joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Shenouda III

Shenouda III (synt. Nazir Gayed Rafail, 3. elokuuta 1923 Asyuti, Egypti – 17. maaliskuuta 2012, Kairo) oli 117. Aleksandrian paavi ja Aleksandrian koptilais-ortodoksisen kirkon johtaja vuodesta 1971.

Elämä 
Gayed suoritti historian tutkinnon Kairon yliopistossa ja työskenteli päivisin englanninopettajana ja opiskeli samaan aikaan koptilaisessa seminaarissa. Hän valmistui seminaarista 1949.

Vuonna 1954 Gayed muutti luostariin Länsi-Egyptin aavikolle ja sai nimen isä Antonyos El-Suryaani. Hän asui 1956–1962 kuusi vuotta erakkona aavikolla itse kaivertamassaan luolassa. Vuonna 1962 paavi Kyrillos III kutsui hänet pyhitettäväksi kristillisen koulutuksen piispaksi ja koptilaisen ortodoksisen seminaarin johtajaksi. Tuolloin hän sai Shenoudan nimen. Hän oli myös El-Keraza-lehden toimittajana ja kirjoittanut yli sata kirjaa eri aiheista. Paavi Kyrillos VI erotti hänet 1966 johtuen hänen ja oppilaiden kampanjoinnista antaa kansalle oikeus valita piispat ja papit.

Shenoudasta tuli patriarkka Shenouda III lähes yhdeksän kuukautta patriarkka Kyrillos VI:n kuoleman jälkeen. 

Vuonna 1974 Haile Selassien vallasta syössyt marxilainen juntta vangitsi ja teloitti Etiopian paavin Abune Tewophilosin. Paavi Shenouda III kieltäytyi tunnustamasta hänen seuraajaansa. Etiopian hallitus kieltäytyi tunnustamasta paavin teloitusta, jolloin koptilainen kirkko piti häntä edelleen laillisena patriarkkana. Tämän johdosta Egyptin ja Etiopian kirkon välit katkesivat.

Vuonna 1973 paavi Shenouda III tapasi katolisen kirkon Paavali VI:n ja he antoivat yhteisen julistuksen kristologiasta. Tapaaminen kirkkojen johtajien välillä oli ensimmäinen 1500 vuoteen. Shenouda kannatti ekumeniaa ja toivoi kristittyjen kirkkojen yhdistymistä. Hänen aikanaan koptilaisesta kirkosta tuli Kirkkojen maailmanneuvoston jäsen.

3. syyskuuta 1981 presidentti Anwar Sadat määräsi paavin karkotukseen Pyhän Bishoin luostariin. Tämän lisäksi kahdeksan piispaa ja 24 pappia ja lukuisia muita kopteja pidätettiin. Tapaus oli osa Egyptin hallituksen islamistien ja muiden uskonnollisten ääriryhmien kurissapitoyritystä. Sadat nosti kirkon johtoon viiden piispan neuvoston ja viittasi Shenoudaan nimellä ”entinen patriarkka”. 2. tammikuuta 1985, yli kolme vuotta Sadatin salamurhan jälkeen presidentti Hosni Mubarak päästi paavin karkotuksesta ja nimitti hänet uudelleen Aleksandrian paaviksi.

Shenouda III:n aikana kirkko on laajentunut maailmanlaajuisesti. Vuonna 1971 Pohjois-Amerikassa oli neljä kirkkoa, nyt yli sata. Vuonna 1996 Shenouda nimitti ensimmäiset kaksi piispaa Yhdysvaltoihin, toisen Los Angelesiin, toisen etelävaltioihin. Karibialla kirkko on levinnyt Yhdysvaltain Neitsytsaarille, Etelä-Amerikkaan São Pauloon ja Boliviaan. Vuonna 1999 nimitettiin ensimmäinen Melbournen, Australian ja Uuden-Seelannin piispa.

Lähteet

Aiheesta muualla
 http://www.copticchurch.net/topics/pope/index.html#Biography 
 http://www.copticpope.org/ 

Aleksandrian paavit
Uskonnolliset johtajat
Erakot
Vuonna 1923 syntyneet
Vuonna 2012 kuolleet
Radio 88,2

Radio 88,2 on Salossa toimiva kaupallinen paikallisradio, joka on perustettu vuonna 1989. Kanavan omistaa Salon Alueradio Oy. Ohjelmat tuotetaan Turun Paikallisradio Oy:n studioilta Turusta, jolle kuuluu myös Auran Aallot, Auran Aallot Salo, Zoom FM. Radio kuuluu Salon lähikunnissa nimensä mukaisesti taajuudella 88,2 MHz ja sen lähetin sijaitsee Salon Tupurin mastossa. Lähetysteho on 1 kW. Aseman toimilupaa päätettiin vuonna 2006 jatkaa aina vuoteen 2011 asti.  Vuoteen 1996 asti Radio 88,2 tunnettiin nimellä Radio Suomen Salo.

14. huhtikuuta 2009 Taajuudelta 88,2 MHz jatkoi Radio Melodia 88,2 Lähetysteholla 1 kW.

11. heinäkuuta 2016 Radio Melodia 88,2:lla aloitti Helmiradio Salo. Helmiradion laajeneminen lopetti Radio Melodia 88,2:n toiminnan.

1.1.2020 Helmiradio Salon taajuudelta aloitti Bauer Media (Suomi) ja Mediatakojat Oy:n tuottama Kasari (radiokanava).

Lähteet

Aiheesta muualla
Virallinen sivusto

Suomalaiset radioasemat
Paikallisradiot
Salon media
Nintendo Integrated Research & Development

Nintendo Intergrated Research and Development (lyhenne IRD, aiempi nimi  Nintendo Research & Development 3) on Nintendon sisäinen kehitysyksikkö, jonka toimitusjohtajana on toiminut Genyo Takeda sitten sen perustamisen 1981. Vaikka yksikkö on pieni, se on tärkeä Nintendolle kehittäen lähinnä laitteistoa ja joitakin videopelejä . Kehitettyyn laitteistoon lukeutuu muun muassa patteritallennus Nintendo Entertainment Systemin peleille, sekä yhteistyötä monen konsolin kehityksessä. 

Vuonna 2017 Takeda siirtyi eläkkeelle ja seuraajaksi nousi Ko Shiota.

Kehitetyt pelit

Mike Tyson's Punch-Out!!
Startropics 
Super Punch-Out
Zoda's Revenge: StarTropics II
Punch-Out!! (kolikkopeli)Arm Wrestling (kolikkopeli)
Pro-Wrestling (NES)
NES Play Action Football (NES)

Lähteet

Aiheesta muualla
Artikkelin Nintendon organisaatiosta N-Sider.comin sivuilla 

Nintendon jaostot

en:Nintendo Integrated Research & Development#Nintendo Integrated Research & Development (IRD)
Şanlıurfa

Şanlıurfa, aiemmin Urfa tai Edessa, arkikielessä tavallisesti Urfa, on kaupunki Turkin kaakkoisosassa, lähellä Syyrian rajaa. Kaupunki on 1,85 miljoonan asukkaan Şanlıurfan maakunnan hallintokeskus ja sen alue jakautuu kolmen piirikuntatason yksikön alueelle (Eyyübiye, Haliliye ja Karaköprü). Vuonna 2014 kaupungin väkiluvuksi arvioitiin 561 465 asukasta, joista valtaosa kurdeja. Kaupunki sijaitsee Anatolian kaakkoisosassa, 80 km Eufrat-joesta.

Historia 
Paikan läheltä on löydetty varhaisen kivikautisen Göbekli Tepen temppeli. Kaupunki tunnettiin aikoinaan Mitannin valtakunnassa hurrien antamalla nimellä Urfa. Kun Seleukos I Nikator perusti kaupungin uudelleen sotilassiirtokuntana vuonna 303 eaa., nimeksi tuli Edessa kreikkalaisen Edessan kaupungin mukaan.

