joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kiinanmuntjakki

Kiinanmuntjakki (Muntiacus reevesi) on Kiinan kaakkoisosassa ja Taiwanissa elävä pienikokoinen hirvieläin. Kiinanmuntjakkeja on istutettu myös Britanniaan ja Ranskaan, mutta laji on hävinnyt Ranskasta.

Kiinanmuntjakilla on kesällä punaruskea turkki, talvella se muuttuu harmaammaksi. Säkäkorkeus on puolisen metriä. Naaraat painavat 9–16 kiloa, urokset hiukan enemmän.

Kiinanmuntjakkia pidettiin aiemmin muntjakin eli intianmuntjakin (Muntiacus muntjak) alalajina.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Animal Diversity Web 
 Ultimate Ungulate 
 The Mammal Society 

Hirvieläimet
Lyyrysarvi

Lyyrysarvi eli tamengi eli eldinhirvi (Rucervus eldii, aiemmin Cervus eldii) on eteläaasialainen hirvieläin. Sitä tavataan Kiinassa, Intiassa, Kambodžassa, Laosissa ja Myanmarissa. Se on saattanut jo hävitä Vietnamista ja Thaimaasta.

Lyyrysarven säkäkorkeus on 114 cm ja pituus noin puolitoista metriä. Se voi painaa jopa 150 kg.

Lähteet 

Hirvieläimet
Uhanalaiset nisäkkäät
Velkakello

Velkakello on mittari, joka pyrkii näyttämään jonkun valtion velan reaaliajassa. Velkakellolla pyritään havainnollistamaan esimerkiksi velan kasvunopeutta. Velkakello voi olla virtuaalinen internet-sivu tai fyysinen mittari, kuten Yhdysvaltojen valtionvelkaa kuvaava velkakello Manhattanin Times Squarella New Yorkissa. Suomessa ideaa on kehitellyt toimittaja Mika Mäkeläinen, joka perusti kansalaishanke Velkakello.fi:n, virtuaalisen Suomen valtiovelkaa kuvaavan nettisivuston.

Katso myös
Velkajarru

Lähteet

Aiheesta muualla
Suomen Velkakello, sisältää myös tietoa velan kertymisestä ja syistä
Yhdysvaltojen velkakello
Suomen saatavakello
	
 
Julkinen talous
Onnea matkaan, Charlie!

Onnea matkaan, Charlie! () on Disney Channelin tuottama yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, joka kertoo denveriläisestä Duncanin perheestä. Perheen toiseksi vanhin lapsi, teini-ikäinen Teddy Duncan (Bridgit Mendler) pitää videopäiväkirjaa, jonka hän on omistanut perheen vastasyntyneelle kuopukselle, Charlotte ”Charlie” Duncanille. Suomessa sarjaa esittävät Disney Channel ja Nelonen.

Näyttelijät

Aiheesta muualla 
 Virallinen kotisivu 
 Virallinen kotisivu 
 

2010-luvun televisiosarjat
Yhdysvaltalaiset komediasarjat
Nuortensarjat
Tilannekomediat
Disney Channelin televisio-ohjelmat
Gerard (Yorkin arkkipiispa)

Gerard (k. 21. toukokuuta 1108) oli Englannin lordikansleri 1085–1092 ja Yorkin arkkipiispa vuosina 1100–1108. Ennen kuin hän saattoi ottaa vastaan Herefordin piispan viran vuonna 1096, hänet oli vihittävä diakoniksi ja papiksi. Pian Henrik I:sen valtaanastumisen jälkeen hänet nimitettiin Yorkin arkkipiispaksi ja joutui sittemmin osalliseksi pitkään jatkuneeseen kiistaan keskinäisestä arvojärjestyksestä Canterburyn kanssa.

Tausta
Gerard oli Winchesterin piispa Walkelinin ja Elyn luostarin apotin Simeonin veljenpoika. Hänen tiedetään olleen kanttori ja vuodesta 1091 arkkidiakoni Rouenin tuomiokirkossa.

Englannin kuningas Vilhelm Punainen lähetti hänet vuonna 1095 Roomaan neuvottelemaan paavi Urbanus II:sen kanssa koskien Anselm Canterburylaisen palliumia.

Kuolema ja jälkimaine
Gerard suositteli ainakin yhdelle papilleen heprean opiskelua, joka ei ollut tuohon aikaan yleistä. Hän tutki astrologiaa, minkä vuoksi häntä syytettiin noituuden harjoittamisesta. Näiden huhujen vuoksi häntä kieltäydyttiin hautaamasta Yorkin tuomiokirkkoon. Hän kuoli Southwellissa 21. toukokuuta 1108.

Lähteet 

Herefordin piispat
Yorkin arkkipiispat
Syntymävuosi tuntematon
Vuonna 1108 kuolleet
The Simpsons: Bart vs. the World

The Simpsons: Bart vs. the World on Acclaim Entertainmentin vuonna 1991 julkaisema tasohyppely, joka perustuu Simpsonit -televisiosarjaan. Peli on julkaistu Nintendo Entertainment System, Sega Master System ja Sega Game Gear -pelikonsoleille.

Pelaaminen 

Pelimekaniikka on lähestulkoon aivan samanlainen, kuin pelin edeltäjässä The Simpsons: Bart vs. the Space Mutants, mutta tällä kertaa pelaaja voi esimerkiksi ottaa kahden osuman sijaan viisi osumaa ennen kuolemaa. Lisäksi toisin kuin edeltäjässä, tässä pelissä on "power-uppeja", joista pelaaja voi saada lisää energiaa. 

Tässä pelissä on myös bonus-pelejä. Esimerkiksi muistipeli, puzzle-peli ja Trivia (jossa kysytään kysymyksiä koskien Simpsonit tv-sarjaa tuohon astisilta tuotantokausilta). Saadakseen pelin läpäistyä parhaan lopun, on pelaajan jokaiselta tasolta myös löydettävä piilotetut Hassu-lelut. Esimerkiksi yhdellä Pohjois-navan tasolla Hassu-lumiukko ja yhdellä Egyptin tasolla Hassu-muumio. Kaikkien Hassu-lelujen kerääminen avaa myös Hollywoodiin yhden erikoistason, joka pelaajan on myös läpäistävä ennen viimeistä pomotaistelua.

Juoni 
Bart Simpson osallistuu Hassu-klovnin piirustuskilpailuun, jossa hän voittaa maailmanympärimatkan palkinnoksi. Todellisuudessa Bartin voitto ja palkinto oli Montgomery Burnsin lahjonta Hassulle. 

Mr. Burns ja Waylon Smithers punovat juonia eliminoidakseen Simpsonien perheen, joka on aiheuttanut harmia Mr. Burnsille aikojen saatossa. Pelissä pelataan neljässä eri maassa ympäri maailman. Jokaisen maan lopussa Bart kohtaa loppuvastuksen, joka on aina joku Mr. Burnsin kaukainen sukulainen.

Pelin maat ovat Kiina, Pohjoisnapa, Egypti ja Hollywood.

Vastaanotto 
Mikrobitti antoi arvostelussaan NES-versiolle 84 pistettä sadasta.

Aiheesta muualla

Lähteet 

Vuoden 1991 videopelit
Bart Vs The World
Nintendo Entertainment System -pelit
Sega Master System -pelit
Sega Game Gear -pelit
Amiga-pelit
Atari ST -pelit
Tasohyppelyt
Ussurin rajavälikohtaus

Ussurin rajavälikohtaus oli Neuvostoliiton ja Kiinan kansantasavallan välinen sotilaallinen selkkaus  valtioiden rajan muodostavalla Ussurijoella maaliskuussa 1969. Se liittyi laajempaan, seitsemän kuukautta kestäneeseen rajaselkkausten sarjaan kaukoidässä,  kylmän sodan aikaisena Kiinan ja Neuvostoliiton välirikon kautena. Kiinassa selkkaukseen viitataan Zhenbao-saaren tapauksena (中苏边界冲突). Selkkaukseen liittyi aikanaan uhka paljon suuremmasta sotilaallisesta konfliktista. Rajakiista sovittiin lopullisesti vasta paljon Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen, vuonna 2004.

