oli merkittävä brittipoliitikko. Hän oli ensimmäinen (väliaikainen) YK:n pääsihteeri 1945–1946. Tämän jälkeen hän toimi Ison-Britannian YK-suurlähettiläänä.

Jebb opiskeli Oxfordissa ja toimi nuorena diplomaattina Konstantinopolissa, Berliinissä ja Roomassa. Toisen maailmansodan aikana hän johti Britannian delegaatiota kansainvälisessä ryhmässä, joka suunnitteli sodanjälkeistä yhteistyötä. Hänet nimitettiin Yhdistyneiden kansakuntien perustamista valmistelevan ryhmän puheenjohtajaksi, mistä hän siirtyi väliaikaiseksi pääsihteeriksi vajaan puolen vuoden ajaksi, lokakuusta 1945 helmikuuhun 1946.

Kun Trygve Lie valittiin pääsihteeriksi, Jebb palasi Britannian ulkoministeriöön. Neljä vuotta myöhemmin hänestä tuli maansa YK-suurlähettiläs.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Brittiläiset poliitikot
YK:n pääsihteerit
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1996 kuolleet
Leif Erikinpoika

Leif Erikinpoika (, , noin 970 – noin 1020) oli viikinki ja Erik Punaisen poika, joka saagojen mukaan löysi Vinlandin noin vuonna 1002–1003 ja oli siten ensimmäinen Amerikan maaperälle astunut eurooppalainen.

Perhesuhteet 

Leif luultavasti syntyi Islannissa ja kasvoi Grönlannissa, minne hänen isänsä Erik karkotettiin rikostensa vuoksi. Hänellä oli luultavasti kaksi veljeä: Thorvaldur ja Thorsteinn ja yksi sisko Freydís. Leif meni naimisiin Thórgunnan kanssa ja heillä oli yksi poika Thorkell Leifsson.

Retki Vinlandiin 

Grönlantilaisten saaga kertoo, että noin vuonna 1000 Leif Erikinpoika osti Amerikan rannikkoa pitkin aiemmin vahingossa purjehtineelta kauppiaalta Bjarni Herjólfssonilta laivan, aikeenaan tutkia Bjarnin näkemää maata. Leif pyysi isäänsä mukaan, mutta tämä ei halunnut enää lähteä merimatkalle; hän myös loukkaantui pudottuaan hevosen selästä ennen matkan alkua, mitä pidettiin huonona enteenä. Leif purjehti noin vuonna 1002–1003 länteen miehistönään 35 islantilaista. Ensiksi Leif saapui karuun maahan, jota hän kutsui nimellä Helluland (”laattakivimaa”), jonka on arveltu olevan nykyinen Baffininsaari. Maa ei kuitenkaan soveltunut asutettavaksi. Sen jälkeen hän jatkoi matkaa etelään ja saapui metsäiseen maahan, jolle hän antoi nimen Markland (”metsämaa”), ja jonka arvellaan olleen Labradorin niemimaa. Lopulta Leif nousi maihin Newfoundlandissa, mahdollisesti jopa etelämpänä. Siellä oli runsaasti lohia joessa ja ilmasto oli suotuisa. Leif miehistöineen rakensi maahan itselleen pitkät turveseinäiset talot, ja he asuivat siellä talven yli. Saagan mukaan yksi Leifin miehistä, Tyrkir, löysi viinirypäleitä, joiden mukaan Leif antoi maalle nimen Vinland. Kotimatkalle miehet lastasivat mukaansa puutavaraa ja köynnöksiä.

Kaksi vuotta myöhemmin Leifin veli Thorvald kävi samoilla seuduilla, mutta kuoli intiaanien hyökkäyksessä. Myös Leifin sisarpuoli Freydis johti yhden retkikunnan Vinlandiin.

Erik Punaisen saagan mukaan Leif Erikinpoika löysi Vinlandin palatessaan Norjasta Grönlantiin noin vuonna 1000, mutta ei jäänyt sinne asumaan. Nykyisin grönlantilaisten saagaa pidetään luotettavampana näistä kahdesta.

Vinlandin sijainti 

Siitä, missä Leifin Vinland oli, ei ole yksimielisyyttä. Monet pitävät viikinkiasumusta L’Anse aux Meadowsissa Leifin siirtokuntana, mutta joidenkin mielestä paikan pitää olla etelämpänä, koska viinirypäleet eivät kasva Newfoundlandissa. Joidenkin mukaan tuon ajan lämmin ilmasto mahdollisti viinirypäleidenkin esiintymisen alueella. Viinirypäleiden on myös epäilty olleen joko törmäviiniköynnöksen rypäleitä tai mustikoita.

Lähteet

Viitteet 

Viikingit
Norjalaiset tutkimusmatkailijat
Seulonnan keskeiset artikkelit
900-luvulla syntyneet
1000-luvulla kuolleet
Edward Jenner

Edward Jenner (17. toukokuuta 1749 – 26. tammikuuta 1823) oli englantilainen lääkäri, jolla oli vastaanotto Berkeleyn kylässä Gloucestershiressä. Häntä pidetään rokotuksen uranuurtajana ja immunologian "isänä".

Elämäkerta 

Jennerin isä oli Berkeleyn pappi, ja Jenner sai hyvän koulutuksen. Hän meni 14-vuotiaana kahdeksaksi vuodeksi kirurgin oppiin Chipping Sodburyyn . Jenner jatkoi kirurgian ja anatomian opintoja St Georgen sairaalassa Lontoossa vuonna 1770. Hän palasi kotiseudulle ja perusti lääkärinvastaanoton vuonna 1772.

Jenner havaitsi, että tartuttamalla potilaaseen lehmärokko eli vaccinia voidaan suojautua isorokolta. 14. toukokuuta 1796 hän siirsi lehmärokon kahdeksanvuotiaaseen James Phipps -nimiseen poikaan otettuaan rokkoaineen karjatyttö Sarah Nelmesin kädessä olleesta lehmärokkorakkulasta.  Näin vanhana kansanperinteenä tunnetusta suojautumistavasta muodostui eräs nykyaikaisen lääketieteen tärkeimmistä keinoista taistella tautitartuntoja vastaan.

Kun Jenner esitti vuonna 1798 kokeidensa tulokset teoksessa Inquiry into the Causes and Effects of the Variolae Vaccinae, hänet pidätettiin ensin taudin levittämisestä, ennen kuin hänen keksintönsä arvo tajuttiin. Jennerin menetelmä otettiin käyttöön pian ympäri maailmaa, muun muassa Suomessa jo vuonna 1802.

Jenner on haudattu Jennerien perheen hautaholviin Berkeleyn St Maryn kirkkoon.

