joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Riihimäen Urheilusukeltajat

Riihimäen Urheilusukeltajat ry on Riihimäellä ja lähialueella toimiva sukellusseura. Vuoden 2016 alussa seuraan kuului noin 230 jäsentä. Seurasta käytetään lyhennettä RiUSuk.  

Riihimäen Urheilusukeltajat ry on perustettu vuonna 1978. Seuran toiminta koostuu laitesukellustoiminnasta, uppopallosta, nuorisotoiminnasta (kuutti- ja norppatoiminnasta) sekä koulutustoiminnasta. Nuoria ja lapsia (alle 19-vuotiaita) on jäsenistä yli kolmannes. Elokuusta 2016 alkaen on seura ollut yksi urheilun Sinettiseuroista.

Riihimäen Urheilusukeltajat on Sukeltajaliiton ja Etelä-Suomen Liikunta ja Urheilun (ESLU) jäsen. Seura on valittu Sukeltajaliiton Vuoden seuraksi vuosina 2009 ja 2014.

Seura järjestää säännöllisesti laitesukelluksen perus- ja jatkokoulutusta. Seuran kouluttajat ovat Sukeltajaliiton kouluttamia, ja koulutus täyttää kansainvälisten sukellusjärjestöjen NAUI:n ja CMAS:in koulutusvaatimukset. 

Laitesukellustoiminnassa Riihimäen Urheilusukeltajat järjestää avovesikaudella sukelluksia Suomen järvi- ja merialueilla sekä ulkomaan sukellusleirejä. Seuran pääasiallisena harjoittelu- ja koulutuspaikkana on Lopen Räyskälässä sijaitseva kirkasvetinen erämaajärvi Iso-Melkutin, jonne on rakennettu sukellustoimintaa helpottavat rantaportaat, varustetasanne sekä vedenalainen harjoittelulava. Talven hallikaudella seuran jäsenet harjoittelevat Riihimäen uimahallissa ja Tervakosken uimahallissa.

Riihimäen Urheilusukeltajat on mukana myös Vapaaehtoisen pelastuspalvelun eli Vapepan toiminnassa. Seuralla oli vuoden 2016 alussa neljä Vapepa-sukelluskoulutuksen saanutta sukeltajaa.

Seura on järjestänyt valtakunnallisen nuorten Melqqu-laitesukellusleirin vuosina 2014 ja 2016. Seuraava leiri on määrä pitää RiUSukin 40-vuotisjuhlavuonna 2018.

Lähteet 
Riihimäen Urheilusukeltajat ry:n verkkosivut

Riihimäkeläiset urheiluseurat
PlayRaven

PlayRaven on suomalainen pelialan yritys, jonka ovat perustaneet keväällä 2013 viisi pelialalla aiemminkin toiminutta yrittäjää. Perustajilla on kokemusta mm. suomalaisista Remedy Entertainmentistä ja Digital Chocolatesta. Yritys sai 1,7 miljoonan euron rahoituksen tammikuussa 2014.

Yrityksen ensimmäisen peli on SpyMaster Applen mobiililaitteille.

Yritys julkaisi kaksi seuraavaa peliään Robocide ja Winterstate vuonna 2016.

Pelit

Arvioita 

SpyMaster sai 1/5 tähteä Pocket Tactics-sivuston arvostelussa ja 7/10 PocketGamer arvostelussa.

Robocide sai 8/10 PocketGamer arvostelussa.

Winterstate sai 8/10 PocketGamer arvostelussa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Viralliset kotisivut
 Robocide
 Winterstate

Suomalaiset videopeliyritykset
Julie Gayet

Julie Gayet (s. 3. kesäkuuta 1972) on ranskalainen näyttelijä ja tuottaja. Gayet opiskeli historiaa, psykologiaa ja sirkustaitoja ennen ryhtymistään näyttelijäksi. Hän on esiintynyt useissa elokuvissa sekä televisiosarjoissa, mutta maailmanlaajuisen huomion keskipisteeseen hän tuli, kun tieto hänen ja Ranskan presidentin François Hollanden salasuhteesta tuli julki.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 Julie Gayet Allmovie.com-sivustolla. 

Ranskalaiset näyttelijät
Vuonna 1972 syntyneet
Elävät henkilöt
Takuya Izawa

Takuya Izawa (jap. 伊沢拓也 Izawa Takuya, s. 1. kesäkuuta 1984 Tokio) on japanilainen moottoriurheilija.

Ura 
Hän aloitti Karting-uransa vuonna 1995 ja kilpaili aina vuoteen 2001 asti. Vuonna 2002 Izawa siirtyi Japanin Formula 4 -sarjaan sijoittuen sarjan viidenneksi. Samana vuonna hän kilpaili Saksan Formula Renault -sarjassa. Izawa jatkoi samassa sarjassa vuonna 2003 sijoittuen sarjan seitsemänneksi. Samana vuonna hän kilpaili Japanin Formula Dream -sarjassa sijoittuen sarjan viidenneksi. Vuonna 2004 hän jatkoi samassa sarjassa sijoittuen sarjan kolmanneksi. Vuonna 2005 hän sijoittui sarjan neljänneksi. 

Vuonna 2006 Izawa ajoi Japanin Formula 3 -sarjassa sijoittuen sarjan kuudenneksi. Vuonna 2007 hän sijoittui jälleen kuudenneksi. Samana vuonna hän kilpaili Super GT -sarjassa. Vuodesta 2008 lähtien Izawa kilpaili sekä Super GT, että Formula Nippon -sarjassa. Formula Nipponissa hän sijoittui parhaimmillaan sarjan kolmanneksi vuonna 2012. Super GT -sarjassa Izawa sijoittui parhammillaan toiseksi vuonna 2009. Vuonna 2013 hän ajoi myös kaksi kilpailua WTCC -sarjassa. Vuonna 2014 Izawa siirtyi kilpailemaan Eurooppaan ja kilpaili GP2-sarjassa ART Grand Prix -tallin kuljettajana. Hän ajoi Unkarin pitkässä kilpailussa kolmanneksi ollen kaikkien aikojen vanhin kuljettaja joka on ajanut GP2-sarjassa palkintokorokkeelle. Hän keräsi kauden aikana lopulta 26 pistettä sijoittuen sarjan 18:ksi.

GP2-tulokset 

Japanilaiset autourheilijat
GP2-kuljettajat
World Touring Car Championship -kuljettajat
Vuonna 1984 syntyneet
Elävät henkilöt
Meeri Räisänen

Meeri Räisänen (s. 2. joulukuuta 1989 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan maalivahti. Seuratasolla hän edustaa Connecticut Whale -joukkuetta.

Ura

Seuraura 
Räisäsen on Tapparan kasvatti. Hän aloitti SM-sarjauransa Jyväskylän Catsissa kaudella 2006–2007. Räisänen siirtyi kaudeksi 2007–2008 naisten I-divisioonajoukkue Hämeenlinnan Pallokerhon riveihin. Kaudeksi 2008–2009 Räisänen siirtyi jatkamaan SM-sarjauraansa Ilvekseen, josta hän siirtyi saman kauden aikana Bluesiin ja voitti kauden päätteeksi Suomen mestaruuden. Räisänen aloitti kauden 2010–2011 yhdysvaltalaisen NCAA-joukkue Robert Morris Universityn maalivahtina, mutta siirtyi kesken kauden takaisin Bluesiin. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi JYPin SM-sarjajoukkueeseen. Kaudella 2012–2013 Räisänen palkittiin naisten SM-sarjan parhaana maalivahtina Tuula Puputti-palkinnolla sekä valittiin ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Hän sai parhaan maalivahdin palkinnon ja valinnan tähdistökentälliseen myös seuraavalla kaudella. Kaudella 2014–2015 hän edusti venäläistä HC SKIF Nižni Novgorodia, jossa hän voitti seurajoukkueiden Euroopan mestaruuden. Kaudella 2015–2016 Räisänen pelasi miesten Suomi-sarjaa kakkosvahtina Jyväskylän D-kiekossa sekä osan kaudesta myös naisten SM-sarjaa JYPissä, jossa hän voitti Suomenmestaruuden. Kaudella 2016–2017 hän pelasi Suomi-sarjaa Kiekkokoplassa sekä naisten Mestistä JYPissä. Kaudeksi 2017–2018 Räisänen siirtyi naisten liigassa pelaavan HPK:n riveihin. Hänet valittiin syyskuun 2017 kuukauden pelaajaksi. 1.10.2018 Räisänen tiedotti tehneensä sopimuksen koskien kautta 2018–2019, NWHL:ssä pelaavan Connecticut Whalen kanssa. Kaudella 2019–2020 Räisänen torjui Ruotsin SDHL:ssä AIK:n maalilla. Kaudeksi 2020–2021 Räisänen palasi HPK:n riveihin yksivuotisella sopimuksella. Kaudella 2021–2022 hän edusti alle 20-vuotiaiden poikien Mestiksessä pelannutta JYP Akatemiaa.

