joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Tarvas

Tarvas on yleisestä käytöstä kadonnut suomen kielen sana, jonka merkityksestä on erilaisia tietoja ja käsityksiä. Tarvaista on tietoja kerätyssä kansanperinteessä. Kansanperinteessä tarvas on tarkoittanut yleensä jotain sarvekasta eläintä, kuten hirveä, peuraa, nautaa tai jonkun näistä urosta. Ei kuitenkaan tiedetä, mikä merkitys, jos mikään, on alkuperäisin, joskin sanan etymologia viittaa nautaeläimeen. Jo 1800-luvulla sana on askarruttanut tutkijoita. Joskus tarvas-sanaa käyttäneillä ihmisilläkään ei ollut selvää käsitystä siitä, mikä tarvas on. 

Tarvaasta on peräisin Tarvo, vanha sonnin nimi, nykyisin myös miehen nimi. Juomasarvea on 1700-luvulta peräisin olevan tiedon mukaan sanottu tarvoin sarveksi. Tarvasarvi taas on ollut (nautaeläimen) sarven muotoinen arkun hela.

Sana tarvas on lainaa indoeurooppalaisista balttilaiskielistä. Esimerkiksi liettuaksi taūras merkitsee alkuhärkää, joita eli Euroopassa 1600-luvulle asti. Sana on sukua myös härkää ja sonnia tarkoittaville latinan sanalle taurus ja kreikan sanalle taũros. Suomen kielessä tarvas on voinut alun perin tarkoittaa jotain nautaeläintä, mutta sen merkitys on myöhemmin voinut hajota. Virossa tarvas merkitsee alkuhärkää ja on joskus myös merkinnyt saksanhirveä.

Nykyinen sana teuras (ks. teurastus) on samaa kantaa kuin tarvas ja tarkoittanut alun perin sonnia. Nuoret sonnit nimittäin usein teurastettiin siinä, missä lehmät jätettiin tuottamaan maitoa ja vasikoita. Myös sana torvi (jonka alkuperäinen merkitys on sarvi) on samaa kantaa.

Renwallin sanakirjassa ja Castrénin Kalevalan käännöksessä ruotsiksi (1800-luvulla) "tarvas" käsitettiin elefantiksi.

Kalevalassa tarvaat vain mainitaan: 

Joissain kansanrunoissa tarvaat samaistetaan hirviin:

Edellinen runo jatkuu siten, että neito saa tappelupaikalle pudonneet sarvet, ja seppo takoo niistä kanteleen. 

Tarvas on joskus samaistettu jopa käärmeeseen, kuten näissä käärmeen pistosanoissa:

Eräissä runoissa kerrotaan, että Pohjolassa ovat hirvet hirtettynä ja tarvaat tapettuina. Siellä on paljon lihaa ja verta syötäväksi vaikka kuinka nälkäiselle. Samaan tapaan myös isoa härkää koskevissa runoissa saadaan paljon lihaa ja verta.

Katso myös
Iso härkä
Hiiden hirvi
BC Rakvere Tarvas

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
Huomaa, että nämä 1800-luvun lehtiartikkelit sisältävät käsityksiä, joita nykytutkimus ei välttämättä hyväksy.
 Nimestä "tarvas" Suomettaressa nro 41/1847
 Nimestä "tarvas" Suomettaressa nro 26/1848

Kielihistoria
Eläintiede
Suomalainen kansanperinne
Korkkiruuvi

Korkkiruuvi on viinipullon korkin avaamiseen suunniteltu työkalu. Yksinkertaisimmillaan se on kahvaan kiinnitetty metallinen spiraali. Korkki avataan korkkiruuvilla kiertämällä ruuvi korkkiin ja vetämällä se ulos. Joskus siinä voi olla vipuja tai muita avaamista helpottavia lisäosia. Ensimmäiset korkkiruuvit kehitettiin 1600-luvulla, kun luonnonkorkin käyttö yleistyi ensimmäisten viinipullojen käyttöönoton jälkeen.

Ensimmäinen patentti korkkiruuville myönnettiin 1700-luvun lopulla Englannissa. Saksalainen keksijä Karl Wienke kehitti tarjoilijan korkkiruuvin vuonna 1882 ja mallia pidetään edelleen yhtenä parhaista korkkiruuveista. Siihen on yleensä yhdistetty kruunukorkin avaaja ja veitsi korkkien kapseleiden aukileikkaamiseksi. Sen jälkeen korkin avaamiseen ja kapselin auki leikkaamiseen on kehitetty lukuisia malleja joissa on erilaisia vipuja ja mekanismeja, suurin osa niistä perustuu pohjimmiltaan kuitenkin ruuviin. 

Korkkipihdeissä on kaksi eripituista jäykkää teräksistä liuskaa, jotka painetaan korkin ja pullon suun väliin, minkä jälkeen sitä heilutellaan edes takaisin niin, että liuskat painuvat vuorotellen syvemmälle. Kun se on riittävän syvällä, sitä kierretään ja samanaikaisesti vedetään, jotta teräliuskojen väliin kiilautunut korkki saadaan pois. Se ei riko korkkeja ja sitä suositaan sen vuoksi vanhempien viinipullojen haurastuneiden korkkien avaamisessa.

Erilaisia korkkiruuveja

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Keittiövälineet
Viini
Mega Man 7

Mega Man 7 on klassisen Mega Man -sarjan seitsemäs osa, joka vei sarjan 16-bittiselle aikakaudelle Super Nintendo Entertainment System -pelikonsolille. Pelin juoni oli tavallista monipuolisempi ja kaikki kahdeksan robottimestaria eivät ole heti valittavissa, vaan niitä vastaan taistellaan kahdessa 4:n mestarin vaiheessa. Sarjaan tuo syvyyttä uusi juonihahmo Bass apurinsa Treblen kanssa. Pelimukavuutta lisää salasanojen jakelu myös viimeisten kenttien välissä. Mega Man 7:sta on tehty fanin luoma 8-bittinen versio, joka muistuttaa vanhoja klassisia Mega Maneja.

Pelaaminen

Peli muistuttaa tietyssä mielessä enemmän sarjan Game Boy-pelejä kuin edeltäjiään NES-konsolilla. Mega Manin sprite on kuvaruudun kokoon nähden entistä suurempi, ja kuten Game Boy -peleissä, pelaaja voi kohdata vain neljä robottimestaria kerralla. Myös Mega Man V -Game Boy -pelistä tuttu esineiden rakentaminen on palautettu. Select-napin painaminen tasovalikossa vie pelaajan Auto-robotin työpajaan jossa pelissä ansaittuja ruuveja (bolt) voi käyttää esineiden rakentamiseen.

Pelin karkkimainen grafiikka saattoi olla Capcomin tapa erottaa kyseinen peli paljon synkemmästä Mega Man X -sarjasta. Tästä huolimatta monet erehtyivät aikoinaan luulemaan peliä Mega Man X 2:en jatko-osaksi, sillä se ilmestyi samana vuonna kuin Mega Man X 3.

Tarina 

Peli jatkuu Mega Man 6:n lopusta. Tri Wily pakenee vankilasta piilottamiensa robottien avustuksella. Mega Man yrittää pysäyttää hänet jo heti alussa, mutta päätyy kohtaamaan ennestään tuntemattoman robotin nimeltä Bass, joka yllättäen vaikuttaakin olevan suorittamassa samaa tehtävää kuin Mega Man.

Aiheesta muualla 
 
 Mega Man 7 MMHP.net-sivustolla 

Tasohyppelyt
7
Super Nintendo Entertainment System -pelit
Vuoden 1995 videopelit
Berijev A-50

Berijev A-50 "Šmel" (Шмель) (NATO-koodi "Mainstay") on venäläinen kaukotiedustelu- ja tutkavalvontalentokone. Neuvostoliiton tutkavalvontakonekehitys alkoi 1960-luvulla, jolloin tähän tarkoitukseen kokeiltiin Tupolev Tu-95, Tupolev Tu-124 ja Tupolev Tu-126 -koneita. Berijev A-50 tuli käyttöön 1980-luvun puolivälissä. Teknisesti Berijev A-50 perustuu Iljušin Il-76 MD- ja Il-76 TD-kuljetuskoneisiin.

