joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ostrogootit

Ostrogootit eli itägootit olivat gootteihin kuulunut kansa, joka vaikutti Euroopassa kansainvaellusten aikaan ja hallitsi Italiaa vuosina 493–553. Toinen samaan aikaan vaikuttanut merkittävä goottikansa olivat visigootit.

Ostrogootit samastetaan usein greuthungeihin eli gootteihin, jotka elivät 300-luvulla nykyisen Ukrainan alueella. Visigootit on vastaavasti tapana samastaa lännempänä eläneisiin tervingeihin. Tämä on kuitenkin harhaanjohtavaa, sillä ostrogootit eivät varsinaisesti esiintyneet omana ryhmänään ennen 400-lukua. Greuthungien kuningaskunta ulottui Dnestriltä lännessä Donille idässä sekä Mustaltamereltä etelässä aina Pripetin soille pohjoisessa. Idästä tulleet hunnit hyökkäsivät 370-luvulla greuthungien asuinalueelle, jolloin sekä greuthungeja että tervingejä alkoi paeta länteen Rooman valtakunnan alueelle. Vaelluksen syinä saattoivat olla myös väestönkasvu, heikentyneet elinolot ja goottien keskinäiset valtataistelut. Greuthungien kuningas Ermanarik teki tiettävästi itsemurhan, minkä jälkeen hunnit alistivat aloilleen jääneet gootit vasalleikseen ja liittolaisikseen.

Ostrogootit ilmaantuivat 400-luvun puolivälissä Rooman liittolaisiksi Pannoniaan. Hunnivaltakunnan romahdettua 450-luvun puolivälissä ostrogootit ja eräät muut heimot täyttivät Illyricumin alueelle syntyneen valtatyhjiön. Ostrogoottien johtoon nousi Amal-suku ja siihen kuuluneet veljekset Theodemir, Valamir ja Vidimir. Heidän jälkeensä ostrogoottien kuninkaaksi tullut Theodemirin poika Teoderik Suuri johdatti kansansa ensin vuosiksi 475–488 Moesiaan ja sen jälkeen Italiaan, jossa Länsi-Rooman valtakunta oli lakannut olemasta. Teoderik julistautui vuonna 493 Italian kuninkaaksi ja perusti Ostrogoottien valtakunnan. Ostrogootit muodostivat tämän jälkeen Italiassa hallitsevan sotilasluokan, jonka valta nojasi vanhan roomalaisen yläluokan tukeen. Teoderik omaksui myös roomalaisen oikeuden ja monia roomalaisten tapoja. Ostrogootit olivat areiolaisia kristittyjä, kun taas pääosa heidän alamaisistaan Italiassa oli nikealaisia.

Teoderikin kuoltua vuonna 526 hänen kuningaskuntansa muuttui epävakaammaksi. Itä-Rooman valtakunta kukisti lopulta Ostrogoottien valtakunnan vuosina 535–554 käydyssä goottisodassa. Sodan päätyttyä tappioon goottien sallittiin vapaasti poistua Italiasta. Ostrogootit katosivat tämän jälkeen kansakuntana, eikä Italiasta tunneta gootinkielisiä tekstejä vuoden 554 jälkeen.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Germaaniheimot
Muinaiset kansat
Rooman viholliset ja liittolaiset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Visigootit

Visigootit () eli länsigootit olivat gootteihin lukeutunut germaaniheimo.

Nimityksen visigootit otti käyttöön roomalainen historioitsija Cassiodorus, joka kirjoitti goottien historian noin vuonna 550. Visigootit käyttivät itsestään tuolloin nimeä vesi. Cassiodorus tulkitsi ostrogootit itägooteiksi ja vesi-nimestä tuli visigootit eli länsigootit. Koska ostrogootit asuivat tuolloin Italiassa ja visigootit nykyisessä Espanjassa, nimet jäivät käyttöön. Nykyisin yritetään kuitenkin välttää näitä vääriksi tulkittuja nimiä.

Historia
Visigootit erosivat ostrogooteista 200-luvun lopulla tai viimeistään 300-luvun alussa, kun visigoottien ydinjoukko, tervingien heimo, asettui Dnestrin ja Tonavan väliselle alueelle. Visigootit asettuivat Tonavan alajuoksun pohjoispuolelle ja solmivat liiton Konstantinus Suuren kanssa vuonna 332. Wulfilan käännyttämät areiolaiset visigootit pakenivat vainoa Rooman valtakunnan puolelle ja asettuivat Traakiaan eli nykyisen Balkanin alueelle. Loput visigooteista siirtyivät Fritigernin johdolla vuonna 376 Rooman alueelle ja voittivat vuonna 378 Itä-Rooman keisari Valensin Adrianopolin taistelussa. 

Kuninkaansa Alarikin johdolla visigootit ryöstivät Kreikan tärkeimmät kulttipaikat 395 tai 396. Rooman he ryöstivät vuonna 410.  Alarikin kuoltua hänen seuraajansa Ataulf johdatti visigootit laajoille alueille Etelä-Galliaan ja 415 Hispaniaan. Valloittamilleen alueille he perustivat oman valtakunnan. Vuonna 418 roomalainen patriisi, sittemmin keisari Constantius III kutsui visigootit Akvitaniaan Rooman foederateiksi. Sinne siirtyneiden visigoottien päällikkö Wallia kuoli pian heidän asetuttuaan Akvitaniaan. Hänen seuraajansa oli Teoderik I, joka johti vuonna 451 visigootit Katalaunien kenttien taisteluun roomalaisten liittolaisina. Teoderik I sai taistelussa surmansa.

Visigootit säilyivät Rooman foederateina vuoteen 475, jolloin Teoderik I:n poika Eurik julistautui itsenäiseksi kuninkaaksi. Eurik julkaisi myös visigoottien lakikokoelman, latinaksi kirjoitetun Eurikin koodeksin. Hänen aikanaan visigoottien Gallian kuningaskunta saavutti suurimman laajuutensa, ja ulottui Loiresta Pyreneille. Eurikia seurasi valtaistuimella hänen poikansa Alarik II, joka sai surmansa Vouillén taistelussa vuonna 507, jolloin Klodvigin johtamat frankit löivät Gallian visigootit lopullisesti. Espanjassa visigoottien valtakunta vielä säilyi Toledo pääkaupunkinaan, mutta vuonna 711 arabit tuhosivat viimein myös sen.

Katso myös 
Visigoottien valtakunta

Lähteet
Castrén, Paavo ja Pietilä-Castrén, Leena: Antiikin käsikirja. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
 Kari, Risto: Historian ABC 6 – Kaikkien aikojen valtiot. Tammi 2001. ISBN 951-31-1098-2

Viitteet

Aiheesta muualla 

Germaaniheimot
Muinaiset kansat
Rooman viholliset ja liittolaiset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Äänekkyys

Äänekkyys eli kuuluvuus (; tunnus N) on psykoakustiikan suure, joka kuvaa kuinka kovana ääni havaitaan. Äänekkyyden yksikkö on soni eli sooni. Yksi soni vastaa aistimusta, jonka aiheuttaa 1 000 hertsin taajuinen äänes äänenpainetasolla 40 desibeliä. Soniasteikko on tasavälinen mitta-asteikko. Yksikön kehitti psykologi Stanley Smith Stevens.

Äänen intensiteetti ja äänipainetaso ovat absoluuttisia suureita, jotka riippuvat vain äänen värähtelyn tehosta. Mutta psykologisena suureena äänekkyys riippuu monesta asiasta, kuten äänen taajuudesta, intensiteetistä ja kuuntelevasta yksilöstä. Yleensä matalat ja korkeat äänet havaitaan hiljaisempina kuin keskiäänialueeseen kuuluvat äänet. Vuonna 1933 Bell-puhelinyhtiössä tehtiin ensimmäiset äänekkyyskäyrät kuunteluttamalla puhtaita säveliä kuulokkeilla koeryhmälle. Vakioäänekkyyskäyrästöjä on tehty myöhemminkin, mutta tätä Fletcherin–Munsonin käyrästöä pidetään yhä merkittävänä.