Räisänen on pelannut SM-sarjassa / liigassa 127 runkosarjaottelua torjuntaprosentilla 93,6 % ja 34 pudotuspeliottelua, joissa torjuntaprosentti on ollut niin ikään 93,6 %. NWHL:ssä pelaamissaan 12 ottelussa hänen torjuntaprosenttinsa oli 90,8 % ja NCAA:n 15 ottelussa 88,9 %. Ruotsin pääsarjassa hän torjui 26 runkosarjaottelussa 92,4 % laukauksista. Kahdessa pudotuspeliottelussa hänen torjuntaprosenttinsa oli 91,2 %.

Maajoukkueura 

Räisänen on pelannut viisissä MM-kilpailuissa yhteensä 18 ottelua torjuntaprosentilla 91,3 %. Hän kuului Suomen pronssijoukkueeseen MM-kilpailuissa 2015 ja 2021, ja hänet valittiin naisten MM-kisojen tähdistökentälliseen vuosina 2015 ja 2016. Hän kuului Suomen olympiajoukkueeseen 2014, 2018 ja 2022. Ainoan olympiaottelunsa hän on pelannut 2022 torjuntaprosentilla 80 %. Vuosien 2018 ja 2022 kisoista Suomi sai pronssia. Kaikkiaan hän on pelannut 83 naisten maaottelua torjuntaprosentilla 91,5 %, ja kaksi tyttöjen maaottelua.

Lähteet 

Suomalaiset jääkiekkomaalivahdit
Suomalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1989 syntyneet
Elävät henkilöt
Lukufiilis

Lukufiilis on nuortenkirjallisuuteen keskittyvä verkossa ilmestyvä kirjallisuuslehti, jota tekevät 13–19-vuotiaat nuoret ympäri Suomen. Lehti käsittelee ajankohtaisia kirjoja, kirjailijoita ja kirjallisuuden ilmiöitä, lukemista ja kirjailijoita.

Lehden päätoimittaja on Elisa Grönholm ja toimitussihteeri Sofia Blomberg. Lehteä julkaisee Lukukeskus.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Lukufiiliksen verkkosivut

Suomalaiset nuortenlehdet
Suomalaiset kirjallisuuslehdet
Tea Villilä

Tea Villilä (s. 16. huhtikuuta 1991 Hyvinkää) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelaa naisten liigaa Kiekko-Espoossa. Hän on pituudeltaan 168 cm.

Villilä on Hyvinkään Ahmojen kasvatti. Hän edusti SM-sarjassa Espoo Bluesia kausilla 2007–2010 ja Hämeenlinnan Pallokerhoa kaudella 2010–2011. Hän voitti Suomen-mestaruuden Bluesissa 2008 ja 2009 sekä HPK:ssa 2011. Kausilla 2011–2015 hän edusti yhdysvaltalaisen University of Minnesota Duluthin jääkiekkojoukkuetta, kaudella 2015–2016 jälleen HPK:ta, 2016–2017 Espoo Unitedia, 2017–2019 Bluesia ja kaudesta 2019–2020 Kiekko-Espoota. Hän voitti Suomen-mestaruuden 2019 ja 2021 sekä sai SM-hopeaa 2017.

Villilä on pelannut 202 SM-sarjan/liigan runkosarjan ottelua. Niissä hän on tehnyt 33 maalia ja antanut 123 maalisyöttöä. Pudotuspeleissä hän on tehnyt 78 ottelussa seitsemän maalia ja antanut 19 maalisyöttöä. Yhdysvaltojen yliopistosarjassa hän teki pelaamissaan 118 ottelussa viisi maalia ja antoi 30 maalisyöttöä. (tilanne kauden 2018−2019 jälkeen)

Villilä pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2008 ja 2009. Ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan, Sveitsin MM-kilpailuissa 2011 hän sai pronssia. Hän kuului neljänneksi sijoittuneeseen Suomen joukkueeseen MM-kilpailuissa 2012 ja 2013 sekä viidenneksi sijoittuneeseen Suomen olympiajoukkueeseen Sotšissa 2014.

Villilä on pelannut kaikkiaan 72 naisten maaottelua. Niissä hän on tehnyt kolme maalia ja antanut viisi maalisyöttöä. MM-kilpailuissa hän on pelaamissaan 18 ottelussa antanut kaksi maalisyöttöä. Olympialaisissa hän on pelannut kuusi ottelua ilman tehopisteitä.

Lähteet 

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Vuonna 1991 syntyneet
Elävät henkilöt
Immu Suominen

Immu Suominen (oik. Antti Ilmari Suominen) (s. 1980 Kajaani) on oululainen runoilija, joka tunnetaan ravintola- ja runoklubiesiintymisistään. Suominen on julkaissut viisi omakustanteista runokirjaa. Esikoisteos oli Tien päällä, matkalla evakkoon (2008). Muut teokset ovat Muistoja Dixonin raitilta (2011),  Myrkyllistä jätettä (2013), Pulu nokkii oksennusta ja poliisi taluttaa loppumatkan (2016) ja toistaiseksi viimeisin teos TSIISUS MAI FYYHRER (2018).

Suomisen runous käsittelee "arkipäivän iloja ja suruja, köyhyyttä, ja mielenterveydellisiä ongelmia". Toisaalta Suomisen runous on myös voimakkaan poliittista, mistä näkyy Suomisen anarkistinen maailmankatsomus. Suomisen runous joka tapauksessa poikkeaa valtavirtarunoudesta karuudellaan ja rujoudellaan.

Suominen on totaalikieltäytyjä, joka kieltäytyi suorittamasta siviilipalvelus loppuun vuoden 2002 kesäkuussa. Kieltäytymisprosessia ja vankilaan menemistä kuvataan vuonna 2004 julkaistussa "Valtio vapauden vei"-dokumenttielokuvassa. Suominen sai kieltäytymisestään eli siviilipalvelusrikoksesta 25 vuorokauden ehdottoman vankeustuomion, joka oli puolet hänen jäljellä olleesta siviilipalvelusajasta.

Suominen on saanut oululaisen NKOTB-klubin Vuoden Parsas 2012 UG(Underground)-runoilija -palkinnon.