Koneesta on olemassa useita versioita: Berijev A-50 "Mainstay-A", Berijev A-50M "Mainstay-B" ja Berijev Aircraft 976 "Mainstay-C". Tämän jälkeen on tullut uusia malliversioita. Vuosina 2018-2021 on uutisoitu A-50U -mallin koneiden luovuttamisista Venäjän ilmavoimille.  
 
Paranneltu Berijev A-50E kykenee havaitsemaan monenlaisia kohteita: 

 pommikoneita 650 km:n säteellä
 matalalla lentäviä hävittäjiä radiohorisontista
 risteilyohjuksia 215 km²:n alueella
 optisesti ei-ballistisia ohjuksia 800 km:n säteellä
 taktisten ohjusten laukaisualustoja 300 km:n säteellä
 ryhmäkohteita, esimerkiksi panssarivaunukolonnan 250 km:n säteellä
 300 lentävää kohdetta

Lisäksi se kykenee harjoittamaan sähköistä tiedustelua 0,5–18 GHz tutka- ja linkkitaajuuksilla sekä signaalitiedustelua 50–500 MHz radiotaajuuksilla. 

Le Bourget´n ilmailumessuilla 1997 Rosvoruženie allekirjoitti israelilaisen, Israel Aerospace Industries konserniin kuuluvan Elta Systemsin kanssa sopimuksen Taganrogski ANTK:n varusteleman Berijevin myymisestä kiinalaisille. Myöhemmin ilmeni, että kauppasumma olisi ollut 250 000 000 dollaria.

Berijev A-50U tuli käyttöön 1995 Vega Šmel-M -tutkalla. Irak on kehittänyt Iljušin Il-76:n perustalle Berijeviä vastaava tutkavalvontakonetta Thomson-CSF:n tutkaa muistuttavalla Bagdad-1-laitteistolla, mikä ei kuitenkaan onnistunut rungon alle sijoitettuna. Adnan -versiossa taas laitteisto asennettiin rungon yläpuolelle. Kolmesta Adnanista yksi tuhoutui Persianlahden sodassa. 

Toukokuussa 2005 Turun Sanomien mukaan myös Venäjän ilmavoimien Berijev A-50 koneilla on saatettu loukata Suomen ilmatilaa.

Loppuvuodesta 2018 uutisoitiin Venäjän Rostehin toimittaneen uudistetun Berijev A-50U -tutkavalvontakoneen maan ilmavoimille. Joulukuussa 2021 uutisoitiin Rostehin toimittamasta seitsemännestä A-50U-mallin tiedustelu- ja ilmavalvontakoneesta Venäjän ilmavoimille. 

Koneiden pääsijoituspaikka Venäjällä oli 2020-luvun alkupuolella Ivanovon alueen Ivanovon pohjoinen lentotukikohta (, jossa näkyi Googlen 5/2021 satelliittikuvassa 14 kpl A-50:iä). Koneita on uutisoitu sijoitetun tilapäisesti esimerkiksi Venäjän vuodesta 2014 miehittämän Krimin niemimaan Sakyn lentotukikohtaan. Maaliskuussa 2022 kolme Venäjän A-50 -tutkavalvontakonetta havaittiin Valko-Venäjän Baranavitšyn lentotukikohdassa. Venäjä kävi tässä vaiheessa hyökkäyssotaa Ukrainassa.

Konetyyppiä käyttävät Irak, Intia ja Venäjä. Vastaavanlainen yhdysvaltalainen konetyyppi on E-3 Sentry.

Tekniset tiedot

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Berijev

A-050
Neuvostoliittolaiset tiedustelukoneet
Kalervo

Kalervo (josta tunnettiin myös nimi Kaleva) on suomalaisessa mytologiassa esiintyvä henkilö. Kalervo on suuren suvun päämies. Suvun mainitaan asuvan Karjalassa. Untamo on Kalervon veli ja toisen suvun päämies, mutta suvut riitautuvat. Untamon suku kalastaa luvatta Kalervon erävesillä, ja Kalervo katsoo oikeudekseen viedä saaliin. Tästä syttyy sota, joka tuhoaa Kalervon suvun, lukuun ottamatta raskaana olevaa piikaa, joka myöhemmin synnyttää Kullervon.

Tulkintoja 
Pääartikkeli: Untamo
Kalervon ja Untamon sukujen taistelu on pohjimmiltaan laajalti tunnetun veljessodan myytin paikallinen muunnos. Silti se voi olla myös osittain historiallinen. Kalervon ja Untamon sukujen välisestä selkkausta koskevissa tarinoissa on tulkittu olevan kerrostumia useista todellisista eri ryhmien vastakkainasetteluista, joita on eri aikakausina ollut Suomen maaperällä.

Kalevalan henkilöt
Abakan (kaupunki)

Abakan (, hakassiksi Ағбан, Ağban) on Hakassian tasavallan pääkaupunki Jenisein ja Abakanin yhtymäkohdassa Etelä-Siperiassa Venäjällä.

Historia  
Kaupungin paikalle perustettiin venäläinen sotilaslinnoitus 1707. Kaupungin nimenä oli vuoteen 1925 asti Ust-Abakanskoje (myös Abakansk nimeä käytettiin). Vuosina 1925-31 kaupungin nimenä oli Hakassk ja 1931 se sai nykyisen nimensä.

Asukasluvun kehitys

Talous 
Abakan on Hakassian merkittävin teollisuuskeskus. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat elintarvike- ja puuteollisuus. Lisäksi on rauta-, teräs-, kone-, huonekalu-, tekstiili- ja kenkäteollisuutta.

Liikenne 
Abakanista on rautatieyhteys pohjoiseen Atšinskiin, itään Taižettiin ja länteen Novokuznetskiin; kaupunki sijaitsee eteläisemmän Siperian rautatielinjan varrella ja siellä on lentoasema. Abakanin kautta kulkee M54 valtatie. Kaupungin pohjoispuolella sijaitsee Jeniseille padottu Krasnojarskin tekojärvi; kaupungissa on jokisatama ja Jeniseillä on laivaliikennettä.

Urheilu  
Kaupungin suosituin urheilulaji on jääpallo. Abakanilainen jääpalloseura Sayan-Hakassia pelaa Venäjän jääpallon superliigassa.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Abakaniin keskittynyt portaali  (abakan.ru)
 Abakan eräällä matkailusivustolla  (russianterk.org)
  Beyaz Arif Akbas, "Khakassia: The Lost Land", Portland State Center for Turkish Studies, 2007. 

Hakassian kaupungit
Abakan (joki)

Abakan () on Jeniseihin laskeva joki Hakassiassa Etelä-Siperiassa Venäjällä. Abakan on 514 km pitkä. Se saa alkunsa Abakanin selänteeltä Altailta Altain tasavallan puolelta. Sieltä se virtaa Hakassian eteläosan halki ja laskee Jeniseihin Abakanin kaupungin luona.

Lähteet

Hakassian joet
Jenisein vesistö
Megalodon

Megalodon eli suurihammashai (Carcharocles megalodon) on suuri esihistoriallinen hailaji. Megalodon saattoi kasvaa 18–20-metriseksi ja 50 tonnin painoiseksi. Ne elivät trooppisissa merissä. Vanhimmat fossiilit ovat noin 16 miljoonan vuoden takaa mioseenikauden keskivaiheilta, viimeiset noin 2,6 miljoonan  vuoden ikäisiä plioseenin lopulta. Megalodonien pääravintona olivat sen aikaiset valaat ja kookkaat kalat. Se kuoli sukupuuttoon noin 2,6 miljoonaa vuotta sitten, jääkauden seurauksena.

Ulkonäkö

Koko 
Megalodonin koko on jouduttu arvioimaan vertaamalla niiden hampaita valkohaihin. Arviot vaihtelevat 12 metristä 30 metriin. Megalodonin ensimmäisen leukamallin pohjalta lajin kooksi arvioitiin jopa 30 metriä. Nykyarvioiden mukaan megalodon kasvoi kuitenkin 18 metriä pitkäksi ja vanhat yksilöt saattoivat olla lähemmäs 20 metriä ja painaa yli 100 tonnia. Megalodonin evä on ollut ihmisen kokoinen.