Katso myös 
Äänekkyystaso
Foni
Harvey Fletcher
Wilden Munson

Lähteet

Kirjallisuutta
 Pulkki, Ville & Karjalainen, Matti: Lyhyt johdatus kommunikaatioakustiikkaan. Suomenkielinen opetusmoniste. Espoo: TKK, Akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio, 2015.
 Pulkki, Ville: Kommunikaatioakustiikan perusteet. Suomenkielinen opetusmoniste. Espoo: Aalto-yliopisto, Signaalinkäsittelyn ja Akustiikan laitos, 2016.

Aiheesta muualla

 
 
 

Akustiikka
Suureet
Aramean kieli

Aramea ( arāmāyā  arāmît,  ) on Lähi-idässä käytetty, länsiseemiläisestä kantakielestä kehittynyt seemiläinen kieli. Vanhimmat arameankieliset kirjoitukset ovat 900-luvulta eaa. Aramean kieltä käytettiin myös roomalaisessa Juudeassa, ja yleisesti uskotaan sen olleen Jeesuksen äidinkieli. Eräät osat Vanhaa testamenttia on kirjoitettu alun perin arameaksi, samoin suurin osa juutalaista Talmudia. 

Orientalistit Alphonse Mingana ja Christoph Luxenberg katsovat, että myös Koraani on ainakin osittain kirjoitettu arameaksi, syyro-arameaksi, tai niiden ja arabian sekakielellä. Kirjoituksen tarkkeet on kuitenkin myöhemmin lisätty olettaen, että kieli olisi ollut puhdasta arabiaa. Tämä olisi johtanut lukuisiin Koraanin tekstiä koskeviin väärinkäsityksiin, esimerkiksi viinirypäleiden tulkitsemiseen Paratiisin neidoiksi. 

Nykyään aramean kielen eri muodoilla on noin 500 000 puhujaa, enimmäkseen Syyriassa ja Irakissa sekä paljon siirtolaisina Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Sitä puhuvat etenkin assyrialaiskristityt.

Historia 

Aramealaiset asettuivat nykyisen Syyrian, Irakin ja Itä-Turkin alueelle n. 1100-luvulla eaa. 
900-luvulta eaa. alkaen Syyrian alueella omaksuttiin foinikialaiseen kirjaimistoon perustuva kirjoitusjärjestelmä ja ensimmäinen yhtenäinen aramean kirjakieli, jota käytettiin aramealaisissa kaupunkivaltioissa. Assyrian valtakunnan alistettua aramealaiset valtansa alle arameasta tuli Assyrian valtakunnan käyttämä virallinen kieli 740-luvulla eaa.
Persian valtakunnan hallitsija Dareios I julisti aramean valtakunnan läntisen osan viralliseksi kieleksi n. 500 eaa. Ajanlaskun alun tienoilla aramea oli myös juutalaisten yleisimmin puhuma kieli.

600-luvulta alkaen arabia syrjäytti aramean Lähi-idän valtakielenä.

Aramean eri muodot 

Aramea on asiallisesti joukko eri aikoina ja eri paikoissa puhuttuja sukulaiskieliä, jotka eivät ole läheskään keskenään ymmärrettäviä. Aramean kirjakielestä on useita eri kausina ja eri alueilla syntyneitä versioita.

Eräitä aramean muotoja ovat:

 muinainen aramea, aramean vanhin kirjallinen muoto, jota käytettiin Syyrian kaupunkivaltioissa sekä  Assyrian ja Babylonian valtakunnissa
 valtakunnan aramea, joka kehittyi Persian valtakunnassa
 syyrian kieli, jota on käytetty manikealaisten ja itäisten kristittyjen parissa
 mandealainen aramea, joka on mandealaisten uskonnollinen kieli
 nykyaramea

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Yle.fi:n Ykkösaamun viikon kieli: Aramea

Syyrian kielet
Seemiläiset kielet
Juutalaiskielet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Rastaskerttunen

Rastaskerttunen (Acrocephalus arundinaceus) on lähes laulurastaan kokoinen ruovikoissa viihtyvä lintu. Se kuuluu ruokokerttusten sukuun.

Koko ja ulkonäkö 
Linnun pituus on 19–20 cm, paino 25–30 g ja siipien kärkiväli 25–29 cm.

Rastaskerttunen on isompi ja tukevampi kuin samannäköinen rytikerttunen. Se on päältä ruskea, vatsapuolelta valkeankirjava. Silmäkulmajuova on voimakas, rinnassa on harmahtava sävy. Rastaskerttusella on karhea, voimakas laulu (”krek krek divi divi krääk krääk kerrek kerrek kshää kshää kreek kreek…”), joka muistuttaa rytikerttusen laulua mutta on hitaampaa, selvempää ja paljon karkeampaa. Sukupuolet ovat samannäköisiä.

Vanhin suomalainen rengastettu rastaskerttunen on ollut 4 vuotta 13 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen, vähintään 10 vuotta vanha lintu.

Esiintyminen 
Rastaskerttunen esiintyy Länsi-Euroopasta ja Pohjois-Afrikasta keskisen Aasian halki Japaniin saakka. Talvehtii trooppisessa Afrikassa, itäiset populaatiot Kaakkois-Aasiassa. Suomessa yleistyvä laji pääosin Etelä-Suomen laajoissa ruovikoissa. Suomessa pesinee 50–100 paria. Mahdollisesti suurin osa laulavista koiraistamme jää parittomiksi. Keväällä ensimmäiset laulajat havaitaan toukokuun alkupuoliskolla, mutta lisää rastaskerttusia saapuu vielä myöhään kesäkuussa. Syksyllä ne katoavat elo-syyskuussa, joskus harvoin tavataan myöhemmin syksyllä.

Elinympäristö 
Laajat, järeät ruovikot sekä merenlahdissa että järvissä ja lammissa. Muuttoaikoina tavataan myös ulkomeren saarilla.

Lisääntyminen 

Pesä ruovikossa. Se on maljamainen, ruohoista punottu kuppi, joka on sidottu pystyjen ruokojen varsiin 0,5–1 m vedenpinnan yläpuolelle. Muninta on kesäkuussa, munia on 3–6 kappaletta. Vain naaras hautoo noin 2 viikkoa. Poikaset lähtevät kiipeilemään pesästä 12–14 päivän ikäisinä. Etelämpänä pesii kahdesti kesässä.

Ravinto 
Syö hyönteisiä, hämähäkkejä ja muita ruo’oissa eläviä selkärangattomia. Syksyllä ja talvella myös marjoja ja hedelmiä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Eriksson, Kalervo 1969: On the occurrence of the Great Reed Warbler (Acrocephalus arundinaceus) in Finland. – Ornis Fennica 46:80-84.
 Koskimies, Pertti 1981: Rastaskerttusen esiintyminen Suomessa. – Ornis Fennica 58:151-157.

Kerttuset
Ruokokerttunen

Ruokokerttunen (Acrocephalus schoenobaenus) on kerttusiin kuuluva varpuslintu.

Koko ja ulkonäkö
Ulkonäkö: Aikuisella yksilöllä on raidallinen ruskea, hieman kirjava selkä ja vaalea vatsapuoli. Otsa on luisu ja siinä on tyypillinen valkea silmäkulmajuova. Molemmat sukupuolet ovat ulkonäöltään samanlaisia, nuorilla linnuilla on rinnasta alaspäin raidallisuutta, joka katoaa iän myötä.

Pituus: 13 cm.
Paino 11 g.

Ääni: Laulu on nopea, säksättävä ja se katkeaa vihellyksillä ja matkimisäänillä. Kutsu- ja varoitusääni on kova ”tsäk”.

Kaikilla ruokokerttusilla on täydellinen sulkasato talvehtimisalueella. Sen jälkeen eri ikäluokkia ei voi erottaa toisistaan.

Vanhin suomalainen rengastettu ruokokerttunen on ollut 10 vuotta 16 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin ruokokerttunen.