Aiheesta muualla 
 Immu Suomisen kotisivut 
 Suomisen haastattelu LestaTV:ssä

Lähteet 

Suomalaiset runoilijat
Vuonna 1980 syntyneet
Elävät henkilöt
Let the Devil In

Let the Devil In on suomalaisen black metal -yhtye Sargeistin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2010 levymerkillä Moribund Records.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Vainaja – bassokitara
 Hoath Torog – laulu
 Shatraug – kitara
 Horns – rummut

+

 Samu Oittinen – äänittäjä, miksaaja

Arvostelut 
 About.com: 
 The Metal Observer: 9.5/10
 Metal Storm: 8.3
 Sputnikmusic:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Let the Devil In discogs.com -sivustolla

Vuoden 2010 albumit
Sargeistin albumit
Lair of Necromancy

Lair of Necromancy on suomalaisen black metal -yhtye Sargeistin EP-levy. Se julkaistiin vuonna 2011 levymerkillä Moribund Records.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Hoath Torog ‎– laulu
 Shatraug ‎– kitara
 Vainaja ‎– bassokitara
 Horns ‎– rummut

Arvostelut 
 Metalpsalter.com:

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2011 EP:t
Sargeistin albumit
Disciple of the Heinous Path

Disciple of the Heinous Path on suomalaisen black metal -yhtye Sargeistin toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2005 levymerkillä Moribund Records. Kaikki kappaleet on kirjoitettu vuonna 2001 sekä äänitetty vuonna 2005.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Hoath Torog – laulu
 Horns – rummut
 Shatraug – kitara, bassokitara

Arvostelut 
 Sputnikmusic: 
 Maelstromzine.com: 
 Blabbermouth: 7.5/10
 The Metal Observer: 7.5/10
 Metalcrypt.com: 4.5/5

Aiheesta muualla 
 
 Disciple of the Heinous Path discogs.com -sivustolla

Lähteet 

Vuoden 2005 albumit
Sargeistin albumit
Verinen taival, päättymätön tie

Verinen taival, päättymätön tie on suomalaisen blackened death metal -yhtye Karelian Warcryn toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2010 levymerkillä Wintersunset Records.

Kappaleet

Arvostelut 
 Kaaoszine.fi: 9/10
 Masterful-magazine.com: 6/10
 Imhotep.no: 3/6

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2010 albumit
Karelian Warcryn albumit
III – Lux Infera


III – Lux Infera on suomalaisen black metal -yhtye Sacrilegious Impalementin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2013 levymerkillä Woodcut Records.

Kappaleet

Kokoonpano 
 TooLoud – bassokitara
 Revenant – rummut
 Von Bastard – kitara
 Santtu Tiihonen – laulu

Arvostelut 
 Kaaoszine: 8.5/10
 The Metal Crypt: 4.25/5
 Metal Temple: 
 Musikreviews.de: 9/15

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Vuoden 2013 albumit
Sacrilegious Impalementin albumit
Attu (Parainen)

Attu on saari Paraisilla. Se sijaitsee Paraisten keskustan eteläpuolella Peimarin suulla, ja sinne on lossiyhteys Mielisholmin kautta. Atun asukasluku on 49, mutta kesäasukkaita on 692. Saaren pinta-ala on 19,88 neliökilometriä.

Atun saarella on kolme kylää: Attu, Boda ja Jermo. Atussa sijaitsee Atun kartano. Saaresta on vuodesta 2003 asti ollut siltayhteys Skagsholmenin ja Granholmenin kautta Mielisholmaan. Saarella on aikoinaan ollut kaivostoimintaa ja 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa se oli merkittävä teollisuuspaikka, jossa toimi meijeri, saha, sähkölaitos ja tiiliruukki.

Lähteet

Paraisten saaret
Paraisten kylät
Emma Nuutinen

Emma Nuutinen (s. 7. joulukuuta 1996 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pituudeltaan 172 cm. Lokakuussa 2020 Nuutinen teki tammikuun 2021 loppuun ulottuvan sopimuksen Kiekko-Espoon kanssa.

Nuutinen siirtyi Kiekko-Vantaan juniorijoukkueesta SM-sarjaseura Espoo Bluesiin kauden 2011–2012 aikana. Seuraavalla kaudella hänet valittiin SM-sarjan kauden tulokkaaksi ja pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi. Kaudella 2013−2014 hänet valittiin All Stars -kentälliseen. Hän pelasi Bluesissa kevääseen 2016 saakka. Kauden 2016–2017 hän pelasi Pohjois-Dakotan yliopiston joukkueessa ja kausilla 2017–2020 Mercyhurstin yliopistossa.

Nuutinen on pelannut 92 SM-sarjan runkosarjan ottelua, joissa on tehnyt 85 maalia ja antanut 92 maalisyöttöä. Pudotuspeleissä hän on tehnyt 38 ottelussa 24 maalia ja antanut 22 maalisyöttöä. NCAA:n sarjassa hän on pelannut 121 runkosarjan ottelua, joissa hän on tehnyt 55 maalia ja antanut 45 maalisyöttöä. (tilanne kauden 2020−2021 jälkeen)

Nuutinen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2012, 2013 ja 2014. Vuoden 2013 kisoissa hänet valittiin all stars -hyökkääjäksi. Hän pelasi ensimmäisen naisten maaottelunsa Japania vastaan elokuussa 2013. Hän kuului viidenneksi sijoittuneeseen Suomen joukkueeseen Sotšin olympialaisissa 2014 sekä Suomen pronssijoukkueisiin MM-kilpailuissa Ruotsissa 2015 ja Yhdysvalloissa 2017. Pyeongchangissa 2018 hän saavutti olympiapronssia. Suomen MM-kilpailuissa 2019 hän oli saavuttamassa Suomen ensimmäistä MM-hopeaa.

Hän on pelannut 2.4.2021 mennessä 102 naisten maaottelua ja kerännyt niissä tehopisteet 14+18=32. Olympialaisissa hän on tehnyt 12 ottelussa kaksi maalia ja antanut yhden maalisyötön, MM-kilpailuissa hän on antanut 18 ottelussa yhden maalisyötön..

Nuutinen on pelannut myös jalkapalloa naisten Ykkösessä Tikkurilan Palloseurassa. Hän edusti Suomea jalkapallon alle 17-vuotiaiden EM-karsintaturnauksessa Ranskassa keväällä 2013.

Lähteet 

Suomalaiset jääkiekkoilijat
Suomalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1996 syntyneet
Elävät henkilöt
ERT

ERT voi viitata seuraaviin:

 ERT – Ellinikí Radiofonía Tileórasi, Kreikan julkinen yleisradioyhtiö.
 ERT (eResearchTechnology, Inc.), yhdysvaltalainen terveysteknologiayritys
 ERT – (t. ERTI) European Round Table t. European Round Table of Industrialists, ”Euroopan teollisuusjohtajien pyöreä pöytä”, merkittävä eturyhmä.
 ERT – Ente Radio Trieste – Triesten valtion yleisradio (Triesten vapaa-alue)
 ERT – European Registered Toxicologist, ammattinimike ”rekisteröity toksikologi”
Taiteilijan sisaren Ellen Edelfeltin muotokuva

Taiteilijan sisaren Ellen Edelfeltin muotokuva on suomalaisen taiteilijan Albert Edelfeltin öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1876. Kooltaan tämä muotokuva on 56,5×44,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.

Taiteilijan sisaren Ellen Edelfeltin muotokuva on Edelfeltin sisarestaan tämän kuolinvuonna maalaama työ. Tätä maalausta pidetään Edelfeltin ensimmäisenä itsenäistä taiteellista näkemystä osoittavana maalauksena. Työssä nuori vakava tyttö istuu norsunluun värisessä silkkipuvussaan kädet sylissään tummien vihreiden kasvien edessä. Koko työn tunnelma on hiljainen, melkein jäykkä.

Albert Edelfeltillä oli kolme sisarta, joista Ellen (1859–1876) oli vanhin. Perheen isä, Carl Albert Edelfelt (1818–1869), oli tätä maalausta tehdessä kuollut jo aiemmin. Sanotaan, että kasvaminen naisten ympäröimänä teki Albert Edelfeltistä naiseuden tuntijan. Albert piti koko ikänsä säännöllisesti yhteyttä äitiinsä Alexandraan (1833–1901) ja nuorempiin sisariinsa Annieen (1866–1935) ja Bertaan (1869–1934), jotka olivat myös usein hänen malleinaan. Albert oli kiinnostunut asuista, joiden kuvaajana hän oli taitava. Hänen kirjeenvaihtonsa paljastaa, että hän usein myös hankki kotimaahan äidilleen ja sisarilleen kankaita ja asusteita.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Taiteilijan sisaren Ellen Edelfeltin muotokuva Suomen Kansallisgalleria

Albert Edelfeltin maalaukset
Ateneumin kokoelmat
Muotokuvamaalaukset
Ellan Edelfeltin muotokuva

Ellan Edelfeltin muotokuva (myös Taiteilijan vaimo) on taiteilija Albert Edelfeltin öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1896. Tämä, kooltaan 100×60 cm, työ on Ellan von Bornin testamenttilahjoitus Ateneumin taidemuseolle vuodelta 1922.