Raamattu käännettiin ensimmäisen kerran kreikasta (Jeesuksen omalle) aramean kielelle vasta Edessassa. Tästä alkoi kristinuskon leviäminen itään aina Kiinaan (ks. idän assyrialainen kirkko, jota myös joskus sanotaan nestoriolaisuudeksi). Edessan nestoriolaiset julistettiin harhaoppisiksi ja vuonna 489 heidät ajettiin pois kaupungista Persiaan.

Edessa oli 1100-luvulla ristiretkeläisten perustaman Edessan kreivikunnan keskus.

Turkkilaisella kaudella kaupungin nimeksi palautettiin taas Urfa. Vuonna 1914 kaupungin 75 000 asukkaasta 25 000 oli armenialaisia. Armenialaisten kansanmurhan jälkeen heitä ei enää asu kaupungissa merkittävästi.

Vuonna 1984 kaupungin nimeen lisättiin alkuliite 'Şanlı', joka tarkoittaa loistavaa. Tämä arvonimi kaupungille myönnettiin menestyksekkäästä vastarinnasta Turkin itsenäisyyssodassa.

Myyttejä 
Kaupunkia pidetään Abrahamin ja Jobin syntymäkaupunkina.

Nähtävyyksiä 

 Profeetta Abrahamin syntymäpaikka
 Urfan linna
 Pyhien karppien altaat; pyhiinvaeltajat tulevat näiden altaiden ääreen keskelle kaunista puistoa heittämään ruokaa kaloille.
 Kaupungin basaarit osmanien ajoilta

Liikenneyhteydet 
Şanlıurfa on yhdistetty Turkin bussien reittiverkostoon. Gaziantepiin ja Diyarbakıriin lähtee useita linja-autoja päivässä. Kaupunkia palvelee Şanlıurfan lentoasema , josta lentoyhtiö Turkish Airlines liikennöi Istanbuliin.

Lähteet

Aiheesta muualla 

İl ve İlçe Merkezlerinde 5 Günlük Tahmin: ŞANLIURFA (säätila ja 5 vrk sääennuste Turkin ilmatieteellisen laitoksen mukaan)  (mgm.gov.tr)

Turkin kaupungit
Axel Lille -mitali

Axel Lille -mitali on ruotsalaisen kansanpuolueen korkein kunniamerkki. Se on nimetty puolueen perustajan ja ensimmäisen puheenjohtajan Axel Lillen mukaan. Mitali luotiin 1956 ja sitä jaetaan kultaisena, hopeisena ja pronssisena. Ernst von Born on ainoa kultaisen Axel Lille -mitalin saanut henkilö. Hopeisia mitaleja on jaettu 14 ja pronssisia 41. Vuonna 2006 jaettiin viisi pronssista Axel Lille -mitalia.

Katso myös

 Axel Olof Freudenthal -mitali
 Alma Skog -mitali

Lähteet

Ansiomerkit
Ruotsalainen kansanpuolue
Duty

Duty on Ayumi Hamasakin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 27. syyskuuta 2000.

Duty nousi Hamasakin ensimmäisen ja toisen albumin tavoin Oriconin albumilistan ensimmäiselle sijalle. Duty pysyi listalla 26 viikkoa.

Albumilta on julkaistu singlet ”vogue”, ”Far away”, ”SEASONS”, ”SURREAL” ja ”AUDIENCE”.

Kappaleet 
Kaikki kappaleet sanoittanut Ayumi Hamasaki.

 starting over
 Duty
 vogue
 End of the World
 SCAR
 Far away
 SURREAL
 AUDIENCE
 SEASONS
 teddy bear
 Key ～eternal tie ver.～
 girlish

Tekijätiedot 

Kappaleet 1 ja 2 on säveltänyt Ken Harada. Kappaleet 3 ja 7 on säveltänyt Kazuhito Kikuchi (). Kappaleet 4 ja 12 on säveltänyt Yasuhiko Hoshino (). Kappaleet 5 ja 11 on säveltänyt Kunio Tago. Kappaleen 6 ovat säveltäneet Kazuhito Kikuchi ja D・A・I. Kappaleet 8, 9 ja 10 on säveltänyt D・A・I.

Kappaleen 1 on sovittanut Ken Harada. Kappaleen 2 ovat sovittaneet Naoto Suzuki ja Ken Harada. Kappaleen 3 ovat sovittaneet Naoto Suzuki ja Kazuhito Kikuchi. Kappaleet 4, 5, 9 ja 11 on sovittanut Naoto Suzuki. Kappaleet 6, 7 ja 8 on sovittanut HΛL. Kappaleet 10 ja 12 on sovittanut Shingo Kobayashi.

Lähteet 

Ayumi Hamasakin albumit
Vuoden 2000 albumit
Cathryn Damon

Cathryn Damon (11. syyskuuta 1930 Seattle, Washington – 4. toukokuuta 1987 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. 

Damonin näyttelemä rooli Mary Campbellina tilannekomediassa Kupla teki hänet tunnetuksi 1970-luvulla. Hän voitti roolistaan Emmy-palkinnon. Sittemmin hän näytteli suuren roolin myös toisessa sarjassa nimeltään Webster. 

Pieniä rooleja Damon teki sarjoissa Murhasta tuli totta ja Matlock. Hän näytteli myös useassa elokuvassa.
Damon menehtyi syöpään 57-vuotiaana.

Aiheesta muualla 
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Primetime Emmy -palkinnon saajat
Vuonna 1930 syntyneet
Vuonna 1987 kuolleet
Portugalin katolinen yliopisto

Portugalin katolinen yliopisto () on yksityinen portugalilainen yliopisto, joka toimii Portugalin hallituksen ja Pyhän istuimen välisellä sopimuksella. Yliopisto toimii neljässä alueellisessa keskuksessa: Lissabon (kampukset Lissabonissa ja Sintrassa), Porto, Braga ja Beiras (kampukset Viseussa ja Figueira da Fozissa). 

Portugalin katolinen yliopisto avattiin 1967. Sen ensimmäinen tiedekunta oli filosofinen tiedekunta Bragassa Pohjois-Portugalissa. Nykyisessä yliopistossa on kahdeksantoista tiedekuntaa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Viralliset sivut 

Portugalin yliopistot
Katoliset yliopistot
Jakovlev Jak-9

Jakovlev Jak-9 () (koodinimi: Frank) on vuonna 1942 käyttöönotettu neuvostoliittolainen, toisen maailmansodan aikainen yksimoottorinen ja yksipaikkainen hävittäjälentokone. Koneen sarjatuotanto alkoi lokakuussa 1942, ja sitä valmistettiin eri versioina vuoden 1948 joulukuuhun asti 16 769 kappaletta. Kooltaan pieni, mutta silti hyvin ketterä konetyyppi oli Neuvostoliiton eniten tuottama hävittäjälentokone sodan aikana.

Kehitys 
Aleksandr Jakovlev suunnitteli koneen Jakovlev Jak-7 -hävittäjäkoneen seuraajaksi vuonna 1942. Saman vuoden lokakuussa palveluskäyttöön luovutetut ensimmäiset koneet olivat kevennettyjä muunnoksia Jak-7-koneesta. Yhdysvaltalaisen duralumiinin lisääntyneiden toimitusten myötä koneen varsinainen sarjatuotanto alkoi vuoden 1943 alkupuolella. Tuotantoon saatiin myös koneeseen alun perin suunniteltu kokometallinen siipi, jolloin kone keveni huomattavasti. Koneesta kehitettiin edelleen muun muassa Jak-9D (lisätyllä polttoainekapasiteetilla varustettu versio), Jak-9S (23 mm:n Nudelman-Suranov NS-23 -tykillä ja kahdella 20 mm:n Berezin B-20 -tykillä varustettu versio), Jak-9M (tuotantoteknisistä syistä edellisistä yhdistetty versio), Jak-9U (kokonaan uudelleen suunniteltu, 1 650 hv:n Klimov VK-107 -moottorilla varustettu versio) ja vuonna 1946 palveluskäyttöön tullut Jak-9P (kaksi tai kolme 20 mm:n tykkiä, kaksi 100 kg:n pommia).