Ennen konflikteja Kiinan ja Neuvostoliiton rajajokien saaret olivat pääsääntöisesti Neuvostoliiton hallinnassa, vaikka kansainvälisen käytännön mukaan raja yleensä kulkee joen navigoitavaa keskilinjaa seuraten. Kiinan vahvistuessa tämä johti välien kärjistymiseen. Neuvostoliitolla oli 1960-luvulla Kiinan raja-alueella 658 000 sotilasta ja Kiinalla 814 000.

Vakavimmat yhteenotot tapahtuivat maaliskuussa 1969 neuvostoliittolaisten hallussaan pitämällä Ussurijoen Damanski-saarella (; ; ), kun kiinalaiset 2. maaliskuuta 1969 hyökkäsivät neuvostoliittolaisen rajapartion kimppuun, jolloin 31 neuvostosotilasta kaatui ja 94 haavoittui. Neuvostoliittolaiset vastasivat pommittamalla kiinalaisia joukkoja joen vastarannalla Mantšuriassa ja rynnäköimällä Damanskin saarelle. Neuvostoliitto siirsi saarelle neljä tuolloin sotasalaisuutena pidettyä panssarivaunua, laihoin seurauksin. Veristen operaatioiden jälkeen molemmat osapuolet vetäytyivät saarelta 15. maaliskuuta. Neuvostoarvioiden mukaan kokonaistappiot olivat 60 neuvostoliittolaista ja 800 kiinalaista kaatunutta tai haavoittunutta. Kiina ilmoitti vain vähäisistä tappioista.

Elokuussa rajakahakat jatkuivat lännempänä Sinkiangissa. Tilanne kiristyi, ja Neuvostoliitto alkoi suunnitella ennalta ehkäisevää ydiniskua Kiinaa vastaan. Tilanne rauhoittui, kun Neuvostoliiton pääministeri Aleksei Kosygin vieraili Pekingissä paluumatkalla Ho Tši Minhin hautajaisista Hanoista syyskuussa. Kiinalaiset siirtyivät tämän jälkeen saarelle ilman vastarintaa. Tästä huolimatta kumpikin osapuoli ylläpiti korostettua sotilaallista valmiutta alueella.

Neuvostoliiton purkauduttua 1991 sovittiin, että Damanskin saari kuuluu Kiinalle. Vuonna 1995 sovittiin rajansiirrosta 54 kilometrin jokijaksolla, mutta kolmen saaren hallinta pohjoisempana Amurin ja Argunin varrella jäi avoimeksi; tästä sovittiin 14. lokakuuta 2004, jolloin Ussurin kysymys tuli lopullisesti ratkaistuksi. Kiina sai Tarabovin (Jinlong) saaren ja puolet Ussurin (Heixiazi) saaresta Habarovskin läheltä. Venäjän valtakunnanduuma ratifioi sopimuksen 27. huhtikuuta 2005 ja Kiinan kansalliskongressin pysyvä komitea 20. toukokuuta 2005.

Aiheesta muualla 
Sino-Soviet Border Conflict 1969: U.S:Reactions 
Sino-Soviet Relations ''China: a country study. US Library of Congress, 1987

1969
Kiinan kansantasavallan historia
Neuvostoliiton historia
Kylmä sota
Kiinan ja Venäjän raja
Azerbaidžan (Iran)

Azerbaidžan on historiallinen maakunta Iranin luoteisosassa. Azerit käyttävät siitä usein nimitystä Etelä-Azerbaidžan. Hallinnollisesti alue jakautuu Itä-Azerbaidžanin, Länsi-Azerbaidžanin ja Ardabīlin maakuntiin, joissa on yhteensä 7,1 miljoonaa asukasta (vuonna 1996).

Alueen pääväestön muodostavat Keski-Aasiasta 1000-luvun alussa saapuneet azerit sekä kurdit. Azerit ovat etupäässä šiialaisia ja kurdit sunnimuslimeja. Historiallinen Azerbaidžan jaettiin Venäjän ja Iranin kesken Gulistanin ja Turkmantšain rauhansopimuksilla vuosina 1813 ja 1828. Venäjään ja myöhemmin Neuvostoliittoon kuulunut Araksjoen pohjoispuolinen alue muodostaa nykyään itsenäisen Azerbaidžanin tasavallan.

Iranin Azerbaidžan on tärkeä maatalousalue, jossa kasvatetaan vehnää, ohraa, tupakkaa ja puuvillaa. Suurin kaupunki ja teollisuuskeskus on Täbriz. Kaivosteollisuus tuottaa kuparia, arsenikkia, kivihiiltä ja suolaa.

1900-luvulla Iranin Azerbaidžanissa oli useita itsehallintoa vaatineita liikkeitä. Azerbaidžanin kriisin aikana vuonna 1945 se julistettiin Neuvostoliiton tukemaksi autonomiseksi tasavallaksi. Iranin valtion asettamista rajoituksista huolimatta paikallinen identiteetti on vahva, mutta samalla alueen azerit kokevat itsensä myös iranilaisiksi.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Encyclopædia Iranica: Azerbaijan 

Iranin maantiede
Azerbaidžanin kriisi

Azerbaidžanin kriisi oli kylmän sodan alkuun liittyvä konflikti Neuvostoliiton ja Iranin välillä. 

Toisen maailmansodan aikana Neuvostoliitto ja Britannia olivat miehittäneet Iranin turvatakseen maiden välisen huoltoreitin ja Iranin öljyvarojen hallinnan. Myöhemmin myös Yhdysvallat lähetti sotilaita Iraniin. Maiden välisen sopimuksen mukaan niiden tuli vetää joukkonsa pois Iranista viimeistään kuuden kuukauden kuluttua sodan loppumisesta.

Sodan päätyttyä Neuvostoliitto jatkoi Iraniin kuuluvan Azerbaidžanin miehittämistä. Neuvostojoukkojen tukema Azerbaidžanin demokraattinen puolue otti alueella vallan käsiinsä ja perusti joulukuussa 1945 hallituksen Täbriziin. Vastaavanlainen hallitus perustettiin Azerbaidžanin kurdialueen keskukseen Mahabadiin. Teheranissa pelättiin, että Neuvostoliitto haluaa erottaa alueen Iranista ja liittää sen Azerbaidžanin neuvostotasavaltaan.

Yhdysvaltojen tukema Iranin hallitus vei asian Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston käsiteltäväksi. Pääministeri Ahmad Qavan neuvotteli sopimuksen neuvostojoukkojen vetäytymisestä toukokuuhun 1946 mennessä. Samalla Iran lupautui vetämään kysymyksen pois turvallisuusneuvostosta, neuvottelemaan Azerbaidžanin hallituksen kanssa ja harkitsemaan neuvostoliittolais-iranilaisen yhteisyrityksen perustamista maan pohjoisosien öljyvarojen hyödyntämiseksi. Neuvostojoukkojen vetäydyttyä Iran kävi ensin neuvotteluja Azerbaidžanin hallituksen kanssa, mutta miehitti alueen joulukuussa 1946. Autonomiaa vaatineet azeri- ja kurdiliikkeet tukahdutettiin. Kesäkuussa 1947 Iranin uusi parlamentti hylkäsi ajatuksen yhteisen öljy-yhtiön perustamisesta.

Azerbaidžanin kriisiä on pidetty yhtenä kylmän sodan merkkipaaluista, joka sai Yhdysvallat näkemään Neuvostoliiton uutena strategisena vihollisena. Iranissa se herätti myötätuntoa Yhdysvaltoja kohtaan. Azerbaidžanissa Iranin hallituksen rankaisutoimet johtivat yhteiskunnallisten uudistusten mitätöintiin ja 15 000 demokratialiikkeen aktivistin tuhoamiseen.

Lähteet

Kansainväliset kriisit
Iranin historia
Neuvostoliiton historia
Kylmä sota
Iranin keisarikunta
Prisoner (televisiosarja)

Prisoner (The Prisoner) on yhdysvaltalais-brittiläinen scifi-televisiosarja vuodelta 2009. Sarja perustuu vuoden 1967 televisiosarjaan Saarroksissa. Sarjan pääosissa ovat James Caviezel ja Ian McKellen.