Levinneisyys
Esiintyy koko Euroopassa sekä Länsi- ja Keski-Aasiassa. Suomessa pesii koko maassa, Lapissa harvalukuisempana. Parimäärä Suomessa on n. 400 000 paria. Ruokokerttunen on muuttolintu ja se talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Se muuttaa suoraan etelään Unkarin ja entisen Jugoslavian kautta talvehtimisalueilleen. Keväällä ne saapuvat touko–kesäkuussa, syksyllä poistuvat elo–syyskuussa. Euroopassa pesii yli 2 miljoonaa ruokokerttusparia.

Elinympäristö
Kaikenlaiset kosteikot ja rannat. Erityisen runsas se on laajoissa järviruovikoissa. Jokivarsilla ja järvien rannoilla se on tavallinen. Muuttoaikoina tavataan myös ulkosaariston luodoilla.

Lisääntyminen
Pesä ruo'oista ja ruohoista tehty. Usein maassa tai matalalla kasvillisuuden kätkössä. Muninta alkaa Etelä-Suomessa touko–kesäkuun vaihteessa. Naaras munii 3–7, tavallisesti 5 kirjavaa munaa. Haudonta kestää vajaa 2 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä vajaan 2 viikon ikäisinä. Emot hoitavat niitä vielä 1–2 viikkoa. Pesii usein kahdesti kesässä. Sukukypsä 1-vuotiaana.

Ravinto
Ruokokerttunen on hyönteissyöjä, mutta sille kelpaa myös muu ravinto, kuten etanat, hämähäkit ja madot (sekä marjat?).

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Koskimies, Pertti & Saurola, Pertti 1981: Autumn migration strategies of Reed and Sedge Warblers. - Ornis Scandinavica 12: 1-12.
 Koskimies, Pertti & Saurola, Pertti 1988: Ruokokerttusprojekti 1987. - Lintumies 4.1988 s. 171-175. LYL.
 Rantamäki, Ari 1992: Kolmisiipinen ruokokerttunen Porissa. - Lintumies 5.1992 s. 222. LYL.
 Saurola, Pertti 1981: Euroopan rengastusprojekti - kohdelajeina ruokokerttunen ja punakylkirastas. - Lintumies 2.1981 s. 65-70. LYL.
 Vickholm, Markku 1980: Ryti- ja ruokokerttusen rinnakkaiselo. - Lintumies 3.1980 s. 114-120. LYL.
 Yrjölä, Rauno, Routasuo, Pekka, Mikala, Antti & Mikkola, Markku 1988: Nuorten ruokokerttusten syysmuuton strategiaa eli minne asti skönäri lentääkään? - Lintumies 3.1988 s. 122-125. LYL.
 Yrjölä, Rauno, Routasuo, Pekka, Mikala, Antti, Mikkola, Markku & Laurila, Anssi 1989: Nuoren linnun piirteitä omaava vanha ruokokerttunen Espoon Iso-Huopalahdella 6.8.1988.-Lintumies 2.1989 s. 88. LYL.

LuontoPortti: Ruokokerttunen (Acrocephalus schoenobaenus)
ITIS: Acrocephalus schoenobaenus 

Kerttuset
Pensassirkkalintu

Pensassirkkalintu (Locustella naevia) on sirkkalintujen heimoon kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi Pieter Boddaert 1783.

Koko ja ulkonäkö
Pensassirkkalinnun pituus on 14–15 senttimetriä ja paino 13–14 grammaa. Molemmat sukupuolet ovat samannäköisiä. Pensassirkkalinnulla on ruskea selkä ja harmaan vaalea vatsapuoli. Ruumis on voimakkaan viiruinen, siipi lyhyt ja pyöristynyt. Laji on erittäin piilotteleva ja sitä on hyvin vaikea päästä näkemään, mutta joskus se nousee laulaessaan näkyville. Häirittäessä se juoksee maata pitkin pakoon ja lentää matalalla lyhyitä matkoja. Pensassirkkalinnun laulu on yksitoikkoinen ja mekaaninen, heinäsirkan sirinää muistuttava. Se laulaa pääosin hämärissä ja yöllä. Kutsuääni on terävä, korkea tiksaus.

Vanhin suomalainen rengastettu pensassirkkalintu on ollut vähintään 3 vuotta, 11 kuukautta ja kuusi päivää vanha.

Levinneisyys
Pensassirkkalintu pesii Euroopan ja Aasian lauhkeilla alueilla, muuttolintuna se lentää talvehtimaan Luoteis-Afrikka–Intia-akselille. Suomessa pesii arviolta 5 000 paria, pääosin Oulu–Kuopio-linjan eteläpuolella. Euroopan pesimäkanta on 280 000 – 430 000 paria, joista Britteinsaarilla noin 16 000 paria.

Elinympäristö
Pensassirkkalintua tavataan lyhyessä tiiviissä kasvillisuudessa yleensä lähellä jotain vesialuetta. Se viihtyy pusikoituneilla pelloilla, rantaluhdilla ja puutarhoissa.

Lisääntyminen
Pensasirkkalintu munii maassa tai mättäässä olevaan pesään 4–7 munaa touko-kesäkuun vaihteesta alkaen. Haudonta kestää noin kaksi viikkoa, molemmat emot hautovat. Poikaset jättävät pesän lentokyvyttöminä 10–13 vrk:n ikäisinä. Toinen pesintä heinäkuussa on tavallista.

Ravinto
Pensassirkkalintu on hyönteissyöjä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Radio Suomen viikon luontoäänenä
 Hottola, Petri 1988: Poikkeavia pensassirkkalinnun Locustella naevia pyrstöjä. – Lintumies 3.1998 s. 128-129. LYL.
 Birds.se 

Sirkkalinnut
Punarinta

Punarinta (Erithacus rubecula) on Euroopassa yleinen pieni varpuslintu, joka luokiteltiin ennen rastaisiin, mutta nyttemmin on siirretty sieppojen heimoon. Punarinta varoittaa tikitystä muistuttavalla äänellä ”tik-tik-tik…”. Punarinnan laulu on kaunista, vienoa helinää, ja sitä voi kuulla erityisesti hämärän aikoihin.

Tuntomerkit

Punarinta on 12,5–15 cm pitkä. Aikuisella punarinnalla on ruosteenpunainen naama ja rinta. Päälaki ja selkäpuoli ovat ruskeat. Päälaen ja punaisen naaman välissä on sinertävä juova, joka yltää posken taakse ja rinnan sivulle. Siivellä on kapea, keltainen siipijuova. Nokka ja silmät ovat mustat. Jalat ovat pitkät ja ohuet. Nuori punarinta on väriltään ruskea ja sen koko puku on hienopilkkuinen.

Esiintyminen 
Punarintoja tavataan koko Euroopassa ja keskisessä Aasiassa Siperiaan saakka, sekä Pohjois-Afrikassa. Euroopassa pesii 43–83 miljoonaa paria. Suomessa punarinta pesii lähes koko Suomessa, mutta Metsä- ja Tunturi-Lapissa levinneisyys ei ole yhtenäinen. Suomessa arvioidaan nykyään pesivän 2–3 miljoonaa paria.

Muutto
Punarinta on muuttolintu pohjoisessa ja idässä. Suomeen punarinnat saapuvat huhti-toukokuussa ja syysmuutto tapahtuu syys-lokakuussa. Suomessa pesivät punarinnat talvehtivat lähinnä Euroopan eteläosissa. Jotkin yksilöt yrittävät talvehtimista Suomessakin.

Elinympäristö 
Punarinta pesii erilaisissa metsissä, erityisesti rehevissä kuusimetsissä, joissa on lehtipuita, mutta myös lehtimetsissä, joissa on kuusia tai tiheitä pensaikkoja. Keski-Euroopassa punarinta pesii yleisesti myös ihmisasutuksen lähellä puutarhoissa ja puistoissa. Paikoin punarinta on alkanut pesiä pihapiireissä Suomessakin.

