Napoleonin sotaretki Venäjälle

Napoleonin sotaretki Venäjälle oli Ranskan keisarikunnan sotaretki Venäjän keisarikuntaa vastaan vuonna 1812.

Nimitykset

Venäjällä samasta sodasta käytetään nimiä Isänmaallinen sota tai Vuoden 1812 isänmaallinen sota. Venäjällä sotilaiden lisäksi myös runsaslukuinen joukko vapaaehtoisia talonpoikia ja maatyöläisiä liittyi mukaan Ranskan etenemistä vastaan käytyyn taisteluun, jolloin sota sai kansansodan luonteen. Ranskassa se tunnetaan nimellä Venäjän sotaretki ().

Sotaretken alku

Ranskan Grande Armée ylitti Niemen-joen 24. kesäkuuta vuonna  1812 ja aloitti etenemisen kohti Vilnaa ja Moskovaa. Ranskalaiset ja heidän liittolaisensa menestyivät aluksi hyvin, ja voittivat useita taisteluita mm. Smolenskin taistelun, mutta Polotskin ensimmäisessä taistelussa venäläisten onnistui pysäyttää Ranskan joukkojen eteneminen kohti Venäjän pääkaupunkia Pietaria. Venäläiset käyttivät laajasti poltetun maan taktiikkaa. Sodan käännekohdaksi muodostui lopulta lähellä Moskovaa 7. syyskuuta käyty Borodinon taistelu, joka on suurin ja tuhoisin sekä Isänmaallisen sodan että kaikkien Napoleonin sotien taisteluista. Ranska voitti taistelun, mutta kärsi siinä hirvittäviä tappioita, joita se ei enää pystynyt korvaamaan. Venäjän armeija sen sijaan toipui tappioistaan. 
Kenraalisotamarsalkka Mihail Kutuzov päätti evakuoida Moskovan ja jättää sen ranskalaisille. Napoleon joukkoineen siirtyi tyhjennettyyn kaupunkiin 14. syyskuuta, mutta kaupunki syttyi palamaan pian ranskalaisten miehitettyä sen. Ranskalaiset lähtivät paluumatkalle Moskovasta lokakuussa. Sotaretken loppuun mennessä käytännössä koko Grande Armée oli tuhoutunut.

Rauhanneuvotteluyritys
Venäjän keisari Aleksanteri I päätti lähettää 25. kesäkuuta 1812 kello 10 entisen poliisiministerin, jalkaväenkenraali Aleksandr Balašovin viemään Napoleon I:lle kirjettä, jossa tämä ehdotti status quo ex ante:a, ranskalaisjoukkojen perääntymistä lähtöasemiinsa Niemenin länsipuolelle odottamaan Venäjän ja Ranskan välisiä neuvottelua. Hän lähti liikkeelle Aleksanteri I:n Napoleon I:lle osoittaman kirjeen kanssa 26. kesäkuuta aamulla kello 2:n aikaan. Samana aamuna Balašov tavoitti ranskalaisten etuvartioasemat Kaunasin kuvernementissa Rossienyssä (Raseiniaissa). Balašovin otti vastaan ensiksi Ranskan marsalkka ja ratsuväen komentaja Joachim Murat ja sitten armeijakunnan komentaja Louis-Nicolas d'Avout. 

30. kesäkuuta Balašov lähetettiin Napoleonin luokse Vilnaan, joka kutsui hänet päivälliselle 1. heinäkuuta Neuchâtelin prinssin, Louis Berthierin ja Istrian herttuan, divisioonakenraali Jean-Baptiste Bessières'n sekä Louis de Caulaincourtin kanssa. Napoleonin vastaus Aleksanteri I:n ehdotukseen vetäytyä Niemenin taakse neuvottelujen aloittamiseksi sai vastaehdotuksen, jonka mukaan neuvottelut (uudessa tilanteessa) käytäisiin Vilnassa tuli Aleksanteri I:n puolesta torjutuksi loukkaavana. Neuvottelujen aikana Napoleon oli kysynyt Balašovilta lyhintä tietä Moskovaan. Balašov oli vastannut, että Moskovaan on monta tietä ja että Kaarle XII oli mennyt Poltavasta viitaten ruotsalaisten joukkojen suureen tappioon Ukrainassa. 14. heinäkuuta lähti Aleksanteri I kohti Moskovaa kenraaliensa pyynnöstä. Hän ei ollut osallistunut joukkojen komentamiseen ylipäällikkönä.