Tuotanto
Prisoner on yhdysvaltalais-brittiläinen yhteistuotanto. Sitä tuotettiin kuusi jaksoa. Sarja kuvattiin Etelä-Afrikassa ja Namibiassa. 

Sarja esitettiin ensimmäisen kerran Yhdysvalloissa AMC-kanavalla marraskuussa 2009. MTV3 alkoi esittää sarjaa Suomessa heinäkuussa 2011.

Ian McKellen sai Primetime Emmy -ehdokkuuden roolistaan 2:na vuonna 2010. Sarja oli ehdolla parhaan kuvauksen Emmy-palkinnon voittajaksi. Prisoner on ollut ehdolla Saturn Award -palkinnon ja kahden Satellite Award -palkinnon voittajaksi.

Tarina

Mies (James Caviezel) eroaa New Yorkissa toimivan suuryrityksen palveluksesta havaittuaan yrityksessä epäilyttävää toimintaa. Hieman tämän jälkeen hän herää aavikolla eikä muista miten on sinne joutunut. Hän päätyy eristettyyn aavikkoyhteisöön nimeltä Kylä. Kylässä häntä kutsutaan nimellä 6 ja hänelle väitetään, ettei mitään New Yorkia ja muuta maailmaa ole olemassakaan. Kylää hallitsevan miehen 2:n (Ian McKellen) mukaan muu maailma on vain 6:n kuvitelmaa. Suurin osa kyläläisistä uskoo näin, 6 epäilee, että heitä manipuloidaan ja pidetään pakolla eristyksessä. Tietämättä keneen voi luottaa 6 päättää selvittää totuuden ja paeta, vaikka se johtaa hänet ja muita hengenvaaraan.

Näyttelijät ja hahmot

Jaksot
{| class="wikitable"
|- bgcolor="#CCCCCC"!!!
! Nro !! Englanninkielinen nimi !! Suomenkielinen nimi !! Alkuperäinen esitys !! Esitetty Suomessa
|-
| 1 || Arrival || Saapuminen || 15. marraskuuta 2009 || 4. heinäkuuta 2011
|-
| 2 || Harmony ||  Sopusointu || 15. marraskuuta 2009 || 11. heinäkuuta 2011
|-
| 3 || Anvil || Alasin || 16. marraskuuta 2009 || 18. heinäkuuta 2011
|-
| 4 || Darling || Sydänkäpynen || 16. marraskuuta 2009 || 25. heinäkuuta 2011
|-
| 5 || Schizoid || Seko || 17. marraskuuta 2009 || 1. elokuuta 2011
|-
| 6 || Checkmate || Shakkimatti || 17. marraskuuta 2009 || 8. elokuuta 2011
|-
|}

Lähteet

Aiheesta muualla
 Prisoner AMC:n sivuilla
 Prisoner ITV:n sivuilla
 Prisoner MTV3:n sivuilla
 

Minisarjat
Yhdysvaltalaiset scifi-sarjat
Brittiläiset scifi-sarjat
2000-vuosikymmenen televisiosarjat
ITV:n televisio-ohjelmat
AMC:n televisio-ohjelmat
Per Ivar Moe

Per Ivar Moe (s. 11. marraskuuta 1944 Ålesund)
on norjalainen pikaluistelun maailmanmestari ja olympiamitalisti.

Moe nousi kansainvälisesti tunnetuksi pikaluistelijaksi 18-vuotiaana vuonna 1963 saavuttaessaan EM-pronssia ja sijoittuessaan MM-kilpailuissa neljänneksi. Vuonna 1964 hän voitti Norjan-mestaruuden, saavutti EM-pronssia ja sijoittui MM-kisoissa viidenneksi. Innsbruckin olympialaisissa 1964 hän saavutti 5 000 metrillä hopeaa 0,2 sekuntia maanmiehelleen Knut Johannesenille hävinneenä sekä sijoittui 10 000 metrillä 13:nneksi.

Vuonna 1965 Moe voitti Oslossa maailmanmestaruuden; yksittäisistä matkoista hän oli ensimmäinen 1 500 metrillä, neljäs 10 000 metrillä, viides 5 000 metrillä ja kymmenes 500 metrillä. Göteborgin EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa. Vuonna 1966 hän sijoittui MM-kilpailuissa kymmenenneksi ja kaatui EM-kilpailujen 5 000 metrillä. Hän lopetti kilpauransa 21-vuotiaana.


Henkilökohtaiset ennätykset 

 500 metriä: 41,6
 1 500 metriä: 2.06,9
 3 000 metriä: 4.31,8
 5 000 metriä: 7.38,6
 10 000 metriä: 15.47,8

Lähteet

Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla 

Norjalaiset pikaluistelijat
Norjalaiset olympiamitalistit
Vuonna 1944 syntyneet
Elävät henkilöt
Going to Kansas City

Going to Kansas City on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut elokuva. Elokuvan on ohjannut Pekka Mandart ja käsikirjoituksesta vastaa Mandartin lisäksi Tony McNabb.

Elokuvasta ja sen tekemisestä on julkaistu kirja Going to Kansas City – Elokuva ja kuinka se tehtiin. Kirjan on toimittanut Pamela Mandart ja Mikko Aarne.

Elokuva kertoo suomalaisesta opiskelijapoika Mikko Vihavaisesta (Mikko Nousiainen), joka lähtee vaihto-oppilaaksi Yhdysvaltoihin. Musiikillisesti lahjakkaan opiskelijan oli tarkoitus asua Kansas Cityn kaupungissa, mutta joutuikin pieneen maalaiskaupunkiin. Kaupungissa Mikko rakastuu kahvilassa työskentelvään Carlyyn (Melissa Galianos), mutta tytön seriffi-isä (Michael Ironside) ei ole innoissaan asiasta.

Mikko lähtee ystävineen lähikaupunkiin juhlimaan. Porukka joutuu ampumavälikohtaukseen, joka johtaa kuolemantapaukseen. Mikko oli tapauksessa sivullinen, mutta väärinymmärryksen vuoksi sai syyt niskoilleen.

Elokuvaa kuvattiin Suomessa sekä Kanadassa Montrealissa, Clarencevillessa ja Saint-Jean-sur-Richelieussa. Elokuvaa ei ole esitetty elokuvateattereissa Suomen ulkopuolella. Televisioesityksen se sai Kreikassa, Espanjassa ja Brasiliassa.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 
 Film-o-holic.com – elokuvan arvostelu
 MTVuutiset.fi – elokuvan arvostelu

Suomalaiset draamaelokuvat
Vuoden 1998 suomalaiset elokuvat
Vuoden 1998 kanadalaiset elokuvat
Suomalaiset nuortenelokuvat
Isco

Francisco Román Alarcón Suárez eli Isco (s. 21. huhtikuuta 1992 Benalmádena, Málagan maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Sevillaa ja on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.

Seurajoukkueura 
Vuosina 1999-2006 Isco pelasi syntymäkaupunkinsa Atlético Benamiel-joukkueessa. Isco on Valencian junioriakatemian kasvatti. Kauden 2009–2010 hän edusti seuran reservijoukkuetta, joka pelasi maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä. Ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa hän teki 11. marraskuuta 2010 Copa del Reyn ottelussa UD Logroñésia vastaan. Ottelu päättyi Valencian 4–1-voittoon Iscon viimeisteltyä kaksi joukkueensa osumista. Ensimmäisen ottelunsa maan pääsarjassa Primera Divisiónissa Isco pelasi 14. marraskuuta 2010 kotikentällä Getafea vastaan.

Heinäkuussa 2011 hän palasi kotikaupunkiinsa ja teki viisivuotisen sopimuksen Málagan kanssa, joka maksoi hänestä 6 miljoonan euron siirtokorvauksen.

Isco teki ensimmäisen maalinsa uudessa seurassaan 21. marraskuuta 2011 ottelussa Racing de Santanderia vastaan. Hän onnistui maalinteossa myös seuraavalla viikolla, kun joukkue kohtasi Villarrealin. Hän pelasi lopulta ensimmäisellä kaudellaan andalusialaisseurassa yhteensä 32 sarjaottelua ja teki niissä viisi (5) maalia. Joukkue teki myös kaudella seurahistoriaa päästessään karsimaan paikasta Mestarien liigaan ensimmäistä kertaa.

