Osmanien valtakunta

Osmanien valtakunta (, ; myös Osmanivaltio, Osmanien imperiumi, Ottomaanien imperiumi, Ottomaanien valtakunta, Turkin sulttaanikunta tai Turkki) oli vuosina 1299–1923 vallinnut imperiumi. Osmanit olivat muslimeja, mutta valtakuntaan kuului monia kansoja, jotka saivat säilyttää oman kulttuurinsa ja uskontonsa. Valtakunnan hajottua siitä muodostettiin nykyinen Turkin tasavalta.

Nimi 
Nimi ”Osman” tulee persian kautta arabiankielen erisnimestä Uthman (, joka on myös englannin kielen sanan ”Ottoman” taustalla. Turkkilaiset omaksuivat sanan persian kautta, missä äänne th oli korvautunut äänteellä s. Suomessa on perinteisesti puhuttu Osmanien valtakunnasta, mikä vastaa myös turkkilaisten omaa käytäntöä. Maata voidaan kutsua myös Turkiksi ja asukkaita turkkilaisiksi silloinkin, kun puhutaan ajasta ennen nykyistä Turkin valtiota.

Historia

Nousu 

Turkkilaiset nousivat Vähässä-Aasiassa, kun seldžukit vuonna 1071 kukistivat Manzikertin taistelussa Bysantin joukot. Heimon yksi haara perusti tämän jälkeen Rūmin sulttaanikunnan. Vuonna 1301 rum-seldžukkien soturiyhteisön johtaja Osman I  otti sulttaanin arvonimen ja julisti maan itsenäiseksi Osmanivaltioksi pääkaupunkinaan Söğüt. Murad I:n aikana osmanit valtasivat Edirnen, jonka jälkeen suurvisiiri Çandarlı Halil pašša loi valtakunnalle uuden armeijan janitsaarit.

1400-luvun alussa sulttaani Bayezid I:n viisi poikaa sotivat toisiaan vastaan 11 vuotta kestäneen interregnumin ajan, jolloin valtakunnalla ei ollut kiistatonta vallanperijää. Veljistä Mehmed I selviytyi voittajaksi ja peri valtaistuimen 1413. Hänen poikansa Murad II kävi sotaa valtakunnan perimisestä setäänsä vastaan ja lisäksi hänen aikanaan Mustafa Çelebi, viimeinen Bayezid I:n pojista, nostatti Bysantin tuella kaksi kapinaa saadakseen vallan itselleen. Vastaavia perimyssotia pelännyt Mehmed II antoi muualla ja myös osmanien keskuudessa kyseenalaisena pidetyn lakiasetuksen, joka mahdollisti sulttaanin veljien teloittamisen kruununtavoittelijoina valtaannousun yhteydessä. Tämän jälkeen myös muut valtakamppailua pelänneet sulttaanit saattoivat käyttää veljessurmaa valtansa vakiinnuttamisen keinona.

Vuosi 1453 on yksi osmanien historian merkkipaaluja, sillä tuolloin Mehmed II valtasi Konstantinopolin Bysantilta päättäen samalla tämän tuhatvuotisen valtakunnan aikakauden. Mehmed II, lisänimeltään Valloittaja, valtasi suuria osia Balkanilta, Anatoliasta ja Mustanmeren rannikolta tehden Osmanien valtakunnasta aikansa suurvallan. Lisäksi hänen aikanaan Krimin kaanikunnasta tuli osmanien tärkein vasallivaltio ja liittolainen useissa sodissa.

1500-luvulla siihen liitettiin Selim I:n (1512–1520) alaisuudessa Egypti, Hijaz (Mekan ja Medinan alueet), Palestiina, Algeria ja alueita Punaisen meren rannalta. Suleiman I Suuren (1520–1566) aikana Ottomaanien valtakuntaan liitettiin lisäksi Välimeren rantakaistale Egyptistä Tunisiaan, Kaksoisvirran maa, Unkari ja alueita Euroopassa aina Wieniin asti.

Osmanien laajeneminen Eurooppaan pysäytettiin Wienin piirityksessä vuonna 1529 ja Lepanton taistelussa 1571, jolloin paavin, Venetsian ja Espanjan laivastot voittivat osmanit.

Wien yritettiin vallata uudelleen 1683 suuressa Turkin sodassa, jossa osmanit ajettiin lopullisesti Tonavan eteläpuolelle.