Hampaat 
Megalodon tunnetaan pääosin fossiloituneista hampaistaan. Tämä johtuu siitä, että  haiden tukiranka ei ole luuta vaan rustoa, joka ei kivety luun tapaan. Vain hampaat, joissa oli enemmän luuainesta, ovat säilyneet. Pisimmät hampaat olivat yli 18 senttimetriä pitkiä. Megalodonin leuka on oletettavasti ollut 10-kertainen verrattuna valkohain leukaan.

Ravinto 

Megalodon oli aikansa huippusaalistaja. Se söi luultavasti valaita ja suuria kaloja, mutta myös hylkeitä, merikilpikonnia ja sireenieläimiä. Valaat olivat ilmeisesti pääravintona. Muiden haiden tapaan se oli myös kalansyöjä ja se saattoi myös syödä omia lajitovereitaan.

Evoluutio
Megalodonia verrataan yleensä valkohaihin, mutta ne eivät nykytietämyksen mukaan ole läheistä sukua. Haiden hampaiden samankaltaisuus johtuu todennäköisesti konvergenttisestä evoluutiosta. Megalodon vaikutti myös elävän pääasiassa lämpimissä vesissä, kun taas valkohai voi elää myös kylmemmissä vesissä.

Lähteet  

Hait
Esihistorialliset kalat
Seulonnan keskeiset artikkelit
C-lehti

C-lehti (kirjoitusasu logossa C=lehti) oli vuosina 1987–1992 ilmestynyt suomalainen tietokonelehti, joka oli suunnattu nimenomaan Commodore-merkkisten koneiden kuten Commodore 64:n ja Amigan käyttäjille. C-lehti oli MikroBitin sisarlehti, ja suuri osa sen toimittajakunnasta oli samaa.

C-lehdessä oli paitsi paljon peliarvosteluja, myös muun muassa ohjelmointia, grafiikkaa ja laitteistoa käsitteleviä syvällisiä teknisiä artikkeleita, joita kirjoittivat muutamat kansainvälisestikin tunnetut suomalaiset pelien tai demojen tekijät kuten Jukka Tapanimäki ja Jori Olkkonen.

C-lehden levikin tippuessa sekä Tietokonepelien vuosikirjojen ja PC-pelien menestyessä kustantaja päätti yhdistää C-lehden ja kausijulkaisut tietokonepeleihin erikoistuneeksi aikakauslehdeksi nimeltä Pelit. C-lehden tilaajat ohjattiin joko Pelit- tai MikroBitti-lehden tilaajiksi. C-lehden lukijoille ja avustajille Pelit-lehden perustaminen tuli yllätyksenä. Amiga-harrastajat olivat myös pettyneitä päätökseen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 C=lehti -arkisto.
 C=lehden sisällysluetteloita 1980-luvulta.

Suomalaiset tietotekniikkalehdet
Commodore
Ilmestymästä lakanneet suomalaiset aikakauslehdet
Maikop

Maikop (adygeiksi Myequape, ) on Adygeian pääkaupunki maan keskiosassa, Kubanin sivujoki Belajajoen varrella Etelä-Venäjällä, Itä-Eurooppaan kuuluvan Pohjois-Kaukasian alueella.

Ilmasto 
Maikopin keskilämpötila on tammikuussa −1,6 °C ja heinäkuussa +22,2 °C. Keskimääräinen sademäärä on 700 mm.

Historia 
Maikopista on tehty runsas kumpuhautalöytö, Maikopin löytö, joka ajoittuu kuparikaudelle (2 000–1 500 eaa.).
 
Maikopin alue oli osa Tšerkessian valtiota, kunnes Venäjä valloitti alueen. Venäläisen historiankirjoituksen mukaan Maikop perustettiin vuonna 1857, kun sinne pystytettiin venäläislinnoitus. Siitä tuli kihlakuntakaupunki 1870.

Venäjän sisällissodassa kaupungissa käytiin taisteluita. Neuvostohallitus perustettiin Maikopiin tammikuussa 1918 ja saman vuoden toukokuussa perustettiin Kubanin-Mustanmeren neuvostotasavalta, joka sittemmin liitettiin Venäjän neuvostotasavaltaan. Tšerkessien (Adygeiden) autonominen alue, johon Maikopkin tuli kuulumaan, perustettiin 24. elokuuta 1922. Se nimettiin uudelleen 13. elokuuta 1928 Adygeiden autonomiseksi alueeksi. Maikopista tuli alueen pääkaupunki 1936. Toisessa maailmansodassa Saksa valloitti Maikopin  8. elokuuta 1942, mutta Neuvostoliitto valtasi alueen takaisin seuraavana vuonna.

Asukasluvun kehitys 

Vuoden 2010 väestänlaskennan mukaan Maikopin kaupunkipiirin asukasluku (mukana maseutukyliä) oli 166 540 ja itse kaupungin 144 249. Maikopin kaupunkipiirin etelä- ja itäpuolella on laaja 58 439 asukkaan Maikopin piiri, joka on aluehallinnollisesti kaupunkipiiristä erillinen alue.

Talous 
Tupakka-, elintarvike-, puunjalostus- ja kemianteollisuutta. Laajan öljykentän keskus. 

Maikopista on rautatieyhteys Tuapsen - Armavirin radalle ja Dahovskajaan. Kaupungissa on myös lentokenttä.

Kulttuuri 

Maikopissa toimii Adygeian valtionyliopisto, kasvatustieteellinen instituutti ja useita muita korkeakouluja sekä historian ja paikallisen kulttuurin museo.

Lähteet

Aiheesta muualla

Maikopista tasvallan sivustolla   (adygheya.ru)

Adygeian kaupungit
Phil Davis

Phil Davis (4. maaliskuuta 1906 - 16. joulukuuta 1964) oli amerikkalainen sarjakuvapiirtäjä ja kuvittaja. Hän syntyi St. Louisissa, Missourissa. Ollessaan mainospiirtäjänä hän teki samalla eri lehtiin kuvituksia ja kansia. Vuonna 1933 hän tapasi St. Louisissa Lee Falkin. Lee Falk loi King Features Syndicatelle sarjakuvan Taika-Jim (engl. Mandrake the Magician) yhdessä Phil Davisin kanssa.

Phil Davis piirsi Taika-Jimiä ilmeikkään naivistiseen tyyliin, jossa oli vaikutteita aikakauden art decosta. Varsinkin sunnuntaisivut olivat erityisen vaikuttavia, kun Davis kuvitti Falkin kirjoittamia fantasiaseikkailuja. Toisen maailmansodan aikana hänen vaimonsa Martha avusti päivittäisen sarjakuvan teossa. Sodan jälkeen sarjan taiteellinen taso ei kuitenkaan enää noussut aikaisemmalle tasolle.

Davis piirsi Taika-Jimiä kuolemaansa saakka, jonka jälkeen sarjan piirtämistä jatkoi Fred Fredericks.

Aiheesta muualla 
Taika-Jim - Mandrake the Magician
Maaron, Taika-Jim

Yhdysvaltalaiset sarjakuvantekijät
Vuonna 1906 syntyneet
Vuonna 1964 kuolleet
Heittoistuin

Heittoistuin on lentokoneissa ja joissakin helikoptereissa käytössä oleva pelastautumisväline. Sitä käytetään, jos ilma-aluksesta tulee jostain syystä lentokyvytön. 

Heittoistuin on lentäjän tai matkustajan istuin, joka hätätilanteessa laukaistaan rakettimoottoreilla ulos koneesta. Ennen heittoistuimen laukeamista koneen kuomu irtoaa paineilman tai räjähdyspanosten vaikutuksesta tai pirstoutuu räjähdysaineen ansiosta istuimen tieltä. Maahan, tai joskus veteen, lentäjä laskeutuu laskuvarjon avulla. Laskuvarjon aktivoituessa painava istuin irtautuu ja putoaa alas vapaasti.