18. syyskuuta 2012 Málagan seurahistoriansa ensimmäisessä Mestarien liigan lohkovaiheen ottelussa, se kohtasi venäläisen Pietarin Zenitin. Isco teki historiallisessa kohtaamisessa kaksi maalia, jonka lisäksi hänet palkittiin ottelun parhaana pelaajana. 22. joulukuuta 2012 hän teki ottelun ensimmäisen maalin, kun Málaga kaatoi kotikentällä Real Madridin numeroin 3–2.

28. tammikuuta 2013 seura solmi Iscon kanssa uuden parannellun sopimuksen, jossa muun muassa korotettiin pelaajan sopimuksessa olevaa ulosostohintaa 14 miljoonalla eurolla, yhteensä 35 miljoonaan euroon. 13. maaliskuuta 2013 pelatussa Mestarien liigan neljännesvälierien toisessa osaottelussa Portoa vastaan, Isco vei maalillaan Málagan 1–0-johtoon, joka tasoitti otteluparin yhteismaaleissa 1–1. Espanjalaisseura onnistui kuitenkin maalinteossa vielä kertaalleen 77. peliminuutilla ja jatkoi näin matkaansa puolivälieriin yhteistuloksella 2–1.

27. kesäkuuta 2013 Isco siirtyi Real Madridiin viisivuotisella sopimuksella. Hänet esiteltiin yleisölle 3. heinäkuuta 2013 Santiago Bernabéulla. Lehtiarvioiden mukaan hänestä maksettiin noin 30 miljoonan euron siirtokorvaus.

Maajoukkueura 
Isco teki ensiesiintymisensä Espanjan maajoukkueessa 6. helmikuuta 2013 Qatarissa pelatussa ystävyysottelussa Uruguayta vastaan.

Saavutukset 

Real Madrid:
Espanjan pääsarjamestaruus: 2016–2017, 2019–2020, 2021–2022
Espanjan cup: 2013–2014
Mestarien liiga: 2013–2014, 2015–2016, 2016–2017, 2017–2018, 2021–2022
Euroopan supercup: 2014, 2016, 2017
Espanjan supercup: 2017, 2019–2020, 2021–2022
Seurajoukkueiden maailmanmestaruus: 2014, 2016, 2017, 2018

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Iscon tilastot BDFutbol-sivustolla 

Espanjalaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1992 syntyneet
Elävät henkilöt
Plamen Kralev

Plamen Simeonov Kralev () (s. 22. helmikuuta 1973 Sofia) on bulgarialainen liikemies ja moottoriurheilija. Ennen uraansa Kralev valmistui University of Architecture, Civil Engineering and Geodesy -koulusta rakennusinsinööriksi vuonna 1999. Kralev aloitti uransa vasta vuonna 2007, jolloin hän kilpaili Europe Ferrari Challenge -sarjassa. Hän voitti kaksi kilpailua sijoittuen 11:nneksi. Vuonna 2008 Kralev kilpaili FIA GT3 European -mestaruussarjassa, ADAC GT Masters, Italian Ferrari Challenge ja International GT Open -sarjassa. Vuonna 2009 Kralev kilpaili International GT Open, Le Mans Series ja Le Mansin 24 tunnin ajossa, jossa hän ajoi 11:nneksi. Kralev kilpaili myös Aasian GP2-sarjassa kaudella 2009–2010 Trident-tallissa saavuttamatta pisteitä. Kralev oli yhdessä maanmiehensä Vladimir Arabadžievin kanssa ensimmäinen bulgarialainen, joka on kilpaillut GP2-tasolla. Vuonna 2010 Kralev kilpaili F2-sarjassa saavuttaen yhden pisteen. Kralev jatkoi sarjassa kausilla 2011 ja 2012.

Lähteet

Aasian GP2 -kuljettajat
Bulgarialaiset autourheilijat
Elävät henkilöt
Vuonna 1973 syntyneet
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut 1998

21. jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut pelattiin Burkina Fasossa 7.–28. helmikuuta 1998. Turnaukseen osallistui 16 maata, jotka pelasivat neljässä lohkossa. Mestaruuden voitti kolmatta kertaa Egypti, joka kukisti loppuottelussa Etelä-Afrikan 2–0.

Pelipaikat

Osallistujamaat

 (eteni suoraan kisoihin hallitsevana mestarina)

Turnauksen ulkopuolelle jääneitä

Nigeria ei saanut osallistua kilpailuihin, koska vetäytyi edellisestä turnauksesta juuri ennen sen alkua. Muut joukkueet eivät selviytyneet karsinnoista kisoihin.

Ottelut

Alkulohkot
Vihreällä pohjalla olevat joukkueet etenevät pudotuspeleihin.

Lohko A

Lohko B

Lohko C

Lohko D

Pudotuspelit

Puolivälierät

Välierät

Pronssiottelu

Loppuottelu

Maalintekijät
7 maalia (2 pelaajaa):
 Hossam Hassan
 Benedict McCarthy
4 maalia (2 pelaajaa):
 Jerry Tondelua
 Joël Tiéhi
3 maalia (2 pelaajaa):
 Alphonse Tchami
 Souleymane Oularé
2 maalia (11 pelaajaa):
 Paulo Silva
 Kassoum Ouédraogo
 Lokenge Mungongo
 Ibrahima Bakayoko 
 Tchiressoua Guel
 Saïd Chiba
 Eliphas Shivute
 Gervatius Uri Khob
 Mehdi Ben Slimane
 Hassen Gabsi
 Ziad Tlemçani

Tähdistöjoukkue
Maalivahti
  Nader El-Sayed
Puolustajat
  Mark Fish
  Jojó
  Noureddine Naybet
  Mohamed Emara
Keskikenttäpelaajat
  Charles Akonnor
  Hassen Gabsi
  Tchiressoua Guel
  Ekanza Simba
Hyökkääjät
  Hossam Hassan
  Benedict McCarthy

Aiheesta muualla 
Lisätietoja turnauksesta

Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut
Afrikan-mestaruuskilpailut 1998
Afrikan-mestaruuskilpailut
Fly

Fly voi tarkoittaa esimerkiksi seuraavia:

 Fly, joki Papua-Uudessa-Guineassa
 HMS Fly (J306), Britannian Kuninkaallisen laivaston Algerine-luokan miinanraivaaja

Elokuva, televisio ja raido 
 Kärpänen (vuoden 1958 elokuva), kauhuelokuvan ohjannut Kurt Neumann
 Kärpänen (vuoden 1986 elokuva), uudelleenohjauksen edellisestä elokuvasta ohjannut David Cronenberg
 Fly FM, radioasema Malesiassa
 FLY FM 89,7, radioasema Kreikassa
 Fly TV, televisiokanava Australiassa
 WFLY (FLY 92), radioasema Albanyssa, New Yorkissa

Musiikki 
 Fly Records, levy-yhtiö
 Fly (band), jazz-trio
 The Flys (yhdysvaltalainen yhtye), rockyhtye
 The Flys (brittiläinen yhtye), englantilainen punkyhtye
 F.L.Y., latvialainen yhtye
 Fast Life Yungstaz, rapyhtye

Albumit 
 Fly (Dixie Chicksin albumi), albumi julkaistu 1999
 Fly (Flu-Bandin albumi), albumi julkaistu 1981
 Fly (Sarah Brightmanin albumi), albumi julkaistu 1995
 Fly (Yoko Onon albumi), albumi julkaistu 1971 
 Fly (Zuccheron albumi), albumi julkaistu 2006

Kappaleet 
 "Fly" (Wanessa Camargon kappale), vuoden 2009 single Wanessa Camargolta, mukana Ja Rule
 "Fly" (Sugar Rayn kappale), vuoden 1997 single
 "Fly" (Hilary Duffin kappale), vuoden 2004 single Hilary Duffilta
 "Fly" (Blind Guardianin kappale), vuoden 2006 single Blind Guardianilta
 "Fly" (Jars of Clayin kappale), vuoden 2002 kappale Jars of Claylta
 "Fly" (Nickelbackin kappale), Nickelbackin ensimmäinen single
 "Fly" (Sick Puppiesin EP), Sick Puppiesin EP
 "Fly", kappale Celine Dionin albumilta Falling into You
 "Fly", kappale korealaiselta yhtyeeltä Epik High
 "Fly," kappale Luscious Jacksonin vuoden 1999 albumilta Electric Honey
 "Fly", kappale Veruca Saltin vuoden 1994 albumilta American Thighs
 "Fly", kappale japanilaiselta yhtyeeltä SMAP
 "Fly," kappale Sanctus Realin albumilta The Face of Love.
 "Fly", kappale kiinalaisen artistin Faye Wongin albumilta Scenic Tour
 "Fly", kappale Nick Draken vuoden 1970 albumilta Bryter Layter
 "Fly (The Angelin kappale)", kappale vuoden 1998 debyyttialbumilta The Wilkinsons
 "Fly", kappale belgialaiselta yhtyeeltä Machiavel
 "Fly," kappale Ludovico Einaudin vuoden 2007 albumilta Divenire
 "Fly (Nicki Minajin kappale)", kappale Nicki Minajilta, mukana Rihanna, albumilta Pink Friday
Yrjö Kivivirta

Yrjö Kivivirta (s. 2. elokuuta 1906 Fiskars) oli suomalainen mäkihyppääjä.

