Marfa Boretskaja

Marfa Boretskaja, joka tunnetaan myös nimellä pormestari Marfa tai Novgorodin kuningatar (), oli Isaak Boretskin, Novgorodin posadnikin vaimo vuosina 1438 – 1439 ja uudelleen vuonna 1453. Legendan ja historiallisen perinteen mukaan hän johti tasavallan taistelua Moskovaa vastaan aviomiehensä kuoleman ja Iivana Suuren aikaansaaman lopullisen kaupungin liitoksen välillä 1478.
Novgorodissa valtaa pitivät kauppiaspajarit, joiden valitsema palkkasoturi toimi Novgorodin ruhtinaana. Marfa Boretskaja hallitsi kauppavaltaa poikiensa kautta luottaen lännen (Puolan ja Liettuan) tukeen. Novgorodin tavallinen väki koki läntiset tavat vieraina ja alistui nopeasti Moskovan suuriruhtinaalle. Marfa jäi Novgorodin itsenäisen kauppatasallan viimeiseksi hallitsijaksi.

Elämäkerta 
Vaikka häntä kutsutaan pormestariksi, tämä ei ollut millään tavalla virallinen toimi. Venäläiset ja muut slaavit viittaavat perinteisesti tiettyjen virkamiesten vaimoon naispuolisella vastaavalla tavalla, joten papin (pop) vaimoon voidaan viitata "papittarena" tai kenraalin vaimoon "kenraalittarena" ilman, että se tarkoittaisi, että hän itse käytti mitään todellista valtaa. Marfan tapauksessa hän on voinut olla muskoviittivastaisen ryhmittymän keskipiste ja hänellä oli huomattavaa karismaa sekä vaikutusvaltaa klaanin matriarkkana, mutta hänellä ei koskaan ollut varsinaista virkaa Novgorodissa, koska se rajoitettiin miespuolisiin maanomistajiin.

Marfan henkilökohtaisesta elämästä tiedetään vähän. Hän oli leski jonkin aikaa 1460-luvulla ja pysyi yhtenä rikkaimmista novgorodilaisista maanomistajista (perustuen Pistsovye Knigiin tai moskovilaisten virkamiesten 1490-luvulta lähtien laatimiin maarastareihin), kunnes Ivan III takavarikoi maita 1470- ja 80-luvuilla. Luultavasti puolustaakseen omaisuuttaan hän vastusti moskovalaisten suurprinssejä, jotka olivat pyrkineet ottamaan haltuunsa novgorodilaiset kartanot 1400-luvun lopulla.

Vuonna 1471 Marfa ja hänen poikansa Dmitri ja Fjodor yrittivät viimeisinä moskovalaisvastaisen Boretskin perheen edustajina neuvotella Kasimir Jagiellonin kanssa kaupungin luovutuksen ehdoista Liettuan suuriruhtinaskunnalle edellyttäen, että kaupungin muinaiset etuoikeudet ja oikeudet säilytetään. He kutsuivat myös Myh’ailo Olelkovytšin kaupungin hallitsijaksi. Kuultuaan Marfan liikkeistä, jotka rikkovat aikaisempaa Jaželbitsyn sopimusta, Ivan III eteni Novgorodia vastaan ja kukisti Novgorodin vapaaehtoisarmeijan Šelonin taistelussa. Tämän katastrofin seurauksena Marfan poika Dmitri teloitettiin 24. heinäkuuta 1471 suurprinssin käskystä.

Vaikka Marfa luotti edelleen Liettuan tukeen ja juonitteluihin Moskovaa vastaan, Ivan III alisti lopulta Novgorodin seitsemän vuotta myöhemmin. Sitten Marfa ja hänen pojanpoikansa pidätettiin ja saatettiin Moskovaan (7. helmikuuta 1478); hänen maansa takavarikoitiin. Perinteen mukaan Marfa joutui menemään luostariin Nižni Novgorodissa, mutta Gail Lenhoff väittää, että hänen kohtalonsa pidätyksen jälkeen on epävarma, samoin kuin hänen kuolemansa päivämäärä ja olosuhteet. Kaari Utrio kirjoitti teoksessaan Eevan tyttäret, että Marfan kohtalona oli Moskovan vankiluolien ikuinen pimeys.

Merkitys 
Tuoreemman tutkimuksen mukaan Novgorodin arkkipiispa Feofil (1470–1480) teki Marfasta syntipukin peittääkseen roolinsa Novgorodin kyvyttömyydessä täyttää sopimusvelvoitteensa. Tarina Marfan petoksesta suurprinssiä kohtaan kirjoitettiin ilmeisesti ensimmäisen kerran arkkipiispan käsikirjoitukseen Novgorodissa 1470-luvun puolivälissä tai loppupuolella.

Marfan traaginen ura ja taistelu tasavaltaisen hallituksen puolesta sai paljon myötätuntoa ja huomiota venäläisiltä kirjailijoilta ja historioitsijoilta, etenkin niiltä, joilla on romanttinen tyyli. Hänet kuvataan Nikolai Karamzinin novellissa Pormestari Marfa tai Novgorodin kaatuminen, samoin kuin Fedotovin kirjassa Marfa Posadnitsa. Hänen uransa kiehtoi Aleksandr Puškinia, joka omisti 1830-esseensä hänelle. Sergei Jesenin kirjoitti historiallisen runon Marfa-pormestarista vuonna 1914.

Marfan patsas on osa Novgorodin Venäjän vuosituhannen muistomerkkiä.

Lähteet 

1400-luku
Venäjän historia