Muotokuvat perheestä ja ystävistä olivat yksi suuri ryhmä Albert Edelfeltin muotokuvatuotannossa. Ellan Edelfeltin muotokuva -työssä on kuvattu hänen vaimonsa, Ellan, o.s. de la Chapelle (1857–1921), myöhemmin von Born, jonka kanssa hän avioitui 19.1.1888. Kihloihin he olivat menneet edellisenä vuonna. Tässä muotokuvassa Ellan on kietoutunut päällysviittaan. Kuolinvuoteellaan taiteilija pyysi, että maalaukseen lisätään teksti: "Beauty is a joy for ever", mikä sitten lukeekin maalauksen ylälaidassa oikealla.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Ellan Edelfeltin muotokuva. 

 Albert Edelfeltin maalaukset
 Ateneumin kokoelmat
Muotokuvamaalaukset
Arginiinimeripihkahapposyntetaasi

Arginiinimeripihkahapposyntetaasi on entsyymi, joka osallistuu eliöissä solujen sisältävän liiallisen ammoniakin poistoon osana ureakiertoa. Entsyymi katalysoi arginiinimeripihkahapon muodostumista kahdesta aminohaposta: sitrulliinista ja asparagiinihaposta. Energian lähteenä reaktiossa toimii ATP-molekyyli, joka hydrolysoituu AMP:ksi ja pyrofosfaatti-ioniksi. Arginiinimeripihkahapposyntetaasin EC-numero on EC 6.3.4.5 ja CAS-numero 9023-58-9.

Ominaisuudet ja toimintamekanismi 

Ihmisellä arginiinimeripihkahapposyntetaasi on rakenteeltaan tetrameeri eli koostuu neljästä alayksiköstä ja entsyymin molekyylimassa on noin 180–185 kDa. Entsyymi vaati toimiakseen magnesium-ioneja, jotka muodostavat kompleksin ATP-molekyylin kanssa. Arginiinimeripihkahapposyntetaasin katalysoimassa reaktiossa sitrulliinin amidiryhmän karbonyylihiili reagoi nukleofiilisella substituutiolla ATP:n kanssa muodostaen sitrulliinin adenosiinimonofosfaattijohdannaisen, joka on rakenteeltaan iminium-ioni, ja pyrofosfaatti-ionin. Seuraavassa vaiheessa asparagiinihappo reagoi additioreaktiolla tämän välituotteen kanssa aminoryhmällään ja muodostuvasta tetraedrimäisestä välivaiheesta poistuu adenosiinimonofosfaatti ja muodostuu arginiinimeripihkahappo.

Harvinainen arginiinimeripihkahapposyntetaasin puutos johtaa elimistön sitrulliini- ja ammoniakkipitoisuuden kasvuun eli sitrullinemiaan. Tauti voidaan todeta mittaavalla plasman sitrulliinipitoisuus, joka arginiinimeripihkahapposyntetaasin puutostilassa on tyypillisesti yli 1 mmol/l. Taudin esiintyvyys on noin 1:57 000. Sairaus periytyy autosomaalisesti.

Lähteet 

Ligaasit
Reikä helvettiin

Reikä helvettiin () on 1990-luvulta lähtien ympäri maailmaa kiertänyt kaupunkitarina. Internetissä se on tiettävästi kulkenut ainakin vuodesta 1997 lähtien.

Tarina 
Tarinan mukaan tohtori Asakovin johtamat neuvostoliittolaiset geologit porasivat 1980-luvulla jossakin päin Siperiaa 14,4 kilometrin syvyisen reiän, jonka jälkeen vastaan tuli tyhjä ontto tila. Myöhemmin kuilun pohjalle laskettiin mikrofoni, joka tallensi helvetissä kidutettavien sielujen tuskanhuutoja. Tohtori Asakovin mukaan niitä oli jopa miljoonia. Lämpötilan paikassa väitettiin olleen 1 100 celsiusastetta. Tämän jälkeen poraustyöt keskeytettiin ja reikä suljettiin. Tarina kertoo, että tutkimusryhmän jäsenet määrättiin vaikenemaan tapauksesta, koska Neuvostoliitto oli ateistinen valtio. 

Tarinasta on olemassa myös muita versioita. Erään mukaan reiästä olisi noussut tumma lepakkoa muistuttanut olento, jonka epäiltiin olleen jonkinlainen demoni tai jopa itse paholainen. Internetissä kiertää lisäksi äänite, jonka väitetään sisältävän reiästä nauhoitettuja helvetin ääniä. Niiden on kuitenkin selvitetty olevan peräisin vuonna 1972 ilmestyneestä Verinen paroni -kauhuelokuvasta, jonka ääniraitaa on muokattu.

Samaan aikaan väitetyn Siperian reiän kanssa porattiin Murmanskin alueella oikea reikä, joka lopulta saavutti 12,2 kilometrin syvyyden. Tämän niin kutsutun Kuolan supersyvän porausreiän pohjalla lämpötila on vain 180 celsiusastetta.

Alkuperä 
Tarinan alkuperää selvittäneen amerikkalaisen toimittajan Rich Buhlerin mukaan se esiintyi ensimmäisen kerran kalifornialaisen kristillisen yhteisön julkaisussa, josta sitä lainasi heinäkuussa 1989 suomalainen Vaeltajat-niminen lehti. Seuraavaksi tarina julkaistiin Lahdessa ilmestyvän Etelä-Suomen Sanomien lukijakirjeessä, mistä se kulkeutui Ammennusastia-nimiseen uskonnolliseen lehtiseen. Sitä painoi Siikaisten Leväsjoen kylässä toimiva Myllykummun evankelis-luterilainen yhteisö. Suomessa vieraillut amerikkalainen evankelista puolestaan oli toimittanut tarinan sisältäneen Ammennusastian kristilliselle Trinity Broadcasting Network -radio- ja televisiokanavalle.

Laajempaan julkisuuteen reikä helvettiin -tarina tuli huhtikuussa 1990, kun se julkaistiin Weekly World News -kohulehdessä. Lehti nimitti artikkelissaan Ammennusastiaa ”arvostetuksi suomalaiseksi sanomalehdeksi”.

Lähteet 

Kaupunkitarinat
Paranormaalit huijaukset
Helvetti
Eukko pärekoreineen

Eukko pärekoreineen on suomalaisen taiteilijan Albert Edelfeltin öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1882. Kooltaan tämä työ on 83 × 60,5 senttimetriä, ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Hovingin kokoelmaan.

Eukko pärekoreineen -maalauksen malli on Edelfeltien vanha uskottu palvelijatar, Fredrika Snygg, jota he kutsuivat myös Tajta-nimellä. Tajta oli ollut myös Albertin oma lastenhoitaja aikoinaan.

Edelfelt oli saapunut elokuussa 1882 Suomeen ja hän maalasi täällä muutamia muotokuvia tarkoituksenaan asettaa ne Pariisin salonkiin. Hän yrittäisi saada Pariisissa niiden avulla lisää muotokuvatilauksia. Samalla Suomen matkallaan hän maalasi myös muotokuvat äidistään ja Annie-sisarestaan, mutta myös muita teoksia. Pariisiin hän saapui marras–joulukuun vaihteessa Pietarin kautta.

