joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Itämeren valtioiden neuvosto

Itämeren valtioiden neuvosto (, CBSS) on Itämeren alueen maiden hallitustenvälinen yhteistyöjärjestö. CBSS perustettiin vuonna 1992 edistämään demokraattista ja taloudellista kehitystä Itämeren alueella. 

Neuvosto perustettiin vuonna 1992 Kööpenhaminassa Saksan ja Tanskan silloisten ulkoministerien Hans-Dietrich Genscherin ja Uffe Ellemann-Jensenin aloitteesta. CBSS:llä on tärkeä rooli Itämeren alueen poliittisena keskustelufoorumina ja kasvava merkitys alueellisena projektiorganisaationa, joka osallistuu esimerkiksi Euroopan unionin Itämeri-strategian toimeenpanoon. Itämeren valtioiden neuvoston puheenjohtajuus kiertää jäsenmaiden kesken. 

Suomi toimi CBSS:n puheenjohtajana heinäkuusta 2013 kesäkuuhun 2014. Suomen jälkeen puheenjohtajuus on siirtynyt Virolle (2014–2015), Puolalle (2015–2016), Islannille (2016–2017), Ruotsille (2017–2018), Latvialle (2018–2019), Tanskalle (2019–2020) ja Liettualle (2020–2021).

Neuvosto kokoontuu ulkoministeritasolla joka toinen vuosi. Ulkoministerikokouksen kanssa vuorovuosittain järjestetään Itämeren alueen hallitusten päämiesten huippukokous (Baltic Sea Summit).

Venäjän ja Valko-Venäjän jäsenyys keskeytettiin väliaikaisesti Ukrainan sodan vuoksi 3. maaliskuuta 2022. Venäjä ilmoitti eroavansa Itämeren valtioiden neuvostosta toukokuussa 2022.

Toiminnan painopisteet 
 Alueellinen identiteetti
 Kestävä ja hyvinvoiva alue
 Turvallinen Itämeren alue
Asiantuntijatason yhteistyötä tehdään esimerkiksi järjestäytyneen rikollisuuden ja ihmiskaupan estämiseksi, ydin- ja säteilyturvallisuuden parantamiseksi sekä Itämeren kulttuuriperinnön säilyttämiseksi.

Suomessa CBSS-asiantuntijayhteistyötä hoitavat eri sektoreista vastaavat viranomaiset.

Itämeren valtioiden neuvostolla on 1 miljoonan suuruinen hankerahasto vuosiksi 2013–2015. PSF-siemenrahan avulla CBSS haluaa tukea toimintasektoreilleen kuuluvia, monikansallisia Itämeren aluetta hyödyttäviä projekteja. Lisäksi neuvoston toimintaa tukee Tukholmassa sijaitseva kansainvälinen CBSS-sihteeristö.

Jäsenmaat

Nykyiset

Entiset

Tarkkailijamaat

Lähteet 
 Itämeren valtioiden neuvoston kotisivut

Viitteet

Aiheesta muualla 

Baltian maat
Itämeri
Kansainväliset järjestöt
Pohjoismaat
Kalasataman metroasema

Kalasataman metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se sijaitsee Sörnäisten ja Kulosaaren välissä ja otettiin käyttöön 1. tammikuuta 2007. Asema palvelee uutta Kalasataman asuinaluetta, joka sijaitsee entisen Sörnäisten sataman paikalla. Asemalta on suora yhteys syyskuussa 2018 avattuun kauppakeskus Rediin.

Asemaa käyttää arkisin keskimäärin 17 300 matkustajaa.

Arkkitehtuuri 
Kalasataman metroaseman on suunnitellut arkkitehtitoimisto HMT Arkkitehdit Oy. Kuluja aseman rakentamisesta syntyi noin 16 miljoonaa euroa. 

Aseman tunnusmerkkejä ovat lasiseinät ja lähes kaikista muista Helsingin metron asemista poiketen kaksi erillistä laituria. Vastaava laituri on Helsingin metrossa vain Itäkeskuksen itään johtavalla raiteella. Tällaiset sivulaiturit ovat muun muassa Madridin ja Pariisin metroissa normi. Lasikatteinen asemalaituri on 135 metriä pitkä. 

Asema oli alun perin tarkoitus rakentaa vasta asuinalueen valmistuessa, mutta alueen kiinteistönomistajat pyysivät kaupungilta sen rakentamista jo aikaisemmin ja lupasivat maksaa kolmanneksen kustannuksista. Kalasatama rakennettiin jo valmiille rataosuudelle jälkikäteen, joten rakentaminen ja suunnittelu oli tavallista vaativampaa. Rakennustyöt tehtiin siten, että metroliikenne ei keskeytynyt missään vaiheessa. Kaikki radan yllä tehtävät nostot hoidettiin yöllä, kun metro ei liikennöinyt. Aseman kohdalla rataan tehtiin hyvin pieniä muutoksia, kuten loivan mäen tasoittaminen. Asemalaitureita on poikkeavasti kaksi. Junan ovet aukeavat siis kulkusuuntaan nähden oikealta. 

Aseman itäinen lippuhalli toteutettiin vasta satamatoimintojen poistuttua alueelta vuonna 2008. Siihen asti asemalla oli vain läntinen sisäänkäynti Hermannin rantatielle sekä itäsuunnan laiturilta Kulosaaren sillan bussipysäkille ja kevyen liikenteen väylälle. Aseman päissä on varauloskäynnit.

Ruotsinkielinen nimi 
Kaupunginosan korrekti ruotsinkielinen nimi on Fiskehamnen (’Kalastussatama’), mutta vanhoista kartoista metroaseman nimeksi oli otettu Fiskhamnen. Tammikuussa 2015 Kaisaniemen metroaseman nimenvaihdoksen yhteydessä aseman ruotsinkielinen nimi vaihdettiin Fiskehamnens metrostationiksi. Syy tähän muutokseen oli, että Fiskhamnen viittasi enemmän kalaan kuin kalastukseen.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Seisake.net – kuvasarja Kalasataman aseman rakentamisesta

Helsingin metroasemat
Metroasema
Andreï Makine

Andreï Makine (, s. 10. syyskuuta 1957 Krasnojarsk, Siperia, Neuvostoliitto) on venäläinen kirjailija, joka kirjoittaa ranskaksi.

Elämäkerta
Makine kasvoi Penzan kaupungissa, joka sijaitsee noin 700 kilometriä Moskovasta kaakkoon. Hän oppi ranskaa jo lapsena ranskalaissyntyiseltä isoäidiltään ja kirjoitteli runoja sekä ranskaksi että äidinkielellään venäjäksi.

Peruskoulutuksensa jälkeen Andreï Makine opiskeli kirjallisuutta ja sai kirjallisuuden tohtorin arvon Moskovan valtionyliopistossa. Tämän jälkeen hän opetti kirjallisuutta Novgorodissa sekä avusti venäjänkielistä kirjallista aikakauslehteä nimeltä Ulkomainen kirjallisuus (Иностранная литература). 

Ranskan-matkallaan 1987 hän sai maasta poliittisen turvapaikan ja omistautui kirjoittamiselle. Hän piti kuitenkin muutaman luennon venäläisestä kirjallisuudesta ranskalaisissa eliittikorkeakouluissa École normale supérieure ja Sciences Po.
 
Tarjottuaan kustantajille käsikirjoituksiaan Makine sai aluksi kieltäviä vastauksia. Ensimmäinen kirja, jonka hän onnistui saamaan kustantajien seulasta lävitse, oli vuonna 1990 julkaistu La fille d'un héros de l'Union soviétique. Makine uskotteli kustantajalle, että kyseessä oli käännös venäjän kielestä. Vuonna 1995 hän sai ensimmäisenä vieraskielisenä kirjailijana arvostetun Goncourt-palkinnon, lukiolaisten Goncourt -palkinnon sekä Prix Médicis -palkinnon, kaikki samasta Le Testament français -teoksesta.

Tuotanto
Teokset on suomentanut Annikki Suni lukuun ottamatta teoksia Vain rakkaus, jonka on suomentanut Erkki Jukarainen, ja Tuntemattoman miehen elämä, jonka on suomentanut Ville Keynäs.