Kivivirta sijoittui Lahden MM-kisoissa 1926 mäkihypyssä parhaana suomalaishyppääjänä viidenneksi. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1931 ja saavutti SM-hopeaa vuonna 1926. Puijon kilpailun hän voitti vuosina 1929 ja 1933. Salpausselän Kisoissa hän sijoittui toiseksi vuonna 1923 ja kolmanneksi vuonna 1927. 

Yhdistetyssä hän saavutti SM -hopeaa SM-hopeaa vuonna 1926 ja SM-pronssia vuonna 1927. Hänen poikansa Klaus Kivivirta (s. 1931) kilpaili mäkihyppääjänä 1950-luvulla.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset mäkihyppääjät
Suomalaiset yhdistetyn hiihtäjät
Vuonna 1906 syntyneet
Kuolinvuosi puuttuu
Turan Dursun

Turan Dursun (1934 – 4. syyskuuta 1990) oli turkkilainen ateistinen ajattelija, kirjailija, kolumnisti ja uskostaan luopunut mufti. Hän kirjoitti useita teoksia, joissa muun muassa esitetään ankaraa arvostelua islamia kohtaan. Hän kärsi jatkuvasta uhkailusta ja kuoli lopulta henkirikoksen uhrina Istanbulissa.

Elämä 
Dursunin isä oli harras muslimi, joka motivoi poikaansa uskonnollisen uran luomiseen. Dursunista tuli mufti vuonna 1958. Työskennellessään Sivasissa hän muun muassa radikaalisti salli imaamien osoittavan kunnioitusta Mustafa Kemal Atatürkille kiitokseksi armeijan imaamien konferenssimatkoille tuomista ruokapaketeista. Hän piti tärkeänä imaamien muutakin kuin uskonnollista kouluttamista. Dursun sai jo muftina toimiessaan paitsi paljon seuraajia, myös paljon vihollisia ja uhkauksia; hän joutuikin lähtemään Sinopin kaupunkiin. Muftina toimimisen hän lopetti vuonna 1966.

Dursun kertoi Şule Perinçekin haastattelussa eräästä varhaisimmista hetkistään, jolloin oli epäillyt Jumalan olemassaoloa. Dursun oli 11-vuotiaana ollut ihastunut Safi-nimiseen tyttöön, jonka isosisko Sabo oli vammainen. Unessaan hän näki Jumalan ja tiedusteli tältä, miksi tämä oli luonut Maan eikä pelkkää taivasta ja että miksi Sabo oli "vammainen" ja Safi "kaunis". Samassa haastattelussa Dursun mainitsi suhtautuneensa Jumalan käsitteeseen aina kyseenalaistaen. Siirtyminen ateismiin tapahtui kuitenkin hiljalleen.

Dursunin toimiessa muftina suunniteltiin hänen esittelemistään paaville. Hänestä haluttiin antaa älyllinen vaikutelma, joten hän alkoi perehtyä kristinuskoon. Verratessaan laajaa islamtietoisuuttaan kristilliseen informaatioon hän alkoi suhtautua uskontoonsa epäluuloisesti. Hän päätteli, että jos Jumala on olemassa, hän ei ole sellainen, joksi islam hänet kuvailee. Dursun alkoi tutkia myös antropologiaa ja uskoa ihmisen kehittymiseen miljoonien vuosien evolutiivisen prosessin tuloksena. Hän vietti jonkin aikaa sitoutumattomana teistinä, mutta hylkäsi sitten jumaluskon täysin.

Luovuttuaan muftin asemasta Dursun asui Istanbulissa. Hän toimi Turkin radio- ja televisioyhtiön (TRT) palveluksessa vuoteen 1982. Vuonna 1987 hän tutustui kansallismieliseen ja sosialistiseen poliitikko Doğu Perinçekiin, joka toimitti 2000'e Doğru -lehteä. Dursunista tuli sen kolumnisti. Hän kirjoitti myös muihin julkaisuihin. Hän julkaisi suuren määrän kirjoja, joihin lukeutuu Muqaddimahin turkinkielinen käännös. Dursunin merkittävä saavutus oli islamin avaaminen sisäiselle kritiikille joukkoviestimien avulla.

Kaksi miestä ampui Dursunin tämän lähdettyä ulos kotoaan Aasian puoleisessa Istanbulissa. Surma on yhä epäselvä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Turan Dursun -sivusto 

Turkkilaiset kirjailijat
Kolumnistit
Ateistit
Turkkilaiset uskonnolliset johtajat
Imaamit
Turkkilaiset henkirikosten uhrit
Islamin kritiikki
Vuonna 1934 syntyneet
Vuonna 1990 kuolleet
Jonas Gahr Støre

Jonas Gahr Støre (s. 25. elokuuta 1960 Oslo, Norja) on norjalainen poliitikko, Norjan työväenpuolueen johtaja ja Norjan nykyinen pääministeri lokakuusta 2021 lähtien. Aiemmin hän oli Jens Stoltenbergin toisen hallituksen ulkoministeri vuosina 2005–2012. Norjan sosiaali- ja terveysministerinä Støre toimi vuosina 2012–2013.

Støre opiskeli valtiotieteitä arvostetussa Institut d’études politiques de Paris -yliopistossa, minkä jälkeen hän toimi vuoden tutkijana Harvardin yliopistossa. Støre on aiemmin työskennellyt Norjan Punaisen Ristin johdossa. Hänen huomattava varallisuutensa on peräisin hänen isovanhempiensa perustaman yrityksen myynnistä 1970-luvulla.

Katso myös
 Støren hallitus

Lähteet

Aiheesta muualla 

Norjalaisten puolueiden puheenjohtajat
Norjan ulkoministerit
Norjan pääministerit
Vuonna 1960 syntyneet
Elävät henkilöt
The Hall of the Olden Dreams

The Hall of the Olden Dreams on espanjalaisen power metal -yhtye Dark Moorin toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 2000.

Kappaleet

Kokoonpano 
 Elisa C. Martín – laulu
 Enrik García – kitara
 Albert Maroto – kitara
 Anan Kaddouri – bassokitara
 Jorge Sáez – rummut
 Roberto Peña de Camús – kosketinsoitin

Muut tekijät 
 Andreas Marschall – kansikuva
 Luigi Stefanini – tuottaja, äänittäjä

Aiheesta muualla 
 The Hall of the Olden Dreams discogs.com -sivustolla

Vuoden 2000 albumit
Espanjalaiset power metal -albumit
Espanjalaiset sinfoniset metallialbumit
Kangasalan Urheilijat -68

KU-68 (Kangasalan Urheilijat -68) on urheiluseura, jossa harrastetaan monia lajeja kuten koripalloa, salibandya sekä yleisurheilua. Suoraman Ponnistus ja Vatialan Vauhti yhdistettiin vuonna 1968 ja perustettiin KU-68, joka alkoi toimia koko Kangasalan kunnan alueella TUL:n yleisseurana. 

Seura on saanut toiminnastaan Wihuri-palkinnon vuonna 2006. Seuran jäsenmäärä on noin 700 (2006).