Lähteet

Aiheesta muualla

Arno Forsius: Edward Jenner (1749–1823) – rokotuksen uranuurtaja

Englantilaiset lääkärit
Vuonna 1749 syntyneet
Vuonna 1823 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Geodynamiikka

Geodynamiikka on maapallon ja maan kiinteiden osien liikkeitä
tutkiva tieteenala. Tutkimuskohteisiin kuuluu:

 Maan rotaatioliike, siis napaliike ja vuorokauden pituuden vaihtelut
 Mannerlaattojen hidas liike, laattatektoniikka
 Postglasiaalinen maannousu mm. Fennoskandiassa ja Pohjois-Kanadassa
 Paikallisia ja alueellisia erillisliikkeitä, jotka voivat olla luonnollisia tai ihmisten aiheuttamia (antropogeenisia).

Käytetyt mittaustekniikat ovat
 Geodeettinen paikannus, mm. satelliittipaikannus
 Tarkkavaaitus
 Painovoimamittaus.

Aiheesta muualla 

 Geodeettinen laitos, Geodesian ja geodynamiikan osasto
 NKG:n Geodynamiikan työryhmä 

Geotieteet
Buckminster Fuller

Richard Buckminster ”Bucky” Fuller (12. heinäkuuta 1895 Milton, Massachusetts – 1. heinäkuuta 1983) oli yhdysvaltalainen visionääri, muotoilija, arkkitehti, keksijä ja kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti rakentamistaan geodeettisista kupoleista. Fuller ehdotti vuonna 1962 koko Manhattanin kattamista teräsrakenteisella kuvulla. Tämä ehdotus hylättiin, mutta Fullerin pyrkimys keveisiin, harsomaisiin teräsrakenteisiin energian säästämiseksi on vieläkin hyvin ajankohtainen.

Fuller kritisoi jo 1920-luvulla sitä, että teollisuus tuhlaa luonnonvaroja. Dymaxion kartan (1954) avulla hän havainnollisti, miten epäoikeudenmukaisesti maan resurssit ovat jakautuneet. Litteä kartta maapallosta kuvaa maapinnan muotoja ja suuruutta häiritsemättä tai pienentämättä mitään maanosaa.  

Fuller tutki, miten pallon muotoa voidaan lähestyä tasojen avulla. Hän kehitti viisi- ja kuusikulmioista muodostuvan lähes pallonmuotoisen mallin, jonka mukaan tehdään nykyiset jalkapallot.

Vuonna 1985 keksitty hiilipallo eli fullereeni sai nimensä Buckminster Fullerin mukaan.

Katso myös
Victor Papanek

Lähteet

Töitä

Aiheesta muualla 

Elämäkerta ja tärkeitä vuosilukuja  Buckminster Fuller Institute
Who is Buckminster Fuller   Buckminster Fuller Institute
 R. Buckminster Fuller: A 20th Century Philosopher Grunch.net
Ylen Elävä arkisto: Buckminster Fuller, uuden maailman suunnittelija (Kaarle Nordenstrengin tekemä haastattelu vuodelta 1967)

Yhdysvaltalaiset arkkitehdit
Yhdysvaltalaiset kirjailijat
Presidential Medal of Freedom
Vuonna 1895 syntyneet
Vuonna 1983 kuolleet
Yhdysvaltalaiset muotoilijat
Seulonnan keskeiset artikkelit
Lusitania

Lusitania () tai Hispania Lusitana () oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Hispaniassa ja käsitti suunnilleen nykyisen Portugalin.

Maantiede 

Lusitanian provinssi käsitti Hispanian eli Iberian (Pyreneiden) niemimaan läntisimmän osan. Alun perin siihen kuului Douro-joen eteläpuolinen alue. Douron pohjoispuolta roomalaiset nimittivät Gallaeciaksi. Provinssin alue vastasi enimmäkseen nykyisen Portugalin aluetta. Jotkut osat siitä olivat nykyisen Espanjan puolella. Provinssin pohjois- ja itäpuolella sijaitsi Hispania Tarraconensiksen provinssi ja kaakkoispuolella Hispania Baetican provinssi. Provinssin hallinnollinen keskus oli Augusta Emerita, nykyinen Espanjan kaupunki Mérida.

Kaupunkeja 

Lusitanian roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:

 Aeminium
 Arandis
 Aritium Praetorium
 Augusta Emerita
 Augustobriga
 Balsa
 Caetobrix
 Capara
 Castra Caecilia
 Cecilionicum
 Conembrica
 Ebora
 Equabona
 Langobriga
 Medobriga
 Metellinum
 Mirobriga
 Myrtilis
 Norba Caesariana
 Ocelum
 Olisipo
 Ossonoba
 Pax Julia
 Praesidium
 Salacia
 Salmantica
 Scallabis
 Talabriga
 Tubucci

Historia 

Lusitanian alue oli aiemmin osa Hispania Ulteriorin provinssia, joka jaettiin vuonna 27/25 eaa. kahdeksi provinssiksi, jotka olivat Lusitania ja Hispania Baetica. Provinssi nimettiin luultavasti alueen alkuperäisten asukkaiden, lusitaanien mukaan. Heidän alkuperänsä on epäselvä, mutta he saattaisivat olla kelttien ja ibereiden jälkeläisiä.

Augustuksen ajan provinssien jaossa Baetica luettiin keisarin provinsseihin. Provinssi säilyi olemassa Rooman valtakunnan loppuun saakka, ja näin se oli olemassa esimerkiksi keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan.

Vuodesta 293 provinssi kuului Hispanian diokeesiin. 300-luvulla se tuli osaksi Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin.

Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:

Lähteet

Aiheesta muualla 

Hispania
Rooman provinssit
Louis-Auguste Blanqui

August tai Louis-Auguste Blanqui (8. helmikuuta 1805 Puget-Théniers, Alpes-Maritimes – 1. tammikuuta 1881 Pariisi oli ranskalainen poliittinen aktivisti ja kommunisti, joka tuomittiin vankeusrangaistuksiin lukuisia kertoja, yhteensä yli 30 vuodeksi.

Blanqui oli vankkumaton väkivaltaisen vallankumouksen kannattaja ja toimi aktiivisesti Ranskan heinäkuun vallankumouksessa 1830 ja 1848 vallankumouksessa. Hänen mukaansa on nimetty blanquismi, oppi jonka mukaan vallankumous on toteutettava väkivaltaisella kaappauksella. Siten Blanqui kehitti opin proletariaatin diktatuurista, jota Karl Marx käytti marxilaisuuden opin osana. Hänen kannattajiaan sanottiin blanquisteiksi, ja heistä tuli vuonna 1901 Ranskan sosialistipuolueen kannattajia.