Heittoistuimia on useimmiten sotilaslentokoneissa. Istuimen lähtönopeus on suuri ja lentäjän vahingoittumisen mahdollisuus on olemassa. Siksi heittoistuimen aktivoituessa istuinvyöt kiristyvät, jotta lentäjä olisi mahdollisimman edullisessa asennossa ja tiukasti istuimessa kiinni. Istuimen poistuttua koneesta sen nopeutta ja kieppumista jarrutetaan ja  vakautetaan vakautusvarjolla ennen pelastuslaskuvarjon aukeamista. Siksi tapahtumasta saattaa näkyä maasta käsin hetken aikaa, koneen hylyn lisäksi, kolme osaa: laskuvarjon varassa laskeutuva lentäjä, irtautunut vakautusvarjo ja vapaasti putoava istuin. Suomen Ilmavoimien mukaan heittoistuinhypyn jälkeen lentäjä useimmiten pystyy palaamaan palvelukseen. Istuimen liikkeelle lähtö ja mahdollinen koneen virheliike yhdistettynä suureen ilmavirran nopeuteen aiheuttavat niin suuria G-voimia, että lentäjä saattaa menettää tajuntansa. Muutkin loukkaantumiset ovat mahdollisia.

Historia 
Heittoistuimen keksivät saksalaiset toisen maailmansodan aikana. Sen kehitti Heinkel ja ensimmäinen lentokone, johon se asennettiin oli Heinkel He 280. Sarjamallina se asennettiin Messerschmitt Me 262 -suihkuhävittäjään. 

Joissakin potkurikoneissa, joiden nopeus oli huomattavan suuri – kuten Dornier Do 335 ja Hawker Sea Fury – oli myös heittoistuin.

Kuvasarja heittoistuimen toiminnasta

Katso myös 
Luettelo Suomen ilmavoimien lento-onnettomuuksista

Lentokonekomponentit

Lähteet

Aiheesta muualla 

Liikenneturvalaitteet
Pemba (kaupunki)

Pemba on satamakaupunki Mosambikin pohjoisosissa. Se on Cabo Delgadon provinssin pääkaupunki. Vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 200 529 asukasta. Kaupungin asukkaat ovat pääosin makondeja ja macuoita. Kun Mosambik oli Portugalin hallussa, Pemban nimi oli Porto Amelia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Mosambikin kaupungit
Cabo Delgadon maakunta
Mikael Agricolan kirkko

Mikael Agricolan kirkko on Helsingin Punavuoressa sijaitseva kirkko. Se rakennettiin vuosina 1933–1935. Rakennus on tyyliltään lähinnä funktionalismia. Kirkon on suunnitellut arkkitehti Lars Sonck (1870–1956). Sonckia avusti arkkitehti Arvo Muroma. Kirkko vihittiin 14. huhtikuuta 1935.

Kirkon muoto 
Kirkko on muurattu punatiilestä. Torni on sisäänkäyntipäässä Tehtaankadun puolella. Kirkon yhteydessä on kolmikerroksinen siipirakennus tontilla olevan pienen sisäpihan ympärillä.

Mikael Agricolan kirkon torni, jonka seinät kaartuvat alaosastaan hiukan ulospäin, kohoaa 97 metrin korkeuteen, 103 metriin merenpinnasta. Tornin 30-metrisen piikin voi tarpeen vaatiessa laskea alas, sillä se mahtuu tornin sisälle. Näin tehtiin talvi- ja jatkosodassa, ettei kirkko olisi toiminut selvänä maamerkkinä vihollispommittajille.
 
Kirkkosali on kolmilaivainen, sivulaivat ovat hyvin kapeat. Kirkon kuoriosa on muuta kirkkosalia ylempänä, kuorin ja kirkkosali välissä on kaari. Muun muassa kaaren ja sivulaivojen pylväiden koristelu on klassistista.

Kirkon nykyiset urut ovat 40-äänikertaiset, ne on rakentanut Veikko Virtasen urkurakentamo. Urut on hankittu vuonna 1968 tehdyn korjauksen yhteydessä. Kirkko on peruskorjattu myös vuosina 2003–2004.

Alttariveistoksen on tehnyt Bruno Tuukkanen, samoin kuin sivulaivojen holvikaarimaalaukset. Arvo Muroma on suunnitellut kirkon messinkiset kolmikerroksiset kattokruunut. Kirkossa on muun muassa Dora Jungin, Greta Skogster-Lehtisen ja Päikki Prihan suunnittelemia kirkkotekstiilejä. Gunilla Jung on suunnitellut ehtoollisvälinesarjan. Kirkossa on myös votiivilaiva.

Kirkko tunnetaan Tuomasmessun kotipaikkana. Kirkon entisen seurakuntasalin tiloissa on lounaskahvila Cafe Agricola. Myös Suomen Anglikaaninen kirkko toimii Mikael Agricolan kirkon tiloissa.

Kaksi suunnittelukilpailua 
Kirkon rakentamiseksi järjestettiin suunnittelukilpailu vuonna 1930 ja siihen tuli 56 ehdotusta. Palkintolautakunta oli harmistunut, koska ehdotuksissa oli suosittu funktionalismia eikä se ollut lautakunnan mieleen. Asemakaavakysymyksestä saatiin veruke järjestää uusi kilpailu vuonna 1932. Täällä kertaa palkintolautakunta esitti vaatimuksena, että kilpailuun osallistuvien tuli noudattaa "perinteisiä kirkkomuotoja" suunnittelussaan. Lautakuntaan otettiin vielä varmuuden vuoksi jäseneksi Bertel Jung, joka suhtautui kriittisesti funktionalismiin. Ennakkovalmisteluista huolimatta kilpailun voitti Lars Sonckin pelkistetyn funktionalistinen työ, joka myös toteutettiin. Sonck oli kuulunut ensimmäiseen palkintolautakuntaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Mikael Agricolan kirkon esittely seurakuntayhtymän www-sivuilla 
 Mikael Agricolan kirkon esittely Tuomiokirkkoseurakunnan www-sivuilla
 Torni joka kohosi 40 metriä yhdessä päivässä. Uusi suomalainen keksintö, Suomen Kuvalehti, 17.11.1934, nro 47, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Helsingin kirkot
Lars Sonckin suunnittelemat rakennukset
Suomen kivikirkot
Punavuori
kirkko
Seulonnan keskeiset artikkelit
Orlov

Orlov tai Orlova voi tarkoittaa seuraavia:

Orlov (suku)

Henkilöitä 
Aleksandr Orlov (1895–1973), Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun NKVD:n agentti ja vakooja
Aleksei Fjodorovitš Orlov (1787–1862), venäläinen ruhtinas ja diplomaatti
Aleksei Grigorjevitš Orlov (1737–1808), venäläinen kreivi
Anna Orlova (s. 1972), latvialainen ohjaskelkkailija ja poliisi
Anna Orlova-Tšesmenskaja (1785–1848), venäläinen kartanonomistaja, hyväntekijä ja hovineiti
Dmitri Orlov (s. 1991), venäläinen jääkiekkoilija
Dmitri Orlov, Dmitri Moor (1883–1946), neuvostoliittolainen taidegraafikko
Dmitry Orlov (s. 1962), venäläis-yhdysvaltalainen insinööri, kirjailija ja bloginpitäjä
Fjodor Grigorjevitš Orlov (1741–1796), venäläinen kreivi
Grigori Grigorjevitš Orlov (1734–1783), venäläinen kreivi ja kenraali
Janina Orlov (s. 1955), suomenruotsalainen kääntäjä ja yliopistonlehtori
Juri Orlov (1924–2020), venäläis-yhdysvaltalainen ydinfyysikko, ihmisoikeusaktivisti ja neuvostoliittolainen entinen toisinajattelija
Ljubov Orlova (1902–1975), neuvostoliittolainen elokuvanäyttelijä
Mihail Fjodorovitš Orlov (1788–1842), venäläinen kenraalimajuri
Nikolai Aleksejevitš Orlov (1827–1885), venäläinen ruhtinas ja diplomaatti
Nikolai Andrejevitš Orlov (1892–1964), venäläinen pianisti
Nikolai Orlov, venäläinen painija
Pavel Dmitrijevitš Orlov (1904–1989), neuvostoliittolainen diplomaatti
Sergei Orlov (s. 1989), venäläinen jalkapalloilija
Sergei Orlov (1911–1971), venäläinen kuvanveistäjä
Sergei Orlov (1921–1977), venäläinen runoilija ja sotilas
Vappu Orlov (s. 1943)‎, suomalainen kustannustoimittaja ja suomentaja
Vasili Orlov-Denisov (1775–1884), venäläinen kreivi ja ratsuväenkenraali.