 La fille d'un héros de l'Union soviétique, 1990
 Confession d'un porte-drapeau déchu, 1992
 Au temps du fleuve Amour, 1994 (Venäläisiä unelmia, 1999)
 Le Testament français , 1995 (Ranskalainen testamentti 1996)
 Le crime d'Olga Arbélina, 1998 (Ruhtinattaren rikos, 2000)
 Requiem pour l'Est, 2000 (Idän sielunmessu, 2002)
 La musique d'une vie, 2001 (Elämän musiikki, 2002)
 La terre et le ciel de Jacques Dorme, 2003 (Maa ja taivas, 2004)
 La femme qui attendait, 2004 (Vera, 2005)
 Cette France qu'on oublie d'aimer, 2006
 L'Amour humain, 2006 (Vain rakkaus, 2008)
 Le Monde selon Gabriel, 2007
 L'Amour de la France, 2008
 La Vie d'un homme inconnu, 2009 (Tuntemattoman miehen elämä, 2010)
 Le Livre des breves amours éternelles, 2011 (Ikuisen rakkauden kosketuksia, 2012)

Aiheesta muualla
Pääskynen, Markku; Kerronta ja historia : Andreï Makinen Ranskalaisen testamentin historialliset elementit. Helsingin yliopisto 1999. Pro gradu sähköisessä muodossa
 A writer's life: Andreï Makine The Telegraph 2004

Venäläiset kirjailijat
Ranskalaiset kirjailijat
Ranskan akatemian jäsenet
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Sinfonia nro 7 (Šostakovitš)

Dmitri Šostakovitšin sinfonia nro 7 C-duuri op. 60 valmistui 27. joulukuuta 1941 ja sai ensiesityksensä Kuibyševissä 5. maaliskuuta 1942, missä kantaesityksen soitti Samuil Samosudin johtama Bolšoi-teatterin orkesteri. Sinfonia tunnetaan lisänimellä Leningrad-sinfonia, koska säveltäjä omisti teoksen kotikaupungilleen Leningradille. Teoksen valmistuessa kaupunki oli saksalaisten saartama.  Šostakovitš sävelsi sinfonian kolme ensimmäistä osaa piiritetyssä Leningradissa. Hänet evakuoitiin sieltä lokakuussa 1941, minkä jälkeen hän sävelsi sinfonian valmiiksi Kuyíbyševissä saman vuoden lopulla. Esitys radioitiin ympäri Neuvostoliittoa.

Esitys Leningradissa 
Leningradissa teos esitettiin ensimmäistä kertaa 9. elokuuta 1942, kun kapellimestari Karl Eliasberg oli  maaliskuussa 1942 päättänyt ottaa sen ohjelmistoon. Pulaa oli aluksi muusikoista, sillä kaupungissa oli vain radiokomitean sinfoniaorkesteri. Ensimmäiset harjoitukset maaliskuun 30. päivänä kestivät vain 20 minuuttia - nälkiintyneet soittajat eivät jaksaneet enempää. Soittajia olisi tarvittu sata, mutta kokoon oli saatu vain kaksikymmentäviisi. Muusikoille järjestettiin suuremmat ruoka-annokset ja heitä alettiin hakea radiokuulutuksilla. Osa mukaan saaduista oli rintamasotilaita, jotka harjoitusten jälkeen palasivat juoksuhautoihin.  

Sinfonian päätetyllä esityspäivällä 9. elokuuta oli symbolinen merkitys: saksalaiset olivat ilmoittaneet valtaavansa Leningradin juuri tuona päivänä ja järjestävänsä voitonjuhlat hotelli Astoriassa. Eliasberg oli pystynyt järjestämään ensimmäiset täysimittaiset harjoitukset vain kolme päivää ennen esitystä. Leningradilaiset kuuntelivat sinfoniaa kaduilla, kodeissa ja rintamalla. Sinfonian loppuvaiheissa joidenkin muusikoiden soitto alkoi horjua uupumisen takia. Tällöin paikalla ollut yleisö kannusti soittajia nousemalla seisomaan. Radion avulla sinfonia kaiutettiin myös rintalinjojen yli saksalaisten juoksuhautoihin. Myöhemmin eräs sotilas kertoi, että kuunnellessaan piiritetystä kaupungista tullutta lähetystä hän ensimmäisen kerran ajatteli, että saksalaiset häviävät sodan. 

Länsimaissa teos herätti valtavaa kiinnostusta, ja sen partituuri toimitettiin länteen Teheranin, Kairon ja New Yorkin kautta. Kaudella 1942–1943 sinfoniaa esitettiin pelkästään Yhdysvalloissa 62 kertaa. Teoksella oli suuri merkitys myös liittoutuneiden mielialoille.

Osat 
Teos on Šostakovitšin pisin sinfonia, ja sen esitys kestää yleensä hiukan yli tunnin. Teos koostuu neljästä osasta:

 Allegretto
 Moderato (poco allegretto)
 Adagio
 Allegro non troppo.

Katso myös
Luettelo Dmitri Šostakovitšin sävellyksistä

Lähteet

Viitteet 

Dmitri Šostakovitšin sinfoniat
1940-luvun musiikkiteokset
Oijärvi (järvi)

Oijärvi on järvi Kuivajoen vesistöalueella Oijärven kylässä Iin kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla. Järven pinta-ala on noin 2 000 hehtaaria. Järven eteläosaan on muodostettu Natura 2000 -alueisiin kuuluva noin 640 hehtaarin laajuinen yksityinen suojelualue.

Oijärveen laskee Kivijoen lisäksi useita pienempiä ojia, ja järvi on Kuivajoen alkulähde. Oijärvellä on todettu happikatoa ja korkeita typpipitoisuuksia, ja järvi on voimakkaasti rehevöitynyt turvetuotantoalueilta järveen valuvan humuksen vuoksi.

Oijärvi on noin 12 kilometriä pitkä järvi, jonka puolessa välissä sijaitsee Järvisilta. Oijärvi on paikoin rehevöitynyt, mutta Iin kunnalla on juuri käynnissä järven kunnostamishanke: roskakalat kalastetaan pois, pohjaa ruopataan ja liiat levät ja kaislikot karsitaan pois. 

Pohjois-Pohjanmaan TE-keskuksen työvoimaosasto, Pohjois-Pohjanmaan ympäristökeskus, Iin ja Kuivaniemen kunnat sekä Oijärven kalastusyhdistys toteuttivat yhteistyössä Oijärven kunnostuksen vuosina 2005–2007. Kunnostustoimenpiteisiin kuuluvat mm. vesikasvillisuuden raivaus sekä venesataman ja uimarannan rakentaminen. Samalla määritetään järven poikki kulkevan tiepenkereen silta-aukon suurentamistarve.

Lähteet

Aiheesta muualla

Iin luonto
Pohjois-Pohjanmaan järvet
Kuivajoen vesistö
Kuivaniemi
Kolmiliitto

Kolmiliitto oli Saksan keisarikunnan, Itävalta-Unkarin ja Italian vuonna 1882 solmima sotilasliitto. Saksa ja Itävalta olivat liittoutuneet jo vuonna 1879. Sopimus uudistettiin 28. kesäkuuta 1902. Se uudistettiin jälleen 5. joulukuuta 1912 kestämään vuoteen 1918 saakka.

Kolmiliittoa edelsi Saksan ja Itävallan vuonna 1879 solmima kaksiliitto, jossa sovittiin, että Itävalta-Unkari ja Saksa puolustaisivat toisiaan Venäjän hyökkäystä vastaan. Jos taas Ranska hyökkäisi Saksaa vastaan, Itävalta-Unkari olisi puolueeton.