Pariisin kommuunissa Blanqui ei kyennyt toimimaan aktiivisesti, koska oli vankilassa. Silti hänet valittiin kommuunin presidentiksi. Myöhemmin hänet kuitenkin tuomittiin kapinaan osallistumisesta karkotukseen, joka muutettiin vankeusrangaistukseksi hänen heikon terveydentilansa takia. Hän vapautui vankeudesta vasta 1879, jolloin hän jatkoi edelleen agitaatiotyötään.

Blanqui sai kohtauksen puhujalavalla ja kuoli 1. tammikuuta 1881. Hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle.

Blanquin kirjoituksia julkaistiin 1885 nimellä Critique sociale.

Louis-Auguste Blanquin veli oli kansataloustieteilijä Adolphe Blanqui.

Suomennetut teokset
 Tähtien kautta ikuisuuteen (L'eternité par les astres); suomentanut Jan Blomstedt; jälkipuheet: Jan Blomstedt ja Rauno Lauhakangas, Helsinki: ntamo 2014 ISBN 978-952-215-537-5

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Blanqui jaTähtien kautta ikuisuuteen kirjasarjan Prose esittelyssä, Prose.fi

Ranskalaiset poliitikot
Ranskalaiset kommunistit
Sosialismin kehittäjät
Vuonna 1805 syntyneet
Vuonna 1881 kuolleet
Kommunardi

Kommunardi tarkoittaa Ranskan-Preussin sodan jälkeisinä levottomina aikoina 1871 muodostetun Ranskan lyhytikäisen Pariisin kommuunin kannattajaa,.

The Communards on 1980-luvulla vaikuttanut brittipop-yhtye.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Pariisin historia
1871
We Are the World

We Are the World on single, joka nauhoitettiin ja julkaistiin Yhdysvalloissa vuonna 1985 Etiopian auttamiseksi nälänhädässä. Kappaleen ovat kirjoittaneet Michael Jackson ja Lionel Richie ja sen on tuottanut Quincy Jones. Single on myynyt tähän mennessä yli 20 miljoonaa kappaletta.

Esiintyjät 
Seuraavilla artisteilla oli soolo-osuus singlellä (laulujärjestyksessä):

Lionel Richie
Stevie Wonder
Paul Simon
Kenny Rogers
James Ingram
Tina Turner
Billy Joel
Michael Jackson
Diana Ross
Dionne Warwick
Willie Nelson
Al Jarreau
Bruce Springsteen
Kenny Loggins
Steve Perry
Daryl Hall
Huey Lewis
Cyndi Lauper
Kim Carnes
Bob Dylan
Ray Charles

Singlellä esiintyvät myös seuraavat laulajat

Kevin Junior
Dan Aykroyd
Harry Belafonte
Lindsey Buckingham
Sheila E.
Bob Geldof
Jermaine Jackson
Jackie Jackson
LaToya Jackson
Marlon Jackson
Randy Jackson
Tito Jackson
Waylon Jennings 
Bette Midler
The News
John Oates
Jeffrey Osborne
The Pointer Sisters
Smokey Robinson

We Are the World: 25 for Haiti 

Vuonna 2010 kappale levytettiin uudelleen ja sen tuotto lahjoitettiin Haitin maanjäristyksen uhreille.

Myös Michael Jackson esiintyy uuden version musiikkivideolla, vaikkakin oli kuollut jo vuosi sitten ennen uutta versiota. Hänen siskonsa Janet Jackson laulaa Michaelin osuudet uudella versiolla. .

Esiintyjät 

Akon
India.Arie
Patti Austin
Tony Bennett
Justin Bieber
Bone Thugs-n-Harmony
Ethan Bortnick
Brandy
Jeff Bridges
Toni Braxton
Zac Brown
Kristian Bush
Natalie Cole
Harry Connick Jr.
Kid Cudi
Miley Cyrus
Celine Dion
Snoop Dogg
Drake
Earth Wind & Fire
Faith Evans
Melanie Fiona
Jamie Foxx
Sean Garrett
Tyrese Gibson
Josh Groban
Anthony Hamilton
Keri Hilson
Julianne Hough
Jennifer Hudson
Enrique Iglesias
LL Cool J
Janet Jackson
Randy Jackson
Taj Jackson
Taryll Jackson
TJ Jackson
Al Jardine
Joe Jonas

Kevin Jonas
Nick Jonas
Rashida Jones
Gladys Knight
Adam Levine
Jimmy Jean-Louis
Benji Madden
Joel Madden
Mary Mary
Katharine McPhee
Jason Mraz
Mya
Jennifer Nettles
Orianthi
Freda Payne
Pink
A. R. Rahman
Nicole Richie
Raphael Saadiq
Carlos Santana
Nicole Scherzinger
Kenny Rogers
Isaac Slade
Trey Songz
Musiq Soulchild
Jordin Sparks
Barbra Streisand
T-Pain
Robin Thicke
Rob Thomas
Usher
Vince Vaughn
Lil Wayne
Kanye West
Will.i.am
Ann Wilson
Brian Wilson
Nancy Wilson
BeBe Winans
Wyclef Jean
Michael Jackson (ääni)

Katso myös 
 Do They Know It's Christmas?
 Maksamme velkaa

Lähteet

Vuoden 1985 kappaleet
Michael Jacksonin kappaleet
Hyväntekeväisyyskappaleet
Shaka Zulu

Shaka kaSenzangakhona eli Shaka Zulu (n. 1787 – 22. syyskuuta 1828) oli zulukuningas, joka muutti zulut pienestä klaanista kansakunnaksi, ja hallitsi suurta osaa eteläistä Afrikkaa Phongolo- ja Mzimkulujokien välissä. Hän saavutti menestystä taitavana sotataktikkona.

1700-luvun lopulla pohjoisten ngunien keskuudessa syntyi poliittisia levottomuuksia liiallisen väestönkasvun ja kaupallisen kilpailun seurauksena. Koska ngunien hallitsema rannikkoalue rajoittui Intian valtamereen, Lohikäärmevuoristoon ja eurooppalaisten hallitsemaan Kapmaahan, oli tarvittavan lisämaan hankkiminen mahdollista vain sisäisten sotien avulla. Ngunien väliset etniset yhteenotot johtivat uudenlaisen sotilaallisen ja hallinnollisen järjestelmän syntymiseen. "Mustaksi Napoleoniksi" kutsutun Shaka Zulun johdolla syntyikin vahva zuluvaltio.

