Necronomicon

Necronomicon on kauhukirjailija H. P. Lovecraftin Cthulhu-kertomuksista peräisin oleva kuvitteellinen grimoire eli kirja, joka sisältää loitsuja ja tietoa yliluonnollisista voimista. Teoksen kirjoittajaksi mainitaan ”hullu arabi” Abdul Alhazred.

Monet Lovecraftin kirjeystävät alkoivat teksteissään viitata Necronomiconiin ja kehittelivät omia salatieteellisiä kirjojaan, joihin Lovecraft alkoi vastavuoroisesti viitata omassa tuotannossaan. Tavoitteena oli luoda vaikutelma tarinoiden taustalla vaikuttavasta mytologiasta ja siten voimistaa todentuntua. Monet ovatkin erehtyneet pitämään Necronomiconia todellisena kirjana. Lovecraft itse korosti aina, että kyse oli sepitteestä.

Maineensa vuoksi Necronomicon on esiintynyt usein myös Cthulhu-mytologian ulkopuolisissa kauhuteoksissa, kuten Sam Raimin Evil Dead -elokuvatrilogiassa. Lovecraftin kuoleman jälkeen on lisäksi kirjoitettu useita Necronomicon-nimisiä teoksia, jotka ovat olevinaan Lovecraftin mainitsema kirja.

Tausta

Kielletyt kirjat 

Necronomicon on kauhukirjailija H. P. Lovecraftin (1890–1937) luomus. Nimi ilmestyi hänen mieleensä unessa. Vuonna 1921 kirjoitetussa ja julkaistussa novellissa ”Nimetön kaupunki” (The Nameless City) Lovecraft viittasi kuvitteelliseen arabimystikko Abdul Alhazrediin, joka oli kirjoittanut ”selittämättömän säeparin”. Vuonna 1922 kirjoittamassaan novellissa ”Ajokoira” (The Hound, julkaistu 1924) Lovecraft mainitsi ensimmäistä kertaa Necronomiconin nimeltä; kirjoittajaksi hän nimesi Abdul Alhazredin. Tämän jälkeen hän mainitsi novelleissaan Necronomiconin toistuvasti. Pitääkseen kuvaukset johdonmukaisina Lovecraft laati vuonna 1927 lyhyen tekstin Necronomiconin historia (The History of Necronomicon).

Necronomiconilla ei todennäköisesti ollut yksittäistä esikuvaa, vaan seun taustalla oli goottilaisen romaanin perinne, jossa usein esiintyi ”homeisia kätkettyjä käsikirjoituksia”. Jo ennen Necronomiconia Lovecraftin tarinoissa oli esiintynyt samankaltainen teksti nimeltä Pnakoottiset käsikirjoitukset (Pnakotic Manuscripts); sen ensiesiintyminen oli vuoden 1918 novellissa ”Polaris”. Abdul Alhazredin hahmo oli Tuhannen ja yhden yön innoittama. Necronomiconin arabiankielisen nimen Al Azif Lovecraft löysi William Beckfordin Hirmuvaltiaan selityksistä, jotka oli laatinut Samuel Henley. Lovecraft yritti kehitellä Necronomiconille myös kreikankielisen etymologian: nekros (”ruumis”), nomos (”laki”), eikon (”kuva”) eli ”Kuolleiden lain kuva”. Lovecraft-tutkijat S. T. Joshi ja David E. Schultz (2001) pitävät tätä kuitenkin kieliopillisesti epätyydyttävänä ja ehdottavat etymologiaksi nekros (”ruumis”), nemo (”jakaa”, ”pilkkoa”, idiomaattisesti ”tutkia” tai ”luokitella”) ja ”-ikon” (adjektiivisuffiksi), jolloin nimen voisi tulkita tarkoittavan ”Tutkielmaa kuolleista”.

Myöhemmin myös muut Weird Tales -kirjailijat alkoivat teksteissään viitata Necronomiconiin ja kehittelivät omia kiellettyjä kirjojaan, joihin Lovecraft puolestaan viittasi omissa tarinoissaan. Tämä hämmensi lukijoita, joista usein tiedustelivat Lovecraftilta kiellettyjen kirjojen aitoudesta. Lovecraftin mukaan ristikkäisten viittausten verkko toi kauhutarinoihin toden ja syvyyden tuntua. Hän kuitenkin kiisti halunneensa tietoisesti huijata ihmisiä, ja uteliaille hän kertoi aina suoraan, että kyse oli sepitteestä:

Lovecraftilta kysyttiin toisinaan, miksei hän kirjoittanut Necronomiconia itse. Tähän Lovecraft huomautti, että kirjassa oli hänen novelliensa mukaan lähes tuhat sivua. Vuonna 1932 hän kertoi Robert E. Howardille leikitelleensä ajatuksella Necronomiconin kirjoittamisesta, mutta luopuneensa ajatuksesta urakan laajuuden vuoksi. Lisäksi Lovecraft totesi, että olisi lähes mahdotonta tehdä kirja, joka olisi yhtä pelottava ja vaikuttava, kuin mitä Necronomiconin väitettiin olevan.