Rappeutuminen ja mureneminen 

Valtakunnan rappeutumisen perussyy oli hovin etääntyminen kansasta. Sulttaani saattoi joutua perinpohjaisesti virkamiehistön (suurvisiirin) manipuloimaksi. Lopulta usea hallitsija keskittyi haaremiinsa, virkamiehistön sisäisiin juonitteluihin ja huvitteluun. Tästä teki havaintoja vuonna 1600 hovissa vieraillut englantilainen diplomaatti Sir Thomas Sherley. Koska myös sulttaanin pojat elivät suljetussa hovissa, he eivät saaneet tulevissa tehtävissään tarpeellisia hallitustaitoja tai tietoja kansan elämästä.

Osmanien valtakunta koki tulppaanikautena tunnetun talouskasvun ja voimakkaan kulttuurillisen renessanssin ajan vuosina 1718–1730, jolloin maa avautui länteen ja länsikin kiinnostui itämaisesta kulttuurista. Valtakunta eli verrattain rauhallista aikaa 1700-luvulla, minkä vuoksi se jäi jälkeen sotateknologiassa ja sodankäyntitaidoissa.

Osmanivaltakunta rappeutui ja sen valta Euroopassa murentui lopullisesti 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Niinpä Kreikka itsenäistyi vuonna 1832 käytyään kolmivuotisen vapaussodan Osmanivaltiota vastaan. Alistettujen kansojen irtautumisen vuoksi valtakuntaa alettiin nimittää Euroopan sairaaksi mieheksi. Vuoteen 1913 mennessä osmanisuurvalta oli menettänyt lähes kaikki Euroopassa olevat alueensa sekä kaikki Pohjois-Afrikan alueensa. Tämä johtui toisaalta valtion sisäisestä rappiosta, toisaalta Venäjän avusta kapinallisille ja panslavistisen aatteen leviämisestä.

Venäjä pyrki 1800-luvun puolivälistä lähtien aktiivisesti laajentamaan alueitaan Balkanilla serbejä tukemalla, koska se halusi pääsyn Välimerelle. Venäjän lopullinen tavoite oli Bosporinsalmen ja Konstantinopolin hallinta.

Krimin sota 

Krimin niemimaan omistus, Balkanin ja Mustanmeren hallinta sekä Venäjän halu saada lämminvesisatama Mustanmeren rannalta ja näin ympärivuotinen kulku Välimerelle olivat kysymyksiä, joiden vuoksi Venäjä ja Osmanien valtakunta kävivät keskenään monta sotaa samoilla alueilla. Samat kysymykset johtivat myös Krimin sodan syttymiseen, vaikka pintapuolisesti syy oli uskonnollinen. Vuonna 1774 Kutšuk Kainardžissa solmitussa rauhassa osmanit sallivat Venäjälle oikeuden rakentaa ortodoksinen katedraali Istanbuliin. Venäläiset, jotka kokivat olevansa ortodoksisen kirkon suojelijoita, laajensivat tämän oikeuden kattamaan koko Osmanivaltakunnan alueilla asuvien ortodoksien edunvalvontaa ja julistivat Venäjän ortodoksien suojelijaksi turkkilaisten alueilla. Osmanit kuitenkin kiistivät tällaisen oikeuden olemassaolon ja uusi sota alkoi lokakuussa 1853.

Aluksi Venäjä menestyi sodassa, mutta sotaonni kääntyi, kun turkkilaiset saivat uusia liittolaisia. Sotaan liittyivät maaliskuussa 1854 Britannia, joka hyötyi kaupasta turkkilaisten kanssa ja Ranska, joka ajoi katolisen kirkon valtaa Euroopassa. Molemmat halusivat myös ehkäistä Venäjän laajenemisen Balkanille. Kolmivuotinen sota päättyi Venäjän tappioon. Pariisin rauhassa 1856 Mustameri julistettiin neutraaliksi alueeksi, mikä tarkoitti Venäjän sotilaallisen vallan heikkenemistä siellä. Osmanien vaikutusvalta heikkeni myös Balkanilla, sillä sopimus takasi Valakialle ja Moldovalle laajan autonomian.

Balkanin kapina ja sota Venäjää vastaan 1875–1878 

Balkanin kapina Turkkia vastaan alkoi 1874 ja johti Venäjän hyökkäykseen Turkin alueelle keväällä 1877. Venäläiset valtasivat 1878 Bulgariassa sijaitsevan Šipkan solan ja pääsivät lopulta noin kymmenen kilometrin päähän Turkin silloisesta pääkaupungista Konstantinopolista eli nykyisestä Istanbulista.

Sodan seurauksena Serbia ja Montenegro itsenäistyivät ja Bulgaria sai autonomian Turkin yhteydessä.