Shaka aloitti uudenlaisen Zulu-kuningaskunnan rakentamisen pääasiassa valloitusten avulla. Shakaa pidetään yhtenä Afrikan merkittävimmistä armeijan ja sodankäynnin organisoijista. Hän korvasi aikaisemmin aseina käytetyt pitkät heittokeihäät lyhyillä iskukeihäillä, joita voitiin käyttää taistelussa toistuvasti. Zulusoturit ryhtyivät lähestymään vihollista myös mahdollisimman hiljaa ja näkymättömissä ja yllättivät sen äkillisellä rynnäköllä. Uuden sotataktiikan avulla Shaka löi vuonna 1817 alkaneessa Ndwandwen ja Zulumaan sodassa pian Zwiden joukot ja laajensi valloituksiaan myös pohjoiseen Transkeihin. Shakan valloituksia pakoon lähti suuri joukko väestöä, jonka sanotaan muodostaneen nk. Mfecaneliikkeen (, tunnetaan myös sesothonkielisellä nimellä Difaqane ja Lifaqane). Tämän vaikutukset tuntuivat Keski- ja Itä-Afrikassa saakka.

Shakan isä Senzangakhona edelsi häntä zulujen päällikkönä. Vuonna 1828 Shakan velipuoli Dingane toteutti onnistuneen salajuonen Shakan salamurhaamiseksi ja nousi zulujen kuninkaaksi. Dinganen asema valtaistuimella ei kuitenkaan koko hänen valtakaudellaan ollut täysin vakaa.

Katso myös
 Luettelo zulu-heimon kuninkaista

Lähteet

Aiheesta muualla 

Zulujen kuninkaat
1780-luvulla syntyneet
Vuonna 1828 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Lapio

Lapio on työkalu, jossa on varsi ja litteä, leveä pää. Lapiolla kaivetaan ja siirretään muun muassa maata, hiekkaa, roskia, hiiliä ja lunta.

Tavallisimpia lapion malleja ovat kärkilapio (tunnettu myös nimellä pistolapio), betonilapio eli tasakärkilapio, viljalapio ja lumilapio. 

Lapion materiaalit ja muotoilu suunnitellaan lapioitavan materiaalin omainaisuudet huomioon ottaen. Kärkilapiossa on terä teräksestä, varsi puuta tai teräsputkea ja ponsi teräksestä ja puusta. Kärkilapion terä on muodoltaan kuten V-kirjain tai vähän pyöristetympi versio siitä. Betonilapio eroaa kärkilapiosta suoralla terällään eli sillä voidaan lapioida tasaiselta lattialta tai asfaltilta vaikkapa hiekkaa. Viljalapio on muodoltaan kuten tasakärkilapio, mutta sen terä on suurempi, koska lapioitava aine on kevyempää ja viljalapion materiaalina ovat yleensä alumiini- tai muoviterä, puuvarsi ja muovinen ponsi. Viljalapion terän reunat ovat ylöspäin käännetyt, että viljaa pysyy enemmän lapiossa. Lumilapio on monesti vielä viljalapiotakin suurempi ja materiaalit ovat samoja, mutta terän reunoja ei yleensä ole paljonkaan käännetty.

Lapion pituus on tyypillisesti 100–120 cm.

Kenttälapio kuuluu sotilaan mieskohtaiseen varustukseen. Se on tavallista lapiota pienempi ja lyhyempi sekä useimmiten kokoontaitettava. Sen reunat on teroitettu juurien ja oksien katkomista varten. Lähitaistelussa se on myös tehokas astalo. Puutarhalapio eli istutuslapio voi olla pieni muovinen tai metallinen terällä ja kädensijalla varustettu 20–30 cm:n pituinen yhden käden työkalu keveisiin ja pieniin puutarhan töihin. Kaivamiseen voidaan käyttää myös pistolapiota.

Rikkalapio on siivouksessa käytettävä apuväline, jonka kahvaan on usein mahdollisuus ripustaa harja.

Hiekkalaatikolla on lapsilla leluna yleensä muovinen noin 20 cm pitkä hiekkalapio.

Lähteet 

Puutarhatyökalut
Rakennustyökalut
Maataloustyökalut
Siikajoki (joki)

Siikajoki on Siikajoen vesistön pääosin Pohjois-Pohjanmaalla sijaitseva 160 kilometriä pitkä joki. Siikajoki alkaa Kajaanin kaupungin alueella sijaitsevasta Pieni-Kaakkuri-järvestä, ja se laskee Perämereen Siikajoen kunnan alueella. Joen vesistöalue ulottuu Kajaanin, Pyhännän, Vaalan, Siikalatvan, Kärsämäen, Haapaveden, Raahen, Limingan ja Siikajoen kuntien alueille. 

Joen vesistöalueen pinta-ala on 4 318 km² ja sen järvisyys 2,2 %. Sen suurin sivu-uoma on Lamujoki. Joen muita sivu-uomia ovat Pyhännänjoki, Mulkuanjoki, Neittävänjoki ja Luohuanjoki. Vesistöalueen merkittävimpiä luonnonjärviä ovat Iso Lamujärvi, Pyhännänjärvi ja Kurranjärvi sekä tekojärviä Kortteisen tekojärvi ja Uljuan tekojärvi.

Siikajoen yläjuoksua kutsutaan nimellä Siikalatva. Siikalatvan alue on huomattavan soista. Pääuoman varressa ovat Kestilän, Rantsilan, Paavolan, Revonlahden ja Siikajoen kirkonkylät. Jokilaakson alajuoksu on viljavaa maatalousmaisemaa.

Lähteet 

Suomen joet
Siikajoen vesistö
Siikajoen luonto
Siikalatvan luonto
Kalajoki (joki)

Kalajoki on Kalajoen vesistön 130 kilometriä pitkä laskujoki Pohjanmaalla. Se alkaa Reisjärvestä ja laskee Perämereen. Kalajoen varrella on useita säännöstelyaltaita suurimpana Hautaperän tekojärvi Haapajärvellä, minkä tarkoitus on kevättulvien säännöstely ja sähköntuotanto. 

Kalajoen varrella sijaitsevat Haapajärvi, Nivala ja Ylivieska sekä joen suulla Kalajoen kaupunki.

Kalajoesta tuli jääkauden jälkeen noin 8 000 vuotta sitten Päijänteen ja Saimaan yhteinen laskujoki. Muistona siitä on kanjoni Haapajärven Pitkäkankaalla. Päijänne mursi uuden laskujoen, Kymijoen, Heinolassa noin 6 100 vuotta sitten ja Saimaa uuden laskujoen, Vuoksen, Imatralla noin 5 000 vuotta sitten.