Kolmiliitto oli suunnattu Italian ja Saksan kannalta Ranskaa vastaan. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Italia ei ollut velvoitettu liittymään sotaan, sillä auttamisvelvollisuus oli voimassa vain, jos Saksa olisi joutunut ulkovallan sotilaallisen hyökkäyksen kohteeksi. Italia katsoi Saksan itse aloittaneen sodan Ranskaa vastaan ja se julistautui neutraaliksi. Italia erosi kolmiliitosta 4. toukokuuta 1915 ja julisti sodan Itävalta-Unkarille 23. toukokuuta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Italian historia
Itävalta-Unkari
Saksan keisarikunta
Sotilasliitot
Flerovium

Flerovium, aiemmin ununkvadium () on alkuaine, jonka järjestysluku on 114 ja kemiallinen merkki Fl, aiemmin Uuq. Sitä ei esiinny luonnostaan maapallolla. Ensimmäisen kerran sen isotooppi tuotettiin Dubnassa Venäjällä tammikuussa 1999. Koe on sittemmin vahvistettu lännessäkin. Alkuaine on saatu aikaan pommittamalla plutoniumin 244-isotooppia kalsiumin 24-isotoopeilla. Fleroviumin pysyvimmän isotoopin 289Fl puoliintumisaika on noin 2,4 sekuntia.

Eräät fyysikot ovat laskeneet, että alkuaineella 114 voisi olla pysyviäkin isotooppeja, mutta tähän mennessä tuotetuilla ytimillä on tähän teoriassakin liian vähän neutroneita.

Alkuaineesta on käytetty myös nimitystä eka-lyijy, koska sillä arvellaan olevan kemiallisesti lyijyn kaltaisia ominaisuuksia. 

Alkuaineen väliaikainen nimi ununkvadium oli IUPAC:in antama systemaattinen tilapäisnimi. Alkuaineen löytäjät ehdottivat sille nimeksi flerovium ja tunnukseksi Fl. Nimi tulee dubnalaisesta Flerov Laboratory of Nuclear Reactions -tutkimusyksiköstä, jossa se syntetisoitiin ensimmäisen kerran. Tämä laboratorio taas on nimetty venäläisen ydinfyysikon Georgy Flerovin (1913–1990) mukaan. IUPAC on hyväksynyt nimen ja tunnuksen ja vuonna 2011 kemian ja fysiikan kansainväliset järjestöt IUPAC ja IUPAP hyväksyivät fleroviumin virallisesti osaksi alkuaineiden jaksollista järjestelmää.

Isotoopit 
Fleroviumilla ei ole pysyviä tai luonnossa esiintyviä isotooppeja. Muiden transuraanien tavoin kaikki fleroviumin isotoopit ovat radioaktiivisia. Alkuaineelle tunnetaan kuusi radioaktiivista isotooppia, joiden massaluvut ovat välillä 284–289. Alkuaineen pysyvin isotooppi on 289Fl, jonka puoliintumisaika on noin 2,4 sekuntia. Tämä isotooppi hajoaa alfasäteilyä emittoiden kopernikium-285:ksi. Seuraavaksi pysyvin isotooppi on 288Fl jonka puoliintumisajaksi on mitattu noin 0,75 sekuntia. Kaikkien muiden isotooppien puoliintumisajat ovat alle yhden sekunnin. Alkuaineella on myös yksi ydinisomeeri, 289mFl.

Fleroviumin isotoopit hajoavat useimmiten alfahajoamisella, mutta spontaani fissio on mahdollinen joillekin isotoopeille. Taulukossa on kaikki tunnetut isotoopit, joiden puoliintumisaika on pystytty kokeellisesti mittaamaan tai josta on ainakin arvio (vuonna 2017):

Katso myös
Livermorium

Lähteet

Huomautukset 

Alkuaineet
Jamelia

Jamelia Davis, taiteilijanimeltään vain Jamelia, (s. 1. lokakuuta 1981 Birmingham) on brittiläinen R&B-laulaja ja lauluntekijä. Tunnetuksi hän tuli kappaleella "Superstar" vuonna 2003.

Elämä ja ura
Jamaikalaisperheeseen syntynyt Jamelia sai levytyssopimuksen Parlophonelle jo 15-vuotiaana, kun hänen tekemänsä a cappella -laulut saivat levy-yhtiön johtajat vakuuttuneiksi hänen kyvyistään. Huhtikuussa 1999 ilmestyi Jamelian ensimmäinen single "So High". Toisella singlellään "I Do" hän nousi ensimmäistä kertaa Britannian Top 40 -singlelistalle.

Hän oli 18-vuotias, kun vuonna 2000 ilmestyi hänen ensimmäinen albuminsa Drama, joka nousi parhaimmillaan Britannian Top 40 -albumilistalla sijalle 39. Albumin menestynein single oli "Money", joka nousi parhaimmillaan singlelistan viidenneksi. Albumilta julkaistiin singleinä myös kappaleet "Call Me" ja "Boy Next Door".

Esikoisalbumin jälkeen Jamelia vetäytyi vähäksi aikaa syrjään musiikkialalta ja synnytti esikoistyttärensä vuonna 2001. Hän palasi musiikin pariin vuonna 2003, jolloin ilmestyi single "Bout". Saman vuoden syyskuussa ilmestyi hänen toinen albuminsa Thank You.  Jo ennen sen ilmestymistä hän julkaisi singlenä versionsa tanskalaisen laulajan Christine Miltonin kappaleesta "Superstar". Tämä kappale menestyi myös Britannian ulkopuolella. Hänen toistaiseksi menestynein singlensä Britanniassa on seuraavaksi ilmestynyt "Thank You". Se nousi parhaimmillaan listan kakkoseksi. Albumi Thank You ilmestyi uudelleen laajennettuna kahdella uudella kappaleella. Molemmat, "See It in A Boy's Eyes" ja "DJ", ilmestyivät myös singleinä, ja ne nousivat Top 10 -singlelistalle.

Jamelia osallistui syksyllä 2004 Band Aid 20 -hyväntekeväisyyssinglen tekemiseen. Samoihin aikoihin ilmestyi tunnuskappale "Stop" elokuvaan Bridget Jones: Elämä jatkuu. "Stop" oli versio Sam Brownin vanhasta kappaleesta.

Jamelian toinen tytär syntyi lokakuussa 2005. Tyttären isä on jalkapalloilija Darren Byfield.

Jamelian uusin albumi Walk with Me julkaistiin syyskuussa 2006. Albumin singleä Beware of the Dog on kritisoitu siitä, että se muistuttaa hämmästyttävän paljon Rihannan kappaletta S.O.S. Beware of the Dog  on soundiltaan täsmälleen sama kuin Depeche Moden "Personal Jesus".

Diskografia

Albumit
 Drama (2000) 
 Thank You (2003) 
 Walk with Me (2006)

Singlet
 "So high" (1999)
 "I Do" (1999)
 "Money" (2000)
 "Call Me" (2000)
 "Boy Next Door" (2000)
 "Bout" (2003)
 "Superstar" (2003)
 "Thank You" (2004)
 "See It In A Boy's Eyes" (2004)
 "DJ/Stop" (2004)
 "Something About You" (2006)
 "Beware of the Dog" (2006)
 "No More" (2007)

Aiheesta muualla

 Jamelian virallinen kotisivu
 

Brittiläiset laulajat
Vuonna 1981 syntyneet
Elävät henkilöt
Irinark Solovetskilainen

Pyhittäjä Irinark Solovetskilainen oli Vienanmerellä sijaitsevan Solovetskin luostarin munkki ja myöhemmin sen igumeeni 1600-luvulla. Hänet lasketaan Suomessa kuuluvaksi niin sanottuihin Karjalan valistajiin.

Pyhittäjä Irinarkin aikana Solovetskin luostaria vahvistettiin linnoituksena ja luostari kehittyi tuohon aikaan koko Pohjois-Venäjän kirkolliseksi ja puolustukselliseksi keskukseksi.

Aiheesta muualla 
 Pyhä Irinark Solovetskilainen / Ortodoksi.net

Karjalan valistajat
Bat Out of Hell III: The Monster Is Loose

Bat Out of Hell III: The Monster Is Loose on Meat Loafin loppuvuodesta 2006 julkaistu albumi. Se on Bat Out of Hell -trilogian kolmas osa ja ensimmäinen jota Meat Loafin pitkäaikainen yhteistyökumppani, lauluntekijä ja tuottaja Jim Steinman ei ollut tekemässä. Steinmanin tekemiä lauluja albumilla kuitenkin on. Bat Out of Hell III: The Monster Is Loosen on tuottanut Desmond Child.