Abdul Alhazred 

Lovecraft oli lapsuudessaan suuresti kiinnostunut itämaisesta kulttuurista ja islamista. Abdul Alhazred oli alun perin humoristinen lempinimi, jonka keksi joko Lovecraftin perheen asianajaja Albert A. Baker tai Lovecraft itse. Tuleva kirjailija oli tuolloin viisivuotias ja leikki Tuhannen ja yhden yön innoittamana usein arabia.

Abdul Alhazred ei ole oikea arabiankielinen nimi. Länsimaissa laajalle levinneen virhekäsityksen vastaisesti ”Abdul” ei sellaisenaan ole etunimi, vaan tarkoittaa ”sen ja sen orjaa” tai ”sen ja sen palvojaa” (esimerkiksi Abd Allah eli Abdullah, ”jumalan orja”). Myöskään Alhazred ei ole oikea arabiankielinen sana. Nimessä on lisäksi peräkkäin kaksi määräistä artikkelia: Abdulin ”-ul” ja Alhazredin ”Al-”. Lovecraftin ihailijat ovat kehitelleet nimelle useita etymologioita:

 Abd al-Azrad eli ”Kuristajan palvelija” tai ”Ahmijan palvelija” (William Hamblin).
 Abd Al-ʻUzza eli ”Al-Uzzan palvelija” (Joan Stanley).
 Abdallah Zahr-ad-Din eli ”Jumalan palvelija, Uskon kukka” (L. Sprague de Camp).
 al-Hazred eli ”Hän joka näkee sen mitä ei pitäisi nähdä”, väitetysti Jemenin murretta (Philip Jose Farmer).

Fiktion sisäisesti nimen kielioppivirheet selitetään eurooppalaisen kirjurin tekemäksi kopiointivirheeksi.

Necronomicon fiktiossa

Kirjan vaiheet 

Necronomiconin historian mukaan ”hullu runoilija” Abdul Alhazred vaikutti Umaijadivaltakunnassa 700-luvun alussa. Hän palvoi Yog-Sothothia ja Cthulhua, tutki Babylonin raunioita ja Memfiin alaisia luolia ja eli kymmenen vuoden ajan erakkona Tyhjän neljänneksen autiomaassa, missä hän vieraili ”pilareiden Iremissä” ja tutki ihmistä edeltäneiden rotujen aikakirjoja. Viimeiset vuotensa hän vietti Damaskoksessa Necronomiconia kirjoittaen ja kuoli 738, mahdollisesti yliluonnollisten hirviöiden surmaamana. Kirjan arabiankielinen nimi on Al Azif, mikä Lovecraftin mukaan merkitsee ”(hyönteisten) öisiä ääniä, joiden uskotaan olevan demonien ulvontaa”.

Vuoteen 950 mennessä Al Azif oli saavuttanut aikansa filosofien keskuudessa mainetta, ja sen käänsi kreikaksi Theodorus Philetas salaa Konstantinopolissa. Kreikankielinen nimi Necronomicon on Philetasin antama. Seuraavan sadan vuoden aikana kirjalla tehtiin monenlaisia salatieteellisiä kokeiluja. Sitten patriarkka Mikael Kerullarios poltti kirjan ja kielsi sen levittämisen. Necronomicon vaipui pitkäksi aikaa unohduksiin, kunnes Olaus Wormius käänsi sen vuonna 1228 latinaksi kreikankielisen version pohjalta. Cthulhu-mytologian Olaus Wormius ei tosin voi olla sama hahmo kuin todellisen maailman Ole Worm, joka eli vasta 1500-luvulla. Latinalainen laitos painettiin kahdesti, ensin 1400-luvulla Saksassa ja toisen kerran Espanjassa 1600-luvulla. Kreikankielinen laitos painettiin italiassa vuosien 1500 ja 1550 välillä. Paavi Gregorius IX julisti sekä latinan- että kreikankieliset versiot pannaan 1232, jolloin arabiankielinen versio oli jo kadonnut. Viimeinen kreikankielinen versio tuhoutui Salemin noitavainoissa.

John Dee käänsi Necronomiconin englanniksi, mutta sitä ei koskaan painettu ja käsikirjoitus on säilynyt vain osittain. Tarinassa Dunwichin hirviö (The Dunwich Horror, 1929) mainitaan, että tohtori Deen laitos on puutteellinen. Novellissa myös etsitään loitsua, joka löytyy latinankielisen Necronomiconin sivulta 751 mutta ei Deen teoksesta. Necronomiconin voi siis olettaa olevan erittäin paksu kirja. Necronomiconin historian mukaan kirjaa oli kirjoitushetkellä julkisten laitosten hallussa vain viisi kappaletta erilaisissa museoissa, kansalliskirjastoissa ja yliopistoissa. Lovecraftin ja muiden Cthulhu-kirjoittajien kertomuksissa esiintyy lisäksi lukuisia yksityisomistuksessa olevia laitoksia.