Käyttö 
Konetta käyttivät toisen maailmansodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimien lisäksi Ranskan (Normandie-Niemen-rykmentti) ja Puolan ilmavoimat. Sodan jälkeen konetta käyttivät Neuvostoliiton lisäksi Albania, Bulgaria, Jugoslavia, Kiina, Pohjois-Korea (Korean sodassa), Puola ja Unkari.

Tekniset tiedot (Jak-9D)

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

Jak-9
Neuvostoliittolaiset hävittäjälentokoneet
1940-luvun hävittäjälentokoneet
For the Sake of Revenge

For the Sake of Revenge on Sonata Arctican vuonna 2006 julkaistu livealbumi ja -DVD. Se sisältää Shibuya AX -klubilla Tokiossa, Japanissa 2. helmikuuta 2005 äänitetyn konsertin. DVD-version mukana tulee myös yhtyeen kommenttiraita sekä The Men of the North in the Land of the Rising Sun -dokumentti. 

For the Sake of Revengen CD-julkaisu viihtyi Suomen virallisella albumilistalla 11 viikkoa, parhaimmalla sijoituksellaan 25. DVD-julkaisu sen sijaan oli julkaisuviikollaan DVD-listan ensimmäisellä sijalla, pysyen listalla 10 viikkoa. DVD-painos myi kultaa (5 000 kpl).

Yhtyeen kokoonpano 

 Tony Kakko – laulu
 Henrik Klingenberg – kosketinsoittimet
 Jani Liimatainen – kitara
 Marko Paasikoski – basso
 Tommy Portimo – rummut

Kappaleet

Aiheesta muualla
 

Vuoden 2006 konserttitallenteet
Sonata Arctican albumit
Musiikki-DVD:t
Pääri

Pääri () on Britannian ylhäisaatelin arvonimeä kantava henkilö. Päärinarvot ovat arvojärjestyksessä korkeimmasta alkaen:
herttua (), 
markiisi (), 
jaarli eli kreivi (), 
varakreivi (, lausutaan ) 
paroni ().

Päärinarvoja on kahdenlaisia, perinnöllisiä, jotka periytyvät yleensä vanhimmalle pojalle ja elinikäisiä, jotka eivät periydy (). Viime vuosikymmeninä uusia perinnöllisiä päärinarvoja on perustettu lähinnä vain kuninkaallisen perheen jäsenille. Nykyisin kaikki uudet elinikäiset päärinarvot ovat paroninarvoja. 

Vuoteen 1999 saakka kaikki päärit olivat myös Yhdistyneen kuningaskunnan ylähuoneen () jäseniä, mutta reformissa tämä oikeus vietiin useimmilta päärinarvonsa perintönä saaneilta. Käytännössä suurin osa pääreistä ei kuitenkaan ollut aikaisemminkaan ottanut paikkaansa ylähuoneessa. Kaikki elinikäisten päärinarvojen kantajat sen sijaan ovat oikeutettuja ylähuoneen jäsenyyteen kunhan täyttävät perusvaatimukset, kuten iän ja kansalaisuuden.

Alempaan aateliin kuuluvat ritarit () ja baronetit () eivät ole päärejä.

Katso myös
 Britannian aateliset
 Ranskan päärit
 Gentry

Aateli

no:Liste over høyadelstitler i Det forente kongerike
Richard Wright (muusikko)

Richard William ”Rick” Wright (28. heinäkuuta 1943 Hatch End, Lontoo – 15. syyskuuta 2008) oli englantilainen itseoppinut pianisti ja kosketinsoittaja. Hän oli yksi Pink Floyd -yhtyeen perustajajäsenistä.

Ura Pink Floydissa

Sävellykset 
Wrightin tärkeimpiä sävellyksiä Pink Floydin kanssa ovat ”A Saucerful of Secrets”, ”Echoes” ja ”Shine On You Crazy Diamond”, sekä hänen instrumenttien osalta säveltämänsä ”The Great Gig in the Sky”, jonka lauluosuudet improvisoi Clare Torry. 

Wrightin tunnetuimpia täysin omia sävellyksiä ovat ”Us and Them” ja ”Summer ’68”.

Kosketinsoittajana ja laulajana 

Wright toimi usein Pink Floydin taustalaulajana, mutta myös satunnaisesti päälaulajana. Wrightin suhde yhtyeen basistiin Roger Watersiin kuitenkin tulehtui niin pahasti, että Wright erotettiin yhtyeestä The Wall -albumin nauhoitusten aikana 1979, minkä jälkeen hänet palkattiin kiertuemuusikoksi samaiselle kiertueelle. Kiertue oli yhtyeelle taloudellisesti tappiollinen, mutta Wright sai palkkionsa, koska hän oli työsuhteessa Pink Floydiin.

Paluu Pink Floydiin 

Wright otettiin takaisin yhtyeen riveihin Watersin lähdön jälkeen vuonna 1986. Myöhäiskauden Pink Floydin tuotannon merkittävimpiä kappaleita on Wrightin säveltämä ”Wearing The Inside Out” albumilta The Division Bell. Nick Mason kirjoitti vuonna 2004 samaa nimeä mukailevan yhtyeen historiikin Inside Out: A Personal History of Pink Floyd (Weidenfeld & Nicolson, ISBN 978-0-297-84387-0).

Sooloura 

Wright osallistui Syd Barrettin toisen sooloalbumin Barrett (1970) äänityksiin David Gilmourin kanssa.

Wrightin ensimmäinen sooloalbumi Wet Dream julkaistiin syyskuussa 1978. Albumilla vieraili Pink Floydin kiertuekitaristinakin toiminut Snowy White. Albumin kappaleista Wrightin käsialaa ovat paitsi kaikki ”Against the Odds”, jonka hän teki vaimonsa Julietten kanssa. Albumin kansitaiteen suunnitteli Hipgnosis, joka on tehnyt kansitaidetta myös Pink Floydille. Vuonna 1984 Wrightilla oli muusikko Dave Harrisin kanssa lyhytikäinen yhteistyöprojekti nimeltä Zee, jonka materiaalista osa julkaistiin albumilla Identity. Tyyliltään albumin musiikki oli elektronista poppia lievällä rock-vivahteella.

Vuonna 1996 Wright julkaisi Broken China -nimisen albumin, joka lähenteli Pink Floyd -kauden albumien äänimaailmaa. Albumi käsitteli hänen kolmannen vaimonsa Millien kamppailua masennusta vastaan. Sinéad O’Connor vieraili albumilla muutaman kappaleen lauluosuuksissa.

2000-luvulla Wright toimi David Gilmourin kiertueilla kosketinsoittajana ja soitti tämän albumin On an Island (2006) nimikappaleessa urkuja ja kappaleessa ”The Blue” koskettimia laulaen joitakin vokaaliosuuksia.

Kuolema 

Wright kuoli kotonaan 15. syyskuuta 2008 sairastettuaan lyhyen aikaa syöpää. Hän oli kuollessaan 65-vuotias.

Sooloalbumit 
 Wet Dream (1978)
 Broken China (1996)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Richard Wrightin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
 Yleistä Rick Wrightistä 
 Sooloalbumit 
 Wrightin sanoituksia  

Pink Floyd
Brittiläiset kosketinsoittajat
Brittiläiset pianistit
Rockmuusikot
Vuonna 1943 syntyneet
Vuonna 2008 kuolleet
Aleksandr Rodzjanko

Aleksandr Pavlovitš Rodzjanko (, 13. elokuuta 1879 – 6. toukokuuta 1970) oli venäläinen kenraaliluutnantti, joka taisteli ensimmäisenä kaikkiaan kolmesta Luoteis-Venäjän armeijan komentajista Venäjän sisällissodassa Vironmaalla ja Petrogradin lähialueilla.

Aleksandr Rodzjanko oli Venäjän tsaarinaikaisen poliitikon Mihail Rodzjankon veljenpoika. Aleksandr sai sotilaskoulutuksena Venäjällä ja Ranskassa. Vuonna 1912 hänestä tuli eversti ja otti osaa ensimmäiseen maailmansotaan. Venäjän vallankumouksen jälkeen Rodzjanko sai apua englantilaisilta ja taisteli valkoisten vastavallankumouksellisten puolella Latviassa. 