Albumin julkaisua varjosti riita Bat Out of Hell -nimen omistajasta. Meat Loaf nosti toukokuussa 2006 Jim Steinmania vastaan oikeusjutun, jossa syytti tätä Bat Out of Hell -nimen omimisesta ja yrityksistä estää Meat Loafia jatkamasta albumisarjaa. Heinäkuussa 2006 osapuolet pääsivät kuitenkin yhteisymmärrykseen nimen käyttöoikeudesta. Meat Loaf julkaisi Bat Out of Hell III:n ja Steinmanilla on oikeudet Bat Out of Hellin mahdollisiin tuleviin näyttämö- ja elokuvasovituksiin.

Ensimmäinen single- ja videojulkaisu "It's All Coming Back to Me Now" on Meat Loafin ja norjalaisen laulajattaren Marion Ravenin duetto. "Bad For Good" -raidalla vierailee kitaristi Brian May. Muita vierailijoita ovat Steve Vai ja John 5.

Kappaleet 

 The Monster Is Loose
 Blind as A Bat
 It's All Coming Back to Me Now (feat. Marion Raven)
 Bad for Good
 Cry Over Me
 Land of the Pigs
 Monstro
 Alive
 If God Could Talk
 If It Ain't Broke Break It
 What About Love
 Seize the Night
 The Future Ain't What It Used to Be
 Cry to Heaven

Arvostelut 
 Metacritic: 52/100
 Allmusic: 
 The Guardian: 
 Imperiumi.net: 
 Rolling Stone: 
 Soundi:

Lähteet 

Vuoden 2006 albumit
Meat Loafin albumit
Suomenlinnan Liikenne

Suomenlinnan Liikenne Oy – Sveaborgs Trafik Ab on vuonna 1950 perustettu yritys, joka hoitaa Suomenlinnan ja Manner-Helsingin välistä lauttaliikennettä. Yhtiö on Helsingin kaupungin omistaman Pääkaupunkiseudun Kaupunkiliikenne Oy:n tytäryhtiö. Valtio osallistuu huoltoliikenteen kustannusten kattamiseen. Valtionhallinnossa se kuuluu opetusministeriön vastuualueeseen.

Historia
Yhtiötä perustettaessa sen osakkaiksi tulivat
 Helsingin kaupunki; 299 osaketta
 puolustusministeriö; 200 osaketta
 Valtion Metallitehtaat; 100 osaketta
 Suomen Matkailijayhdistys; 1 osake

Yhtiön omistussuhteita järjesteltiin 1970-luvulla niin, että valtio ja kaupunki omistivat sen puoliksi. Valtion osakkeet siirtyivät opetusministeriön hallintaan ja Suomen Matkailijayhdistyksen osake kaupungin omistamalle Suomen Turistiautolle.

Valtio myi omistusosuutensa yhtiössä Helsingin kaupungille vuonna 2010 ja vuoden 2011 alusta yhtiön omistaa kokonaan Helsingin kaupunki. Yhtiön osakkeet olivat Helsingin kaupungin liikennelaitos -liikelaitoksen (HKL) taseessa, ennen kuin Pääkaupunkiseudun Kaupunkiliikenne Oy perustettiin ja Suomenlinnan Liikenteestä tuli sen tytäryhtiö.

Yrityksen ensimmäinen alus M/S Suomenlinna-Sveaborg aloitti liikennöinnin 1. toukokuuta 1952. Kauppatorin lauttalaituri ja arkkitehti Aarne Hytösen suunnittelema matkustajapaviljonki valmistuivat 1953.

Vuonna 1978 aloitti yhtiön huolto- ja matkustajalautta M/S Ehrensvärd liikennöinnin Katajanokan kärjestä Suomenlinnaan. Korkeasaaren lautta ja liikennöinnin hoitaminen eläintarhaan siirtyi Suomenlinnan Liikenteelle vuonna 1981. Se pysyi yrityksen hoidossa vuoteen 1988 saakka, jolloin kaupunki antoi sen yksityisten yritysten hoitoon.  Korkeasaaren lautta myytiin Sun Linesille ja se hoiti apualuksena Suomenlinnan liikennettä vuoteen 1993 asti. Vuonna 1992 Sun Linesin ostama M/S Tor alkoi osallistua Suomenlinnan liikenteen hoitamiseen.

Helmikuussa 1986 yhtiö aloitti vuokraamillaan pikkubusseilla liikennöinnin jäätietä pitkin Olympialaiturista Suomenlinnaan. Liikennettä jatkettiin vielä seuraavana talvena, mutta sitten Särkänsalmi päätettiin pitää talvisin laivaliikenteen käytössä, mikä esti jäätien teon.

Vuodesta 1973 lähtien Suomenlinnan liikenteeseen ovat osallistuneet myös yksityiset vesibussiyrittäjät ajaen lisävuoroja ja iltavuoroja. Matkustajista vesibussit ovat kilpailleet yhtiön kanssa 1960-luvun lopulta saakka.

Uusi lautta M/S Suomenlinna II aloitti liikennöinnin kesäkuussa 2004. Samana vuonna M/S Suomenlinna-Sveaborg myytiin Sun Ferry -yhtiölle ja alus sai uudeksi nimekseen Suomenlinnan lempinimen mukaan M/S Suokki.

Katso myös
 Sivulla Suomenlinnan lautta on lisää liikennöinnin historiaa.

Lähteet
 Timo Herranen (2000): Suomenlinnan lauttaliikenteen historia. ISBN 952-91-2257-8.

Viitteet

Aiheesta muualla
 Yrityksen kotisivu

Suomalaiset laivayhtiöt
Helsingin liikenne
Vesuri

Vesuri (myös kassara tai kärkö) ovat hieman eri tarkoituksiin tehtyjä pienpuiden käsittelytyökaluja, 
joita on käytetty pääasiassa Euroopassa, mutta myös eurooppalaisten uudisasukkaiden viemänä Amerikassa ja osissa Aasiaa.

Puiden karsimiseen ja vesakon raivaukseen käytettävän vesurin karkaistusta teräksestä tehty terä on pitkä, litteä ja toiselta sivulta teroitettu. Tavallisesti pyöreä varsi on suoraan terän jatkeena. Terän kärki taipuu teroitetun sivun puolelle ja toimii vesuria käytettäessä terän suojana iskun osuessa maahan. Vesureita on monen kokoisia yhdelle ja kahdelle kädelle. Vesuri on yhdessä kirveen kanssa työkaluna myös perinteisessä lehdestyksessä.

Kassara
Kassara tai käsikassara on tehty samantapaiseksi kuin pieni vesuri, mutta sen terän kärki kääntyy ylöspäin, jotta sen varsinaisessa käyttötarkoituksessa, havujen hakkaamisessa, voidaan terä lyödä hakkuupölkkyyn terän kärjen estämättä. Ylös kääntyvää koukkumaista kärkeä voidaan käyttää havujen siirtelyyn.

Näiden työkalujen rakenteissa ja nimitysten käytössä on paikallisia eroavuuksia. 
 

Metsätyökalut
Libuše

Libuše ( tai Libuscha) oli Přemyslidien hallitsijasuvun perustaja ja tšekkiläisten myyttinen esiäiti. Legendan mukaan Libuše perusti Prahan 700-luvulla.

Libušen sanotaan olleen tšekkien myyttisen Krok-hallitsijan nuorin tytär. Tarinan mukaan Krok rakensi linnan Vltava-joen varrelle Vyšehradiin. Isä valitsi kolmesta tyttärestä seuraajakseen Libušen, joka osoittautui viisaaksi hallitsijaksi. Heimon miehet häpesivät kuitenkin naisvallan alla oloa, mistä suuttuneena Libuše lupasi osoittaa kansalle uuden miespuolisen hallitsijan, josta tulisi hänen aviomiehensä. Valinta osui Přemysliin, joka aurasi peltoja Stadicen kylästä. Přemyslistä ja Libušesta polveutui Přemyslidien hallitsijasuku.

Bedřich Smetana on säveltänyt Libušen tarinasta oopperan Libuše.