Paikkakuntia 
Orlov, kaupunki Kirovin alueella Venäjällä

Muita merkityksiä 
Orlovravuri, hevosrotu
Orlov, timantti
Venäjän Saimaan laivasto

Saimaan soutulaivasto oli venäläinen laivasto-osasto, joka aloitti toimintansa Lappeenrannassa vuonna 1788 alkaneen Kustaan sodan aikana. Saimaan laivasto oli osa Lappeenrannan venäläistä varuskuntaa. Lappeenranta oli joutunut Venäjän valtaan Turun rauhassa vuonna 1743 ja oli nyt venäläinen varuskuntakaupunki Ruotsin rajan tuntumassa.

Saimaan sotalaivaston tehtävänä oli järjestellä kuljetukset sisäreiteillä, vastata erityisesti maihinnousuoperaatioiden sotajoukkojen kuljettamisesta ja raja-alueen vesistöjen vartioimisesta. Laivaston satama sijaitsi Lappeenrannan Tyysterniemessä.

Laivaston tunnetuimmat alukset olivat tykkijollia, joilla oli yksi tykki, 2–3 mastoa purjeineen ja 18–30 airoa. Vuonna 1795 tuolloinen Saimaan laivastokomentaja Mihail Borisov kertoi, että hänen komennossaan oli 88 alusta. Näistä yhdeksän oli suuria tykkisluuppeja, seitsemän tykkijollia, kuusi maihinnousualusta ja yksi oli salaperäinen "konevoimainen alus Josef". 

Saimaan laivasto lakkautettiin Suomen sodan jälkeen. Sen ylläpito oli käynyt tarpeettomaksi, kun Suomen alue liitettiin kokonaisuudessaan osaksi Venäjän keisarikuntaa eikä Ruotsin ja Venäjän raja enää kulkenut Saimaalla.

Katso myös 

Lappeenranta
Lappeenrannan linnoitus
Kärnäkosken linnoitus
Olavinlinna
Saimaan laivaston vanavedessä
Suvorovin sotakanavat

Lähteet 

 Lappeenrannan kaupungin historiaa . Etelä-Karjalan museo. 2002. Ladattu 23.5.2005.
 Lappeenranta venäläisenä linnoitus- ja varuskuntakaupunkina . Etelä-Karjalan museo. 1999. Ladattu 23.5.2005.
 Jorma Tuomi-Nikula. Salaperäinen Josef-laiva seilasi Saimaalla kauan ennen Ilmarista. Laiva 2/2005, s. 12-13.
 Kauskilasta kuntaliitokseen. Historiaa ja tarinoita. Etelä-Karjalan museon julkaisusarja nro 21. Lappeenranta. 1999.

Aiheesta muualla 
 Venäjän Saimaan laivasto ja sen toiminta 1780 – 1810  - Museovirasto

Suomen historia
Lappeenranta
Saimaa
Venäjän historia
Etelä-Karjalan historia
Kapris

Kapris eli pyörökapris (Capparis spinosa) on etenkin Välimeren keittiössä paljon käytetty kapriskasvi. Se on kotoisin Aasian itäosasta mutta kulkeutui jo varhaisessa vaiheessa eteläiseen Eurooppaan. Sitä viljellään Espanjassa ja Italiassa ja kerätään myös villeistä kasveista.

Villinä kapris kasvaa tyypillisesti kivimuurilla. Se levittää juuristonsa laajalle kivenhalkeamiin. Se kestää suolapärskeitä ja menestyy siksi myös merenrannoilla. Se ei kestä alle −8 °C:n lämpötilaa.

”Oikea” kapris on kasvin avautumaton kukannuppu. Parhaat ovat puolukan kokoisia ja suuremmat, jo hieman avautuneet huonompilaatuisia. Viinirypäleen kokoiset kaprikset, joissa on usein varrenpala mukana, ovat puolestaan raakoja marjoja. Usein kapris on säilötty etikkaliemeen.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Suomen Lajitietokeskus: Kapris (pyörökapris) – Capparis spinosa
Flora of China: Capparis spinosa 
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Capparis spinosa 
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Capparis spinosa (Caper bush) 
Gernot Katzer's spice pages: Caper (Capparis spinosa) 

Kaprikset
Maustekasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Vilhelmiina

Vilhelmiina  on naisen etunimi. Siitä esiintyy myös muotoja Vilhelmina, Wilhelmiina ja Wilhelmina. Vilhelmiinan ja Vilhelminan nimipäivä on 26. toukokuuta.

Vilhelmiina on ollut Suomessa hyvin suosittu nimi 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella. Vuoden 2019 loppuun mennessä se oli Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 23 028 naiselle. Lisäksi väestötietojärjestelmään on kirjattu 9 088 Vilhelminaa, 3 471 Wilhelmiinaa ja 2 418 Wilhelminaa. Muoto Wilhelmiina on pitkään harvinainen ja on yleistynyt vasta 1980-luvulta lähtien.

Nimen alkuperä 
Vilhelmiina on naispuolinen muoto muinaissaksalaisesta nimestä Vilhelm. Suomessa nimen yleistymiseen vaikutti viimeinen Ruotsin vallan aikainen kuningatar, Kustaa IV Adolfin puoliso Fredrika Dorotea Vilhelmina.

Tunnettuja Vilhelmiinoja, Wilhelmiinoja ja Wilhelminoja 

 Vilhelmiina (1880–1962), Alankomaiden kuningatar 1890–1948
 Wilhelmiina Arpiainen (1859–1922), suomalainen opettaja, kirjailija ja lähetystyöntekijä
 Wilhelmina Cooper (1939–1980), alankomaalainen malli
 Wilhelmina Cygnaeus (1851–1936), ruotsalais-suomalainen näyttelijä
 Wilhelmina Donner, Minetta Donner (1848–1922), suomalainen filantrooppi, Otto Donnerin puoliso
 Vilhelmiina Haapasalo (1881–1970), suomalainen SDP:n kansanedustaja
 Vilhelmiina Hoskelin (1870–1918), suomalainen punakaartilaisnainen
 Wilhelmina Nordström (1815–1902), suomenruotsalainen tyttökoulun johtaja ja runoilija
 Vilhelmiina Riktig, myöh. Miina Sillanpää (1866–1952), suomalainen poliitikko ja ministeri
 Wilhelmina Smith, yhdysvaltalainen sellisti
 Wilhelmina Stålberg (1803–1872), ruotsalainen kirjailija ja kääntäjä
 Wilhelmina van Weerdenburg (1946–1998), alankomaalainen uimari

Kuvitteellisia Wilhelminoja 
 Wilhelmina Matoisa-Lankku (), Tylypahkan opettajan sijainen Harry Potter -kirjoissa

Lähteet 

Etunimet
Vilma

Vilma ja Wilma ovat naisten etunimiä. Vilma on muunnettu nimestä Vilhelmiina. Nimi tarkoittaa historiallisesti tahtoa ja kypärää.

Suomessa Vilman nimipäivä on 26. toukokuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi on Suomessa annettu 10 134 henkilölle. Lisäksi muodossa Wilma nimi on annettu 2 143 henkilölle.