Lisääntyminen 
  
Pesä on tavallisesti maassa kolossa tai kiven alla, kannon tai mättään kupeella, matalalla pensaassa tai risukasassa. Se voi olla myös rakennuksessa tai matalalla olevassa linnunpöntössä. Muninta alkaa toukokuussa. Munia 4–6, valkoisia ja ruskehtavapilkkuisia. Naaras hautoo 2 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä kaksiviikkoisina. Pesii tavallisesti kaksi kertaa kesässä, toinen pesue on juhannuksen tienoilla.

Ravinto 
Punarinta käyttää ravinnokseen hyönteisiä ja maanpinnan pikkueläimiä sekä marjoja ja hedelmiä. Talvisin punarinta käy myös ruokintapaikoilla, joilla se syö maapähkinämursketta.

Nimi 
Tieteellinen sukunimi Erithacus tulee kreikan sanasta erithakos, joka viittasi tuntemattomaksi jääneeseen pikkulintuun. Lajinimi rubecula viittaa latinan sanaan rubeus eli "punainen" tai "punertava".

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Saurola, Pertti 1983: Miksi syyskuun ja lokakuun punarinnat talvehtivat eri alueilla? – Lintumies 3.1983 s. 108–115. LYL.
LuontoPortti: Punarinta (Erithacus rubecula)
 Kuuntele: Punarinnalla on kevätillan kaunein liverrys (Suomen Luonto)
ITIS: Erithacus rubecula 

Siepot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Satakieli

Satakieli (Luscinia luscinia) on Euroopassa ja Aasiassa elävä varpuslintulaji, joka on tunnettu laulustaan. Satakieli on Etelä-Karjalan maakuntalintu.

Koko ja ulkonäkö 
Satakielen pituus on noin 17 senttimetriä ja paino 23–30 grammaa. Satakieli on selkäpuolelta tasaisen harmaanruskea ja alhaalta harmaasta vaaleaan. Rinnassa on selvää tummaa täplitystä. Pyrstö on punaruskea ja silmä suuri ja tumma. Sukupuolten välillä ei ole ulkonäköeroa.

Varoitusääniä ovat voimakkaat ”jiiih” ja kaliseva ratina.  on erittäin voimakas säkeistö, joka tyynellä säällä voi vesistön ylitse kuulua jopa kilometrien päähän (äänenvoimakkuus parhaimmillaan jopa 100 desibeliä). Lintu laulaa enimmäkseen öisin. Laulu on aktiivisinta toukokuussa ja kesäkuun alussa. Pesimättömät koiraat laulavat aktiivisesti juhannukseen asti.

Vanhin suomalainen rengastettu satakieli on ollut 7 vuotta 1 kuukautta vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 8 vuoden 10 kuukauden ikäinen saksalainen yksilö.

Levinneisyys 
Satakieli on levinnyt suureen osaan Eurooppaa ja Aasiaa. Talvehtimisalueena sillä on Itä- ja Kaakkois-Afrikka. Viimeisin jääkausi erotti satakielet kahdeksi erillispopulaatioksi, jotka kehittyivät eri lajeiksi. Satakieli on näistä pohjoisempi, etelänsatakieli eteläisempi.

Suomessa satakieli levisi voimakkaasti 1900-luvulla. Nykyisellään lajin asuinalue käsittää lähes koko Etelä- ja Keski-Suomen aina Oulun korkeudella asti, kun 1800-luvulla satakieli pesi vain Kaakkois-Suomessa. Suomessa pesii noin 20 000 paria, Euroopassa 830 000 – 1 000 000 paria.

Elinympäristö 
Satakieli elää tiheissä tuomi-, leppä- ja pajupöheiköissä, joissa se myös pesii. Vesistön läheisyys on perusedellytys.

Lisääntyminen 
Naaras munii maassa olevaan pesään 4–6 munaa, joita naaras hautoo touko- tai kesäkuussa noin 14 vuorokautta. Emot ruokkivat poikasiaan jopa 2–3 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä alle 2 viikon ikäisinä.

Ravinto 
Satakielen ravintoa ovat erilaiset selkärangattomat eläimet kuten hyönteiset toukkineen ja madot.

Lähteet 
 Halkka, Antti et al (1984). Kotimaan luonto-opas. Porvoo : WSOY. ISBN 951-0-19804-8

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 Haartman, Lars von 1954: Der Trauerfliegenschnäpper. III. Die Nahrungsbiologie. – Acta Zool. Fennica 83:1–96.
 Pryl, Mikko 1980: Satakielen Luscinia luscinia pesimäbiologiasta Etelä-Suomessa, I. – Ornis Fennica 57:33–39.
 Pryl, Mikko 1980: Satakielen Luscinia luscinia pesimäbiologiasta Etelä-Suomessa, II. – Ornis Fennica 57:82–87.
 Sorjonen, Jorma 1969: Satakielen ja muiden yölintujen laskenta Parikkalassa kesällä 1969. – Lintumies 4.1969 s. 87–89. SLY.
 Sorjonen, Jorma 1974: Satakielen (Luscinia luscinia L.) pesintä Parikkalan Siikalahdella 1968–73. – Ornis Karelica 1:16–27.
 Sorjonen, Jorma 1974: Satakielen (Luscinia luscinia L.) levinneisyys, käyttäytyminen ja biotoopinvalinta Kaakkois-Suomessa. – Pro gradu -tutkielma. Helsingin yliopisto.
 LuontoPortti: Satakieli (Luscinia luscinia)
 ITIS: Luscinia luscinia 

Siepot
Suomen maakuntalinnut
Ruotsin maakuntaeläimet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Mustaleppälintu

Mustaleppälintu (Phoenicurus ochruros) on leppälintujen sukuun kuuluva tumma varpuslintulaji, jota tavataan Euraasiassa ja Afrikassa. Suomessa se on harvinainen pesimälaji.

Koko ja ulkonäkö 
Mustaleppälinnulla on harmahtava vartalo ja tiilenpunainen pyrstö. Vartalonmuoto ja liikehdintä muistuttaa punarintaa.

Naaras ja nuori hiirenharmaita, ruskeansävyisiä. Pyrstö ruosteenpunainen. Leppälintu on vaaleampi, hiekanruskeampi eikä yhtä tumma. Vanha koiras hiilenmusta, harmaasävyinen. Alaperä ja pyrstö punaiset, otsa vaaleampi ja siivellä valkoinen paneeli. 2. kalenterivuoden koiraat keväällä joko täysin naaraan näköisiä (”naaraspukuisia”) tai ruumiin jo sulkineita.

Pituus on 14 cm, siipien kärkiväli 23–26 cm ja paino noin 14–18 g.

Mustaleppälintukoiras laulaa alkukesän öisin. Varoitushuuto on lyhyt ”tik”, terävä ”tshak” ja korkea ”hi”.

Euroopan vanhin rengastettu mustaleppälintu oli hollantilainen vähintään 10 vuotta 2 kuukautta vanha yksilö.

Mustaleppälinnun kuvaili ja nimesi Samuel Gottlieb Gmelin 1774. Lajista tunnetaan 7 alalajia.

Levinneisyys 
Mustaleppälintu pesii yleisenä Keski- ja Etelä-Euroopassa, sekä Lähi-idässä, Pohjois-Afrikassa, ja Keski-Aasiassa Kiinaan saakka. Euroopan populaation koko on 7,9–18 miljoonaa yksilöä. Suomessa mustaleppälintu on hyvin vähälukuinen pesimälaji pääosin etelärannikolla. Saapuu huhtikuussa, poistuu syys–lokakuussa. Karaistunut, on yrittänyt mm. talvehtia Suomessa.

Elinympäristö 
Alun perin vuoristojen laji, joka on urbanisoitunut ja viihtyy nykyisin satamissa, teollisuusalueilla ja rakennustyömailla.

Lisääntyminen 
Mustaleppälintu tekee pesänsä koloon tai onkaloon. Munia on 4–6. Haudonta kestää noin 13 päivää, vain naaras hautoo. Poikaset jättävät pesän 12–20 päivän ikäisinä.

Ravinto 
Pääravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit, mutta marjoja ja siemeniäkin se syö.

Lähteet 

Siepot
Leppälintu

Leppälintu (Phoenicurus phoenicurus) on sieppoihin kuuluva lintulaji.