Kalajoen vesistöalueella on neljä vesivoimalaa, joiden yhteisteho on 12 MW.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Suomen joet
Kalajoen vesistö
Reisjärvi
Kalajoen luonto
Simojoki

Simojoki on Simojoen vesistön Lapin maakunnan eteläosassa sijaitseva 193 kilometrin pituinen laskujoki, jonka alkulähde on Simojärvi Ranualla. Simojoki laskee Perämereen Kemijoen suun kaakkoispuolella Simossa. Simojoen vesi on runsaan humuksen värjäämää, sillä valuma-alueella on runsaasti ojitettuja metsiä ja turvetuotantoalueita sekä maataloutta etenkin joen keski- ja alajuoksun osalta. 

Simojoki saa alkunsa Simojärvestä, joka laskee jokeen Kaitavirran kohdalla. Joen yläjuoksu on pääasiassa erämaista ja asumatonta, ja vesi on kirkasta. Mainittavia koskia yläjuoksulla ovat Aurakoski, Saarikoski, Toivakkakoski ja Vääräkoski.  Simojokeen on suunniteltu useasti voimalaitoksia, mutta tätä ei ole nähty tarpeelliseksi Kemi- ja Oulujoen lukuisten voimalaitosten vuoksi.

Keskijuoksulle päin tultaessa pienet Sääskijärvi ja Kaitajärvi laskevat jokeen. Kelukkajoki, joen ensimmäinen sivujoki, yhtyy jokeen ennen Toljanjärveä. Toljanjärven jälkeen muita Simojoen keskijuoksun pieniä järviä ovat Saarijärvi, Saukkojärvi, Juurikkajärvi ja Portimojärvi. Toinen sivujoki, Kämäjoki, laskee jokeen Saukkojärven ja Juurikkajärven välissä. Portimojärven kohdalla jokeen yhtyvät sivujokina Majavajoki ja Ylijoki. Portimojärveltä etelään joen rantamaisemia alkavat luonnehtia enemmän maanviljelykset ja rantapellot. Ruonajoki ja Suhankojoki liittyvät jokeen viimeisinä Ranuan puolella sijaitsevina sivujokina. Mainittavia koskia keskijuoksulla ovat Toljankoski, Nuupaskosket, Käpälinkosket, Pajukosket, Ruonakoski, Hirvinivat sekä Hosionkoski. 

Simon puolelle ja joen alajuoksulle tultaessa jokeen liittyviä sivujokia ovat Tainijoki ja Kuivasjoki. Joki virtaa Simon kuntakeskuksen halki ja laskee lopulta Perämereen. Simojoen suurimmat kosket sijaitsevat joen alajuoksulla ja niistä mainittavia ovat Maaninkakoski, Mötyskoski, Viherikoski, Tainikoski, Veitsikoski, Kalliokoski, Saukkokoski, Harskukoski, Kuolemankoski ja Mertakoski.  

Simojoen vedenlaatu on kokonaisuudessaan erinomainen – sivujokien vedenlaatu on yleisesti hyvä. Simojoessa on jäljellä joen oma, luontaisesti lisääntyvä lohikanta. Joella käy runsaasti vapaa-ajan kalastajia pyytämässä lohta ja harjusta. Joki soveltuu hyvin perhokalastukseen kokonsa, virtaamansa ja runsaiden koskiensa puolesta. Lohen nousu jokeen alkaa yleensä kesäkuun puolessa välissä, hiljentyen heinäkuussa joen veden lämmetessä. Uusi lohen nousu alkaa vesien viilentyessä elo-syyskuun vaihteessa. 

Simojoen parhaat lohenkalastusalueet sijaitsevat muutaman kymmenen kilometrin matkalla alajuoksulla. Alkukesästä lohta saadaan eniten merta lähinnä olevista koskista, kuten Suu-, Merta- ja Pyttykoskista. Myöhemmin kesällä hyviä ja samalla joen suosituimpia koskia ovat muun muassa Hömmön-, Hanskan- ja Harrikosket, jotka sijaitsevat melko lähekkäin 20–25 kilometriä Simon kylältä yläjuoksulle päin. Simojoen mataluuden vuoksi veneestä kalastaminen on monin paikoin hankalaa, mutta parhaita soutu-uistelusuvantoja ovat Nikkilän-, Yli-, Hovi-, Simoskan- ja Sankasuvanto sekä Koukunmutka.

Aiheesta muualla 

 Lohijoki Simojoki

Lähteet  

Ranuan joet
Simon luonto

Suomen joet
Ukko (Inari)

Ukko eli Ukonsaari () tai Ukonkivi sijaitsee Inarijärven Ukonselällä Inarin kirkonkylän edustalla. Kylältä on saarelle matkaa noin 11 kilometriä. Se oli aikoinaan saamelaisten pyhä uhripaikka. Saari on noin 30 metriä korkea.

Ukko eli inarinsaameksi Äijih oli inarinsaamelaisten tärkein miespuolinen jumalolento. Ukkoa palvottiin saarella ilmeisesti vielä 1800-luvun lopulla. Palvontamenoihin liittyi erilaisten saaliseläinten, kuten peurojen, luiden ja sarvien vieminen saarella sijaitsevaan uhriluolaan. Englantilainen Sir Arthur Evans, myöhemmin Välimeren alueen arkeologina tunnettu, kävi saaren uhriluolalla nuorena opiskelijana vuonna 1873 ja teki paikan päällä kaivauksia. Luolasta löytyi luiden ohella Itä-Venäjältä Kama- ja Vytshegdajoen alueelta peräisin oleva ohimorengas noin 1200-luvulta.

Samuli Paulaharju on teoksessaan Seitoja ja seidan palvontaa Ukonsaarta kuvaillut näin: "Inarin länsiosassa, Ukonselän suupuolessa on korkea (30 m.), jyrkkäpäätyinen kalliopahta-saari, Ukko, joka monilukuisten muiden saarien joukosta näkyy jo kauas, kirkollekin, yli penikulman päähän. Kalliopahdassa on iso uhriluola, jo vanhastaan tunnettu. Luolassa on vieläkin jäljellä luita, »karhun ja peuran ja linnun luita.» Vanha inarilainen muistelee vanhoista Inarin jumalista, että »Ukko oli miesjumala Inarin Ukonsaarella ... ja toinen oli naisjumala, Galguvaaran ahkku, Ukonselän pohjukan pohjoisrannalla. Siinä on semmoinen juppura, mutta ei ole enää kiveä. Siinäkin on uhrattu ennen.»"