Ryhmitys

Pohjoinen sivusta
Taistelujärjestyksessä Ranskan keisarikunnan suuri armeija oli jaettu kahteen osaan. Ensimmäistä osaa, jota komensi kuningas Jérôme Bonaparte, joka ulottui Itämeren rannalle vasempana sivustana pohjoisessa, komensi Jacques Etienne Macdonald. Sen tehtävänä oli edetä Tilsitin luota Riian suuntaan. Ensimmäisen osan oikea siipi etelässä, jota komensi Karl Schwarzenberg, oli Bug-joen varrella. Ensimmäiseen osaan sisältyivät mm. Józef Antoni Poniatowskin  V armeijakunta, Jean-Louis-Ebénézer Reynierin ja Dominique-Joseph-René Vandammen komentamat armeijakunnat sekä Marie-Victor-Nicolas de Fay Latour-Maubourgin ratsuväki. 

Venäjän keisarikunnan 1. länsiarmeijaa komensi Mihail Barclay de Tolly, jonka alaisuudessa pohjoisessa olevaa Itämerelle ulottuvaa oikeaa siipeä komensi Pjotr Wittgenstein.

Eteläinen rintamanosa
Keisari Napoleon I Bonaparte komensi suuren armeijan toista osaa, johon kuuluivat Louis-Nicolas d'Avout'n, Nicolas Charles Oudinot'n, Michel Neyn, prinssi Eugéne Beauharnais'n ja Saint-Cyrin komentamat armeijakunnat, Mortierin komentama kaarti ja Joachim Murat'n komentama ratsuväki. Venäjän keisarikunnan 2. länsiarmeijaa komensi Bagration. 2. länsiarmeijan rintamavastuualue ulottui Grodnosta Muchavieciin. Sen päämaja oli Volkovyskissä. Kun Neyn ja Oudinot'n komentamat armeijakunnat olivat ylittäneet Niemenin, käski keisari Napoleon I Bonaparte heidän edetä joukkoineen vetäytyvän sotaministeri ja Napoleonin vastaisen sodan ylipäällikkö Barclay de Tollyn perässä. Davoun piti suuntaaman kohti Minskiä, jotta Venäjän 1. ja 2. länsiarmeija olisi voitu eristää toisistaan.

Taktiikka

Karl Ludwig von Phullin suunnitelma
Venäjän keisarikunnan taktiikkana oli jatkaa ajan hankkimista Venäjälle vetäytymällä ja poltetun maan taktiikan avulla. Ajatuksen oli kehittänyt Preussin kuninkaan Venäjän keisarikunnan palvelukseen lähettämä Karl Ludwig von Phull (1757–1826), joka oli ollut Preussin kuningaskunnan yleisesikunnan päällikkö kuningas Fredrik Wilhelm III:n armeijassa Austerlitzin taistelussa. 

Hänestä tuli Venäjän keisarillisen armeijan neuvonantajana palvellut kenraalimajuri, joka oli johtava sotateoreetikko, mutta joutui venäläisten upseerien epäsuosioon sen jälkeen kun suuri armeija oli miehittänyt Moskovan, minkä vuoksi hän joutui siirtymään ulkomaille. Phullin ajatusten mukaan Drissan vahvennettu leiri Väinäjoen varrella olisi toiminut puolustuskeskuksena sen jälkeen kun Venäjän armeija olisi joutunut vetäytymään keisarikunnan rajoilta Ranskan keisarikunnan suuren armeijan edessä.