Nuorturkkilaiset tekivät Turkissa vallankumouksen 24. heinäkuuta 1908. Sulttaani Abd-ul-Hamid II yritti vastavallankumousta, jolloin nuorturkkilaiset erottivat hänet 27. huhtikuuta 1909.

Ensimmäinen maailmansota 

Ensimmäisessä maailmansodassa Osmanien valtakunta taisteli Saksan rinnalla keskusvaltojen puolella. Venäjä julisti sodan osmaneille 5. marraskuuta 1914 ja seuraavana päivänä sotaan liittyivät Ranska ja Britannia. Puolessa vuodessa osmanien 800 000 miehen armeija oli neljän rintaman sodassa. Sota kesti osmanien osalta neljä vuotta ja siihen osallistui kaikkiaan  miestä, joista 325 000 kuoli taisteluissa.

Turkin itsenäisyyssota 

Turkin itsenäisyyssota käytiin vuosina 1919–1923 ensimmäisen maailmansodan jälkinäytöksenä. Se johti nykyisen Turkin tasavallan syntymiseen 29. lokakuuta 1923 presidentiksi nousseen Kemal Atatürkin johtamana. Osmanivaltakunnan historian katsotaan päättyneen tähän.

Hallitsijat 

Ensimmäiset hallitsijat kutsuivat itseään nimellä bey. Vuodesta 1383 eteenpäin arvonimi oli sulttaani, jonka alaisuudessa maata hallitsivat visiirit.

 Osman I (1299–1326; bey)
 Orhan I (1326–1359; bey)
 Murad I (1359–1389; sulttaani vuodesta 1383)
 Beyazid I (1389–1402)
 Mehmed I (1403–1421)
 Murad II (1421–1451)
 Mehmed II Valloittaja (1451–1481)
 Beyazid II (1481–1512)
 Selim I (1512–1520)
 Suleiman (Süleyman) I Suuri (1520–1566)
 Selim II (1566–1574)
 Murat III (1574–1595)
 Mehmed III (1595–1603)

 Ahmed I (1603–1617)
 Mustafa I (1617–1618)
 Osman II (1618–1622)
 Mustafa I (1622–1623)
 Murat IV (1623–1640)
 Ibrahim I (1640–1648)
 Mehmed IV (1648–1687)
 Suleiman II (1687–1691)
 Ahmed II (1691–1695)
 Mustafa II (1695–1703)
 Ahmed III (1703–1730)
 Mahmud I (1730–1754)
 Osman III (1754–1757)

 Mustafa III (1757–1774)
 Abd-ul-Hamid I (1774–1789)
 Selim III (1789–1807)
 Mustafa IV (1807–1808)
 Mahmud II (1808–1839)
 Abd-ul-Mejid (1839–1861)
 Abd-ul-Aziz (1861–1876)
 Murat V (1876)
 Abd-ul-Hamid II (1876–1909)
 Mehmed V Resad (1909–1918)
 Mehmed VI (1918–1922)
 Abdul Mejid II, Kalifina (1922–1924)

Käytettyjen nimien kirjoitustapa vaihtelee käytetyn arabialaisen kirjaimiston translitterointijärjestelmän mukaan.

Kulttuuri 

Osmaninturkki oli keinotekoinen hovin ja virkakoneiston käyttämä kieli, jota kirjoitettiin arabialaisin kirjaimin. Vuonna 1928 Turkin tasavallassa otettiin käyttöön Istanbulin alueella käytettyyn puhekieleen pohjaava nykyturkki. Siitä seurasi mm. seuraavia muutoksia: kirjaimisto vaihdettiin latinalaiseksi ja kieltä puhdistettiin arabialaisista ja persialaisista vaikutteista (joidenkin arvioiden mukaan jopa kaksi kolmasosaa osmanin sanastosta oli lainaa näistä kielistä – myös vaikutus kielioppiin oli suuri), sekä luotiin runsaasti uudissanoja. Kielitieteessä sana osmani kielen nimenä tarkoittaa osmanivaltiossa käytettyä turkin kieltä, erotukseksi myöhemmästä turkin kielestä tai muista turkkilaisista kielistä.

Katso myös 

 Osmanien valtakunnan historian aikajana
 Luettelo Osmanien valtakunnan suurvisiireistä
 Osmanien sodat Euroopassa
 Pax Ottomana
 Çerkes Hasanin välikohtaus

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Ottoman Empire Online  

Lähi-idän entiset valtiot
Islamin historia

Seulonnan keskeiset artikkelit