Lähteet

Aiheesta muualla 
Seuran kotisivu 
Järvenpää, Eero: Kangasalan Urheilijat -68. 2008. 

Kangasalalaiset urheiluseurat
Suomalaiset urheilun yleisseurat
Söderholm

Söderholm on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:

 Anna-Lisa Söderholm (1941–2014), suomalainen hammaslääkäri, lääkäri ja professori
 Arthur Söderholm (1875–1947), suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos
 Henry Söderholm (1938–2015), suomalainen diplomaatti
 Jan-Christian Söderholm (s. 1976), suomalainen näyttelijä
 Johan Albert Söderholm (1827–1866), suomalainen filosofian tohtori ja roomalaisen kirjallisuuden dosentti
 John Söderholm (1858–1907), suomalainen toimittaja
 Karl Söderholm (1859–1948), Korkeimman hallinto-oikeuden presidentti ja Åbo Akademin kansleri
 Karl Söderholm (1890–1960), suomalainen jääkärieverstiluuntantti
 Kerstin Söderholm (1897–1943), suomenruotsalainen runoilija
 Mayreth Söderholm (s. 1970), suomalainen näyttelijä ja käsikirjoittaja
 Michaela Söderholm (s. 1992), suomalainen malli, Miss Suomi 2017
 Miika Söderholm, suomalainen punkmuusikko
 Oskari Söderholm (1854–1915), suomalainen lehtimies
 Ragnar Söderholm (1907–1975), suomalainen järjestöjohtaja, maanviljelysneuvos
 Rauno Söderholm (1951–2010), kirjailija, runoilija, filosofi ja politiikan tutkija
 Roosa Söderholm, suomalainen näyttelijä
 Toni Söderholm (s. 1978), suomalainen jääkiekkoilija
 Viktor Vilhelm Söderholm (1838–1901), suomalainen merikapteeni, maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Damage (vuoden 2009 elokuva)

Damage on vuonna 2009 suoraan DVD:lle julkaistu yhdysvaltalainen toimintaelokuva. Elokuvan on ohjannut Jeff King ja käskikirjoittanut Frank Hannah. Pääosissa näyttelivät Steve Austin, Walton Goggins ja Laura Vandervoort.

Elokuva julkaistiin suoraan DVD:lle Briteissä ja Australiassa. Sen sijaan Yhdysvalloissa elokuva sai ensi-iltansa elokuvateattereissa tammikuussa 2010.

Juoni
John Brickner pääsee ehdonalaiseen vapauteen ja saa näin elää ulkomaailmassa. Brickner löytää pian töitä rakennustyömaalta ja portsarin paikan baarista. Myöhemmin Veronica pyytää Brickneriltä palvelusta kerätä rahaa hänen tyttärensä sydämen siirtoa varten. Brickner ei aluksi aio auttaa, mutta päättää lopulta tarttua Renon tarjoukseen ansaitakseen rahaa tappeluista leikkausta varten.

Rooleissa

Aiheesta muualla
 Leffatykin arvostelu

Vuoden 2009 yhdysvaltalaiset elokuvat
Yhdysvaltalaiset toimintaelokuvat
Suoraan videolle julkaistut elokuvat
Jeff Kingin ohjaamat elokuvat
Von Economon tauti

Von Economon tauti eli encephalitis lethargica eli unitauti on aivotulehduksen laji. Tauti vahingoittaa potilaan aivoja ja johtaa usein parkinsonismiin tai kuolemaan. Tautia kutsuttiin myös nimellä post-enkefaliittinen parkinsonismi. Sairauden kuvasi ensimmäisenä Constantin von Economo (1876–1931) vuonna 1917. Suuri unitautiepidemia riehui maailmassa vuosina 1915–1926.

Taudin syy ei ole tiedossa.  Eräitä viruksia, esimerkiksi influenssavirusta, on epäilty taudin aiheuttajaksi.

Katso myös
Unitauti eli afrikkalainen trypanosomiaasi

Aiheesta muualla
Suomen Parkinson-säätiö: 4. Uusi aika - 1950

Tartuntataudit
Neurologiset sairaudet
Tiina Lindfors

Tiina Tuulikki Lindfors (s. 14. huhtikuuta 1958 Helsinki) on suomalainen tanssija-koreografi. Hän on yksi Tanssiteatteri Erin perustajista.

Lindfors valmistui ylioppilaaksi vuonna 1977. Hän oli Tanssiteatteri Jazz-Pointin tanssija 1980–1985 ja tanssija-koreografi 1985–1987. Lindfors kirjoitti vuosina 1976–1990 tanssikritiikkejä Turun Sanomiin. Vuonna 1989 hän oli vieraileva koreografi Kansallisbaletissa ja vuonna 1990 Estonia-baletissa.

Vuonna 1989 Lindfors perusti Tanssiteatteri Erin yhdessä Lassi Sairelan ja Eeva Soinin kanssa. Hän on tehnyt Erille yli 50 koreografiaa. Hän on esiintynyt 28 maassa noin 350 näytöksellä.

Lindfors sai Suomi-palkinnon yhdessä Tanssiteatteri Erin kanssa vuonna 1995. Lisäksi hän on saanut Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1999 ja Svenska kulturfondenin palkinnon vuonna 2005. Vuonna 2011 Lindfors sai Kirkon kulttuuripalkinnon tanssidraamasta Passio.

Tiina Lindfors on arkkitehti Teuvo Lindforsin ja balettitanssija ja tanssikriitikko Irma Vienola-Lindforsin tytär. Hän on avoimesti lesbo. Lindfors työskenteli Setan historian ensimmäisenä toimistosihteerinä 1980-luvulla.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Suomalaiset nykytanssijat
Suomalaiset koreografit
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt
Pilokarpiini

Pilokarpiini on lääkeaine, jota käytetään glaukooman ja kuivasuisuuden hoidossa. Pilokarpiini on parasympatomimeetti eli sen vaikutukset muistuttavat parasympaattisen hermoston aktiivisuutta. Rakenteellisesti se on alkaloidi ja muistuttaa välittäjäaineina toimivia histamiinia ja asetyylikoliinia. Asetyylikoliiniesteraasi, asetyylikoliinia hajottava entsyymi, ei hajota pilokarpiinia. Lääkkeen kauppanimiä ovat Fotil, Isopto Carpine ja Minims Pilocarpine nitrate.

Akuutissa ahdaskulmaglaukoomassa pilokarpiini vaikuttaa kammiokulmaa avaavasti, jolloin kammionesteen poistuminen helpottuu ja silmänpaine alenee. Avokulmaglaukoomassa se lisää kammioveden poistumista. Tällöin lääke annetaan silmätippoina. Silmänpainetta alentava vaikutus alkaa muutamassa minuutissa ja kestää 4–8 tuntia. Silmässä pilokarpiini vaikuttaa myös mioottina, eli se saa pupillin pienenemään aiheuttamalla supistusspasmin parasympaattisesti hermotetussa mustuaisen supistajalihaksessa.

Pilokarpiinia käytetään myös Sjögrenin oireyhtymän hoitoon sekä häiriintyneen syljenerityksen ehkäisyyn kaulan tai niskan alueen sädehoidon jälkeen. Aineen tehon glaukooman hoitoon osoitti ensimmäisenä Adolf Weber vuonna 1877.

Kuten muutkin parasympatomimeetit, pilokarpiini voi aiheuttaa rauhastoiminnan kiihtymistä, suoliston toiminnan häiriöitä ja verenpaineen laskua.

Pilokarpiinia saadaan Pilocarpus-suvun kasvien, kuten Brasiliassa kasvavan Pilocarpus jaborandi -pensaan lehdistä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 ChemSpider: Pilocarpine (5699) 
 KEGG: Pilocarpine (D00525)
 UNII: Pilocarpine (01MI4Q9DI3) 
 IUPHAR ligand: 305
 ChEMBL: Pilocarpine (CHEMBL550)
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Pilocarpine 

Parasympatomimeetit
WHO:n tärkeimmät lääkkeet
Manufaktuurijohtokunta

Manufaktuurijohtokunta oli vuosina 1835–1884 toiminut suomalainen valtion keskusvirasto, joka vastasi teollisuuteen ja tuotantoon liittyvistä asioista. Sen tuli valvoa ja edistää manufaktuurilaitoksia, tehtaita, käsityöläisammatteja ja kotiteollisuutta sekä hankkia tietoa uusista keksinnöistä ja kehittää teknillistä koulutusta. Suomen patenttijärjestelmä kehittyi manufaktuurijohtokunnan alaisuudessa, ja se olikin nykyisen Patentti- ja rekisterihallituksen kaukainen edeltäjä.