Tšekin historia
Prahan historia
Slaavilainen mytologia
Otto Klemperer

Otto Klemperer (14. toukokuuta, 1885 – 6. heinäkuuta, 1973) oli saksalaissyntyinen säveltäjä ja kapellimestari. Hän otti Yhdysvaltain kansalaisuuden 1937 ja Israelin kansalaisuuden 1970. Klempereriä pidetään laajalti yhtenä 1900-luvun suurimmista kapellimestareista.

Klempererin maine perustuu enimmäkseen hänen tulkintoihinsa saksalaisesta musiikista. Hän suosi teoksien esittämisessä yleensä hitaita tempoja (usein mainittu esimerkki on Beethovenin pastoraalisinfonian erittäin hitaasti esitetty tanssiosuus). Toisaalta hänen kuuluisa Mahlerin toisen sinfonian levytyksensä mahtuu teoksen muista tunnetuista levytyksistä poiketen yhdelle CD-levylle. (Klemperer oli apulaisena johtamassa torvisektiota, kun teosta esitettiin Mahlerin itsensä ollessa paikalla.) Muita tunnettuja levytyksiä ovat esimerkiksi Bachin H-mollimessu, Beethovenin sinfoniat, Brahmsin sielunmessu sekä Mahlerin Das Lied von der Erde. Säveltäjänä Klemperer ei saavuttanut erityisen suurta arvostusta. 

Klemperer oli taustaltaan juutalainen. Hänen serkkunsa oli kirjallisuudentutkija ja professori Victor Klemperer.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

Saksalaiset kapellimestarit
Yhdysvaltalaiset kapellimestarit
Israelilaiset kapellimestarit
Saksalaiset säveltäjät
Yhdysvaltalaiset säveltäjät
Israelilaiset säveltäjät
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1885 syntyneet
Vuonna 1973 kuolleet
Reposaaren kirkko

Reposaaren kirkko on Porin Reposaaressa sijaitseva kirkkorakennus, joka muistuttaa tyylillisesti norjalaisia tunturikirkkoja. Kirkon suunnittelijasta ei ole säilynyt tietoa, mutta oletettavasti rakennuspiirustukset on tilattu Tukholmasta. Se valmistui vuonna 1876 ja vihittiin samana vuonna käyttöön 9. heinäkuuta. Kirkko soveltui aluksi vain kesäkäyttöön, talvikäyttöön sopivaksi se muutettiin vuonna 1902. Sitä korjailtiin myös vuonna 1906, jolloin sinne asennettiin myös Felix Frangin maalaama alttaritaulu.

Kirkko on muodoltaan kuusikulmainen, sen kellotapulin ollessa kahdeksankulmainen. Kirkon suunnittelijaa ei tunneta, sen piirustukset tilattiin aikoinaan Tukholmasta. Kattomaalauksista on vastannut professori Lennart Segerstråle, joka maalasi ne vuonna 1928. Kirkon urut ovat peräisin vuodelta 1940, ja ne ovat 11-äänikertaiset.

Kirkko on nykyisin suosittu nähtävyys sekä vihkimiskirkko. Sen puistossa myös sijaitsee Wäinö Aaltosen veistämä torpedovene S2:n muistomerkki.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Reposaaren kirkko

Porin kirkkorakennukset
Porin nähtävyydet
Suomen puukirkot
Suomen 1870-luvulla rakennetut kirkot
7 (Kotiteollisuuden albumi)

7 on Kotiteollisuus-yhtyeen seitsemäs albumi. Se julkaistiin vuonna 2005. Levy debytoi Suomen virallisen listan ensimmäisellä sijalla. Levyltä julkaistiin kaksi singleä, "Vieraan Sanomaa" ja "Kaihola", joista etenkin ensimmäinen oli hitti. Kummastakin tehtiin musiikkivideot. Kaiholan musiikkivideossa pääosaa näyttelee Kari Hietalahti.

Kappaleet

Singlet

Vieraan sanomaa 
 
 

Ilmestyi 23. helmikuuta 2005.

Kaihola 

 
 

Ilmestyi 25. toukokuuta 2005.

Kokoonpano 
 Jouni Hynynen – laulu, kitarat
 Jari-Markus Sinkkonen – rummut, taustalaulu
 Janne Hongisto – basso, taustalaulu

Vierailijat 
 Miitri Aaltonen – taustalaulut, kertosäkeen laulu kappaleessa "Syli"
 Janne Hynynen – taustalaulut
 Tuomas Holopainen – kosketinsoittimet
 Mikko Karmila – äänitys, miksaus, tuotanto, kitara, ohjelmointi

Arvostelut 
 Nyt.fi: 
 Soundi:

Lähteet 

Kotiteollisuuden albumit
Vuoden 2005 albumit
Mikko Karmilan tuottamat albumit
Alfonso XII

Alfonso XII (28. marraskuuta 1857 – 25. marraskuuta 1885) oli Espanjan kuningas, joka hallitsi vuosina 1874–1885. Hän oli Espanjan kuningatar Isabella II:n poika. Kun Isabella syöstiin vallasta vuonna 1868, Alfonso seurasi äitiään maanpakoon ja sai koulutuksensa Wienissä ja Englannin Sandhurstissa.

Alfonso XII kuoli tuberkuloosiin vuonna 1885 27-vuotiaana. Hänet on haudattu Madridin El Escorialiin.

Lähteet 

Espanjan kuninkaat
Vuonna 1857 syntyneet
Vuonna 1885 kuolleet

mr:आल्फोन्सो तेरावा, स्पेन
Alex Rodrigo Dias da Costa

Alex Rodrigo Dias da Costa, yleensä vain Alex, (s. 17. kesäkuuta 1982 Niterói, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, joka on lopettanut ammattilaisuransa. Alexin pelipaikka oli keskuspuolustaja.

Seurajoukkueura
Ammattilaisuransa Alex aloitti perinteikkässä brasilialaisseurassa, Santosissa. Debyyttinsä Santosissa teki 2002. Brasiliaisseurassa Alex pelasi 63 ottelua, joissa hän viimeisteli 12 maalia ennen kuin hän vuonna 2004 siirtyi englantilaisseuraan Chelsea FC:hen. Santosissa hän voitti Campeonato Brasileiron 2002.

PSV Eindhoven
Alex siirtyi Eurooppaan pelaamaan 2004, kun Chelsea teki kahdeksan miljoonan dollarin sopimuksen brassin kanssa. Alex ei kuitenkaan pystynyt pelaamaan englantilaisseurassa, koska hänen työluvassaan oli ongelmia. Koska Alex ei pystynyt pelaamaan Chelseassa, hän lähti pelaamaan lainalle hollantilaisseuraan PSV Eindhoveniin. Loppujen lopuksi Alex pelasi kolme vuotta Hollannissa ja auttoi seuran kolmeen Eredivisien mestaruuteen ja yhteen KNVB-cupin voittoon. Eindhovenissa Alex pelasi 84 peliä, joissa hän teki 11 maalia.

Chelsea
Alex sai työluvan vuonna 2007, jolloin hän siirtyi pelaamaan Chelseaan. Hänen debyyttinsä Chelseassa oli, kun hän tuli vaihdosta Liverpoolia vastaan 19. elokuuta 2007. Ensimmäisen maalinsa Alex teki Chelsealle ottelussa Middlesbroughia vastaan 20. lokakuuta 2007.

Paris Saint-Germain
Tammikuun lopussa 2012 Alex siirtyi Chelseasta Ranskaan, Paris Saint-Germainin organisaatioon. Hän teki seuran kanssa 2,5-vuotisen sopimuksen noin kuuden miljoonan euron siirtosummasta.

AC Milan 
Alex siirtyi AC Milaniin hänen sopimuksensa loppumisen yhteydessä kesällä 2014.

Maajoukkueura
Alex teki debyyttinsä Brasilian jalkapallomaajoukkueessa 17. elokuuta 2003 Meksikoa vastaan. Alexin maajoukkueuran suurin saavutus on Copa American voitto 2007.