Saarelle tehdään kesäisin risteilyjä Inarin kirkonkylältä saamelaismuseo Siidan rannasta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Inarijärven risteily 

Inarin luonto
Inarin nähtävyydet
Suomen sisävesien saaret
Suomen luonnonnähtävyydet
Saamelainen mytologia
Lokan tekojärvi

Lokan tekojärvi on Euroopan unionin suurin tekojärvi, mikäli ei lasketa mukaan padottuja merenlahtia. Se sijaitsee Luiron yläjuoksulla Sodankylässä Lapissa. Allas on saanut nimensä sen kaakkoisrannalla sijaitsevasta Lokan kylästä, ja järvestä käytetään puhekielessä myös nimitystä Lokka. Sen avulla säädellään Kemijoen voimalaitoksille tarvittavaa vesimäärää. 

Alimman vedentason kohdalla (240 m mpy.) tekojärven pinta-ala on 216 neliökilometriä ja ylimmällä tasolla (245 m) 418 neliökilometriä. Lokan tekojärven täyttö aloitettiin vuonna 1967. Järvi on siitä lähtien ollut runsaita saaliita antava kala-allas. Merikotkatkin ovat löytäneet järven; niitä vierailee talvellakin järvellä syömässä kalastajien niille tarjoamaa "roskakalaa".

Vuotson kanava yhdistää Lokan toiseen suureen Lapin tekojärveen, Porttipahdan altaaseen.

Sompion aapamaan jääminen veden alle sai kritiikkiä paitsi alueen asukkailta myös ulkopuolisilta luonnonsuojelijoilta kuten Urpo Häyriseltä ja Pentti Linkolalta. Järven alle jäivät Korvasen, Rieston ja Mutenian kylät sekä lukuisat aavat, joista yksi oli Suomen ja Euroopan siihen saakka pinta-alaltaan suurin suo, Posoaapa

Järven saaria ovat Muotkarova, Kotiselkä, Kaitakumpu, Kiimakumpu, Matkusmaa, Pilliranta, Puljusaari, Sokka-Matkusmaa, Kuukkelinmaa sekä Lakkaasaari.

Rantojen puhdistus
Lokan ja Porttipahtaan tekojärvien alle on jäänyt kantoja ja muuta puumateriaalia, jota on etenkin 2000-luvulla alettu korjata pois. Pääsääntöisesti ranta-alueilta on kerätty pois puumateriaalia matalan vedenpinnan aikana. Syntyneet puu- ja kantokasat on poltettu paikan päällä, sillä puita ei ole voinut hyödyntää energiataloudessa niiden sisältämän hiekan ym. takia.

Vesistösuhteet 
Järvi sijaitsee Kemijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 65) Luiron valuma-alueen (65.9) Lokan tekojärven alueella (65.93), jonka Lokan tekojärven lähialueeseen (65.931) järvi kuuluu.

Katso myös
 Luettelo Suomen sadasta suurimmasta järvestä
 Vuotoksen tekojärvi
 Kollajan allas

Lähteet

Aiheesta muualla

 Tutkimus: Vesivoiman rakentaminen vahingoitti saamelaisia, Yle 7.12.2010
 Tekojärvet hukuttivat kylät ja puut, kun vesivoima tuli Lappiin (maksumuuri), Helsingin Sanomat 31.7.2016

Dokumentteja ja ohjelmia
 Muisti: Hukutethin kyliäkin, Yle
 Tekoaltaat mullistivat sompiolaisten elämän, Hukutettu maa -dokumentti, Yle

Sodankylän järvet
Luiron valuma-alue
Suomen tekojärvet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Hutsulit

Hutsulit ovat etninen ryhmä Karpaateilla osissa Ukrainaa ja Romaniaa.

Asuinalue

Hutsulien perinteinen asuinalue käsittää osia Karpaattien etelä- ja pohjoisrinteistä. Nykyisen Ukrainan hallinnollisista alueista heitä asuu Verh'ovynan piirissä ja osissa Kosivin, Nadvirnan ja Kolomyjan piirejä Ivano-Frankivskin alueella, Putylan ja Vyžnytsjan piirissä Tšernivtsin alueella, sekä Rah'ivin piirissä Taka-Karpatian alueella. Ukrainan lisäksi hutsuleja asuu kylissä Romanian puolella maiden vastaista rajaa Maramureșin piirikunnassa.

Hutsuleja on sittemmin myös muuttanut ympäri maailmaa. Hutsulien perustamia järjestöjä toimii esimerkiksi Isossa-Britanniassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa.

Historia
Hutsulien nimen alkuperää ei tunneta varmuudella, mutta siitä on esitetty useita eri teorioita. Yhden mukaan nimi on johdettu paimentolaista tarkoittavasta sanasta kotšul. Toisen teorian mukaan nimi on ollut alun perin turkkilainen heimonimi uts tai uz. Kolmannen teorian mukaan nimi on johdettu itäslaavilaisen ulitšien heimon nimestä ja neljännen mukaan nimi on johdettu romanian maantierosvoon viittaavasta sanasta hoţul tai hoţ.

Hutsulit ovat alkaneet asuttaa Karpaattien pohjoisrinteitä 1400-luvulta 1700-luvulle. 1700-luvulta lähtien heitä alkoi asettua myös niiden etelärinteille Taka-Karpatian ja Maramureșin alueelle. Selvästi omana ryhmänään heistä on alettu puhua Galitsiassa 1700-luvun lopulta lähtien. Hutsulit olivat pitkään pääasiassa talonpoikia puolalaisten ja unkarilaisten maanomistajien alaisuudessa. Joitakin hutsuleja tiedetään olleen kasakkoina ja heitä myös soti puolalaisia vastaan. Jotkin hutsulit tunnettiin opryšok-nimisinä maantierosvoina. Lukutaito alkoi levitätavallisen kansan keskuudessa vasta 1900-luvulla. Saman vuosisadan alussa hutsuleja osallistui Ukrainan itsenäisyyspyrkimyksiin. Hutsulien tasavalta oli muutaman kuukauden kestänyt yritys saavuttaa itsenäisyys vuonna 1919, joka päättyi Romanian miehitykseen.

Kulttuuri

Hutsulien perinteiseen kulttuuriin kuuluu patriarkaalinen yhteiskuntajärjestelmä ja kausittainen liikkuminen paimennettujen lampaiden perässä ylhäällä ja alhaalla vuoristolla sijaitsevilla laitumilla. Karpaattien muista kansoista hutsuleja erottaa esimerkiksi heidän värikkäät kansallispukunsa. Miehillä ja naisilla ne sisältävät mustaa tai tummanpunaista kangasta värikkäin koristeluin. Perinteisiin kuuluvat myös hutsulien omat kansantanssit ja laulut. Kansanlaulujen suosittu aihe ovat opryšokit. Kansantansseista ehkä suosituin on nopeatahtinen hutsulka.