Manufaktuurijohtokunta perustettiin 20. toukokuuta 1835. Johtokunnan muodostivat senaatin valtiovaraintoimituskunnan päällikkö puheenjohtajana sekä kolme muuta jäsentä, joista yksi oli vuorilaitoksen yli-intendentti. Johtokunta johtoon asetettiin vuoden 1859 oma intendentti. Manufaktuurijohtokunta yhdistettiin vuoden 1885 alusta vuorihallituksen kanssa uudeksi teollisuushallitukseksi.

Pääjohtajat
Titteli vuoteen 1858 puheenjohtaja, vuodesta 1859 intendentti
Lars Sackleen 1835–1840
Lars Gabriel von Haartman 1840–1858
Julius von Mickwitz 1859–1884

Lähteet
Pääjohtajakunta, s. 197–201. SKS, Helsinki 2005.

Suomen entiset viranomaiset ja keskusvirastot
Suomen teollisuushistoria

Aiheesta muualla
 Tietoa johtokunnan aineiston tutkimisesta
Räjähtävät luodit

Räjähtävät luodit ovat luoteja, jotka sisältävät räjähdepanoksen ja sen sytyttävän isku- ja joissain malleissa myös aikasytyttimen. 400:aa grammaa kevyempien räjähtävien luotien käyttö henkilömaaleja vastaan on kielletty sotilaskäytössä kansainvälisillä sopimuksilla vuodesta 1868 alkaen.

Joskus "räjähtävistä luodeista" puhuttaessa tarkoitetaan luoteja, jotka pirstoutuvat tai muuttavat muotoaan pehmytkudokseen tai luuhun osuttuaan. Tällaiset luodit kiellettiin sodankäynnissä vuonna 1899.

Historiaa 
Räjähtäviä luoteja käytettiin Yhdysvaltojen sisällissodassa, patruunana oli .58-kaliiberinen räjähtävä GARDINER-luoti läpipalavalla aikasytyttimellä. Siinä oli lyijykuoren sisällä pieni ruutipanos, joka räjähti ohi ammuttuna 200-250 metrin päässä tai osuman saaneen sisällä. Luoti ei räjähtänyt pirstaleiksi, vaan laajeni huomattavasti. Ammuksia valmisti Unionin joukoille tehdas New Yorkissa, mutta Konfederaatin joukot kaappasivat usein ammuslastit ja käyttivät niitä Unionin joukkoja vastaan.

Katso myös 
 Dumdum

Lähteet 

Luodit
Sebastián Coates

Sebastián Coates Nion (s. 7. lokakuuta 1990 Montevideo, Uruguay) on uruguaylainen jalkapalloilija, joka pelaa Portugalin liigan Sportingissa. Hän on pelipaikaltaan puolustaja.

Ura 

Coatesin ura alkoi uruguaylaisessa Nacionalissa. Hän nousi edustusjoukkueeseen 2009, minkä jälkeen hän voitti seurassa muun muassa kaksi mestaruutta ja hänet valittiin Uruguayn pääsarjan parhaaksi pelaajaksi. Elokuussa 2011 Coates siirtyi englantilaiseen Liverpooliin noin 7 miljoonan punnan siirtosummalla.

Loukkaannuttuaan maajoukkuepelissä Coates lainattiin kasvattajaseuraansa Nacionaliin vuoden 2014 tammikuussa. Kauden 2014-2015 hän oli lainassa Sunderlandissa. Heinäkuussa 2015 Coates siirtyi virallisesti Sunderlandin riveihin nelivuotisella sopimuksella. Siirtosummaa ei julkistettu.

31. tammikuuta 2016 Coates siirtyi lainalle Portugalin liigan Sportingiin kaudeksi 2016–2017. 2. helmikuuta 2017 Coates siirtyi pysyvällä siirrolla Sportingin riveihin. Sopimus ulottuu 30. kesäkuuta 2022 saakka. 

Uruguayn maajoukkueessa Coates pelasi ensimmäisen ottelunsa vuonna 2011. Hän oli mukana 2011 Copa Américan voittaneessa joukkueessa ja hänet valittiin turnauksen parhaaksi nuoreksi pelaajaksi. MM-kilpailuissa 2014 hän pelasi Englanti-ottelussa kaksi minuuttia. MM-kilpailuissa 2018 hän pelasi kokonaan alkulohko-ottelun Venäjää vastaan. Coates on pelannut maajoukkueessa 38 maaottelua.

Saavutukset 
 Copa Américan mestaruus 2011
 Copa Américan paras nuori pelaaja 2011
 Uruguayn-mestaruus 2009, 2011
 Englannin liigacupin voitto 2012
 Portugalin liigacupin voitto 2017–2018

Lähteet 

Uruguaylaiset jalkapalloilijat
Vuonna 1990 syntyneet
Elävät henkilöt
Peri Gilpin

Peri Gilpin (alk. Peri Kay Oldham, s. 27. huhtikuuta 1961 Waco, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Roz Doylen roolista tilannekomediasarjassa Frasier. Vuosina 2009–2011 hän näytteli voimistelijanuorten elämästä kertovassa sarjassa Näytön paikka.

Aiheesta muualla
 

Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Vuonna 1961 syntyneet
Elävät henkilöt
Will Bratt

William Bratt (s. 13. huhtikuuta 1988 Banbury, Oxford) on brittiläinen moottoriurheilija. Hän aloitti uransa karting-sarjoissa, joissa hän kilpaili kolme vuotta. Vuonna 2003 hän kilpaili T Cars -sarjassa ja sijoittui neljänneksi. Seuraavana vuonna Bratt voitti sarjan mestaruuden. Hän kilpaili myös Britannian Formula Renault talvisarjassa ja oli 11. Vuonna 2005 Bratt kilpaili Britannian Formula Renault -sarjassa ja sijoittui 15:ksi Talvisarjassa hän oli yhdeksäs. Vuonna 2006 Bratt jatkoi FR-sarjassa ja oli kahdeksas. Vuonna 2007 hän oli sarjan kolmas. Hän sijoittui myös toiseksi Formula Palmer Audin Winter Trophy -sarjassa. Vuonna 2008 Bratt sijoittui viidenneksi Espanjan F3-sarjassa. Vuonna 2009 Bratt voitti Euroseries 3000 -sarjan mestaruuden. Hän kilpaili myös Aasian GP2-sarjassa kaudella 2009–2010 Coloni-tallissa saavuttamatta pisteitä. Vuonna 2010 Bratt kilpaili F2-luokassa ja sijoittui viidenneksi. Bratt jatkaa sarjassa vuonna 2011. Hän ajoi kahdeksan kilpailua voittaen yhden kilpailun sijoittuen sarjan yhdeksänneksi. Vuodesta 2012 Bratt on kilpaillut BTCC-sarjassa. Vuonna 2015 Bratt teki debyytin Formula Renault 3.5 -sarjassa. 

Bratt harrastaa kitaransoittoa ja on lukenut historiaa Lincoln Collegessa Oxfordissa.

Brittiläiset autourheilijat
Aasian GP2 -kuljettajat
British Touring Car Championship -kuljettajat
Formula Renault 3.5 -kuljettajat
Elävät henkilöt
Vuonna 1988 syntyneet
Sauli Pälli

Sauli Pälli (23. syyskuuta 1912 Kymi – 13. joulukuuta 1960 Valkeakoski) oli suomalainen mäkihyppääjä ja yhdistetyn hiihtäjä.

Pälli sijoittui mäkihypyssä 19:nneksi Sollefteån MM-kilpailuissa 1934 sekä yhdistetyssä 12:nneksi Vysoké Tatryn MM-kilpailuissa 1935. Hän voitti mäkihypyn Suomen-mestaruuden vuonna 1934 ja saavutti SM-hopeaa vuonna 1938. Salpausselän Kisoissa hän sijoittui toiseksi vuonna 1935 ja kolmanneksi vuonna 1936. Ounasvaaran kilpailun hän voitti vuonna 1936.