Tunnettuja Vilmoja ja Wilmoja 

 Wilma van den Bosch, alankomaalainen sarjakuvapiirtäjä
 Vilma Egresi, unkarilainen meloja
 Wilma Eho, suomalainen lotta, opetusneuvos, järjestövaikuttaja ja kunnallispoliitikko
 Wilma Forsblom, suomalainen jalkapalloilija
 Vilma Espín Guillois, kuubalainen poliitikko
 Vilma Hakala, suomalainen jalkapalloilija
 Wilma van Hofwegen, alankomaalainen uimari
 Vilma Hänninen, sosiaalipsykologian professori
 Vilma Juusonen, suomalainen lapsinäyttelijä
 Vilma Jää, laulaja, säveltäjä, viulisti, musiikintutkija ja malli
 Vilma Kesänen, suomalainen koripalloilija
 Vilma Kinnunen, suomalainen näyttelijä
 Wilma-Emilia Kuosa, tanssitaiteilija
 Wilma Lipp, itävaltalainen oopperalaulaja
 Vilma Luoma-aho,  yhteisöviestinnän ja suhdetoiminnan dosentti
 Vilma Alina Lähteenmäki, Vilma Alina, suomalainen laulaja ja lauluntekijä
 Wilma Mankiller, Oklahoman cherokeeiden suurpäällikkö 1985–1995
 Vilma Melasniemi, suomalainen näyttelijä
 Wilma Murto, suomalainen seiväshyppääjä
 Wilma Neruda, tšekkiläinen viulisti
 Vilma Nissinen, suomalainen maastohiihtäjä
 Vilma Oksanen, suomalainen jalkapalloilija
 Vilma Oura, suomalainen uimari
 Vilma Paakkala, suomalainen kiekonheittäjä
 Vilma Putro, suomalainen näyttelijä
 Wilma Rudolph, yhdysvaltalainen kilpajuoksija
 Vilma Räsänen, suomalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä
 Vilma Salo, suomalainen keilaaja
 Wilma Schlizewski, suomalainen taiteilija
 Vilma Sippola, suomalainen näyttelijä
 Wilma Sjöholm, suomalainen jalkapalloilija
 Wilma Smith, fidžiläissyntyinen viulisti
 Wilma Spets, suomalainen jalkapalloilija
 Vilma Tanskanen, suomalainen jääkiekkoilija
 Vilma Tarvainen, suomalainen jääkiekkoilija
 Vilma Tihilä, suomalainen elokuva- ja näyttämöohjaaja, koreografi ja tanssija
 Vilma Timonen, suomalainen kanteleensoittaja ja säveltäjä
 Vilma Vaattovaara, jääkiekkomaalivahti 
 Wilma van Velsen, alankomaalainen uimari
 Vilma Viitanen, nyrkkeilijä
 Vilma Vuorio, suomalainen näyttelijä
 Vilma Väliharju, suomalainen pika-aitajuoksija

Kuvitteellisia Vilmoja 

 Vilma Kivinen, Retun vaimo Kiviset ja Soraset -sarjassa
 Vilman koiraklubi -sarjan päähenkilö Vilma, kirjoittanut Päivi Romppainen
 Vilma Haavisto, henkilöhahmo televisiosarjassa Uusi Päivä

Muuta 

 Wilma (järjestelmä)
 Wilma (yhtye)

Lähteet
Orvokki (nimi)

Orvokki on naisen etunimi, joka perustuu kukan nimeen orvokki. Samoin kuin eräät muutkin kukka-aiheiset etunimet kuten Vuokko ja Vanamo, se yleistyi 1900-luvun alussa. Orvokki-nimen on Suomessa saanut 1900-luvun alusta vuoden 2009 loppuun mennessä 47 649 henkilöä, joista 35 miestä. Orvokki on yleinen varsinkin jälkimmäisenä etunimenä. Orvokkien lempinimiä ovat ainakin Orvo ja Vokki.

Nimipäivä 

3. kesäkuuta

Nimen alkuperä 

Orvokki on luontoaiheinen nimi, suomenkielinen versio nimestä Viola.

Tunnettuja Orvokkeja 

 Orvokki Annala, kirjailija
 Orvokki Autio, kirjailija
 Orvokki Itä, Reino Helismaan ja Toivo Kärjen salanimi
 Orvokki Kangas, keskustalainen poliitikko
 Orvokki Kauppila, kokoomuslainen poliitikko
 Orvokki Kuortti, lentokapteeni, helikopteri- ja mittarilentäjä
 Orvokki Manninen, yleisurheilija
 Orvokki Mäkinen, näyttelijä
 Orvokki Peltola, kirjailija
 Orvokki Ramsi, viulupelimanni ja director musices

Kuvitteellisia Orvokkeja 

 Orvokki Jauhiainen, Roald Dahlin romaanissa Jali ja suklaatehdas

Lähteet 

Etunimet
Viola (nimi)

Viola on naisen etunimi. Vuoden 2019 loppuun mennessä Viola-nimen oli Suomessa saanut 10 341 naista ja muutama mies.

Nimen alkuperä 

Viola tarkoittaa latinaksi orvokkia.

Nimipäivä 

Suomessa Violan nimipäivä on sekä suomen- että ruotsinkielisen kalenterin mukaan 3. kesäkuuta. Nimi oli tällä päivällä vuosina 1867–1928, joinakin vuosina myös kirjoitettuna Wiola tai Biola, ja palautettiin samalle päivälle vuonna 2000. Sama päivä on myös Orvokin nimipäivä.

Tunnettuja Viola-nimisiä 

 Viola Allen, yhdysvaltalainen mykkäelokuvien näyttelijä
 Viola Bauer, saksalainen maastohiihtäjä
 Viola Davis, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Viola Elo, suomalainen kirjailija
 Viola Fischerová, tšekkiläinen runoilija
 Viola Goretzki, saksalainen soutaja
 Viola Gråsten, suomalainen tekstiilitaiteilija
 Viola Kuistio, o.s. Kariniemi, suomalainen näyttelijä
 Viola Kuoksa, suomalainen opettaja, hammaslääkäri ja kirurgi
 Viola Malmi, venäjänkarjalainen  balettimestari, kansantanssinopettaja ja perinteentutkija
 Viola Myers, kanadalainen pikajuoksija
 Viola Nikkanen, Wiola Talvikki, suomalaissyntyinen laulaja
 Viola Renvall, suomenruotsalainen runoilija
 Viola Turpeinen, amerikansuomalainen muusikko
 Viola Uotila, suomalainen muusikko
 Viola Westling, suomalainen pika-, keskimatkojen ja aitajuoksija.

Viola salanimenä 

 Viola Ahti, säveltäjä Albert Järvisen salanimi
 Viola, Paulo Sérgio Rosa, brasilialainen jalkapalloilija

Kuvitteellisia Viola-nimisiä 

 Viola, päähenkilö William Shakespearen näytelmässä Loppiaisaatto
 Viola Angervuo, televisiosarjassa Salatut elämät
 Viola Turpeinen, hahmo suomalaisissa Maalaiskomedia-televisiosarjoissa

Lähteet

Aiheesta muualla 

Etunimet
Metroseksuaali

Metroseksuaali on termi estetiikkaa arvostavalle miehelle, joka käyttää paljon aikaa ja rahaa omaan ulkonäköönsä ja elämäntyyliinsä. Metroseksuaalit miehet pukeutuvat trendikkäästi, käyttävät koruja ja kosmetiikkatuotteita, hoidattavat kauneuttaan ja käyvät kuntosalilla näyttääkseen hyvältä. He ovat kosketuksissa herkkään puoleensa, ja he ovat usein kiinnostuneita asioista, jotka yleisesti mielletään naisten kiinnostuksen kohteiksi.

Metroseksuaalisuus henkilöityy erityisesti jalkapalloilija David Beckhamiin, joka on Britanniassa ollut useiden hius- ja pukeutumistrendien alullepanija.

Termin alkuosa tulee sanasta metropolis ('suurkaupunki'), jolla viitataan miestyypin esiintymiseen erityisesti suurkaupungeissa, missä parhaat kaupat ovat.