Lähteet

Ukrainan etniset ryhmät
Romanian etniset ryhmät
Slaavit
GURPS

GURPS (Generic Universal RolePlaying System) on roolipelijärjestelmä. GURPS on Steve Jackson Gamesin tuotemerkki. Se soveltuu oikeastaan minkälaiseen ympäristöön tahansa, ja on hyvin laaja ja monipuolinen pelijärjestelmä.

Pelatakseen roolipeliä GURPS-pelijärjestelmällä, tarvitsee perussäännöt sisältävän kirjan 'GURPS Basic Set', josta on julkaistu jo neljä laitosta. Neljännessä laitoksessa perussäännöt on jaettu kahteen kirjaan: GURPS Basic Set Characters ja GURPS Basic Set Campaigns. Perussääntöjä ja pelin sisältöä voi laajentaa muilla kirjoilla, jotka sopivat moniin eri ympäristöissä pelattaviin peleihin. Lisäksi tarvitaan kirjoja liittyen siihen ympäristöön, missä roolipeliä haluaa pelata. GURPSia voi pelata myös itse luomassaan ympäristössä.

GURPSin pelaamiseen tarvitaan muutaman kirjan lisäksi vähintään yksi pelaaja ja yksi pelinjohtaja, kuusisivuisia noppia, kynää ja paperia. GURPS on siis pöytäroolipelijärjestelmä (ei liveroolipeli).

GUPRS-roolipeliä voi siis pelata oikeastaan minkälaisessa ympäristössä tahansa, ja valmiita seikkailuja ja lisäsääntöjä löytyy hyvin monen tyyppisiä. Julkaistuja GURPS kirjoja on monia, mm.:

 Aliens
 Basic Set
 Bio-Tech
 China
 Cyberworld
 Dinosaurs
 Fantasy
 High-Tech
 Illuminati
 Magic
 Robots
 Space
 Ultra-Tech

Aiheesta muualla 
 GURPS kotisivut

Pöytäroolipelit
Marttiini

Marttiini Oy on suomalainen  puukkoja valmistava yritys. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Rovaniemellä.

Vuodesta 2005 Marttiini on osa Rapala VMC Oyj:tä.  Vuonna 2016 Marttiinin liikevaihto oli noin 6,2 miljoonaa euroa.

Historia 

Janne Marttiini perusti vuonna 1928 J. Marttiinin Puukkotehdas Oy:n Vartiokadulle Rovaniemelle. Hän kauppasi itse puukkojaan maakuntaan ja hankki näin elatuksen suurelle perheelleen. Puukkojen kysyntä ja henkilökunnan lukumäärä kasvoivat tasaisesti.

Jannen poika Toivo Marttiini siirtyi 1952 yrityksen johtoon. Yhdysvalloista saatu tiedustelu fileointiveitsien valmistamisesta johti mittavaan vientikauppaan 1960-luvulla. J. Marttiinin Puukkotehdas Oy sai vuonna 1967 tasavallan presidentin myöntämän vientipalkinnon tunnustukseksi ”poikkeuksellisen merkittävistä vientisaavutuksista”.

Toivon nuorempi veli Lauri Marttiini siirtyi yrityksen johtoon vuonna 1975. Nykyään Marttiinin toimitusjohtajana toimii Päivi Ohvo, joka nimitettiin tehtävään vuonna 2001.

Tuotanto ja tuotteet 

Marttiini Oy tuottaa noin tuhat puukkoa ja veistä päivässä. Kotimaan myynnin osuus koko tuotannosta on puolet. Vientiin menee nykyisin puolet tuotannosta. 

Marttiinin vanhimpia perinnepuukkoja ovat Ilves- ja lapinleukupuukot, jotka ovat olleet tuotannossa 1930-luvulta lähtien. Uudempia malleja on metsästykseen, kalastukseen, eräilyyn ja keittiöön. 

Tuotantolaitokset sijaitsevat Rovaniemellä ja Pärnussa Virossa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Virallinen kotisivu

Teräaseet
Suomalaiset yritykset
Rovaniemi
Työkalumerkit
Weird fiction

Weird fiction, ”eriskummallinen kirjallisuus”, on käsite, joka syntyi 1920- ja 1930-luvuilla tarkoittamaan lähinnä ajanvietelukemistoissa ilmestyvää fantasia- ja kauhukirjallisuutta. 1923 aloittanut Weird Tales -lehti on lajityypin tunnetuimmista edustajista. 2000-luvulla syntyneen uuskumman (engl. new weird) on katsottu olevan lajityypin jatkajia.

Katso myös 

 Yliluonnollinen kauhu kirjallisuudessa

Lähteet 

Englanninkieliset sanat ja sanonnat
Kaunokirjallisuuden lajityypit
Spekulatiivinen fiktio
Gerhard Schröder

Gerhard Fritz Kurt Schröder (s. 7. huhtikuuta 1944 Mossenberg, Saksa) on saksalainen poliitikko, joka toimi Saksan liittokanslerina vuodesta 1998 vuoteen 2005. Sotaorvoksi jäänyt Schröder oli Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen (Sozialdemokratische Partei Deutschlands, SPD) puheenjohtajana 1999–2004. SPD muodosti Saksan hallituksen lokakuussa 2002 Vihreän puolueen (Bündnis 90/Die Grünen) kanssa.

Nuorena Schröder toimi rakennustyöläisenä ja myyjänä. Hän suoritti keskikoulun ja lukion aikuisiällä. Schröder opiskeli työn ohessa oikeustiedettä Göttingenin Georg-August yliopistossa, josta hän valmistui 1971. Ennen poliitikon uraansa Schröder toimi asianajajana.  Vuonna 1976 hän sai asianajajan oikeudet ja toimi ammatissa 1978–1980.  1970-luvulla Schröder tuli tunnetuksi vasemmistoterroristisen RAF:n jäsenen Horst Mahlerin puolustusasianajajana.

Vuosina 1980–1986 Schröder oli Saksan liittopäivien kansanedustaja. Vuoden 1986 osavaltiovaalien jälkeen Schröder oli Niedersachsenin maapäivien oppositiojohtaja. Vuonna 1990 punavihreä koalitio voitti osavaltiovaalit ja Schröderistä tuli osavaltion pääministeri vuoteen 1998 saakka. 

Vuosien 1998 ja 2002 liittopäivien vaalivoittojen ansiosta Schröder nousi Saksan liittokansleriksi. Hänen hallituksensa sai 1. heinäkuuta 2005 epäluottamuslauseen hänen oman toiveensa mukaisesti.
Schröderin SPD:n ja vihreiden hallitus päätti kesäkuussa 2000 sulkea kaikki Saksan ydinvoimalat.
Tuolloin Saksassa oli 19 reaktoria, jotka tuottivat 30% maan sähköstä.