Koko ja ulkonäkö 
Pituus 14 cm, paino 14–19 g, siipien kärkiväli 21–24 cm. Koiraan rinta ja pyrstö ovat oranssinpunaiset ja pää harmaa. Sillä on myös mustaa kaulassa ja kasvoissa.

Nimen alun leppä tulee vanhasta verta tarkoittavasta sanasta ja viittaa juuri linnun punaiseen väritykseen. Otsa on vaalea ja kurkku musta. Naaras ja nuori lintu ovat ruskeita ja niiden pyrstö on oranssinpunainen. Vanhoilla leppälinnuilla on sulkasato heinä–elokuussa, jonka jälkeen iän ja sukupuolen määritys maastossa on vaikeaa.

Koiras laulaa aktiivisesti toukokuussa, usein puun latvassa. Laulaa usein myös yöllä.  on kirkas säe, jota seuraa lyhyt matkintoja käsittävä liverrys. Laulun alkuosaa voisi kirjaimin kuvata ”hiitryitryitryi”. Varoitusääni on pajulintumainen ”hyit”.

Vanhin suomalainen rengastettu leppälintu on ollut 6 vuotta, 11 kuukautta ja 7 päivää vanha. Vanhin eurooppalainen on ollut tanskalainen 10 vuoden ja 3 kuukauden ikäinen yksilö.

Levinneisyys 
Laji pesii koko Suomessa ja talvikaudeksi laji muuttaa Pohjois-Afrikkaan. Leppälintu pesii lähes koko Euroopassa, Pohjois- ja Länsi-Afrikassa sekä Aasiassa Baikal-järvelle ja Iraniin saakka. Euroopassa pesii 2–3 miljoonaa paria, Suomessa 500 000 – 700 000 paria.

Elinympäristö 
Metsät, pihat ja puistot ovat leppälinnun normaaleja elinympäristöjä. Mäntykankaat ja kalliomänniköt ovat lajin erityisessä suosiossa.

Lisääntyminen 
Leppälintu on kolopesijä. Se voi pesiä myös isoreikäiseen pönttöön (lentoaukko 7 cm). Leppälintu suosii erityisesti vanhoja ja rapistuneita pönttöjä ja karttaa uusia. Naaras munii 6–7 sinistä munaa ja hautoo niitä noin kaksi viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä kaksiviikkoisina. Osa kannasta pesii kahdesti kesässä.

Leppälintu on käen pääisäntälaji Suomessa. Käki munii leppälinnun pesään leppälinnun munia suuremman munan, jota osa leppälinnuista sitten hautoo kuin omaansa. Osa leppälinnuista kuitenkin tunnistaa käen munan eikä haudo sitä. Leppälintu oppii luultavasti tulevaisuudessa tunnistamaan käen munan. Näin on käynyt jo pajulinnun kohdalla, sillä pajulintu hylkää pesänsä lähes poikkeuksetta, jos käki on sen pesään muninut.

Ravinto 

Leppälintu käyttää ravintonaan hyönteisiä ja hämähäkkejä, erityisesti perhosia ja kovakuoriaisia ja niiden toukkia. Syksymmällä se syö myös marjoja.

Lähteet

Aiheesta muualla 
LuontoPortti: Leppälintu (Phoenicurus phoenicurus)
ITIS: Phoenicurus phoenicurus 

Siepot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Pensastasku

Pensastasku (Saxicola rubetra) on punarinnan kokoinen lintu.

Koko ja ulkonäkö 
Rinta ja vatsa ovat oranssinpunaiset,niillä on mustat selvärajaiset valkoreunaiset läikät silmien ympärillä (ikään kuin aurinkolasit); selkäpuoli on ruskean, mustan ja valkean kirjava. Koiraalla on valkeat läikät siivissä. Pyrstössä on selkeä valkea kuvio. Nuori lintu muistuttaa naarasta. Syksyisiä lintuja on varottava sekoittamasta mustapäätaskuun.

Pituus 12–14 cm, paino 15–18 g. Koiras on hieman kookkaampi.

Laulu on lyhyt, kuuluva viserrys. Jotkut koiraat ovat taitavia laulajia, jotka liittävät visertelyyn toisten lintulajien matkintoja. Alkukesällä laulaa myös yöllä. Varoitusääni on iskevä ”hyi-tek-tek”.

Vanhojen pensastaskujen sulkasato alkaa heinäkuun toisella viikolla ja päättyy syyskuun alussa. Sen kesto on keskimäärin 54 päivää. Nuoret sulkivat osan ruumiinhöyhenistään heinä–elokuussa.

Vanhin suomalainen rengastettu pensastasku on ollut 5 vuotta 2 kuukautta 23 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin pensastasku.

Levinneisyys 
Pensastasku pesii Euroopassa ja Aasiassa, ja talvehtii Afrikassa. Suomessa se pesii koko maassa. Pesimäkantamme suuruus on noin ½ miljoonaa paria. Euroopassa pesii 2–3 miljoonaa paria, joista Britteinsaarilla 15 000 – 20 000 paria.

Kevään ensimmäiset pensastaskut saapuvat Vapun maissa, pääjoukot pari viikkoa myöhemmin. Syysmuutto alkaa elokuun alkupuolella ja päättyy syyskuun lopulla.

Elinympäristö 
Avomaiden lintu. Yleinen jokivarsiniityillä, joutomailla, peltoaukeiden valtaojien varsilla, laitumilla, avosoilla ja hakkuuaukoissa. Viihtyäkseen vaatii laajan aukean, jolloin useampi pari saattaa pesiä lähekkäin. Ei tavallisesti pesi pienillä metsäpelloilla. Muuttoaikoina kaikenlaisilla avomailla, myös ulkosaaristossa, missä se ei pesi.

Lisääntyminen 
Pesänrakennus alkaa Etelä-Suomessa toukokuun puolivälissä. Takatalven sattuessa pesintä voi viivästyä viikollakin. Naaras munii 4–8, keskimäärin 6, sinivihreätä munaa korsista ja ruohoista valmistettuun pesään, maahan. Pesä on usein ojanpenkassa tai mättään kupeessa, ja lähes aina hyvin piilotettu. Pesinnän loppuvaiheessa sinne johtaa selvä polku. Naaras hautoo munia 12–14 vrk. Poikaset kuoriutuvat vuorokauden sisällä. Molemmat emot ruokkivat poikasia n. 2 viikkoa. Ne lähtevät maastoon lentokyvyttöminä ja emot huolehtivat niistä vielä pari viikkoa. Pesii vain kerran kesässä.

Ravinto 
Selkärangattomat, kuten kovakuoriaiset, muurahaiset, heinäsirkat, perhoset, toukat ja hämähäkit.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Saurola, Pertti 1983: Pensastasku – projektilaji. – Lintumies 4.1983 s. 165–172. LYL.
LuontoPortti: Pensastasku (Saxicola rubetra)
ITIS: Saxicola rubetra 

Siepot
Kivitasku

Kivitasku (Oenanthe oenanthe) on sieppojen heimoon ja Oenanthe-sukuun kuuluva pienikokoinen lintulaji, jota tavataan koko Suomessa ja joka pesii monentyyppisillä avomaa-alueilla.

Tuntomerkit 

Pituus 14–16 cm, paino 20–25 g. Koiras on hivenen suurempi kuin naaras. Keväinen juhlapukuinen koiras on selästä harmaa, vatsasta valkoinen, kurkusta ja rinnasta kellahtava ja siivet ovat mustahkot. Silmän päällä on valkoinen silmäkulmanjuova ja silmän seudulla musta naamari. Naaraalta puuttuu naamari, ja sen siivet ovat ruskeat. Syyspuvussa naaras ja nuori lintu ovat hailakan hiekanvärisiä, koiras hieman kontrastikkaampi väritykseltään. Muistuttaa silloin arotaskua (katso myös aavikkotasku). Pyrstön kuviointi on lajityypillinen: valkoiset sulat, joiden kärjessä on musta vyö, keskimmäisessä sulkaparissa mustaa on puolet sulan pituudesta. 