Tuona syksynä Edelfeltin töitä oli esillä Moskovassa yleisvenäläisessä teollisuus- ja taidenäyttelyssä, mutta myös Helsingissä Taiteilijaseuran opponenttinäyttelyssä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Eukko pärekoreineen

 Ateneumin kokoelmat
 Albert Edelfeltin maalaukset
Muotokuvat
Bukan

Bukan tai Bokan, Bowkan, Bookan  (, ) on Iranin Länsi-Azerbaidžanin maakunnassa sijaitseva kaupunki ja Bukanin piirikunnan hallintokeskus.

Kaupungin väkiluku on kehittynyt seuraavasti: 83 401 (1996), 120 020 (2001), 150 703 (2006) ja 170 600 asukasta (2011). Kaupungissa oli vuonna 2013 noin 180 000 asukasta. 

Kaupunki sijaitsee noin 90 kilometriä Urmiajärvestä eteläänä, noin 80 kilometriä Irakin rajan itäpuolella. Suurin osa asukkaista kuuluu kurdeihin.

Lähteet

Aiheesta muualla

Iranin kaupungit
Kääpiövalohai

Kääpiövalohai (Squaliolus laticaudus) on eräs maailman pienimmistä hailajeista. Se kuuluu valohaiden heimoon. Sillä on vatsassaan ja kyljissään valoatuottavia elimiä, joiden vuoksi eläimen vatsapuoli on itsevalaiseva. Valoelinten on arveltu eliminoivan varjoja, joten esim. miekkakalan ja muiden saalistajien on vaikea havaita kääpiövalohaita yläpuoleltaan. Ensimmäiset kääpiövalohait pyydettiin Japanin vesiltä vuonna 1908, mutta uusia yksilöitä tunnistettiin vasta 1960 luvulla.

Kääpiövalohai jää alle 28 cm pitkäksi.

Kääpiövalohai pysyttelee yleensä 200–500 metrin syvyydessä. Se on päivisin syvemmällä ja nousee yöksi ylemmäksi, luultavasti seuraten saaliskalojensa liikkeistä.

Kääpiövalohaita on tavattu siellä täällä trooppisilla ja lauhkeilla merialueilla. Australian vesiltä ei ole vielä havaintoja, mutta arvellaan että lajia voi silti esiintyä sielläkin.

Lähteet 

Hait
Rose Bowl

Rose Bowl on vuosittainen yliopistojalkapallon ottelu. Se pelataan Rose Bowl -stadionilla Kalifornian Pasadenassa.

Rose Bowl on perinteisesti pelattu uudenvuodenpäivänä ja se on ollut yksi neljästä tärkeimmästä Bowl-ottelusta Yhdysvalloissa. Siinä kohtaavat yliopistojalkapallon korkeimman sarjatason kaksi joukkuetta, jotka eivät selvinneet mestaruusotteluun. Vuodesta 2014 lähtien sarjauudistuksen myötä Rose Bowl muuttui yhdeksi sarjan kiertävistä semifinaaleista. Rose Bowl pelataan jatkossa enää joka kolmas vuosi.

Rose Bowl on vanhin kaikista Bowl-otteluista. Se pelattiin ensimmäisen kerran vuonna 1902.

Lähteet

Aiheesta muualla

Rose Bowl Game Tournament of Roses

Amerikkalaisen jalkapallon kilpailut
Yhdysvaltain amerikkalainen jalkapallo
Yhdysvaltain yliopistourheilu
Kalifornian urheilu
Los Angelesin piirikunta
Sauramo

Sauramo voi tarkoittaa seuraavia:

 sauramot, kasvisuku
 Sauramo, suomenkielinen sukunimi. Nimeä ovat käyttäneet:
 Hannes Sauramo (1914–2004), suomalainen lääkäri ja Helsingin yliopiston synnytys- ja naistentautiopin dosentti
 Lauri Öhman (ent. Sauramo, 1902–1969), suomalainen eversti ja yleisesikuntaupseeri
 Lauri Sauramo, kirjailija Lauri Soinisen (1875–1919), käyttämä nimimerkki
Marit Sauramo (s. 1954), suomalainen oopperalaulaja ja laulupedagogi
Matti Sauramo (1889–1958), suomalainen kvartäärigeologi 
Pekka Sauramo, suomalainen taloustieteilijä
 Pentti Sauramo (1912-1995), suomalainen varatuomari ja Panimoteollisuusyhdistyksen sekä Virvoitusjuomateollisuuden yhdistyksen toimitusjohtaja
Otto Flodin

Otto Fritiof Flodin (8. syyskuuta 1903 Sortavala – 6. marraskuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti joka keskittyi urallaan lähinnä kaavoitukseen ja aluesuunnitteluun.

Flodinin vanhemmat olivat varatuomari Karl Aleksander Flodin ja Majlis Florell. Hän pääsi ylioppilaaksi Sortavalan lyseosta 1921 ja valmistui 1927 arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta.

Flodin työskenteli aluksi puolustusministeriön teknisellä osastolla ja oli 1928–1930 Kaarlo Borgin arkkitehtitoimiston palveluksessa. Tämän jälkeen Flodin oli arkkitehtina rakennushallituksen palveluksessa 1930–1931 ja Puolustusministeriössä 1931–1933 sekä ylimääräisenä arkkitehtina Rakennushallituksessa 1933–1936. Flodin oli sitten työssä Helsingin kaupungin kiinteistötoimiston asemakaavaosastolla 1937–1946 ja viimeksi hän toimi 1947–1968 Helsingin Seutukaavaliiton johtajana ja oli muun muassa suunnittelemassa 1950-luvun lopulla valmistunutta pääkaupunkiseudun ns. Ameba-seutukaavaa. Flodin jäi eläkkeelle 1968.

Rakennuksia 
 Tampereen rautatieasema 1934–1936 (yhdessä Eero Seppälän kanssa) 
 Helsingin Lastenlinna 1938–1948 (yhdessä Olavi Sortan, Kaarlo Borgin ja Elsi Borgin kanssa)
 Kuopion postitalo 1936-37 (rakennushallituksessa)

Lähteet 
 Arkkitehtuurimuseon arkkitehtiesittely : Otto Flodin
 

Suomalaiset arkkitehdit
Vuonna 1903 syntyneet
Vuonna 1969 kuolleet
Kiviharju

Kiviharju tarkoittaa seuraavia asioita:
 Kiviharju, Kuopion kaupunginosa
 Tykki–Kiviharju, Lappeenrannan kaupunginosa.

Kiviharju on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

 Anu Kiviharju (s. 1992), pesäpalloilija
 Aron Kiviharju (s. 2006), jääkiekkoilija
 Eeva Kiviharju, muusikko, iskelmämusiikin säveltäjä ja sanoittaja
 Heidi Kiviharju (s. 1974), näyttelijä 
 Jani Kiviharju (s. 1974), jääkiekkoilija
 Juuso Kiviharju (s. 1977), salibandyn pelaaja
 Kirsi Kiviharju, harpisti
 Leif Kiviharju (s. 1947), muusikko ja laulaja
 Marika Kiviharju (s. 1950), valokuvaaja
 Samuli Kiviharju (s. 1986), salibandyn pelaaja
 Toimi Kiviharju (1912–1975), kuvataiteilija.

Luettelot henkilöistä sukunimen mukaan
Bruno Kivikoski

Bruno Rafael Kivikoski (vuoteen 1906 Stenfors; 23. tammikuuta 1892 Pori – 2. helmikuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti ja varatuomari.

Kivikoski oli ulkoasiainministeriön kansliapäällikkö 1935–1938, lähettiläs Varsovassa, Puolassa 1938–1939, lähettiläs Bukarestissa, Romaniassa 1939–1941, Tasavallan presidentin kanslian päällikkö 1941–1954 ja lähettiläs Ankarassa, Turkissa 1954–1959 (vuodesta 1958 suurlähettiläs). Hän sai arvonimen erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri vuonna 1942.