Lähteet

Aiheesta muualla

Alex FootballDatabase-tietokannassa 

Brasilialaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1982 syntyneet
Elävät henkilöt
Reina Tanaka

Reina Tanaka (, s. 11. marraskuuta 1989 Fukuoka, Japani) on japanilainen laulaja. Hän liittyi Hello! Project -kollektiiviin kuuluvaan Morning Musume -yhtyeeseen 6. sukupolven jäsenenä vuonna 2003. Hänen nykyisin käytössä oleva nimensä on kirjoitettu hiragana-merkeillä, jotta se erottuisi japanilaisen näyttelijän Rena Tanakan nimestä. Kummatkin nimet ovat samanlaisia kanji-merkeillä kirjoitettuna, sillä nimi voidaan lausua sekä "Rena" että "Reina". Tanaka on singlen Shabondama päälaulaja tehden hänestä ensimmäisen jäsenen Morning Musumessa, joka on voinut laulaa pääosan esikoissinglellään. Hän oli myös edustettuna Memory Seishun no Hikari -kappaleen sooloversiossa, joka julkaistiin ihailijakerhon CD:llä. Tanaka on ainoa jäsen, joka on koe-esiintynyt kahdesti päästäkseen mukaan. Hän on 152 cm pitkä.

Hello! Project-ryhmät
 Morning Musume (2003 — 2013)
 Aa! (2003)
 High-King
Alaryhmät:
 Morning Musume Otome Gumi (2003 — 2004)
Kesäkokoonpanot:
 H.P. All Stars (2004)
 Elegies (2005)

Esiintymiset

Kuvakirjat
 Hello Hello! (ハロハロ!), kuvakirja Eri Kamein ja Sayumi Michishigen kanssa (15. heinäkuuta 2003) ISBN 4-04-894251-4
 Tanaka Reina (田中れいな), ensimmäinen henkilökohtainen kuvakirja (11. marraskuuta 2004) ISBN 4-8470-2834-1
 Reina (れいな), toinen henkilökohtainen kuvakirja (16. lokakuuta 2005) ISBN 4-8470-2890-2
 Shoujo R (少女R), kolmas henkilökohtainen kuvakirja (10. toukokuuta 2006) ISBN 4-8470-2932-1
 Alo Hello! Tanaka Reina (アロハロ!田中れいな) neljäs henkilökohtainen kuvakirja. (1. helmikuuta 2007)
 GIRL viides henkilökohtainen kuvakirja (27. syyskuuta 2007)
 Re: Return (Re:（リターン) kokoelma kuvakirja (27. helmikuuta 2008)
 Very Reina kuudes henkilökohtainen kuvakirja (25. marraskuuta 2008)
 Kira Kira (きら★きら) seitsemäs henkilökohtainen kuvakirja (9. toukokuuta 2012)

Elokuvat
 Hoshisuna no Shima, Watashi no Shima - Island Dreamin' (星砂の島、私の島～ISLAND DREAMIN'～) (29. syyskuuta 2004)

TV-ohjelmat
 Hello! Morning (ハロー！モーニング。) (2003 - 1. huhtikuuta 2007)
 Sore Yuke! Gorokkies (それゆけ!ゴロッキーズ) (29. syyskuuta — 26. joulukuuta 2003)
 Futarigoto (二人ゴト) (1. kesäkuuta — 4. kesäkuuta 2004 ja 18. elokuuta — 26. elokuuta 2004)
 Musume DOKYU! (娘DOKYU!) (13. toukokuuta 2005 - 29.syyskuuta 2006)

Radio
 TBC Fun Fiirudo Mooretsu Moodasshu (TBC FUNふぃーるど・モーレツモーダッシュ) (18. huhtikuuta — 29. huhtikuuta 2005 ja 27. huhtikuuta — 16. toukokuuta 2005)
 Haropuro Yanen (ハロプロやねん!!) (26. kesäkuuta 2005 - 22. syyskuuta 2008)

Aiheesta muualla
Virallinen Hello! Project-profiili
Reina Tanaka Hello! tietokannassa
http://momusu.namida-girl.net/reinatanaka.html
http://perso.wanadoo.fr/girlie.reina/

Japanilaiset laulajat
Morning Musume
Japanilaiset idolit
Vuonna 1989 syntyneet
Elävät henkilöt
Renzo Pasolini

Renzo Pasolini, lempinimi "Paso", (18. heinäkuuta 1938 Rimini, Italia – 20. toukokuuta 1973 Monza, Italia) oli 1960-luvulta alkaen suosittu italialainen ratamoottoripyöräilijä. Pasolini kuoli Monzan moottoriradalla saamiinsa vammoihin samassa onnettomuudessa kuin suomalainen Jarno Saarinen.

Italialainen moottoripyörätehdas Ducati, jonka omisti Cagiva, esitteli 1985 uuden Ducati Paso -mallin, jonka suunnittelija Massimo Tamburini oli nimennyt Pasolinin muistoksi.

Italialaiset ratamoottoripyöräilijät
Moottoriurheilussa surmansa saaneet kuljettajat
Vuonna 1938 syntyneet
Vuonna 1973 kuolleet
The Second Ring of Power

The Second Ring of Power on Unholy-yhtyeen albumi. Se julkaistiin Avantgarde Music -yhtiön kautta vuonna 1994.

Kappaleet

Vuoden 2012 uudelleenjulkaisulle lisätyn bonus-DVD:n kappaleet 
 The Second Ring Of Power
 Languish for Bliss
 Gray Blow
 Air
 Lady Babylon
 Dreamside
 Covetous Glance
 Time Has Gone

Kokoonpano 
 Merja Salmela – laulu
 Pasi Äijö – laulu, basso
 Jarkko Toivonen – kitarat
 Jan Kuhanen – rummut
 Ismo Toivonen – koskettimet, viulu

Lähteet

Unholyn albumit
Vuoden 1994 albumit
RG Line

RG Line Oy Ab oli vuonna 2001 perustettu suomalainen laivayhtiö. Yhtiö harjoitti reittiliikennettä kahden Pohjanlahden rannikkokaupungin, Suomen Vaasan ja Ruotsin Uumajan välillä M/S RG I -aluksella (ent. M/S Kahleberg). 

Laivayhtiön perusti liikemies Rabbe Grönblom muutama kuukausi sen jälkeen, kun Silja Line oli lopettanut Merenkurkun liikenteensä. Silja lopetti liikenteen vedoten Euroopan unionin päätökseen lakkauttaa verovapaa kaupankäynti jäsenvaltioiden välillä.

Yhtiö jätti konkurssihakemuksen 29. marraskuuta 2011, mutta liikennöinti jatkui normaalisti vuoden 2012 loppuun.
__notoc__

Aikaisemmat alukset 

M/S Casino Express (2001–2007)
M/S Alandia (2004–2005)
M/S Östrand (teki vuonna 2004 yhden matkan)
M/S Global Carrier (2004–2005)

Katso myös 
Vaasanlaivat

Lähteet

Aiheesta muualla
  RG Linen viralliset kotisivut

Suomalaiset laivayhtiöt
Vaasan liikenne
From the Shadows

From the Shadows on suomalaisen Unholyn debyyttialbumi, joka julkaistiin Lethal Recordsilla vuonna 1992. Avantgarde Music teki siitä uudelleenjulkaisun vuonna 1999.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Pasi Äijö – laulu, basso
 Jarkko Toivonen – kitarat
 Ismo Toivonen – koskettimet, akustinen kitara
 Jan Kuhanen – rummut
 Tanja Wehsely – laulu

Lähteet

Vuoden 1992 albumit
Vuoden 1992 esikoisalbumit
Unholyn albumit
Kuppikivi

Kuppikivet ovat muinaisjäännöksiä, kiviä tai kalliopintoja, joissa on yleensä useita suhteellisen pyöreitä uurrettuja koloja. Perinne on lähes yleismaailmallinen. Kivien pinnassa on usein kymmenkunta, toisinaan yli satakin pientä patamaista ja keinotekoista kuppia. Kuppien halkaisija on tavallisesti 5–6 senttimetriä.

Kuppikiviä ryhdyttiin tekemään Skandinaviassa neoliittisella kaudella ja perinne huipentui siellä pronssikaudella. Suomessa perinne on ollut voimissaan ainakin esiroomalaisella ja roomalaisen rautakauden lopussa. Itäiseen Suomeen perinteen on arveltu levinneen länsisuomalaisen kulttuurin leviämisen yhteydessä ensimmäisen vuosituhannen loppupuolella.