Vanhat kivitaskut käyvät läpi täydellisen sulkasadon heinä–elokuussa. Nuoret linnut vaihtavat samaan aikaan höyhenpeitteensä, mutta eivät sulkiaan.

Laulu on voimakas livertely, jota koiras esittää joltain korkealta paikalta, esimerkiksi katolta tai pensaan latvasta, ja usein se pyrähtää laululentoon. Kivitasku laulaa sekä päivällä että yöllä. Ääniä ovat kova naksaus ja korkea ”hiii, hii-tak”.

Vanhin suomalainen rengastettu kivitasku on ollut vähintään 5 vuotta 3 kuukautta 3 päivää vanha.

Kivitaskun lempinimiä ja murreilmaisuja: hiistakka, hiitattari, hyikkä, kivirastas, raunioruntti, snjakki.

Esiintyminen 

Ulkosaaristossa pesii useimmilla puuttomilla luodoilla. Teollisuusalueet ja maatalojen ympäristöt ovat sen suosimia  elinalueita. Suomen kivitaskujen määräksi arvioidaan noin 290 000 paria, mutta kanta on ollut laskussa mahdollisesti maatalouden muutoksien vuoksi. Lintua esiintyy lähes koko Euraasiassa ja myös Pohjois-Amerikan arktisilla alueilla.

Kivitasku on muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa. Keväällä linnut palaavat huhtikuun puolivälistä alkaen, syksyllä poistuvat elo–syyskuussa, myöhäisimmät lokakuussa. Ne muuttavat öisin yksin tai pienissä ryhmissä. Parvia tavataan harvoin.

Lisääntyminen 
Kivitasku rakentaa pesämaljansa maahan, mielellään kiven tai rojupuiden alle, kivikasoihin, joskus rakennusten koloihin. Pesä on todennäköisesti naaraan rakentama. Muninta alkaa Etelä-Suomessa toukokuussa. Vaaleansinisiä munia on tavallisesti viisi tai kuusi. Vain naaras hautoo lähes kaksi viikkoa. Molemmat emot ruokkivat poikasia, jotka lähtevät pesästä noin kahden viikon ikäisinä. Osa kannasta pesii kahdesti kesän aikana.

Ravinto 
Kivitasku on pääasiassa hyönteissyöjä, mutta sille kelpaavat myös muut selkärangattomat sekä syksyllä marjat.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Kivitaskun teksti, Viikon luontoääni, yle.fi (Archive.org)
Varpuslinnut 2/8, joukossa mm. kivitasku. Viikon luontoääniä elävässä arkistossa.
LuontoPortti: Kivitasku (Oenanthe oenanthe)
ITIS: Oenanthe oenanthe 

Kivitaskut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Sepelrastas

Sepelrastas (Turdus torquatus) on mustarastaan sukuinen vuoristoissa elävä lintu.

Koko ja ulkonäkö 
Linnun pituus on 23–24 cm, paino 110 g ja siipien kärkiväli 38–42 cm.

Koiras on musta tai tummanharmaa lukuun ottamatta valkoista kaulusta ja keltamustaa nokkaa. Sen siivet ovat hopeanhohtoiset, mikä on hyvä tuntomerkki verrattuna mustarastaaseen. Naaras ja nuori lintu ovat himmeämpiä väriltään. Nuoren linnun rinnan vaalea puolikuu on syksyllä ja talvella vaikeasti erotettavissa, kunnes se höyhenten kulumisen johdosta keväällä kirkastuu. Nuorta lintua pitää varoa sekoittamasta mustarastaaseen. Sepelrastaan lento ei ole tyypillistä rastaiden lentoa vaan poikkeaa siitä selvästi. Siivenlyönnit ovat nykiviä ja lento suoraviivaista. Ääni on kova naksahdus, joka muistuttaa mustarastaan ääntä.

Vanhin eurooppalainen rengastettu sepelrastas on ollut espanjalainen 9 vuoden 1 kuukauden ikäinen yksilö.

Levinneisyys 
Sepelrastas pesii Länsi- ja Keski-Euroopan vuoristoissa, Lapissa, Kaukasuksella ja Turkmeniassa. Suomessa pesii 100–200 paria Lapissa. Euroopan kanta on 250 000 – 350 000 paria, josta puolet eli kolmasosa maailman kannasta, pesii Itävallassa ja Romaniassa. Se muuttaa talvehtimaan Välimeren maihin ja Pohjois-Afrikkaan. Kevätmuutto tapahtuu huhtikuussa ja toukokuun alussa, syysmuutto elokuun lopulta alkaen aina marras–joulukuulle, päämuuton sattuessa lokakuulle.

Elinympäristö 
Vuoristot. Lapissa tuntureilla ja vaaroilla, missä jyrkkiä kallioseinämiä tai rotkoja. Muuttoaikoina tavataan monenlaisilla kivikkoisilla avomailla.

Lisääntyminen 
Sepelrastas tekee pensaaseen, tavallisimmin kuitenkin maahan, siistin puolipallonmuotoisen pesän ja munii siihen 3–6, tavallisesti 4 munaa. Haudonta-aika on 12–14 päivää ja kummatkin puolisot hautovat. Samoin ne molemmat ruokkivat poikasia, jotka jättävät pesän 14–16 päivän ikäisinä. Sukukypsä yksivuotiaana. Pohjoisessa pesii kerran kesässä, etelässä usein kahdesti.

Ravinto 
Sepelrastas syö hyönteisiä, matoja ja muita selkärangattomia sekä hedelmiä ja marjoja.

Lähteet 
 Cramp, Stanley (päätoim.) 1988: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa, V. – Oxford University Press. Hongkong. ISBN 0-19-857508-4

Viitteet

Kirjallisuutta 
 Järvinen, Antero & Pryl, Mikko 1976: Havaintoja sepelrastaan Turdus torquatus pesimisestä Kilpisjärvellä. – Lintumies 4.1976 s. 121. SLY.
 Pulliainen, Erkki, Eskonen, Hannu & Hietajärvi, Teuvo 1981: Sepelrastas pesivänä Itäkairan itäosissa. – Ornis Fennica 58:175–176.
 Österblom, Ingmar 1985: Sepelrastas (Turdus torquatus)* ilmeisesti pesivänä Korppoon ulkosaaristossa. – Lintumies 4.1985 s. 191. LYL.
 https://twitter.com/EuroBirdPortal/status/855443884792582144

Rastaat
Lapintiainen

Lapintiainen (Poecile cinctus) on tiaisiin (Paridae) kuuluva lintulaji.

Koko ja ulkonäkö 
Lapintiainen on 12,5–14 cm pitkä. Se muistuttaa hömötiaista, mutta lapintiaisen höyhenpuku on tuuheampi ja sen pää näyttää suuremmalta. Selkä on lämpimänruskea, kupeet ruosteenruskeat ja päälaki himmeän harmaanruskea. Posket ja vatsa ovat valkoiset, ja silmien ympäri kulkee musta naamari. Lisäksi lapintiaisella on tumma kurkkulappu, joka on hyvin iso ja alaosastaan leveä sekä usein epäselvärajainen. 

Lapintiaisen kutsuääni on hömötiaismainen "tsi-tsi-tshää-tshää", joka on kuitenkin hömötiaisen kutsuääntä vaimeampi. Lisäksi lapintiaisella on hento "tsih"-yhteysääni. Lapintiaisen laulu koostuu jankuttavasta ja surisevasta "tsi-yrr tsi-yrr..." -säkeestä sekä yksinkertaisesta, viitatiasmaisesta "tse-tse-tse..." -säkeestä.

Vanhin suomalainen rengastettu lapintiainen on ollut 9 vuotta 4 päivää vanha. Se on myös Euroopan vanhin lapintiainen.