Lähteet 

Vuonna 1892 syntyneet
Vuonna 1982 kuolleet
Suomen suurlähettiläät
Pielavesi-Keitele

Pielavesi-Keitele on Pielavedellä ja Keiteleellä ilmestyvä yksipäiväinen paikallislehti. Lehti ilmestyy keskiviikkoisin. Sen päätoimittajana on vuodesta 1999 toiminut Heli Roivainen. Lehden levikki on 5899 (2011). Pielavesi-Keitele kuuluu Keskisuomalainen-konserniin. 

Pielavesi-Keitele ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1961. Julkaisijaksi ja kustantajaksi perustettiin Pielaveden ja Keiteleen Sanomat oy. Iisalmen Sanomat hankki yhtiön osake-enemmistön vuonna 1982, jolloin se siirtyi IS-yhtymä oy:n tytäryhtiöksi. Pielaveden ja Keiteleen Sanomat oy toimi erillisenä tytäryhtiönä aina vuoteen 1998, jolloin Keski-Suomen Media oy osti IS-yhtymä oy:n. Nykyisin lehteä julkaisee Keskisuomalainen-konserniin kuuluva Maakunnan Sanomat Oy.

Ensimmäisinä vuosikymmeninä lehti ilmestyi nimellä Pielaveden ja Keiteleen Sanomat. Nykyinen nimi otettiin käyttöön vuonna 1983. Samana vuonna Pielavesi-Keitele alkoi ensimmäisenä paikallislehtenä Pohjois-Savossa ilmestyä myös näkövammaisille tarkoitettuna äänilehtenä. Lehden äänittämisestä vastaavat paikalliset Lions-klubit. 

Pielavesi-Keiteleen levikki oli korkeimmillaan vuonna 1992 (7197). Sittemmin levikki on laskenut väkiluvun mukana tasaiseen tahtiin. Vuodesta 2013 Pielavesi-Keitelettä on voinut lukea myös näköislehtenä verkossa. 

Pielavesi-Keiteleen päätoimipiste sijaitsee Pielaveden keskustassa osoitteessa Laaksotie 28. Lehden pitkäaikaisimpana päätoimittajana vuodesta 1966 vuoteen 1999 toimi Oskari Kananen.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Pielavesi-Keitele 

Pielavesi
Keitele
Suomalaiset paikallislehdet
Sorvisto (Ylivieska)

Sorvisto on kyläpuhto eli useamman kuin yhden kylän taloja sisältävä alue Ylivieskassa ja sijaitsee nauhamaisena noin 6–10 kilometrin päässä Ylivieskan kaupungilta Nivalan suuntaan molemmin puolin valtatietä 27. Sorvistossa asuu noin 250 ihmistä. 

Perinteisesti Sorvisto on vanhaa maanviljelys- ja maitokarja-aluetta Kalajokilaakson viljavalla jokilakeudella. Ennen Sorviston aluetta kuritti jokakeväinen raju tulva. Nyt keväinen tulvatilanne on lähes saatu rauhoittumaan Haapaperän tekoaltaan ja useiden juoksutuspatojen ansiosta. Sorviston toimiva keskus on Sorviston entinen koulu, jossa edelleen järjestetään monenmoista toimintaa käsityökerhosta puulaakijääkiekkoon. Sorviston viereinen kylä Visuri on viime vuosina kasvanut varsinaista Sorviston kyläpuhtoa nopeammin omaksi selkeäksi taajamakseen, ollen kuitenkin kiinteästi osa samaa Sorviston asutustaajamaa. Laajeneva Ylivieskan kaupunki Savarin market-alueineen rakentuu vauhdilla kohti Sorvistoa. Sekä K-Citymarket, J. Kärkkäinen, Prisma että monet muut tavaratalot ja erikoisliikkeet vaativat tilaa ja kaupunki onkin vuosi vuodelta lähempänä Sorvistoa. Vielä noin vuonna 1980 Sorvistossa oli SOK:n oma myymälä, mutta nyt nämä palvelut ovat Ylivieskassa.

Aiheesta muualla 
 Sorviston kyläyhdistys

Ylivieskan kylät
Aktiastiftelsen i Esbo-Grankulla

Aktiastiftelsen i Esbo-Grankulla on vuonna 1993 perustettu Säästöpankkisäätiö. Se on rekisteröity Espoossa. Se on neljänneksi suurin Aktia Pankki Oyj:n omistaja. Säätiö on yksi kulttuurikeskus Luckanin ja Svenska Teaternin rakennustyömaan tukirahoittajista. Sen hallinnossa toimivat Mikael Aspelin (Stiftelsen för finlandssvensk kultur i Esbo), Ken Thilman ja Petrik Lerche (Aktia, Helsingfors Svenska Bostadsstiftelse, Stiftelsen Tre Smeder). Säätiö tukee monia yleishyödyllisiä kohteita ja edellyttää, että tuen hakijalla tulisi olla tili Aktia Pankissa.

Lähteet
 Esbo-Grankulla, Aktiastiftelserna
 Atiastiftelserna i Esbo-Grankulla, Oikotie
 Luckan.fi
 Om oss, Svenska teatern
 estlanderpartners.fi/SV/Pages/Styrelse.aspx
 Understöd, Fyrk.fi
 Stiftelsen för finlandssvensk kultur i Esbo, Taloussanomat

Suomenruotsalaiset säätiöt
Niemisjärven rautatieasema

Niemisjärven rautatieasema () on entinen rautatieliikennepaikka (laiturivaihde) -radalla Hankasalmen Niemisjärvellä. Sieltä on idän suuntaan Jyväskylään matkaa 33 kilometriä.

Asema avattiin rautatien valmistuessa vuonna 1918 samannimisen järven läheisyyteen, ja sinne rakennettiin samantyyppinen rakennus kuin osuuden useimmilla muilla pysähdyspaikoilla. Aseman ympärille kasvoi taajama, jossa toimi meijeri, valimo ja saha, jonne johti myös pistoraide.

Tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1978 ja koko liikennepaikka henkilöliikenteen pysähdysten loppumisen myötä vuonna 1992. Aseman ympäristön rakennukset ovat kuitenkin jäljellä, ja se on luokiteltu maakunnallisesti arvokkaaksi rakennetuksi ympäristöksi.

Lähteet 

Keski-Suomen lakkautetut rautatieliikennepaikat
Hankasalmen rakennukset ja rakennelmat
Hankasalmen liikenne
Gallen-Kallelan surumerkki

Gallen-Kallelan surumerkki (myös Suomen surumerkki) on vuonna 1900 julkaistu epävirallinen suomalainen postimerkki. Taiteilija Akseli Gallen-Kallelan suunnittelema merkki julkaistiin protestina Suomen omien postimerkkien lakkauttamisen johdosta. Sen alkuperäinen nimi oli "Vaakunamerkki".

Taustaa 
Suomen suuriruhtinaskunta oli saanut omat postimerkkinsä vuonna 1856. Niiden käyttö kuitenkin lopetettiin vuoden 1890 postimanifestin jälkeen. Sen johdosta muun muassa Suomen postilaitos siirtyi Venäjän keisarikunnan sisäministeriön alaisuuteen. Venäjälle menevässä postissa suomalaisten postimerkkien käyttö kiellettiin 1. toukokuuta 1891 lähtien. Ulkomaille niillä oli mahdollista postittaa lähetyksiä vielä 15. elokuuta 1900 saakka.

Julkaisu ja käyttö 
Gallen-Kallelan surumerkki ilmestyi elokuussa 1900 kirjailija ja toimittaja Wentzel Hagelstamin kustantamana. Se tuli myyntiin samana päivänä kuin suomalaisten postimerkkien käyttö päättyi. Surumerkin tarkoituksena oli paitsi protestoida omien postimerkkien lakkauttamista vastaan, myös osoittaa ulkomaille menevissä lähetyksissä, mistä ne olivat peräisin. Käyttöön otetuissa uusissa venäläisissä merkeissä ei ollut lainkaan merkittynä niiden kotimaata. Surumerkki kiinnitettiin varsinaisen postimerkin viereen.