Vuonna 1919 valkoisen armeijan komentaja Nikolai Judenitš lähetti Rodzjankon Virosta Englantiin, jossa hänen piti saada taloudellista apua. Rodzjanko ei palannut Viroon, vaan muutti asumaan Saksaan. Hän kuoli 92-vuotiaana New Yorkissa.

Venäläiset kenraalit
Vuonna 1879 syntyneet
Vuonna 1970 kuolleet
Venäjän valkoinen armeija
Raamatun käsikirjoitukset

Raamatun käsikirjoitukset ovat käsin kirjoitettuja kopioita Raamatun tai sen osien varhaisimmista säilyneistä teksteistä. Saman Raamatun kirjan eri käsikirjoituksissa on tyypillisesti eroavaisuuksia, jotka johtuvat joko tahattomista kopiointivirheistä tai kirjurien tekemästä tahallisesta toimitustyöstä. Käsikirjoituksia tutkitaan tieteellisesti muun muassa kodikologiassa ja eksegetiikan tekstikritiikissä.

Vanhan ja Uuden testamentin varhaisimmat käsikirjoitukset on kirjoitettu papyrukselle sekä pergamentteihin. Papyrus ja pergamentti eivät säily hyvin ja yhtään alkuperäistä Raamatun käsikirjoitusta ei olekaan säilynyt. Varhaisimmat Vanhan testamentin käsikirjoitukset ovat löytyneet Kuolleenmeren kääröjen (200 eaa. – 100 jaa.) joukosta ja ne ovat säilyneet huonossa kunnossa käsikirjoituspalasina. Uuden testamentin varhaisimmat käsikirjoitukset ovat 100-luvulta jaa. peräisin olevia papyruskatkelmia. Suurin osa Raamatun käsikirjoituksista on peräisin keskiajalta.

Käsikirjoitusten lajeja 

Käsikirjoitukset voidaan jakaa papyrus- ja pergamenttikäsikirjoituksiin.

Papyruskäsikirjoitukset 

Papyrus oli yleisin kirjoitusmateriaali Rooman valtakunnassa ajanlaskumme ensimmäisinä vuosisatoina. Papyrus oli materiaalina hyvin hauras, murentui käytössä, eikä kestänyt kosteutta ja oli epäkäytännöllinen kirjamuodossa. Siksipä kaikki säilyneet käsikirjoitukset ovatkin säilyneet hautautuneena paikoissa, joissa on äärimmäisen kuivaa — esimerkiksi Egyptissä.

Pergamenttikäsikirjoitukset 

Egyptissä papyruskääröjä käytettiin ainakin kahdeksannelle vuosisadalle asti, vaikka pergamenttia oli käytetty jo ennen Kristuksen syntymää. Kolmannella vuosisadalla pergamentti syrjäytti papyruksen kaikkialla muualla. Neljännen vuosisadan alussa pergamenttikirjat ottivat papyruskääröistä selkävoiton. Hallituskaudellaan Konstantinus käski Eusebioksen teettää 50 käsikirjoitusta pergamentille Bysantin kirkkojen käyttöön.

Palimpsestikäsikirjoitukset 

Useat tärkeimmistä käsikirjoituksista ovat palimpsesteja. Palimpsesti on antiikkinen tai keskiaikainen, useimmiten pergamentille kirjoitettu käsikirjoitus, jonka alkuperäinen teksti on myöhemmin pyyhitty raaputtamalla pois ja korvattu uudella tekstillä. Kirjoitusmateriaalia kierrätettiin usein sen kalleuden takia. Monissa tapauksissa vanhempi teksti pystytään erottamaan uudemman tekstin alta, joko paljaalla silmällä tai sitten modernin tekniikan avulla.

Tunnettuja käsikirjoituksia

Lähteet

Aiheesta muualla
Lorne Greene

Lorne Greene (oikealta nimeltään Lyon Himan Green) O.C., LL.D. (12. helmikuuta 1915 Ottawa, Ontario – 11. syyskuuta 1987 Santa Monica, Kalifornia) oli kanadalainen näyttelijä.

Greene aloitti uransa Kanadan televisiossa.  Matalan ja arvovaltaisen äänensä ansiosta hän menestyi uutistenlukijana ja sai lempinimen ”Kanadan ääni”. Kun Greene kertoi uutisissa toisen maailmansodan kauheuksista, katsojat alkoivat nimittää häntä ”tuhon ääneksi”.

Muutettuaan 1950-luvulla Yhdysvaltoihin Greene aloitti uran elokuvanäyttelijänä Hollywoodissa. Elokuvien lisäksi hän esiintyi myös radiossa ja televisiossa. Suuren yleisön tietoisuuteen hän tuli jo ensimmäisellä roolillaan television lännensarjassa Bonanza, jossa hän näytteli Ben Cartwrightia. Toinen erityisen tunnettu rooli hänellä oli tieteissarjassa Taisteluplaneetta Galactica, jossa hän esitti komentaja Adamaa.

Greenellä on kolme lasta joista kaksi ensimmäisesta avioliitosta.

Aktiivisen näyttelijänuransa päätyttyä Greene teki luonto-ohjelmia eri puolilla maailmaa – myös Suomessa. Ne olivat ehkä viihteellisempiä kuin muut luonto-ohjelmat, mutta katsojia niillä riitti.

Lorne Greene menehtyi 72-vuotiaana sydänleikkausta seuranneeseen keuhkokuumeeseen.

Kanadan posti julkaisi Greenen kunniaksi postimerkin vuonna 2006.

Aiheesta muualla 
 

Kanadalaiset televisionäyttelijät
Hollywood Walk of Fame
Officer of the Order of Canada
Vuonna 1915 syntyneet
Vuonna 1987 kuolleet
Norman Angell

Sir Ralph Norman Angell Lane (26. joulukuuta 1872 – 7. lokakuuta 1967) oli englantilainen kirjoittaja ja Työväenpuolueen kansanedustaja. Hän vietti nuoruudessaan seitsemän vuotta Kaliforniassa, ensin cowboyna, myöhemmin lehtimiehenä. Englantiin palattuaan hän liittyi työväenpuolueeseen ja nousi sen kansanedustajaksi 1929–1931.

Angellin tunnetuin teos on vuodelta 1909 nimeltään Europe’s Optical Illusion (myös nimellä The Great Illusion). Se kertoo taloudellisen ja poliittisen vallan jakautumisesta ja suhteesta toisiinsa. Joidenkin mukaan työn ilmestymisen jälkeen toteutuneet kaksi maailmansotaa traagisesti todistavat Angellin olleen oikeassa. 

Angell sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1933.

Lähteet 

Nobelin rauhanpalkinnon saajat
Brittiläiset poliitikot
Yhdistyneen kuningaskunnan alahuoneen jäsenet
Vuonna 1872 syntyneet
Vuonna 1967 kuolleet
Heikki Luostarinen

Antti Heikki Luostarinen (s. 7. helmikuuta 1957, Lahti) on Tampereen yliopiston tiedotusopin professori. Hänen tutkimusalojaan ovat propaganda, sotajournalismi ja sotilaallinen tiedotustoiminta, toimitustyö ja toimittajan yhteiskunnallinen rooli, journalismi ja kansalaisuus, journalismi ja yhteiskunnallinen muutos sekä journalismi ja kansallisvaltioiden kehitys.

Luostarinen on usein kommentaattorina etenkin sodan ja kriisien sekä tiedonvälityksen suhteita käsiteltäessä.

Kirjoja
 Perivihollinen: Suomen oikeistolehdistön Neuvostoliittoa koskeva viholliskuva sodassa 1941–44 (Vastapaino, 1986) ISBN 951-9066-15-2 (nid.) 
 Avauksia journalismikritiikkiin [Taisto Hujasen kanssa] (toim.) (Tampereen yliopisto, 1990) ISBN 951-44-2681-9 (nid.) 
 