Sisältö 

Robert M. Pricen (1982) mukaan Lovecraft kuvaa varhaisissa teksteissään Necronomiconin demonologian ja muiden salatieteellisten uskomusten oppaaksi. Myöhemmissä tarinoissa kirja muuttuu grimoireksi, joka sisältää ohjeita loitsimiseen ja yliluonnollisten olentojen kutsumiseen. Joshin & Schzultsin (2001) mukaan Lovecraftin viimeiset teokset antavat hänen luomilleen jumalhahmoille näennäistieteellisen selityksen ja kuvaavat ne avaruusolennoiksi. Näin esimerkiksi pienoisromaanissa Hulluuden vuorilla (At the Mountains of Madness, 1931), jonka mukaan Pnakoottiset käsikirjoitukset ja Necronomicon antavat pelkkiä vihjeitä kuvaamiensa ilmiöiden todellisesta luonnosta.

Useimmissa novelleissaan Lovecraft tyytyy mainitsemaan Necronomiconin ohimennen. Pitemmin kirjaa siteerataan novelleissa ”Juhlapäivä” (The Festival, 1923) ja ”Dunwichin hirviö” (The Dunwich Horror). Tunnetuin Necronomicon-sitaatti on ”Nimettömässä kaupungissa” mainittu Abdul Alhazredin runo:

Lovecraftin englanninkielinen runo
That is not dead which can eternal lie.
And with strange aeons even death may die.

S. Albert Kivisen suomennos
Se kuollut ei oo, mi voi iäti maata,
aikojen myötä voi kuolokin laata.

Daniel Harsmin The Encyclopedia Cthulhianan (1998) mukaan Necronomicon sisältää loitsuja, ohjeita suurien muinaisten kutsumiseen ja karkottamiseen sekä tietoa yliluonnollisista symboleista ja astrologiasta. Cthulhu-novelleissa ja -peleissä toistuva piirre on, että jo pelkkä Necronomiconin lukeminen voi ajaa ihmisen hulluksi.

Todelliset Necronomiconit 

Lovecraftin kuoltua muut Cthulhu-taruston kirjailijat jatkoivat Necronomiconia käsittelevien kauhutarinoiden kirjoittamista. Lovecraft ja Cthulhu-tarusto nousivat 1970-luvulla kauhuharrastajien parissa suureen suosioon, ja markkinoille alkoi ilmestyä jäljitelmiä. Jotkin niistä väittivät olevansa todellinen Necronomicon, joka erinäisten vaiheiden oli vihdoin saatettu suuren yleisön saataville. Kirjojen markkinointi on myös tehnyt sensaationhakuisia väitteitä niiden muinaisuudesta ja pelottavista voimista. Nämä väitteet eivät pitäneet paikkaansa, eivätkä todelliset Necronomiconit yleensä myöskään olleet erityisen uskollisia Lovecraftin kuvauksille. Harrastajien parissa Necronomiconien maine on ollut varsin kehno. Jotkut ovat tästä huolimatta erehtyneet pitämään väärennöksiä aitoina, ja esimerkiksi Vatikaanin kirjastosta on ajoittain tiedusteltu Necronomiconin saatavuutta.

Tunnetuin Necronomicon on Simon-salanimellä vuonna 1977 toimitettu laitos. Se yhdistelee Cthulhu-tarustoa ja sumerilaista mytologiaa ja tunnetaan usein nimellä ”Simonin Necronomicon”. Simon väitti kääntäneensä kirjan kreikankielisestä käsikirjoituksesta. Toiseksi tunnetuin on George Hayn ja Colin Wilsonin Necronomicon: The Book of Dead Names, jonka mukaan Lovecraft olisi saanut esoteeriset tietonsa vapaamuurareilta. Todellisuudessa Lovecraftin tuotannossa ei ole juurikaan vaikutteita Sumerista tai vapaamuurariudesta.

Joshi & Schultz (2001) arvioivat, että ”jotkut [väärennöksistä] ovat hyvinkin nokkelia huijauksia, mutta kaukana HPL:n kuvaamasta teoksesta”. Myös Cthulhun kutsu -roolipelin (6. laitos) Necronomiconia käsittelevä artikkeli katsoo, etteivät tosimaailman jäljitelmät tavoita alkuperäisen henkeä. Poikkeuksen muodostaa H. R. Gigerin Necronomicon (1977), joka ei edes väitä olevansa aito vaan on yksinkertaisesti kokoelma Gigerin makaabereja ja groteskeja maalauksia.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 

84 Kertomakirjallisuus
Cthulhu-mytologia
Kuvitteelliset kirjat
Seulonnan keskeiset artikkelit

hu:Howard Phillips Lovecraft#Necronomicon