Surumerkkiä ehdittiin käyttämään jonkin aikaa, kunnes kenraalikuvenööri Nikolai Bobrikov kielsi kaikkien poliittista merkitystä sisältävien merkkien ja kuvien käytön postilähetyksissä. Määräyksiä kuitenkin kierrettiin niin, että ne vietiin suoraan ulkomaille matkalla oleviin laivoihin. Surumerkkejä postitettiin myös käyttämättöminä ulkomaille, jossa Suomeen postia lähettävät liimasivat niitä kirjeisiinsä. 

Koska postikantajia kiellettiin viemästä perille surumerkillä varustettuja kirjeitä, ovat niillä varustetut leimatut postilähetykset nykyään melko harvinaisia. Leimaamaton surumerkki sen sijaan ei ole kuin korkeintaan parin euron arvoinen.

Lähteet 
Ossa, Mikko: "Suomi – filatelian aarreaitta", Postimerkkiliike Lauri Peltonen, Hanko 1972.

Viitteet 

Suomalaiset postimerkit
Taideteokset (soveltavat taiteet)
Akseli Gallen-Kallela
Sortokaudet
1900
Helmiselkähaukka

Helmiselkähaukka (Leucopternis melanops) on haukkojen heimon  viidakkohaukkojen sukuun kuuluva lintu. Sitä tavataan Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Ranskan Guayanassa, Guyanassa, Perussa, Surinamessa ja Venezuelassa.

Laji on menettämässä elinalueitaan Amazonin alueen metsänhakkuiden vuoksi. Sen vuoksi sen populaation arvioidaan pienenevän kolmen sukupolven aikana enimmillään 25 prosenttia. Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset mangrovemetsät vuorovesirajan yläpuolella, kosteat alavat metsät ja joet, myös niiden putoukset.

Lähteet

Haukat
Daniel-André Tande

Daniel-André Tande (s. 24. tammikuuta 1994) on norjalainen mäkihyppääjä, joka edustaa Kongsberg IF -seuraa. Hän on joukkuekilpailun olympiavoittaja suurmäestä 2018 sekä maailmanmestari lentomäestä vuosilta 2016, 2018 ja 2020 ja lentomäen henkilökohtaisen kilpailun maailmanmestari vuodelta 2018.

Mäkihypyn maailmancupissa Tande kilpaili ensimmäisen kerran Tauplitzissa tammikuussa 2014 saavuttaen siellä käydyissä kilpailuissa sijoitukset 31 ja 15. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Nižni Tagilissa joulukuussa 2014 oltuaan kahdeksas. Ensimmäisen palkintokorokesijoituksensa ja samalla voittonsa hän saavutti Klingenthalissa marraskuussa 2015. Sen lisäksi hän on voittanut mäkiviikolla 2017 Garmisch-Partenkirchenissä ja Innsbruckissa, Willingenissä helmikuussa 2018, Oslossa maaliskuussa 2018, Wisłassa ja Kuusamossa marraskuussa 2019 sekä Oslossa maaliskuussa 2022. Toiseksi hän on sijoittunut Lahdessa ja Kuopiossa helmikuussa 2016, Kuusamossa marraskuussa 2016, Klingenthalissa ja Lillehammerissa joulukuussa 2016, Wisłassa tammikuussa 2017, Nižni Tagilissa joulukuussa 2017, Innsbruckissa mäkiviikolla 2018, Kulmin lentomäessä tammikuussa 2018, Titisee-Neustadtissa ja Willingenissä tammikuussa 2021 sekä Klingenthalissa joulukuussa 2021. Kolmas hän on ollut Almatyssa helmikuussa 2016, Titisee-Neustadtissa joulukuussa 2017, Vikersundissa ja Planicassa maaliskuussa 2018, Innsbruckissa tammikuussa 2020 sekä Lahdessa helmikuussa 2020. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli seitsemäs kaudella 2015–2016, kolmas kausilla 2016–2017 ja 2017–2018, yhdeksäs 2019–2020 sekä Keski-Euroopan mäkiviikolla kolmas 2016–2017.

Maaliskuussa 2021 Tande kaatui pahasti Planican lentomäen karsintakilpailun koekierroksella. Hänet vietiin sairaalaan ja vaivutettiin pariksi päiväksi koomaan.

Tande saavutti nuorten MM-kilpailuissa pronssia joukkuekilpailussa 2014. Lentomäen MM-kilpailuissa Kulmissa 2016 Tande oli voittamassa Norjalle joukkuekilpailun kultaa. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui suurmäessä kymmenenneksi ja normaalimäessä 15:nneksi ja oli mukana voittamassa Norjalle joukkuemäen hopeaa. Oberstdorfissa 2018 hän voitti lentomäen henkilökohtaisen ja joukkuekilpailun maailmanmestaruuden. Pyeongchangin olympialaisissa hän oli suurmäessä neljäs, normaalimäessä kuudes ja oli voittamassa Norjalle joukkuekilpailun kultaa. Planicassa 2020 hän oli voittamassa Norjalle lentomäen joukkuekilpailun maailmanmestaruutta ja sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 13:nneksi. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän oli normaalimäessä yhdeksäs ja suurmäessä kahdestoista. Vikersundin lentomäen MM-kilpailuissa 2022 Tande saavutti joukkuekilpailussa pronssia ja sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 20:nneksi.

Maailmancupin osakilpailuvoitot

Lähteet 

Norjalaiset mäkihyppääjät
Norjalaiset olympiavoittajat
Vuonna 1994 syntyneet
Elävät henkilöt
Lonkeromaneetit

Lonkeromaneetit (Tentaculata) on toinen kampamaneettien pääjakson kahdesta luokasta. Siihen kuuluu viisi lahkoa. Yhteinen piirre luokkaan kuuluvilla lajeilla on pari pitkiä tuntoherkkiä lonkeroita, joita voi peittää bioluminoiva kalvo. Lonkeroissa on tahmeapintaisia soluja, joita lonkeromaneetit käyttävät saaliin pyydystämiseen.

Lonkeromaneettien ruumiin koko ja muoto vaihtelevat suuresti. Lonkeromaneetteihin kuuluvat mm. pienet soikeat Pleurobrachia-suvun kampamaneetit, joita elääTyynessämeressä jaAtlantin valtameressä, ja jotka ovat bioluminoivia. Samantyyppinen, mutta suurempi Leucothea elää myös Tyynessämeressä. Cestum-suvun venuksenvyöt ovat litteitä, nauhamaisia, ja voivat kasvaa yli 90 cm:n pituisiksi. Niitä esiintyy trooppisilla vesillä.

Lähteet

Kirjallisuutta 
Barnes, R.S.K. et al. (2001). The Invertebrates: A Synthesis. Oxford: Blackwell Science. ISBN 0-632-04761-5

Kampamaneetit
Ramon Zenhäusern

Ramon Zenhäusern (s. 4. toukokuuta 1992 Bürchen, Valais) on sveitsiläinen alppihiihtäjä, joukkuekilpailun olympiavoittaja ja maailmanmestari sekä pujottelun olympiahopeamitalisti, joka edustaa SC Bürchen -seuraa. Hän on pituudeltaan kaksimetrinen.

Nuorten MM-kilpailuissa vuonna 2013 Zenhäusern saavutti hopeaa pujottelussa. Sotšin olympialaisissa 2014 Zenhäusern sijoittui pujottelussa 19:nneksi. Schladmingin 2013 ja Sankt Moritzin 2017 MM-kilpailuissa hän keskeytti pujottelun. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa. Pujottelussa hän sai hopeaa 0,34 sekuntia Andre Myhrerille hävinneenä. Åren MM-kilpailuissa 2019 Zenhäusern voitti joukkuekilpailun maailmanmestaruuden ja oli viides pujottelussa. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui pujottelussa 11:nneksi ja Pekingin olympialaisissa 2022 samassa lajissa 12:nneksi.