 Persianlahden sota ja journalismi [Hannu Niemisen kanssa] (toim.) (Tampereen yliopisto, 1991) ISBN 951-44-2953-2 (nid.) 
 Opasta, kärsi ja unhoita: avuksi tutkielman laatijoille [Jyrki Jyrkiäiseen ja Hannu Niemisen kanssa] (Tampereen yliopisto, 1992) ISBN 951-44-3200-2 (nid.) 
 Vanhan vainoojan poika ja Vaihduntakuvio [teoksessa Toimittaja ja pakolaiskysymykset: journalismikriittisiä kannanottoja pakolaisasioiden käsittelystä suomalaisissa tiedotusvälineissä] (toim. Jukka Sihvola) [Tampereen yliopiston täydennyskoulutuskeskus, 1992] ISBN 951-44-3047-6 (nid.) 
 Mielen kersantit: julkisuuden hallinta ja journalistiset vastastrategiat sotilaallisissa konflikteissa (Hanki ja jää, 1994) ISBN 951-8916-46-2 (sid.) 
 Sopulisilppuri: mediakritiikin näkökulmia [toimittajat Heikki Luostarinen, Ullamaija Kivikuru, Merja Ukkola] (Helsingin yliopiston Lahden tutkimus- ja koulutuskeskus, 1996) ISBN 951-45-7150-9 (nid.) 
 Median varjossa [Touko Perkon ja Raimo Salokankaan kanssa] (toim.)  Mediainstituutti, Jyväskylän yliopisto, 2002 ISBN 951-39-1327-9 (nid.)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Heikki Luostarinen : Viinantuoksuinen kulttuurisankari. Toimittajien alkoholinkäytön historiaa, Alkoholipolitiikka Vol. 47: 247-253, 1982

Tampereen yliopiston professorit
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Suomalaiset professorit
Ernst Mayr

Ernst Walter Mayr (5. kesäkuuta 1904 Kempten, Saksa – 3. helmikuuta 2005 Bedford, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yksi 1900-luvun johtavia evoluutiobiologeja. Mayr toimi urallaan luonnontieteilijänä, tutkimusmatkailijana, lintutieteilijänä sekä tieteenhistorioitsijana. Hän oli yksi evoluutioteorian modernin synteesin pääluojista. Lisäksi hän kehitti biologisen lajikäsitteen.

Elinaikanaan Mayr kirjoitti suuren määrän tieteellisiä artikkeleita sekä useita kirjoja, joista osa kansantajuisia. Hän toimi Harvardin yliopistossa vuodesta 1953 vuoteen 1975 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle emeritusprofessorina. Mayr julkaisi neljätoista kahdestakymmenestäviidestä kirjastaan vasta yli 65 vuoden ikäisenä, sekä yli 200 artikkelia monissa lehdissä eläkkeelle jäämisensä jälkeen. Elinaikanaan hän nimesi 26 uutta lintulajia, muun muassa haamulintuhaukan (Accipiter princeps), papuanpöllön suvun Uroglaux, suuren joukon alalajeja ja 38 orkidealajia.

Mayrin biologinen lajikäsite 

Mayrin aikalaisille oli ongelmallista selittää, miten eri lajit ovat lajiutuneet yhdestä kantamuodosta. Mayr lähestyi ongelmaa toisesta näkökulmasta ja määritteli lajin käsitteen uudestaan. Hänen biologisen lajikäsitteen määritelmänsä kuuluu: tosiasiallisesti tai potentiaalisesti lisääntyvien populaatioiden ryhmä, jota lisääntymisisolaatio erottaa muista ryhmistä. Kaksi eliötä kuuluu siis samaan lajiin, jos ne pystyvät luonnonoloissa tuottamaan lisääntymiskykyisiä jälkeläisiä keskenään. Näin toisistaan erille joutuvat saman lajin populaatiot alkavat geneettisesti erota toisistaan sukupolvien myötä geneettisen ajautumisen ja luonnonvalinnan seuraksena, siten lopulta lajiutuen kahdeksi eri lajiksi.

Suomennetut teokset

Lähteet

Aiheesta muualla
 Ernst Mayrin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Yhdysvaltalaiset biologit
Yhdysvaltalaiset ornitologit
Evoluutiobiologit
Ranskan tiedeakatemian jäsenet
Yli satavuotiaiksi eläneet yhdysvaltalaiset
Vuonna 1904 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet
Heilbronn

Heilbronn on kaupunki Baden-Württembergin osavaltion pohjoisosassa, Saksassa. Se sijaitsee Neckar-joen varrella. Noin 117 500 asukkaan  kaupunki on Baden-Württembergin kuudenneksi suurin kaupunki. Heilbronnin pinta-ala on 99,88 neliökilometriä, ja sen asukastiheys on 1 215 asukasta yhtä neliökilometriä kohden. 

Kaupungin alkuperäinen nimi oli Heiligbronn (”pyhä lähde”), mikä viittaa St. Kilianin kirkon alttarin alta pulppuavaan veteen.

Rudolf I Habsburgilainen myönsi Heilbronnille kaupunginoikeudet vuonna 1225. Virallisissa teksteissä Heilbronn mainittiin jo kuitenkin vuonna 741. Kolmikymmenvuotisen sodan ja toisen maailmansodan aikana Heilbronn ja sen lähialueet kärsivät suuria vaurioita. Nykyään Heilbronn tunnetaan erityisesti viiniteollisuudestaan.

Ystävyyskaupungit 
 Béziers, Ranska, vuodesta 1965
 Neath Port Talbot, Yhdistynyt kuningaskunta, vuodesta 1966
 Solothurn, Sveitsi, vuodesta 1981
 Stockport, Yhdistynyt kuningaskunta, vuodesta 1982
 Frankfurt (Oder), Saksa, vuodesta 1988
 Słubice, Puola, vuodesta 1998

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Heilbronnin kaupungin viralliset kotisivut 
 Heilbronnin kaupungin matkailusivut 

Baden-Württembergin kunnat
Saksan kaupungit
Viisasten kerho

Viisasten kerho oli vuosina 1945–1995 lähetetty tietokilpailuluonteinen Yleisradion radio-ohjelma, jossa studioon kokoontunut ryhmä nimettöminä esiintyneitä ”viisaita” etsi vastauksia kuuntelijoiden lähettämiin kysymyksiin. Kerhon puheenjohtaja valitsi ohjelmassa esitetyt kysymykset. Ohjelmaan päässeen kysymyksen esittäjä sai pienen rahapalkinnon. Jos kerho ei osannut vastata, palkinto oli kaksinkertainen. Viisasten kerhon 50-vuotisjuhlaistunto vuonna 1995 oli samalla ohjelman viimeinen lähetys.

Kerhon puheenjohtajina toimivat Tauno Rautiainen (1945–1962), Esko Kivikoski (1963), Teppo J. Suonperä (1964–1973), Kauko Saarentaus (1973–1983 ja 1989–1990), Jyrki Otila (1983–1989) ja Jorma Lindfors (1990–1995).

Kerhon jäseniä, jotka radiolähetyksessä pysyivät nimettöminä, olivat muun muassa Esko Kivikoski, Keijo Virtamo, Tauno Tainio, Erik Toivanen, Pertti Jotuni, Antero Manninen, Eino Parikka, Kyösti Kiiskinen ja Helge Rontu.


Kirjallisuutta 
 Rautiainen, Tauno: Viisasten kerhon parhaat palaverit. 1954.
 Rautiainen, Tauno: Viisasten kerhon verekset visailut. Tammi, Helsinki, 1958.
 Suonperä, Teppo J.: 1 000 visaista kysymystä viisasten kerholle. 1971.
 Saarentaus, Kauko: Kansa vastaan viisasten kerho – 700 hyvää kysymystä perhepiirin purtavaksi. WSOY, 1978.

Lähteet

Kirjallisuus
 Viisasten kerho Ylen Elävässä arkistossa. 
 Kirja-arvostelu. Yliopisto-lehti 17/95.

Viitteet 

Visailuohjelmat
Suomalaiset radio-ohjelmat
Westendinasema

Westendinasema on taksi- ja linja-autoasema Länsiväylän kainalossa Espoon Westendin kaupunginosan pohjoislaidalla, noin kilometri etelään Tapiolasta. Päätepysäkkinä sitä pitävät runkolinja 550 ja runkolinja 510. Kaikki Länsiväylää itään kulkevat linja-autot pysähtyvät asemalla.