Schröder on toiminut vuodesta 2005 saksalais-venäläisen Nord Stream -kaasuputkiyhtiön johtokunnan puheenjohtajana. Hänet valittiin brittiläis-venäläisen TNK-BP:n hallitukseen tammikuussa 2009. Hän kuuluu Vladimir Putinin lähipiiriin, mistä kertoo esimerkiksi se, että Putinin virkaanastujaisissa toukokuussa 2018 hän oli onnittelijoiden eturivissä. Se on herättänyt Saksassa runsaasti kriittistä kommentointia, muun muassa Die Weltissä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Eurooppa-neuvoston puheenjohtajat
Saksan liittokanslerit
Saksalaiset sosiaalidemokraattiset poliitikot
Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen puheenjohtajat
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Rakkauden kesä

Rakkauden kesä () oli vuoden 1967 kesällä syntynyt liike, jossa noin sata tuhatta nuorta hippiä saapui San Franciscoon, etenkin sen Haight-Ashburyn kaupunginosaan, pakoon konservatiivisia arvoja ja tavoittelemaan etenkin vapaata seksiä ja huumeita. Rakkauden kesään kuuluivat läheisesti psykedeelinen musiikki ja huumeista etenkin LSD.

Rakkauden kesää edelsi San Franciscossa beatnikkien vastakulttuuriliike, joka oli kuitenkin jo hiipumassa. Rakkauden kesän alkuna pidetään 14. tammikuuta 1967 pidettyä Human Be-In -katujuhlaa, johon beatnikit ja runoilijat tulivat puhumaan 1960-luvun vallankumouksellisista yhteiskunnallisista ajatuksista kuten kommuuniasumisesta, poliittisesta hajautuksesta, ympäristötietoisuudesta ja drop-out-elämäntavasta.

Moni tuli San Franciscoon Monterey Pop Festival -musiikkifestivaaleja varten, ja kesän tunnussävelmäksi noussut Scott McKenzien esittämä ”San Francisco” oli kirjoitettu juuri Montereyn festivaalien markkinoimiseksi.

Media suhtautui San Franciscoa kansoittaneisiin hippeihin nuivasti, ja myönteinen nimitys ”Rakkauden kesä” oli ilmeisesti kunnanvaltuuston keksimä.

Syksyn tullessa lieveilmiöt kuten kaupallisuus, raiskaukset ja muut rikokset, huumeongelmat, kodittomuus ja ylikansoitus lopettivat rakkauden kesän. Kaupungissa järjestettiin ”hipin kuolema” -seremonia, ja moni liikkeen alullepanija muutti pois jatkamaan tavallista tai vaihtoehtoista elämäänsä muualla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Kulttuurisosiologia
1960-luvun nuorisokulttuuri
1967
Evankeliointi

Evankeliointi tarkoittaa kristillisen uskon perussanoman eli evankeliumin ( ’hyvä uutinen’) kertomista ihmisille joko henkilökohtaisesti tai yleisön edessä siinä tarkoituksessa, että ihmiset ottaisivat sanoman vastaan ja tulisivat uskoon. Joissakin seurakunnissa evankelioimistyö on erillinen toimintamuoto. Laajassa merkityksessä koko kristillisen seurakunnan toiminta tai ihannetapauksessa kristityn koko elämä voidaan nähdä evankeliointina. Evankelioinnin tehtävä on välittää ymmärrettävästi kaikille ihmisille pelastuksen sanoma, joka on Kristuksen puoleen kääntymistä. Evankeliumin keskeinen sisältö on Kristuksen persoona, hänen tekonsa ja ominaisuutensa.

Evankeliointi (kreik. ευαγγελιζω) mainitaan Raamatussa usein ja se on yleensä suomennettu ”evankeliumin julistamiseksi” tai ”evankeliumin kertomiseksi”. Evankeliumista löytyy mainintoja jo Vanhan testamentin kirjoista. Myöhemmin käsite on laajentunut merkitsemään myös evankeliumin kirjallista esittämistä, ennen kaikkea neljän evankeliumin kirjoittajia. Tämä merkitys on yleistynyt vasta Raamatun kirjoittamisen jälkeisenä aikana.  

Kristittyjä, jotka ovat erikoistuneet evankeliointiin, kutsutaan evankelistoiksi. Evankelistat voivat tehdä julistustyötään kotiyhteisössään tai toimia lähetystyössä lähetyskentillä. Evankelistat mainitaan Raamatussa mm. kohdissa Apt. 21:8, Ef. 4:11 ja Tim. 4:5. Evankelistan hengellisen viran seurakuntaan on asettanut itse Jumala: Ja hän antoi muutamat apostoleiksi, toiset profeetoiksi, toiset evankelistoiksi, toiset paimeniksi ja opettajiksi. (Efesolaiskirje 4:11)Evankelistan virka tähtää seurakunnan leviämiseen ja evankelista pyrkii työllään tavoittamaan niitä, jotka eivät ole kuulleet evankeliumin ilosanomaa tai ovat välinpitämättömiä tai etsiviä. Evankeliumia julistavat kuitenkin myös apostolit, paimenet ja opettajat ja jokainen, joka "saarnaa sanaa" (2 Tim 4:5).  Raamatussa myös todetaan jokaisen kristityn olevan Kristuksen todistaja maailmalle.  Lähetyskäsky on annettu jokaiselle kristitylle ja ilman seurakunnan yhteistä vastuuta sen toteuttamisesta, evankeliumia ei voida viedä kaikkialle maailmaan.  C. Peter Wagner on esittänyt väitteen siitä, että jokaisen seurakunnan uskovista evankelioinnin lahja on noin 10 prosentilla. Seurakunnan luontaisen kehityksen instituutti (SLK) on vahvistanut tämän arvion todeksi. Heidän tutkimuksiinsa on osallistunut noin 26 000 seurakuntaa 60 maasta.

Kristinuskon välittämistä uusille maantieteellisille alueille ja kulttuureihin kutsutaan usein maailmanevankelioinniksi.

Työmuodot 
Evankeliumin viemistä uusille ihmisille pyritään edistämään erilaisilla työmuodoilla. Musiikki, taide, Alfa-kurssit ja erilaiset kristilliset keskustelupiirit ovat löytäneet paikkansa myös Suomessa. Aktio-matkat myös houkuttelevat suomalaisia kristittyjä lähtemään ulkomaille kertomaan sanomaa Jumalan Pojasta. Uudistuva sosiaalinen media tarjoaa myös uusia mahdollisuuksia julistaa evankeliumia uusilla tavoilla.

Kirjallisuutta

Lähteet 

Evankelistat
Lähetystyö