Alppihiihdon maailmancupissa Zenhäusern kilpaili ensimmäisen kerran Levin pujottelussa marraskuussa 2012. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Adelbodenin pujottelussa tammikuussa 2013 oltuaan 22:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan seitsemäs Adelbodenin pujottelussa tammikuussa 2016. Ensimmäisen palkintosijansa, ja voittonsa, hän saavutti Tukholman kaupunkitapahtumassa tammikuussa 2018. Hän oli samalla kaudella kolmas Kranjska Goran pujottelussa. Kaudella 2018–2019 hän sijoittui kolmanneksi Oslon kaupunkitapahtumassa sekä voitti Tukholman kaupunkitapahtuman ja Kranjska Goran pujottelun. Hän sijoittui pujottelucupissa neljänneksi. Kaudella 2019–2020 hän oli Zagrebin pujottelussa toinen ja pujottelucupissa neljäs. Joulukuussa 2020 Zenhäusern voitti Alta Badian pujottelun. Tammikuussa 2021 hän oli Chamonix'n molemmissa pujotteluissa toinen. Maaliskuussa 2021 hän oli kolmas Kranjska Goran pujottelussa. Pujottelucupissa hän sijoittui kolmanneksi.

Zenhäusern voitti pujottelukultaa Universiadeissa 2015. 

Euroopan Cupissa hän on voittanut kolme pujottelukilpailua. Hän sijoittui Euroopan Cupin pujottelucupissa toiseksi kaudella 2015–2016.

Maailmancupin osakilpailuvoitot

Lähteet

Aiheesta muualla 
Ramon Zenhäusernin kotisivut

Sveitsiläiset alppihiihtäjät
Vuonna 1992 syntyneet
Elävät henkilöt
Sveitsiläiset olympiavoittajat
Daniel Yule

Daniel Yule (s. 18. helmikuuta 1993) on sveitsiläinen alppihiihtäjä, joukkuekilpailun olympiavoittaja ja maailmanmestari, joka edustaa SC Champex Ferret -seuraa. Hän on erikoistunut pujotteluun.

Yule saavutti nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa pronssia pujottelussa vuonna 2014. Kolmissa ensimmäisissä arvokilpailuissaan, vuoden 2014 olympialaisissa sekä vuosien 2015 ja 2017 MM-kilpailuissa Yule ei päässyt pujottelussa maaliin saakka. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa. Samojen kisojen pujottelussa hän oli kahdeksas. Åren MM-kilpailuissa 2019 Yule voitti joukkuekilpailun maailmanmestaruuden ja keskeytti pujottelun avauskierroksella. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui pujottelussa viidenneksi ja Pekingin olympialaisissa 2022 samassa lajissa kuudenneksi.

Alppihiihdon maailmancupissa Yule kilpaili ensimmäisen kerran Kitzbühelin pujottelussa tammikuussa 2012. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Bormion pujottelussa tammikuussa 2014 oltuaan 17:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran tammikuussa 2014 oltuaan Kitzbühelin pujottelussa seitsemäs. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Kitzbühelin pujottelussa tammikuussa 2018. Kaksi päivää myöhemmin hän oli kolmas Schladmingin pujottelussa. Hän sijoittui kauden 2017–2018 pujottelucupissa viidenneksi. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Madonna di Campiglion pujottelussa joulukuussa 2018. Hän oli samalla kaudella kolmas Schladmingin ja Soldeun pujotteluissa. Pujottelucupissa hän sijoittui kolmanneksi. Kaudella 2019–2020 hän sijoittui Levin ja Schladmingin pujotteluissa kolmanneksi sekä voitti tammikuussa Madonna di Campiglion, Adelbodenin ja Kitzbühelin pujottelut. Pujottelucupissa hän oli kolmas. Kaudella 2020–2021 hänen parhaiksi saavutuksikseen jäivät kaksi seitsemättä sijaa. Kaudella 2021–2022 hän sijoittui tammikuussa Wengenin pujottelussa toiseksi ja maaliskuussa Flachaun pujottelussa kolmanneksi.

Yule voitti pujottelun Euroopan cupin kokonaiskilpailun kaudella 2013–2014. Hän on voittanut neljä Euroopan cupin osakilpailua.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Daniel Yulen kotisivut

Sveitsiläiset alppihiihtäjät
Vuonna 1993 syntyneet
Elävät henkilöt
Sveitsiläiset olympiavoittajat
Obinugrilaiset kansat

Obinugrilaiset kansat ovat suomalais-ugrilaiseen kieliryhmään kuuluvia obinugrilaisia hantin ja mantsin kieliä puhuvia hanteja ja manseja. Hantien asuma-alue on perinteisesti ollut Obin ja Irtysin alajuoksun seuduilla, mansien taas lännessä Uralin ja Obin välisella alueella. Vuonna 1989 hanteja oli 22 500,  manseja oli 1989 alle 8 500. Vuonna 2010 hanteja oli väestönlaskennan mukaan 30 900, manseja 12 300.

Historia 
Hantien ja mansien kosketuksesta slaavilaiseen kulttuuriin on kirjoitettuja lähteitä 1000-luvulta, jolloin novgorodilaisten aikakirjoissa mainitaan hanteihin viittaava Jugra ensi kerran. 

Riippuvuus venäläisistä syntyi 1500-luvulla. Obinugrilaisten asuma-alue on nykyisin Hanti-Mansian autonominen piirikunta. Kansojen elinolot ovat 1900-luvun kuluessa heikentyneet. Öljyntuotanto on saastuttanut luontoa ja tuhonnut kala- ja riistakantaa, ja perinteiset elinkeinot eivät enää elätä heitä. Obinugrilaisten kansojen elinvoima onkin kokenut katastrofaalisen kolauksen venäläisten saavuttua heidän asuma-aloilleen.

Molemmat kielet ovat hyvin uhanalaisia, sillä väestö puhuu nykyisin pääasiassa venäjää sulauttamispolitiikan takia.

Perinteisiä elinkeinoja harjoittavat hantit ja mansit ovat yrittäneet löytää keinoja vastustaa venäläisten yritysten toimia. He ovat muun muassa järjestäytyneet paikallistasolla ja liittovaltiotasolla muiden Venäjän alkuperäiskansojen kanssa. Vuonna 1990 perustettu Venäjän Pohjoisen, Siperian ja Kaukoidän alkuperäiskansojen yhdistys Raipon ajaa 31:n alkuperäiskansan asemaa. Venäjän ulkopuolella he ovat tehneet yhteistyötä Pohjoismaiden saamelaisten ja Kanadan inuitien kanssa. Järjestön toiminta on kuitenkin herättänyt arvostelua myös obinugrilaisten keskuudessa. Aluksi toiminta oli kuitenkin toiveikasta, koska Neuvostoliiton romahdettua Venäjä haki vielä sisäpoliittista suuntaansa. Muutaman vuoden kuluttua hantien ja mansien asema kuitenkin alkoi heiketä.

Kulttuuri 
Hantit ja mansit viettävät huhtikuun toisena lauantaina variksenpäivää kevään saapumisen kunniaksi, sillä varis on yksi ensimmäisiä läntiseen Siperiaan saapuvia kevään muuttolintuja. Juhlan nimi on hantiksi Vurnga Khatl ja mansiksi Urin Ekva Hotal. Hanteille ja manseille maa on pyhä. Myös tästä syystä obinugrilainen kulttuuri on kokenut syvän kolauksen paikallisen öljy- ja kaauteollisuuden vuoksi. Vesistöjen ja porojen laidunalueiden pilaantumisen lisäksi salametsästys on levinnyt obinugrilaisten asuma-aloille.

Lähteet 

Ugrilaiset kansat
Siperian etniset ryhmät