Suomen kuppikivet
Suomen kuppikiviä pidetään pääasiassa rautakautisina, mutta osin ehkä myös keskiaikaisina. Suomessa kuppikivet ovat yleensä lähellä viljelysmaita tai polttokenttäkalmistoja. Niiden käyttö on jatkunut historialliseen aikaan, syrjäisillä paikoilla 1900-luvulle. Tällöin niiden käyttö on liittynyt esimerkiksi sairauksien parantamiseen.

Suomen alueelta tunnetaan yli 500 kuppikiveä ja niitä on myös Karjalankannaksella. Kuppikiviä on lähes kaikissa maakunnissa. Kuppikivien pääesiintymisalueita ovat Kanta-Hämeen, Päijät-Hämeen ja Varsinais-Suomen maakunnat. Myös Pohjanmaalta ja Etelä-Savosta löytyy suhteellisen suppealta maantieteelliseltä alueelta huomattavasti kuppikiviä (Vaasan ja Kokkolan ympäristöstä sekä Savonlinnan Kerimäeltä). Muualla Suomessa kupillisia kiviä esiintyy selvästi vähemmän, hajanaisesti.

Kivien kuoppien merkityksestä on useita oletuksia ja suomalaisia kansanperinteitä. Usein kivet ovat uhripaikkoja. Uhreja, kuten viljaa, jätettiin kiven koloihin suvun vainajille, haltijoille tai maahisille sato- ja pyyntionnen toivossa. Jotkut uskoivat, että kuoppiin jääneellä sadevedellä on parantava vaikutus. Loitsuissa myös kipuja ja vaivoja karkotetaan kiven reikiin. Kuppikivet mainitaan muinaisrunoissa monessa yhteydessä.

Suomen saaristoalueiden ainoa tunnettu kuppikivi sijaitsee Helsingin Korkeasaaressa. Sen sijainti ja korkeus merenpinnasta viittaavat pronssikauteen, mahdollisesti 3 500 vuoden taakse. 2010-luvulla Suomen tiedotusvälineissä oli näkyvästi esillä myös Hämeenlinnan Uhrikivi.

Ruotsin kuppikivet
Ruotsissa kuppikivien katsotaan olleen käytössä jo kivi- ja pronssikaudella. Niiden on oletettu liittyneen auringonpalvontaan ja hedelmällisyysmenoihin, myöhemmin myös vainajien palvontamenoihin.

Viron kuppikivet 
Virosta tunnetaan noin 1 750 kuppikiveä, ja siellä ne ajoittuvat pronssikaudelta esiroomalaiselle kaudelle. Kuten Ruotsissa ja Suomessakin, saattavat Viron kuppikivien kupit sijaita myös pystypinnoilla.

Katso myös 
 Miekanhiontakivi
 Pyhä kivi
 Uhriröykkiö

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Retkipaikka.fi-sivuston esittelemät kuppikivet.
 Muinaispolut Suomessa .
 Hämeen kuppikiviä. Thuleian tupa.

Suomalaisen muinaisuskon pyhät paikat
Suomen muinaisjäännökset
Uhraaminen
Gracefallen

Gracefallen on Unholy-yhtyeen viimeiseksi jäänyt albumi. Se julkaistiin Avantgarde Music -yhtiön kautta vuonna 1999.

Kappaleet 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Vuoden 2011 uudelleenjulkaisun bonuskappale
Gone

Kokoonpano 
 Pasi Äijö – laulu, basso, kitara
 Veera Muhli – laulu, koskettimet
 Ismo Toivonen – kitarat, koskettimet, puhe
 Jan Kuhanen – rummut

Lähteet

Unholyn albumit
Vuoden 1999 albumit
Rapture (Unholyn albumi)

Rapture on Unholy-yhtyeen kolmas albumi. Se julkaistiin Avantgarde Music -yhtiön kautta vuonna 1998.

Kappaleet 
 
 
 
 
 
 
 
 
Vuoden 2011 uudelleenjulkaisun bonuskappaleet

Kokoonpano 
 Veera Muhli – laulu
 Pasi Äijö – laulu, basso, kitara
 Ismo Toivonen – kitarat, koskettimet, puhe
 Jan Kuhanen – rummut

Lähteet

Unholyn albumit
Vuoden 1998 albumit
Drangiana

Drangiana (muinaispersiaksi Zranka) oli maakunta muinaisessa Persiassa. Nyt se on osa Afganistania, Irania ja Pakistania. Drangianassa asui antiikin aikana persialainen heimo, joita kreikkalaiset kutsuivat drangianalaisiksi. Aluksi Drangiana joutui Meedian vallan alle, mutta 500-luvulla eaa. Kyyros Suuri liitti sen Persian valtakuntaan. Vuonna 330 eaa. Aleksanteri Suuri valtasi alueen.

Lähteet 

Aasian entiset valtiot

ru:Систан#История
Bertil Ohlin

Bertil Gotthard Ohlin (23. elokuuta 1899 – 3. elokuuta 1979) oli ruotsalainen taloustieteilijä ja poliitikko sekä Tukholman kauppakorkeakoulun professori vuosina 1929–1965. Hän sai Nobelin taloustieteen palkinnon yhdessä James Meaden kanssa vuonna 1977 muun muassa ulkomaankaupan teoriaa käsittelevistä tutkimuksistaan.

Ohlin opiskeli Lundissa ja Tukholmassa sekä Oxfordissa ja Harvardissa. Hän väitteli Tukholman yliopistossa vuonna 1924, pääsi professoriksi Kööpenhaminan yliopistoon ja siirtyi sieltä Tukholman kauppakorkeakouluun 1930. Siihen aikaan hän oli näyttävästi eri mieltä John Maynard Keynesin kanssa siitä, pystyykö Saksa maksamaan sille määrätyt sotakorvaukset.

Ohlin oli Ruotsin liberaalisen Kansanpuolueen puheenjohtaja vuosina 1944–1967, valtiopäiväedustaja 1938–1970 ja toisen maailmansodan aikana muutaman vuoden kauppaministerinä.

Ohlinin nuorin tytär Anne Wibble toimi Ruotsin ensimmäisenä naispuolisena valtiovarainministerinä 1990-luvun alussa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ruotsalaiset taloustieteilijät
Ruotsalaisten puolueiden puheenjohtajat
Nobelin taloustieteen palkinnon saajat
Ruotsalaiset professorit
Kööpenhaminan yliopiston professorit
Vuonna 1899 syntyneet
Vuonna 1979 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Kimmo Pyykkö

Kimmo Tapani Pyykkö (s. 20. joulukuuta 1940 Lahti) on suomalainen kuvanveistäjä. Hän teki aluksi veistoksia romuista, mutta 1970-luvulla mukaan tulivat suuret surrealistiset alumiiniveistokset. Myöhemmin hän teki figuuriveistoksia ja luontoaiheisia puureliefejä.

Pyykkö opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1963–1968 ja Helsingin yliopiston piirustussalissa vuonna 1963.

Vuonna 1975 tasavallan presidentti Urho Kekkonen teki Pyykön teknisellä avustuksella Niin on jos siltä näyttää -nimisen teoksen. Sekatekniikalla valmistettu naisfiguuri oli myöhemmin esillä Helsingin Taidehallissa amatööritaiteilijoiden näyttelyssä. Se myytiin huutokaupassa 26 000 markalla. Kekkonen teki Pyykön työhuoneessa myös tunnetun omakuvansa, jonka päänä oli vanha leipälapio. Pyykön mukaan Urho Kekkosen naisystävänä tunnettu rouva Anita Hallama pahoitti mielensä Niin on jos siltä näyttää -teoksesta, vaikka se ei esittänytkään ketään tiettyä naishenkilöä.

Kangasala-talossa on Pyykön mukaan nimetty taidemuseo ja hänen teostensa pysyvä näyttely.

Vuonna 1981 ilmestyneessä Tamminiemen pesänjakajat -kirjassa Pyykköä luonnehdittiin ”SDP:n kuvanveistäjäksi”, koska SDP:n puoluetoimiston julkisivussa oli Pyykön muotoilema reliefi. Pyykön sommittelemia Manu – linjanvetäjä -reliefejä myytiin vuoden 1982 presidentinvaalin edellä Mauno Koiviston kampanjan tukemiseksi.