Yleistyminen
Ensimmäisenä käsitettä käytti vuonna 1994 brittijournalisti Mark Simpson, ja vuoteen 2003 mennessä käsitteestä oli tullut britti- ja jossain määrin myös yhdysvaltalaislehdistön käyttämää sanastoa. Samoihin aikoihin televisio-ohjelmissa alkoi kasvavassa määrin esiintyä metroseksuaaleja hahmoja ja teemoja. Trendistä oli esimerkkinä Suomessakin Nelosen näyttämä Sillä silmällä (Queer Eye for the Straight Guy), jossa homoseksuaalit miehet antoivat tyylivinkkejä tavallisille heteromiehille.

Metroseksuaali ja seksuaalisuus

Metroseksuaalisuus ei nimestään huolimatta viittaa ihmisen seksuaaliseen suuntautumiseen. Metroseksuaalisuudella viitataan enemmänkin käytökseen ja asenteeseen omaa seksuaalisuutta kohtaan. Metroseksuaali voi siis suuntautumiseltaan olla niin hetero-, bi- kuin homoseksuaalikin, mutta hän ei välttämättä koe tarvetta näiden termien käytölle, sillä haluaa toteuttaa itseään kokonaisvaltaisesti. Tällaista rajaseinätöntä seksuaalisuuden muotoa voidaan kutsua uniseksuaalisuudeksi.

Läheiskäsitteitä

Retroseksuaali

Metroseksuaalin vastakohta on niin ikään Mark Simpsonin määrittelemänä retroseksuaali eli ihminen, joka kokee konservatiiviset sukupuoliin liitetyt stereotypiat itselleen ominaisiksi ja toteuttaa niitä elämässään.

Transvestiitti

Metroseksuaalista erotetaan erilleen myös suoranaiset transvestiitit. Molemmat haluavat toteuttaa vastakkaiseen sukupuoleen liittyviä piirteitä ja roolia käytöksessään, mutta suhtautuminen omaan fyysiseen ja henkiseen sukupuoleen on erilainen. Siinä missä transvestiitti pyrkii mukailemaan myös kehonsa täysin vastakkaisen sukupuolen malliin, metroseksuaali on usein tyytyväinen omaan sukupuoleensa ja saattaa suhtautua siihen jopa narsistisesti. Transvestiitti yleensä kokee henkisen sukupuolensa olevan ristiriidassa fyysisen sukupuolen kanssa ja pyrkii mukailemaan kehonsa niin, että nämä puolet vastaisivat toisiaan. Metroseksuaali paremminkin pyrkii ilmaisemaan luonnettaan kokonaisvaltaisesti välittämättä konservatiivisista sukupuolirooleista tai fyysisestä sukupuolestaan. Hänessä saattavat toteutua vahvasti molempien sukupuolistereotypioiden piirteet.

Lähteet 

Muoti
Alakulttuurit
Stereotyypit
Seulonnan keskeiset artikkelit
Sararock

Sararock oli jokavuotinen rockfestivaali Laukaassa. Tapahtuma alkoi vuonna 1998, ja se tunnettiin aluksi nimellä Sararanta rokkii!. Vuoden 2007 jälkeen tapahtumalla ei kuitenkaan ole enää ollut järjestävää tahoa.

Esiintyjät

1998 
The Garden of Red Moon, Decoy, Hypnotic, Faceles Daze, My Dawn, Negatory, Marsalkan silmät, U. Pasanen Band, Mind Product, Gardenia.

1999 
Control Gang, Veljesklaani, Mineapples, Liisa ihmemaassa, Minotauri, Clarity, Negatory, Gardenia, Mr.Freedom.

2000 
Mr.Freedom, Moonstone, Veljesklaani, Bar Mitsva, Grimm's Journey, Psycho Mode, Liisa ihmemaassa, Maryzeel, Clarity, Flyingardenia.

2001 
Y2k, Aes Sedai, Product of Rage, Mineapples, Creep Trap, Aivolävistys, Distiller, Maryzeel, Seuraava asiakas.

2002 
Wanelus, Dii maiores, Normal Freak, Bronze Dore, Aivolävistys, Morian, Spank the Monkey, Product of Rage, Restless.

2003 
Private Line, Product of Rage, Superchrist, Smash, Aivolävistys, Funeris Nocturnum, Waltimo, Lokki, Fold, Restless, Jose & The Hounddogs, Morian.

2004 
Machine Men, Sunride, Lyijykomppania, Lapko, Swallow the Sun, SaraLee, Purity, Wiidakko, Aivolävistys, Blood-Stained, Product of Rage.

2005 
YUP, Kometa, United Underworld, Total Devastation, Saralee, Maj Karma, Takiainen, Sunride, Presley Bastards, Aivolävistys, Au Pair, Nicole, Gotham O.D, Underwater Sleeping Society, Product of Rage, Blood-Stained.

2006 
Ajattara, Abduktio, Aivolävistys, Roihu, Manufacturer's Pride, No Sign of Life, Wiidakko, Enter My Silence, Kerho, Agonizer, Misery inc.

2007 
Viikate, Gotham O.D, Morian, Luomakunta, Manufacturer's Pride, Soulfallen, No Sign of Life, FM2000, Reprisal Scars, SaraLee, Au Pair.

Viimeinen järjestetty Sararock.

Aiheesta muualla
Sararock (Vuoden -07 sivut, viimeksi luettu 17.1.2011 klo 22:32.)

Rockfestivaalit Suomessa
Laukaa
Klaus Teuber

Klaus Teuber (s. 1952) on saksalainen lautapelien kehittäjä.

Klaus kehitti vuonna 1981 ensimmäisen pelinsä Barbarossa, joka voitti vuonna 1988 arvostetun Spiel des Jahres -palkinnon. Hän perusti 1992 TM-Games-peliyhtiön yhdessä R. Müllerin, W. Lüdtken ja P. Neugebauerin kanssa. Vuodesta 1999 hän on suunnitellut päätoimisesti lautapelejä.

Teberin suunnittelemia lautapelejä 
 Adel Verpflichtet, ()
 Anno 1503
 Barbarossa
 Catanin uudisasukkaat ja sen lukuisat lisäosat
 Elasund
 Löwenherz
 Uudet löytöretket
 Drunter und Drüber

Saksalaiset lautapelisuunnittelijat
Vuonna 1952 syntyneet
Elävät henkilöt
Musta Maija

Musta Maija -pelissä tavallisia pelikortteja jaetaan viisi kullekin pelaajalle yksi kerrallaan. Musta Maija on patarouva.

Kun kortit on jaettu, jakajan vasemmalla puolella oleva aloittaa pelin lyömällä seuraavalle kortteja tämän eteen pelipöydällä. Tämän jälkeen jakaja nostaa seuraavan kortin pakasta valitakseen valtin. Jos kortti on pata, se laitetaan keskelle pakkaa, ja valitaan uusi kortti joka asetetaan pöydälle arvopuoli ylöspäin poikittain pakan alimmaiseksi kortiksi. (Aloittajan kannattaa lyödä pataa sillä pata ei voi olla valtti).

Tämän jälkeen peli etenee niin, että se jolle kortit eteen lyötiin, joko nostaa ne (varsinkin jos ne olivat valtteja), tai yrittää kaataa ne isomman pistemäärän omaavalla samaa maata olevalla kortilla tai (isommalla) valttikortilla.

Jos pelaaja pystyy kaatamaan kaikki hänelle eteen lyödyt kortit, hän pääsee nostamaan pakasta kortteihinsa täydennystä niin, että hänellä on kortteja kädessään taas viisi. Sen jälkeen peli jatkuu niin, että hän lyö valitsemiaan kortteja taas seuraavalle. Jos hän ei pystynyt kaatamaan kaikkia, hän joutuu nostamaan kortit, ja seuraava pelaaja pääsee aloittamaan puhtaalta pöydältä.

Eteen lyötyjen korttien on oltava samaa maata, muuten seuraava pelaaja voi valita eteen lyödyistä korteista haluamansa kortit ja vastata vain niihin.

Musta Maija on erikoiskortti. Sillä ei pysty kaatamaan muita kortteja, eikä sitä pysty kaatamaan.

Pakan loputtua pelaajille saa lyödä vaan niin monta korttia kuin heillä on kädessään. 

Se, jolle pelin päättyessä jää Musta Maija, on hävinnyt.