Levinneisyys 
Lapintiainen on taigan lintu, jonka esiintymisalue ulottuu Skandeilta Alaskaan. Suomessa se pesii Lapissa ja Perä-Pohjolassa, ja parimäärä on n. 40 000. Laji elää noin 10 miljoonan neliökilometrin alueella ja sen maailman populaatio on 0,5–5 miljoonaa yksilöä. Lapintiainen on paikkalintu, mutta pieni osa, lähinnä nuoria lintuja, voi syksyisin vaeltaa etelään, jolloin yksittäisiä lintuja tavataan etelärannikkoa myöten.

Elinympäristö 
Varttuneet sekametsät ja männiköt, myös tunturikoivikot. Reviirillä olisi hyvä olla keloja ja kolopuita, mutta pesii myös talousmetsissä, jos vain pesäkoloja tai pönttöjä on tarjolla. Lapintiaisen reviiri voi olla pikkulinnulle hyvin laaja, jopa neliökilometri.

Lisääntyminen 
Naaras rakentaa pesän vanhaan tikankoloon tai pönttöön, voi joskus kovertaa itsekin pesäkolon. Muninta tapahtuu toukokuussa tai kesäkuun alussa. Munia on 5–11, keskimäärin 7,4. Naaras hautoo noin 2 viikkoa. Poikasista huolehtivat molemmat puolisot. Ne lähtevät pesästä lentokykyisinä 18–20 päivän ikäisinä.

Ravinto 
Hyönteiset ja muut selkärangattomat. Alkukesällä lapintiaiset viihtyvät maanpinnalla etsimässä mm. vaaksiaisten koteloita ja hämähäkkejä. Kesällä ne siirtyvät syömään puiden lehvästöstä hyönteisten toukkia. Syksyllä ja talvella myös siemenet, marjat ja lintulautojen antimet, etenkin tali.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Järvinen, Antero 1979: Lapintiaisen pesistä, munista ja poikasista. – Ornis Fennica 56:32–33.
 Järvinen, Antero & Hildén, Olavi 1981: Lapintiaisen Parus cinctus vaellus syksyllä 1980. – Lintumies 4.1981 s. 168–172. LYL.
 Pulliainen, Erkki 1980: Lapintiaisten ja talitiaisen ruokailuaktiivisuudesta ruokintapaikalla Itä-Lapissa keskitalvella. – Ornis Fennica 57:90–92.
LuontoPortti: Lapintiainen (Parus cinctus)

Tiaiset
Kuusitiainen

Kuusitiainen (Periparus ater) on Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Pohjois-Aasiassa aina Japaniin saakka esiintyvä tiaisten heimoon kuuluva lintulaji. Se on Suomen pienin tiainen, joka näppärästi keinuu kuusen oksilla tarvittaessa pää alaspäin.

Koko ja ulkonäkö 
Kuusitiaisella on musta pää, ruskehtava vatsa ja harmaat siivet. Vaalea niskalaikku ja pieni koko auttavat erottamaan kuusitiaisen hömötiaisesta. Kuusitiaisen pituus on 11 cm, siipien kärkiväli 18 cm ja paino 8 g, ja se on pienimpiä suomalaislintuja. Se on puuhakas ja eloisa, ja liikkuu ja oleilee etupäässä kuusten latvaosissa.

Laulu on kirkas ja voimakas ”piiti-piiti-piiti…”, usein pitkinä sarjoina kuusen latvasta. Laulu muistuttaa kiireistä talitiaisen laulua. Äänet ovat tiaismaisia tiitityksiä, paitsi tunnusomainen, vihervarpusmainen vihellys ”tiii-tyy”.

Vanhin suomalainen rengastettu kuusitiainen on ollut seitsemän vuotta ja 14 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen yhdeksän vuotta ja neljä kuukautta vanha kuusitiainen.

Levinneisyys 
Kuusitiaisen levinneisyysalueeseen kuuluu Eurooppa ja Pohjois-Aasia Japaniin saakka, sekä Pohjois-Afrikka. Suomessa se pesii Tornion-Kuusamon korkeudelle saakka. Runsain se on Etelä-Suomessa, etenkin Hämeen ja Uudenmaan kuusivaltaisilla seuduilla. Esiintymisen vuosivaihtelu on suurta.

Suomessa pesii noin 30 000–100 000 kuusitiaisparia.

Elinympäristö 
Kuusitiainen viihtyy parhaiten vanhoissa kuusikoissa, mutta myös muissa havumetsissä ja sekametsissäkin. Suomessa lajia ei tavata puhtaissa lehtimetsissä. Syysmuutolla sitä tavataan melko yleisesti ulkomeren saarilla. Talvella kuusitiainen tulee taajamien lintulaudoille, harvoin keskikaupungille.

Lisääntyminen 

Kuusitiainen tekee pesänsä valmiiseen koloon, esimerkiksi jonkun muun lajin hylkäämään pesään tai ihmisen tekemään linnunpönttöön, jonka lentoaukon leveys on noin 2,7 senttimetriä. Lintu kelpuuttaa pesäpaikaksi myös monenlaiset muut kolot, kuten kaatuneen puun juurakossa, aidantolpassa tai rakennuksessa olevan kolon. Muninta alkaa Etelä-Suomessa vapun jälkeen. Naaras munii 8–10, keskimäärin 9 punapilkkuista valkoista munaa, joita se hautoo pari viikkoa. Poikaset poistuvat pesästä lentokykyisinä runsaan kahden viikon ikäisinä. Molemmat emot ruokkivat niitä pesässä sekä vielä 1–2 viikkoa pesästä lähdön jälkeen. Kuusitiaiset pesivät usein toisen kerran joko samaan tai muuhun lähistöllä olevaan koloon. Kyseinen muninta sijoittuu kesäkuun loppuun, ja siinä on vähemmän munia kuin ensimmäisessä pesueessa.

Ravinto 
Kuusitiaisen ruokavalio koostuu kesäisin pienistä hyönteisistä ja hämähäkeistä. Se tarvitsee kesäpäivän aikana noin kaksi grammaa ravintoa. Syksyllä lintu varastoi kuusenoksien kätköihin havupuiden siemeniä ja selkärangattomia: esimerkiksi kirvoista se tekee pienen pallon ja kiinnittää sen neulasten varaan. Talvella kuusitiainen syö varastoimaansa ravintoa sekä käy mieluusti lintulaudoilla syömässä rasvaa, maapähkinöitä ja auringonkukansiemeniä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Michelsson, Stig 1969: Tali- ja kuusitiaisen sekapesye. – Lintumies 4.1969 s. 104. SLY.
LuontoPortti: Kuusitiainen (Parus ater)

Tiaiset
Seulonnan keskeiset artikkelit
Tunturikiuru

Tunturikiuru (Eremophila alpestris) on pohjoisen pallonpuoliskon varpuslintu.

Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 14–17 cm, siipien kärkiväli 30–35 cm ja paino 30–40 g. Jonkin verran pienempi kuin kiuru. Pää on mustan ja keltaisen kirjava. Musta juova päälaen yli kulkee ikään kuin sarviksi pään molemmille puolille. Leveä, musta, puolikuunmuotoinen laikku yli kuvun. Koiras on naarasta suurempi, ja sen pään kuviot ovat selkeämmät.

Esiintyminen
Tunturikiuru esiintyy hyvin laajalla alueella lähes koko pohjoisella pallonpuoliskolla. Se elää suurimmassa osassa Pohjois-Amerikkaa, Keski-Aasiaa ja Siperian pohjoisosia. Maailman populaation kooksi on arvioitu 140 miljoonaa yksilöä. Euroopassa esiintyminen on kaksiosainen: Skandinaviassa Kölivuoristossa, Lapin tuntureilla ja Venäjän Jäämeren rannikkoseudun tundralla, sekä Kaakkois-Euroopan, Lähi- ja Keski-Idän sekä Atlasvuoristoissa.

Suomen nykyinen parimäärä on 0–20, ja laji on lähes kadonnut maan pesimälinnustosta. Vuonna 2010 Suomessa tehtiin vain neljä tunturikiurun pesimähavaintoa. Euroopan pesimäkannaksi arvioidaan 6 000 – 18 000 paria.