Yksityiselämä

Pyykkö asui nuorena kaksivuotiaasta lähtien Kangasalla. Pyykkö oli vuosina 1969–1992 naimisissa toimittaja Mirja Pyykön kanssa. Avioliitosta on kaksi lasta.

Tunnettuja teoksia 
 Dialogi, pronssiveistos Kangasala-talon sisäänkäynnillä
 Suuri yksinäinen, metalliveistos vuodelta 1975
 Jokin meissä, metalliveistos vuodelta 1975
 Idoli, metalliveistos vuodelta 1977

Julkisia teoksia 
 Kolmoiskosket, suihkukaivoveistos, 1969–1971, Kuusankoski
 Vuorovaikutus, reliefi, 1978, SDP:n puoluetoimiston ulkoseinä, Helsinki
 Rinnakkaiselo, reliefi, 1981, entisen STS-pankin pääkonttorin ulkoseinä, Helsinki
 Elämänkaari, Kalevi Sorsan hautamuistomerkki, 2005, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki
 Matkalla, 2005, Kotka
 Kari Tapion hautaveistos, 2011

Kuvia julkisista teoksista

Palkintoja ja tunnustuksia
 Kuvataiteen valtionpalkinto 1966, 1967, 1969, 1974
 Monacon kansainvälinen taidekilpailu, Unescon palkinto 1968
 Kritiikin kannukset 1968
 Suomen Taideakatemian 3-vuotisnäyttelyn palkinto 1968
 Suomen Kuvanveistäjäliiton Sculptor-näyttelyn palkinto 1970
 Mäntän kuvataideviikot, yleisöpalkinto 1999
 Professorin arvonimi 1996
 Pro Finlandia -mitali 2008

Lähteet

Kirjallisuutta ja elokuvia
Aartomaa, Ulla ym.: Kimmo Pyykkö: kuvanveistäjä. 2001. ISBN 952-91-3143-7
Kimmo Pyykkö – seitsemän kuvaa veistäjästä. Ohjaus Harri Seren. Lyhyt dokumentti. 1994.

Aiheesta muualla
Kimmo Pyykön kotisivut.
Kimmo Pyykkö Kuvataiteilijamatrikkelissa.
Kimmo Pyykkö Valtion taidemuseon kokoelmissa.
Vieraana kuvanveistäjä Kimmo Pyykkö; Yle Areena .

Suomalaiset kuvanveistäjät
Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Pro Finlandia -palkitut
Vuonna 1940 syntyneet
Elävät henkilöt
Purnululun kansallispuisto

Purnululun kansallispuisto on kansallispuisto Länsi-Australian osavaltiossa Australiassa 2 054 kilometriä Perthistä koilliseen. Se valittiin vuonna 2003 UNESCOn maailmanperintölistalle . Puisto on laajuudeltaan 2 397,23 km².

Purnululu on aboriginaalien antama nimi Bungle Bunglen vuorijonon hiekkakivialueelle. Vuorijono on kokonaan puiston alueella ja sen korkein kohta kohoaa 578 metriä merenpinnan yläpuolelle. Se on kuuluisa hiekkakividoomeistaan, joissa on epätavallisia ja silmiinpistäviä oranssia ja harmaita juovia, jotka aiheutuvat hiekkakivikerroksissa olevan saven pitoisuus- ja huokoisuusvaihtelusta. Oranssit juovat koostuvat hapettuneista rautayhdisteistä, jotka kuivuvat nopeasti, eivätkä näin sovellu syanobakteerien elinalustaksi. Harmaat juovat ovat kosteampia ja syanobakteerit kasvavat hiekkakiven pinnalla näillä alueilla.

Ampiaispesän muotoiset tornit ovat muodostuneet hiekkakivestä ja konglomeraateista. Nämä sedimenttimuodostelmat kerrostuivat 375–350 miljoonaa vuotta sitten. Vesisade on muokannut vuosimiljoonien aikana doomien muodot.

Kuvia

Lähteet

Aiheesta muualla 

National Parks – Purnululu National Park 
Australian Department of Environment and Heritage 
Purnululun kansallispuisto UNESCOn sivuilla 

Australian kansallispuistot
Unescon maailmanperintökohteet Australiassa
Länsi-Australia
Lovas

Lovas on kylä Vukovar-Syrmiain piirikunnassa aivan Kroatian itäosassa Itä-Slavoniassa. Kylä on Fruška Goran rinteillä. Lovasin kuntaan kuuluu myös  Opatovacin kylä. Vuonna 2001 Lovasissa oli 1 167 asukasta. Serbit tekivät kylässä etnisen puhdistuksen Kroatian sodassa 1991.

Lovasin etninen puhdistus ja joukkomurhat 1991 

Lovasissa oli 1991 1681 asukasta, joista kroaatteja oli 85,7 %. Serbit tuhosivat 256 taloa täysin ja vaurioittivat muita. Suurin osa vaurioista aiheutettiin pommittamalla kylää ennen hyökkäystä, joitain taloja tuhottiin jälkeenpäin. Serbit valtasivat Lovasin 10. lokakuuta 1991. 11. lokakuuta serbit ajoivat 51 kroaattia Lovasin läheiselle miinakentälle, jossa kuoli 21 kroaattia ja 14 vammautui. Tarkoitus oli raivata miinakenttä käyttämällä serbien vihollisia hyväksi. 19 ihmistä surmattiin kylässä samana päivänä. Serbiarmeija valitsi erään rakennuksen vankilaksi, jonne kroaatit suljettiin. Kroaatteja, miehiä ja naisia kidutettiin siellä monin tavoin, mm. lyömällä ja viiltelemällä sekä antamalla sähköiskuja. Vapaat kroaatit joutuivat kantamaan valkoista käsivarsinauhaa. 

Lovasin katolinen kirkko poltettiin ja myöhemmin räjäytettiin. Myös Kroatian kunnantalo   poltettiin. Monia muitakin julkisia ja yksityisiä rakennuksia tuhottiin ja kylästä vietiin maatalouskoneita Serbiaan. 1 341 ihmistä karkotettiin Lovasista. Lähelle kylän hautausmaata haudattiin 68 kyläläistä joukkohautaan, ja 10 muuta löydettiin haudoista eri puolilta kylää. Näin kaikkiaan 83 kyläläistä murhattiin. Läheisessä Opatovacin kylässä, jossa oli 550 asukasta (joista 43,4 % kroaatteja), kuoli vain 2 ja 1 katosi. Optatovacissa vaurioitettiin yli 50:tä taloa, ja 15 tuhottiin.

 Kroatian sota
Kroatian kylät
The Matrix Reloaded

The Matrix Reloaded on 15. toukokuuta 2003 ilmestynyt yhdysvaltalainen tieteiselokuva, jonka ohjasivat ja käsikirjoittivat Wachowskin sisarukset. Sen pääosissa esiintyvät Keanu Reeves, Laurence Fishburne, Carrie-Anne Moss ja Hugo Weaving. The Matrix Reloaded on toinen osa Matrix-elokuvasarjassa. Kolmas osa on nimeltään The Matrix Revolutions.

Juoni 
Neolla ja muilla kapinallisilla on arviolta 72 tuntia aikaa pelastaa Siionin kaupunki ennen kuin se tuhoutuu vihollishyökkäyksessä – samalla Neon pitäisi suojella Trinityä tälle ennustetulta synkältä kohtalolta.

Näyttelijät

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Virallinen kotisivusto 

Matrix
Wachowskin sisarusten ohjaamat elokuvat
Vuoden 2003 yhdysvaltalaiset elokuvat
Warner Brosin elokuvat
Satraappi (patafysiikka)

Satraappi on ’patafysiikan edistämisessä kunnostautunut henkilö. Satraappeja valitsee ranskalainen Collège de ’pataphysique -ryhmittymä. Kuuluisia satraappeja ovat esimerkiksi Marcel Duchamp, Man Ray, Umberto Eco ja Jean Baudrillard.

Filosofian termit