Vuonna 2018 linja 510 muuttui linjaksi 555. Samalla linjan reittiä lyhennettiin Westendinasemasta Keilaniemen metroasemalle.

Linja 551 muuttui vuonna 2019 runkolinjaksi 510. Samalla linja sai uuden värityksen ja kaluston.

Espoon liikenne
Suomen linja-autoasemat
Westend
Rapla–Virtsu-rata

Rapla–Virtsu-rata () oli vuosina 1931–1968 käytössä ollut Viron rataverkon rautatie, joka kulki Raplasta Virtsuun ja edelleen Virtsun satamaan.

Suunnittelu ja rakentaminen
Rautatien suunnittelutyöt alkoivat 1920-luvulla. Silloin havaittiin tarpeelliseksi saada Läänemaalle itä-länsisuuntainen rautatieyhteys, jonka oli määrä kulkea Raplasta Märjamaan ja Lihulan kautta Virtsun satamaan. Tuleva ratalinja merkittiin maastoon vuonna 1925. Ratahanke herätti myös vastustusta, koska rautatien rakentamisen sijasta toivottiin määrärahojen suuntaamista maanteiden kunnostamiseen. Kaikesta huolimatta hallitus ja parlamentti hyväksyivät 28. toukokuuta 1928 rakennustöiden aloittamisen. Lopullisen ratalinjan merkintä alkoi 25. kesäkuuta ja saatiin päätökseen 10. elokuuta 1928. Sen jälkeen käynnistyivät varsinaiset rakennustyöt. Ratalinjaa varten varattiin 24 metrin levyinen kaistale. Paikoitellen se saattoi olla leveämpikin, erityisesti asemien kohdalla ja paikoissa, joissa ratapenger oli rakennettava normaalia leveämmäksi. Kasvillisuuden raivaus ratalinjalta alkoi lokakuussa 1928. Rakennustöissä oli mukana 400–500 henkilöä. Ratapenger ja sillat valmistuivat syksyyn 1930 mennessä. Kiskojen asennus alkoi yhtä aikaa Raplan ja Virtsun suunnasta kesäkuussa 1930. Virtsuun kuljetettiin tarvittava rakennusmateriaali laivalla. Kummastakin suunnasta aloitetut rataosat yhdistettiin 23. syyskuuta 1931 Rumban ja Rootsin asemien välillä 58 kilometrin päässä Raplasta. Rakennustöistä liikkeelle lähteneen tarinan mukaan insinöörit olivat tehneet niin tarkkaa työtä, että viimeisenä asennetut kiskonpätkät sopivat täsmälleen paikoilleen eikä niitä tarvinnut lyhentää lainkaan.

Aiheesta muualla
 Rapla–Virtsu raudtee 1931–1968, http://www.virtsu.ee/ajalugu/rt_00_raudtee.html  

Viron rautatiet
Raplamaa
Pärnumaa
Tallinna–Mõisaküla-rata

Tallinna–Mõisaküla-rata () oli Viron rataverkkoon kuuluva rautatie, joka kulki Tallinnasta Lellen ja Pärnun kautta Mõisakülaan Latvian pohjoisrajalle. 

Rata oli kokonaisuudessaan käytössä vuoteen 2000, jolloin Pärnu–Mõisaküla-radan liikenne päättyi. Vuoteen 2018 asti junat kulkivat Pärnuun asti. Sen jälkeen käytössä on ollut vain Tallinna–Lelle-osuus, jota käyttävät Tallinnan ja Viljandin välillä kulkevat junat.

Rataosat 
Rata koostuu kolmesta osasta.

Tallinna–Lelle-rautatie rakennettiin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa osana kapearaiteista Tallinna–Viljandi-rataa. Rautatie otettiin virallisesti käyttöön elokuussa 1901. Rata muutettiin leveäraiteiseksi useassa vaiheessa 1960- ja 1970-luvuilla. Rataosan pituus on 71,9 kilometriä.

Lelle–Pärnu-rautatie rakennettiin alun perin kapearaiteiseksi ja otettiin käyttöön vuonna 1928. Rata muutettiin leveäraiteiseksi vuosina 1971–1976. Rataosan pituus on 69,5 kilometriä. Rata oli sähköistämätön. Liikenne rataosalla päättyi joulukuussa 2018.

Pärnu–Mõisaküla-rautatie oli alun perin kapearaiteinen rata, joka otettiin käyttöön vuonna 1896. Rata muutettiin leveäraiteiseksi vuosina 1975–1981. Rataosan pituus on 48,6 kilometriä. Rataa käyttivät Riikaan kulkevat junat vuoteen 1992 asti. Liikenne rataosalla päättyi lopullisesti vuonna 2000.

Lähteet 

Viron rautatiet
Harjumaa
Raplamaa
Pärnumaa
Viljandimaa
Fuji Speedway

Fuji Speedway on Toyotan omistama moottorirata Japanissa.

Siellä järjestettiin Formula ykkösten Japanin Grand Prix vuosina 1976 ja 1977. Fuji pudotettiin kisakalenterista vuoden 1977 jälkeen kun, Gilles Villeneuven Ferrari lensi turva-aidan ylitse. Villeneuve itse selvisi onnettumuudesta, mutta katsoja ja ratatoimitsija kuolivat. Vuosina 2007 ja 2008 Japanin GP ajettiin Fujin radalla ja vuoden 2009 jälkeen siellä oli tarkoitus ajaa Suzukan kanssa vuorovuosina. Fuji Speedway kuitenkin luopui paikastaan kisakalenterissa, ja jatkossa Japanin GP ajetaan Suzukassa.

Fuji Speedway on ensimmäinen tosielämän rata, joka on esiintynyt videopelissä.

Radan uudistamiseen, joka valmistui vuonna 2005, käytettiin 140 miljoonaa euroa ja sen suunnittelusta vastasi Hermann Tilke. Radan suurin erikoisuus on pitkä pääsuora, jolla on mittaa 1475 metriä ja se on Formula 1-sarjan pisin. Pääsuoran jälkeen alamäkeen kääntyvä ensimmäinen mutka tarjoaa hyvän ohitusmahdollisuuden. Radalla on myös hyvät turva-alueet.

Kuuluisa Fuji-vuori sijaitsee noin 15 kilometrin etäisyydellä radasta länteen.

Voittajat

Formula 1

FIA WEC

Kuvia

Lähteet 

Japanin moottoriradat
Formula 1 -radat

Kesäolympialaiset 2020
Kesäparalympialaiset 2020
Shizuokan prefektuuri
Juho Järvi

Ylikonstaapeli Juho Järvi (26. syyskuuta 1869 - 16. helmikuuta 1921) oli toinen ensimmäisistä Suomen itsenäisyyden aikana virantoimituksessa rauhan aikana surmansa saaneista poliiseista. Yhdessä vanhemman konstaapeli Oskari Lindgrenin kanssa he pidättivät Vaasassa 16. helmikuuta 1921 humalassa riehuneen jääkäriluutnantti Otto Joen. Heidän vietyä tämän Vaasan poliisilaitokselle odottamaan kuljetusta varuskuntaan Joki oli tarttunut aseeseensa ja ampunut sekä ylikonstaapeli Järven että konstaapeli Lindgrenin ja paennut paikalta. 

Ylikonstaapeli Järvi oli tunnettu poliisi Vaasan kaupungissa. Häntä pidettiin Vaasan pisimpänä miehenä, josta pakinoitsija Vaasan Jaakkoo kirjoitti aikanaan Vaasa-lehteen tarinan. Juho Järvi oli palvellut Vaasan 3. Tarkkampuja-pataljoonassa aliupseerina, mistä siirtyi Suomen armeijan lakkauttamisen jälkeen poliisilaitoksen palvelukseen. Järvi oli kuollessaan 51-vuotias, ja häntä jäi suremaan leski ja viisi tytärtä.