Tunturikiurumme talvehtinevat Kaakkois- ja Etelä-Euroopassa. Suomessa se on harvinainen talvehtija lähinnä rannikkoseudun rikkaruohokentillä ja ulkosaaristossa. Keväällä se palaa maalis-toukokuussa, syksyllä lähtee loka–marraskuussa.

Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Tunturikiurun ohjeellinen arvo on 3196 €.

Elinympäristö
Tuntureilla, tundralla ja vuoristoseuduilla. Karaistunut kylmänkestävä lintu.

Lisääntyminen

Pesä on maassa hyvässä piilossa. Naaras munii 3–5 tummaa, rusehtavien täplien kauttaaltaan peittämää munaa. Naaras hautoo 10–11 päivää. Poikaset pysyvät pesässä 9–12 vuorokautta ja lentävät 16–18 vuorokauden ikäisinä. Pohjoisilla leveysasteiila lajilla on vain 1 pesye, lämpimämmillä seuduilla 2 pesyettä kesän aikana.

Ravinto
Kesällä hyönteiset ja kasvinosat sekä siemenet, talvella siemenet ja rantojen pikkueläimet.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Hildén, Olavi 1987: Tunturikiuru katoamassa Suomesta. – Lintumies 2.1987 s. 51–59. LYL.

Kiurut
Tervapääsky

Tervapääsky (Apus apus) on kiitäjälintujen (Apodiformes) lahkoon kuuluva nopealentoinen, tumma lintulaji. Se ei ole läheistä sukua varsinaisille pääskyille, vaikka ulkonäöltään muistuttaakin niitä.

Koko ja ulkonäkö
Tervapääsky on 17–18,5 cm pitkä ja sen siipiväli on 40–44 cm. Sillä on pääosin tummanruskea höyhenpeite, mutta kurkku ja otsa ovat valkoiset. Tervapääskyllä on sirpinmuotoiset siivet. Käsisiipi on hyvin pitkä, kun taas kyynärsiipi lyhyt.

Tervapääskyn ääni on kirkuva, laskeva ”sriiiiii sriiiiii sriiiiiii”.

Vanhin suomalainen rengastettu tervapääsky on ollut vähintään 16 vuotta 26 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 21 vuoden ja 1 kuukauden ikäinen tervapääsky.

Levinneisyys 
Tervapääskyn esiintymisalue käsittää lähes koko Euroopan, Pohjois-Afrikan ja suuren osan Aasiaa. Euroopassa arvioidaan pesivän 6,9–17,0 miljoonaa paria. Koko maailman kannaksi arvioidaan 40–200 miljoonaa yksilöä.

Suomessa tervapääskyä tavataan koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Suomessa arvioidaan pesivän nykyään 30 000–50 000 yksilöä. Tervapääsky on muuttolintu, joka muuttaa talveksi Afrikan eteläosiin. Tervapääskyt lähtevät Suomesta elo-syyskuussa ja saapuvat takaisin toukokuussa.

Elinympäristö 
Tervapääskyt viettävät lähes koko elämänsä lennossa ja ne myös syövät, parittelevat ja nukkuvat ilmassa eivätkä laskeudu maahan vapaaehtoisesti. Nuori tervapääsky viettää pesästä lähdettyään elämänsä ensimmäiset vuodet kokonaan lennossa ja laskeutuu kiinteälle alustalle vasta pesiessään ensimmäisen kerran 3–4-vuotiaana. Tervapääskyjen alkuperäistä elinympäristöä ovat syrjäseutujen koskemattomat metsät. Nykyisin suurin osa tervapääskyistä pesii kuitenkin kaupungeissa ja taajamissa.

Lisääntyminen 

Tervapääsky pesii rakennuksissa, puunkoloissa ja linnunpöntöissä. Tervapääskyt pariutuvat eliniäkseen ja palaavat pesimään samaan koloon vuodesta toiseen. Pari voi pesiä samassa pesässä yli 15 vuotta. Tervapääsky munii kesäkuussa 2–3 munaa, joita kumpikin vanhemmista hautoo. Hautomisaika on 19–25 vuorokautta. Poikaset pysyvät pesässä 37–56 päivää riippuen kesän säätilasta. Kylminä ja sateisina aikoina poikaset voivat vaipua useaksi päiväksi horrostilaan, jossa ne säästävät energiaa.

Ravinto 
Tervapääsky käyttää ravinnokseen ilmasta saalistettuja hyönteisiä ja hämähäkkejä.

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Hakasalo, Osmo 1987: Varpunen ratsasti tervapääskyn selässä. – Lintumies 4.1987 s. 179. LYL.
 Koskimies, Jukka 1950: The life of the Swift, Micropus apus (L.), in relation to the weather. – Ann. Acad. Sci. Fenniae A IV, 15:1-151.
 Leivo, Mauri 1990: Valkeavatsaisen tervapääskyn tarina. – Lintumies 5.1990 s. 244. LYL.
 Peiponen, Valto A. 2004: Kehrääjälintu. – Omakustanne. Gummeruksen Kirjapaino Oy. Jyväskylä.
 Väisänen, Olavi 1987: Tervapääsky närhen saaliina. – Lintumies 1.1987 s. 38. LYL.

Tervapääsky voi pysytellä ilmassa melkein vuoden – tiede.fi

Kiitäjälinnut
Suomen maakuntalinnut
Seulonnan keskeiset artikkelit
Länsi-Pasila

Länsi-Pasila () on Helsingin Pasilan kaupunginosaan kuuluva osa-alue.

Historia

Puu-Pasila 

Ennen nykyisten kerros- ja toimistotalojen rakentamista Länsi-Pasilan keskiosassa sijaitsi puutalokaupunginosa, jota kutsuttiin myös Puu-Pasilaksi. Se rakennettiin vuosina 1895–1905. Metsän kupeessa rinteessä sijaitseva Puu-Pasila muistutti ulkonäöltään ja rakennuskannaltaan Tampereen Pispalaa. Alueella asui pääasiassa työläisiä. Aluksi puutaloalue sijaitsi juuri ja juuri Helsingin kunnallisen rajan ulkopuolella Helsingin maalaiskunnan puolella ja järjestettiin vuonna 1906 taajaväkiseksi yhdyskunnaksi, mutta jo vuonna 1912 se liitettiin Helsinkiin. 1970-luvulle tultaessa puutalot olivat päässeet huonoon kuntoon, ja ajan hengen mukaisesti alue päätettiin purkaa nykyaikaisten kerrostalojen tieltä. Puu-Pasilan purkaminen aloitettiin 1977 ja suurin osa taloista oli purettu 1980-luvun puoliväliin mennessä. Alueella on säästetty muutama vanha puinen asuinrakennus, jotka muistuttavat alueen alkuperäisestä ilmeestä.

Uudisrakentaminen 1980-luvulla  

Länsi-Pasilan nykyinen asemakaava hyväksyttiin vuonna 1979. Reijo Jallinoja johti projekti­päällikkönä myös Länsi-Pasilan kaavoitusta, mutta koska Itä-Pasila oli alusta lähtien saanut osakseen runsaasti arvostelua, alue suunniteltiin perinteisempään tyyliin. Niinpä Itä-Pasilan betonin ja geometrisen mittakaavan vastapainoksi Länsi-Pasilassa painotettiin pehmeämpää punaista tiiltä rakennusmateriaalina, kaarevia katuja, puistoja ja vihreyttä.

Länsi-Pasilassa sijaitsevat muun muassa Pasilan poliisitalo ja Otavamedian toimitalo. Länsi-Pasilaan kuuluvat myös Auroran sairaalan ja Yleisradion sekä MTV:n laajat tonttimaat alueen etelä- ja pohjoispäässä. Länsipuolellaan alue rajoittuu Helsingin keskuspuistoon.

Ilmala 

Vuonna 2020 rakennusliike Skanska osti Ilmalan ”Pöllölaakson” alueen, aikoo purkaa MTV:n rakennukset ja rakentaa tilalle asuintaloja. Raitioliikenne Pasilan rautatieasemalta Ilmalantorille alkoi lokakuussa 2022.

Katso myös 
 Itä-Pasila

Lähteet

Aiheesta muualla