Drissan puolustuksesta luopuminen
1. heinäkuuta keisari Aleksanteri I tuli Drissaan pitämään sotaneuvoston kokousta. Viidessä päivässä se päätti, että Venäjän keisarikunnan 1. länsiarmeijan ei tule jäädä Drissaan, vaan vetäytyä sieltä yhdistyäkseen maan 2. länsiarmeijaan. 1. länsiarmeijan vetäytyminen saavutti Drissan tasan 11. heinäkuuta.

Carl von Clausewitzin mukaan venäläiset joukot olisi saarrettu ja noin 90 000–120 000 sotilaan vahvuisina ne olisivat joutuneet antautumaan Ranskan suurelle armeijalle, elleivät ne olisi itse perääntyneet.

Kaunokirjallisuudessa sotaneuvoston keskustelua Drissassa kuvaa Lev Tolstoi Sota ja rauha -kirjan venäläisessä painoksen kolmannen kirjan ensimmäisen osan kymmenennessä ja yhdennessätoista luvuissa.

Venäjän keisarikunnan 1. länsiarmeija ei ryhtynyt varsinaiseen taisteluun Ranskan keisarikunnan suuren armeijan ensimmäisen osan kanssa, vaan vetäytyi 26. kesäkuuta jälkeen Vilnasta Drissaan, mistä vetäydyttiin kohti Vitebskiä.

Venäjän keisarikunnan 2. länsiarmeija ei ryhtynyt varsinaiseen taisteluun Ranskan keisarikunnan suuren armeijan toisen osan kanssa, vaan vetäytyi 29. kesäkuuta alkaen Volkovyskistä Nikolajeviin.

Viivytystaisteluiden ja vetäytymisen vaihe päättyi ensimmäiseen suureen taisteluun Smolenskissa 17. elokuuta alkaen. Tämän jälkeen Barclay de Tolly menetti asemansa ylipäällikkönä, ja venäläiset panivat ranskalaisille vastaan seuraavan kerran suurtaistelussa Borodinossa.

Puolan kuningaskunnan yleinen konfederaatio
Varsovan suuriruhtinaskunnan valtiopäivät, sejm, joka kutsuttiin koolle 24. kesäkuuta, perusti 28. kesäkuuta Puolan kuningaskunnan yleisen konfederaation, jonka tarkoituksena oli ottaa muodollisesti Puolan haltuun Ranskan keisarikunnan suuren armeijan Venäjän keisarikunnalta valtaamat alueet Puolan kuningaskunnan ja Liettuan ruhtinaskunnan entisiltä alueilta Liettuassa ja Valko-Venäjällä.

Sejmin lähetystö siirtyi Vilnaan Napoleon I:n luokse toiveineen. Napoleon vastasi diplomaattisesti, ettei hän pitänyt Galitsiaa Puolan osana.

Viivytystaistelut
Venäläiset vetäytyivät Drissasta  (nyk. Valko-Venäjän Verh’njadzvinsk). Venäläisten odottelua 14 km² laajassa Drissan leirissä kuvataan mm. kaunokirjallisuudessa Lev Tolstoin kirjan Sota ja rauha kahdeksannessa luvussa.

Saltanovkan taistelussa Eckhmuhlin ruhtinas oli katkaissut Pjotr Bagranovin komentamien joukkojen vetäytymistien, jonka venäläiset yrittivät avata 23. heinäkuuta 1812 Saltanovkan taistelussa Bagrationin ja Louis-Nicholas d'Avoutin komentamien joukkojen kesken.

Ostrovnon taistelussa 25.–26. heinäkuuta Alexander Ostermanin ja Pjotr Konovitsynin komentamat venäläisjoukot hankkivat kolme vuorokautta lisäaikaa Barclay de Tollyn komentamille joukoille vetäytymiseen. Ranskalaisten puolella komentajina olivat Ney, prinssi Eugene ja marsalkka Murat'n ratsuväki.

Jakubovon taistelu 30.–31. heinäkuuta

Polotskin ensimmäinen taistelu 17. elokuuta.

Polotskin toinen taistelu 17. lokakuuta

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Venäjän sodat
Napoleonin sodat
1812
Seulonnan keskeiset artikkelit