Lähteet

Helsingin Sanomat 17.2.1921
Jussi Kangas (2003): Vaasan poliisilaitoksen sata vuotta 1903–2003, s. 149-150, ISBN 952-91-5902-1
Vaasa-lehti 17.12.1919.
 

Suomalaiset poliisit
Vuonna 1869 syntyneet
Vuonna 1921 kuolleet
Rogmo FM

Rogmo FM () oli Salossa toimiva paikallisradio, jonka omisti Salon Alueradio Oy. Rogmon kuuluvuusaluetta olivat Halikko, Kiikala, Lohja, Muurla, Perniö, Pertteli, Salo, sekä Somero. Rogmo aloitti toimintansa vuonna 2000 ja lopetti huhtikuussa 2009.

14.04.2009 taajuudelta 93,5 MHz jatkoi Radio Auran Aallot Salo 500 W lähetysteholla. Lähetin sijaitsee Salon Tupurin mastossa.

Auran Aallot Salo on Salon Alueradio Oy:n paikallisradio, joka lähettää ohjelmaa Salon kuuluvuusalueella taajuudella 93,5 MHz. Ohjelmat tuotetaan Turun Paikallisradio Oy:n studioilta Turusta.  

Radio Auran Aallot Salo:lle toimitetaan omaa, Salon seudun asukkaille suunnattua ohjelmistoa ja Salon Seudun Sanomien paikallisuutiset, jota lähetetään arkisin. Arkisin kello 18-06 sekä viikonloppuisin ohjelma on eriytetty Turun ohjelmasta poikkeuksen tähän tekevät TPS:n jääkiekko- ja jalkapallo-otteluselostukset.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen sivusto

Suomalaiset radioasemat
Paikallisradiot
Salon media
Männynherkkutatti

Männynherkkutatti (Boletus pinophilus) on erinomainen ruokasieni, joka kasvaa muun muassa Suomessa. Sitä esiintyy usein mäntyjen läheisyydessä. Satoisimmillaan sieni on kuivilla hiekkamaan mäntykankailla. Männynherkkutatti on männyn juurisieni.

Kasvupaikan lisäksi helpoimpia tuntomerkkejä verrattuna herkkutattiin on punaruskea värisävy. Punaruskeaa on myös pillien suissa. Mikroskoopilla tuntomerkkejä löytyy varmemmin. 

Männynherkkutatti on kauppasieni Suomessa, ei kansainvälisesti kuten herkkutatti. Eräät vientiyritykset, kuten Dalla Valle, kelpuuttavat kuitenkin myös männynherkkutatin. 
Männynherkkutatti esiintyy kesäkuun lopusta jopa lokakuuhun mutta tavallisesti parhaiten elo- ja syyskuussa. Sieni kasvaa nopeasti. Sen sato voi olla jopa 100 kg hehtaarilla. Erittäin hyviä herkkutattivuosia on kerran vuosikymmenessä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Laji.fi: männynherkkutatti (Boletus pinophilus)
Herkkutatti ja männynherkkutatti (Boletus edulis, Boletus pinophilus)
Ruokavirasto: Herkkutatit

Kivitatit
Suomalaiset ruokasienet
Suomalaiset kauppasienet
Limanuljaska

Limanuljaska (Gomphidius glutinosus) on hyvä ruokasieni.

Koko ja ulkonäkö 
Limanuljaskan lakin alapuolella on heltat. Tästä huolimatta se ei tieteellisessä luokituksessa ole helttasieni vaan läheisempää sukua tateille. Limanuljaskan lakki on väriltään vaaleanharmaa, joskus väri vivahtaa violettiin tai ruskeaan. Varsi on valkoinen mutta tyvestä selkeän keltaisen värinen. Selvin tunnusmerkki on lakkia ja osin vartta peittävä limakerros. Lima vähenee sienen koon kasvaessa. Nuoret limanuljaskat ovat miltei kokonaan liman peitossa.

Kasvuaika ja -paikka 
Limanuljaska voi esiintyä kesäkuun lopulla mutta tavallisesti heinäkuun lopulla, viimeisiä voi nähdä lokakuulla. Parhaat kuukaudet silti ovat elo-syyskuu. Sieniä esiintyy joinakin vuosina enemmän kuin toisina. Limanuljaskaa esiintyy usein kuusimetsissä. Sienet kasvavat yleensä yksittäin, mutta yhden limanuljaskan lähiympäristöstä saattaa helposti löytyä lisää limanuljaskoita.

Käyttö ravinnoksi 
Limanuljaska on hyvä ruokasieni, mutta sitä on usein limaisuutensa vuoksi vaikea käsitellä. Limanuljaskan limakerros poistetaan nylkemällä. Nylkeminen on helppo toteuttaa veitsen avulla, ja lima kannattaa poistaa jo metsässä. Poimimisen jälkeen sienet alkavat värjääntyä laikuittain, joten ne on hyvä pitää erillään muista sienistä, sillä väri tarttuu tahraavaisesti. Ruoanvalmistuksessa ne tummenevat. Nuoret limanuljaskat ovat vain harvoin madonsyömiä. Ennen vanhaan sanottiin, ettei limanuljaska sovi munuaistautisille, koska siinä on oksaalihappoa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Luonnossa.org: Limanuljaska (Gomphidius glutinosus) 
Luontoportti: Limanuljaska (Gomphidius glutinosus)
Yle uutiset - kotimaa: Limanuljaska on metsiemme aliarvostettu herkku

Nuljaskat
Suomalaiset ruokasienet
Sinun lapsesi eivät ole sinun

Sinun lapsesi eivät ole sinun on Laura Honkasalon romaani vuodelta 2001.

Juoni

Kirja kertoo Nelli-nimisestä tytöstä. Hän on kommunistiperheen tytär, jolla on Juri-niminen isoveli. Kirjan tapahtumat voi sijoittaa Helsinkiin paikannimien (Senaatintori, Ruoholahti, Johanneksenkirkko jne.) perusteella.

1970-luvulla Nelli on lapsi ja käy pioneereissa. Kommunismi ei tunnu olevan lapselle kovin mieluista: kotiin ei hankita amerikkalaisia Barbie-nukkeja. Maailma on siis selkeän mustavalkoinen, esimerkiksi Neuvostoliittoa pidetään hyvänä ja Yhdysvaltoja pahana. Ainainen politiikan käsittely aiheuttaa myös pelon ydinsodasta, mutta Nellille on kuitenkin suurin kolaus se, kun isä muuttaa pois kotoa.

Nelli kasvaa ja päätyy opiskelemaan ilmaisutaitolukioon ja siitä edelleen historianopiskelijaksi Edinburghin yliopistoon 1990-luvulla. Nellillä ja Jurilla aikuistuminen osuu juuri siihen vaiheeseen, kun maailmalla sosialistinen järjestelmä alkaa rakoilla. Isän tapaaminen aikuisena on sitten pettymys. Nellillä itsellään vaihtoehtoinen ajattelutapa, muttei siis kommunismi, säilyy aikuiseksi asti. Vanhemmat puolestaan luopuvat vanhetessaan aatteistaan.

Taustaa
Laura Honkasalo itse on 1970-luvun alussa syntynyt. Hän kävi pioneereissa viisivuotiaasta teini-ikään asti. Kirja kuvastaa osittain hänen omia kokemuksia ja muistikuviaan. Kirjaa työstäessään hän luki 70-luvun lehtiä, jotta saisi tunnelmasta aidomman. Hän halusi tehdä kirjasta sellaisen, missä on samaa toivoa, jonka hän muistaa lapsuudestaan ja intoa siitä, että maailma voi muuttua paremmaksi.

Ajatuksen taistolaisista kertovasta kirjasta Honkasalo sai jo 15-vuotiaana. Hänen mielestään taistolaisuudesta pitäisi saada aikaan monipuolisempaa keskustelua, ja että aikaisemmin aihetta oli käsitelty yksipuolisesti ja negatiivisesti, ikään kuin oli haluttu ihmisten katuvan aatettaan. Toisaalta politiikka ei ole kirjan ainoa teema, vaan siinä ovat pinnalla myös lapsuus, nostalgia ja perhesuhteet.