Sauli Pällin veljet Tauno ja Lasse olivat myös hyviä mäkihyppääjiä. Lahdessa veljekset suorittivat vuonna 1938 yli 60 metriä kantaneen kolmoishypyn.

Lähteet

Viitteet 

Suomalaiset mäkihyppääjät
Suomalaiset yhdistetyn hiihtäjät
Vuonna 1912 syntyneet
Vuonna 1960 kuolleet
Eteenpäin – elämään

Eteenpäin – elämään on Toivo Särkän ja Yrjö Nortan ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1939. Elokuva perustuu Juhani Tervapään eli Hella Wuolijoen näytelmään Justiina (1937). 

Tarinassa kevytmielisen naisen kanssa avioitunut laamanni Robert Harmaalahti (Tauno Palo) tapaa lapsuudenkodissaan poikansa ja tämän äidin, entisen sisäkön. Elokuvaa on luonnehdittu suureksi isänmaalliseksi rakkaustarinaksi. Sensuuri poisti aikoinaan päähenkilöiden suutelukohtauksesta 15 sekuntia.

Näyttelijät

Arviot
Aikalaisarviot elokuvasta olivat ristiriitaisia: toisaalta sitä kiitettiin korkeatasoiseksi ja todettiin sen olevan SF:n tuotannossa askel eteenpäin, näytelmää parempi taideteos, mutta eräässä arviossa sitä pidettiin hätiköitynä välipalana. Emmi Jurkan osasuoritus nostettiin monessa arviossa elokuvan keskeiseksi ansioksi.

Myöhempien televisioesitysten yhteydessä elokuva saa ankaraakin kritiikkiä jäykästä ohjauksesta ja yliampuvasta näyttelemisestä.

Lähteet

Aiheesta muualla
 

Vuoden 1939 suomalaiset elokuvat
Suomalaiset näytelmiin perustuvat elokuvat
Suomalaiset mustavalkoelokuvat
Yrjö Nortan ohjaamat elokuvat
Toivo Särkän käsikirjoittamat elokuvat
Toivo Särkän ohjaamat elokuvat
Hella Wuolijoen teoksiin perustuvat elokuvat
Aleksandr Kuprin

Aleksandr Ivanovitš Kuprin (, 7. syyskuuta (J: 26. elokuuta) 1870 Narovtšat, Penzan kuvernementti, Venäjä – 25. elokuuta 1938 Leningrad, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija, lentäjä, toimittaja ja seikkailija. 

Kuprin sai sotilaskoulutuksen ja harjoitti sen jälkeen useita ammatteja. Hän asui vuosina 1907–1919 useaan otteeseen Suomessa ja oli maanpaossa vuodesta 1919, ensin Helsingissä, muutti sittemmin Pariisiin, josta palasi Neuvostoliittoon 1937.

Kuprin oli kirjailijana realisti ja kirjoitti novelleja ja romaaneja, jotka kuvasivat erilaisten ammattialojen edustajia, kuten sotilaita, kalastajia ja talonpoikia.

Kuprinin teosten suomennoksia on julkaistu tekijänimillä A. Kuprin, A. I. Kuprin ja Alexander Kuprin.

Suomennetut teokset
 Kaksintaistelu, venäjästä tekijän luvalla suomentanut Eino Kalima. Otava, 1906; 2. p. Otava, 1968; Erikoispainos. Kuvitus Madeline Crot. Ex libris (Concert Hall Society), 1970. 
 Valkoinen villakoira y.m. kertomuksia, suomentanut Toivo T. Kaila. Otava, 1912. 
 Voimakasta rakkautta (Fpotmah), romaani, venäjästä suomentanut K. K. Karisto, 1916. 
 Alikapteeni Rybnikov, suomentanut Emil Mannstén. Karisto, 1919. 
 Olesja, velhotyttö ja muita novelleja (Povesti i rasskazy), suom. S. Seraste. Gummerus, 1946. 
 Valkoinen villakoira (Belyj pudel), suom. I. Letonmäki. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1950. 
 Moolok (Moloch), suom. Sylvi Nokelainen. Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1957. 
 Kuoppa (Jama), romaani, suom. Juhani Konkka. Kirjamaailma, 1967 
 Valitut kertomukset, toim. ja suom. Juhani Konkka. WSOY, 1968 
 Syyskukkia sekä muita kertomuksia, suom. Kaarina Turja, kuvitus Patrick Rixson. Erikoisp. Ex libris (Concert Hall Society), 1972 
 Kaksintaistelu sekä Olesja, Granaattikoru (Poedinok, Olesja, Granatovyi braslet) suom. Eino Kalima & Juhani Konkka. [Uusi laitos]. Otava, 1975 ISBN 951-1-01311-4
 Kadulta ja muita kertomuksia, suom. Eila Salminen. Karisto, 1981. ISBN 951-23-1683-8
 Norsu (Slon) kuv. David Borovski, suom. Ulla-Liisa Heino. Raduga, 1984. 
 Venäläisen kirjallisuuden helmiä. Karisto, 1997. (sis. Kuprin, A. I. Kadulta ja muita kertomuksia.) ISBN 951-23-3766-5Junkkerit (Junkera'', 1932) suom. Mika Rassi, Savukeidas 2011, ISBN 978-952-5500-84-4

Lähteet

Aiheesta muualla 

Venäläiset kirjailijat
Vuonna 1870 syntyneet
Vuonna 1938 kuolleet
Suomen Lennätinlaitos

Suomen lennätinlaitos oli vuosina 1918–1927 toiminut suomalainen keskusvirasto, joka vastasi lennätinasioista.


Autonomian aika
Suomen lennätinverkoston rakentaminen alkoi sotalaitoksen tarpeita varten Krimin sodan aikana. Helsingin ja Pietarin välinen sähkölennätinyhteys valmistui vuonna 1855; samana vuonna annettiin keisarillisella määräyksellä valtiolle yksinoikeus lennätinlinjojen omistukseen. Useimmissa maissa lennätin toimi postilaitoksen yhteydessä, mutta Suomen lennätinosasto (vuodesta 1874 Suomen lennätinpiiri) oli alkuaan yksi 18:sta Venäjän lennätinlaitoksen piiristä, ja sitä johdettiin Pietarista käsin. Sen asemapaikaksi määrättiin vuonna 1859 Turku, mutta se siirrettiin jo 1864 Helsinkiin.

Lennätinlaitoksen palvelukseen otettiin ensi sijassa naisia. He olivat ensimmäisiä virkapukuisia naisvirkailijoita. Naisten palkkaaminen muihinkin virastojen, konttorien, kauppapuotien ja teollisuuden tehtäviin lisääntyi 1870-luvulta alkaen.

Itsenäisen Suomen lennätin
Suomen itsenäistymisen jälkeen Vaasan senaatti päätti 13.2.1918 lennätinlaitoksen ottamisesta Suomen valtion haltuun. Myöhemmin samana vuonna perustettiin keskusvirastona Suomen lennätinlaitos, jolle alistettiin myös puhelintoimi. Lennätinlaitos yhdistettiin 1.6.1927 alkaen Postihallituksen kanssa uudeksi Posti- ja lennätinhallitukseksi.

Pääjohtajat
Titteli vuoteen 1918 päällikkö; vuodesta 1918 pääjohtaja

Otto Nyberg 1859–1873
Gustaf Rehbinder 1873–1874
Knut Robert Karl Walfrid Spåre 1874–1891
Edvard Krogius 1891–1900

Alexander Nyberg 1900–1916
Arkadi Kouzov 1916–1918
Emil Öhmann 1918–1926
Enok Erhard Majanpää 1926–1927

Katso myös
 Lennätinsääntö Suomessa

Lähteet
Pääjohtajakunta, s. 224–226. SKS, Helsinki, 2005.

Viitteet

Aiheesta muualla
 Risberg, Einar Suomen lennätinlaitoksen historia 1855-1955. Posti- ja lennätinhallitus, Helsinki 1959.

Lennätinlaitos
Lennätin