Erikoissääntöjä

Kortteja seuraavalle pelaajalle eteen lyönyt voi lyödä lisää kortteja täydennettyään kädessään olevaa korttipakkaa mikäli seuraava pelaaja ei ole estänyt sitä lyömällä kämmentä saamiensa korttien päälle.

Aiheesta muualla

Musta Maija -pelin verkkoversio

Lasten korttipelit
Ristiseiska

Ristiseiska on korttipeli, jossa pelaajat pyrkivät pääsemään eroon käsikorteistaan asettamalla niitä vuorollaan pöydälle pinoihin arvojärjestyksessä seiskoista alas- ja ylöspäin. Ristiseiska kuuluu Suomen suosituimpiin korttipeleihin. Pelin muita nimityksiä ovat seiska, kiusa, pihistys ja fan-tan.

Säännöt
Tavallinen korttipakka jaetaan viimeistä korttia myöten kaikille pelaajille yksi kerrallaan. Ristiseiska aloittaa pelin.

Kortteja ladotaan pöytään arvopuoli ylöspäin niin, että keskimmäiseksi tulevat seiskat, niiden alapuolelle sijoitetaan omaan pinoonsa saman maan kortit kuutosesta ässään. Vastaavasti seiskan yläpuolelle tulevat kortit kahdeksasta kuninkaaseen.

Kun jonkin maan seiska on laitettu pöytään, siihen voi ensin lisätä saman maan kuutosen ja sen jälkeen kahdeksikon. Vasta sitten voi kyseiseen maahan jatkaa muiden korttien laittoa. Näin voi esimerkiksi haitata muiden pelaajien peliä panttaamalla kuutosta tai kasia mahdollisimman pitkään.

Pelin voittaja on se, joka saa ensimmäiseksi kaikki korttinsa pois kädestään.

Sääntömuunnelmia

Muilta pelaajilta lasketaan käteen jäävien korttien pisteet, jolloin ässä on arvoltaan 1, sekä mahdollinen pantti. Pisteet kannattaa kirjoittaa ylös jos peliä jatketaan uusilla kierroksilla.

Jos pelaaja ei pysty laittamaan mitään korttia, hänen täytyy ottaa pantti. Pantin arvo on 21 pistettä. Hyvä pantti on esimerkiksi kynä, jolla pelipöytäkirjaa pidetään mahdollista pistelaskua varten. Jos joku toinen tarvitsee panttia, se vapautuu edelliseltä ja samalla pantin luovuttanut pelaaja vapautuu myös sakkopisteistä.

Jos peliä pelataan ilman pistelaskua, eikä pelaaja pysty laittamaan korttia pöydälle, a) hänen täytyy ottaa sattumanvaraisesti joku kortti edeltävältä pelaajalta, tai b) edeltävä pelaaja antaa kortin pelaajalle (yleensä iso- tai pieninumeroinen, tai jokin muu pöydälle sopimaton kortti) riippuen sääntötulkinnasta, jolloinka vuoro siirtyy seuraavalle pelaajalle. Edeltävällä pelaajalla on oltava kuinkin vähintään kaksi korttia.

Jos pelaaja laittaa pöydälle kuninkaan tai ässän, hänen täytyy kääntää täysinäinen sarja nurin päin, jonka jälkeen hän saa laittaa uuden kortin. Hän voi myös päättää olla jatkamatta.

Joidenkin muunnelmien mukaan kasin voi lyödä pöydälle seiskan jälkeen, vaikka kuutosta ei olisikaan lyöty.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Ristiseiska Korttipelit.net-sivustolla.

Korttipelit
Manitoban lippu

Manitoban provinssin lippu pohjautuu Brittiläisen imperiumin Red Ensign -kauppamerenkulkulippuun. Lipussa on punaisella pohjalla Manitoban vaakuna.

Lipun hyväksyi Manitoban lainsäädäntökokous 11. toukokuuta 1965 ja kuningatar Elisabet II virallisti lipun lokakuussa 1965. Lippu otettiin käyttöön 12. toukokuuta 1966. Päätös lipun käyttöönotosta tehtiin sen jälkeen, kun Kanadan hallitus oli päättänyt Vaahteranlehtilipun käyttöönotosta kansallislippuna. Myös Ontarion lippu otettiin käyttöön samasta syystä.

Aiheesta muualla 

 Provincial Flag Act of Manitoba , sisältää myös lipun virallisen kuvauksen.
 Government of Manitoba, Travel Manitoba: Official Emblems 
 The Flags of Canada - Manitoba 
 2001 Flag Contest Winner, Winnipeg Free Pressin järjestämän kilpailun voittaja mahdolliseksi Manitoban lipun korvaaksi.
 Good Flag, Bad Flag , North American Vexillological Association käyttää Manitoban lippua esimerkkinä huonosta lippusuunnittelusta.

Kanadan liput
Manitoba
Balzers

Balzers on Liechtensteinin ruhtinaskunnan eteläisin ja väkiluvultaan neljänneksi suurin kunta. Asukkaita on 4 595. Balzersin kuntaan kuuluvat Balzersin ja Mälsin kylät.

Ensimmäinen pysyvä asutus nykyisen Balzersin alueella on ollut todistettavasti jo vuonna 842. Balzersin nimi tulee latinasta ja merkitsee kartanoa. 

Balzersissa sijaitseva Gutenbergin linna on rakennettu sydänkeskiajalla, todennäköisesti 1000-luvulla. Ensimmäinen kirjallinen maininta siitä on vuodelta 1263. Linna kuului Frauenbergin paroneille, kunnes se siirtyi vuonna 1314 Itävallan omistukseen yli viideksisadaksi vuodeksi.

Balzersiin perustettiin 1817 Lindaun–Milanon postireitin hevosasema, josta tuli 1839 Liechtensteinin ensimmäinen postitoimisto. Toisen maailmansodan jälkeen Balzers koki ratkaisevan rakenteellisen muodonmuutoksen teollisuuden, kaupan ja palveluiden kehittyessä merkittävästi. Nykyisin Balzersissa on uimahalli ja useita muitakin virkistys- ja urheilumahdollisuuksia.

Balzersissa sijaitsee 1946 perustetun Oerlikon Balrzersin pääkonttori. Yrityksen päätuotteita ovat pinnoitteet.

Nähtävyyksiä
Pietarinkappeli Mälsissä, rakennettu 1500-luvulla, kunnostettu 1873 ja 1934.
Gutenbergin linna, rakennettu todennäköisesti 1000-luvulla, ensimmäinen kirjallinen maininta vuodelta 1263. Linna kuului aluksi Frauenbergin paroneille, kunnes 1314 se siirtyi Itävallan omistukseen yli viideksisadaksi vuodeksi. Balzersin kunta osti 1750 rapistumaan jätetyn linnoituksen vuonna 1824. Vuonna 1905 kuvanveistäjä Egon Rheinberger Vaduzista osti linnan omiin tarkoituksiinsa ja laajensi sen nykyiseen muotoonsa vuosina 1906–1910. Joitakin vuosia linnassa toimi ravintola. Nykyään linna kuuluu valtiolle, ja sitä on kunnostettu lähivuosina, niin että elokuussa 2000 siellä on järjestetty yksityisiä ja kulttuuritapahtumia.
Pyhän Nikolauksen seurakunnan kirkko, rakennettu vuonna 1912, wieniläisen arkkitehdin Gustav von Neumannin suunnittelema. Varat rakentamiseen lahjoitti ruhtinas Johann II Hyvä juhlistaakseen 50-vuotishallitsijajuhlaansa.

Politiikka
Kunnanjohtaja on Hansjörg Büchel (FBP). Kunnanvaltuustossa on 13 valtuutettua (VU 7, FBP 5, FL 1).

Lähteet

Aiheesta muualla

Kunnan kotisivu, Balzers.li

Liechtensteinin kunnat
Bakau

Bakau on kaupunki Gambiassa. Se sijaitsee valtion läntisissä osissa, Atlantin valtameren rannikolla. Bakau on lähellä pääkaupunki Banjulia. Bakaussa on noin 23 600 asukasta.

Gambian kaupungit