Ilmestyttyään kirja sai paljon julkisuutta. Kirjailijalle oli yllätys, että julkisuus oli pääsääntöisesti myönteistä. Tosin ihmeteltiin myös, että miksi niin nuori ihminen kirjoittaa nostalgisen romaanin. Jotkut pitivät kirjan kuvaustapaa naiivina ja lapsellisena, mutta kirjailija itse ei pidä niitä negatiivisina asioina.

Kirjan nimi Sinun lapsesi eivät ole sinun tulee Kristiina Halkolan esittämästä kappaleesta Sinun lapsesi, jossa on Kahlil Gibranin kirjoittamat sanat.

Lähteet
 Artikkeli Ylioppilaslehdessä
 Artikkeli Kulttuurivihkot-lehdessä

Suomalaiset romaanit
Taistolaisuus
Vuoden 2001 kirjat
Kaikenkarvaiset ystäväni

Kaikenkarvaiset ystäväni (All Creatures Great and Small) on kirjailija James Herriotin vuonna 1972 julkaistu romaani, johon pohjautuvat elokuvat Kaikenkarvaiset ystäväni (All Things Great and Small, 1974) ja Kaikenkarvaiset ystävämme (It Shouldn't Happen to a Vet / All Things Bright and Beautiful, 1975) sekä BBC:lle vuosina 1978–1980 ja 1988–1990 tehty samanniminen televisiosarja.

Osittain kirjailijan omiin kokemuksiin perustuva juoni kertoo kolmesta eläinlääkäristä 1930–1940-lukujen Yorkshiressä. Päähenkilönä on James Herriot, joka työskentelee oppipoikana Siegfried Farnonin eläinlääkäripraktiikalla. Mukana pyörii myös Siegfriedin olutta rakastava pikkuveli Tristan. Televisiosarjassa Herriotia näyttelee Christopher Timothy, Siegfried Farnonia Robert Hardy ja Tristan-pikkuveljeä Peter Davison.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 All Creatures Great and Small: BBC
 Fan History: All Creatures Great and Small

Vuoden 1972 kirjat
Romaaneihin perustuvat televisiosarjat
Turms, kuolematon

Turms, kuolematon on Mika Waltarin kirjoittama historiallinen romaani. Se ilmestyi vuonna 1955. Sen tapahtumat sijoittuvat etruskien pariin noin 520–450 eaa.

Turms, kuolematon etenee tapahtumiltaan hitaammin kuin monet muut Waltarin historiallisista romaaneista. Romaanin viipyilevä tyyli on tuskastuttanut joitakin lukijoita, mutta esimerkiksi kirjallisuudentutkija, professori Panu Rajala katsoo sen olevan välttämätön romaanin kokonaisuudessa.

Keskeiset henkilöt 
 Dorieus, spartalainen sotilas ja Turmsin ystävä, joka katsoi polveutuvansa Herakleesta
 Dionysios, johti Laden meritaistelussa Fokaian laivoja ja joka sittemmin ryhtyi merirosvoksi
 Mikon, Asklepioksen perillisiin kuulunut lääkäri sekä Turmsin ystävä
 Arsinoe (oik. Istafra), Eryxin jumalattaren papitar, jonka Turms ryöstää mukaansa lähtiessään Sisiliasta

Lähteet 

 Mika Waltari: Turms, kuolematon. Hänen mainen elämänsä noin 520-450 eKr. kymmenenä kirjana (WSOY, 11. painos, ISBN 951-0-18750-X)

Aiheesta muualla 
 Marjo Kytöharju: Mies, joka eli tuhansia vuosia. Kirkko & kaupunki 22.1.2008.
 Panu Rajala: Historia tutkijan ja kirjailijan silmin. Esitelmä 14.2.2004.
 Panu Rajala: Etruskien jäljillä. Kirjoitus vuodelta 2005.

Historialliset romaanit
Mika Waltarin teokset
Vuoden 1955 kirjat
Vallilan ala-aste

Vallilan ala-aste on Vallilassa, Helsingissä toimiva peruskoulun ala-asteen koulu. Koulu on toiminut vuodesta 1902 asti. Koulun painotuksena ovat taito- ja taideaineet.

Vallilan ala-asteen koululla on sivupisteet osoitteissa Saarenkatu 4 ja Nilsiänkatu 3. Koulussa oli syksyllä 2017 noin 430 oppilasta.

Lähteet 

Helsingin peruskoulut
Vallila
Varusmiesliitto

Varusmiesliitto ry () on vuonna 1970 perustettu, poliittisesti sitoutumaton valtakunnallinen varusmiesten edunvalvontajärjestö, jonka toiminnan tarkoituksena on parantaa varusmiesten ja siviilipalvelusmiesten oikeudellista ja sosiaalista asemaa, edistää sekä varusmiespalveluksen että siviilipalveluksen kehittämistä ja lisätä turvallisuuspoliittista tietoisuutta. Liiton jäseneksi voi liittyä jokainen 17–30-vuotias Suomen kansalainen. Asevelvollisuuttaan tai vapaaehtoista asepalvelusta suorittaville jäsenyys on ilmainen.

Liiton puheenjohtajana toimii vuonna 2022 Joel Elmaci. Liiton aiempia puheenjohtajia ovat olleet muun muassa entinen pääministeri Matti Vanhanen ja kansanedustaja Jouko Skinnari. Varusmiesliitossa on vuosien mittaan vaikuttanut monia suomalaisen politiikan näkyviä hahmoja, kuten Eero Heinäluoma (pääsihteeri 1976) ja Matti Wuori (varapuheenjohtaja 1971–1972).

Varusmiesliitto on vuodesta 1971 asti julkaissut varusmiehille suunnattua Varusmies-lehteä.

Viime vuosina liitto on profiloitunut erityisesti asevelvollisuusjärjestelmään liittyvän keskustelun herättelijänä esittäen muun muassa kutsuntojen sekä asevelvollisuuden laajentamista koko ikäluokalle.  Varusmiespalveluksen suhteen liitto on myös nostanut vahvasti esille varuskuntien sisäilmaongelmia.

Varusmiesliiton puheenjohtajat 

 Kari Salonen perustamiskokous 12.4.1970-
 Jouko Skinnari 1971
 Jouni Leino 1972
 Olavi Hertteli 1973
 Ilkka Kuusela 1974
 Risto K. Tähtinen 1975–1977
 Matti Vanhanen 1978–1979
 Tapio Eerola 1980
 Jyrki Tiainen 1981
 Kari Lintunen 1982–1983
 Heikki Huttu-Hiltunen 1984
 Arto Ylitalo 1985
 Jyri Järvihaavisto 1986
 Timo Toropainen 1987
 Alpo Merilä 1988
 Dag Wallgren 1989
 Mikael Aalto 1990
 Anders Laurén 1991
 Tapio Määttä 1992
 Henri Korpi 1993
 Tomi Railo 1994–1995
 Antti Timonen 1996
 Henrik Söderman 1997
 Jaakko Plathan 1998
 Sam Heino 1999

 Anssi Törmälä 2000
 Taina Väänänen 2001
 Jouko Prami (Permi) 2002–2003
 Niilo Mustonen 2004
 Teemu Koivisto 2005–2006
 Harri Sieppi 2007
 Miikka Putto 2008
 Kalle Meriö 2009
 Jussi Mäkinen 2010-2011 
 Mikko Kiviluoma 2012
 Paavo-Einari Kaipila 2013 (kevät)
 Risto Lahti 2013 (vt.)
 Egzon Delija 2013 (syksy)
 Ville Blom 2014
 Henrik Vuornos 2015
 Niilo Heinonen 2015 (vt. 1.9.-31.12.)
 Rami Laitila 2016
 Juuso Kurttila 2017
 Jaakko Kivistö 2018
 Matias Pajula 2019
 Topi Korpinen 2020
 Atte Grönroos 2021
 Joel Elmaci 2022

Talous

Rahoitus

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Varusmiesliiton verkkosivut
 Varusmiesliiton inttin.fi -tietopankki
 Varusmiesliiton sivariin.fi -tietopankki

Suomalaiset maanpuolustusjärjestöt
Varusmiespalvelus Suomessa